Brēdels Villijs

Tavs nezināmais brālis

Villijs Brēdels

Tavs nezināmais brālis

PIRMĀ DAĻA

No 1934. gada novembra līdz 1935. gada janvārim

GRIBA

Tas vācietis ir cildens dzimis,

Kas uzticams un sirdi tīrs,

Brīvs dziļas pārliecības vīrs,

Nav viltībā un melos grimis.

Tam vācietim lai slava tiek,

Kas bezbailīgs un nepadevies

Ar šķēpu rokā briesmās devies,

Par brīvi kaut vai galvu liek.

Senas vācu tautas dziesmas fragments

1

ARNOLDS KLĀSENS mīl dzīvi, jo sevišķi mīl to tagad, kad zina, cik piepeši var pārtrūkt cilvēka mūžs; viņš mīl to kvēli, kopš ik brīdi riskē ar savu dzīvību.

Pārdzīvots ne mazums ļaunu stundu.

Nereti, sasveicinādamies ar kādu, viņš sāka aplūkot savu roku, it kā redzētu to pirmo reizi, salieca un atkal izstiepa pirkstus, ar īkšķi aptaustīja nagus un pirkstgalus, prātodams, ka reiz tie kļūs salti un stingi un iznīks.

Bieži vien trulas un juceklīgas kļuva domas un sāpīgi sažņaudzās sirds, kad viņš uzzināja, ka atkal kādam nācies iet grūto ceļu, un iedomājās, ka šāds ceļš var sagaidīt arī viņu pašu. Otru reizi nezin vai izdosies izglābties.

Sakostiem zobiem viņš cīnījās ar šīm smagajām domām un izjūtām, neļaudams tām pieveikt sevi. Tagad, manīdams to salto dvesmu, viņš zina, ka spēs tās atvairīt.

Vēl nav ne vienpadsmit, bet iela jau tukša, kā izmirusi. Vienīgi viņā pusē, tur, kur beidzas dzīvojamie nami un paceļas tikai daži pazemi metalurģiskās rūpnīcas noliktavu šķūņi, savu ceļu iet divi vīri; citu cilvēku neredz.

Senāk ap šo gadalaiku, atceras Arnolds Klāsens, šīs ielas iemītnieki vakaros pulcējās lieveņu priekšā, lai patērzētu cits ar citu. Viri smēķēja, strīdējās par sportu vai arī par politiku; sievas patrina mēles, un puiši un meitas harmoniku vai mutes harmoniku pavadībā dziedāja grūtsirdīgas un ar! jautras dziesmas. Paziņas labsirdīgi paāzēja cits citu. «Ei, vecais sociķi, vai tu nezini, kad būs nākamās vēlēšanas?» — «Nē, kur nu to! Labāk pasaki, kad tava partija atkal reiz aicinās uz revolūciju?» — «Uhū!» tad palaikam atskanēja saucieni, un visi smējās, ja kāds atbildēja, ka tagad, kopš pie stūres Hindenburgs, vairs nevar iet greizi.

Tiesa, dzīvās un skaļās valodas ne vienu reizi vien izvērtās karstos strīdos, tomēr, nevērojot visas politiskās domstarpības, bija jūtams kopības gars. Tie, kas šeit dzīvoja, zināja, ka ir viena saime, un turējās kopā. Kas sevi šai lielajai kopībai nepieskaitīja, tas te arī nerādījās.

Tagad viss kļuvis citādi. Neviens vairs nenāk lieveņa vai durvju priekšā, lai dienas nogalē patērzētu ar kaimiņiem. Katrs dzīvo savās četrās sienās; neviens neuzticas otram, un ik vārds, iekams to pasaka, tiek labi apsvērts. Puiši un meitas vairs nedzied; daudzi iesaukti darba dienestā, citi atrodas koncentrācijas nometnēs vai cietumā, vēl citi pazuduši bez miņas. Palikušie klusē, tāpat kā vecie, tie iet viens otram garām, it kā nebūtu pazīstami.

Klāsenu kaimiņš, vecais Štathāgens, jau gadu desmitiem sociāldemokrātu partijas biedrs, metas cilvēkiem garām, lūpas sakniebis, drūms un spītīgs, it kā justu tikai nicinājumu pret tiem. Pārnācis mājā, Klā-seni to zina labi, vecais, pirms ķeras pie avīzes lasīšanas, ieslēdzas, jo reizēm gadījies, ka viņš bezspēcīgās dusmās sācis skaļā balsī lādēties: «Suņi! Nelieši!»

Lai arī cilvēki klusē, katram sejā rakstīts, ko tas domā. Cik barga un vienmuļa, cik grūta gan pēdējā laikā kļuvusi dzīve!

Nama kāpņu telpā Robinsona ielā Kārlis Fišers gaida draugu. «Droši vien tas grib vēlreiz pārrunāt visu,» viņš nospriež. Kaut nebūtu nekā jauna, kas atkal aizņemtu veselu vakaru! Rīt noteikti viņam nebūs laika ...

Kārļa Fišera domas kavējas pie mazās, apaļīgās Ērikas, ko viņš uzaicinājis uz kino, lai gan, starp citu, kabatā nav ne graša. Ja pavasarī grib tikt pie divriteņa, nedrīkst atļauties nekādus neparedzētus izdevumus . .. Bet aicināt uz kino — tas ir viņa īpašs paņēmiens. Nevar taču tādam meitēnam, tikko iepazinies, teikt: «Iesim uz parku!» Nē, to nevar. Tad jau jāatrod kāds iegansts. Kino — ta ir pavisam cita lieta, tas izklausās solīdi. Lai arī plika feniņa nav pie dvēseles, viņš neskopojas ar uzaicinājumiem. Vēlāk, kopā ar meiteni stāvot pie kino, var tēlotā nožēlā nopūsties: «Ak, cik žēl, redzēts gabals! Pamatīgs draņķis, starp citu. Labāk pastaigāsimies un parunāsimies!» Un tad viņi dodas pastaigā — uz parku, protams.

Pilnīgā, neizteiksmīgā, vēl neizveidojusies jaunā Fi-šera seja atplaukst viltīgā smaidā.

Tīrā laika šķiešana — jaukās stundas nokvernēt piesmakušā kino, ja blakām glīts meitēns un domas kavējas pavisam citur, nevis pie filmas. Un šī Ērika viņam nav vienaldzīga. Kārlis priecājas, ka atkal redzēs meitenes nebēdnīgo strupdeguntiņu, ka atkal dzirdēs, ko pļāpā tās mazā, apburoši nekautrīgā, mēlnesīgā lelles mutīte. Nevar teikt, ka Ērika ir resnīle, kas nav, tas nav, taču apaļa diezgan. Un resnās turklāt nav tik klīrīgas kā kalsnās, tā netielējas. Tas, bez šaubām, ir viņa paša atklājums; un viņam ir pieredze.

Dīvaini, — Kārlis Fišers tik tiešām nav nekāds Ado-niss; viņam gandrīz nemaz nav kakla, lielā galva it kā pieaugusi pie platajiem važoņa pleciem. Deguns plakans un gaļīgs; muti neglītu un nesamērīgu padara biezā virslūpa, kas, gluži kā sapampusi, izblīdusi uz priekšu; vaigu kauli pārāk plati; tikai mazās, tumšās un šaudīgās lāča ačteles spīd labsirdīgi un paļāvīgi. Bet pie meitenēm Kārlim apbrīnojami veicas. Šis veiksmes īstais iemesls ir vai nu viņa nemākslotā, atklātā daba, puiciskie smiekli, vai bezbēdība — viņš pats to nezina, taču jūt, ka arvien lielākie panākumi padara viņu vienmēr drošāku un šī drosme savukārt vienmēr veiksmīgāku.

Tīrā nelaime, ja atgadīsies kaut kas neparedzēts. Arnoldam sirdslietas uzticēt nevar; reiz jau tas viņam bija uzbrēcis: «Mūžam brunču medības prātā!» Kā šis bija uzodis? Varbūt šajos vārdos bija sava tiesa skaudības? Nu jā, kas gan Arnoldam par dzīvi! Viens kā mūks, kopš ar Irmgardi viss izjucis. Kā viņš spēj izturēt? Pat «stūri» pie meičām neiegriežas, citādi Kārlis būtu to redzējis vai dzirdējis runājam citus. īsts sieviešu ienaidnieks kļuvis. Ko teica Annija, pirmo reizi ieraudzījusi Arnoldu? «Fui, kas tas par vīrieti?! Ja viņš paskatās, aukstas tirpas pārskrien pār muguru!»

Pēdējā laikā viņi tik bieži vairs nesatiekas, bet citu draugu, liekas, Arnoldam nav. Kārlis netiek gudrs, kādēļ biedrs kļuvis tāds savādnieks.

Savā ziņā Arnolds ir pilnīgs pretstāl^ Kārlim Fiše-ram. Viņš ir labu pusgalvas tiesu garāks, slaids; seja viņam uzkrītoši šaura, bet pareizi veidota. Turklāt Arnolds pievērš uzmanību savai ārienei, nekad neiet ļaudīs bez apkaklītes un kaklasaites, vienmēr staigā gludinātās biksēs un nospodrinātās kurpēs. Tas viss padara viņu iznesīgu. Bet viņš reti smejas, izturas stīvi un kokaini; no viņa dveš savāds saltums, it kā viņš būtu paslēpies no cilvēkiem aiz biezām ledus sienām. Kārlis cienī drauga zināšanas, viņa nelokāmo patiesības mīlestību un atturīgo vienkāršību. Tomēr kaut kas, jo sevišķi pēdējā laikā, viņam Arnoldā liekas noslēpumains un neizprotams: Arnoldam, šķiet, nav savas intīmās dzīves, nekādu personisku vajadzību. Un tieši šī īpatnība zaļoksnējam, dzīvespriecīgajam metālistam liekas nesaprotama, pat atbaidoša.

Katru vakaru īsi pirms pusnakts daudz ļaužu nāk lejup pa Zīdera ielu un nogriežas Tapsētāju ielā. Tie ir kino apmeklētāji. Drīz jānāk grī Arnoldam, kinoteātris «Orions» ir tepat blakām. Agrāk, pirms iepazīšanās ar Arnoldu, Kārlis Fišers kinomehāniķa arodu uzskatīja gandrīz vai par ideālu. Ne tikai tādēļ, ka mehāniķis pats noskatās visas filmas — galvenais, tas augu dienu ir brīvs. Strādāt no pulksten pieciem pēcpusdienā līdz vienpadsmitiem vai pusdivpadsmitiem naktī viņam likās apskaužami izdevīgi. Tikai vēlāk viņš saprata, ko nozīmē nevienu vakaru nebūt brī-

vam; tikai vēlāk viņš pārliecinājās, ka pati labākā filma var apriebties, ja to jārāda desmitiem reižu.

Bezdarbam vēršoties plašumā, daudzi kino īpašnieki, sevišķi tie, kuru teātri atradās strādnieku kvartālos, sāka seansus jau agrā pēcpusdienā, turklāt bezdarbniekiem par pazeminātu ieejas maksu. Viņi paklausīja valdības iestāžu mājienam; tās, vēlēdamās bezdarbniekus aizvilināt no ielas, labprāt izrādīja kino īpašniekiem pretimnākšanu, neliekot maksāt par šādiem sarīkojumiem nodokli.

Vairākus mēnešus Arnoldam Klāsenam vienam nācās apkalpot aparatūru no diviem dienā līdz vēlai naktij- Tas bija nogurdinošs darbs. Tikai pirms dažam nedēļām bija izdots rīkojums, ka dienas kinoteātros jgbūt diviem mehāniķiem.

Fmīls Friče, kino «Orions» administrators — bijušais šlālhelmietis, tagadējais SA šturmfīrcrs, no sirds šķendējās par šo papildu slodzi, nosauca to pat par antisociālu mēģinājumu novērst bezdarbu uz mazo ļaužu rēķina, tomēr pieņēma darbā otru kinomehā-niķi — gados jaunu trieciennieku, kam SA darba sagādes birojs nesen bija devis iespēju pabeigt trīsmēnešu kinomehāniķu kursus. Viņu sauca Fricis Denglers, agrāk viņš bija pienotavas strādnieks Ilolšteinā, bet pēc nacionālsociālistu nākšanas pie varas pārcēlās uz dzīvi pilsētā.

Pēdējā laikā Kārlis Fišers un Arnolds Klāsens atsvešinājušies, un šīs atsvešināšanās vaininieks neapšaubāmi ir Arnolds. Viņš ierodas retāk. Vienmēr ļoti steidzas, runā maz un tikai par kopējo darbu, cenšas sarunā izvairīties no visa personiskā. Viņa izturēšanās, lai gan viņš stipri valdās, ir nervoza. «Vai tiešām tas viss sakarā ar Irmgardi,» domā Kārlis. «Vai tādēļ viņš cieš? ... Muļķis tāds! Kādēļ nepameklēt sev citu, kādēļ tā mocīties? . . . Bet varbūt īstais iemesls nevienam nav zināms? Pats nelabais tur netiks gudrs ...»

Kārli Fišeru sāpina, ka draugs viņam neuzticas, nav īsti atklāts. Viņš skumst, ka šī draudzība irst...

Kārlis pamana Arnoldu tikai tad, kad tas pienācis pavisam tuvu.

•— Sveiks, Kārli!

— Arnold, tu!

Viņi paspiež viens otram roku.

— Aizstaigāsim līdz Bullera dambim. Man nav daudz laika, jūtos ļoti noguris.

«Viņam, kā vienmēr, nav daudz laika,» nodomā Kārlis. Klusēdami viņi iet pa Brakdambi.

— Nu, ko tu saki par šo lietu?

— Tu domā par parītdienu?

— Jā.

— Pagaidām viss kārtībā. Viss vajadzīgais man sagādāts. Ceļu es zinu, esmu to pamatīgi izpētījis. Jādomā, izdosies labi.

— Diezgan riskants numurs.

— Kuram tad riskants?

Izmetis šos izaicinošos vārdus, Kārlis Fišers tumši pietvīkst. Viņu kaitina Arnolda jautājumi. Ko tie līdz? Viss taču sen izlemts. Patiesi liekas runas.

— Riskants, protams, tikai tev. Es jautāju tāpēc, ka vēlos zināt, vai tu jūties pilnīgi drošs. Tam jāizdodas vai arī — labāk nemaz nesākt.

— Izdosies!

Jauki.

Pusviens liekas pats īstais laiks.

- Labi.

Brīdi klusēdami, abi iet blakām. Piepeši Arnolds apvaicājas, kur Kārlis bijis svētdienas rītā. Tas, uzmetis draugam ašu skatienu, vilcinādamies atbild:

— Es? . .. Svētdienas rītā? . . . Lejā, ostā.

— Ak tā, ostā? — ātri pārprasa Arnolds. — Es arī biju tur!

— Kā, tu arī biji tur, lejā? — pārsteigts iesaucas Kārlis.

— Jā, es aizkāpu līdz Altonas zivju tirgum. Žēl, ka nebijām kopā, tur notika raibas lietas.

— Ko tu saki! Jā, es labprāt biTtu tur bijis.

Atkal viņi ilgi nesaka ne vārda. Arnolds tagad ir

skaidrībā par to, ko vēlējies uzzināt.

Viņi nonāk plašā jaunceltņu kvartālā. Kārlis Fišers paskatās visapkārt. Cilvēkus nekur nemana.

— Pamēģināsim vēlreiz, Arnold!

—1 Lai notiek!

Viņi nostājas cieši blakus augstajam dēļu žogam, I i uzcelts apkārt būvei. Arnolds sniedz Kārlim abas plaukstas. Atbalstījies uz tām ar kreiso kāju, tas strau ji uzraušas Arnoldam uz pleciem. Tagad Kārlis ērti var aizsniegt žoga augšējo malu. Nolēcis zemē, viņš smiedamies saka:

Nu redzi, izdodas lieliski!

— - 'Tiktāl jā.

— Viss pārējais arī izdosies!

Kārlis nopurina draugam no svārkiem smiltis, ko atstājuši viņa apavi.

Pie dezinfekcijas iestādes Bullera dambī viņi šķiras.

Kārļa Fišera mulsajā smaidā jaušams lūgums pēc draudzības, viņa ciešajā skatienā — kluss pārmetums. Arnolds izklaidīgi raugās sānis.

— Tātad pusvienos?

— Jā, pusvienos.

2

Pusvienos, iepretī vārtiem. Vai tas patiešām ir pats piemērotākais laiks? Nu, pietiekami domāts, apsvērtas visas iespējas.

Pusvienos . .. Svarīga katra sekunde. Piestiprināt — tas neprasīs daudz laika, galvenais — spraišļu notriep-šana ar ziepēm. Un tas jādara, jo tie, tiklīdz pamanīs, uzrāpsies pat nakts vidū, un darbs būs veltīgs. Tātad notriept ar ziepēm vajag, — un tas nemaz neies tik ātri. Minūtes desmit . . . Varbūt arī pietiks ar piecām. Kopā minūtes divdesmit. Vienos var jau likties uz auss, protams, ja viss norit gludi.

Labāku laiku pat vēlēties nevar. Savilkušies tumši mākoņu vāli. Par sliktu nenāktu, ja lītu un plosītos vētra. īsts negaiss derētu, lai neviens nevar ne degunu laukā rādīt un katrs, kas tomēr izlīstu uz ielas, ievilktu galvu dziļi apkaklē.

Negaiss ... Lietus ... Zibens . .. Hm! .. . Nebūs visai patīkami tādā laikā tupēt tur augšā. Bez tam rāpties augšup, kad lietus sitas sejā! Un ja nū piepeši zibens ... paldies, tā var krietni apsvilināt nagus! Nē, nedrīkst ne līt, ne zibeņot, bet tumšai jābūt, aklai tumsai; lai zemi mākoņi klāj debesis; viņš pat neiebilstu, ja tie aizsegtu skursteņa galu . . . Lietus vēl noskalos noziepētos spraišļus. Samirks arī karogs, neplīvos vējā, un ļaudis neko nepamanīs. Nē, tikai lietu ne! Bet vēju gan, kaut viesuli. Lai pūš, gan jau viņš noturēsies!

Kārlis ir pilnīgi šo domu varā. Aizmirsta pat mazā Ērika. Neskaitāmas reizes viņš apsver, vai viss sagatavots, kā nākas, vai pārdomātas visas varbūtības. Iecerei jāizdodas; neveiksme būtu smags trieciens, nemaz nerunājot par to, ka viņu pašu laikam nobendētu. Toties, ja laimēsies, iespaids būs tāds, it kā milzu skaļrunis aurotu pāri visai pilsētai: lūk, mēs vēl vienmēr esam te!

Nekur Kārlis Fišers nejūtas tik pasargāts, tik drošs kā kuģu būvētavā. Viņš zina, visapkārt ir biedri, strādnieki, kam tādas pašas domas un jūtas kā viņam, kas pat klusēdami, ar skatienu, smaidu vai mazu laipnību apliecina cits citam savu vienotību.

Nekur viņš tik brīvi nenododas bīstamajiem sapņiem kā te, kur vjsapkārt skan mašīnu duna. Šeit nav jābaidās, ka jel kāds nojautīs viņa dumpīgās domas, kā tas mēdz L>ūt aiz rūpnīcas vārtiem. Šeit viņš pat uzdrošinās klusi dūkt senās cīņu dziesmas; šeit, stāvēdams pie savas frēzmašīnas, viņš iztēlojag nākotni, kad uzvaru izcīnījušie strādnieki pārņems valsts varu un rūpnīcas.

Kārlis Fišers uzmet skatienu gatavo zobratu kaudzei, pārskaita tos un apmierināts secina, ka darbs sokas. Cik labi, ka var strādāt mehāniski, domās viņš tikai pa daļai kavējas pie darba. Pārlaižot acis pār spožajiem, koniskajiem zobratiem, Kārlis atceras, ka pirms dažiem gadiem, tikko sācis strādāt, viņš šādus zobratus frēzējis zobu pa zobam ar vienu pašu griezni; šodien,, darbinot vienlaikus četras frēzes, viņš zobratu izgatavo četros paņēmienos. Pirms pieciem gadiem šāda zobrata izgatavošanai vajadzēja četrreiz ilgāku laiku. Četras reizes ilgāku .. . Bet samaksa?

Cik izdosies nopelnīt šonedēļ? Gabaldarbs, atvilkums desmit procenti. Divdesmit viena marka ... Kad bija pēdējais atskaitījums slimokasei un apdrošinājumam pret invaliditāti? Liekas, pagājušajā izmaksā. Tad, iespējams, iznāks divdesmit divas, varbūt pat divdesmit divas piecdesmit ...

Un Kārlis Fišers domās pārskata izdevumus. Piecpadsmit markas par uzturu . .. Padārgi! Oto Egcbrehts maksā tikai divpadsmit, bet pelna tikpat, ja ne vairāk. Tātad piecpadsmit, paliek pāri septiņas markas. Piecas markas par velosipēdu, tātad atliek divas markas. Šonedēļ vēl sešdesmit feniņi «Darba frontei» un desmit — organizācijai «Prieks dara stipru». Paliek pāri, ja nebūs vēl kaut kas jāziedo, — viena marka trīsdesmit. Kur nu vēl cigaretes, kino ... Nē, pāri nepaliek nekas.

Varbūt mātei pietiktu ar divpadsmit markām? Ej nu sāc tādas runas! .. . Viņš labi zina, viss kļuvis dārgāks, nevis lētāks. Nevajadzēja .sākumā tā svaidīties, tagad dot mazāk neērti.

Ierodas meistars Pellers. Visu rīta cēlienu nav redzēts, laikam atkal bijis kādā sēdē vai apspriedē.

Kārlis pančkājas pa emulsijas tvertni, izliekas, ka aizsērējis pievads.

— Heil Ilitler!

— ... brīt!

Uzmetis greizu skatienu rotējošām frēzēm, Pellers dodas pie nākošās mašīnas.

— Heil Hitler! — dzird Kārlis.

— Vesels ēdis!

Nekaunīgs tips, šis Šonacs! Lai arī «labrīt» nebija vietā, taču otra atbilde vēl aplamāka. Drīz darbs beigsies. Parasti šī apgaita notiek agri no rīta.

Šāda sasveicināšanās ilgst jau mēnešiem. Kārlis Fišers nešaubās ne mirkli, ka izpratis meistaru. Pellers gan pielāgojies, blakām meistaru apvienības nozīmītei viņš piespraudis kāškrustu zobrata ielokā — «Vācu darba frontes» nozīmi; viņš izmanto katru izdevību, lai apliecinātu uzticību «jaunajai Vācijai», sveicinot . vienmēr sauc «heil Ilitler!». Un tomēr Kārlis Fišers ir pārliecināts, ka sirds dziļumos Pellers palicis tas pats, kas bijis vienmēr, proti, sociāldemokrāts. Vēl vairāk, Kārlim nav ne mazāko šaubu, ka šis sociāldemokrāts, slēpdamies aiz kāškrusta, šodien ir krietni vien sarkanāks nekā pērngad.

Meistars Pellers nekad nerunā par politiku. Viņš vispār runā maz. Toties viņš ļoti centīgi lasa avīzes un labprāt uzklausa visu, ko tam stāsta, pat vairāk vai mazāk atklātas politiskas valodas, taču pats neizsakās nekad. Bijušajiem sociāldemokrātiem un komunistiem Pellers dod darbus, kas nodrošina augstāku izpeļņu; pavisam atklāti viņš izrāda sevišķu labvēlību vecajam Cīlam, agrākajam brīvās arodbiedrības pārstāvim cehā. Bet ēvelētājs Ilarmsens, bijušais štāl-helmietis, tagad SA vīrs — viens no nedaudzajiem, kas kārtējo rīta sveicienu atņem ar «heil Hitler!», — nespēdams veikt normu, mūždien iekuļas nepatikšanās. Nē, meistars Pellers klusībā ir sarkanais, tik demonstratīvi izrādīts nacisms ir aizdomīgs.

— August! Augusti — sauc Kārlis vecīgo palīgstrādnieku, kas ārā pagalmā stumj ķerru ar tērauda skaidām. — Atnes man ūdeni!

Tas pamāj ar roku, satraukti norāda uz durvīm un ar žestiem aicina doties turp.

— Kas noticis? — Apgājis apkārt frēzmašīnai, Kārlis ierauga, ka pie ieejas ap melno ziņojuma dēli sastājušies vairāki strādnieki. Atkal jauns ziņojums. Apstādināt mašīnu pilngaitā aizliegts, var salauzt frēzi. Bet, lai pabeigtu šī zobrata frēzēšanu, vajadzēs vēl minūtes trīs. Kārlis paskatās visapkārt. Ne meistaru Pelleru, ne normētāju nekur nemana. Viņš izslēdz dzinēju. Knak, knak, noskan diska frēzes, dziļi iegrauzdamās trauslajā lējumā.

Virpotāji ir ziņkārīgi ļaudis un, ja rūpnīcā kaut kas atgadās, — visskaļākie; arī tagad viņi drūzmējas ap dēli. Kārlis redz jaunu paziņojumu — dažas mašīnraksta rindiņas, bet salasīt nevar; arī blakām stāvošie nespēj tās saburtot.

— Kas tur teikts? — kāds jautā. — Ka pieliks algu, kā apsolīts?

— Ziemas piemaksu likmes kartupeļiem un kāpost-galviņām! — zobojas cits.

Pārējie klusē.

Rūpnīcas vadības ziņojums. — Virpotājs Hen-kels, nostājies pie paša dēla un ieklepojies, turpina, it kā sarunātos pats ar sevi: — Rīt pagalmā notiks kopējs mītiņš par godu novembra svētkiem!

— Vai tā tur rakstīts?

— Kas par svētkiem?

Nedzen prastus jokus, kaimiņ, lasi, kas tai lapelē rakstīts!

— Jokus? — Henkels atskatās. — Te jokiem nav vietas. Svinīga būšana* novembra svētki! Te rakstīts vārds pa vārdam: «Rīt, devītajā novembrī, pusdienas pārtraukuma laikā pagalmā notiks kolektīva mītiņš.» Kuģu būvētavas «Bloms un Foss» akcionāru kungu uzdevumā parakstījuši valsts padomnieks doktors Bloms un ģenerāldirektors Gogs.

— Un tā tur stāv rakstīts? — atskan neticīga balss.

— Jā, jā, tā tur rakstīts!

— Akcionāru uzdevumā?

— Nav ko piesieties, — vilcinādamies atbild virpotājs, — lai tur vai kas, mēs taču esam vienota tauta,— vai ne? — Un viņš nopietni palūkojas visapkārt.

Vīri nebilst ne vārda, pat nepasmīn, sejas tiem atturīgas, visi paliek turpat stāvam; katrs grib izlasīt tekstu pats.

— Vareni! — sajūsmā čukst Kārlis, domādams par nakti, par noskaņojumu mītiņā, ja pasākums izdotos. «It kā mēs būtu to nojautuši!»

Viņu naidīgi uzlūko augumā pamazs, drukns virpotājs, kas strādā pie vienas no lielajām karuseļvirpām. Kārlis izbrīnā iepleš acis, dzirdot virpotāju iešņā-camies:

— Ak vareni gan? Pagaidi vien, kas būs, un tad priecājies!

Juzdams nosodījumu biedra skatienā, Kārlis kļūst sarkans kā biete. Vajadzēja ar viņam palaist muti, tieši vēl viņam! Viņš vislabāk tepat uz vietas sīki izskaidrotu resnītim, kā tas domāts, bet, protams, to nedrīkst; un tā nu, mulsi stomīdamies, viņš draudzīgi parausta virpotāju aiz piedurknes:

17

2 — Tavs nezināmais brālis

— Es . .. saproti ... tāpat arī es domāju ... ne tā, kā tev liekas.

Apjucis, vēl vienmēr tumši pietvīcis, viņš satraukts atgriežas pie sava darbgalda. Uzmetis ašu, īgnu skatienu mašīnai, Kārlis atkal iedarbina to. Vēl tikai trūkst, ka salūzīs frēze. Nu, nu? Nodreb sagatuve, ar spēju triecienu čugunā iecērtas griežņi, bet tūlīt jau frēzes atsāk vienmērīgi griezties un, automātiski ar emulsiju dzesinātas, iegraužas dziļāk lējumā.

«Šis tagad tur mani par nacistu. Kā man tas paspruka! Kas viņš varētu būt? Sociķis?» Kārlis paraugās uz ceha viņu galu, kur atrodas lielās virpas; tur stāv masīva karuseļvirpa. Bet tā nedarbojas; virpotājs nekur nav redzams. Tas ir viņš, Kārlim iešaujas prātā, tas pats, kas dušu telpā tik rūpīgi mazgājas, valkā katliņu un nekad neierodas darbā bez apkaklītes un kaklasaites.

Kārlis prasa kaimiņam, frēzētājam Šonacam, vai tas nezinot, kā sauc virpotāju tur, viņā pusē, pie otrās karuseļvirpas blakus pīlāram.

— Mazo, paresno?

— Jā, to pašu!

— Helmans!

«Nu, kolēģi Helman, netrāpīji vis ... Ja tu zinātu, ak, ja tu zinātu! . . . Tevi es atcerēšos! «Pagaidi vien, kas būs.» Nē, kolēģi Ilelman, nevis nogaidīt, kas būs . . . Darboties vajag, lai notiek tas, kam vajag notikt . . . Šis tagad skatīsies uz mani greizi.»

Garām aiziet ēvelētājs Harmsens. Arī viņš bijis pie dēļa, sejā vēl nav pagaisis viltīgs smīns. Nekāds jaunais šis Harmsens vairs nav, būs savi piecdesmit — iet salīcis, kājas vilkdams. Viņa garenā seja ar neglīto, lielo, līko degunu un mazo zodu izskatās neparasta. Viņam mugurā ar eļļu piesūkušies, spīdīgi kankari; viņš, jādomā, mēnešus trīs nav mainījis darba apģērbu. Starp citu, arī pārģērbies viņš neizskatās daudz tīrāks. Bikšu ceļgali taukaini spīd, ar eļļu notraipītajam kreklam, kas tikko apsedz spalvainās krūtis, apkakle vienmēr nosmulēta. Melš, ka viņam esot tikai divas kārtas — darba apģērbs un mundieris. Un vēl piemetina: strādniekam nacionālsociālistam ar to pilnīgi pietiek.

Harmsenam ir pieci bērni. Jau 1927. gadā viņš bija štālhelma biedrs, bet 1933. gada vasarā kļuva trieciennieks. No sākuma darba biedri ielaidās ar viņu pārrunās un izteica arī pārmetumus; bet, kopš Harmsens dažus uzrādīja un nodeva gestapo aģentu rokās, no viņa sāka vairīties. Tomēr aizticis viņu līdz šim nav neviens, lai gan daudzi, tāpat kā Kārlis, uzskata, ka tādu riebekli vajag samīt kā pēdējo mūdzi.

Palīgstrādnieks Augusts Kēlers atstiepj lielu skārda trauku, novieto to blakām frēzmašīnai un, smagi pūzdams, atvelk elpu.

Jau divdesmit astoņus gadus viņš strādā kuģu būvētavā — sākumā par nekvalificētu strādnieku, vēlāk pie revolvervirpas, tad par instrumentu izsniedzēju, noliktavas pārzini, bet vecumdienās atkal par palīgstrādnieku. Tagad viņš ir salauzts, sabeigts cilvēks, pelēki bālā seja izvagota dziļām grumbām, izdilušajām rokām vairs nav spēka, un acis raugās nevarīgi un žēli kā vecam kleperim, ko dzen uz dīrātavu.

Te nu viņš stāv pie frēzmašīnas un atvelk elpu pēc smagās piepūles. Ak, ja viņš varētu strādāt vismaz šo mierīgo, samērjā vieglo darbu pie mašīnas. Vai viņš augu mūžu nav rāvies melnās miesās? Kādēļ viņam, vecam cilvēkam, atkal liek darīt to pašu, ko viņš darījis pirms gadu desmitiem? Nolādētā politika! Stulbenis tu biji, August Kēler, īsts zābaks!

Galā nav rūgtajiem pašpārmetumiem; viņš apsūdz un nolād pats sevi un savu likteni.

Augusts Kēlers nav revolucionārs, nav cīnītājs. Nekad viņš nav izpratis tos, kas no brīvas gribas pacieš vajāšanas, smok cietumos un varbūt ir gatavi uz vēl ko ļaunāku; allaž viņš centies pielāgoties, diemžēl, parasti par vēlu. Tā ir viņa nelaime.

Viņš vairījās no sociālistiem, kad tos apmeloja un vajāja; ar ūsu saiti un pomādi viņš kopa savu ķeizara Vilhelma bārdu un, līdzīgi daudziem citiem dzimtajā Holšteinā, nešaubīgi ticēja, ka Augusts Bēbels ir nožēlojams franču aģents. Kad satriekto vācu armiju pūļi vēlās mājup, kad viņa «gaišmatis ķeizars» aizmuka uz Holandi un Eberts vērsa lielgabalus pret spar-takiešiem, Augusts Kēlers kļuva sociāldemokrāts. Bet, tā kā viņš vēlu pievienojās un politikā un runu teikšanā bija profāns, panākumu nebija; viņš jutās neapmierināts un inflācijas laikā gandrīz pārsviedās komunistu pusē. Bet, iekams viņš galīgi izlēma, ko darīt, komunisti cieta sakāvi; viņš nobijās un palika pie sociāldemokrātiem. Viņš pat taisīja karjeru, kļuva par arodbiedrības pilnvaroto, fabrikas komitejas locekli, darba rīku izsniedzēju un vēlāk par noliktavaš pārzini.

Kad sākās nacisma uzplūdi, Augusts Kēlers atkal svārstījās. Vai tie uzvarēs vai neuzvarēs? . . . Kad Hitleram radās nesaskaņas ar Hindenburgu, Kēlers nosprieda, ka nacisti neuzvarēs, un palika pie sociāldemokrātiem. Tad Hindenburgs iecēla Hitleru par kancleru, un Augusts Kēlers veselu mēnesi juta sašutumu par šo nodevību. (Pirmo reizi mūžā viņš, nelga tāds, tik ļoti iekaisa, ka atklāti izteica savas domas!) Šī vaļsirdība Kēleram maksāja noliktavas pārziņa vietu; «trešais reihs» degradēja viņu par palīgstrādnieku, un viss palika pa vecam arī tad, kad viņš atjēdzies steigšus solidarizējās ar notikušo un skaļi slavināja Hindenburgu un Hitleru, šos cēlākos, taisnīgākos Vācijas dēlus.

Un tā nu viņam, tāpat kā toreiz pirms divdesmit astoņiem gadiem, jāpieved sagatuves jaunajiem puišiem pie virpām un ēvelmašīnām, frēzmašīnām un urbjmašīnām un jāuzpoš viņu darba vietas. Tas padarījis viņu vecāku par saviem gadiem; viņš jūtas pievilts un noguris, bezgala noguris.

Piesardzīgi viņš ielej emulsiju tvertnē un, piedurkni uzrotījis, izvāc no turienes tērauda skaidas, kas tur iebirušas un aizsārņo pievadu.

Vērodams viņa kustības, Kārlis vienaldzīgā balsī jautā:

— Paziņojumu izlasīji, August?

— Jā, izlasīju, — īgni norūc vecais.

Viltīgs smaids atplaiksnās frēzētāja mazajās lāča ačtelēs.

— Nu, un ko tu par to saki? — viņš apjautājās.

— Ko es saku? — Augusts Kēlers atliec muguru un ieskatās puisim acīs, it kā mēģinādams uzminēt viņa

domas. — Ko es saku? Jā, es saku, lai visi dzird rūgto patiesību par šo nelietīgo Veimāras republiku!

— Bet August! — liekuļotā izbrīnā iesaucas frēzētājs, ar mokām valdīdams smieklus. — August! Un to saki tu, bijušais sociāldemokrāts? Nu vai zini, tu piegāni pats savu ligzdu!

— Ko? Ilē? Kā tu teici? — acis un muti iepletis, elš vecais, tuvodamies Kārlim. — Mana ligzda? Šis dižvīru stallis? Šī blēžu paradīze? Tā . .. tā esot bijusi mana ligzda? Lai saka, ko vien grib, par notikušo, ja arī būtu kaut desmitreiz sliktāk, tagad tomēr labāk, nekā bija toreiz.

— Ak tā gan! Hm, hm, — brīnās Kārlis. — Un man likās, ka tu reiz biji pārliecināts sociāldemokrāts, arodbiedrības pilnvarotais, pat fabrikas komitejas loceklis vai kaut kas tamlīdzīgs. Tad jau laikam tas ir pārpratums?

Augusts Kēlers vēlreiz neuzticīgi nopētī frēzētāju; viņš labi nezina, vai šie vārdi domāti nopietni vai tajos slēpjas izsmiekls.

Nenolaizdams acis no frēzētāja, viņš rāmi atbild;

Tas es biju, tu nekļūdies. Bet ne jau no brīvas gribas; tāpat piespiests ka simtiem un tūkstošiem citu!

— Piespiests? — patiesā izbrīnā iesaucas Kārlis. — Nu saki viens cilvēks! Kas tad tevi piespieda, August?

— Kas mani piespieda? — Uztraukumā trīcēdams, uzsvērdams katru vārdu, viņš atkārto; — Kas mani piespieda? — Un piepeši sāk kliegt; — Jūs visi! Arī tu! Kā tad izgāja Pēmelleram?

— Vai tehniķim?

— Jā gan, tam pašam! Tas negribēja līst slazdā, tas vis neslēpa, ko domāja un redzēja. Ar kaunu un negodu to padzina no rūpnīcas! Kas mani piespieda? Mierīgi dzīvot gribējās, palikt darbā, lai netramda kā traku suni!

— August, bet Pēmellers ne tikai . . .

Vecais, pakampis tukšo trauku, metas prom.

Rūgti smaidīdams, Kārlis noskatās viņam pakaļ. «Ja

es nezinātu, kas tu par putnu, sāktu vai just līdz.»

— Vai tu nokaitināji Augustu? — zobgalīgi apvaicājas aiz sava darbgalda Sonacs.

— Nieki! Viņš skaišas pats uz sevi.

— Lai paskaišas vien! Ir jau pelnījis!

Kārlis klusē. Kēleram dzīvē nekad nav veicies. Un tas ir taisnīgi: viņš nekad nav nesis upurus pārliecības vārdā, vienmēr tikai drebējis par savu ādu, vienmēr tikai domājis par sevi. Tagad biedri viņu nežēlo, neviens nesniedz palīdzīgu roku.

Sonacs panākas tuvāk.

— Tu viņam vēl taisies just līdz?

— Viņš ir vecs un nevarīgs.

— Sāc vien žēlot! — Sonacs saviebjas un iesmejas ļaunā, aizsmakušā balsī. — Nedomā tik, ka šie nezina, ko dara! Neesi nu naivs! Piemēram, šis cūka Harmsens, nedomā, ka tas ir dumjš . . . Tas labi zina, ko dara, neba jau pirmo reizi ar pīpi uz jumta! Dzeltenais no laika gaļa, nekad pret priekšniecību pat neiepīkstēsies, lai tik citi apsvilina nagus! Tas zina, kur viņam atlēks kāds labums . . . Esmu drošs, ka bez darba viņš nekad nebūs. Sapulces neapmeklē, demonstrācijās nepiedalās, nevienā strādnieku organizācijā nekad nav sastāvējis, kas ir solidaritāte, nezina, toties viņam nav jābaidās no rūpnīcas vadības un policijas. Viņš ir biedrs savstarpējās palīdzības kasē un reliģiskās labdarības biedrībās, saņem drēbītes bērniem un pabalstu dzīvokļa samaksai. Apskaties labi, viņam jau uz pieres rakstīts, ka sirds dziļumos viņš ņirgājas par katru, kas uzņemas risku, aizstāvēdams citus, tai skaitā arī viņu pašu. Ko tu ar tādu darīsi? Pārliecināsi viņu?

Kārlis pazīst savu kaimiņu, zina, ka Sonacs simpatizē komunistiem, taču tikpat labi zina, ka tas atturas no jebkuras politiskas darbības, kopš pie varas fašisms.

— Kā tad tu, Franci, īsti darbojies?

Mirkli, tikai īsu mirkli Sonacs liekas pārsteigts un apmulsis, tad droši atbild: — Tev . . . tev, šķiet, nav ne mazākās izpratnes par šīm lietām. Par to taču nejautā, un uz tādiem jautājumiem nemēdz atbildēt.

Kārlim šī nekaunība izraisa smaidu.

Sonacs turpina: — Tātad par to ne vārda. Bet ... — viņš redzami pūlas pārvarēt mulsumu, — ja reiz būs tiktāl — tu jau saproti, ko es domāju, — tad, esmu gatavs saderēt, Harmsenam līdzīgi subjekti dziļā nožēlā paziņos, ka beidzot izpratuši savus līdzšinējos maldu ceļus, ka viņi patiesi rīkojušies gaužām nelietīgi un tagad grib izpirkt savus grēkus. Bet mēs — es to redzu tik skaidri, it kā šī stunda jau būtu situsi, — mēs izpletīsim rokas un aizgrābti šņukstēsim: «Nāc pie manas brāļa sirds, tu nabaga apmaldījusies avs!» Un mēs nevis aplauzīsim šim zemiskajam lopam sprandu, bet iecelsim viņu par godabiedru un atļausim viņam baudīt mūsu darba augļus.

Francis Sonacs runā ar putām uz lūpām. Kārlis skaļi iesmejas.

— Nu, vai zini, mīļais, tev ir īsta revolucionāra kaisme, un — es pat neuzdrošinos vairs jautāt, — tev droši vien ir tiesības tā runāt. Kas nesavtīgi liek dzīvību uz spēles, tai pašā laikā bažīdamies, ka vēlāk augļus plūks necienīgi ļaudis, — nu jā, tas tiešām citādi runāt nevar.

Juzdamies dziļi glaimots, Sonacs piebilst: — Es nevaru tev atklāt visas kārtis, bet pret tādiem kā Harmsens vai Kēlers man nav ne mazākās žēlastības, īsts nacists? Labi! Tas ir mans pretinieks, un mēs cīnāmies. Bet šie pretīgie salašņas, šie nekaunīgie diedelnieki, šie ... ak, man pietrūkst vārdu, — tos, zini. es visus varētu nospiest kā blaktis!

— Piesargies, Pellers!

Sonacs steigšus paņem uzgriežņu atslēgu un atgriežas pie sava darbgalda.

Kārlis smīnēdams noskatās viņam pakaļ. «Pagi, draudziņ, tu vēl mums dancosi! Tevi, nekaunīgo lielībnieku, mēs vēl piespiedīsim pie sienas: ar

vai pret mums? Tev nāksies vārdus saskaņot ar darbiem.»

Gurdi dūc transmisijas. Ļaudis darbīgi skraida šurp un turp ap mašīnām, slauka^un spodrina tās, ieslēdz darba rīkus, daži paslepus mazgā rokas emulsijā, skatās, vai no meistara kantorīša nenāk Pellers.

Darba diena beigusies. Kārlis Fišers paraugās visapkārt. Vai izdosies? ... Vai viņš rīt no rīta atkal stāsies pie sava darbgalda? Vienu pēc otra viņš pārlūko savus darba rīkus un ļoti rūpīgi novieto tos skapīša plauktos, pēc tam nesteigdamies slauka un spodrina darbgaldu, it kā šodien būtu sestdiena.

3

Robinsona ielā netālu no Tapsētāju ieliņas atrodas maza tabakas bodīte, kas pazīstama visā Hammer brokā, bet kur strādnieki nemēdz iepirkties. Sī veikaliņa īpašnieku sauc par naciķu Deizenu. Gustavs Dei-zens, sirms savādnieks, vecpuisis, mājo viens savās četrās sienās un jau ilgi pirms nacionālsociālistu lielajiem panākumiem bijis Ādolfa Hitlera piekritējs; viņš akli nīst ebrejus; vēl pirms 1930. gada viņš izlika savā skatlogā laikrakstu «Völkischer Beobachter», ar biezu, sarkanu svītru apvilkdams antisemitiskus rakstus, lai pievērstu tiem garāmgājēju uzmanību.

Gustavs Deizens, ne visai izdarīgs komersants pāri piecdesmitiem, strādnieku boikota dēļ gandrīz būtu bankrotējis. Bet katru reizi, kad, nespēdams samaksāt nomas naudu, nokārtot rēķinus vai izpirkt termiņā vekseli, viņš jau taisījās veikalu slēgt, dievinātā fīrera mantīgie piekritēji viņam slepeni palīdzēja.

Pirmajā laikā Deizena skatlogam bieži izdauzīja stiklus. Bet Deizens tikai pasmējās par sarkanajiem, kas cerēja viņu tā izputināt. Viņš pat nedusmojās, jo tas padarīja viņu populāru un pavairoja viņa autoritāti partijas aprindās. Turklāt stikli bija labi apdrošināti kādā solīdā firmā.

Toreiz notika arī mēģinājums iebiedēt Deizenu. Viņu apturēja bariņš jaunu strādnieku, gribēja pārliecināt, un, kad viņš tikai smaidīdams noklausījās, ka viņu sauc par ekspluatatoru dienderi, fašistu, strādnieku slepkavu, puiši kļuva nikni. Jādomā, tikai sirmie mati paglāba viņu no kāviena.

Ar laiku strādnieki aprada ar laikrakstu «Völkischer Beobachter» skatlogā un Deizena spīvo naidu pret ebrejiem; tie uzskatīja viņu par mazliet jukušu vai vismaz par savādnieku, nelikās par viņu vairs ne zinis un tikai līdzjūtīgi pasmīnēja, ja kāds pieminēja naciķu Deizenu. Tabaku tie pirka citur.

Lai arī Deizens ņirgājās par strādnieku kluso, salto nicināšanu un tieši tādēļ kļuva vēl aklāks fanātiķis, nievas un garie politisko neveiksmju gadi tomēr ievilka skarbu vaibstu viņa sejā. Deizens noslēdzās sevī, kļuva īgns un mazrunīgs, bet, ja runāja, katrā viņa vārdā kūsāja naids un atriebības kāre.

Pirmais lielais partijas panākums acīm redzami pārvērta Deizenu; viņš atplauka un ar katru jaunu sasniegumu kļuva možāks un priecīgāks. Viņš pat izskatījās tagad jaunāks, sāka atkal smieties un jautri mēļot. Kļuvis vēl fanātiskāks, viņš augu dienu melsa par sava fīrera varoņdarbiem, pat uzaudzēja zem deguna mazas Ūsiņas, lai būtu tam līdzīgāks, un pie katras izdevības vervēja tam jaunus piekritējus.

Deizena partijas panākumi sākumā neietekmēja apkārtējos boikotētājus; gluži otrādi, grūtības pat pastiprinājās. Partijas iespaids kļuva stiprāks lielās krizes gados; hitleriešu skaits pieauga, padziļinoties iedzīvotāju postam un trūkumam. Un tie, kas kļuva par nacionālsociālistu piekritējiem un izjauca boikotu, iepir kās uz parāda. Deizens iemantoja vairāk pircēju, bet ienākumi mazinājās, jo zaudējumi bija pārāk lieli.

Deizens pārcieta arī krizes gadus, — gan ar bagāto partijas labvēļu nemitīgu atbalstu, gan arī tādēļ, ka viņš, vecs, vientuļš cilvēks, bija neticami pieticīgs, un vēl pieticīgāks viņš kļuva, kad, atguvis ticību nākotnei, jaunu cerību spārnots, sāka gaidīt dzīvē daudzas lielas pārmaiņas. Deizens cerēja, ka partijas, šķiet, droši sagaidāmā uzvara atjaunos Vāciju un atpestīs mazos cilvēkus no ebreju finansu kapitāla un trestu un koncernu jūga, kuri ieguva aizvien lielāku varu. Viņš akli ticēja fīreram, šim vienkāršajam brunavietim, kam piedēvēja brīnumdara spējas.

Viņš lika piestiprināt virs veikala durvīm pamatīgu karoga kārti un nacistu svētku dienās izkāra lielu, sarkanu karogu ar melnu kāškrustu baltajā aplī. Viņa skatlogā blakām laikrakstam «Völkischer Beobachter» tagad tika izlikta arī lapele «Der Stürmer», ko viņš bija izraibinājis ar sarkanu zīmuli vel vairak nekā Hitlera oficiozu.

Kārlis Fišers, kurš dzīvoja tai pašā ielā, tikai divas mājas tālāk, pie saviem vecākiem, piederēja pie tiem, kas gadiem ilgi bija boikotējuši naciķu Deizenu. Pirms dažiem gadiem — Deizens, protams, to nezināja — viņš kopā ar citiem Robinsona ielas puišiem bija notriepis šī nacista veikaliņa skatlogu ar sarkanu krāsu. Tomēr pēc asiņainā, vētrainā Hitlera uzvaras pavasara, kad jūnija masu slaktiņā tika satriekta SA opozīcija, Kārlis Fišers kādu dienu ienāca Deizena veikalā un uzprasīja savu tabakas šķirni ar tik vienaldzīgu sejas izteiksmi, it kā viņa rīcībā nebūtu nekā neparasta.

Bet vecajam Deizenam tāda pircēja ierašanās sagādāja lielu pārsteigumu. Deizens pazina Kārli Fišeru, zināja, ka vjņš daudzus gadus turējies kopā ar komunistiem, zināja, ka šis kuģu būvētavas strādnieks šobaltdien nav visai augstās domās par fīreru Ādolfu Hitleru, zināja arī, ka viņš tikai tādēļ netika arestēts nacistu valdīšanas pirmajos mēnešos, ka 1933. gadā līdz pat vasaras sākumam gulēja slimnīcā ar asins-saindēšanos un pēc izveseļošanās, šķiet, atmeta politikai ar roku. Kārlis Fišers neiestājās triecienniekos. «Trešā reiha» svētku dienās Fišeri nekad neizkāra karogu. Fišeri izturējās izvairīgi, kad Hammerbrokā organizēja pretgaisa aizsardzības nodaļas. Jaunais Fišers, kas senāk Pirmajā Maijā sprauda pie svārku atloka aplam lielu, spilgti sarkanu rozeti, tagad, nacistu maija svinībās, it kā dižojās ar tukšu pogcaurumu. Fišeri, sevišķi dēls, dziļi sirdī vēl simpatizēja komunismam un kvēli ienīda nacismu, par to vecais Deizens bija pārliecināts; būdams nacistu kvartāla pārraugs, viņš labi zināja katru Fišeru soli, katru to vārdu — viņam pienesēji ziņoja par visu.

Jo lielāks bija Deizena izbrīns, kad Kārlis Fišers iegriezās viņa veikaliņā, uzprasīja «Brinkmana-Štolca» tabakas paciņu un samaksājis dziļā mierā piebāza savu pīpi kā sens, ierasts pircējs.

Tad nu tabakas tirgonis neizturēja. Šis triumfs jāizbauda! Vecais nacists alka redzēt savu pretinieku ne

tikai uzvarētu, bet arī pazemotu. Atspiedies ar elkoņiem uz letes, viņš jautāja:

— Nu, Fišer, strīpu pāri vecajiem strīdiem? Vai esi atjēdzies?

— Fakti paliek fakti . . . Protams, būtu viss noticis pēc mana prāta, šis tas izskatītos citādi. Bet ko līdz gausties, ja reiz iznācis otrādi. Man nav bailes skatīties patiesībai acīs, nav manā dabā ilgi palikt malā, es kā vien mācēdams gribu turēt līdz.

Kārlis Fišers bija visu iepriekš rūpīgi apsvēris, un, kad viņš tagad it kā nejauši izdieta šos vārdus, tie jūtami iespaidoja veco Deizenu. Tas atcerējās diskusiju, kas notika partijā, kad sākās lielo panākumu laiks. Toreiz viņš teica: katrs īsts vācu strādnieks, ko dabūjam savā pusē, mums ir dārgāks par desmit Ho-hencollernu dinastijas prinčiem. īstie vācu strādnieki, ko viņš toreiz pieminēja, pēc viņa domām, bija līdzīgi šim Kārlim Fišeram. Padarot tos par nelokāmiem, pārliecinātiem nacistiem, bija iegūti piekritēji, uz kuriem varēja paļauties. Vienīgi tad, ja tos iekaroja, tiešām bija gūta uzvara. Tikai rodot to atbalstu, tiešām varēja novērst komunisma draudus . . . Deizens nolēma aizmirst bijušo un nepazemot jauno kuģu būvētavas strādnieku, nelikt tam izjust savu pārākumu.

— Es tev ko teikšu, Fišer, protams, tas paliks starp mums, noteikti tikai starp mums, vai ne? Šodien es cienu tevi vairāk nekā cienītu tad, ja tu būtu pārbēdzis otrā dienā pēc mūsu uzvaras un tūlīt mainījis nostāju. Tiem, kas toreiz vienā rāvienā pārmetās mūsu pusē — bet tas tiešām lai paliek starp mums, vai dzirdi, — tiem es neuzticos. Taisni viņi ir tie, kas šodien tēlo ultranacionālsociālistus. Un tieši viņiem, zini, es neticu. Tad jau tādi kā tu — nudien, es neglaimoju — man, vaļsirdīgi runājot, ir tīkamāki. Visiem mums, arī tev un man, jāaizmirst vecais ienaids. Fakti paliek fakti. To tu pareizi teici! Faktus apiet nevar. Tikai nelga skrien ar pieri sienā, tiekdamies apturēt vēstures gaitu. Tikai neprātis upurē sevi tukšai iedomai. Tu, Fišer, man patīc, es patiesi priecājos!

Kopš tās reizes Kārlis Fišers ir uzticīgākais Deizena pircējs. Vecais vīrs gaida no viņa lielas lietas, gaida jo

sevišķi tādēļ, ka Kārlis ietiepīgi atsakās iestāties pretgaisa aizsardzības organizācijā, tāpat arī darboties biedrībā «Prieks dara stipru» vai kļūt par kvartāla pārraugu.

— Es tam vēl nederu, — viņš atklāti paziņo, dodams vielu jaunam disputam. Kārļa Fišera lēnā pāraugšana visai imponē vecajam Dcizcnam. Tā nu ir, viegli pārliecināmie viņam šķiet aizdomīgi . .. Par Kārli Fišeru nereti ziņo, tas atkal esot palaidis muti vai redzēts kopā ar kādu komunistu, bet kvartāla pārraugs Deizens neļauj puisim darīt pāri. Dažiem denun-ciantiem. saviem partijas biedriem, viņš reiz izteicies, ka cilvēkam, kas bijis dziļi pārliecināts komunists, jāizcīna smaga iekšēja cīņa, lai-kļūtu par tikpat pārliecinātu nacionālsociālistu. Un viņš joprojām maļ savu maļamo:

— Neticiet cilvēkiem, ko viegli pāraudzināt, kas pa galvu pa kaklu steidzas pieslieties mums! Kuriem nekad nav bijis savas pārliecības, tiem arī šodien tādas nav. Tie ir konjunktūras cilvēki, politiski ampelmaņi. Toties cepuri nost cilvēka priekšā, kas ilgi karo pats ar sevi un, pašlabumu meklējot, nesniedz tūlīt roku.

Šai «novembra revolūcijas» gadadienas priekšvakarā Kārlis Fišers īsi pirms veikala slēgšanas iegriežas pie Deizena patērzēt. Viņš apzinās, ka šī saruna, iespējams, var noderēt, lai pierādītu savu alibi; turklāt Kārlis jūt, ka viņam iekšēji jānomierinās. Lai gan viņš sev neatzīstas, gaidāmais pasākums tomēr satrauc viņu ar katru mirkli vairāk un vairāk.

Ienācis tabakas preču veikaliņā, viņš ierauga Dei-zenu iegrimušu sarunā ar diviem vīriem formas tērpos. Abiem ir augstas dienesta pakāpes: viens ir SA stan-dartenfīrers, otrs — šturmfīrers. Pats neapjēgdams, kā tas gadās, Kārlis Fišers pastiepj roku:

— Heil Hitler!

Tā ir pirmā reize, kad viņš tā sveicina, ieejot Deizena veikalā.

SA virsnieki atņem sveicienu. Deizens staro pār visu seju.

— Tūlīt, Kārli!

Padodams viņam «Brinkmana-Štolca» paciņu. Dei-zens, lai nebūtu jāklusē, apvaicājas, vai nav kas jauns.

— Jauns? Nē, kur nu jauns! — atsaucas Kārlis, vēl vienmēr mulsdams.

Standartenfīrers saka:

— Tas ir Anglijas pirksts. Tic puikas zina, ko grib: frančus pataisīt melnus un maziņus. Flotes līgums, tas francim ir belziens tieši ģīmī. Mūsu politikai, fīrera politikai, šodien ir vispasaules vēriens. Palasiet grāmatā «Kampf» par Angliju!

— Anglis gādās arī par to, — piebilst šturmfīrers, — lai Sāra tiktu mums. Viņš nepieļaus, ka to pievāc Francija.

— Par to, lai Sāra kļūtu mūsu, parūpēsies sārieši paši, — izlabo standartenfīrers, un Dcizens pakalpīgi piebalso:

— Pareizi gan! Ļoti pareizi! Pasaulei aizrausies elpa!

Iznācis ārā, Kārlis vai sprāgst no dusmām. Viņš labprāt iepļaukātu pats sevi. Tā samulst šo SA zeļļu priekšā! Velns parāvis, tavu nolāpītu būšanu! Ne no šā, ne no tā izsliet ķepu un saukt «heil Ilitler!». Ko gan domās Deizens?

Vecais Deizens svētlaimē vai kūst, Kārlis pat apjaust nevar, cik tas priecīgs. Fišers taču ir viņa lolojums! Personisks lolojums, tā sakot! Un lielīgi viņš stāsta abiem SA fīreriem par saviem panākumiem.

— Šis Kārlis Fišers arī bija komunists. Turklāt vēl kāds! Nelokāms fanātiķis! Bezbailīgs un pārdrošs . .. Jā, jā, tāds vis uz pirmo rāvienu nepadosies, ja cīņa ir godīga, un, bungas rībinādams, nepāries ienaidnieka pusē . . . Tāds ilgi ar sevi cīnīsies. Kādas tik mums abiem nav bijušas diskusijas! Lāga zēns, šis kuģu būvētājs, īsts goda vīrs. Tāds viens pats atsver desmit pērkamas dvēseles. Šodien viņš pirmo reizi cēla roku Hitlera sveicienam. Pirmo reizi.

— Jūs veicat svētīgu darbu, Deizena tētiņ, — atzinīgi saka standartenfīrers. — Vai gan kāds to spētu vēl labāk nekā jūs? Dzīvodams tautas vidū, jūs zināt tās rūpes un uzskatus, nav jau viegli pāraudzināt agrāko pretinieku, katrs jauns piekritējs ir jauna uzvara.

Deizens aiz veikala letes lokās un grozās kā runcis, ko glāsta pa spalvai. Šovakar viņš var justies dziļi apmierināts kā ar Kārli Fišeru, tā pats ar sevi.

4

Smidzina sīks lietutiņš, salīp skropstas, mikla kļūst seja un drānas. Mitrs saltums iesūcas katrā miesas audā, lauž kaulus.

Arnolds saceļ apkakli un labi dziļi sabāž rokas mēteļa kabatās. Seja aiz mikluma kļuvusi spīdīga. Iegriezies Vendenas ielā, viņš no prāva attāluma var pārredzēt nākamo krustojumu. Cik tālu sniedz skatiens, iela ir tukša. Arī Kārļa nav . . .

Iedams garām nākošajai laternai, viņš aši paraugās pulkstenī. Tūlīt būs pusviens. Līdz norunātajam laikam atlikusi viena minūte. Drošības labad viņš īsi pirms pusnakts reiz jau bija pagājis te garām, bet neko aizdomīgu nemanīja. «Kur kavējas Kārlis? Nevar būt, ka viņš piemānīs .. . Bet ja nu draugs iekritis? Varbūt pirms dažām minūtēm? ... Neparko nedrīkst pievērst sev uzmanību. Tikai neapstāties, bet iet uz priekšu! Ko es atbildēšu, ja man jautās, kurp eju? Ko varētu teikt? Kas izklausītos ticami? Jau pāri pusnaktij ... Hm! Esmu pazaudējis atslēgu, eju pārnakšņot pie drauga. Pie kura drauga? Hugo Kolcs dzīvo Naglu ielā. Naglu ielā 21. To var ... Tātad labi ātri jāiegriežas Heidenkampa ielā!»

Viņš apstājas pie rūpnīcas'mūra. Kārļa vēl vienmēr nav. Arnolds nedaudz palēnina soli.

— Tss! Ei, Arnold!

Tie ir aprauti čuksti; Arnolds, sasprindzināti klausīdamies, tos sadzird. Kārlis stāv kāda nama durvīs. Viņš plati smaida, kad Arnolds pienāk klāt un sniedz roku.

— Viss kārtībā?

— Protams!

— Nekas nav aizmirsts?

— Klusu! — Kārlis tikai nočukst. Viņi satraukti

vēro vārtnieka būdas mazo, vāji apgaismoto logu. — Dzirdi?

Arnolds saklausa neskaidras zvana skaņas.

— Pusviens, — čukst Kārlis. — Rau, tagad viņš dodas apgaitā. Pēc trijām, augstākais, četrām minūtēm viņš būs atpakaļ. Mums ir cūcene, suņus viņš ievedis būdā. No tiem es raustījos. Tagad viss ies kā pa taukiem.

— Bet laiks? Saltais lietus? Kā tev liekas, vai nav pārāk bīstami, varbūt atliksim?

Kārlis Fišers lēnām pagriežas atpakaļ un plati ieplestām acīm blenž Arnoldā.

— Atlikt? Tu gribēji teikt: laisties lapās?

— Muļķības! Es tikai domāju, ja sliktā laika dēļ ir pārāk bīstami, tad labāk . . . Saproti, vieglprātīgi pakļaut sevi briesmām tu nedrīksti!

Kārlis atviegloti uzelpo. — Un man jau šķita, viss bijis veltīgi. Redzēsi pats, ies kā pa diedziņu!

Pāris minūšu viņi stāv nekustēdamies, vēro vārtnieka lodziņu un ieklausās nakts tumsā. Šīm minūtēm, liekas, nav gala. Tieši viņu priekšā augšup slejas garais, melnais dūmenis. Viņi abi skatās uz dūmeņa galu — Arnolds ar skarbu, stingu sejas izteiksmi, Kārlis — viegli smaidot. «Kā kaķis es uzrāpšos tevī,» viņš domā, «un rīt tevi apbrīnos tūkstošiem acu.»

Viņi saklausa soļus.

Vecais sargs nāk atpakaļ. Dzirdama saruna. Ar ko viņš sarunājas? Ar suņiem? Nu, protams, suņi viņam ir līdz. Tagad viņš ielien būdā, grabinās ap krāsniņu, apsēžas.

— Sākam!

Kārlis paņem lielo marmelādes spaini, kas nolikts aizmugurē, un dodas uz priekšu. Arnolds seko. Ik solis, ik kustība — apsvērti iepriekš visos sīkumos. Jautājumi lieki. Katrs labi zina, kas darāms.

Viņam nevajadzēja ņemt līdzi spaini. Kā viņš to uzdabūs augšā? Arnolds jau grasās ko teikt, bet nav labi darīt to pēdējā mirklī.

Kārlim mugurā zaļš kamzolis, cieši sajozts ar platu siksnu. Pie sāniem kaut kas kuļājas. Arnolds pētoši paskatās: pie jostas piekarināts dubultkāsis — parasts miesnieka kāsis. Karogs, jadomā, noglabāts zem kamzoļa.

Šķērsojuši ielu, viņi dodas uz to vietu, kur, rūpnīcas mūrim pieplakusi, čurn noliktava. Arnolds paveras apkārt: iela ir tukša, namu logi grimst tumsā. Neskatīdamies ne pa labi. ne kreisi, Kārlis norunātā vietā pieiet pie mūra, noliek spaini zemē un saka:

— Sāc nu!

Viņi vingrinājušies dienām ilgi, un beidzot viss izdevies teicami. Kādēļ lai neveiktos taisni šai izšķirošajā mirklī? Arnoldam dreb ceļgali. Viņš ir stipri satraukts un, apzinoties to, uzbudinās vēl vairāk. Kārlis turpretī ārēji izturas mierīgi; viņš runā un rīkojas droši un noteikti. Nostājies Arnoldam uz pleciem, viņš bridi pagaida un tad pikti čukst:

— Sākam, sākam taču!

Arnolds mirkli vēl vilcinās, — varbūt nedot viņam spaini un ieteikt, lai kāpj tāpat? Bet tad, atbalstīdamies ar kreiso roku pret mūri, viņš tomēr paceļ spaini. Tas ir smagāks, nekā Arnolds domājis. Velna milti, ar to Kārlis augšā netiks. Tas noteikti noraus viņu lejā. Tīrā pašnāvība . . .

Būs par smagu, Kārli, lai paliek lejā!

Vai tev prāts! — pakāpies augstāk, rūc Kārlis. — Dod šurp!

Arnolds ceļ spaini augšup. Viņam jāsasprindzina visi spēki. Pieliekdamies, lai saņemtu to pretī, Kārlis gandrīz apgāž draugu; Arnoldam tā iesāpas lāpstiņas, ka gribas vai kliegt.

Spainis pazūd aiz mūra. Nākamajā mirkli Kārlis uzrāpjas uz jumta. Arnoldu māc viena vienīga doma: vai tik izdosies? Pretēji norunai viņš brīdi vēl uzkavējas pie mūra, aiz kura nupat nozudis biedrs. Smagi elpodams — bailes viņam aizžņaugušas kaklu, — viņš pāriet ielas otrā pusē, paslēpjas kāpņu telpā un redz, cik Kārlis ātri un veikli lien pa noliktavas jumtu. Pārvilcis ar roku pār seju, viņš sabīstas: pieri klāj auksti sviedri.

Ceļu pāri mūrim un jumtam uz skursteni Kārlis pētījis ne vienu dienu vien; katrs solis domās veikts desmitiem reižu. Viņš zina, ka apmēram pret dūmeņa vidu trūkst viena dzelzs spraišļa un daži citi, iespējams, nav droši; vecais dūmenis sen vairs nekūp.

Ne tikai dienā, pat miegā viņu vajājusi doma par šo kāpienu. Reiz viņš pa sapņiem stāvēja pašā augšā un māja ar roku: viss jau bija kārtībā. Dziļi lejā margoja Bilverderas lietuvju ugunis. Pilsēta dusēja pie viņa kājām. Un piepeši — viņš nespēja atcerēties, kā īsti tas gadījās, — viņš gāzās lejup, krita un krita, aizvien ātrāk un zemāk, elpai aizraujoties, plati atpleta muti, aizgūtnēm kampa gaisu . . . un pamodās no trieciena pret zemi; šis trieciens vēlreiz pasvieda ķermeni augšup. Tas bija briesmīgi. Noreibis viņš gulēja gultā, it kā tiešām būtu kritis . . . Laime, ka viņš nav māņticīgs!

Tagad, stāvēdams uz pirmā spraišļa un vērodams baismīgi augsto, taisno dūmeni, Kārlis nevilšus atceras savu sapni.

Kāpt nav grūti. Tikai savaldību! Nezaudēt mieru, neuztraukties, nesteigties .. . Spraisli pa spraislim viņš kāpj augstāk. Tiesa, spainis, iekārts kāsi uz muguras, ir neganti smags un velk lejup, bet no tā viņš drīz atbrīvosies. Nebūtu šī spaiņa, kāpšana liktos tīrā izprieca.

Kārlis ir visai piesardzīgs. Iekams viņš satver nākamo spraisli, vispirms pārbauda, cik tas stiprs, ne reizi nepieturas pie spraišļa ar abām rokām. Viņš domā par Arnoldu. Cik jocīgs tas bija šodien! Satraukts, apmulsis. Pie tam parasti viņš tik aukstasinīgs. Tur nu viņš stāv lejā un varbūt drebinās. Kārlis pasmaida.

Vai tālu vēl starpa, kur viena pakāpiena trūkst? Brīdi atvilkdams elpu, viņš paskatās augšup. Nē, starpu vēl neredz. Tad viņš paveras lejup, un tūlīt rokas pašas no sevis ciešāk aptver spraisli. Oho, viņš uzkāpis krietni augstu! Mājas palikušas zemu lejā; ielas izliekas pavisam šauras. Vendenas iela atgādina taisni novilktu svītru.

Ja tagad atlaistu vaļa pirkstus . . . Blēņas! Jakāpj! Sasodītais spainis, tam tik ir svars! Tātad uz priekšu!

Kārlis atkal kāpj. Dīvaini, kā tievas, lokanas čūskas, glumas un nenotveramas, pa galvu ložņā muļķi-

33

3 — Tavs nezināmais brālis

gas domas: atlaist vaļā rokas, tikai uz mirkli atlaist — un visam gals. Beigts un pagalam! Hm! Tikai jāatlaiž vaļā pirksti! Viņš tiecas aizgainīt šīs domas, bet veltīgi; tās paliek, urbjas dziļāk, no galvas ielien rokās un kājās, sabango asinis, izraisa saltas tirpas; liekas, pamats gaist zem kājām.

Kārlis kāpj ātrāk, raitāk tver spraisli pēc spraišļa, kā bēgdams no šīm domām, kā meklēdams glābiņu dūmeņa galā. Varbūt labāk atstāt spaini šeit? Vai nav jau augstu diezgan?

Bez spaiņa būtu daudz ērtāk. Rodas sajūta, ka gara roka velk lejup. Pēkšņi pirksti tver tukšumā. Viņš stipri sabīstas, tad atviegloti uzelpo. Klāt ir!

Kārlis noņem pie jostas piestiprināto kāsi ar spaini un uzkar to uz spraišļa. Tagad brītiņu var atpūsties; nostājies ērtāk, viņš atvelk elpu.

Cik ilgi viņš jau kāpis? Minūtes trīs vai četras. Varbūt ilgāk? Viņam liekas, ka pagājušas jau vairākas stundas.

Šeit, augšā, vējš pūš daudz spēcīgāk. Bet veikta tikai puse ceļa. «Vai Arnolds mani redz? Diez vai. Žēl, ka Ērika nedrīkst to zināt. Nu, viņa gan ieplestu acis! Titilbīti manu, viņa vakar teica . . . Titilbīti . . . Labi, ka pārstājis līt. Dzelzs spraišļi vēl mitri, gluži slideni. Lejā kāpjot, jāieziepē. Pareizi, arī tas vēl jāpaveic. Ja Deizens uzzinātu . . . Nē, viņš nenoticētu. Bet, ja mani piepeši ieraudzītu viens no šiem, — kādu brēku tas saceltu! Un tad vienā acumirklī saskrietu vesels pūlis — vesels bars asinskāru vilku ... Tad jau, jā, tad jau labāk pašam mesties lejā.»

Mesties lejā. Atkal šī doma! Cik tas vienkārši — tikai vienu mirkli atlaist rokas, tikai vienu īsu mirkli...

Skaļā balsī viņš saka pats sev: — Man ir nervi kā tauvas. Tie izturēs! Un kas gan tas sevišķs — šī rāpšanās augšup? Neba es pirmais to daru. — Viņš atceras savu sapni. Hahā, labi gan, ka viņš nav māņticīgs !

Kārlis jau garām starpai un atkal kāpj. Brīdi ir vieglāk, spainis vairs nevelk lejup. Viņš cenšas neskatīties uz zemi, bet nevar atturēties — gribas zināt, cik augstu jau uzkāpis. Ak tu tētīt, vai gala nebūs nekad?

Palūkojies uz augšu, viņš gatavs vai apzvērēt, ka dūmenis pastiepies vēl garāks, vēl augstāks. Neko darīt!

Tik uz priekšu!

Kārlis kāpj un kāpj aizvien augstāk. Ap skursteni auro vējš. Nikns un svelošs tas purina Kārli, it kā tieši viņu būtu izraudzījies par savu upuri.

Piepeši Kārlis izbīlī sastingst: dūmenis līgojas! Šaubu nav, dūmenis šūpojas šurp un turp, tas jūtams pavisam skaidri. Baiga sajūta. Vai tas vienmēr tā šūpojas? . . . Kārli sagrābj vēlēšanās kāpt lejā. «Lejā? Doties atpakaļ neko neveikušam? Bet Arnolds? Un biedri? Mītiņš? Vai esmu gļēvulis? Man tas nav pa spēkam?»

Lai tur vai kas, vienīgi uz priekšu! Neskatīties ne lejup, ne augšup, tikai kāpt! Un Kārlis tik rāpjas un rāpjas, stingi raudzīdamies mūrī . . .

— «Tik augstāk, augstāk un augstāk,» — vispirms domās, pēc tam balsī dungo Kārlis. Drīz viņš jau dzied, no sākuma klusu, tad aizvien skaļāk: — «... šie tērauda putni grib skriet!»

Dziesma palīdz. Dziedot daudz vieglāk Lāpt.

— «Tik augstāk, augstāk un augstāk ...»

Kārlis nejūt vairs ne salto vēju, ne dūmeņa līgošanos; aizgainītas arī bīstamās domas; viņš dzied un kāpj, un kāpj ... *

Roka atkal tver tukšumā; šoreiz tā nav starpa — klāt skursteņa gals! Viņš rūpīgi aptausta augšējos ķieģeļus. Siena ir biezāka, nekā viņš iztēlojies. Tik tagad, pēdējā mirklī, nekļūt mazdūšīgam, nepadoties! Pieturēdamies pie mūra, viņš pavelkas augšup un apsēžas jāteniski uz dūmeņa gala.

Tā, nu viņš augšā! Lejā ies vieglāk, ceļš zināms. Bet stāvēt šeit augšā un vēcināt, kā . . . Prom muļķīgās domas! Veikt uzdevumu un — kāpt lejā.

No sākuma Kārlis augšā jūtas apbrīnojami droši un labi. (Par spīti visam, mērķis ir sasniegts. Karogs plīvos!) Piesardzīgi viņš atritina sarkano drānu, kas, līdzīgi platai jostai, aptīta ap krūtīm zem kamzoļa, un, lieki nekavēdamies, piestiprina to pie zibens nova-dītāja. Apakšējo stūri viņš sasien ciešā mezglā, aug-

sējai malai izlieto stingru skavu, kas noturēs karogu pie gludā metālā stieņa un neļaus tam noslīdēt.

Kārlis vienmēr apgalvojis, ka viņam nereibst galva, taču it kā velnišķīgā priekā, kas reizi pa reizei liek pārskriet pār augumu tirpām, viņš atkal jūt kārdinājumu mesties uz galvas lejā. Ar varu atrāvis skatienu no zemes, sejai drudžaini kaistot, viņš — viens augstu virs pilsētas sasprindzināti ņemas piestiprināt karogu.

Nu tik ātri lejā; sarkanais karogs noteikti redzams visā pilsētā. Labi veikli vēl jānotriepj ar ziepēm spraišļi. Nez vai Arnolds viņu redz un vai tas vēl vienmēr baiļojas?

Uzmetis ašu skatienu noliktavu un rūpnīcu cehu zemajiem jumtiem, gazometram, augstajām koksa kaudzēm un cieši kopā salipušo namu rindām, Kārlis palaiž karogu, lai plīvo vējā, un, pārsvempies pāri dūmeņa malai, ātri virzās lejup.

Nokāpt ir nesalīdzināmi vieglāk. Gribas atkal dziedāt — ne jau aiz bailēm vairs, bet aiz prieka! Pats grūtākais paveikts.

Viņš jau sasniedzis vietu, kur trūkst spraišļa. THr pakārts spainis! Kārlis norauj ap spaini apsieto lupatu un iebāž kabatā. Ar kreiso roku pieturēdamies, viņš mērc labo šķidrajās ziepēs un triepj tās uz spraišļiem. Lai katrs, kas rāpsies augšā pēc karoga, lauž kaklu.

Kārlis darbojas drudžainā steigā. No spraišļiem pil ziepainais šķidrums. Spainis pamazām kļūst tukšāks un vieglāks. Kaut gan laiks ir mitrs un drēgns, Kārlis jūt, ka nosvīdis, veļa pielipusi pie auguma.

Tukšo spaini viņš atkal piekar pie jostas. Nolēcis uz noliktavas jumta, Kārlis pēkšņi jūtas bezgala laimīgs. Viss paveikts. Viss pārciests. Viņš nav gļēvi padevies.

Kārlis pārliecas pār mūri. Tur, kā norunāts, stāv Arnolds. Kārlis padod tam spaini un, pārmeties pār jumta malu, klusi noslīd lejā. Lieki nekavēdamies, bet arī bez steigas abi pāriet otrpus ielas.

— Lieliski! — čukst Arnolds.

— Cik ilgi tas vilkās? — Lūk, kas šobrīd Kārli interesē visvairāk.

— Apmēram astoņas minūtes.

Astoņas minūtes? Tikai astoņas? Muļķības, Arnolds ir kļūdījies. Noteikti bija ilgāk.

Viņi klusēdami turpina ceļu. Arnolds nes tukšo spaini.

Priekšā iznirst divi stāvi. Spainis var radīt aizdomas.

— Es nogriezīšos pa Zīdera ielu. Visu labu!

— Dod man spaini! Iemetīšu to kanālā.

— Še! ... Jā, ko es tev vēl gribēju jautāt. Vai tu dziedāji tur, augšā? Lidotāju maršu?

Kārlis smiedamies pamāj.

— Jā, lai . . . zini, man bija bailes.

— Bailes? Ak tā? netikdams gudrs no šādas atbildes, Arnolds uzlūko draugu. Viņš atvadās, mulsi pateikdams: — Nu, tad ar labu nakti!

Ar labu nakti!

Pirms Kārlis nogriežas pa Tapsētāju ielu, viņš uzmet vēl skatienu dūmenim. Pat tumsā skaidri saredzams — tur augšā kā liesma vējā pland sarkanais karogs.

5

Pārnācis mājā, Arnolds pamana virtuvē gaismu. Viņš paskatās, kas šovakar tik vēlu nomodā. Pie galda virtuvē sēž tēvs un lasa.

— Labvakar! '

— - . . . bvakar!

Virtuves skapītī Arnoldam atstātas vakariņas: sviestmaizes un glāze piena. Viņš labprāt dotos dzīvojamā istabā, bet baidās apvainot veco. Nolicis ēdienu galdā, viņš atnes krēslu un apsēžas blakām tēvam, kas mazliet pavirzās sānis, bet aizvien vēl nebeidz lasīt. Tēvs lasa, kopš ilga laika atkal reiz lasa. Arnolds zagšus uzmet grāmatai acis, bet nosaukumu nevar saskatīt.

Arnolds ēd klusēdams; vienatnē ar tēvu viņu allaž moka sirdsapziņa. Viņam jau sen pāris vārdos derēja nomierināt veco vīru, likt saprast, ar ko viņš nodarbojas brīvajā laikā. Galu galā tēvs taču bijis sociālists,

tas droši vien saprastu viņu, varbūt pat neliegtu at* balstu.

Bet tad viņam no jauna uzmācas šaubas. Vai ar to pašu brīdi tēvs nekļūs par līdzzinātāju, un, ja kaut kas gadīsies, vai vecajam nebūs nepatikšanas? Vai tēvs nevar viņam aizliegt darboties pagrīdē, sākt lasīt morāli, pat padzīt no mājām, apgrūtināt un apdraudēt viņa darbu? Kamēr Arnolds atradās koncentrācijas nometnē, abiem vecīšiem ne mirkli nebija miera. «Nu, tagad tu, cerams, nebāzīsi vairs degunu, kur nevajag,» spriedelēja Klāsens, kad Arnolds atgriezās. Ja vecāki uzzinātu, ka viņš atkal iesaistījies cīņā, tie ciestu un baiļotos daudz vairāk nekā tagad, dzīvodami neziņā.

Arnolds atkal skaidri jūt: tēvs gaida, ka dēls runās vaļsirdīgi, gaida no dienas dienā, tīšu prātu meklēdams iespēju pabūt ar viņu vienatnē. Arī pirmīt, kad Arnolds ienāca, tēva ašajā skatienā pazibēja jautājums. Reiz tik un tā nāksies būt atklātam, kādēļ tad nedarīt to tūlīt, kamēr viņš pēc laimīgi veiktā uzdevuma ir pacilātā noskaņā.

Pagājušajā svētdienā, pārvarējis lielo izbīli pēc notikuma ostā, Arnolds bija galīgi izlēmis runāt ar tēvu. Lai vecāki nav pilnīgi nesagatavoti, ja reiz atkal izietu greizi. Bet šis nemiers, kas kopš svētdienas rīta viņu nemitīgi tirda, laupa drosmi saņemties un būt atklātam. Turklāt viņš nezina, vai to drīkst, vai, tā rīkodamies, nepā'rkāps konspirācijas likumus. Vispirms jāparunā ar Stefanu. Viņš drīzumā to satiks. Stefans gaida ziņojumu par notikumu ostā un par karogu. Nez vai tas jau zina, ka ostā bija upuri? Vai spēšu viņam izskaidrot, kādēļ nedevos palīgā biedriem? Ja pastāstīšu viņam par dīvaino notikumu miglainajā rītā pie ostas kāpnēm, tad man jāziņo arī par savu pasivitāti, kas pašam vēl šodien nav saprotama . . .

— Par ko tu domā?

— Satrūcies Arnolds izklaidīgi ieskatās vecā vīra aizdomīgi pētošajās acīs.

— Man . . . jārunā ar tevi, tēv.

Aizvēris grāmatu, Klāsens noliek to pie malas un nogaidot raugās dēlā.

Arnolds jūtas satraukts un nedrošs. Viņš jau nožēlo,

ka sācis runāt. Kāda tur jēga? Ko tas dos? Vispār, vai tēvs spēs viņu saprast? Vai viņam tiesības kaut aizplīvuroti pieminēt nelegālo darbu? Un Arnolds svārstās starp jūtām un pienākumu, šaubām un bailēm.

— Nu, runā taču!

Arnolds neuzdrošinās paskatīties tēvam acīs. Tas tiešām kļuvis vecs, rūpīgi koptie mati ir plāni un balti, un biezās ūsas, kuru cietie sari sedz visu virslūpu, padara šauro seju vēl kalsnāku un gareno zodu vēl stūraināku; kakls ir izstīdzējis un dzīslains, un āda krokaina. Ieskatījies sirmgalvja blāvajās, gurdajās acīs, Arnolds jūt līdzcietību un saprot tēvu. Vai pēdējos gados nav sabrucis viss, par ko tēvs cīnījies augu mūžu? ... Šai mirklī Arnolds aizmirst izsmieklu un zobgalības, ko tik bieži dzirdējis no tēva savas pārliecības dēļ . . .

Klāsens neapmierināts, acis piemiedzis, pētī dēlu, cenzdamies atminēt šaubu un neziņas māktā domas.

— Saki man, tēv ... jā, pastāsti par šiem rēderiem Slīmaniem, par viņu nožēlojamo galu. Tu taču man solīji ...

Arnolds ir gluži priecīgs, ka iekritusi prātā šī atruna; viņam it kā akmens noveļas no sirds.

Vecais vīlies nosēcas.

— Ko tu vēlies? Par viņiem . . . par šiem noziedzniekiem tu vēlies ar mani runāt? Ko tas nozīmē?

— Pagājušajā svētdienā tur lejā, ostā, es gāju garām Slīmanu namam un tad nodomāju, ka . . .

— Un citu rūpju tev nav? Tik vien tev ir, par ko derētu parunāt? — asi viņu pārtrauc vecais Klāsens.

Arnolds tumši pietvīkst. Vai tēvs tiešām nesaprot, ka viņš nevar, ka viņš nedrīkst runāt? Un viņš atbild:

— Kā tā? Par ko tad? Ko tu ar to gribi teikt?

Vecais uz šo jautājumu neatbild, tikai rezignēti,

gurdi atmet ar roku, pieceļas un saka:

— Ej vien gulēt! Ir jau vels. — Nebildis vairs ne vārda, viņš atstāj virtuvi.

Pa pusei izģērbies, Arnolds dzīvojamā istabā strauji atlaižas uz kušetes, kas naktī viņam noder par guļvietu. Viņš saprot, ka izturējies muļķīgi, jūtas nevarīgs un bez padoma, kā nostrostēts skolas zēns.

«Vai es drīkstu būt atklāts ar tēvu? Ko tas mums abiem dos? Vai tas nebija vecais, kas toreiz lūgtin lūdzās: nebāz degunu politikā. Vai, uzzinājis visu, tas nebažīsies un nebaiļosies vēl vairāk? Turklāt, ej nu sazini, kā tas uzņems šo vēsti?

Bet ko tad, ja atkal kritīšu nacistu nagos? ... Ko teiks vecāki? Kā pārcietīs to? ...» Pagājušā svētdienā viņš bija par mata tiesu no aresta. Par mata tiesu . . .

Vaļējām acīm raudzīdamies nakts tumsā, Arnolds vēlreiz visos sīkumos atceras šo satraucošo notikumu, kas dziļi iegulis atmiņā: vientuļo pastaigu vēlīnā nakts stundā pirms pašas rītausmas, ostu ar biezo mastu mežu aiz nebeidzamajām zemo noliktavu rindām. Viņš paiet garām nelielajiem, laika zoba sagrauztajiem spīķeriem, kuru mūriem atlupis apmetums un kuru stāvos ģēveļu jumtus paplucinājis vējš . . . Jā, un tad šī ideja, kas palīdzēja policijas patruļu apvest ap stūri! Viņš vēl tagad ir lepns par to, ka bija iedomājies paņemt līdz iepirkumu tīkliņu. Tiešām izskatījās tā, it kā viņš dotos uz Altonas zivju tirgu . . .

Tā viņš stāstīja policistiem, kas viņu aizturēja Ostas ielas vidū, un nemaz nezināja, ka runā taisnību, ka tiešām dosies uz zivju tirgu, lai gan tajā brīdī, kad to pateica ierēdņiem, tāda nodoma viņam nepavisam nebija . . .

Altona« zivju tirgus vienkārši bija ticams iegansts nakts pastaigai. īsto iemeslu, kādēļ viņam rītausmā lika klaiņot ostas apkaimē, — jā, šo īsto iemeslu Arnolds, patiesību sakot, pat šodien vēl nezina.

«Tieši piecos ierodies pie ostas vārtiem un novēro!» Tāds bija Stefana rīkojums — tas arī viss. Par to, kas tur notiks, viņam neteica ne pušplēsta vārda; viņa vienīgais uzdevums bija novērot . . . Un tad . . . tad viņš bija devies tālāk, pametis savu posteni, bet, kad pie ostas vārtiem piepeši sāka vārīties kā ellē, viņš vairs nevarēja neko novērot.

Tiesa gan, sabiezēja migla, pat desmit soļu attālumā nekas nebija saredzams — tātad nevarēja arī neko no-

vērot. Arnolds atceras šo apstākli, lai domās sevi atvainotu, sevi attaisnotu.

Un cik negaidot migla sabiezēja, cik nevarīgu tā padarīja, kā satrauca . . . Arnolds nekustīgi raugās tumšajos istabas griestos, tāpat kā toreiz biezajā, baigajā miglā . . .

Viss veltīgi — tā bija toreiz viņa pirmā doma. Tiešām, tādā miglā neko nevarēja uzsākt . . . Nekas nebija redzams, nekas novērojams. Pielūko, ka neiekriti, viņš teica pats sev. Ko nu! ... Jā, ko? .. . Varbūt tik tiešām doties uz zivju tirgu . . . Tas būs visprātīgāk . . .

Cik ātri viņš samierinājās ar šo domu, cik labprāt pameta posteni pie ostas vārtiem! Kā apmāts viņš tiecās būt tālāk no šīs vietas . . . Tā bija migla, kas darīja nedrošu, tāpat arī neziņa — viņam pat jausmas nebija, kas īsti šeit norisināsies tik agrā rīta stundā . . .

Viņš gāja gar novērošanas torņa apstādījumiem un jau tuvojās Landungsbrikenas gaisa dzelzceļa stacijai, kad pēkšņi kaut kur tālu, it kā dziļi dziļi pazemē, no sākuma klusi, pēc tam arvien stiprāk, gari un dobji iekaucās miglas sirēna. Zem kājām iedunējās zeme, šķita, ka gaudotu pati migla.

Arnolds pielika soli. Cik mokoši zināt, ka tepat netālu miglas aizsegā kaut kas norisinās, un nav zināms, kas ... Tai pašā laikā arī uzmācās šaubas, vai viņš rīkojies pareizi, vai, miglas apmulsināts, drīkstējis patvaļīgi pamest savu posteni . . .

«Bet es tik un tā neko nebutu redzējis,» viņš cenšas atvairīt domas, kas nemitas viņu vajāt, «mans uzdevums bija novērot. Tas arī viss. Tādā miglā neviens novērot nevar. Es tikai traucētu,» gudro Arnolds. Būtu tik sabiedējis savus biedrus, un tie vēl mani noturētu par ienaidnieku.

Jau toreiz, būdams šo domu un apsvērumu varā, viņš steidzās cauri apstādījumiem, ko migla tina biezā, pelēkā autā.

Pēkšņi klusumu vairākkārt pāršķēla griezīgi svilpieni. Viņš apstājās un klausījās. Spalgā svilpšana nerimās. Tā skanēja ostas vārtu pusē. Tātad tomēr? ... Ko darīt? . . . Nekas nebija redzams. Un arī tur, notikuma vietā, viņš neko nebūtu redzējis.

Viņam šķita, ka miglas sirēnas gaudošana kļūst aizvien skaļāka. Likās, tūlīt apkārt viss atdzīvosies un kuru katru mirkli, izniruši no miglas, no visām pusēm parādīsies cilvēki . . . Svilpieni atkārtojās, šoreiz skanēdami dažādos virzienos. «Šaubu nav, tie tuvojas. Un šaubu nav, ka tā ir policija! Tātad viss pagalam .. . nodevība ...»

Arnolds Klāsens metās miglā uz priekšu. Tikai prom, dziļāk apstādījumos, pa kāpnēm augšā uz Jūrnieku klubu! Neprātīgi krūtīs dauzījās sirds, jau pēc pirmajiem soļiem aizrāvās elpa. Tur vainīga bija migla, šī biezā, elpu smacējošā migla. Ne jau migla vien bija vainīga, bailes arī! Bailes aizžņaudza kaklu, ielēja svina smagumu kaidos. Ja viņš vēlreiz kritīs to rokās, visam būs beigas, neglābjami beigas. «Uz redzēšanos, biedri! Jādomā, mēs drīz tiksimies!» Ausīs skan Ken-nikes ņirdzīgā balss. Nemūžam, lai vai ko, tikai to vien ne! Ja tie viņu notvers, kas gan noticēs, ka viņš devies uz zivju tirgu, viņš, kas reiz jau sēdējis? Tur nelīdzēs nekāda izlocīšanās, un Kennike gavilēs, rēks aiz prieka.

Viņš joprojām skrēja uz priekšu. Vai viņam jau sen nevajadzēja būt pie ostas kāpnēm? . . . Arnoldam likās, ka aiz muguras dzird soļu dipoņu. Ak dievs, ja tie viņam jau uz pēdām? Kur palikušas kāpnes? Kāpnes! Augšā, apstādījumos, būtu vieglāk nozust. Sasodītā migla!

Sasniedzis kāpnes, viņš atviegloti uzelpoja; pats ļaunākais likās pārvarēts.

Tikko uzkāpis dažus pakāpienus, viņš lejā skaidri saklausīja skrienam cilvēkus. Kā tas bija iespējams, — tie bija viņam uz pēdām un tomēr viņu nemaz neredzēja?

Elsdams viņš joņoja tālāk . . . Tik uz priekšu, uz priekšu! Uzskriet augšā. Un tad šķērsām pāri apstādījumiem . . .

Kāpnes beidzās, tālāk sākās līdzens pamats. Viņam skriešus sekoja vairāki cilvēki. Arnolds pārvilka ar roku pār acīm; skropstas mirka sviedros. Viņš metās sānis, uzdrāzās virsū kokam, pakļaudamies mirkļa

iedomai, pietupās aiz stumbra un, plati atpletis muti, lai skrējēji nedzirdētu viņa sēcošo elpu, nekustīgi raudzījās kāpņu virzienā.

Viņš izdzirda saraustītus, dīvaini lūdzošus izsaucienus: «Nē taču ... nē jel! . .. Nejēdzība ... Es ne ...»

Balss ieskanējās skaidrāk:

... «Jūs maldāties! ... Es ne! . .. Tas ir pārpratums ... Ak dievs, cik muļķīgi! ... Kur jūsu virsnieks? . . . Cik muļķīgi!»

No miglas iznira trīs stāvi — divi policisti un viens privātās drānās. Vienam no policistiem rokā revolveris. Abi turēja apcietināto aiz rokām.

«Kādēļ tad tu bēgi?»

«Eh, ko tur!» Tas, ko viņš atteica, un nemitīgi atkārtotie vārdi: «Cik muļķīgi . . . cik muļķīgi!» — skanēja drīzāk dusmīgi, nevis uztraukti.

Tālākais norisinājās zibens ātrumā. No miglas iznira vēl divi stāvi. Policisti izbailēs pagriezās apkārt.

«Rokas nost! Rokas nost, suņi tādi!»

Viens no policistiem izšāva. Kritienā apkampis policista kājas, ievainotais norāva to sev līdz lejup. Otrs palaida vaļā gūstekni un tvēra pēc revolvera. Bet uzbrucējs tik sparīgi apstrādāja kārtības sargu ar dūrēm, ka tas pastreipuļoja atpakaļ, un ķivere, ko zem zoda saturēja siksniņa, noslīdēja tam pār acīm.

«Nost ieroci! Nost!»

Tas, kura dēļ notika šī cīņa, nekustīgi stāvēja kāpņu galā un vērās lejup miglā, kas nupat bija aprijusi divus cīnītājus.

Arnolds Klāsens redzēja, ka policists kuru katru mirkli var izraut revolveri un izšaut, tātad jāpamet paslēptuve, jāpalīdz biedram, bet . . . Arnolds palika, kur bijis. Būtu viņam ierocis! Šaut, jā, tas likās vienkārši . . . Bet tā, kailām rokām? Nogāzt cilvēku ar dūri?

Sai mirklī otrs policists, kā ar cirvi notriekts, novēlās pāri kāpņu malai un, tāpat kā pirmītējie divi, pazuda miglā.

«Tagad prom! Ātri!»

Atbrīvotais kopā ar savu glābēju steigšus metās projām.

Atkal iestājas klusums, dziļš, miglas apņemts klusums.

Arnolds Klāsens sviedriem noplūdis uzrausās kājās; viņam tik stipri dauzījās sirds, ka pat drebēja lūpas; lēni viņš devās uz Altonu, uz zivju tirgu . . .

«Ne no šā, ne no tā es pametu savu posteni ... Ko lai tagad daru, ko lai ziņoju Stefanam? ... Ka miglas dēļ devos uz zivju tirgu? Viņš noturēs mani par jukušu . . . Vai sašautais smagi ievainots? . . . Nebūtu tas kritienā norāvis sev līdz policistu, ari otru biedru būtu sagaidījusi lode . . . Un es nepalīdzēju . . . paliku malā . . . Starp citu, tas, ko viņi atbrīvoja, arī piedalījās cīņā. Kādas izbailes pauda tā seja . . . Un avīzē nebija ne vārda, šie visu noklusēja, lai gan, jādomā/ abi policisti arī tika ievainoti . . .

Ko lai ziņoju Stefanam?»

Arnolds guļ vaļā acīm un kaistošu seju uz kušetes, nespēdams aizgainīt domas par to, ka nevarīgi slapstījies aiz koka, ka nav steidzies palīgā biedriem . . .

Šāviens, liekas, trāpīja vēderā, viņš nodomā, policists tēmēja zemu . . .

Labi, ka ar karogu viss kārtībā . . . Nez vai Kārlis manīja, kādas bailes es izcietu?

7

Arnolds ātri pārlasa vakara avīzē teātru repertuāru un nevar izlemt, kurp šodien doties. «Loengrīns» . .. «Korneviļas zvani» . . . «Pulka lepnums» . . . «Hercogiene un cepurniece» . . . Acīs duras liels sludinājums: kino «Ufa-Palast» — premjera «Nomales laime». Lūk, tas der! Cikos sākas seansi? Piecos, septiņos un deviņos. Izlēmis viņš saloka avīzi, iebāž kabatā un dodas prom.

Lielā Bleihena iela tiešām kā radīta konspirācijai — kustība te dzīva, pat vēl vakara stundās. Un turklāt šī iela neatrodas ne simt metru no gestapo galvenās mītnes — arī tas ir ko vērts! Lielie, greznie skatlogi ir labs iegansts, lai te uzkavētos.

u

Gaidītās prāvākās kafejnīcas vietā Arnolds nonāk pie mazas ēdnīciņas ar gaiši apgaismotiem logiem. Vai tikai tā ir pareizā?

Viņš nedodas tūlīt iekšā, bet nopētī zem stikla kupoliem noliktās sviestmaizes, bļodas ar marinētām siļķēm un rasolu, tai pašā laikā it kā nejauši uzmezdams skatienu plāksnītei ar īpašnieka vārdu, kura piestiprināta pie durvīm: Vilhelms Kummers. Tātad pareizi!

Viņš vēl nav paspējis pievērt aiz sevis durvis, kad jau ierauga Stefanu — meklēto biedru; tas sēž aiz- /

mugurē, zāles viņā galā.

Telpas, starp citu, ir plašākas, nekā liekas pirmajā mirklī. Bet apmeklētāju maz. Pret leti atspiedušies trīs viesi. Saimnieks, drukns un plecīgs vīrelis ar kuplām ūsām un īsiem, iesirmiem, ezītī apcirptiem matiem, izskatās pēc Hindenburga.

Arnolds pasūta kausu gaišā alus un desu. Pie letes pienāk Stefans.

— Sveiks, garais, kā sviežas? Tas tik ir joks, ka mūždien uzskrienam viens otram virsū!

Stefana kailā, noskūtā galva un īsi apcirptās Ūsiņas — šaurs, tumšs plankums pirksta platumā — padara viņa seju banālu, neizteiksmīgu. Bet, apskatot viņu labāk, ciešāk ielūkojoties tumšajās, gudrajās acīs (tās var pēkšņi kļūt asas un dzēlīgas), pavērojot lielo, enerģisko muti, nākas atzīt, ka spriedums nav pareizs.

Arnolds sniedz viņam roku.

— Izskats tev varens, pat resnāks esi kļuvis, — viņš smaidīdams saka.

— Nav nekāds brīnums. Man alus vēl vienmēr iet pie sirds, ēdiens arī.

— Vai pasniegt pie viena galdiņa? — jautā saimnieks.

— Jā, lūdzu!

Viņi apsēžas. Saimnieks atnes alu, desu un maizi.

— Nez ko dara Vilhelms? Toreiz tik bija jauki, derētu vai atkārtot.

«Tu, dārgais, varētu gan izteikties drusku sakarīgāk,» nodomā Arnolds, «sazini nu, ko tev atbildēt!»

Bet klusēt nevar, saruna nedrīkst pārtrūkt, kamēr tuvumā rosās saimnieks.

— Jā, — vai tad tu nezini, ka Vilhelms pagalam?

— Ko-o? Vilhelms pagalam? Ar ko tad viņš miris?

Saimnieks atgriežas pie letes.

— Jā, zini, viņam jau sen bija ļaundabīga aknu kaite ... Vai šie tipi pie letes var mūs noklausīties?

— Izslēgts. Runā droši! Vari nečūkstēt. Kurp tu šovakar dosies?

Arnolds tūlīt neaptver.

— Ak tā! — Viņš izvelk no kabatas vakara avīzi. — Iešu uz «Ufa-Palast», uz pirmizrādi — «Nomales

laime».

— Labi. Tagad stāsti! Tiklīdz es sākšu runāt, tu klusē.

Vieta tiešām nav slikta. Stefans pārredz visu zāli. Arnolds sēž viņam iepretim, ar muguru pret viesiem. Viņš punktu pa punktam apdomājis savu ziņojumu un tagad runā, it kā lasītu no grāmatas. Stefans uzmanīgi klausās, ne uz mirkli nenovērsdams skatienu no letes un durvīm.

— Nākamajā rītā visa apkaime bija sacelta kājās. Ļaudis devās laukā no mājām vienīgi tādēļ, lai palūkotos uz karogu. Pusdienas laikā par to jau bija zināms visā Hammerbrokā un Rotenburgā. Vari pats iedomāties, kā nacisti ārdījās! Efekts bija milzīgs. Turklāt tas nenācās grūti, viss ilga minūtes astoņas ... Toties ar proklamācijām neveicās. Gatavojāmies jau dienas desmit, te piepeši ...

— Nu zini, tas man likās par traku, — čērkstošā balsī viņu pārtrauc Stefans. Arnolds apklust pusvārdā. — Paklau, es tad viņai saku, ja tu šitā uzvedīsies . . . Turpini!

Kāds viesis, ejot uz tualetes istabu, bija pagājis garām viņu galdiņam.

— Nu, tad nosprieda visi — rokas nost, tas labi nebeigsies!

— Cik biedru izkāra karogu?

— Divi.

— Tikai divi? Droši, uzticami ļaudis?

— Jādomā gan, — viltīgi pasmaida Arnolds.

-— Tu biji viens no tiem, vai ne?

— Jā.

Stefans brīdi klusē, tad noskaities skarbi saka:

— Tika norunāts, ka tu nepiedalīsies. Kādēļ tu tomēr uzņēmies?

— Neatradu nevienu piemērotu cilvēku.

— Tukšas izrunas! Un apkaunojoši pret tevi pašu un tavu līdzšinējo darbu. Bet es tam neticu. Tev nav tiesību tik zemu novērtēt biedrus.

Asais pārmetums Arnoldu sāpina. Stefanam, zināms, taisnība: bija nolemts, ka viņš nepiedalīsies. Bet citādi nevarēja, reiz ar Kārli viss jau bija norunāts. Ja Arnolds atteiktos, Kārlis droši vien nodomātu, ka viņš nobijies.

Labu brīdi abi klusē. Atsācis runāt, Stefans ir savaldīgāks, un Arnolds jūt, ka draugs aizsvilies dusmās aiz rūpēm un draudzības.

— Turpmāk esi piesardzīgāks, Arnold! Nedomā, ka pašam visur jābūt klāt. Tev ir citi uzdevumi. Tev jāplāno, jāorganizē, jāvada darbs. Praktiskā izpilde nav tava darīšana. Tu būsi slikts iecirkņa organizators, ja visu gribēsi veikt pats savām rokām ... tā, lūk, — tā nu savs maizes rieciens man ir. Neteiksim, ka biezs, drīzāk jau plāns, bet šodien jāpiemērojas apstākļiem, vai ne?

Arnolds nosmīn, dzirdot, ka Stefans, kad svešais atkal paiet garām viņu galdiņam, sāk risināt pudeles brāļu runas.

— Tātad apdomīgi, Arnold! Reiz mēs prasām, lai citi ir disciplinēti, mums pašiem jāizturas divtik, trīs-tik disciplinēti.

Nervi viņam vairs neizturot, nemaz vairs neizturot, žēlojas Arnolds, viņš gluži vienkārši vairs nespējot, tas esot pāri viņa spēkiem. Ne jau par briesmām esot runa, bet par nogurdinošo steigu! Viņš strādājot līdz melnai tumsai, dienā viņam derētu nosnausties, bet ne tikai dienā, pat naktī neesot miera, mūžam esot jauni pienākumi. Un viņš piemin visu, ko pēdējo nedēļu laikā paveicis un ka pat astoņas atvaļinājuma dienas pagājušas vienā darbā. Viņam ar reiz jātiekot vaļā, nedrīkstot vienam uzkraut visu. Turklāt tāda pārāk liela slodze radot papildu briesmas: jo vairāk

darba, jo paviršāks un nepiesardzīgāks kļūstot cilvēks, un tad pēkšņi nelaime klāt.

— Nu saki, — vai tā nav? — viņš uzmācas Stefanam.

Tas klusē. Varbūt tomēr nebija pareizi izteikt Arnoldam pārmetumus? . . . «Saproti taču, manu zēn,» viņš domā, «saproti taču . . . tas tikai tādēļ, ka negribu tevi zaudēt ...» Un viņš tikko jaušami pamāj ar galvu. Tas var nozīmēt — tev taisnība, bet tikpat labi arī — turpini vien! Stefans vairās raudzīties draugam acīs, viņa skatiens šaudās šurp un turp. Protams, puisis runā taisnību. Bet ko lai dara? Nav jau viegli! Noteikti ne. Tik maz ir to, kas strādā, un šiem nedaudzajiem jāpaveic viss. Vecā nelaime, tikai šodien tā jūtama sāpīgāk.

Stefans ir savus desmit gadus vecāks par Arnoldu un augumā mazāks, plecīgāks. Viņa galva ir apaļa kā ola, uzacis uzkrītoši kuplas. Ģērbies viņš labi: pelēkā rudens mētelī, velūra platmalē, kas tagad nolikta blakus uz brīvā krēsla. Viņš izskatās pēc materiāli nodrošināta sīkpilsoņa, iespējams, pēc maza veikaliņa īpašnieka.

Un galu galā nevarot taču katru vakaru pazust no mājām, turpina Arnolds, viņam jānodrošinot sev kāds alibi personiskajā dzīvē — jāapmeklējot sporta biedrības sarīkojumi, savu reizi jāsportojot pašam arī. Protams, viņam tas esot puslīdz vienalga, bet citiem tomēr jāredzot, ar ko cilvēks nodarbojas brīvajā laikā. Attiecīgi ļaudis — kvartāla pārraugs vai nelabvēlīgs kaimiņš varot sākt interesēties, ko viņš darot pēc darba. Viņam vis nebūšot viegli paskaidrot par savām dienas un nakts gaitām. Tā turpināties nevarot, kaut kas jādarot. Pat nepieminot to, ka, tā dzīvojot, var atstiept kājas . . .

— Tam taču tu piekritīsi, vai ne?

Viņam šodien mērs pilns, nodomā Stefans. Katram no mums reiz mērs pilns, un tad gribas visam atmest ar roku. Tā gadās ikvienam, bet tas ātri pāriet.

Viņš Arnoldam neatbild, tikai jautā:

— Tu tātad devies uz zivju tirgu?

— Jā.

Arnolds izbrīnā paveras draugā — šādu jautājumu viņš pašlaik vismazāk gaidījis! Starp citu, viņš par to jau gari un plaši ziņojis. Stefans izvairās, viņš nodomā. Tas novirza sarunu uz politiskiem jautājumiem; par to, ko es saku, nemaz neliekas zinis.

— Tu esi rīkojies pareizi! Tas bija ļoti prātīgi darīts!

Arnolds ieklausās.

Ļoti prātīgi?

— Nedaudz vēlāk visu ostas kvartālu ielenca, cik tur trūka, ka tu būtu apcietināts.

Ielenkums? Aresti? Tātad Stefanu arī citi informējuši, viņš zina visu. Un Arnolds apvaicājas, kas tad toreiz īsti bijis padomā, vai varbūt pat jau paveikts? Viņš taču it neko neesot redzējis.

Stefans nevilšus pasmaida. Paskat vien, puisis jau aizmirsis savas likstas! Lāga zēns, šis Arnolds, vai tad es nezinu.

— Hamburgas ostā ieradās kreiseris «Karlsruhe». Tas pietauvojās pie debarkaderiem. Pagājušajā svētdienā sākās ekskursijas. Veseli trīsdesmit tūkstoši ekskursantu jau pirmajā dienā! Tad ir vērts kaut ko pasākt. Mēs pie ostas vārtiem uzrakstījām pretkara lozungus. Policija nez kā nāca uz pēdām. Apšaudes laikā vienu biedru ievainoja, un tas krita viņu rokās.

Arnolds smagi elpo.

— Viens jautājums, Stefan! Ja tas ir muļķīgs, ja tu nedrīksti uz to atbildēt, saki nekautrēdamies. Neesmu ziņkārīgs; tas ir sakarā ar manu darbu iecirknī. Vai pasākumā piedalījās ostas šūniņa viena pati vai kopā ar biedriem no kuģu būvētavas?

Stefans labu brīdi klusēdams vēro draugu. Dīvains jautājums. Kāds tam var būt sakars ar viņa darbu iecirknī? Un kādēļ viņš vaicā taisni par to šūniņu, kas tiešām veica šo uzdevumu, par šūniņu, kurā Stefans prāto viņu iecelt par instruktoru, uzskatīdams, ka iecirkņa vadību vēlams nomainīt?

— Biedri paspēja uzrakstīt trīs lozungus. Vienu no tiem; «Hitlers — karš, Tēlmans — miers!» uz paša bruģa, tieši tā pontona priekšā, kas ved uz kreiseri. Nacistiem nekas cits neatlika kā aizkrāsot lozungu.

k9

4 — Tavs nezināmais brālis

Bet valodas par to, kas tur bijis rakstīts un kurš to uzrakstījis, tomēr gāja no mutes mutē ... Viss pārējais ... Arnold, tici man, lai kā gribētos, par to nedrīkstu runāt.

— Jā, protams, tev taisnība .. . Tas bija muļķīgi — tā jautāt. Tieši smieklīgi!

— Bet kļūdījies tu neesi, mūsu biedri, kuģu būvētāji, ir drosmīgi puiši.

Arnolds paceļ galvu. Tad, lūk, kā! Viņa nojauta bijusi pareiza. Kārlis ir piedalījies! Stefans smaida. Arnolds jūt, ka šis smaids viņu mulsina, viņš atkārto Stefana vārdus.

— Jā, jā, drosmīgi puiši . . .

Dzirdēdams pats savus vārdus, viņš nosarkst. Kādēļ gan? . . . Kādēļ?

-— Vēl īsumā par darbu nākamajās divās nedēļās!

Jā, pareizi, par tuvākajiem uzdevumiem? Ieplānots ir daudz, ziņo Arnolds. Ne vārda vairs par grūtībām. Ne vārda par lielo slodzi. Ne vārda par nogurumu. Arnolds stāsta par savām nākotnes iecerēm. Dzirdot Arnoldu tik aizrautīgi apceram turpmākos plānus, Stefans nolemj viņu ciešāk iesaistīt darbā un, cik iespējams, drīz iecelt par instruktoru kuģu būvētavās.

— Rīkojies ar apdomu, Arnold! Bez lieka riska. Neesi pārdrošs!

Stefans izklāsta savus apsvērumus. Tie Arnoldam ļoti svarīgi. Viņam vajadzēs izpildīt citus, daudz nozīmīgākus pienākumus, ieņemt ievērojamu posteni apgabala vadībā, galvenokārt organizēt darbu kuģu būvētavās.

— Pirmajā laikā tu strādāsi kopā ar biedru, kas viens pats līdz šim nav spējis tikt galā. Es parūpēšos, lai jūs sastaptos.

Arnolds neceļ iebildumus, lai gan jūtas mazliet pārsteigts; viņš tikai aizrāda uz grūtībām un to, ka nebūšot viegli tik ātri atrast piemērotu vietnieku darbam iecirknī. Stefans ieteic biedru, kas kopā ar Arnoldu izkāris karogu. Doma par Kārli arī Arnoldam uz brīdi bija iešāvusies prātā, bet viņš to tūlīt atmeta. Stefans viņu nepazīst. Tiesa, Kārlis nav slikts biedrs, taču vadošam darbam neder. Ne tikai teorijā viņš vājš, bet

ari praktiskajā darbā pārāk nenosvērts; jau bieži gadījies, ka viņš, sapinies kādos lindrakos, nedēļām ilgi neko nedara. Tad jau piemērotāks esot Gerharts Rēbe, bet tas vadot iecirknī darbu ar jauniešiem, un šai postenī tas neatvietojams. Tas esot Rēbe, kas toreiz organizējis skrejlapu izplatīšanu Reinbekas darba dienesta nometnē.

— Skaties pats, kā labāk! Tu man esi nepieciešams svarīgākiem pasākumiem.

— Katru reizi tu solies mani atslogot un tomēr katru reizi dod man jaunus uzdevumus, jaunu darbu. Tu maldies, Stefan, es vairs nespēju, jo viss jādara man pašam. Tu taču labi zini, kāds īstenībā ir stāvoklis. Iecirknī esam tikai saujiņa pašu ļaužu, kas tiešām strādā. — Un Arnolds atkal sūdzas par biedru kūtrumu.

Stefana roka smagi uzgulst uz Arnolda pleca.

— Nekas, Arnold, gan jau būs labi. — Un viņš apjautājas: — Kad tev atkal brīvs vakars?

— Deviņpadsmitajā.

— Vienosimies tūlīt pat, kur tiksimies.

Iekams viņi atvadās, Arnolds vēlreiz apvaicājas par ostā ievainoto strādnieku un uzzina, ka tas ir firmas «Bloms un Foss» kniedētājs.

— Puisis ievietots slimnīcā. Kā man tika ziņots, viņš iekritis, palīdzēdams atbrīvot arestētu biedru, — pastāsta Stefans.

Arnolds pamāj ar galvu, bet klusē.

8

Atlikušo vakara pusi Arnolds noklaiņo pa pilsētas ielām. Pirmām kārtām viņš dodas uz kino «Ufa-Pa-last». Seanss deviņos jau sācies. Labi zinādams, ka nosebojies, viņš tomēr apjautājas kasē, vai filma jau sākusies, un izliekas gaužām apbēdināts, kad jauniņā kasiere to apstiprina.

— Tavu nedienu! Un es likos šurp no pašas Ham-merbrokas.

Nu, lūk, tas ari nokārtots! Nekad neko nevar zināt, iespējams, ka šī piesardzība noder.

No turienes viņš dodas Alsteras virzienā, aiz Lombarda tilta nogriezdamies sānieliņās, kuras atrodas nomaļus no satiksmes maģistrālēm, ieliņās, pa kurām bieži staigājis kopā ar Irmgardi.

Novembra debesis sedz zemL smagi mākoņi. Kailie koki tumsā pleš kaulainās zaru rokas. Ārējās Alsteras dziļie, tumšie ūdeņi ir rāmi, kā sastinguši. Tālumā pār ūdens klaju slīd sīkas uguntiņas — Alsteras tvaikonis.

Arnolds klaiņo pa zudušās mīlestības takām. Viņš ir vientuļš un nelaimīgs. Viņš dzīvo tikai atmiņās, nemaz vairs nejūtas kā īsts cilvēks, bet kļuvis par automātu. Viņam vairs nav savas personiskās dzīves. Pat vecāki kļuvuši sveši.

Tur, piekrastē zem liepas, šķīrās viņu ceļi. «Es negribu mirt cietumā,» viņa teica.

Vai tas bija īstais iemesls? Viņa taču, tāpat kā Arnolds, ilgi darbojās jaunatnes organizācijā un nebija no sliktākajām. Bet piepeši viņa pārvērtās. «Kāda tam jēga?» viņa jautāja. «Cilvēkiem taču labi tāpat. Vai tad tu neredzi? Neesi taču muļķis! Nē, es nevēlos draugu, ko vajadzēs apciemot cietumā, ne arī pati tur nokļūt. Es negribu. Kāda tam jēga? Kāda?»

Kā gan viņa spēja tā runāt!

Vai tiešām tas bija īstais iemesls? . . .

Un vai meitenei — gluži kritiski novērtējot — nebija taisnība? Kas tā par dzīvi? «Vai varu būt drošs, ka rīt vēl brīvs staigāšu pa ielām? Varbūt rīt no jauna nokļūšu cietumā? Varbūt jau rīt mani nogalinās? . . . Viņai taisnība, tādiem kā man nedrīkst būt personiskās dzīves. Tam, kas izvēlas kaut ko vienu, jāprot atsacīties no visa cita.»

Viņš vēlreiz atskatījās uz lielo liepu, no kuras toreiz lejup pār viņiem lidinājās pirmās vītušās lapas.

Cik dīvaini! Kas reiz stingri nostājies uz šī ceļa, vairs nepieder pats sev. Dzīvot bez draudzenes nav viegli, patiesi nav viegli, bet dzīvot bez biedriem — neiespējami, pat neiedomājami.

Turklāt kas tie par biedriem! Tikai tagad, šajās dienās, to var īsti izprast. Tagad katram jāpierāda, ko tas

vērts. Cik ātri remdenie nolīduši malā! Toties tie, kas palikuši nelokāmi, ko tie gan visu neiztur, nepaveic, ko neiedrošinās! Nekad tie nevaicā, — kādēļ? Viņiem nav jātaujā, viņi zina visu. Kā gan dzīvo Stefans? Vai viņš domā par sevi? Kas zina, kur viņa ģimene? Un vai Stefans nesaprot, kas to sagaida,- ja gadīsies iekrist? .. .

Stefans ir viņa draugs. Nekad vēl Arnolds to nav izjutis tik dziļi kā šodien. Nākotnē viņu sadarbība kļūs vēl ciešāka. Gaidāmi vēl svarīgāki, atbildīgāki uzdevumi . . . Kārlim Fišeram jāpārņem iecirkņa vadība . . . Nē, viņš netiks galā. Viņš nav tam piemērots . . . Pārāk neapdomīgs un svārstīgs arī. . . Un vispār, kā lai viņam to pasakā? ...

Arnolds atkal ar sirdi un dvēseli pievēršas uzdevumiem, kas tam veicami, apsver, ka labāk izpildīt Stefana norādījumus.

Atgriežoties mājās no garās, vientuļās pastaigas, viņu vēlreiz pārņem īgnums.

— Pat brīvās dienas vairs nepieder pašam, — viņš klusi norūc kāpņu telpā.

9

Arnolda priekšlikumu — uzņemties pilsētas iecirkņa politisko vadību Kārlis Fišers strupi un kategoriski noraidīja. Viņš paziņoja, ka esot galīgi nepiemērots šim darbam. Arnoldam nebija ko iebilst.

Viņi atvadījās neapmierināti viens ar otru.

Bet Stefans palika pie sava. Viņi satikās trijatā kādā krodziņā, netālu no Rērendambja. Saruna neilga ne stundas ceturksni. Kārlis Fišers tagad ir iecirkņa komitejas loceklis, Arnolds turpretī vairs nevada politisko darbu šajā pilsētas iecirknī.

Viņš sastopas ar Stefanu divas reizes nedēļā, dažreiz bibliotēkā, dažreiz pirtī, vēl citu reizi — uz ielas, vai alus pagrabiņā. Parasti viņi tiekas ap pusdienas laiku, tas šim nolūkam ir īstais brīdis. Pēc tam Arnolds tiešā ceļā dodas uz darbu; seansi «Orionā» ik dienas sākas divos pēcpusdienā.

Tajās dienās, kad Arnolds steidzas uz tikšanos ar Stefanu, viņš pusdieno agrāk nekā parasti. Māte ar nopūtu padodas. Viņas zēns kļūst aizvien dīvaināks. Tēvs izliekas, ka samierinājies ar dēla savādo dzīves veidu. Ne ar pušplēstu vārdu, ne ar mazāko mājienu tas nepiemin kļūmīgo sarunu.

Tikai reizi nedēļā, svētdienās, mazā ģimene ietur maltīti visi kopā. Vecais Klāsens gauži apvainotos, ja arī svētdiena būtu tāda pati kā citas dienas un dēls šai dienā ietu un nāktu, kā viņam labpatiktos. Svētdienās ģimene pusdieno goda istabā, un tēvs stingri raugās, lai neviens nesāktu ēst, iekams māmuļa nav tikusi galā ar saviem pienākumiem un sīkajiem mājas darbiem un atsēdušies kopā ar vīriešiem pie galda.

Goda istaba, atskaitot svētdienas un tās reizes, ja atnāk kāds viesis, tiek izmantota maz. Un viesi pie Klā-seniem ierodas pavisam reti. Tādēļ šajā telpā viss spīd un laistās, un mēbeles — solīdas un vecmodīgas — ir labi saglabājušās. Starp kumodi un dīvainiem kokgriezumiem rotāto skapi karājas divas lielas, jau mazliet apdzeltējušas fotogrāfijās: Klāseni, tēvs un māte, savā kāzu dienā. Virs tām tapetēs ar pelēcīgi zaļu rakstu skaidri redzams gaišs, četrstūrains plankums. Tur daudzus gadus karājās kāds portrets, ko vēlāk, izvācot vecās grabažas, bēniņos starp kastēm un lādēm atrada un iznīcināja pretgaisa aizsardzības dienesta ļaudis. Klāseni var būt priecīgi, ka par viņiem neziņoja; dažs labs tika ietupināts par daudz nevainīgākām lietām nekā par Augusta Bēbela attēlu.

Virs skapja sienu rotā raibi izšūta emblēma: atlētisks kalējs, raudzīdamies drūmu skatienu, cilā varenu veseri un tur nokaitētu dzelzs stieni uz tēraudzilas laktas. Viņam aizmugurē, apvāršņa malā, bārstīdama garus, dzeltenus staru pavedienus, aust asinssarkana saule. «Pretī rītausmai» — vēstī zemāk izšūti burti.

Klāsens, kas ar sievu mēdz tērzēt Hamburgas lejas-vācu dialektā, ar dēlu jau labi sen runā tikai literārā vācu valodā. Arnolds nezina, kas te par iemeslu — atsvešināšanās vai vēlēšanās parādīt, ka arī viņš, tēvs, nepieder pie neskolotajiem.

Pašpārliecināta un patvaļīga šodien ir jaunā paaudze,

domā vecais vīrs, neuzkrītoši, bet uzmanīgi vērodams dēlu. Puisis nav slikts, viņš prāto, tomēr pats dzen sevi postā.

Arnolds dziļi noliecas pār šķīvi. Vecāku klusēšana pierāda, ka tie ir norūpējušies; viņš nolemj pateikt tēvam pāris laipnu vārdu, izkliedēt tā bažas. Taču viņš nezina, kā lai iesāk. Lai tēvs runā pirmais, viņš nospriež.

Tā nu abi sēž klusēdami viens otram pretī. Galvu nodūris, vecais Klāsens strebj zupu. Dēls, pretēji ieradumam, rūpīgi sagriež sīkās šķēlītēs katru gaļas gabaliņu. Māte skaidri jūt briestam jaunu sadursmi, jau no rīta viņa bija lūgusi tēvam neaiztikt zēnu un nepadarīt kopdzīvi vēl smagāku, un vīrs bija solījies klusēt.

— Arnold, — viņš beidzot tomēr uzrunā dēlu.

Tas paceļ acis.

Klusu, ļoti rāmā balsī tēvs jautā: — Kas tev kaiš? Vai tu esi nelaimīgi iemīlējies?

Dēls spiests pasmaidīt. — Nē, — viņš atbild.

Brīdi klusējis, tēvs jautā atkal: — Varbūt esi sācis dzert?

Dēls noliedzoši pakrata galvu.

Saruna pie galda apsīkst.

Stāsta, ka frizieri esot runīgi ļaudis. Par veco Klāsenu to tiešām nevar teikt. Reiz Klāsenu māmuļa gan tika ieminējusies, ka viņas Oto tai laikā, kad abi iepazinušies, bijis mutīgs un izdarīgs, kā jau īsts frizieris. Bet dzīvē nākusi viena vilšanās pēc otras, un Klāsens noslēdzies sevī. Par daudz melu dzirdēts mūžā, nemaz jau nerunājot par muļķībām, tā ka nīstama kļuvusi jebkura tērgošana. Senāk, dzīdamies pēc dzeramnaudas, viņš reizēm pūta klienta stabulē, slavēja un nopēla to, ko tas slavēja vai pēla. Viss veltīgi, pie savas frizētavas viņš nekad netika. Klusībā lolotos sapņus satrieca inflācija.

Cerībām sabrūkot, viena tomēr palika, proti, dēls. Arnoldam jāstudē, jātop kaut vai par skolotāju; Klāsens ticēja, ka izskolot dēlu būs viņam pa spēkam. Bet sākās bezdarbs, tas ilga pusotra gada, un Arnolds kļuva par kinomehāniķi.

Vēlāk viņa dēls kļuva komunists; tas bija jauns trieciens vecajam Klāsenam, jo viņš pats bija sociāldemokrāts, turklāt vecs partijas biedrs. Viņš bija pazinis Augustu Bēbelu, bieži ticies ar Ādolfu fon Elmu, kopīgi ar to viens no pirmajiem popularizējis kooperācijas kustību. Viņam likās, ka vienīgi kooperācija novedīs pie sociālisma uzvaras Vācijā. Bet notika citādi. Hinden-burgu gan nomainīja Eberts, bet Ebertu savukārt atkal Hindenburgs. Un pēc Iīindenburga pie varas nāca » Hitlers. Miljoni, kas kādreiz atbalstīja Ebertu, vēlāk pakļāvās Hindenburgam un beidzot sekoja Hitleram. Neizprotami Bēbela un fon Elma laikabiedram!

Un dēls pievienojās tiem, kas, pēc tēva dziļākās pārliecības, bija galvenie vainīgie par notikušo. Komu nistus Klāsens ienīda, tie, pēc viņa domām, tik vien zināja kā apkarot sociāldemokrātus un, kā viņš izteicās, piekopt rungas politiku.

«Vai Arnolds vēl vienmēr turas kopā ar viņiem?» domās jautā sev Klāsens, ar aizdomām sekodams katram dēla vārdam, katram viņa solim. Vai pat koncentrācijas nometne nav to vedusi pie prāta? . . . Varbūt tas beidzot liksies mierā? . . . Būs sapratis, ka jānogaida labvēlīgāks laiks? ... Ak nē, komunisti ir nelabojami . . . nelabojami . . .

Komunistus viņš ienīst, bet kā lai nīst pats savu dēlu?

10

Stefans lauza galvu, apsvērdams visādas varbūtības, prātodams par dažādiem drošības pasākumiem; viņš kļuvis nervozs un neiecietīgs. Dzīvokļa saimniece atraitne Mēlboma domā, ka viņas īrnieks slims. Viņa staigā uz pirkstgaliem. Stundas laikā reizes trīs un vēl biežāk viņa apvaicājas, kā tas jūtas. Stefanam jādzer karsts ūdens ar citronu, piparmētru tēja, ik brīdi jābāž padusē termometrs, viņš nedrīkst smēķēt, daudz lasīt, ēst gaļas ēdienus, atvērt logu. Viņas gādība var padarīt slimu vēl veselāku cilvēku nekā Stefanu.

Stefans ne acu galā necieš istabā nīkšanu, it sevišķi

kopš strādā pagridē. Viņš vienmēr, no agra rīta līdz vēlam vakaram, atrodas ceļā — ne vienu reizi vien tam nācies novērot, cik bīstami pagrīdniekam baidīties no ielas. Stefans bieži maina dzīvokli un, izlikdamies, ka strādā, rītos iziet no mājas ar pedantisku precizitāti vienā un tai pašā laikā. Augu dienu viņš klimst pa lielpilsētas drūzmu, iegriežas kafejnīcās vai sēž apstādījumos, ieklausīdamies ļaužu valodās, dažkārt arī pats uzsākdams sarunu; viņš labprāt apciemo nomales, vēro, kā ļaudis jclzīvo. pētī dažādu slāņu uzskatus un vēlāk zin biedriem dot padomus, pārrunājot par nelegālās propagandas toni un saturu. Viņš zina, cik tas svarīgi, lai proklamācijas, kas domātas iecirknim, kur galvenokārt mājo ostas un kuģu būvētavu strādnieki, netiktu izplatītas tajos pilsētas iecirkņos, kur pārsvarā sīkburžuāzija. Nebija viegli panākt, lai šo atšķirību ievērotu, jo tā apgrūtina konspirāciju.

Un nu, kad noris aktīvo kadru reorganizācija, kad darbā gūti pirmie panākumi, viņu aizvien vairāk sāk tirdīt briesmīgas aizdomas.

Sektorā B 1 — Eimsbitelā — vienlaikus apcietināti turpat visi rūpnīcu un kvartālu avīžu redaktori. Eims-bitela bija pirmais iecirknis, ko pārkārtoja viņa vadībā.

Sekterā D 13 — Vedelā — apcietināta visa astotā iecirkņa vadība. Ne cits pēc cita, bet visi reizē.

Par pasākumu ostā policija, jādomā, arī bijusi informēta, jo pilnīgi sagatavota gaidīja slēpnī. Ja nebūtu miglas, zaudējumi būtu vēl lielāki.

Tā nav sagadīšanās; gestapo rīcība liecina, ka partijas vadībā sēž viņu ieliktenis . . . Drausmīga, stindzinoša neziņa. Aizdomas, kas kavē ikvienu no turpmākiem pasākumiem, neciešamas aizdomas . . .

Vai daudzus biedrus skar šīs aizdomas? Augstākais piecus . . . Pieci atbildīgi biedri un no šiem pieciem viens ir provokators . . . Viltus drauga roka piepeši sagrābj tevi un nodod slepkavām. Šķietami labākā drauga balss kādu dienu sauc: «Tas ir viņš! Ņemiet viņu ciet! ...»

Lūk, resnais Dimptens, Kristiāns Dimptens, ostas šūniņas un šaurākās iecirkņa vadības loceklis. Šis humora pilnais, parupjais, drosmīgais dokers, kurš vai-

rāk nekā piecpadsmit gadus jau partija, — un tas butu okšķeris? Tīrais neprāts! . ..

Un Hinrihsens, kas svētdienas rītā no ostas kāpnēm nogrūda policistu, šis mazrunīgais kniedētājs, kas trīs reizes par darbošanos partijā jau sēdējis cietumā, — tikpat maz ticams, ka tas varētu būt nodevējs?

Atliek gados jaunākie: Keplers, viņa labā roka, Arnolds, krietnākais iecirkņa organizators, un mazais Fricis Dēlis no jauniešiem. Vai viens no tiem ir nelietis, nodevējs? . . . Viņš atvaira šo domu. Un tomēr — kaut kas nav kārtībā . ..

Stefans ievēro konspirāciju, cik vien tas iespējams. Viņš pagaidām neapspriežas vairs ar visiem pieciem kopā, tiešus sakarus uztur vēl tikai ar Kepleru un Arnoldu. Tie viņa rīkojumus nodod citiem . . . Vai var pilnīgi paļauties uz Valteru Kepleru? Vai Arnolds ir absolūti uzticams? .. .

Stefans mīl Arnoldu, uzticas biedram un tomēr dažkārt uzmācas doma: ja nu tas ir viņš? Kādēļ Arnolds mūždien činkst, ka pārāk apkrauts ar darbiem, kādēļ viņš ilgi stīvējas pretī un tad tomēr apņemas veikt ikvienu uzdevumu? Kādēļ viņš jautāja, vai toreiz ostas pasākumā piedalījusies kuģu būvētavas šūniņa? . . .

Reiz, beidzot pārrunas, Stefans pasaka Arnoldam, ka politisku cīņas biedru draudzībai laikam gan nav nekā kopēja ar draudzību vārda tiešajā izpratnē. Vairāk par vislabāko draugu revolucionāram jāmīl savs darbs, politiskā ideja, par ko tas cīnās. Cēlāko interešu labad draugam jābūt gatavam upurēt draugu. Un tā arī politikas laukā ne vienu reiz vien jau noticis. Politiķu draudzību nosaka mērķu kopība — politikas dēļ radusies, politikas dēļ tā iet bojā.

Pirmajā brīdī Arnolds pat nezina, ko atbildēt draugam. Viņš iebilst, ka pagrīdnieku draudzība, tādu cilvēku draudzība, kuriem jājūt pilnīga uzticība vienam pret otru, esot taču viscildenākā.

Stefans atcērt, ka politiskā pārliecība, partijas intereses esot svarīgākas nekā viss pārējais.

Arnoldu pārsteidz biedra asais, strīdīgais tonis. Viņš nesaprot, kas noticis ar parasti tik nosvērto draugu. No

sākuma mierīgi, bet tad aizvien nesavaldīgāk viņš saka:

— Man tavs uzskats, Stefan, nav saprotams. Politiskā pārliecība, tu saki? It kā tiem būtu dažādas pārliecības! Abi cīnās un gatavi šīs kopējās pārliecības labā nest upurus. Kas gan cits divu cilvēku draudzību spēj darīt lielāku, ciešāku, sirsnīgāku? Ko tu sauc par draudzību vārda tiešajā nozīmē? Apolitisku draudzību? Manuprāt, patiesa, cēla draudzība ir tā, ja divus cilvēkus saista ne tikai savstarpējas simpātijās, bet arī uzskatu kopība. Šodien taču mūs un mūsu biedrus vieno kopējā cīņā lietās asinis. Vai gan mēs neciešam līdz mūsu ieslodzītajiem brāļiem? Kas gan cits kā vienotības apziņa dod spēku izturēt necilvēciskās mokas? Un otrādi: vai savstarpējās uzticības un brālības apziņa nepadara lepnākus un bezbailīgākus uz nāvi notiesātos, ejot pēdējā gaitā? Nē, Stefan, es nezinu neko lielāku, neko cildenāku par brīvības cīnītājiem, kas plecu pie pleca iet cīņā kā uzticami draugi.

It kā gribēdams galīgi pārliecināt sevi, Stefans domās atkārto: tas nevar būt nodevējs! Nē, nē, tas nav nodevējs!

Un saruna pārtrūkst, neradusi īstu nobeigumu.

11

Kārlis Fišers skaišas uz draugu, juzdams, ka tas arvien jo vairāk atsvešinās. Turklāt viņš uzņēmies jaunus pienākumus, drauga palīdzība būtu ļoti nepieciešama. Par to, ka viņš iecirknī neko nav paveicis, Kārlis vainu uzveļ Arnoldam. Un Stefanam arī. Likdams viņam pārņemt iecirkņa vadību, tas ieteica nepārsteigties, būt piesardzīgam un krietni apsvērt katru soli. Kārlis labi iegaumējis šo padomu. Tālāk par apsvērumiem viņš vēl nav ticis, nav pat stājies sakaros ar trim biedriem, kas tika minēti.

Toties jo bieži viņš apciemo Deizenu, par nepatiku biedriem, kas jau labi sen pamanījuši šo draudzību. Kopš Kārlis pacēlis roku hitleriskajam sveicienam, Deizens kļuvis vēl laipnāks nekā agrāk. Un, kā par

brīnumu, viņš pat priecājas, kad Kārlis bez aplinkiem paziņo: lai gan viņš nenožēlojot, ka tā sveicinājis, tomēr īsti nezinot, vai turpmāk darīšot tāpat.

Deizens tēvišķīgi smaida. Šaubu nav, puisis nevēlas atzīt, ka viņa iespaidā pamazām groza savus uzskatus. Nē, šis Fišers tiešām nav karjerists, atzinīgi secina Deizens. Kas uz sirds, tas uz mēles, bez liekulības. «Šis puisis nenāk vis kā daudzi citi tikai tādēļ, ka es — partijas amatvīrs un kvartāla pārraugs tagad esmu godā, ka man ir ietekme un es varu dot protekciju. Nē, tas vis neķīķerē pēc labas pazīšanās un siltas vietiņas!»

Deizens bezgala nicina karjeristus un ielikteņus; pēc viņa domām, tie ir visa ļaunuma sakne, arī paša partijā. Vairāk nekā marksistus, gandrīz vai tāpat kā ebrejus, viņš ienīst šos glumos pašlabuma tīkotājus, lunkanos pielīdējus un politiķus aiz aprēķina.

Cik vilšanos — belzienu pa sprandu, kā Deizens izsakās, — viņam nav nācies paciest! Cilvēki, kas pirms Hitlera uzvaras pavasara turējās nostāk vai pat atklāti spēlēja uz divām kārtīm, iesēdušies ienesīgos amatos; piebraucēji un iznireļi veicīgi rāpjas augšā pa posteņu un apbalvojumu kāpnēm, kāri blenzdami aizvien pēc treknāka kumosa; turpretī veci, pārbaudīti, uzticami, smagi cietuši cīnītāji, kas neprot pieglaimoties vai arī kam nav smokinga, it visur tiek nostumti malā. Jā, šis Fišers ir pavisam cita kaluma cilvēks, it kā no gluži citas pasaules. Tādiem kā viņš jāveido Hitlera partijas kodols. Vai mēs esam strādnieku partija, vaicā sev Deizens, un pats arī atbild: manuprāt, mēs tā esam vai arī neesam nekas.

Savus uzskatus Deizens neslēpj pat partijas aprindās, par spīti aizdomām un apmelojumiem, ko tam bieži nākas dzirdēt, it īpaši pēdējā laikā. Augstākās partijas instances pagaidām izliekas aklas un kurlas; Deizens ir viens no pirmajiem partijas biedriem, un viņam ir ne mazums piekritēju veco cīnītāju vidū.

Lai cik opozicionāri Deizens izturas pašā partijā, ārpus tās, ari strīdos ar Kārli Fišeru, viņš partijas godu aizstāv kā lauvu māte savu mazuli. Atklāta korupcija ir tikai vairs gadījuma parādība, kas nežēlīgi

tiek apkarota. Attaisnots dažkārt tiek pats remdenākais, svārstīgākais pielīdējs, kas viena rāvienā kļuvis par ļielu vīru. Un paši nožēlojamākie, ak, cik ļoti ienīstie karjeristi, ja tie pieder pie viņa partijas, — tā dzird Deizenu runājam ļaudīs, kuri nav nacistu partijas biedri, — pašaizliedzīgi ziedojas tēvijas nākotnes labā.

Bet melot Deiženam nenākas viegli; vienatnē viņu urdī neapmierinātība. Ko līdz bez mitas noņemties ar trim jautājumiem, kas, pēc viņa atziņas, spilgti liecina par labu nacionālsociālismam? Viņš zina, cik gaužām maz paveikts turpat divos valdīšanas gados. Sasniegtais viņu nepavisam neapmierina. Kur nu vēl citus, kas nav nacionālsociālisti?

Un tomēr viņš reiz jautā Kārlim Fišeram. vai tas atzīstot, ka nacionālsociālisti šo to darījuši strādnieku labā.

Kārlis Fišers albild noliedzoši.

— Nav darījuši neko? It neko? — iekaist Deizens. — Padomā tikai par jauno kārtību darba apgādē ostā! Vai tā nav ostas strādnieku interesēs? Vai komunisti no gada gadā neprasīja, lai dod dfarbu reģistrācijas secībā? Vai arodbiedrības dūži vienmēr nav uzspļāvuši šai taisnīgajai prasībai, atstājot saviem pārstāvjiem tiesības skatīties pēc deguniem, pie kam partijas piekritēji tika pie darba, bet nevēlamie elementi varēja kārt zobus vadzī. Kas darīja galu šīm zemiskajām koruptajām izdarībām? Hitlers! Nacionālsociālisti! Bet tu saki, ka nekas nav darīts strādnieku labā!

Šo jautājumu, tāpat kā divus turpmākos, Deizens sev jau uzdevis un uz tiem arī atbildējis neskaitāmas reizes, tāpēc ar laiku iemanījies runāt ar patosu.

— Kuri bija tie, kas Veimāras republikā neatlaidīgi prasīja, lai bezdarbniekiem pazemina pilsētas transporta tarifus? Tie bijām mēs, nacioālsociālisti! Nu protams, komunisti arī, nav noliedzams. Un kas vienmēr turējās pretī? Sociķu dižvīri! Un kas beidzot uzvarēja? Nacionālsociālisti! Vai tas kaut ko nozīmē vai ne? Apgalvo nu, ka tie neko nedara strādnieku labā!

Tad Deizens pievēršas trešajam jautājumam, kas viņam šķiet sevišķi svarīgs.

— Kur agrāk palika lielie ienākumi, ko ieņēma no arodbiedrības biedru maksām? Tos iebāza kabatā dūži, par tiem cēla greznas pilis, žīdi ar tiem spekulēja biržā. Šodien par šiem līdzekļiem ceļ atpūtas namus, iekārto vasaras nometnes strādnieku bērniem un in* valīdu patversmes, dod līdzekļus strādnieku ekskursijām. Bet tu saki, mēs neko nedarot strādnieku labā! Man šķiet, ka nav godīgi klusēt, ja labi zina, ka tas tiešām tā ir.

Kārlis Fišers polemizēt neprot; pastrīdēties par Sīkumiem, to viņš spēj, bet vispusīgi iztirzāt nopietnus politiskus jautājumus viņam nav pa spēkam, trūkst prasmes. Viņš zina: sociālā demagoģija ir nacistu gal venais ierocis, kas ik uz soļa tiek laists darbā un, jāsaka, ne bez veiksmes. Bet atrast pareizos vārdus, īstos piemērus, lai to ieskaidrotu Deizenam, tas ir Kārlim Fišeram grūti, pārāk grūti. Tā nu viņš īsi atbild, ka pat prātā nenākot aizstāvēt Veimāras republiku un lielos dūžus. Blakus minot, visas galvenās prasības, ko izvirzījuši nacionālsociālisti, kā, piemēram, banku, trestu un koncernu nacionalizācija, vēl šobaltdien palikušas tikai uz papīra. Un tieši tas esot pats svarīgākais.

— Bet tas, ko es nupat minēju, tas taču paveikts. To noliegt tu nevari, — tiepjas Deizens un, kā vienmēr, kad viņi strīdas, pieņem kareivīgu pozu: izslienas taisns un izriež krūtis.

Kārlis Fišers brīdi padomā; tad dziļā mierā atbild:

— Es vēl ne reizi neesmu bijis ne atpūtas namā, ne ekskursijā, lai gan arī vairākus gadus skaitos organizācijā.

— Toties citi, Kārli! Katru gadu daudzi, daudzi tūkstoši !

— Citi varbūt, es ne, — nepiekāpjas Kārlis.

— Visi reizē taču nevar! Apdomā vien — Vācijā apmēram divpadsmit miljoni nodarbināti rūpniecībā.

Kārlis nepiekāpjas.

— Jā, citi. Vienmēr citi, bet ne es. Vispār, no maniem darba biedriem arī neviens.

Deizens gandrīz vai zaudē pacietību, runādams ar cilvēku, kam tik bieza āda. Viņam ļoti jāsavaldās, viņš nedrīkst uztraukties tā kā pēdējo reizi, kad, dusmās pietvīcis, uzbrēca Kārlim Fišeram, ka tas ir gatavais ēzelis, bet Kārlis mierīgi atbildēja, ka nenāks vairs, ja viņu apvainos. Deizens saspringti mēģina novirzīt sarunu no politikas.

— Vai tu rēķini veikli? Varbūt vari mazliet uzkavēties?

Kārlis sāk prātot: ko tad nu atkal? Kas Deizēnam padomā?

— Kas tad jārēķina? — viņš jautā.

— Ak, šie procentu rēķini! Lai neapšmauktu valsti, krāpju pats sevi un vienmēr aprēķinu lielākus nodokļus nekā vajag, un tad vēl daudzās lapas, kas jāizpilda. Arvien jo grūtāk . . .

— Labs ir, paskatīsimies, — saka Kārlis. — Vai tikai es tur ko sapratīšu!

Aizgājis aiz letes, viņš seko Deizenam dzīvojamās istabās. Uz pakāpieniem, kas ved no veikala dzīvoklī, uzvirmo putekļi. Viņš zina, ka Deizens ir vecpuisis, tāpēc nebrīnās par raibo jūkli, ko te ierauga. Uz krēsliem un kastēm, pat uz grīdas lielā nekārtībā mētājas avīzes un žurnāli. Uz galda starp izsvaidītiem cigāriem, ko Deizens, liekas, gribējis izšķirot un iesaiņot, stāv attaisīta kārba ar sardīnēm eļļā, turpat mētājas apgrauzts maizes rieciens, cigāru gali, nazis ar dakšiņu un muitas un nodokļu veidlapas. Pie loga karājas pelēcīgas aizkaru driskās.

Neciešami asa, kodīga smirdoņa, puvuma un urīna smaka, kāda bieži jūtama namu pagalmos, aizcērt Kārlim elpu un aizžņaudz kaklu. Šī šķebinošā smaka, liekas, nāk no augšstāva telpām. Sazin velns, kas tur atrodas!

Pastūmis nost sardīņu kārbu un cigārus, Deizens noliek Kārlim priekšā lielu veidlapu divos eksemplāros.

— Apgrozījuma nodoklis, — viņš paskaidro. — Netieku gudrs, pagājušajā gadā — to es labi atceros — iznāca daudz mazāk. Acīm redzot, esmu kļūdījies, likmes taču nav paaugstinātas.

Kārlis ātri pārlūko nodokļa lapas rubrikas . . . Uzvārds. Vārds. Kad dzimis. Kur dzimis. Tautība. Rase. Ticība.

— Par nodokļiem te pat runas nav.

Lasi vien tālāk, — nepacietīgi mudina Deizens.

Nodarbošanās: tirgotājs. Tēva nodarbošanās. Vai ir sodīts. Attiecības pret karadienestu. Precējies. Neprecējies. Sievas uzvārds. Vārds. Kad dzimusi. Kur dzimusi. Tautība. Rase. Ticība. Bērni. Jā. Nē. Cik veci.

Kārlis smīnēdams ieskatās Deizenam acīs.

— Tas ir te apakšā, — Deizens parāda ar pirkstu, *— ar nodokli apliekamais ienākums otrajā un trešajā kvartālā.

— Vai tiešām tik grūti aprēķināt nodokļa summu? — jautā Kārlis.

— Oi, oi, oi! — dižojas Deizens. — No svara katrs nieks. — Viņš izvairās nosaukt skaitļus. Tas jādarot ļoti rūpīgi. Tur augšā, nodokļu pārvaldē, mīlot piesieties mazajiem ļautiņiem.

— Nu, tagad jau vairs ne, — spriež Kārlis. — Nesen es lasīju avīzē, ka iestādēm jābūt lojālām pret sīktir-goņiem, kas cīnās par savu eksistenci. Tagad nav vairs tā kā agrāk.

Deizens aizdomīgi nopētī Kārli Fišeru. Nodokļu pārvalde — un lojalitāte! Turklāt vēl pret mazajiem ļaudīm. Tam jau pats dullākais neticēs! Bet Kārlis lietišķi un nopietni pārskata anketu; nekas neliecina, ka viņa piezīme teikta ar ironiju.

Deizens atbild: — Kā tad, protams! Pielaidīgāki tie gan kļuvuši, taču prasa, lai ļoti rūpīgi ievēro priekšrakstus; tiklīdz kaut kas nav, kā vajag, iekļūsti tādā jautājumu krustugunī, ka galvā viss sagriežas otrādi.

— Man liekas, — Kārlis to mierina, — mēs ātri tiksim galā. Es jautāšu, tu tikai atbildēsi. Desmit minūtes — un gatavs!

Deizens vilcinās. — Tu gribi tūlīt izpildīt anketu?

— Viens rāviens, un viss būs kārtībā!

Deizens vilcinās, pakasa pakausi, padomā un tad saka:

— Šķiet, ka tas jādara katram pašam. Ar savu roku , . .

— Nieki! Protams, jāparakstās tev pašam, bet pārējo izpildīt var ar! cits. Sāksim tik tūlīt! Nepagūsi ne atjēgties, kad viss būs jau kārtībā.

Skābi smaidīdams, Deizens ar nopūtu padodas. Tā viņš nav domājis. Viņš apsver, vai^ dažus sīkus datus nevar izmantot viņam par sliktu. īstenībā ticēt nevar nevienam. Galu galā viņš nolemj, ka Fišers ir ne tikai godīgs, bet arī lādzīgs puisis, un ļauj tam izpildīt anketu.

Saglabādams vienaldzīgu sejas izteiksmi, Kārlis uzdod jautājumus un ieraksta veidlapā Deizena atbildes. Viņš uzzina šo to interesantu. Deizens nav ham-burdznieks, viņš dzimis Mēklenburgas pusē. Viņa tēvs bijis Parhimas lopu uzpircējs. Rases rubrikā blakus atbildei «ārietis» Kārlim papildus jāieraksta «ģermānis». Deizens ir protestants, evaņģēliski luterticīgs, neprecējies . . . Bet viņam ir ārlaulības meita, kas dzimusi 1915. gadā Neištrelicā. Māte, uzvārdā Stenkovica, strādā par saimniecības pārzini. Uz jautājumu par tautību Deizens atbild ne vien, ka ir vācietis, bet prasa, lai Kārlis vēl pieraksta, ka viņš ir nacionālsociālists kopš 1925. gada, no Hamburgas organizācijas, ar biedra karli Nr. 89.

Kārlis spurojas pretī, aizrāda, ka tas būs nevietā, ka tāda jautājuma nemaz nav. Iecērtas arī Deizens; viņš no pieredzes zinot, ka tas noder.

Deizena uzrādītais vidējais mēneša ienākums ir piecdesmit divas markas, ar mēneša apriti — simt astoņdesmit markas. Te Kārlis tomēr noliek spalvu — ne jau tādēļ, ka viņš apšauba Deizena datus, nē jel — vienīgi patiesā izbrīnā par tik maziem ienākumiem.

— Kā tu vari ar to iztikt? — viņš jautā.

— O, esmu pieticīgs. Nav jau neviens jāuztur, ja neskaita pašu un manus dzīvniekus.

— Kādus dzīvniekus?

— Ak jā, tu vēl nepazīsti Nelliju, manu pērtiķēnu. Vēlāk parādīšu. Man ir arī ķirzakas un zivtiņas.

Tātad tāpēc. Tur augšā viņam ir sava zvērnīca. Sāji smaidīdams, Kārlis nopētī sirmo vecpuisi, kuram tik dīvainas vājības.

\

— Tikai piecdesmit divas markas, pie joda, tad jau tev ļoti jāierobežojas.

Nu jā, šo to viņš piepelnot klāt. Sad tad uztinot pa pārītim cigāru . . . Mājas ražojums, viesnīcnieki pērkot labprāt.

Vērodams viņu, Kārlis domā: tātad kreisu preci ražo. Bet viņš.nesaka neko, tikai klusībā uzjautrinās, ka tik dedzīgs nacistiskās iekārtas aizstāvis apkrāpj valsti uz mata tāpat kā visi citi.

Deizens, šķiet, nojauš Kārļa domas, tāpēc, izlikdamies vienaldzīgs, manāmi apmulsis piebilst:

— Tas gan ienes smieklīgi maz; lai kā gribētu, aplikt ar nodokli to nevar.

Viņš skaišas pie sevis, ka Kārlis tagad zina visu. Lūk, kas iznāk, ja svešiem ļauj bāzt degunu savos dokumentos! Viņš jau tūlīt šaubījās. Muļķīga pārsteidzība! It kā pats nevarētu tikt galā.

Tad Kārlis aprēķina nodokli, un Deizens vēl vairāk saskaišas, jo noskaidrojas, ka viņa aprēķini bijuši pareizi; galīgā summa šogad tiešām lielāka nekā pērn, protams, tikai papildu nodokļa dēļ. Un tiešo nodokli, kā aprēķins liecina, pat tad, ja ienākumu ailē uzrāda tikai piecdesmit divas markas, viņš aplēsis par mazu. Ja Deizens būtu viens, viņš šo to veidlapā vēl palabotu sev par labu; tagad viņam bezspēcīgās dusmās jānoraugās, kā Kārlis lieliem, skaidri salasāmiem burtiem ieraksta anketā pilnu nodokļa summu. Kas par enerģisku rokrakstu šim puisim; katrs burts stingrs un noteikts, kā uzrakstīts uz laiku laikiem. Nav ko domāt izkasīt vai arī vieglītēm pārlabot. Ievārīt sev šitādu putru, klusībā pukojas Deizens. Sasodīta, nolāpīta būšana.

— Vai nekas nav aizmirsts — ne ienākuma nodoklis, ne apgrozījuma un patēriņa nodoklis, ne arī galvasnaudas, muitas un bandroļu nodoklis, tāpat kārtējās iemaksas un biedru nauda NSVSP, «Darba frontei», organizācijai «Prieks dara stipru», «Pretgaisa aizsardzībai», «1876. gada veterānu apvienībai»?

— Nekas nav aizmirsts, — nesatricināmā mierā atbild Kārlis.

Deizens nopūšas. Pagalam šīvakara labā oma. Visai

negribīgi viņš paklausa Kārļa lūgumam parādīt savus dzīvniekus.

Augšstāva istabai, iegarenai, pašaurai telpai, ir viens logs uz pagalmu, bet otrs — ielas pusē, tieši virs veikala durvīm. Istabā atrodas augsta gulta, viegls, pīts krēsls un kumode, kas piekrauta ar visādām mantām — ar grāmatām, kārbām, konservu bundžām. Pie pašām kāpnēm viens istabas stūris nožogots ar stiepļu tīklu. Aiz šī tīkla tup pērtiķēns Nellija — nedaudz garāks par sprīdi. Tātad pērtiķēns dzīvoklī maitā gaisu.

Lūpas savilcis, Deizens čukstošā balsī sauc:

— August! . . . August! — Viņš pieliecas, ielūkojas pagultē, zem kumodes. Bet Augusts noslēpies priekštelpā, ko Deizens izmanto kā virtuvi. Klusītēm, apdomīgā, vienmērīgā gaitā istabā iecilpo liels bruņurupucis.

#Tiešām pamatīgs eksemplārs, ar augsti izliektu pelēki brūnu, dziļi robotu vairogu uz muguras. Deizens pastiepj roku, un rupuča tievais, dzīslainais kakls kļūst arvien garāks, līdz tā purngals pieduras Deizena rokai, un tas ar mēles galiņu nolaiza saimnieka pirkstus.

— Paskaties turp! — Deizens norāda uz logu ielas pusē. Gandrīz vai visu palodzi aizņem garš akvārijs. Tajā peld platvēderes zelta zivtiņas ar varenām astes spurām un vēl kādas citas, garas un smailas, kas laistās varavīksnes krāsās. Atsevišķā akvārija nodalījumā starp sūnām un pelēkiem akmentiņiem zviln brūnas un zaļganas ķirzakas.

— Tā ir mana ģimene! — saspringti smaidīdams, saka Deizens.

— Nekas, gluži jauki, nebūtu tik šīs smakas.

— Pie tās pierod! Nellija ir labi audzināta, viņa citur netaisa kā tikai kastītē ar smiltīm. Viņa ir ļoti bikla un traki baidās no svešiem. Paraugies!

Deizens paņem Nelliju rokās. Tā cieši jo cieši piekļaujas viņam klāt. Kad Kārlis sper soli tuvāk, pērtiķēns bailēs apvij rokas Deizenam ap kaklu un žēli iesmilkstas. Piepeši, palaidusi vaļā roķeles, Nellija aizlien Deizenam aiz žaketes. Redzama paliek tikai mazā galviņa. Deizens runā ar pērtiķēnu, glāsta un mierina to kā mazu bērnu.

— Mīļš dzīvnieciņš, — viņš uzliela to, — tikai

pataisa mani nabagu. Banānu dēļ gatavs iet vai nāvē. Sasodīta cena šiem svešzemju augļiem!

Kārlim niez mēle izmest piezīmi par rases tīrību un āriskiem uzskatiem, bet viņš savaldās. Šodien nav īstā reize kaitināt Deizenu ar gariem disputiem, cik ātri vien iespējams, jātiek svaigā gaisā. Viņš gandrīz vai aizbēg. Deizenam tikko pietiek laika pateikties par izpalīdzēšanu.

12

«...Ne tikai mūsu tēvi, kam zināms Vācijas diženums un varoņgars un kas nu piecpadsmit gadus, zobus sakoduši, smok svešinieku jūgā, bet arī mūsu tautas jaunā audze — un galvenokārt tā — Elzasā une Sārā ar ilgošanos gaida atnākam dienu, kad varēs pievienoties dzimtenei, dienu, kad atkal varēs justies drošībā, brīves dienu ...»

Kā balagāna āksts referents pieklaigā mazo zāli ar zemajiem griestiem, kurā uz kino darbinieku kārtējo mēneša sapulci sanākuši labi ja sešdesmit no vairākiem tūkstošiem biedru.

Atsēdies tuvu tribīnei, Arnolds uzmanīgi pētī runātāju. Šim «Vācu darba frontes» pārstāvim par kino lietām, acīm redzot, nav ne jausmas. Atreferēdams sarunas ar Henšela un Šauburga koncernu un «Ufa-Palast» vadību, viņš rupji kļūdās, pieskaitīdams Baha un Mundsburgas kinoteātrus Henšela koncernam. Toties viņš veikli kladzina par politiku.

Un tomēr auditorija neskopojas apveltīt ar aplausiem muldoņu pie runātāja pults. Daudzus klausītājus šī pļāpāšana, šķiet, nebūt negarlaiko. Pat arī tad ne, kad orators pakavējas pie notikumiem, kas tiem apnikuši līdz kaklam, jo nedēļām ilgi trīs vai četras reizes dienā viņi izrāda vienu un to pašu «Ufas» nedēļas apskatu.

Nikni, gandrīz naidīgi Arnolds vēro kolēģus. Truls apstulbotu aunu bars, aprobežoti un muļķi . . . Un par tādiem mēs ejam ciest elles mokas? Tiekam sisti kā traki suņi? Kā ļaunākie noziedznieki smokam pazemes

cietumos? Par tādiem mūsu drosmīgie biedri iet bojā? . . . Nē, par tādiem ne! Bet par kādiem tad? Par strādniekiem, par darba tautu, tātad arī par šiem te . . . Par viņiem arī . . .

Kādēļ neviens no tiem, kas šeit sēž, nekliedz šim runātājam sejā «Diezgan!»? Kādēļ tie rāmi uzklausa jebkurus melus, jebkuras pļāpas un nejēdzības? Divatā tie taču atklāti runā par savām rūpēm un raizēm, par to, ka algas nemitīgi pazeminās, ka neciešamas kļūst kinotrestu mahinācijas. Kādēļ tie šeit tur muti? Kādēļ neprasa, lai runā par lietām, kas visiem tuvas?

Arnoldam visapkārt uzbango smiekli. Viņš dzird runātāju sakām, ka pēc šīs vācu pirts franču algotņiem vienā kreklā, ar zili melnu, uztūkušu dibenu vajadzējis laisties lapās uz mājām. Dusmās nobālis, Arnolds pielec kājās un, izspraucies cauri krēslu rindām, atstāj zāli, nelikdamies zinis par apsaucieniem, ko izraisa viņa skaļie, steidzīgie soļi.

Ārā viņš pamazām nomierinās. Labi, ka viņš aizgājis, citādi, iespējams, izstrādātu vēl kādu muļķību. Vācu pirts . . . Un visi smējās . . . Viņš iepazinis šo vācu pirti! Pēc tādas vācu pirts dažs labs vācietis atstiepis kājas. Bet šie tur smejas . . . Sadot tiem vajadzētu, krietni tos sapurināt, lai izvēdina smadzenes . . . Miegamices, stulbeņi tādi . . .

«Bet bīstams, bīstams ir šis tvans,» viņš čukst pie sevis. Ļaudis aprod ar šādām valodām. Vai neliekas pat, ka viņi jūtas apmierināti, pat lepojas ar savu piederību «izredzētajai» tautai, to vien jau viņiem nemitīgi maļ . . . Pret to jācīnās pavisam citādi. Bet kā? . .. Tā ir inde, nāvējoša inde.

Pēc sapulces viņam norunāta tikšanās ar jauno, par kuru stāstīja Stefans un ar kuru turpmāk vajadzēs sadarboties. Satikšanās nolikta pusvienos, un viņam turpat vēl stunda laika. Tā nu viņš bez mērķa klaiņo pa pilsētu.

Arnolds nezina, kādēļ, bet viņam pēkšņi jādomā par tēvu. Tiesa, ne pirksta tas nepacels, ne vārda nebildīs pret nacistu varmācībām, toties nepazemos arī pats sevi, nepriecāsies par savu postu, neaplaudēs sa-

*

viem mocītājiem. Tēvu māc šaubas; viņš noteikti smagi pārdzīvo savas partijas sagrāvi, jūtas droši vien ari pats vainīgs. Tomēr tēvs joprojām atzīst uzskatu brīvību, ko viņš vienmēr aizstāvējis; viņš ciena elementārākās cilvēka tiesības, cīņā par tām atdevis labākos mūža gadus un vēlas turēt galvu augsti paceltu, nevis zemoties katra mundiera priekšā.

Bet tie tur paši iespļauj sev sejā. «Vācu pirts, zili melns, uztūcis dibens», lūk, joki, par ko šodien smejas viņa darba biedri. Jā, mēs, vācieši . . . Mēs, vācieši? ... Mēs tik esam vīri . . . Un viņi smejas, ļautiņi, kam rīt pašiem nāksies izbaudīt šo pirti. Kā lai nekrīt izmisumā, kā lai neraud skaļā balsī! Vai prātā var sajukt, redzot to visu . . .

Garās naktis ieslodzījumā, biedru vaidi un kliedzieni — baigās skaņas vēl šodien tik skaidri skan ausīs . . .

Arnolds atceras jauno metālistu Arturu Retslagu.

Mēnešiem ilgi izturējis zvērīgu spīdzināšanu, palicis uzticams pats sev un savējiem, viņš postā vēl vairāk lepojās ar savu pārliecību un neslēpa to ienaidniekiem . . . «Kas par stāju šim Retslagam, visu cienību tādam cilvēkam, tādai nelokāmībai,» viņi teica un nocirta šim nelokāmajam galvu. Viņi necieš drosmīgus un nelokāmus pretiniekus; viņiem tīk gļēvie un salauztie.

« ... Jūs zaķapastalas! Blēži! Nelieši!» dzird Arnolds kliedzam Oto Ciriaku. «Un tie esot karavīri? Memmes-dēliņi! Sadisti! ...» Katru reizi, kad tie naktī iebruka kamerā un sita viņu ar vēršādas siksnām, pletnēm vai nūjām, viņš uz sitieniem atbildēja ar skaļām apsūdzībām, remdinādams ar tām drausmīgās sāpes. Tie meloja, paziņodami, ka Ciriaks pakāries. Tie paši viņu pakāra, proti, pēc tās šausmu nakts, kad bija aizbāzuši viņam muti, tā ka varēja dzirdēt tikai sitienu troksni . ..

Arnolds atceras varonīgo Edgaru Andrē, kuru tie pēc piekaušanas katru reizi ievietoja cietuma slimnīcā, lai atkal dabūtu uz kājām, un tad spīdzināja no jauna. Aiz sāpēm viņš varēja paiet vairs tikai salīcis un klibodams; nedēļām ilgi viņš gulēja uz mitriem palagiem, tie

gribēja viņu, kā paši teica, dzīvu pataupīt bendes cirvim.

Retslag, Ciriak un daudzi citi — Detmer, Fišer, Vēren-berg, Linnav, Lūks, Esser, vai jūs visi, kas mirāt pēc nedēļām, mēnešiem ilgām nežēlīgām mocībām . . . vai jūs nekad neapsūdzējāt tos, par kuriem gājāt nāvē, ka tie nepalīdzēja jums, ka nestājās ceļā bendes kalpiem un neizsita jūsu slepkavām no rokām asiņaino cirvi? Vai nekad nekvēlojāt taisnās dusmās prēt tiem, kas gļēvi un truli nolīda malā, klanījās jūsu benžu priekšā un bailēs drebošām kājām noliedza savu pārliecību? Vai tiešām jūs nekad neapkrāvāt lāstiem šos nožēlojamos? Vai tiešām nekad nedegāt naidā pret šiem melkuļiem un verdzības slavinātājiem, kas kādreiz bija jūsu biedri? Svešas man jūsu pēdējās nomoda naktis, domas, kas jūs nodarbināja, jūtas, kas valdīja jūsu sirdīs . . . Vai tiešām nekad jūs nenolādējāt vīrus, kas slēpās aiz sievu brunčiem, kad jūs devāties pēdējā grūtajā gaitā, vai tiešām dziļi nenicinājāt tos? . . .

Un tomēr jūs zinājāt, par ko noliekat galvu. Jūs zinājāt to labi, jo mirāt kā varoņi. Jūs pazināt un mīlējāt biedrus, jūs apzinājāties, ka cīnāties un mirstat par taisnību, jūs apzinājāties, ka ejat nāvē arī to vārdā, kas vēl mīt neziņā vai baiļojas, jo bijāt paši labākie, paši drosmīgākie . . .

Varbūt savā pēdējā sapnī pirms nāves jūs Vāciju skatījāt brīvu un laimīgu, redzējāt cilvēkus ar smaidošām sejām, kuri dziedāja skaistākas dziesmas nekā tās — par karu.

Sapņi? Bet sapņi, kas pārvēršas īstenībā, vairs nav sapņi. Kas zina, varbūt jūsu pēdējās domas kavējās tur, tālajā Padomju Savienībā? Varbūt jūs domājāt par Sarkano Armiju? Par drosmīgajiem padomju lidotājiem? Vai arī par rūpnīcām, parkiem un klubiem, kur cilvēki atklāti un tik ierasti viens otru sauc par biedru? Varbūt jūsu pēdējos mirkļus gaišus darīja apziņa, ka tur, viņā pusē, dzīvo citādi, laimīgi, priecīgi ļaudis, kas jau izcīnījuši to, par ko mēs vēl lejam asinis ... Jā gan, biedri, jūs zinājāt, ka mirstat par saviem brāļiem, kas nekad, nekad jūs neaizmirsīs un kam vissvētākā piemiņā paliks jūsu uzupurēšanās un nāve.

Pārlaidis skatienu alus zāles apmeklētājiem, Arnolds satrūkstas. Jaunais, bālais gaišmatis viņam liekas tik pazīstams. Kas tas varētu būt? Acis atkal slīd pāri zālei; viņš no jauna paveras uz gaišmati . . . Un atkal satrūkstas. Šaubu nav, šis cilvēks ir tas, ko viņš meklē. Svešais lasa «Deutsche AUgemeine Zeitung», paslēpies aiz plaši izplestā laikraksta. «Cik pazīstama liekas šī seja,» Arnolds lauza galvu. «Kur gan esmu to jau redzējis?»

Pārdomās nogrimis, viņš lēni tuvojas viesim, kas sēž pie atsevišķa galdiņa. Arnoldam panākoties tuvāk, tas paceļ galvu '

— Labdien! — nedroši smaidīdams, saka Arnolds un, pakratījis roku, kas viņam pasniedzas pretim, ap sēžas.

— Vieta nav visai ērta, vai ne?

Pēc balss intonācijas Arnolds secina, ka biedrs viņu nepazīst. Kas gan tas varētu būt?

— Es tikai izdzeršu glāzi alus.

— Citu nolūku nav arī man!

Sis jaunais liekas gluži simpātisks puisis: gaišmatis ar gludu seju. skaidrām, pelēkām acīm. Turklāt šķiet, jokupēteris; viņš nemitīgi smaida, acīm redzot, uzjautrinādamies par Arnolda neuzticīgo skatienu. Bet Arnolds tikai domā, lauza galvu, lai atcerētos, kur agrāk saticis šo biedru.

Viņš pasūta vienu gaišo.

Neblenz tik greizi! Ja tu esi Ervīns, viss kārtībā. Tad es būšu tas, ko tu meklē.

Zinu, bet vai mēs neesam jau redzējušies?

— Noteikti ne! — smiedamies atbild biedrs. — Citādi es pazītu. Man ir teicama redzes atmiņa.

— Bet es esmu pārliecināts.

— Tādu kā es pasaulē daudz! Mana matu un acu krāsa pašlaik ir modē. — Biedrs smejas katra vārda galā.

— Vai tu esi Valters?

— Jā! Un tu — Ervīns?

— Jā.

Viesmīlis atnes alu. Arnolds iedzer malku. Gados vēl jauns šis Valters, viņš nodomā, un jau vadībā! Varbūt esam tikušies agrāk, legālā darba apstākļos?

Biedrs omulīgi dungo kaut ko savā nodabā, Arnolds zina šo dziesmiņu par trīs čigāniem.

— Lieku galvu ķīlā, ka neredzamies pirmo reizi, — viņš ietiepīgi atkārto.

— Tā-ā? Vai tu arī biji Lībekā?

— Nē, nekad tur neesmu bijis.

— Es kādu brīdi tur strādāju.

— Ak tā!

— Vai tu esi bezdarbnieks?

— Nē, kādēļ bezdarbnieks?

— Tāpēc, ka tev pa dienu laiks.

Stefans viņam nav teicis, ar ko es nodarbojos, secina Arnolds. Tātad arī man tas nav jāsaka.

Arnolds pamana, ka biedrs pētī viņa rokas. Laikam pēc rokām grib noteikt profesiju. Viņš savukārt uzmet skatienu biedra rokām. Tikpat baltas kā seja. Slaidi, kopti pirksti, nagi tīri un rūpīgi apvīlēti. Viņš atceras, ko teicis Stefans: biedrs esot kalpotājs.

— Kā sviežas pa kuģu būvētavu? — apvaicājas Arnolds.

Biedrs piepeši kļūst nopietns, pārstāj dungot; viņš sarauc uzacis, un seja viņam nomācas.

— Slikti! Pavisam slikti! Pagurums. Un visļaunākais, ka cits citam vairs neuzticas. Tā nokonspirējušies savā bodītē, ka nekas vairs neiet no rokas. Es, piemēram, no visas šūniņas vaigu vaigā redzu tikai divus. Tie visu ziņo tālāk. Pats saproti, vai tas maz ir darbs! Esmu ziņkārīgs, vai ar tevi arī dzīs tādus pašus jokus.

— Varbūt tu biji pārāk nepiesardzīgs un vieglprātīgs?

— Kur nu, nepavisam neesmu nepiesardzīgs un vieglprātīgs jau ne tik. Gribu vienīgi, lai vismaz kaut ko dara, nevis lai darbs pavisam apsīkst simulētās konspirācijas noslēpumainajā aizsegā. Jau nedēļām ilgi nav proklamāciju! Jau kuro nedēļu neviens pat pirkstu nav pakustinājis!

Tur viņš nepārspīlē, nodomā Arnolds. To pašu stāsta arī Kārlis. Nebūs viegli iedvest jaunu sparu, jaunu aktivitāti.

— Turklāt iedomājies tikai, starp inženieriem atradies kāds, kas noskaņots mums labvēlīgi, kas varētu mūsu rokās nodot visai svarīgus dokumentus, ražošanas pārskatus un tā tālāk. Tu, jādomā, zini, ka šie tagad ražo ne tikai tanku un lidmašīnu daļas, bet arī zemūdenes.

Arnolds pamāj ar galvu.

— Vienam no šūniņas ar šo inženieri ir pazīšanās. Bet nedomā, ka viņš kaut ko atklās mums. Veltīgi! Nekāds lēmums nevarot viņu piespiest to darīt. Viņš inženierim devis godavārdu un — beigta balle! Godavārdu! Ar viņa starpniecību — Slihtings, starp citu, ir viņa uzvārds, gan jau tu ar viņu iepazīsies — es inženierim klāt netieku. Pats saproti, cik svarīgi būtu stāties tiešos sakaros. Šādas patvaļas dēļ cieš mūsu kopējais darbs. Mēs varētu daudz vairāk paveikt!

— Skiet, viņš tev neuzticas.

— Kas?

— Sis Slihtings!

— Esmu ziņkārīgs, kā tev klāsies! Tas, saproties, ir vecs vilks, tādam gudrelim visi, kas jaunāki par viņu, liekas brāķis. Un tu neko daudz vecāks par mani vis nebūsi. Gan jau redzēsi pats, kas tas par putnu!

Arnolds nolemj aprunāties ar Kārli Fišeru par jauno darba lauku. Kārlis taču sastāv kuģu būvētavas šūniņā un droši vien varēs dot padomu. Protams, Kārlim nav tiesību zināt, ar ko es pašlaik nodarbojos, bet viņš noteikti pazīst Slihtingu un zinās pastāstīt, kas tas par cilvēku.

14

Atvadījies no biedra, ar ko turpmāk nāksies sadarboties, Arnolds atkal nogrimst pārdomās. «Sasodīts, kur es viņu esmu redzējis? .. . Patīkams cilvēks, vaļsirdīgi

sakot, jautrs, valodīgs, arī galva viņam īstā vietā ... Kur gan mēs esam tikušies? Tikušies mēs esam noteikti ...»

Piepeši Arnoldam kļūst karsti. Ā! Tad tas ir viņš? ... Tas? ... Tajā svētdienas rītā miglā uz ostas kāpnēm . .. Par viņu tie cīnījās, viņu atbrīvoja . . . Pareizi, tas ir viņš ... Tad tādēļ viņš man likās redzēts ...

Vai Stefanam tas zināms? .. . Droši vien viņš tika par to informēts. Stefans taču zina par sadursmi un ievainoto biedru ...

Šis cilvēks toreiz izturējās dīvaini ...

«Vai mana izturēšanās nebija tāda pati? ...» To iedomājoties, Arnolds tā nosarkst, ka ausis sāk svilt...

«Vajadzētu tomēr informēt Stefanu,... Jau toreiz man tas bija jādara nekavējoties. Būs pavisam muļķīgi, ja tagad to darīšu ... Un ar šo cilvēku man turpmāk jāstrādā kopā... Kas par satikšanos! Dīvaini gan ...»

Naktī Arnoldam nenāk miegs, viņš grozās no vieniem sāniem uz otriem, pamēģina iemigt, gulēdams uz vēdera, grib piespiest sevi aizmigt, aizmiedz acis un cenšas aizgainīt skaudrās, nemierīgās, uzmācīgās domas. Viss veltīgi, atkal un atkal viņš redz pats sevi pie kāpnēm aiz koka, vienmēr no jauna viņš lauza galvu par savādajiem aprautajiem vārdiem ... redz tā biedra stingo, pārbiedēto seju, par kura atbrīvošanu notika cīņa . . . Pārpratums? .. . Kļūdīšanās? . . . Tik tiešām nesaprotami ... Vai viņš gribēja maldināt policistus? ... Labi gan, ka viņš nezina, kā mani sauc ... Vai tomēr neparunāt ar Stefanu? ... Bet ja nu tas mani pārpratīs? Kā attaisnot savu izturēšanos? ...

Arnolds valstās bez miega, līdz jaunās dienas agrā rītausma iespiežas viņa guļam telpā.

Nākošajā dienā viņš ierodas pie Kārļa vecākiem un izņēmuma kārtā — gan visai nelabprāt — atstāj zīmīti. Viņš lūdz Kārli pēc pēdējā seansa pagaidīt viņu pie kino.

Arnolda domas šodien nav pie darba. Kā par spīti, arī viņa palīgam Dengleram šodien nelaimīga diena. Ik brīdi plīst filma; skaņa čirkst... Daži metri pat

krietni apsvilst. Var gadīties, ka jāmaksā soda nauda. Šis pagalam stulbais, draņķīgais gabals par Ondras-Šmēlinga maču tik tiešām nav tā vērts. Un, tiklīdz pārtrūkst filma, publika svilpj un dauza ar kājām. Aitasgalvas! Šos lētos pēcpusdienas seansus galvenokārt apmeklē bezdarbnieki. Pietaupiet savas rīkles un kājas, tās vēl jums noderēs . . . Arnolds klusībā lamājas un, jo vairāk skaišas, jo neveiklāk darbojas ar aparatūru.

Kinomchāniķa telpā ienāk administrators Friče. Viņi sadzīvo labi, lai gan Friče zina, ka Arnolds maz interesējas par SA un SS, vispār par militāriem jautājumiem. Arnolds pat nenojauš, ka administratora acīs tā ir augsti vērtējama īpašība. Pirms viņa par kino-mehāniķi strādāja kāds trieciennieks, tam trīsreiz nedēļā bija sanāksmes, militāras apmācības, pārgājieni; Fričem vienmēr vajadzēja gādāt tam aizstājēju. Viņš bija spiests to atbrīvot un turklāt maksāt tam pilnu mēneša algu. Tādēļ viņš jūtas gluži priecīgs, ka Arnoldu nevilina karavīru dzīve. Tiesa gan, Friče pats ir SA rezervistu šturmfīrers un agrāk gadiem ilgi bijis štālhelma rotas komandieris, tātad karavīrs ar sirdi un dvēseli; taču darbā viņam pirmajā vietā veikala intereses.

— Kas ir, Klāsen, neveicas šodien?

Viņš runā pavisam mierīgi, bez lieka asuma.

— Pats nesaprotu, kas, liekas, vaina aparātā ... Netieku ne gudrs. Spuldze — tā, šķiet, arī niķojas . . . Būs jānomaina . . .

Friče, bez šaubām, jūt, ka tās ir tukšas atrunas. Viņš domīgi brauka skūto zodu un, miegdams acis spilgtajā gaismā, vēro Arnoldu.

— Kas jums kaiš? Varbūt esat slims?

— Nē, nē! — Un Arnolds centīgi sāk rosīties ap aparātu, lai gan tur nekas nav darāms. Tādi pārmetumi simtkārt nepatīkamāki par skaļām lamām.

Friče neiztur spožo gaismu aparātu telpā; kara laukā viņš ticis apbērts, dabūjis acu kaiti. Klusēdams viņš aiziet.

Arnolds svīst aiz bailēm, ka lenta atkal var sākt svilt.

Vakarā Kārlis Fišers stāv pie ieejas kinoteātri. Nesen viņi ar Arnoldu bija atkal saķildojušies. Kārlis bija apgalvojis, ka Arnolds, lai netraucēti varētu kārtot personiskās darīšanas, uzveļot viņam savus pienākumus. Arnolds bija atcirtis: Kārlis uzvedoties kā muļķa bērns, viņam līdz kaklam esot apnicis kopā ar to melst blēņas. Kārlis bija brīdi īgni klusējis, bet tad aizsvilies tik negantās dusmās, ka uz visiem drauga jautājumiem atbildējis ar pārgudrām divdomībām.

Viņi bija šķīrušies visai vēsi un nevērīgi.

Šodien, saņēmis atstāto zīmīti, Kārlis uztraucās ne pa jokam. Viņš aicina mani, es viņam esmu vajadzīgs — tas Kārli iepriecina.

Arnolds nāk šurp. Kārlis lēnā gaitā dodas tam pretī. Viņi paspiež viens otram roku. Arnolds izturas stīvi un oficiāli, pavisam citādi, nekā Kārlis gaidījis.

— Labvakar! Paldies, ka atnāci.

— ... bvakar!

«Oho, cik svinīgi!» nodomā Kārlis. Pateicas,ka esmu ieradies. It kā es kādreiz būtu to pievīlisī

— Vai iedzersim pa glāzei alus?

— Ja nu tas nepieciešams.

— Var arī nedzert.

— Tad labāk paklaiņosim pa ielām.

— Kā vēlies.

Arnolds izskatās varen uzcirties. Kārlis slepus vēro veco draugu. Nevilšus, pats neko nedomādams, viņš salīdzina Arnolda melno mēteli ar savu tumši zaļo kamzoli, Arnolda spožās, smailās kurpes ar savām platajām, netīrajām čabatām, viņa lepno platmali ar savu vienkāršo, zilo naģeni. «Varbūt mēs tiešām nesaderam kopā,» viņš nospriež pie sevis, šai mirklī juzdamies it kā pazemots.

— Man ir kāds lūgums, lūdzu, palīdzi man!

— Cik svinīgi! Kas tad lēcies? Tu taču zini, es darīšu visu, ko ... — te Kārlis apraujas, bet tad pabeidz, — ko draugs no drauga var gaidīt vai pat prasīt.

— Jā, paldies tev. Redzi, tas ir sakarā ar nelegālo darbu. Es labprāt gribētu zināt ... — Arnolds tomēr

sāk stomīties. Jautājums, ko viņš grib uzdot, piepeši liekas pārsteidzīgs un naivs. Man jāvaicā Stefanam, viņš nodomā, nevis šim te, kam nevēlos pat teikt, kur pašlaik darbojos ... Lai domā vien vesels, ka es taisos laisties lapās. Ja es tagad jautāšu, viņš viegli var secināt nezin ko. Jautājumiem jābūt piesardzīgiem.

— Lūdzu tevi nevienam par šo sarunu nestāstīt!

Kārlis neatbild.

— Vai pie jums kuģu būvētavā strādā tāds Šlih-tings?

— Jā.

— Vai viņš darbojas šūniņā?

Kārlis vilcinās ar atbildi.

— Par to . . . par to es atsakos runāt.

Pirmajā mirklī Arnolds apmulst, tad noskaišas. Asinis ar šalti sakāpj galvā, un viņš jūt kārdinājumu atbildēt Kārlim zobgalīgi un noraidoši. Bet viņš apdomājas.

— Tev taisnība, — viņš mierīgi saka, — tas nevienam nav jāzina. Nevienam pašam.

Kārlis klusē. Šai sarunā viņš jūtas pārāks, un tas pavedina runāt strupi.

— Vai tu pazīsti Valteru Kepleru?

— Nē!

— Vai tikai nevēlies man atbildēt vai arī tiešām nepazīsti? Vai tu esi dzirdējis par kādu inženieri, kas mums labvēlīgi noskaņots?

— Nē.

— Ko tu vari man pastāstīt par darbu rūpnīcā?

— Neko.

Še tev! Šīs atbildes trāpa kā pļaukas. Arnolds to arī nomana; labprāt viņš sistu pretī, turklāt ne ar vārdiem vien! Un tomēr viņš atkal taujā.

— Runā, ka jums ar darbu pagalam neveicas. Kāds tam, tavuprāt, iemesls?

— Trūkst aktivitātes.

— Varu iedomāties. — Arnolds tomēr pamazām kļūst dzēlīgs. — Un kādēļ tās trūkst?

— Tādēļ, ka biedrs biedru uzskata par nodevēju.

— Neciešams stāvoklis.

— Kopš gestapo tieši no mašīnām aizveda dažus mūsējos, viss darbs vējā. Tas bija smags trieciens, tur nav ko liegties. Dienas trīs vēlāk visi jau zināja, ka Verners Bolts piekauts līdz nāvei. Toreiz daudzi zaudēja dūšu.

— Nodevība?

— Kā gan citādi? Un kas pats ļaunākais: nodevējs — visi to pazīst kā raibu suni — tika cauri ar veselu ādu, neviens nav pat teicis viņam ļaunu vārdu. Viņš ņirgdams vazājas pa cehu, it kā nekas nebūtu noticis. — Un Kārlis, pats neapzinādamies, atkārto Šonaca vārdus: — Ja šim lopam aplauztu sprandu, noskaņojums rūpnīcā būtu citāds! Tas pierāda, cik nevarīgi mēs esam, ja denunciants sveiks un vesels var dzīvot un strādāt mūsu vidū.

— Jā, tur kaut kas jādara, — murmina Arnolds.

— Es viens pats ar pieri sienā neskriešu! — Kārlis attiecina Arnolda murmināšanu uz sevi. — Mani vienmēr trenkā: dari šo, dari to, un citi tai pašā laikā veikli paliek malā.

— Citiem arī jāpaliek malā, — pikti atbild Arnolds. — Slikti būtu, ja viņi tā nerīkotos. Bet jūs varētu gan mazliet sasparoties, parunāt ar kolēģiem, pie mazākās izdevības mudināt pretoties. Kuģu būvētavām jākļūst par mūsu darba centru rūpniecībā. Strādnieki skatās uz kuģu būvētājiem. Kas notiek ostā? Tur nepadodas? Tad nepadosimies mēs arī! Tur streiko? Tad streikosim mēs arī! Kuģu būvētavas var vadīt, un tām jāvada Uamburgas proletariāts. Bet šodien vēl ir tā, ka nekur stāvoklis nav tik ļauns kā kuģu būvētavās. Kauns!

Kārli pārsteidz Arnolda negaidītā interese par kuģu būvētājiem. Arnolds, jādomā, runā tā, lai kaitinātu viņu.

— Man tu varēji to neteikt, man vairs nav daļas par darbu kuģu būvētavā.

— Ko-o? Kā tad tā?

— Ne es varu, ne arī drīkstu strādāt divas vietās reizē.

— Kur tad tu strādā? — zobgalīgi iesmējies, apvaicājas Arnolds.

«Nu pareizi, viss tikai tādēļ, lai kaitinātu mani,» nodomā Kārlis, «to pierāda šis ņirdzīgais jautājums. Bet viņš gan maldās, mani tas neaizskar.» Viņš uzpūtīgi atbild:

— Par to es atsakos runāt.

Arnolds pasmejas.

«Smejies vien!» griež zobus Kārlis. «Mani tu nepa-ķersi! Bet kā tad tā, — šis smejas? Viņš taču agrāk nesmējās. Viņš nemaz neprata smieties.»

— Ar labu nakti, Kārli, kā redzu tu šodien neesi labā omā. Parunāsimies citreiz!

— Toties tu, šķiet, jūties varcn labi. tikai tavi jautājumi, cik varu spriest, nav nekādi gudrie!

Kārlis vai plīst aiz dusmām. Arnolds pasmīn par viņa rupjībām.

— Citreiz! — viņš atkārto un dodas prom.

Iemeties pirmajā krogā, kas pagadās pa rokai. Kārlis

vienā malkā iztukšo kausu alus. Viņš nešaubās ne mirkli, ka tas viss ir tikai zemiska nekrietnība. Arnolds ņirgājas par viņu, uzskata viņu par gļēvu vai nespējīgu. vai kā par vienu, tā otru.

10

— Iesim gar Alsteru!

Abi gājēji nogriežas Kraukļu ielā, kuras kungu nami rudenīgi kailajos dārzos atgādina vārgus, cienījamus sirmgalvjus, kas šai klusajā, nomaļajā stūrī patvērušies no pilsētas satraucošās kņadas.

Valters Keplers tieši pulksten astoņos vakarā Ādolfa Hitlera laukumā bija iesēdies tramvajā, un pie Dambja vārtiem, kā norunāts, vagonā iekāpa Perlemans. Valters lasīja vakara avīzi, Perlemans vēroja braucējus. Neviens pat nepaskatījās uz Valteru. Viņš arī bija vienīgais, kas izkāpa Mitelsvegā. Perlemans pabrauca piestātni tālāk. Viņi no jauna satikās Vecajā Kraukļu ielā un tālāk gāja kopā pa vientuļo, tumšo šķērsieliņu.

— Jūsu bažām, šķiet, nav pamata.

— Cerēsim, — atbildēja Keplers.

— Nav taču gadījies nekas tāds, kas varētu radīt aizdomas.

— Jums tā liekas? ... Bet sadursme ostā? Un notikums Vedelā? Jūsu ļaudīm dažkārt trūkst izdarības. Kādēļ šī pārsteidzība?

— Par to nelemju es.

Valters Keplers, kas pēdējā laikā kļuvis visai nervozs, šajos vārdos mana nepatiku, pat nicināšanu.

— Paklausieties, Perleman, — viņa balsī ieskanas bailes un pazemīgs lūgums, — es tīšu prātu visos sīkumos aprādīju, kā labāk un neuzkrītošāk rīkoties. Bel mani padomi, acīm redzot, nerod dzirdīgas ausis. Pakļautās instances, cita izskaidrojuma man nav, darbojas pašas uz savu roku, gāž podu pēc poda.

— Nesauciet, lūdzu, mani vārdā! — Tas ir viss, ko uzrunātais atbild.

Valters Keplers sapīcis klusē. Vairāk nekā dīvaini, kā pēdējā laikā ar viņu apietas! Vai ar viņu ir nemierā? Varbūt viņš kļūdījies? Varbūt no viņa grib tikt vaļā? Viņš kļuvis lieks, varbūt pat apgrūtina? ... Vai viņam neuzticas?

Labu brīdi abi klusēdami soļo viens otram blakām. Pa to laiku viņi sasnieguši Alsteras šoseju un dodas tālāk pa šauru taciņu ezera pusē. Miglains, drēgns un salts ir vakars; otrā ezera pusē pēc blāvajiem, izplūdušajiem gaismas plankumiem tikko var samanīt, kur atrodas ielas. Viņi pamet pilsētu aiz muguras un iet tālāk klusajā, tumšajā naktī.

— Šefam ir daži norādījumi.

— Kādi? — kā slīcējs ķerdamies pie salmiņa, steigšus vaicā Keplers. Bet Perlemans ļauj viņam pamocīties neziņā, izliekas, ka klepo, tad lēni atloka kabatlakatiņu un izšņauc degunu.

Nespēdams vairs apvaldīt bažas un bailes, Keplers ar acīm seko katrai ceļa biedra kustībai. Senāk viņš klusībā bija uzjautrinājies par Perlemana atbaidoši neglīto ārieni, it īpaši par viņa degunu, kurš ir nedabiski liels un smails un kura dēļ viņš iesaukts par «degunradzi»; turpretī pašreiz viņš aizmirsis šīs ļaunprātības un satraukts vēro garo, kalsno pavadoni, kāri

81

6 — Tavs nezināmais brālis

gaidīdams, ko teiks šis vārdos tik neizprotami skopais cilvēks.

— Vispirms vēlreiz par notikumu ostā, — beidzot saka Perlemans. — Man jāzina tā puiša vārds, kas pie kāpnēm notrieca zemē policistu.

— O, nebūs prātīgi šī iemesla dēļ tagad apcietināt viņu, — steigšus atbild Keplers, vienlaikus atviegloti uzelpodams, ka runa ir par šo jautājumu, — aizritējušas jau vairākas nedēļas. Vienīgais aculiecinieks esmu es.

— Kā tad tā? Un otrs, ievainotais, kas tika arestēts? — jautā Perlemans.

— Ak jā, protams. Bet tas taču miris. Tas liecināt vairs nevar.

— Toties varēja, kamēr bija vēl dzīvs!

Keplecs klusē. Taisnība, varēja gan, viņš apsver. Bet tādā gadījumā no jauna paklīdīs dažādas valodas, un tas nozīmē, ka viņam nāksies runāt par lietām, par kurām ērtāk būtu klusēt.

— Apcietināt vajadzēja tūlīt!

— To izlemt nav mūsu varā, — atbild Perlemans, savilkdams lūpas ļaunā, augstprātīgā smaidā. Pie tam Kepleram pievērstā sejas puse, kā tas pārliecinās, paliek stingra un nekustīga kā maska.

— Otrkārt, šefs vēlas zināt, kā sauc kuģu būvētavas šūniņas organizatoru.

— Aplami! Pavisam aplami! — nesavaldīgi iesaucas Keplers. Viņš nespēj apslēpt netīksmi. — Vairāk pacietības! Kā nu tā var uzspļaut maniem padomiem!

— Pievaldiet mēli! Neaizmirstiet, ka mans pienākums ziņot par visu.

— Pats par sevi saprotams! Vai tad es nezinu! — izlikdamies vienaldzīgs, saka Keplers, lai gan, dzirdot šo brīdinājumu, viņam atkal kļūst visai neomulīgi.

— Esiet tik laipns un atcerieties, ka manā pēdējā ziņojumā rūpīgi izklāstīts, kā es ar šūniņas vadītāja starpniecību ceru noskaidrot kāda inženiera uzvārdu.

— Nu, vai noskaidrojāt?

— Nē, vēl ne.

— Te nu bija!

— Bet, ja mēs apcietināsim šūniņas vadītāju, tad nemūžam neuzzināsim, kā sauc šo inženieri.

— Gluži otrādi! Manuprāt, tikai tā mēs to uzzināsim!

— Vēl dažas dienas . . . Esmu uz īstajām pēdām. Inženieris, tas ir pats galvenais!

— Jā, jā, tiesa gan .. . Mēs, ziniet, veltīgi strīdamies par šī pasākuma lietderību vai nelietderību. Es vienīgi daru jums zināmas saņemtās instrukcijas.

— Jums taisnība . . . Savu viedokli es izklāstīšu rakstveidā. Man taču jāsniedz rakstisks ziņojums, vai ne?

— Jā! . .. Man teica, ka jūs esot informēts.

— Protams, es zinu!

— Rakstiet jau rīt pat; man šķiet, tas ir steidzami.

Viņi jau pārgājuši pār Krugkopelas tiltu, nogriezušies uz Mīlenkampas pusi; no turienes aģents Perle-mans nodomājis braukt atpakaļ. Dārzi palikuši aizmugurē, viņi iet pa platām ielām, garām lepnām daudzstāvu savrupmājām. Tālumā dzird tramvaju rīboņu.

— To man lika nodot jums. — Perlemans pasniedz Kepleram aploksni.

— Liels paldies.

— Un vēl kas: jūs nekādā gadījumā nedrīkstat iz laist no acīm politisko organizatoru. Ja jums liekas, ka var rasties kādas grūtības, novirziet aizdomas uz citiem, modiniet savstarpējas neuzticības noskaņas. Varam nākt jums talkā ar kompromitējošiem faktiem.

Pa vientuļo, naksnīgo ielu viņiem pretī nāk pulciņš vīru, turēdamies tai pašā Pilsoņu ielas pusē, pa kuru iet viņi abi.

— Kas tie tādi? — čukst Keplers.

— Strādnieki, — uzmetis .skatienu gājējiem, atbild kalsnējais Perlemans.

— Strādnieki? — bailīgi vaicā Keplers.

— Esiet mierīgs!

Tik tiešām, tie ir strādnieki, kas te šajā vakara stundā nāk viņiem pretī. Noguruši, nomākti garām paiet savi divdesmit vīri. Dažiem ir netīras, darbā notraipītas sejas.

— Kur tie te gadījās? — čukst Keplers.

-— Kā lai es to zinu!

— Savādi, ka viņi iet te garām. — Viņš ātri elpo. Perlemans apveltī viņu ar īsu, pārsteigtu skatienu. «Cik muļķīgi!» domā Keplers. «Ak dievs, cik muļķīgi . . .»

Kad viņi, vairs neatsākdami pārtraukto sarunu, jau nokļuvuši līdz ielai, pa kuru iet tramvajs, un grib atvadīties, Perlemans norāda uz sarkanu ēku ar aplupušām sienām un aizrestotiem logiem.

— Lūk! Trošu fabrika . . .

— Ak tā! — ar smaidu atbild Keplers. Perlemans nesmaida, viņa seja ir noslēpumaina.

Vēlāk Keplers ielas laternas gaismā atver aploksni. Trīs simtmarku zīmes. Pacilātā omā Keplers noglabā tās mēteļa kabatā. Viss labākā kārtībā! Ila-ha, muļķis es būtu, tūlīt izspēlēdams visus trumpjus un pats palikdams bešā . . . Viņš kļūst pārgalvīgs. Šis vakars jāpavada jautri, viņš nodomā, jāuzsit kāds simtnieks gaisā, — vīnu un sievietes līdz pašam rītam!

Viņš ielec taksometrā, liek braukt uz Rēperbānu.

17

— Galvenokārt rūpējieties par kuģu būvētavām! — bija teicis nacistu štathalters. — Kuģu būvētavas vēl vienmēr ir neieņemts cietoksnis. Mēs nedrīkstam pagurt, mums jāizmēģina visi līdzekļi, lai atkal un atkal dragātu pretinieku un soli pa solim nostiprinātu savas pozicijas.

Darba pilnvarnieks un valsts padomnieks Dīstel-kamps nosmīn sevī, atcerēdamies Kaufmana vārdus; viņam tas nepieciešams, Dīstelkamps nodomā, pēc tās pirts, kas viņam tur tika sakurināta; Kaufmanam, liekas, pietiek, un nu mana rinda . .. Lai notiek, paskatīsimies! . ..

Daži kungi no direkcijas sagaida viņu pie Baumval-las tilta. Direkcijas vārdā darba pilnvarnieku apsveic galvenais inženieris Robiņš. Dīstelkamps palūdz apmest nelielu līkumu, iekams viņi piestāsies pie kuģu būvētavas.

SA

Ātrā, līganā, gaitā mazais, glītais kuterītis traucas pa viļņiem, garām muitas ēkām, ostas vārtiem un de-barkaderiem. Upes otrā krastā līdz pašām noliktavām paceļas sīko kuģu būvētavu doki un elliņi.

Salta un skaidra janvāra diena. Šaurās, vecās noliktavas, kā arī modernās koka celtnes starp tām, tramvaji un cilvēki pilsētas pusē, — viss saredzams tikpat skaidri kā strādnieki kuģu būvētavās, kuri elliņu un doku tērauda karkasos sparīgi cilā veserus ap tvaikoņu korpusiem, kas pacelti virs ūdens. Un tālie, tomēr labi sadzirdamie pilsētas trokšņi saplūst virs upes ar veseru dunoņu, motoru rīboņu un dārdiem kuģu būvētavās.

Pilnvarnieks Dīstelkamps vēro kuģu būvētavu ēkas. Blakus viņam stāv galvenais inženieris Robiņš un kungi no direkcijas, gaidīdami, ka augstais viesis griezīsies pie viņiem ar jautājumiem. Bet Dīstelkamps dziļi nogrimis domās.

Nesen, kad atbrauca štathalters, lai runātu ar strādniekiem, tie demonstratīvi atstāja kuģu būvētavu. Aizslēgtos vārtus uzlauza, kuģu būvētavas policiju pastūma pie malas.

Kā gan var ierasties pēc darba beigām! Pārākuma apziņā Dīstelkamps pasmaida. Droši vien direktori tā būs vēlējušies. Žēl zaudēt lieku darba minūti. Turklāt tie paši labi zina, kāda dīkstāve rastos, ja nebūtu mūs! Sekotu streiks pēc streika . . . Bet, kam klājas pārāk labi, tas kļūst pārgalvīgs . . .

Dīstelkamps nodomājis šodien tikai iepazīties ar apstākļiem, pavērot, kādas metodes lietojamas, lai gūtu panākumus . . .

Viens no kuģu būvētavas direktoriem skaļi ieklepojas, liekas, šis lāga vīrs kļuvis nepacietīgs .. . Dīstelkamps pievēršas saviem pavadoņiem.

— Cik jums ir pašlaik strādnieku?

— Pavisam kopā? — pakalpīgi jautā galvenais inženieris.

— Jā, kopā! * «

— Vienpadsmit tūkstoši četri simti, padomnieka kungs!

— Ražošanas iekārtas noslogotas pilnīgi?

— Jā gan, padomnieka kungs!

— Tātad pasūtījumu netrūkst?

— Pasūtījumu papilnam, — skan atbilde. To pavada izteiksmīgs smaids. ļ

Dīstelkamps pamāj ar galvu un atkal vēro dokus un elliņus, kuri vareni sle jas augšup un no kuriem arvien skaļāk atskan kniedāmuru spraksti un metināmo aparātu šņākoņa.

Dīstelkamps zina, kas slēpjas aiz galvenā inženiera smaida; viņš pazīst pasūtītājus, produkcijas veidu un nozīmību. Pirms dažām nedējām uzsākta jauna kreisera būve. Un kopš mēnešiem sērijveidā ražo zemūdenes. Kad mēnešiem ilgi eksperimenti pierādījuši, ka uzņēmums nav piemērots lidmašīnu daļu ražošanai, tiek izgatavotas arī bruņumašīnu virsbūves . . . Neauglīgos izmēģinājumos aizritējuši daudzi dārgi mēneši ...

Tā ir mūsu ieroču kalve, domā Dīstelkamps. Jo svarīgāk šeit izravēt visu, kas mums naidīgs, bez žēlastības izravēt.. .

— Kāds ir strādnieku noskaņojums?

— Lielisks!

— Nu, nu, — apšauba Dīstelkamps. — Maksa par gabaldarbu pazeminājusies, un, ja atmiņa mani neviļ, ir gadījumi, kad samazināta pat pamatalga. Tamlīdzīgas parādības nemēdz uzlabot strādnieku noskaņojumu.

— Izpeļņa nebūt nav zemāka, padomnieka kungs,— lietišķā tonī salti un vienaldzīgi atbild galvenais inženieris. — Cēlies vienīgi darba ražīgums, un tas arī bija mūsu mērķis. Strādnieku faktiskā izpeļņa ar pavisam nelieliem izņēmumiem palikusi vecā.

— Hm, hm, — norūc Dīstelkamps. Viņš izgudrēm noklusē to, par ko pašlaik domā. Gar acīm paslīd šo-dieji atskaitēs izlasītās direktoru un galvenā inženiera algu daudzciparu summas. Tie bija piecu un sešu zīmju skaitļi; salīdzinot ar tiem, viņa paša astoņpadsmit tūkstošu gada ienākums ir tīrā sīknauda. Turklāt direkcija bija devusi solījumu, ka nepazeminās strādniekiem algas, ja saņems kārotās valsts subsīdijas.

Apsolītos trīsdesmit sešus miljonus kuģu būvētava saņēmusi, direktoru algas palielinātas, dividendes paaugstinātas no sešiem uz astoņiem procentiem, bet gabaldarba cenas un strādnieku algas pazeminātas. Jā, jā, nopūšas pie sevis Dīstelkamps, kam klājas pārāk labi, tas kļūst pārgalvīgs .. . Nebūtu rūpnīcas produkcija tik ļoti nepieciešama, vajadzētu enerģiski protestēt un apcirpt subsīdijas.

Vai galvenais inženieris nojauš, kādas domas māc ietekmīgo viesi? Viņš to nenojauš, lai gan vairākkārt aizdomīgi uzlūko valsts padomnieku. Viņš nezina, ka Dīstelkamps pirms nedaudziem gadiem bijis sīks amatnieks, bet tad bankrotējis, iestājies Hitlera partijā un kļuvis par toreizējās nacionālsociālistu partijas ražošanas organizācijas aģitatoru. Tas gan bi ja sen pārdzīvots laikposms cīņā par nacisma uzvaru Vācijā, un Dīstelkamps, tagadējais valsts padomnieks un darba pilnvarnieks, tāpat kā toreizējais aģitators saņēma stingras direktīvas; tomēr viņš nespēju atvairīt vienu otru ķecerīgu domu, kas viņam piepeši iešaujas prātā un ko galvenais inženieris nevar pat iedomāties.

Kuteris iegriežas Kēlbrandā, vienā no daudzajām El-bas attekām. Varens ceļamkrāns, līdzīgi milzu karātavām, paceļas augstu virs elliņu tērauda režģiem. Gar pašu krastmalu stiepjas netīri, sarkani darbnīcu korpusi, no kuriem atlido monotona mašīnu dūkoņa.

Kuteris tuvojas nelielam pontonam, kur augsto viesi gaida pulciņš kungu, starp tiem arī standartenfīrers Bēlzens un daži citi SS un SA varasvīri, kas te ieradušies jau agrāk.

18

Palīgstrādniekam Augustam sviedri līst aumaļām; viņš rikšo šurp un turp, elš un pūš; trijās stundās viņam kopā ar abiem jaunajiem mācekļiem, kas nodoti viņa ziņā, jāuzpoš mehāniskais cehs tā, lai viss spīd un laistās: jāizslauka celiņi, jāaizvāc virpskaidas, jānospodrina un no jauna jāuzpilda emulsijas tvertnes, jāaizstumj telfers parocīgā vietā blakām karteriem, kas jau kopš vairākām stundām gatavi, un pie virpām un frēzmašīnām izmētātās detaļas jāsakrauj ģeometriski pareizās piramīdās.

Līdzko Augusts uz mirkli novēršas, abi mācekļi vairs nestrādā un sāk ķiķināties, nolien aiz darbgaldiem un uzjautrinās, kad vecais virs elsdams pūzdams un lādēdamies metas šurp, lai trenktu tos strādāt. Augusts ir gluži izmisis par šo abu sabotāžu, viņš nezina, ko darīt. Viņš lamājas, lūdzas, mēģina pat runāt biedriskā tonī, līdz beidzot, kad izrādās, ka tās ir veltīgas pūles, ka šiem diviem nav ne darba prieka, ne godkāres, zobus griezdams, visu dara pats. Augusts pilnīgi apzinās atbildību, kāda uzlikta viņam. «Gaidāms augsts viesis,» bija pačukstējis vecākais meistars, «ļoti augsts viesis! Un, ja šai telpā kaut kas nebūs kārtībā, Kēler, es prasīšu, lai jūs par to atbildat. Tātad nepieviliet mani, vecais!»

Ļoti augsts viesis. Un jāatbild viņam. Ak dievs, pats vecākais meistars viņu lūdz! Un Augusts Kēlers izložņā kaktu kaktus, cenšas noslaucīt katru puteklīti, noberzt katru traipu. Bet darbam nav gala, jo ap darbgaldiem atkal krājas skaidas, visādas drazas. Emulsija šļācas uz visām pusēm, platā lokā notašķīdama klonu. Nekad vēl Augusts nav redzējis, ka emulsijas smidzinātāji tā šļakstītos.

Un virpotājs Bordigs ņem tādu skaidu, ka Augusts krīt vai izmisumā. Centimetru plata un nebeidzami gara, aiz karstuma nokaitusi pavisam zila, tā lokās pāri suportam, pāri virpai un visai starpejai. Viņam jāvelk tā prom ar metālā kāsi, kailām rokām aizvākt to nevar, tad āda būs vienās skrambās. Un vienmēr no jauna milzīgi garas skaidas aizlokās no virpas. Bet šis Bordigs pavisam mierīgi stāv turpat blakus un vēl uzjautrinās par Augusta nelaimi.

Pagalam noguris, vecais strādnieks atvelk mazliet elpu un, atslējies pret Kārļa Fišera darbgaldu, tūliņ pārlaiž acis pār ejām un mašīnām, pārlūkodams, vai tikai viss kārtībā. Abi palīgi kā akā iekrituši. Bet ejas tik tīras kā vēl nekad, pie darbgaldiem ne puteklīša, gatavās detaļas rūpīgi sakrautas kaudzītēs, viss nevajadzīgais novākts pie malas. Virsmeistars būs apmierināts: pats svarīgākais paveikts.

Tur jau viņš nāk no kantora, stiepdams veselu klēpi kāškrusta karodziņu. Mulsi smaidīdams, viņš ar tuklo

roku nemitīgi brauka biezās Ūsiņas, kas vēl pirms diviem gadiem, smaili saskrullētas, kareivīgi slējās augšup. Viņš redz, kā strādnieki samirkšķinās, un dzird, kā par viņu paslepus ņirgājas. Tas viņu kaitina. Ar šiem karodziņiem rokās viņš pats sev liekas smieklīgs.

Viņš pieiet pie kalsnā dzērāja Hartviga, kas apkalpo piecus metrus garo vārpstvirpu, — tas ir reti izcils strādnieks, bet neciešams īgņa.

— Hartvig, izrotājiet savu mašīnu, piestipriniet šo karodziņu pie dzinēja apvalka!

- Khe, khe, khe! . . . Ilm! Ilm! . . . E-hc-hē!

Tā ir visa atbilde, bet virsmeistars saprot — tas nozīmē: «Iepūt man! ...»

Viņš bez liekām runām noliek karodziņu uz kartera un dodas tālāk.

Arī Kārlis Fišers netiek aizmirsts.

— Fišer, vai nevēlaties izgreznot savu mašīnu?

— Savu mašīnu, virsmeistara kungs? — tas vaicā, sevišķi uzsvērdams vārdu «savu». — Ja vadība vēlas, lūdzu!

Augusts otrpus frēzmašīnas lavās prom; viņš nav laikus pamanījis virsmeistaru un nespēj vairs aizmukt. Tas ierauga viņū un izgāž visas dusmas uz viņu.

— Kēler! — viņš tā ierēcas, ka vecais saraujas un neuzdrošinās kustēt ne no vietas. — Tas esot darbs? Uz katra sola pa mēslu čupai. Visi kakli mēslu pilni! Mašīnas taisni vai līp! Vai jūs nepasteigtos un beidzot nedarītu to, ko jums liku, nevis slapstītos no manis aiz mašīnām . ..

— Stāt! — viņš uzkliedz palīgstrādniekam, kas metas prom kā apsvilis. — Stāt! Šurp!

Augusts Kēlers apgriežas un, pārbijies līdz nāvei, skriešus tuvojas virsmeislaram.

Tas pasviež viņam atlikušos karodziņus.

— Pie katras mašīnas pa vienam. Pārējie atrodas kantorī. N/u, drusciņ ātrāk, vecais! Izloki stīvos kaulus!

Augusts paķer karodziņus un aizdrāžas. Sonacs pirmais saņem no viņa karodziņu.

— Ūja, ūja! — vīpsnā virpotājs. — Vai ta konfektes arī būs?

Bet Augusts jau rikšo tālāk.

— Hallo, hallo! — kliedz Šonacs. — Vai tad tu nevari vismaz pateikt, ko lai ar to daru? Vai aiznest bērniem?

Augusts atkal atgriežas: Šonacs lūkojas viņā gluži samulsis, kad viņš klusā balsī stomīdamies pazemīgi saka:

— Lūdzu, lūdzu, piespraud to pie savas mašīnas. Rīkojums no augšas ...

Kuģu būvētavā tūliņ paklīst valodas, ka ieradīšoties pats Hitlers. Ēvelētājs Harmsens savelk seju greizā smaidā un ņemas rauties melnās miesās; viņam nav laika skatīties apkārt — gultņa vāka garoza ir smilšaina un lējumā daudz cietu frakciju. Spēj tikai mainīt griežņus! Viņš ne tuvu nav izpildījis savu normu.

Daži noslauka sejas un notīra drānas. Meistari apliek apkaklītes un aizsien kaklasaites. Šurpu turpu pa cehu skraida Mergels, strādnieku padomes loceklis, montāžas ceha atslēdznieks.Viņš lūkojas visapkārt, bet neuzrunā nevienu. Nav vērts! Kolēģi uzskata viņu par atkritēju, par pielīdēju, un viņš zina, ka šodien gaidāmas vienīgi ironiskas atbildes un, iespējams, arī āķīgi jautājumi.

Meistars Pellers pačukst kādam frēzētājam, ka «viņi» jau esot klāt un pašlaik apskatot trešo doku. Kā pa bezdrāts telegrāfu šī vēsts aplido visu cehu, kļūst arī zināms, ka nav ieradies Hitlers, bet kāds viņa «unterflrers» — darba pilnvarnieks un valsts padomnieks Dīstelkamps.

Viesi ienāk cehā no pagalma puses: tie ir gan privātā tērpā, gan uniformās. Melnie formas tērpi ir spīdīgi kā zīds, tie lāsmo izacinoši; mazliet grotesks turpretī šķiet gaiši brūnais ādas mundieris, kurā tērpies neliela auguma resnītis. Lai gan decembris nav nekāds siltais, kungi ieradušies cehā bez cepurēm. Viens no civilistiem, kam pievērstas visu pārējo acis, kā strādniekiem liekas, ir pats darba pilnvarnieks un valsts padomnieks. Viņam blakām turas ģenerāldirektors Gogs.

Vecākais meistars un nodaļu meistari vairs nepazīst savus padotos: tos sagrābis īsti fanātisks darba drudzis; acis nepaceldami, vissasprindzinātākā uzmanībā

dziļi noliekušies pār darbgaldiem, tie, liekas, pilnīgi aizmirsuši it visu ap sevi.

Pilnvarnieks un valsts padomnieks Dīstelkamps, kam, redzot daudzos karodziņus, sejā bija atplaiksnījis prieks, drūmā nojautā mazliet piemiedz acis. Uzkrītoši stīva un rezervēta kļūst arī to kungu stāja, kuri viņu pavada.

Viesi apstājas pie lielās vārpstvirpas. īgņa Ilartvigs, plati iepletis kājas, sēž, pārliecies pār suportu, un saspringti vēro griezni, kas monotoni un vienmērīgi drupina čuguna skaidu.

Pienācis tuvāk virpotājam, valsts padomnieks paceļ roku sveicienam: «Heil Hitler!»

Kalsnais Ilartvigs, šķiet, arī pakurls.

— Khe, khe, khe! — viņš krekšķina, un ne uz mirkli nenovērš skatienu no darba, kurš viņam pazīstams jau apmēram divdesmit piecus gadus, bet kurā viņš tieši šodien laikam atklājis sevišķi interesantus novērojumus.

Tā kā no visiem klātesošajiem vecākais meistars vienīgais saprot Hartviga slepeno valodu, valsts padomnieks un viņa svīta dodas tālāk.

— Heil Hitler! — Dīstelkamps sveicina nākamo — mazo virpotāju Enkclmanu. Tam pietrūkst nekaunības izlikties, ka nav dzirdējis sveicienu, un viņš paceļ galvu. Valsts padomnieks ar pētošu skatienu urbjas acīs virpotājam, kas noņem ar eļļu notraipīto cepuri un izbijies atbild augstajam viesim: — Heil Hitler! — Bet tad, nosarcis līdz ausu galiem, atkal pievēršas savam darbam.

Valsts padomnieka seja īgni noraustās. Viņš domīgs vēro sīko virpotāju, kas neuzdrošinās vairs pacelt acu. Tad viņš neuzticīgi palūkojas visapkārt. Šaubu nav, strādnieki demonstratīvi ignorē viņu un viņa svītu.

Augstprātīgi un izaicinoši izslējies, cieši sakniebtām lūpām un piemiegtām acīm valsts padomnieks un darba pilnvarnieks ātri apstaigā mehānisko cehu, neskatās vairs ne pa labi, ne pa kreisi, neredz arī, kā Harmsens braši nostājies aiz sava ēveļgalda ar sveicienam paceltu roku un ubago pēc augstā partijas biedra skatiena.

Mašīnu ceha viņā galā, pacēlis roku sveicienam, stāv vārgais, vecais palīgstrādnieks Augusts Kēlers, un valsts padomnieks pasmaida šim bailīgajam vecim taisni sejā; tas ir ļauns, nievājošs smaids. Piepeši kaut ko izlēmis, viņš pievēršas ģenerāldirektoram Gogam.

— Lieciet sasaukt kopā šī ceha ļaudis!

— Kā?.v. Kādus ļaudis, valsts padomnieka kungs? — tas izbrīnā vaicā.

— Strādniekus, protams . . .

Ģenerāldirektors vilcinās, vēl vienmēr šaubīdamies, vai viesis runā nopietni, kamēr pamana tā pikto skatienu. Nu viņš pamāj ar roku vecākajam meistaram. Brīdi vēlāk meistari skriešus dodas uz savām nodaļām. Garš, stiepts sirēnas kauciens; tiek izslēgta strāva, motori apstājas, milzu cehā iestājas neparasts, draudīgs klusums.

— Uz normēšanas biroju! Visi uz normēšanas biroju! — kliedz meistari.

Smagiem soļiem virpotāji un frēzētāji, ēvelētāji un urbēji pamet savus darbgaldus. Ar eļļu notašķītos zilos virsvalkos, atrotītām piedurknēm, ziņkārīgām, gaidu pilnām sejām — tā viņi pulcējas kopā pie lielā meistaru kantora, kurā atrodas valsts padomnieks ar pavadoņiem.

Kārļa Fišera pirmā doma ir: «Mēs neesam sagatavoti! Arnolds atkal varēs zoboties.» Fišers cenšas pavirzīties tuvāk uzticamiem biedriem. Bet Kūnerts un Slihtings stāv priekšā, pašā pirmajā rindā — turp viņš vairs nevar izspraukties. Tad viņš ierauga Sonacu, piebiedrojas tam un pačukst:

— Ko viņi sadomājuši?

— Mazu mītiņu, manuprāt, — zobgalīgi atbild Soli acs.

— Tu domā?

— Blēņas! — pārgudri pavīpsnā biedrs. — Izsunīs mūs, ka staigājam degunus nokāruši, un pavēlēs izklīst.

No meistara kantora iznāk pilnvarnieks. Strādnieki klusēdami gaida, kas būs tālāk. Vairāki mācekļi bālām sejām, daži no tiem vēl īsti skolas zeņķi darba virsvalkos, uzrāpušies uz darbgaldiem, satupuši tur blakus cits citam un aiz satraukuma un sasprindzinājuma izturas neparasti rātni un klusu.

— Man radies iespaids, ka jūsu cehā kaut kas nav kārtībā. Man nepatīk sejas, ko es te skatīju. Kas jums kaiš? Kas noticis? Stāstiet!

Valsts padomnieks pakāpies uz kartera, ko celtņa vadītājs nav paspējis novākt. Viņa balss ir stingra, bet ne pavēloša, un viņa vārdi skan gandrīz laipni. Viņš raugās daudzajās atturīgajās sejās visapkārt.

— Nu, klājiet vaļā! — viņš smiedamies uzmudina vīrus. — Izkratiet sirdis!

Klusums.

Pamazām šis klusums kļūst netīkams. To jūt arī valsts padomnieks; viņš sāk nervozēt. Ģenerāldirektors uztraukumā vairs nezina, kur likt rokas; viņš rausta un burza svārkus, pakasās, brauka seju un bez mitas domā: «Kaut taču viņš liktu, lai tie izklīst pa savām vietām!»

— Darba vīri! — joviāli turpina pilnvarnieks. — Vai tiešām jūs esat tik bailīgi, ka neuzdrošināties atklāti pateikt savas domas? Te katrs var droši sacīt, ko tas domā, kas tam nepatīk, ar ko tas nav apmierināts, un — mans nacionālsociālista goda vārds! — nevienam ne mats no galvas nenokritīs. Goda vārdu esmu jums devis — runājiet tagad, parādiet savu drosmi un lepnumu!

Virpotājs Ilartvigs ieklepojas. Tie, kas saprot šo valodu, smejas. Sis mazais starpgadījums nedaudz atraisa mēles. Dzirdama sačukstēšanās. Vārdu prasa mazais, apaļīgais virpotājs Ilelmans. O, kādēļ tieši tas? Satraukts Kārlis Fišers snaiksta kaklu.

— Runājiet, tautieti!

Ilelmans sākumā runā nedroši, sapinas un atkārto to pašu. Bet, jo tālāk, jo drošāk un stingrāk skan viņa balss.

— Valsts padomnieka kungs, — viņš saka, — mūsu vidū, man liekas, nav neviena, kas baidītos pateikt savas domas. Nē, bailes mums ir svešas! Manuprāt, tieši vācu strādnieks parādījis lielu vīrišķību un lielu uzticību savai pārliecībai.

Piekrītoši pamādams ar galvu, Dīstelkamps klausās, ko saka šis strādnieks, kas pēc izskata drīzāk atgādina sīku rantjē.

— Tātad ne jau bailes ir tās, kas daudziem liedz atklāti pateikt savas domas. Lielākajai daļai no mums ir ģimene, sieva un bērni, un nelaime, kas piemeklē vienu, dzen postā arī citus, pavisam nevainīgus cilvēkus. Tas katru padara divtik piesardzīgu.

Skaidra valoda! Pilnvarnieks nemāj vairs ar galvu, toties daži strādnieki iesaucas: — Pareizi!

— Man ir kāds jautājums valsts padomnieka kungam. Veimāras republikas laikā mēs bijām ļoti nemierā ar dižvīru un ministru augstajām algām. Nacionālsociālistiskā partija izvirzīja prasību — un, man jāsaka, izvirzīja pamatoti — noteikt par ministra algas maksimumu 12 000 markas gadā. Tā bija laba, taisnīga prasība. Miljoniem tautiešu cieš lielu trūkumu. Kā tad nu iespējams, valsts padomnieka kungs, ka šodien ministri saņem 30 000, 40 000, 50 000 un pat vēl vairāk mārku gadā? Vai mūsu tauta kļuvusi tik bagāta, ka var atļauties maksāt tādas algas?

Strādnieki, kas nenovērš acis no sava biedra lūpām, tagad visi kā viens paskatās viesī uz kartera.

Tas visžēlīgi smaida (ja šie ļautiņi zinātu, cik lielas ir direktoru algas!) un klusā balsī atbild, ka likums par algas maksimumu nav atcelts. Cik viņam zināms, neviens ministrs vairāk arī nesaņem. Vai tautiešiem nav stāstīts, ka fīrers pat pavisam atteicies no algas? Kurš cits kanclers pagātnē tik pašaizliedzīgi uzupurējies nācijas labā?

Zinām mēs šo uzupurēšanos, nodomā Kārlis Fišers. Tas naudu grābj kaudzēm, uzspiezdams visiem pirkt savu grāmateli . . . Kas viņam ministra alga!

Pilnvarnieka manevru izjauc starpsauciens: «Ministrs Gērings saņem piecas algas!»

Dažas sekundes noraudzījies pārdrošniekā — tas ir Francis Šonacs, — Dīstelkamps apjucis atbild:

— Ministrs Gērings ir daudzos amatos, viņš ir Prūsijas ministru prezidents, aviācijas ministrs, reihs-tāga prezidents, valsts mežu pārzinis . ..

— Bet kur tad likums, ka nevienam nedrīkst būt vairāk par vienu amatu?

— Nu, biedri, tā nevar, — iesaucas valsts padomnieks, — ļaujiet man pateikt līdz galam! Mēs taču visi reizē runāt nevaram. Šis sliktais pagātnes ieradums mums jāatmet.

Viņš sāk gari un plaši skaidrot, ka nacionālsociālistiskā iekārta maksā pēc nopelniem. Algas maksimums, atklāti un objektīvi spriežot, esot bijusi demagoģiska prasība, ko savā laikā nacionālsociālisti atbalstījuši tikai tāpēc, lai neatpaliktu no komunistiem.

Kamēr pilnvarnieks spriedelē, Fišers čukst Šonacam, ka jārunā par teroru un spīdzināšanu.

— Kas es par runātāju, — vairās Šonacs.

— Tev noteikti jārunā, Franc, otras tādas izdevības tik drīz nebūs.

— Un tu neko neteiksi?

Kārlim nebija nodoma prasīt vārdu. Bet uz šo aizdomu pilno jautājumu viņš spiests atbildēt, ka nedomā klusēt.

Runā transportstrādnieks Endress. Viņš runā klusā, žēlabainā balsī, izrēķina valsts padomniekam, ko spējot nopirkt par savu algu, uzsvērdams, ka nepietiekot pat, lai katru dienu nopirktu pienu abiem mazākajiem bērniem.

Jā, arī Kārlis apņemas runāt. Šī iespēja jāizmanto, viņš nospriež. Citādi Arnolds atkal pārmetīs gļēvulību. Dīvaini, kas gan viss nenotiek. Pietiek šim nacistu barvedim dot goda vārdu, un pēkšņi var teikt visu, kas uz mēles. Cerams, neklusēs arī Šlihtings: viņš ir pats labākais, veiklākais orators, daudzi pazīst viņu no agrākiem laikiem, kad viņš darbojās arodbiedrībā. Būtu mēs to visu zinājuši ātrāk, varējām šūniņā vienoties par nostāju un sadalīt uzdevumus.

Klusais Endress runā savā raudulīgajā balsī kā no grāmatas.

— Jūs, valsts padomnieka kungs, sakāt, — viņš atbild uz Dīstelkampa repliku, — ka algas nav samazinātas, ka es saņemot to pašu algu, ko pirms diviem gadiem. Tiesa! Tā jau ir. Bet šodien mēs strādājam vai-

rāk. Un kur tad vēl atvilkumi, jā, visādi atvilkumi, kādu agrāk nebija. Bez tam vēl, — un tas, ņemiet vērā, ir pats galvenais, — mūsu algai šodien vairs nav tās vērtības, kas agrāk, mēs par to vairs nevaram nopirkt tikpat daudz, cik senāk. Dārdzība samazinājusi mūsu algas. Viss kļuvis sasodīti dārgs.

— Tiešām? — iejautājas padomnieks. — Kas tad, piemēram, — viņš izsakās tādiem pašiem vārdiem kā strādnieks, — kas tad kļuvis tik sasodīti dārgs?

Jautājums uzdots runātājam, bet atbild visi. Kā šāviņu krusa valsts padomnieku apber atbildes:

— Gaļa! . . . Desas! . .. Saknes! ... Sviests! . . . Tauki! . . . Olas! .. . Piens!

Vienu mirkli pilnvarnieks Dīslelkamps stāv gluži apjucis, tad atvairīdamies paceļ rokas, noraidoši pamā j ar galvu un, kad kņada joprojām nerimstas, pēkšņi sāk kliegt:

— Jā gan, spekulanti! Spekulanti! Tie ir tautas asiņu sūcēji. Žīdu lopu kupči, tie ir nelietīgie tautas ienaidnieki, kas nelaiž tirgū gaļu, bet sviestu un olas aizgādā pāri robežai! Pie karātavām visus žīdus spekulantus!

Izkliedzis šos sulīgos vārdus, viņš apklust, it kā gaidjdams piekrišanas saucienus. Taču tādus nedzird, ieskanas vienīgi vārgi aplausi.

Pilnvarnieks slavina darba dižumu. Vācu tauta šodien nestrādā tikai algas dēļ, tikai naudas dēļ vien, darbs tai ir pašmērķis. Darbs ir cīņa ar matēriju, ar dabas spēkiem. Darbs ir likumsakarība. Darbs ir pasaules iekšējās likumības atzīšana, darbs ir disciplīna, kārtība, subordinācija.

Dzirdot vārdu «subordinācija», klausītāju rindām pāršalc nemiera vilnis. Padomnieks mana šo noskaņu, ko izraisījis neapdomātais vārds, kas pasprucis viņa daiļrunības plūdos. Viņš cenšas rast pāreju uz citu tēmu.

— Nacionālsociālisms, — viņš kliedz, cik spēka.

devis morālu pamatojumu darba jēdzienam un katra

cilvēka apziņā radījis priekšnosacījumus tautas kopības idejas neierobežotai īstenošanai. Komunisti tiecās proletarizēt mūsu tautu, no šīs nelaimes vācu tautu

izglāba nacionālsociālisti, ieceldami katru tautas locekli krietna strādnieka godā!

Oratoram sāk likties, ka viņš runā kurliem un mēmiem. Tiesa, viņš redz visu acis pievērstas sev, redz, ka tie uztver katru viņa vārdu, taču sejās lasāms, ka teiktais tiem ir tukša skaņa.

Un izmisis viņš nebeidz runāt, stāsta par nacionālsociālistiskās valdības grūtībām un drosmīgajām iecerēm, par grandioziem likumprojektiem, kas pašlaik tiekot izstrādāti, par šī gada sauso vasaru un nenoliedz, ka šis tas kļuvis dārgāks, taču maizes un kartupeļu cenas cēlušās maz, un tas kā nekā darba cilvēka iztikā esot pats galvenais. Tiesa, kapitālisms un ekonomika, prāto pilnvarnieks, nebūt neesot viens un tas pats. Ne jau kalnraktuves, fabrikas, nami un zeme, ne ar! nauda un akciju paketes esot sociālā posta cēlonis, bet gan tautas materiālo bagātību nelietīga izmantošana. Raktuvēm jādod tautai ogles, lai netrūktu gaismas un siltuma. Fabrikām, namiem, zemei, naudai un akcijām jākalpo tautai, nevis jāpaverdzina tā.

Esot sagaidāms jauns un varens saimniecisks uzplaukums — gan lauksaimniecības, gan amatniecības uzplaukums, deklarē pilnvarnieks. Atsevišķo zemju un novadu, visas valsts finanses esot gandrīz nobalansētas, saimniekošanai uz krīta tiekot darīts gals, un vācu valūtu jau šodien varot uzskatīt par vienu no stabilākajām visā pasaulē. Tiklīdz būšot radīti visi priekšnosacījumi jaunam ekonomikas kāpinājumam, tikšot atrisināts arī sociālais jautājums, pirmām kārtām, algu problēma.

— Mēs taču nestrādājam algas dēļ, — kāds viņam atgādina paša vārdus.

Pilnvarnieks pirmajā mirklī piekrītoši pamāj ar galvu, bet, kad dažs labs klausītājs dzēlīgi iesmejas, jūtami apmulst.

Kārlis strīdas ar Sonacu. Tas grib, lai Kārlis runā pirmais. Kārlis vēl šaubās. Tiesa gan, nacistu dižmanis devis goda vārdu, bel jautājums, ko viņš grib uzstādīt, satracinās kungu.

— To jau tu zini, — saka Šonacs, — ka es neesmu zaķapastala, toties tev gan, šķiet, trīc bikses.

97

7 — Tavs nezināmais brālis

Šonaca vārdi aizgaina pēdējās šaubas. Viņš piesakās runāt, turklāt tik strauji, ka pievērš visu pārējo uzmanību.

Valsts padomnieks kļuvis bāls, viņš runā satraukti. Strādnieku noskaņojums viņam piepeši liekas draudīgāks, nekā tas ir īstenībā. Trāpīgais starpsauciens viņu pavisam izsitis no sliedēm. Turklāt Dīstelkamps bija cerējis, ka paskaidrojums par darba algas noregulēšanu uzlabos strādnieku noskaņojumu. Piepeši viņš apzinās, ka rīkojas pārāk patvarīgi. Jābeidz, viņš domā, labi ātri jābeidz. Pāršauts pār strīpu. Pie tam sākumā taču visi klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmuši.

Viņš joprojām runā kaut vai tādēļ, lai neviens cits vairs netiktu pie vārda. Bet prātā vairs nenāk itin nekas. Viņš saka naida pilnus vārdus, no kuriem pirmīt par katru cenu bija gribējis izvairīties; viņš runā par musinātājiem un kūdītājiem, par ārvalstu aģentu dienderiem, kas tiecas iegrūst postā Vāciju. Bet Vācijas posts būšot vācu strādnieku posts. Viltus barveži, paši dzīvodami drošībā Maskavā, Prāgā un Parīzē, bez sirdsapziņas pārmetumiem dzenot aiz restēm savus piekritējus, kuri, lai gan to paliekot aizvien mazāk, tomēr vēl šur tur darbojoties. Nesen atkal arestēti vairāki nelabojamie. Neesot ko liegties, nacionālsociālisti bargi, bet taisnīgi sodot savus pretiniekus, tā, kā viņi to pelnījuši. Neesot runa par atsevišķu personu privilēģijām, bet gan par visas tautas likteni. Karš padarījis vāciešus nabagus, jāpaciešoties vēl mazliet, jāsavelkot ciešāk josta, katram jādodot sava artava tautas lielajai krājkasei, tās bruņotajiem spēkiem, katram jā-palīdzot, lai vācu tauta atkal kļūtu neatkarīga un varena.

— Mūsu kara lidotāji, mūsu tanki, lielgabali un kara kuģi padarīs visus mūs brīvus un bagatus. Sīkās ikdienas rūpes nedrīkst mūs mulsināt, kad uz spēles likta tautas nākotne. Mēs prasām, lai mūsu brāļi Sārā, kuri nākamajā svētdienā piedalīsies plebiscītā, apliecina savu uzticību mums un tēvzemei un izlabo netaisnību, kas ilgst jau piecpadsmit gadus. Pierādīsim mēs, ka esam šo varonīgo tautas brāļu cienīgi, būsim uzticami, tādi paši, kādus mēs vēlamies redzēt viņus.

Rūpnīcas direktors Gogs demonstratīvi tuvojas valsts padomniekam un paklanījies ilgi un spēcīgi krata tam roku. Mazais resnītis ādas mundierī seko viņa paraugam; pēc tam valsts padomniekam roku krata galvenais inženieris un visi pārējie pavadoņi.

Strādnieki noskatās šai izrādē. Kļūst jau dzirdami skaļi čuksti, vīpsnāšana, apvaldīti smiekli, kad direktors Vāgners čērkstošā feldfēbeļa balsī izkliedz komandu:

— Pārrunas ar valsts padomnieka kungu beigušās. Pie darba! Pie darba!

Atvadīdamies pilnvarnieks pusbalsī apvaicājas ģenerāldirektoram Gogam:

— Vai musinātājus iegaumējāt?

— Un kā vēl! — tas atbild.

Strādnieki izklīst nesteigdamies un lēnām atgriežas pie saviem darbgaldiem. Jau iedūcās daži motori. Plašo cehu atkal piešalc mašīnu duna. Un drīz vien notikušais visiem liekas kā murgs. Strādnieki dalās iespaidos, lai pārliecinātos, ka pieredzētais ir īstenība.

— Kas samaksās par dīkstāvi? — kāds iesaucas.

— Šādiem kumēdiņiem es katrā laikā ziedotu vēl vienu darba stundu! — zobojas viņa kaimiņš.

Kārlis Fišers izklaidīgi ieklausās sarunā; viņam vēl ausīs skan vecā biedra Slihtinga satraukumā čukstētie vārdi: «Un arī tu esi gatavs ragulops! Uz katru provokāciju uzķeries ... Ko tad tu, idiots tāds, taisījies sacīt?»

Vai šlihtingam taisnība? Bet pilnvarnieka godavārds? ... Cik vērts šāds godavārds? Lai nu vai kā, es līdz runāšanai nemaz netiku; šie taču nezin, ko es gribēju teikt . . . Labi, ka man nedeva vārdu ... Tā ir Šonaca vaina, ka vispār pieteicos runāt... Un Arnolda arī!

Kārlis Fišers saīdzis ieslēdz frēzmašīnas motoru. Mazais kāškrusta karodziņš, kas viegli piestiprināts pie vertikālās vadotnes, no spējā satricinājuma nokrīt zemē. Kārlis sāk strādāt, izlikdamies, ka nav neko redzējis.

7* 99

Gatavās detaļas novāktas, darbgaldi rūpīgi notīrīti un ieeļļoti, pārvadu gultņi ieziesti ar vazelīnu. Mācekļi ik mirkli skrien palūkoties sienas pulkstenī pie meistaru kantora. Pēc dažām minūtēm darba diena būs beigusies. No darbgalda uz darbgaldu strādnieki čukstus brīdina cits citu no vecākā meistara, kas, iznācis no kantora, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, cauri visam ceham taisnā ceļā dodas pie ēvelētāja Harmsena.

Pēc īsas sarunas tas, greizi smīnēdams, seko vecākajam meistaram uz rūpnīcas kantori.

Francis Šonacs uzsauc Fišeram:

— Ož pēc kaut kā nelaba! Ko gan šie atkal no tā grib!

Dažas minūtes vēlāk Šonacu un virpotāju lielmaņu aicina uz rūpnīcas kantori.

— Tūdaliņ! — Šonacs saka kalpotājam, kas ieradies pēc viņa. — Tūdaliņ! — viņš pieiet pie Kārļa Fišera, iedod viņam uzgriežņa atslēgu un čukst:

— Es tev teicu, ka biezs gaiss! Mītiņš . . . Še tev goda vārds. Turi acis vaļā!

Viņš seko kalpotājam. Viņam pa priekšu jau iet mazais, resnais virpotājs Helmans, pēc kura ieradies cits kantora darbinieks.

No darbgalda uz darbgaldu lido satraukti čukstieni. Kurp viņus vedīs? . .. Vai šis lauzis doto vārdu? ... Kā lai mēs izturamies? ... Lops tāds, netur vārdu . . . Šie neģēļi ... Kā lai izturamies? ... Nevaram taču klusēdami noskatīties, ja, par spīti goda vārdam, apcietina divus biedrus . . . Kā lai izturamies? . .. Mēs neatstāsim darbgaldus, ja tie abi neatgriezīsies! Pareizi — mēs paliksim, iesim kopā tikai ar viņiem . . . Bet kas lai zina, ko no viņiem grib? Varbūt tie vēlas vienīgi tuvākas ziņas, lai visu sīki var pārbaudīt un sniegt palīdzību? Viņš taču deva goda vārdu . . . Dīstelkamps nav nekāds niekalbis . . . Jānogaida, kas notiks ar abiem. Jā, viņš taču deva goda vārdu, deva visiem dzirdot, viņš nevar to lauzt . . . Kādēļ gan nevar, tie var visu ... Nogaidīt! Nogaidīt! Neskriet ar pieri sienā!

Vīri uzzina, ka aizvests arī transportstrādnieks En-dress. Slihtings aizsūta mācekli, kas strādā viņa uzraudzībā, lai tas cik slepus vien varēdams paskatās, kas notiek pagalmā.

Fricis ir manīgs puisis, viņš ciena Slihtingu un gatavs darīt visu viņa labā. Meistara uzskati viņam nav noslēpums. Un arī pats jūtas kā antifašists, lai gan draugi sporta biedrībā gandrīz visi ir nacionālsociālisti.

Sakampis vaigu, it kā tam sāpētu zobs, Fricis te ciņus aizsteidzas uz kuģu būvētavas vārtu pusi, kur tuvumā atrodas rūpnīcas ambulance.

Laukumā direkcijas ēkas priekšā, vērodami kuģu būvētavas teritoriju, stāv vairāki civilisti. Viens norāda uz augsto krānu, kas paceļas iepretī direkcijas logiem. Transportstrādnieki aizstumj ar apaļdzelzi piekrautus rateļus. Elliņos atskan kniedāmuru rībieni, cehos dziedoši dūc motori.

Fricis paiet cieši garām kontrollodziņam un ierauga rūpnīcas vārtu priekšā policijas mašīnu. Dežurējošie ugunsdzēsēji tērgā ar mašīnas šoferi.

Uztraukumā Fricis vēl ciešāk piespiež roku pie vaiga, simulēdams stipras sāpes, taču, cik vien var, palēnina soli. Galu galā viņam neatliek nekas cits kā ieiet ambulances ēkā. Sirds neprātīgi dauzās, kad viņš klusi, ar drebošu roku atver durvis.

Pie loga stāv divi vīrieši baltos halātos un kāda sieviete un raugās laukā. Fricis dzird vienu sakām:

— Viņi tos aizved. Visi trīs no B ceha.

— Nekas labs tos nesagaida, — spriež otrs.

— Kad reiz ļaudis nāks pie prāta, — atsāk pirmais un satrūkstas, ieraudzījis durvīs mācekli.

— Ko tu vēlies?

Izbīlī visi trīs veras sarunas lieciniekā. Tas savukārt tāpat pārbijies kā tie, varbūt pat vēl vairāk. Viņš sāk žēloties raudulīgā balsī:

— Briesmīgi sāp zobs. Nekur vairs nevar glābties.

— Darbs tūlīt beigsies. Skrien pie zobārsta, doktors Bondlers jau prom.

— Labi! — stomās zēns un steigšus metas laukā.

Viņš dzird, ka aizbrauc mašīna; viņam neko vairs

neizdodas redzēt. Tikko pagājis garām celtnim, viņš metas skriet. Aizelsies viņš ziņo Šlihtingam:

— Tos paņēma līdz. Policijas auto. Visi trīs apcietināti.

Iegaudojas rūpnīcas sirēna. Darbs beidzies. Rīt svētdiena. Paši nevaļīgākie jau steidzas pie kontrolpulkste-ņiem. Mazgājamā telpā, kā parasti, drūzma un grūstīšanās, lai tiktu pie ūdens.

Domās nogrimis, Slihtings nekustīgi stāv pie savas virpas. Viņš redz, ka arī Bergers cieši raugās grīdā; arī tas, šķiet, ir pārsteigts un apmulsis. Slihtings jau labi sei* nojauš, ka Bergers — vecs sociāldemokrāts — vada nelegālu sociāldemokrātu grupu. Viņš Bergeru pazīst no pirmskara laikiem. Abi toreiz darbojās vienā un tai pašā sociāldemokrātisko vēlētāju apvienības nodaļā. Bergers tā arī palika sociāldemokrāts. Slihtings, pieslējies opozīcijai, kļuva komunists.

Slihtings izšķiras par drosmīgu soli. Lēnā gaitā viņš dodas pie Bergera.

— Tos arestēja, Kārli.

— Es jau to paredzēju.

— Ko lai tagad dara?

Bergers skumīgi krata balto galvu.

— Šobrīd neko. Tas būtu mums pārāk liels risks ... Kas par nelietību!

— Kas šos vientiešus dīdīja tik pārsteidzīgi virināt muti, — īgni rūc Slihtings. — Endress, proti, bija mūsu biedrs.

— Un Helmans mūsējais.

— Tā jau man likās.

— Mēs pilnvarojām viņu runāt.

— Ak tā? — brīnās Slihtings. — Tiešām? Es biju pret. Es neticēju šai pasaciņai par goda vārdu.

Tad abi atkal klusē, domās kavēdamies pagātnē. Cik bieži viņi agrākajos gados bija ķīvējušies, saukuši viens otru gan par nodevēju, gan nelieti un kapitālistu dienderi! Cik neizsakāmā naidā viņi bija iedegušies, novēlēdami viens otram visļaunāko! Kā šīs sasodītās ķildas vājināja strādniecības spēkus, kā padarīja stiprāku kopējo ienaidnieku! Kā, viens otru apkarodami, iestiguši sīkos tukšos strīdiņos, viņi bija aizmirsuši lielos mērķus! Kā ienaids nerimās pat tad, kad fašisms, izmantodams šos brāļu karus, nodibināja savu asiņaino diktatūru un izrāva pašus krietnākos ir no komunistu, ir no sociāldemokrātu rindām!

Tagad abi senie ienaidnieki pirmoreiz sastopas kā biedri. Viņi neuzdrošinās paskatīties viens otram acīs, bet samulsuši veras grīdā. Abi saprot: vecajām nesaskaņām jādara gals. Kopš šī brīža viņi atkal jūtas vienoti. Kopš šī brīža viņiem abiem ir tikai viens kopējs ienaidnieks.

— Vai jūs taisāties kaut ko uzsākt? — čukstus jautā Slihtings.

— Noteikti!

— Mēs arī.

— Vajadzētu sadarboties, — saka Bergers.

— Jā, to vajadzētu gan.

Brīdi abi atkal klusē. Kārlis Bergers domīgi uzlūko savu kolēģi Šlihtingu un saka:

— Atnāc pie mums, apspriedīsimies kopā. Bet pagaidām atnāc viens pats. Norunāts?

Slihtings sniedz viņam roku — pirmo reizi kopš daudziem gadiem. Bergers piepeši sāk rakņāties pa savu darba rīku skapīti. Viņš ieslēdz skapītī dažas slaukāmās lupatas un turklāt paslepus ar delnas virspusi aši pārvelk pār acīm.

Abi reizē viņi atstāj cehu. Viņi iet paceltām galvām. Daudz ir zaudēts, daudz vēl nāksies zaudēt, to viņi apzinās abi, tomēr šodien viņi jūtas tik stipri un paļāvīgi, kā sen nav jutušies.

Pretī nāk pirmie nākamās maiņas strādnieki, sveicina ar galvas pamājienu un, pagājuši garām, atskatās uz viņiem.

20

Kārlis Fišers steidzas mājās, nomazgājas, ātri pārģērbjas un nekavējoties dodas uz «Orionu», lai satiktu Arnoldu.

Vēl nekad viņš nav iegājis kinomehāniķa telpā. Ielūkojies Kārļa satrauktajā sejā, Arnolds noprot, ka atgadījies kaut kas nopietns.

— Strādā vien tālāk, — viņš uzsauc savam palīgam un izstumj Kārli pa durvīm kāpņu telpā.

— Kas lēcies?

— Šodien pie mums trīs apcietināja, starp tiem arī Endresu un Šonacu. Dīstelkamps lika tos arestēt, lai gan visam kolektīvam bija devis goda vārdu.

Arnolds netiek gudfs no šī paskaidrojuma.

— Endress? Šonacs? Kas par Dīstelkampu un kādu goda vārdu viņš devis?

Stomīdamies un čukstus Kārlis pastāsta visu, kas noticis. Par valsts padomnieka ierašanos. Par mītiņu. Par runām. Un par arestiem.

— Un ko dara šūniņa?

— Tur jau ir tā nelaime! Tie nelieši uzklupa dažas minūtes pirms darba beigām! Aprunāties vairs neatlika laika. Bet tagad kaut kas jāuzsāk. Šonacs nemaz nerunāja, viņš tikai vienreiz iesaucās starpā. Šis Ilarmsens, cūka tāds — es tev nesen jau stāstīju par viņu — nodevis visus trīs.

Arnolds satiks Stefanu tikai otrdien. Kur to pašreiz meklēt, viņš nezina. Ar Valteru Kepleru tikšanās nolikta uz ceturtdienu. Tikšanās, kur vajadzēja ierasties šim Šlihtingam. Ko lai dara? Tik ilgi gaidīt nevar.

— Skrejlapu! — viņš ieminas.

— Jā, vismaz to! — piebalso Kārlis.

Bet kā lai to izdara! Valteram droši vien zināma kāda vieta, bet sadzen nu viņa pēdas! Būtu vēl iecirknis paša ziņā, tur ir rakstāmmašīna un rotators. Bet iecirknī tagad saimnieko Kārlis.

— Tavā iecirknī ir rakstāmmašīna un rotators. Uzrakstīsim tekstu, un tu liksi to pavairot.

Paminstinājies Kārlis atbild, ka tur nekas neiznāks, un nepiekrīt priekšlikumam.

— Kādēļ gan ne? Iecirknim tas jādara.

— Nu jā!

— Pats redzi, lielas izvēles nav.

— Vai tad tu zini, pie kā šīs mantas atrodas? — sašļucis jautā Kārlis.

— Kā lai es to zinu? Tā tagad ir tava darīšana.

— Bet es neko nezinu. Nav bijis laika painteresēties.

Dusmās nobālis, Arnolds koda lūpas; viņš labprāt

tagad izlamātos, pateiktu Kārlim acīs vislielākās rupjības. Kāda nolaidība! Kas par nožēlojamu bezrūpību! Kas par laiskumu . . . Viņš norij dusmas. Šeit, uz kāpnēm, traci celt nedrīkst. Var vēl sadzirdēt viņa palīgs, trieciennieks Denglers, arī Friče var negaidot uzkulties .. . Brīdi viņš klusē, kā valodu zaudējis.

Kārlis redz Arnolda uztraukumu, samulst un nosarkst. Viņš sodās pats par savu tūļību. Bet ko lai tagad iesāk? Tomēr kaut kas jādara! Tādēļ vien nedrīkst viss izjukt. Jābūt taču arī citām iespējām.

— Ko nu mēs darīsim? — viņš sūkstās.

Arnolds ilgi nesaka ne vārda.

— Rīt vakara pusē atnāc pēc skrejlapām. — Viņš salti un ar sarūgtinājumu uzlūko Kārli. — Vai pietiks ar simtu?

— Jā.

Neatvadījies viņš atgriežas mehāniķa telpā.

Nākamajā dienā jau agri no rīta ielās atskan griezīgas tauru skaņas. Tās aicina celties, pulcēties. Sakarā ar plebiscītu Sārā trieciennieki un esesieši dodas aģitācijas gājienā pa pilsētu. Pusdienas laikā laukumos notiek koncerti. Pēcpusdienā «Vācu darba frontes» • vienības iet demonstrācijā uz pilsētas parku. Visos lielākajos restorānos sarīkoti «vācu vakari» ar muziķu, dejām un izlozi. Noslēgumā notiks SA vienību, esesiešu un hitlerjaunatnes lāpu gājieni uz rātsnamu.

Pie daudzām mājām plīvo karogi. Skan zvani. Ielās dārd kareivīga mūzika. Hitlerjaunatne un vēl gluži mazi bērni maršē, dziedādami: «Šauteni plecā! Šauteni plecā! Lai tas būtu pats velns, ne soli atpakaļ, kaut arī nāve draud mums ...»

Arnolds sēž viesistabā un raksta. Jāpiesargās, vecāki nedrīkst noprast, ko viņš dara. Pēc stundas ienāk māte un jautā, kas viņam īsti rakstāms, ielās esot tik daudz ko redzēt. Arnolds kaut ko nomurmina par ki-nomehāniķu kursu eksāmenu. Viņš brītiņu vēl pastrādāšot, ja iespējams, lai netraucējot.

Sarūgtināta Klāsena kundze iziet no istabas.

Laiku pa laikam Arnolds izpleš un atkal saliec labās rokas pirkstus, savelk tos tā, ka locītavas nokrakšķ. Redzot, ka darbs sokas tik lēni, viņam rodas vēlēšanās mest visu pie malas. Atkal vezums jāvelk vienam, skrejlapas jāraksta ar roku. Ja Stefans to uzzinās, būs vēl, kas zin, jādzird pārmetumi par sliktu organizatorisko darbu.

Pārrakstīt vienu un to pašu tekstu simt reižu ir elles darbs. Un rakstīdams Arnolds lamā Kārli, it kā tas sēdētu viņam pretī.

No ielas atskan pūtēju orķestra marši, runas koru balsis un «heil» saucieni. Augstu gaisā, izkārtojušās ķīlī, klusu dūkdamas, trauc lidmašīnas, un katra no tām astē līdzi velk sarkanu kāškrusta karogu.

21

Pirms Kārlis Fišers iegriežas pie Arnolda pēc skrejlapām, viņš apciemo Deizenu. Tas ne tikai izkāris savu milzīgo karogu, bet skatlogā izlicis arī fīrera bildi. Vecais tabakas tirgotājs ir pacilātā garastāvoklī. Viņš tērpies «Vācu darba frontes» parādes formas ģērbā, kas šūts uz nomaksu par godu pirmā maija svinībām » un kas, ja iemaksas tiks izdarītas laikā, jau šā gada rudenī būs viņa īpašums. Pogcaurumā Hanzas krusta lentīte un virs tās partijas nozīme — vācu ērglis, kas nagos tur apli ar kāškrustu vidū.

— Nu, Fišer, tā tik ir dzīve, vai ne? Ha-ha! Un tas pats visās pilsētās, visur, visā reihā! Re, ko spēj tauta! Nu tik redz, kāds spēks slēpjas mūsu tautā! Kurp iedams?

— Tāpat vien, pastaigājos.

— Klausi mani, aizej uz zooloģisko dārzu, uz han-ziešu zāli, tur runās Kārlis Kaufmans. Vai esi kādreiz dzirdējis, kā viņš runā?

— Nē!

— Tad aizej! Noteikti aizej, kad es tev saku! Tas tik ir orators! Oi, oi! Pēc Gebelsa tūlīt pats labākais. Ej vien, nenožēlosi! Pēc tam pļavā pie pilsdrupām būs uguņošana. Vai tev uguņošana nepatīk?

— Dažreiz jā.

— Šoreiz būs kaut kas neredzēts! No Ilanoveras speciāli izsaukts pirotehniķis. Runā, ka pats labākais Vācijā. Tā vis nebūs parastā uguņošana, tāpat vien — blīkš-blākš — un gatavs. Astoņas minūtes ilga viesuļ-uguns, šrapneli, haubices un smagie lielgabali. Tad zenītnieki atvaira ienaidnieka uzlidojumu. Un pašās beigās krāšņs uzvaras fontāns. Saka, tas būšot neredzēts, grandiozs skats. Vai iesi?

— Droši vien.

— Tev ir laime. Tu vari no manis dabūt vēl vienu biļeti. Tīrā nejaušība, kasē, protams, visas sen izpārdotas. Vienu mārku!

— Oho, sālīti gan!

— Toties būs arī ko redzēt!

Kārlis izvelk maku.

— Kā tu domā, cik procentu dabūsim?

Kārlis tūliņ nesaprot jautājumu. Bet tad viņš atceras Sāru! Jā, pareizi, tādēļ arī šis jandāliņš.

— Septiņdesmit! — viņš saka, bet sevī nodomā: «Cerams, pat ne trīsdesmit.»

— Nē, deviņdesmit! — priecīgi ierēcas Deizens.

— Neticu!

— Deviņdesmit, ka es tev saku, nekad ne mazāk, drīzāk pat vairāk!

Deizens paberzē vaigu un piemiegtām acīm vēro savu jauno draugu.

— Saki man, kas tev kaiš? Vai esi ar kreiso kāju no gultas izkāpis?

— Man iekšā viss vārās, — atzīstas Kārlis.

— Vārās? Aiz dusmām? Uz ko tad? Pūt vaļā!

— Ko tur, savaldīšos, man nav ne mazākās patikas nokļūt gestapo nagos.

Deizens sāk ausīties. Saruna kļūst nopietna. — Ko tu tur muldi par gestapo? Kas tev noticis? Runā taču!

— Gribētu gan, bet es neuzdrošinos. Tādas lietas nav ieteicams stāstīt. Un, sasodīts, man nav nekāda prieka tupēt aiz restēm.

— Se tev mans goda vārds, viss paliks starp mums!

Kārlis skaļi iesmejas.

— Goda vārds! Goda vārds! Deizen, tieši par goda vārdu taču ir runa! Nu, tad pasaki man, vai goda vārds jātur?

— Kā gan citādi!

— Jauki! Vai tas jātur arī augstam valsts ierēdnim?

— Vēl jo vairāk!

— Tu labi zini, ka mums, bruņošanās rūpniecības strādniekiem, ir sevišķi noteikumi. Par visu, kas notiek rūpnīcā, mums ārpus tās jāklusē.

— Jā, ja runa ir par ražošanu.

— Nē, par itin visu, kas tur norisinās. Tev, jādomā, tāpat zināms, ka mūsu pienākums ir pastāstīt par cilvēkiem, ar ko bieži satiekamies, arī par radiem un draugiem. Starp citu, es arī esmu pateicis, ka ar tevi jo bieži satiekos.

— Nu, lūk, tad jau tu man to vari pastāstīt. Es būšu kluss kā kaps.

— Deizen, tu esi goda vīrs, lai notiek — klausies!

Un Kārlis pastāsta par viesiem kuģu būvētavā un

par vakardienas arestiem. Deizens redz, cik satraukta ir puiša seja, dzird viņa balsī sašutumu, kas viņam katrā ziņā liekas saprotams un attaisnojams. Ko tu mēnešiem ilgā darbā ar mokām uzcel, viņš nodomā, to tāds ēzelis, valsts padomnieks, ar vienu runu satriec drupās. Droši vien no pielīdēju sugas, zaļš iznirelis. Es par to runāšu partijā, es pret to uzstāšos.

— Slikti! Ļoti slikti, — viņš murmina.

— Nu, ko tu par to saki, par šo goda vārdu? Man vienkārši trūkst vārdu, es pat nezinu, kā to lai nosauc . . . Tādi vārda lauzēji kā šis pilnvarnieks, tie palikuši sveiki un veseli pēc 30. jūnija. Kauns!

— Jā, jā, — nikni murmina Deizens. — Ne jau visi izravēti . . . Ne tuvu vēl visi . . . Un vai tie, kas toreiz krita, tiešām bija paši ļaunākie? .. . Jāšaubās ... jāšaubās . . .

— Ārā marša solī garām iet trieciennieku vienība. Orķestris spēlē Ilorsta Vesela dziesmu. Pirmās rindas sāk dziedāt, pārējās piebalso, līdz beidzot dzied visa vienība. Jauno puišu skaļās balsis brīžiem pārskan orķestri un tālu atbalsojas ielā.

Deizens atbild klusi un nopietni, labi apsvērtiem, skopiem vārdiem:

— Vai pietiks, Kārli, ja es teikšu, ka šis Dīstelkamps manās acīs ir pēdējais nelietis?

— Es priecājos, ka tu to atzīsti, — atbild Kārlis.

22

Pirmdienas rītā .Kārlis Fišers agrāk nekā parasti dodas uz kuģu būvētavu. Jau iztālēm viņš ierauga, ka vārti vajā. Bet viņš vēl neredz ejam nevienu strādnieku un tāpēc brīdi pagaida. Tad viņš pievienojas grupai kniedētāju, ko, liekas, gaida kāds sevišķs uzdevums. Nemaz nepārģērbies, Kārlis tūlīt dodas uz cehu, gribēdams, ja vien būs iespējams, jau pirms darba sākuma tikt vaļā no skrejlapām. Piesardzīgi pavēris smagās ceha durvis, — jo bīstas, ka neuzskrien virsū kādam meistaram, — viņš redz vairākus stāvus klusi šaudāmies no viena darbgalda pie otra ...

Kas tad tas? Ko tie šeit dara? Kārlis vairs neuzdrošinās iet iekšā ... Ko nu? Varbūt pamēģināt ģērbtuvē? . ..

Ģērbtuvē vēl neviena nav. Viņš norauj kamzoli, izvelk zem krekla noslēpto skrejlapu vīstokli un noliek uz katra skapīša pa skrejlapai. Mācekļiem skapīšu nav, tikai gar sienu pakaramie, kur atstāt savu darba kārtu. Kārlis sabāž skrejlapas, kur pagadās — gan kabatās, gan piedurknēs, gan bikšu starās.

Vai nedimd soļi? . . . Viņš noslēpj atlikušās skrejlapas aiz krekla un iziet pa durvīm. Neredz nevienu cilvēku, nedzird arī soļus. Bet kuru katru acumirkli var ierasties pirmie strādnieki.

Viņš ieiet atejā. Tā ir garena telpa ar dēļu starpsienu; vienā pusē tai akmens tekne, otrā — šauri, vaļēji nodalījumi. Pāri sijai, kas piestiprināta zemu virs klona, kuģu būvētavas strādnieki kārto savas vajadzības. Izlicis skrejlapas pa nodalījumiem, Kārlis vienā apsēžas pats, uzmanīgi balansēdams, lai nezaudētu līdzsvaru. Laika vēl daudz.

Pirmdienas rītos neviens labprāt nerunā. Kājas un rokas aiz miega vēl pārāk smagas, un oma vēl pārāk slikta, jo priekšā vesela gara darba nedēļa. Arī šorīt strādnieki daudz nerunā, tomēr Kārlim liekas, ka acis tiem ir modrākas un tie ašāk, nekā parasts, ieģērbjas saltajās, netīrajās darba drānās. Daži novēršas un pa-slepus kaut ko lasa, ko otram biedram negrib rādīt. Ātrāk nekā citkārt tukšojas ģērbtuve, visi steigšus ierodas pie saviem darbgaldiem.

Kārlis nogaida; viņš nevēlas būt viens no pirmajiem. Cehā viņš ieiet īsi pirms septiņiem. Vairums biedru lasa, noliekušies pār mašīnām. Kārlis pavīpsnā. Skrejlapas savu panākušas. Slēgdams Vaļā savu darba riku skapīti, viņš piepeši uz tā ierauga apdrukātu lapiņu, sīki, skaidri apdrukātu lapiņu.

Viņš lasa:

«Kuģu būvētāji! Biedri, cik ilgi jūs to vēl cietīsiet? Jūs apkrāpis vārda lauzējs Dīstelkamps!» Seko garš teksts sīkā salikumā. Kārlis paskatās apkārt. Visi lasa. Tad sāk lasīt arī viņš ...

Velns ar ārā, tā tik ir skrejlapa! Hm, tur netrūkst nenieka, nacistiem sadots, kā nākas, katrs vārds trāpa naglai taisni uz galvas. Būs jāparāda Deizenam ... Pret šo te mūsu skrejlapa nav neko vērts! Uzskrīve-rēta ar roku. Šī turpretī iespiesta, turklāt ar tik sīkiem burtiem . . . Lieliski! Kas to izdarījis? ... Tiem ir vēriens! ...

Iekaucas sirēna. Meistari ieslēdz strāvu. Mirkli vēlāk milzīgais cehs dun darba ritmā. Un tomēr trūkst dažu ausij pierastu skaņu. Nešņirkst griežņu tērauds. Betona pamatus netricina lielās karuseļvirpas. No slīp-akmeņicm, metalam spalgi skanot, nebirst dzirksteļu kūļi. Griežas tikai transmisijas un daži automātiskie darbgaldi. Vairums mašīnu stāv vai strādā pa tukšo — virpotāji, ēvelētāji un frēzētāji lasa.

Piepeši visi, kā pēc slepenas pavēles, paskatās uz ēvelētāju Ilarmsenu. Iespiestajā skrejlapā viņš nosaukts par zemisku nodevēju.

Skrejlapu dabūjis arī Harmsens. Iemetis tajā skatienu, viņš ar trīcošām rokām ķeras pie darba, neuzdrīkstēdamies vairs paskatīties ne pa labi, ne pa kreisi, ne taisni uz priekšu. Viņš labprāt tūlīt aiznestu šo

skrejlapu meistaram, bet, juzdams sev pievērstus daudzus skatienus, neuzdrošinās. Aiztikt mani tie nedrīkst, viņš domā, drebēdams aiz bailēm. To tie nedrīkst. Direkcijas pienākums ir aizstāvēt mani; tas ir tās pienākums. Un viņš darbojas ar suporta kloķi, virpo tik biezu skaidu, ka ik jaunā gājienā novibrē darbgalds.

Kārlis nostājas tā, lai redzētu Šlihtingu. Tas stāv pie savas plānripas un mierīgi mērī kādas sagatuves sienas biezumu. Ahā, nodomā Kārlis, tas nelasa, tam šis teksts, šķiet, jau zināms. Kārlis pamana, ka Šlih-tings neuzkrītoši kādam pamā j ar galvu .. . Kam gan viņš pamāja? Kas strādā viņam slīpi iepretim?

Kārlis apiet apkārt darbgaldam un paskatās uz to pusi, uz kuru mājis Slihtings . . . Kārlim Bergeram? . .. Agrākajam sociķim? ... Vai gan tam pamājis Slihtings ? ... Šaubu nav, — nevienam citam. Savādi ...

Kārlim piepeši ienāk prātā, ka skrejlapā veselas trīs reizes minēts par vienotu fronti un par sadarbību brīvu arodbiedrību atjaunošanai . .. Vai tiešām šie abi? ... Tiem tik ir smalka spiestuve ... Bet tas nav iespējams ... šie abi? ... Ar Bergeru taču nevar būt pa ceļam, tas ir un paliek sociķis . .. Un kāds vēl turklāt!...

23

Zibens ātrumā no darbgalda uz darbgaldu, no viena ceha uz otru, no cehiem uz elliņiem un noliktavām steidz vēsts: pēc pārtraukuma neatsākt darbu. Streiks! Mēs prasām, lai atbrīvo trīs arestētos biedrus!

Meistari jūt, ka strādnieki ir satraukti. Viņi ložņā pa cehu. Tiek atrasta kāda skrejlapa. Stundu vēlāk kuģu būvētavā ierodas politiskā slepenpolicija. Pulkstenis rāda bez dažām minūtēm divpadsmit.

Nemiers pamazām pieaug. Kā izdosies streiks? Kurš sāks pirmais? Ja visi reizē pārstās strādāt, viņi neko nevarēs padarīt. Bet vai visi būs ar mieru? Tie, kas sāks, uzņemas lielu risku. Ja citi nepievienosies, tos droši vien arestēs. Bet kādiem taču jāsāk .. . Paši slīpētākie nolemj kritiskās minūtes pavadīt atejā.

in

(

Tiklīdz iegaudojas sirēna, strādnieki sasēžas pa pulciņiem, lai iekostu un apspriestos. Sarunā iesaista ari nacionālsociālistu piekritējus un «Darba frontes» aktīvistus. Visur spriež par godavārdu un goda jēdzienu. No šiem jautājumiem pāriet uz citiem. Sākas valodas par algām un akorddarbu, par atvilkumiem, virsstundām un par kara produkciju. B cehā, kā stāsta, pat kāds rūpnīcas komitejas loceklis — nacionālsociālists soloties atbalstīt streiku. Neturēt goda vārdu — tā ir kauna lieta, viņš esot teicis, to pieļaut nedrīkstot.

Minūtes desmit pirms pusdienas pārtraukuma beigām trīsreiz īsi iekaucas sirēna. Strādnieki izbrīnā saskatās. Iznācis no sava kantora, vecākais meistars skaļi sauc klusajā cehā:

— Uz direkcijas ēku! Kopējs mītiņš!

Nekavējoties sākas dažādi minējumi. Grib aizsteigties mums priekšā, nenogaidot mūsu triecienu, spriež vieni. Laikam nobijās gan, un tagad paši palaidīs vaļā tos trīs. Šis Gogs ir slīpēts tips, zina, ka mēs nepadosimies, lai tur lūst vai plīst, un piekāpjas uz vietas, tas tik ir gudrs zellis! Redzi nu, kādu respektu mēs varam iedzīt, ja sasparojamies un rīkojamies vienoti. Nemaz jau vēl neesam rīkojušies. Lai kā, jāatzīst, ka stingrai nostājai liels spēks. Vai domā, ka šīs skrejlapas nav atstājušas uz direkciju nekādu iespaidu, ka neko nav panākušas?

Izziņoto mītiņu katrs saista ar savām prasībām. Nevienam pat prātā nenāk, kas notiks īstenībā.

Uz direkcijas ēku plūst strādnieki no visas kuģu būvētavas. Drīz plašais laukums direkcijas jaunās ēkas priekšā ir stāvgrūdām pilns. Pūlī valda sasprindzinājums. Sarunas noris tikai pusbalsī. Daudzi lūkojas vārtu virzienā. Bet tur nav ne policijas, ne triecien-vienību, kā viņi bija sagaidījuši. Acīm redzot, policija nav izsaukta, vienīgi slepenpolicijas aģenti.

Uzrāpušies celtņu dzelzs izlicēs, daži pusaudži nepacietīgi gaida, kas nu te notiks.

Pirmais no direkcijas ēkas portāla iznāk ģenerāldirektors Gogs. Turēdams rokā papīra lapu, viņš smaida pār visu seju. Aiz viņa nāk direktori un inženieri.

— Visi trīs atbrīvoti, skaidri redzams, — kāds Kārlim Fišeram aiz muguras priecīgi ieminas.

— Esot jau šepat, — atbild cits. — Droši vien tūlīt iznāks.

Gogs pakāpjas uz kāpņu akmens izciļņa, māj ar balto lapu, likdams saprast, ka taisās runāt.

— Tautieši! Strādnieki, — viņš sāk, izkliegdams šos vārdus kā gaviļu saucienus, tā ka klausītāji vēl platāk iepleš acis. — Gūta liela, brīnišķīga uzvara. Ar milzīgu balsu pārsvaru Sāras iedzīvotāji izteikušies par pievienošanos Vācijai.

Nekustīgi un mēmi tūkstošiem acu pāru raugās oratorā, kas staro uzvaras priekā.

Kad atskan daži «heil» saucieni, lielākā daļa ļaužu izbrīnā atskatās, meklēdami kliedzējus.

Sāra. Kādēļ Sāra? . .. Kas būs ar trim apcietinātajiem biedriem?... Ar pilnvarnieka goda vārdu?... Kas ir ar mūsu prasībām? .. .

— Par spīti visnekaunīgākajai melu kampaņai, par spīti franču miljoniem, par spīti visas pasaules žīdu ķērkšanai — Sāra ir vācu! Vairāk nekā deviņdesmit procenti vēlētāju izteikušies par pievienošanos Vācijai!

Ko? ... Vairāk nekā deviņdesmit procenti? Tas nevar būt! Viņš melo. Sāras strādnieki taču tīšu prātu nelīdīs koncentrācijas nometnēs? Sociāldemokrātiem un komunistiem tur ir vienota fronte. Pievienojušies pat katoļi . . . Vairāk nekā deviņdesmit procenti? Tā ir krāpšana! Tas ir neticami.

— ... pateiksim paldies saviem tautas brāļiem Sārā par lielo uzticību mums un dzimtenei! Mūsu tēvzemei Vācijai, mūsu fīreram: «Sieg heil!»

— Heil, heil, — beidzot viens otrs piebalso.

Deviņdesmit procenti? .. . Patiesi, kaut kas traks!

Kā gan tas iespējams? ... Visās malās taču melsa, ka stāvoklis pavisam nedrošs. Vēl neko nevarot paredzēt. Proti, «Antifa» neturot rokas klēpī. Vai nerunāja par plašām pret hitlerisko Vāciju vērstām sapulcēm un manifestācijām? Par to rakstīja ārzemju prese ... Un rezultātā — deviņdesmit procenti par Hitleru . ..

Kantora darbinieki, kas stāv pa kreisi no direkcijas ēkas, sāk dziedāt «Deutschland, Deutschland tiber ailes». Gogs stāv starp inženieriem un dzied līdz. Piebalso ari viens otrs strādnieks un jaunie praktikanti, kas gandrīz visi ir trieciennieki. Viņu skaļās, spēcīgās balsis paceļas pāri tūkstošiem, kas neizpratnē klusē. Strādnieki jūtas apkrāpti, nevarīgi un vīlušies. Viņi bija gribējuši redzēt savus trīs biedrus brīvus ... Izcīnīt augstākas gabaldarba cenas . . . Lielākas virsstundu piemaksas ...

Vēl skanot dziesmai, iekaucas sirēna. Tai atsaucas citu rūpnīcu sirēnas un ostā stāvošo tvaikoņu dobjā pūšana. Direkcijas ēkas karoga mastā uzvijas kāškrusta karogs.

Gogs ieiet ēkā, viņam seko direktori un inženieri. Vilcinādamies, smagiem soļiem savās darba vietās atgriežas arī strādnieki. Kāds izmisis iesaucas:

— Bet mūsu trīs biedri?

Mirklī neskanīgais sauciens aizplīvo pāri galvām un tad pagaist .. .

Deviņdesmit procenti! Velns parāvis, kaut kas traks! . . . Kā viņi to dabūjuši gatavu? . . . Nu jā, bet Sāra tagad ir vācu, tur šaubu nav nekādu. Piecpadsmit jūga gadi. Situsi atmaksas stunda . .. Taisnīgi tomēr tas nebija — ņemt un atšķelt gabalu Vācijas zemes . . .

Kārlis Fišers sadrūmis izņem no skapīša griežņu turētājā paslēpto saņurcīto skrejlapu. Izgludinājis to, viņš lasa: «Kuģu būvētāji! Biedri! Cik ilgi mēs* to vēl cietīsim ...» Un viegli pārvelk ar roku pār papīru . . . Kas par skaistu skrejlapu, viņš nodomā, un — viss veltīgi .. .

Tad viņš saritina to un atkal noglabā griežņu turētājā. Jāparāda Arnoldam un Deizenam arī . ..

24

Starp abām jūrām — Ziemeļu un Baltijas jūru janvārī parasti plosās viesuļvētras; lietus gāzes un krusas negaisi brāžas pār pilsētu, un mikla migla kāpj no apkārtējiem ūdeņiem.

Bet šajā janvāra dienā spīd saule un augstu debesīs lēni slīd iegareni vēja izplucināti mākoņi.

Pilsēta mutuļot mutuļo. Cilvēkus ne pazīt vairs nevar. Visur skan skaļi «heih saucieni, tāpat kā pirmajās nacisma uzvaras dienās. Ja garām soļo bērni, hit-lerjaunatnes vienības, ļaudis uz ietvēm apstājas, ceļ rokas sveicienam, nereti pat aplaudē zēniem, kas, iz-riezuši krūtis kā jauni karotāji, skaļi dziedādami, maršē aiz saviem karogiem. No stacijām plūst trieciennieku straumes. Tie ieradušies no nelielām apdzīvotām vietām, tiem jāizbauda un vēl jāpastiprina lielpilsētas uzvaras skurbums. Trieciennieki iebrauc arī vaļējās kravas mašīnās, viņu «heih rēcieni grand ielās kā kaujas saucieni. Laikraksti, radio un kino pārspēj cits citu ar sensacionāliem ziņojumiem.

Milzu vairākums par Vāciju! Pasaule apbrīnā nolūkojas uz mums. Vācija — mīkla vieniem, cerība — otriem. Ādolfs Hitlers — fīrers un cilvēces glābējs!

«Ufas» nedēļas apskata zibens pielikums: fīreram ziņo par plébiscita rezultātiem. Viņam pilnas acis asaru. Dziļi aizkustināts viņš izsaucas: «Ai tauta, tauta!...»

Ap pusdienas laiku paklīst baumas, ka Sāras apgabalu okupē franču karaspēks. Vēlēšanu iznākums Parīzē pasludināts par spēkā neesošu. Sāras apgabalu Vācijai atņems ar varu .. .

Ļaužu bari drūzmējas ielās. Dzird niknas runas. Skan saucieni: «Ieročus! Ieročus! Atriebsim! Atriebsim! ...» Cilvēki norauj no galvas cepures, ceļ rokas «heih sveicienam un dzied: «Reina, Reina, vācu Reina, par tevi ejam sardzē stāt ...»

No mutes mutē steidz vēsts, ka Gērings jau mobilizējis trīs eskadriļas un nosūtījis uz Sāras robežu.

— Sākas! — sauc balsis. — Vadzis ir pilns! Mēs neļausim sevi vairs āzēt! Tagad pūš citi vēji... Franči mutes vien iepletīs ...

Novakarē visā pilsētā par to vien runā, ka angļi stājas pretī franču iebrucējiem. Sārbrikenā starp tiem un franču karaspēku sākusies sīva apšaude ... Divdesmit franču kareivji nogalināti vai ievainoti. Franču

ģenerālštābs, redzēdams angļu nostāju, atteicies no Sāras apgabala okupācijas plāniem.

Jā, dzird spriedelējam, angļi, tie šodien vairs nepiedalās franču noziedzīgajā spēlītē. Angļi ir mūsu draugi, viņi taču arī ir ģermāņi. Tie frančus tur grožos. Tie vis neslēdz paktus ar Maskavu. Tie ir kungu rase! Kopā ar angļiem mēs atbrīvosim visu pasauli . . . Visur, kur šovakar pulcējas pie alus kausa, angļus sumina kā brāļu tautu, sabiedrotos un ieroču biedrus.

Nacionālsociālistiskās partijas novada vadība izšķiedusi lielas summas pilsētas svētku rotai. Tikai sīkus grašus saņem pilsonisko kvartālu propagandas nodaļas. Gandrīz visu atvēlēto naudu izlieto strādnieku kvartālu greznošanai. Sārmarktā un Arsenāla laukumā, ostas kvartālos, Svētā Pāvila kvartālā un Barm-bekā — visos pilsētas strādnieku rajonos — darbīgas rokas steidz izkārt karogus, pāri ielām un laukumiem izvilkt garas skuju vītnes un raibu karodziņu virknes, pie namu fasādēm tiek piestiprināti lieli transparenti ar fīrera ģīmetni vai dažādam lozungiem: «Cīnieties par vācu sociālisma uzvaru!» ... «Viena tauta, viena valsts, viens fīrers!»

Lai gan iedzīvotāji šeit ir atturīgāki un dažs labs pat sapīkušu seju demonstratīvi steidzas ātrāk tikt garām skaļajai, raibajai cilvēku burzmai, ārzemju reportierim ir pamats ziņot, ka īstajos strādnieku kvartālos svētku rota bijusi sevišķi koša un iespaidīga.

— No sākuma bija cerības, ka izdosies kaut ko darīt šo triju labā. Spriedelēja pat par streiku. Atceries, kad senāk sāka streikot, deva divus signālus — vienu īsu, otru garu. Biju nodomājis ielavīties mašīnu telpā un iedarbināt sirēnas. Un tad — tev vajadzēja būt klāt — piepeši trīs reizes iekaucās sirēna, — un kas nu notika? «Uzvara!» kliedza Gogs. «Mūsu brāļi Sārā,» — un tā tālāk .. . Vācija Iioch un heil! Un visa šī idiotu praktikantu banda brēca «urā» un «lai dzīvo» un rāva vaļā sutenera dziesmu ... Veltīgas di-

\

vējas skrejlapas! Un tik labas turklāt, tur viss bija pateikts! — Kārlis Fišers vilies un sašutis ber kā no maisa.

Arnolds klusēdams klausās; viņš neko neiebilst pat tad, kad Kārlis, atbildi gaidot, uz bridi pārstāj; Arnolds ar savu klusēšanu izaicina to runāt vēl nesavaldīgāk.

— Padomā tik, pat tāds fanātisks nacists kā šis piparbodnieks Deizens sauc to par neģēlību un atzīst, ka lauzt doto vārdu ir vesels skandāls, bet proletārieši nodod savus trīs biedrus un auro «heil» tādēļ vien, ka Sārā nacistiem atkal reiz izdevies viltot vēlēšanu rezultātus . .. Tādu dēļ es ne pirksta vairs nekustināšu! Tevi notvers, bet šī kompānija kliegs «heil un urā»? ... Nē, man pietiek ...

Arnolds joprojām klusē.

— Ka es tev saku, visi kā prātā jukuši! Sporta biedrībā tie ļaudis, kas jau sen necēla sveicienam roku, kas atklāti ņirgājās par šīm ākstībām, tagad pārtrumpo pašus brašākos nacistus, skaļi šķindina piešus, mētā pa gaisu rokas, muld ar sajūsmu par uzticību reibām un fīreram, par īsteno vācu garu, kam līdzīga nav visā pasaulē. Idiotu banda .. . Mēneši pagāja, kamēr vismaz izdevās tiem ierīvēt degunā to, ko paši savām acīm nesaredz .. . Viss priekš kaķiem! Viss čupā!

— Pēdējā laikā tu visai bieži apciemo šo Deizenu, — atbild Arnolds.

— It kā tu nezinātu, kādēļ turp eju. Kopš kuģu būvētavā uzdevu Deizenu par savu tuvāko un visbiežāk apciemoto paziņu, šo tipu acis esmu nekaitīgs elements. Tie gandrīz nemaz vairs neinteresējas par mani. Deizens pats apliecināja, ka mani izteicieni ir pareizi. Vai tad tu nesaproti, cik tas svarīgi!

Arnolds labi zina, ka tas taisnība, un agrāk viņš bija pilnīgi piekritis šādai nostājai. Viņa jautājumā ir vairāk īgnuma nekā aizdomu.

— Tātad tu vairs nevēlies darboties?

— Pagaidām ne!

— Pagaidām vai pavisam, alga viena! Tu vairs nevēlies, vai ne? — aizsvilstas Arnolds.

— Negribu! —spītīgi atcērt Kārlis.

— Labi, — valdās Arnolds, tomēr juzdamies mazliet pārsteigts. — Labi. Jā, nav par jaunu izbaudīt ari smagus brīžus, tad mācās pazīt tos, uz kuriem var paļauties.

Ar šiem vārdiem Arnolds pamet bijušo draugu un cīņas biedru.

Dažas stundas vēlāk Arnolds saņem otru triecienu. Kopā ar Valteru Kepleru viņš gaida Šlihtingu. Paredzēts apspriesties par nelegālo darbu kuģu būvētavās. Jāiespiež un jāizplata skrejlapas. Jāizdod rūpnīcas avīzes numurs par notikumiem Sārā. Materiālus atsūtījis centrs. Kuģu būvētavā jau prašņā, kur palikuši komunisti. Un atbilde skan: «Tiem muti aizbāzusi Sāra!» Vai arī dažs labs dzēlīgi vaicā: «Komunisti? Vai tad tādi ar vēl ir?»

Kaut kas jādara, turklāt nekavējoties. Tautai mūs jādzird! Tai jāzina mūsu domas par šiem šovinisma uzplūdiem. Vitāli svarīgi, neatliekami uzdevumi . .. bet Slihtings nenāk.

— Tas tik vēl sākums, — iedzeļ Keplers. — Vai es tev neteicu? Tas ar mums, piena puikām, nevēlas ielaisties nekādās darīšanās. Un Šajā draņķīgajā situācijā viņš tik un tā paliks tupam aizkrāsnē.

Viņi gaida pusstundu, gaida stundu. Ilgāk gaidīt nav jēgas! Turklāt bīstami. Tieši pret visiem konspirācijas likumiem . . . Arnolds koda nagus . .. Neveiksme neveiksmes galā. Vispirms Kārlis Fišers ... Tagad šis. Ja nebūs sakaru ar kuģu būvētavām, darbs apsīks pavisam. Vadīt rūpnīcas pagrīdes darbu no ārienes — tas ir īstais posts ...

— Jā, tāds iiu ir Slihtings, — nikni murmina Keplers. — Viens dara visu. Aci iemest savā darbā, neļaus. Sakarus ar pārējiem uztur tikai pats. Atceries kaut vai to inženieri, par kuru es tev stāstīju. Un, ja rodas kāda vajadzība“ ja nepieciešams satikt viņu, viņš nekur nav atrodams, un viss darbs apstājas. Neizturams stāvoklis!

Arnolds stingi raugās tālumā. Ne vārda viņš nespēj dabūt pār lūpām.

— Varbūt pamēģināt vieniem tikt galā? — jautā Valters.

— Nē! — pieceldamies īgni atbild Arnolds.

— Iesim reizē! Gribas mazliet izklaidēties .. . Nāc!

Viņi brauc līdz Dāvida ielai uz Svētā Pāvila kvartālu

un iegriežas pirmajā alus pagrabiņā, kas gadās pa rokai. Rēperbānā šovakar patukšs; pūtēju orķestru koncerti un lāpu gājieni aizvilinājuši ļaudis uz pilsētas centru. Virs dažu lokālu durvīm īpašnieki piestiprinājuši zaļumiem apvītus uzrakstus. «Par godu uzvarai!...» «Lai neslāptu sārietim! . ..» «Sāras veldze! . . .» Bet šajos , lokālos vēl mazāk apmeklētāju nekā citos.

Iedzerdami pa glāzei, Arnolds un Valters Keplers apstaigā citu pēc cita visus pagrabiņus. Viņi uztver pa vārdam, bet paši klusē un, izmetuši pa glāzei alus, dodas tālāk.

Vēlu vakarā viņi iekuļas «Indrā», kādā deju lokālā Rotaslietu ielas stūrī. Šeit viņi beidzot nolemj noenkuroties uz ilgāku laiku.

Deju starpbrīžos ir priekšnesumi. Uzstājas gandrīz pilnīgi kailas dejotājas ( — Pavisam plikas dejotājas rādīties vairs nedrīkst, — saka Valters, — vismaz vatei ausīs jābūt!), tiek demonstrētas akrobātiskas spēka atrakcijas un boksa cīņas. Publika slēdz derības par cīkstoņiem, uzvarētāji saņem balvas. Netrūkst ne asiņainu degunu, ne uztūkušu acu, ne īstu «nokautu». Pēc tam jo tīkamāk dejot fokstrotu.

Ap galdiņiem slaistās meičas, apsēžas pie viesiem, lakstojas un aicina dejot. Arnolds sūta tās projām, par lielu sarūgtinājumu Valteram, kas nemitīgi skubina dzert un vedina paciemoties kādā slepenā publiskā namā.

Viņi sajūt izsalkumu un pasūta siltas maizītes. Arnolds ir pārsteigts, ka viņa jaunajam draugam, šķiet, markas papilnam.

— Kā tev šeit patīk, Ervīn? — tas jautā.

— Lieliski! — atbild Arnolds, juzdams, ka mēle kļūst aizvien stīvāka, bet galva vieglāka. — Mūzika, dejas, sievietes... un par politiku ne vārda. Lieliski!

Stefans, Valters un ostas strādnieks Kristiāns Dimptens sanākuši kopā apspriesties. Par iemeslu šai sanāksmei nav vis šovinisma vilnis, ko izraisījis Sāras plebiscīts, bet gan Hinrihsena arests.

īsos vārdos izklāstījis savas bažas, Stefans jautā, vai Dimptenam nav kādas aizdomas un ko tas ieteic uzsākt, lai labāk nodrošinātu pagrīdes darbu. — Mums rokas ir saistītas, ja neatmaskojam provokatoru.

— Atšujies no tiem, uz ko tev aizdomas, — atbild Dimptens. Skopajos vārdos izskan rāma, nesatricināma apņēmība. Viņa pietūkusī, vienmēr piesarkusī seja un spēcīgās, sastrādātās plaukstas, ko viņš nekautrēdamies tur uz galda, ne visai saderas ar svētdienas drānām, kuras, kā pats ar nopūtu atzīstas, apģērbis aiz konspirācijas apsvērumiem un kurās, acīm redzot, jūtas gaužām nelaimīgs.

— Nu jā — labi, — saka Stefans, — bet kurš tad ir aizdomīgs?

— Vai man, vai, tu prasi? — vaicā Dimptens un parausta krekla apkaklīti, kā gribēdams to izstaipīt platāku. Mirkli padomājis, viņš atbild: — Niko nezinu teikt . . . tiešām niko. — Un vēl pēc brīža viņš piebilst: — Par manu darbību zina tikai divi, un par šiem .. . par šiem es lieku galvu ķīlā .. . Tikai divi vien zina par mani, un tiem es dodu norādījumus.

— Nu, un mēs abi? — ar smīnu jautā Valters.

— Kā ta ne, jūs arī, — atbild Dimptens.

Valters Keplers smejas.

— Tātad tu nekādu mājienu dot nevari? — jautā Stefans.

— Lai kā gribētos, nevaru.

— Turpmāk esi divtik piesardzīgs, — brīdina Stefans, — turi acis un ausis vajā! . . . Izlemsim pie reizes, kādus solus spersim, lai cīnītos pret šovinistisko rīdīšanu ostā.

7— Kādus soļus spersim? — ziņkārīgi ievaicājas Dimptens. — Kā tu stādies to priekšā?

— Man liekas, pirmām kārtām tūlīt vajadzētu izplatīt masās skrejlapas.

— Va velnu! Tikai skrejlapas? . . . Un tas ir viss? Tā esot cīņa? — Dimptens neslēpj dziļo vilšanos. — Skrejlapas? ... Tad ta brlnumdrapes pret visām kaitēm!

— Vai tev ir citi priekšlikumi? — jautā Stefans.

Dimptens krata galvu. — Skrejlapas? Ta vai zini,

tas man liekas tāpat kā ar plikām rokām pret tankiem ...

— Nu labi, ko tu ierosini?

— Man nav ko ieteikt, bet skrejlapas — un nikas vairāk, tā mēs tālu netiksim, piemini manus vārdus!

Visi trīs klusē. Valters Keplers uzjautrināts smīn, cenzdamies notvert Stefana skatienu.

— Tu tātad esi pret skrejlapām?

- Kādēļ pret? . . Bet vai tad citu niko, skrejlapas vien?

— Nesaprotu, kas tev padomā, — Stefans saīdzis prašņā, — varbūt bumbas?

Dimptens neatbild.

Keplers smaida . . .

Stefanu pārņem satraukums; viņš nožēlo izteiktos neapdomātos vārdus, viņš vēlas vērst visu par labu, aizmirst šo nesavaldību, salabt ar Dimptenu. Stefans sāk skaidrot Dimptenam, kas klusēdams klausās viņā, ka nedrīkst rīkoties pārgalvīgi, ka mazākā neapdomība var prasīt lielus upurus. Soli pa solim jānostiprina savas pozicijas masās. Arī skrejlapu nozīmi un ietekmi nedrīkst novērtēt par zemu. Tiesa, pēdējā laikā darbs lēni virzās uz priekšu, tik lēni, ka vai jāizsamist; tas prasa neatlaidību un sīkstu, nenogurstošu izturību. Un. ja kāds domā, ka vienas skrejlapas dēļ nav vērts riskēt ar savu ādu, un, ja reiz dzīvību liek uz spēles, tad lai arī nacisti cieš nopietnus zaudējumus, — tādiem viņš esot spiests atbildēt: šodien katra skrejlapa, kās nokļūst masās, nacistiem ir visai sāpīgs trieciens. Patiesības balss nepavisam nedrīkst klusēt laikā, kad nacisms nemitīgi smacē tautu indīgu melu dvingā.

Dimptens norūc, ka esot jau labi, viņš tikai gribējis, lai Stefans pasaka, kas darāms; dārgo laiku nevajagot izšķiest veltīgi . ..

— Vai tu pazīsti yiņu labi? — jautā Valters Keplers, kad Dimptens aizgājis.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Neko, tāpat vien jautāju . ..

— Es viņu pazīstu ne labāk un ne sliktāk par jebkuru citu, — atbild Stefans.

— Tā-ā? — novelk Valters ar visai zīmīgu aizdomu pieskaņu balsī. — Tā, tā . . .

— Dimptens ir vecs partijas biedrs. Parupjš .. . Te-diju paaudze . . . Tā paša kaluma cilvēks. Pieredzējis dažu labu politisku vētru un palicis dzīvs.

— Un palicis dzīvs! — ar smīnu atkārto Valters.

Stefans pirmajā brīdī noskaišas, bet tad arī viņš

kļūst domīgs. Vai gandrīz visi pēdējie aresti nav notikuši ostā un kvartālā, kur darbojas ostas šūniņa? . . . Vai dziļā vienaldzība, ar kādu Dimptens pacieš zaudējumus, nav aizdomīga? ... Turklāt šī nepatika pret politiskās cīņas metodēm . . . Varbūt tam tiešām prātā bumbas un pistoles? ... Hm! ... Vai Valters labāk nomana divkosību, vai tam asāka redze, smalkāks deguns? .. . Blēņas! Karstgalvis gan tas ir, šis Dimptens, jā, bet ienaidnieks . .. nekad ar ne.

Tomēr Stefans nolemj būt pret Dimptenu piesardzīgāks.

27

Nākamajā dienā Stefans uzzina, ka apcietināts Slih-tings, pagrīdes darba organizators kuģu būvētavā, un divi ostinieku vadības kurjeri. Apspriedies ar Valteru Kepleru, viņš izlemj doties uz Berlīni.

— Tātad tev arī liekas, ka ož pēc provokācijas? — jautā Stefans.

— Noteikti! — atbild Valters. — Cita izskaidrojuma taču nav.

Stefans nogrimst domās. Jau labi sen viņš kaldina plānu, ko vēlas realizēt vislielākās nepieciešamības gadījumā. Tāda nepieciešamība, šķiet, radusies pašlaik. Plāns paredz, ka uz vienu mēnesi jāpārtrauc centra

vadītais pagrīdes darbs un šai_4laika posmā pilnīgi jāpārorganizē vadošie kadri.

Apzinādamies, ka tik nopietnu pasākumu drīkst veikt tikai lielu briesmu brīdī, viņš vēl turpina vilcināties.

Valters Keplers tomēr steidzina izšķirties un atturīgi, bet nepārprotami liek noprast, ka arī pats jūtas apdraudēts. Viņš esot pazinis Šlihtingu un, pats galvenais, abus kurjerus arī. Neviens gan nezinot viņa īsto vārdu, toties atsevišķus faktus, kas viņam varot izrādīties bīstami. Pirmām kārtām viņš brīdina no turpmākiem sakariem ar Dimptenu. Piesardzības labad, iespējams, derētu pagaidām izolēt arī Ervīnu.

Runa ir par Arnoldu, un te nu Stefans nav vienis prātis ar Valteru; Arnoldam viņš uzticas pilnīgi. Valteram jāpaliek šeit un jānogaida instrukcijas.

Stefans nodomājis doties ceļā ar pusdienas ātrvilcienu, pirms tam viņš vēl grib aprunāties ar Arnoldu.

Draugi satiekas priekšpilsētas dzelzceļa stacijā. Ap šo laiku brauc daudz ierēdņu. Tādēļ neduras acīs, ka Stefans sagaida Arnoldu stacijas vestibilā un paslepus iedod tam biļeti. Tā, kā jau parasti šādās tikšanās reizēs, ir otrās klases biļete.

— Cerams, atradīsim tukšu kupeju.

Stefans vēl ir neziņā, ko biedram teikt un ko noklusēt...

Viņi iebrauc galvenajā stacijā.

— Pār mūsu galvām savilkušies tumši mākoņi, Arnold.

— Es ar jūtu, — tas lakoniski atsaucas.

— Ak nē, ne jau Sāra, runa nav par to, bet par riebīgām, pretīgām aizdomām.

Arnolds satrūkstas. Riebīgām, pretīgām aizdomām? ... Vilciens apstājas.

Sasodīts! Kupejā iekāpj jauna dāma.

Stefans raugās logā ... «Ne Sāra ... Riebīgas, pretīgas aizdomas,» Arnolds lauza galvu.

— Varbūt izkāpsim? — viņš jautā.

— Vēl ne.

Šternšances stacijā dāma atstāj kupeju. «Kaut neviens neiekāptu,» domā Arnolds. Viņi paliek divi vien.

— Kas noticis? Stāsti ātri, citādi atkal kāds ienāks . ..

— Mūsu vidū ielavījies bīstams provokators.

— Kurš?

— Vai es zinu! Tieši tādēļ briesmas ir tik lielas, ka mēs nezinām, kurš tas ir.

— Vai tas ir droši?

— Puslīdz droši.

— Vai tev ir pierādījumi?

— Kas par pierādījumiem?

— Par šo provokatoru. Pamatotas aizdomas? . .. Turklāt vadībā, tu teici?

— Noprotu tikai, ka viens no mums sadarbojas ar gestapo. Arestēts arī Šlihtings. Kaut kas nav kārtībā . ..

— Šlihtings arī? ... Ko tu domā darīt?

— Brīdināt biedrus un, cik iespējams, ātri atmaskot provokatoru.

Viņiem uzsmaida laime, Altonā neviens neiekāpj. Tagad, jādomā, līdz Blankenēzei būs miers.

— Klausies uzmanīgi, Arnold. Gadījumā, ja tuvākajās dienās ar mani kaut kas notiks, vajadzēs vietnieku. Tas būsi tu!

— Stefan! — pārtrauc viņu Arnolds. — Vai tad ... vai tad es to spēšu? . .. Zini, es . . .

— Lai paliek! Viss jau apsvērts un pārdomāts. Tātad šādā gadījumā tu ieradīsies Barmbekā, Lakstīgalu ielā 21. Tur ir piena veikals, īpašnieku sauc Detlefs Trēne. Doties turp tu drīksti tikai sestdienās tieši vienpadsmitos. Ja tu teiksi, ka nāc no Borga kundzes un tev jānodod sveiciens, tad Trēne būs informēts un pateiks, kas darāms.

— Vai domā, ka tevi arestēs?

— Varbūt . .. Iespējams, ka man izdosies laikus pazust.

— Tu aizbrauksi?

— Varbūt! Vēl nezinu. To izlems partija. — Stefans noklusē, ka jau šodien atstās pilsētu un dosies uz Berlīni.

Arnolds pastāsta par uzsaukumiem, ko viņš rakstījis, un par iespiestajām skrejlapām, kas bez tam vēl atrastas kuģu būvētavā.

— Vai tu zini, kur tās radušās?

— Mūsu tās nav, — saka Arnolds.

— Tātad sociāldemokrātu? Hm . . . Sākuši rosīties? Tas noteikti jānoskaidro.

Un Stefans ieteic likt biedriem pie sirds, lai viņi pie izdevības stājas sakaros ar sociāldemokrātiem un sadarbojas ar tiem.

— Nenovērtēsim tos pārāk zemu, — viņš saka, — tie riskē tāpat kā mēs un ar savu darbu apliecina, ka cenšas strādāt pēc labākās sirdsapziņas.

Arnolds piemin arī konfliktu ar Kārli Fišeru, to, ka tas iecirknī ne pirkstu nav pakustinājis, tikai plātījies. Tāpat kuģu būvētavā pēdējā laikā atmetis visam ar roku. Arnolds nešaubās, ka Sāras plebiscīta izraisītie politiskie notikumi Fišeram ir tikai iegansts pamest darbu pavisam.

Stefans nepiekrīt Arnoldam. Viņš šo Fišeru gan redzējis tikai vienu reizi, taču tādi cilvēki nemēdzot būt gļēvuļi. Tiem, iespējams, reizēm viegli aptekoties dūša un zūdot pacietība, tie iedegoties dusmās, ja darbs lēni virzās uz priekšu vai jāpiedzīvo neveiksme un uz kādu laiku spējot atmest visam ar roku, bet tas neesot aiz ķailēm vai gļēvuma. Parasti tie tikpat ātri nomierinoties un atkal kļūstot paši drosmīgākie, paši dedzīgākie cīnītāji.

Iekšēja balss Arnoldam saka, ka Stefanam droši vien taisnība, bet pašlaik viņš to nevēlas atzīt un iebilst, ka šoreiz Stefans maldās — Kārlis Fišers vairs neticot uzvarai. Acīm redzot, šis cigāru tirgotājs, šis nacists, pie kura Fišers mēdzot iegriezties, pakļāvis savam iespaidam to vairāk nekā tas viņu.

— Neatstum viņu ar varu, Arnold, mums katrs cilvēks ir dārgs. Kādi nu cilvēki ir, tādi ir, gan ar labām, gan ar ļaunām īpašībām. Jāmācās tos pareizi novērtēt un izvietot.

Brīdi klusējis, viņš turpina:

— Mums konspirācijas ziņā vēl vienmēr daudz tru-kumu, mēs esam bezgala vieglprātīgi. Varbūt aktīvos kadrus vajadzētu pārorganizēt mazākās, ciešāk saliedētās grupās. Tikai tā mēs šodien spēsim darboties. Arnold, uzticies tikai nedaudziem. Gādā par to, lai nekad neviens nezina vairāk, nekā tas nepieciešams ... Pašlaik mēs esam pārāk neizdarīgi un pārāk vieglprātīgi. Tas neder ... Manuprāt, mums jārod jaunas cīņas formas, jaunas metodes. .

«Tas izklausās pēc pēdējām direktīvām,» nodomā Arnolds, bet klusē.

— Atkārto vēlreiz adresi.

— Lakstīgalu iela 21, Detlefs Trēne, sestdienās tieši vienpadsmitos. Borga kundze.

— Labi, Arnold.

Tuvojoties Blankenēzei, vilciens samazina ātrumu. Pār koku kailajiem zariem paceļas baznīcas tornis. Kādā pagriezienā kļūst redzams arī Zilberga skalu tornis. Arnolds raugās logā, bet neredz neko. Viņš jūt, ka tā ir atvadīšanās. Varbūt atvadīšanās uz mūžu ...

— Vislabāk būs, ja tu ar nākamo vilcienu tūlīt do

sies atpakaļ. Es mazliet uzkavēšos, paēdīšu šeit pusdienas. ,

Stefans sniedz Arnoldam roku. — Turies dūšīgi, draugs!

Satvēris biedra roku un ielūkojies viņam acīs, Arnolds apmulsis novēršas. Bet Stefans pievelk to sev klāt un cieši apskauj, tā ka nosarkušais Arnolds apjucis palūkojas visapkārt, vai tik ļaudis viņus te nenovēro.

OTRĀ DAĻA

No 1935. gada janvara līdz martam

DROSME

Ak nebrīve, *—

Tu ausij pērkondārds,

Nakts — saprātam un domas gliemežgaita, Bet sirdij — sāpes nebeidzamas.

Šillers

1

ARNOLDS dzīvo tagad pavisam noslēgti, ceļas agri, jo agri liekas gulēt, rīta stundās dodas pastaigāties vai arī sēž mājās un lasa. Viņš ir akurāts, rūpīgs kino-mehāniķis, administrators Friče nevar nopriecāties vien par viņu. Pat ar Kārli Fišeru viņš pēc asā strīda vairs nav ticies.

Vientulība un noslēgtība mudina Arnoldu biežāk aprunāties ar savu darba biedru. Šis garā auguma tuklvaidzis, slkzemnieka dēls no Elmshornas apkaimes, agrākais pienotavas strādnieks, ir dedzīgs trieciennieks . . . Pirmajā laikā Arnoldam likās pareizāk nepievērst viņam sevišķu uzmanību. Tagad Arnolds lauza galvu par viņu, lauza galvu par daudziem, jautā pats sev, kā šie ļaudis varējuši nokļūt to uzskatu varā, kurus viņi aizstāv. Kā radušies nejēdzīgie priekšstati par komunistiem, priekšstati, kam patiesi tic un ko aizstāv daudzi godīgi cilvēki? Kā var jūsmot par karu, labi apzinādamies tā šausmas!

Un viņš uzdod jautājumus savam palīgam, jaunajam SA vīram, izjautāto, piešķirdams sarunām vēlamo ievirzi. Pats viņš runā maz, tikai klausās, ko saka otrs, lai cik juceklīgus un maldīgus ieskatus tas paustu, jo viņš grib iepazīt arī maldīgas domas, grib izsekot Hitlera piekritēja domu gaitai.

Denglers nav netīkams biedrs, drīzāk jau izpalīdzīgs, viņš parasti nostājas Arnolda pusē, ja rodas

129

9 — Tavs nezināmais brālis

nesaskaņas ar Friči, lai gan tas ir viņa SA vienības priekšnieks.

— Tu esi pašu cilvēks, — viņš reiz sacīja, — Friče gan ir partijas biedrs, tomēr uzraugs un izdzinējs.

— Nu, un vienotā tauta? — mazliet zobgalīgi apjautājas Arnolds. — Mēs visi taču esam savi cilvēki, manuprāt, mums visiem viens mērķis?

īstā tautas vienība, prāto Denglers, tāda, kā to iztēlojoties nacionālsociālisti, nākšot tikai ar laiku. Šodien galvenais esot pareizā ievirze. Mūsdienu cilvēkus vēl kropļojot egoisms, tie gan labprāt spriedelējot par vispārības labumu, bet klusībā rūpējoties tikai par savu pašlabumu. Vācu sociālisms, ko ceļot Ādolfs Hitlers, reiz nojaukšot visas barjeras starp šķirām un kārtām, un profesijām; tad būšot tikai vācu strādnieki un viss, kas atrodoties Vācijā, piederēšot tautai.

— Bet lielās rūpnīcas? — jautā Arnolds.

— Arī! Tad tās piederēs visai tautai, — atbild Denglers.

— Un lielās muižas?

— Tāpat!

— Un kur paliks tie, kam šodien pieder šīs rūpnīcas un muižas?

— Tie izmirs, — ne brīdi nedomādams, attrauc Denglers.

— Kā tad tā, — izmirs? — jautā Arnolds. — Viņiem taču būs pēcnācēji, kas mantos šīs rūpnīcas un muižas.

— Gan jau Ādolfs Hitlers tiks ar tiem galā!

— Viņš tātad tiem īpašumus atsavinās?

— Nu, nezinu gan, — domīgi saka Denglers, — visus jau vienādus nepataisīs; jābūt gan lielajiem, gan arī mazajiem; ir taču arī muļķie un gudrie, slinkie un čaklie.

Pēc tādām sarunām Arnolds pārdomā, kā izskaust šos aplamos, it kā ar karoti mutē ielietos uzskatus. No kura gala sākt, kā runāt?

Tad izraisās sarunas par karu. Dengleram karš liekas neizbēgams. Viņš raizējas vienīgi par to, ka Vācija var palaist garām īsto brīdi.

Bet karš taču esot neiedomājamas šausmas, ieminas Arnolds.

— Jā, tas tiesa, — piekrīt Denglers, — tomēr kari esot bijuši un būšot vienmēr. Tādēļ svarīgi tikai viens, proti, uzvarēt nākotnes karā.

Ko tāda uzvara došot, jautā Arnolds.

— tEhē, — Denglers smejas. — Krievu platības un franču zelts — tad mēs kļūsim Eiropas valdnieki un būsim pārtikuši un brīvi, un laimīgi.

— Būs miljoniem kritušo un kropļu, — iebilst Arnolds.

— Neko darīt, — rausta plecus Denglers.

— Arī tevi var nošaut vai sakropļot?!

— Ko liktenis lēmis, tam neizbēgt.

Pēc tādas sarunas Arnolds jūtas kā nopērts. Ko gan lai atbild uz tik vientiesīgu, barbarisku domu gaitu? . .. Francijas zelts, Krievijas platības, mēs ... It kā strādnieki jel kādreiz būtu iemantojuši zemi vai zeltu, ja pašmāju kapitālistiem un militāristiem izdevās aplaupīt citas tautas? . . . Tikai kļuvuši lieli un vareni, mēs būsim brīvi . . . Vai tad amerikāņu strādnieki ir brīvāki par mazas valsts strādniekiem? ...

Arnolds zagšus uzlūko savu kolēģi. Dzīvespriecīgs puisis, spēcīgs un vesels, otrais dēls, kam nācies atstāt tēva mājas, kur viņam būtu bijusi dzimtene. Vai tie ir deklasētie un cerības zaudējušie, kas šodien atkal gaida karu un nebēdā par tā šausmām un postu?

2

Klāsenu māmuļa tagad ļoti apmierināta ar savu dēlu. Priekšpusdienās viņš nemetas prom pa galvu pa kaklu, vakaros pēc kino slēgšanas pārnāk laikus un augas naktis neblandās vairs apkārt. Izzūd viņas zēna mīklainais nogurums un nervozitāte, kas mātei sagādāja tik daudz klusu rūpju; dēls kļuvis runīgāks, laipnāks, biežāk nekā agrāk pasaka viņai mīļu vārdu un pastāsta pat par filmām, ko izrāda. Pēdējā laikā Arnolds atkal pārnes mātei kontramarkas, ko saņēmis.

Laimē starodama, viņa dara visu iespējamo, lai dēls mājās justos, cik iespējams, labi.

Jo dīvaināk un satraucošāk toties viņai liekas, ka viru vairs nesaista ģimenes pavards. Nav jau tā, ka viņš nevienu vakaru neuzturētos mājās vai pat nozustu uz visu nakti, nē, gluži tā nav, bet katru pirmdienas un ceturtdienas novakari viņš aiziet un diezgan bieži atgriežas tikai pēc pusnakts. Pirmdienās viņš spēlē skatu, ceturtdienās sit ķegļus, un Klāsenu māmuļa nobrīnīties vien nevar, kā vīrs vecumdienās piepeši kļuvis tik kaislīgs spēlmanis. Bet viņa klusē, viena mokās ar savām nemierīgajām domām; uzmākties vīram ar pārmetumiem vai pat pamācībām — to viņa arī senāk nav uzdrīkstējusies, kur nu vēl tagad. Zēnu, par to nav šaubu, atkal pievīlusi kāda meitene. Būs atkal palicis ar garu degunu, viņam nav laimes sirdslietās. Šī Irmgarde, ko viņš pat ieveda ģimenē, bija taču pret viņu izturējusies nekrietni. īstas skaidrības Klāsenu māmuļai gan nebija, bet viņa zināja, ka šis skuķis ne no šā, ne no tā pametis Arnoldu, tātad izturējies nekrietni pret viņas puisēnu. Klāsenu māmuļa ne acu galā neierauga šīs jaunās vieglprātes, šīs vēj-grābsles, kam pēc viņas domām nav ne goda, ne lepnuma, ne krietnuma, kam tikai blēņas vien prātā, kas mūždien lenc vīriešus un nekaunīgi baudkāras līdz vēlai naktij slaistās pa ielām vai kāpņu telpām. Nē, nē, mūsdienu meitenes — tās Klāsenu māmuļai nepatīk; viņa vēl nav iepazinusi lādu, kas būtu viņas Arnolda cienīga. Tad jau viņa pati labāk saprata dēlu; tikai viņa mīlēja to pašaizliedzīgi, nevis kaila aprēķina dēļ kā visi šie sievišķi, viņa vienīgā no acīm tam nolasīja katru vēlēšanos un prata dēla dzīvi padarīt ērtu un tīkamu . . .

Viņai lielākā laime, ja «viņas vīrieši» vakarā uzturas mājā un lasa, ja radio raida muziķu un viņa, lāpīdama veļu un zeķes, var pasēdēt tiem blakām. Tādos brīžos viņa jūt savas, lai arī mazās ģimenes tuvību. Tādos novakaros viņa parāda vīriešiem savu prieku, slepus gatavodama mazus pārsteigumus. Dažkārt viņa pasniedz vīram pēc vakariņām glāzi karsta groka un dārgu Brazīlijas cigāru un priecājas, kad viņš, klusi, apmierināti kremšļodams, nobauda šos gardumus. Citu reizi viņa noliek galdā šķīvi ar augļu salātiem, uz kuriem Arnolds sevišķi kārs.

Klāseni nedzīvo pārpilnībā, bet iztikai pietiek. Tēvs un dēls pelna. Klāseni pieredzējuši grūtākus laikus. Bezdarba mēnešos un toreiz, garajās nedēļās, kad vecais Klāsens ilgi gulēja slimnīcā pēc trūces operācijas. Šodien turpretī, kad aizvien lielāks pieaug posts un nabadzība, kad jauniešus nosūta lauku darbos vai sadzen darba dienesta nometnēs, bet vecie ļaudis bezcerīgi nīkst rindās pie darba sagādes biroju lodziņiem, Klāseniem ir savs darbs un sava iztikšana, tikai vecā Klāsena sapņus un cerības šis laiks galīgi satriecis.

Klāseni necienī garas un plašas runas. Visi trīs var stundām ilgi nosēdēt kopā, nepārmijuši ne vārda. Arī par politiku šodien reti tiek spriests, lai gan vecais Klāsens labi zina dēla un tas savukārt labi pazīst tēva uzskatus.

Klāsenu māmuļa jūtas gaužām apmierināta, ka mazāk tiek spriedelēts par politiku, viņai tā vienmēr bijusi sveša; politika, pēc viņas pārliecības, ir visu nelaimju cēlonis. Un viņai pat nojausmas nav, ka abi divi — kā vīrs, tā dēls — vēl vienmēr interesējas par politiku, uzmanīgi seko visiem notikumiem ūn katrs nododas savām domām. Vecais Klāsens lasa te vienu, te otru avīzi un izlasa to no pirmās līdz pēdējai rindiņai. Uzdūries kaut kam sevišķam vai pamanījis pārāk nekaunīgus melus, viņš gan īgni ierūcas, nopurpina pie sevis kaut ko nesaprotamu, bet reti izmet pa vārdam.

Kad Arnoldu ieslodzīja koncentrācijas nomelnē, vecais uzskatīja dēlu par pazudušu. Bet māte naivi domāja, ka varbūt esot gluži labi, ja šajā laikā, kad ielās nemitīgi sprakst šāvieni, dēls atrodoties tur drošībā. Dzirdot šos vārdus, vecais Klāsens bija zaudējis savu nesatricināmo mieru un uzbrēcis sievai, ka viņu dēls atrodoties zemisku slepkavu varā, tā ka pārbiedētā sieviete tramīgi atrāvās atpakaļ un naktīm ilgi vairs neaizdarīja acu.

Kopš Arnolds atkal brīvībā, veco vīru māc bažas, ka dēls slepeni turpina darbu komunistiskajā partijā un

no jauna tiks apcietināts. Šaubu nav, otru reizi tas tik lēti cauri netiks. Bet pašreiz, pēc tēva domām, cīņas spējīgi strādnieku šķiras kadri jāsaglabā izšķirošai kaujai piemērotākā brīdī. Šīs pārliecības dēļ viņš vairākkārt arī noraidīja savu partijas biedru aicinājumus atbalstīt tos pagrīdes darbā. Viņam likās, ka 1934. gada rudens un ziema vēl nav īstais laiks, lai sāktu darboties; viņš gaidīja, lai nacisms vairāk novājinās.

Bet, kad ap Hitlera valdīšanas otro gadadienu daži veci biedri atkal viņu aicināja darboties, viņš ar smagu sirdi izlēma iekļauties cīņā. Protams, Klāsens vairs nebija nekāds jaunais — ne jau katrs darbs pa spēkam, bet piepalīdzēt viņš varbūt vēl spēs. Tā nu notika, ka pirmdienās viņš devās spēlēt skatu, bet ceturtdienās — sist ķegļus, un, lai arī sevišķi bīstamos pasākumos nepiedalījās, tomēr savu mūža novakaru pavadīja uztraukumos un nemierā.

Sēdēdams savā vietā pie loga un atkal lasīdams avīzē par arestiem un tiesas spriedumiem, viņš nereti vaicā sev, vai spraustais politiskais mērķis attaisno šos upurus. Par nieka skrejlapu — desmit, piecpadsmit cietuma gadi. Par uzticību sociālisma idejām — koncentrācijas nometne, spīdzināšana un moku pilna nāve. Bet atbildīgi aktīvisti var pat sagaidīt, ka aresta gadījumā viņus kā nelabojamus vedīs uz ešafotu.

Klāsens raugās avīzē, un sievai liekas, ka vīrs lasa, bet īstenībā viņš sarunājas pats ar sevi...

Nu jā, galvenais, lai varētu atkal dzīvot cilvēka cienīgu dzīvi, pateikt, ko domā un uzskata par pareizu . . . Lai nedīda kā kazarmās, bet gan apietas kā ar pieaugušu, saprātīgu cilvēku, kas pats lemj par sevi ... Un turklāt taisnīga izturēšanās . .. Un darbs visiem . .. Lielajiem koncerniem un monopoliem jāpieder tautai, nevis sazin kādām tur bagātām kliķēm un ģimenēm ... Mērķi tiešām diženi . . . Bet cik pūliņu tie prasīs ... Un cīņu . . . Jā, un upuru arī ...

Aizsedzies ar avīzi, vecais Klāsens murmina: — Laiki! . . . Kas par laikiem! ... — Viņš atceras savas jaunības dienas, kad bija Arnolda gados, klausījās Augusta Bēbela, fon Elma un Štoltena runas. Jau toreiz viņš ticēja, ka galīgā uzvara tuvu. Sociālisms guva uzvaru pēc uzvaras. Pagājuši turpat trīsdesmit gadi. Trīsdesmit gadi ... Sagrautas varenās masu organizācijas. Sociālisti nostādīti ārpus likuma, kā lopus tos iesloga koncentrācijas nometnēs, kā laupītājiem un slepkavām tiem uz bluķa nocērt galvas ... Dziļš ir mūsu posts ... Ai, cik dziļš . .. Preses brīvības vairs nav. Uzskatu brīvības vairs nav. Brīvu vēlēšanu vairs nav. Organizēties nav atļauts . . . Darbu var atrast gandrīz vai tikai kara rūpniecībā .. . Kas par laikiem! . . . Pēc trīsdesmit gadiem! ...

Un Klāsens nopūšas tik smagi, ka sieva norūpējusies paceļ acis un apvaicājas, kas viņam vainas. Bet viņš īgni atmet ar roku. Nē jel, nē, viņam nekait itin nekas.

.. . Toreiz, tas notika pirms divdesmit pieciem gadiem . .. Augusta Bēbela septiņdesmitā dzimšanas diena, ļaudis Arodbiedrību nama priekšā (Šodien virs tā plīvo kāškrusta karogs!) un pašā namā gaviles, ticība uzvarai, vienība un spēks ... Un Bēbela sniegbaltā galva. Viņa kvēlais temperaments . . . Viņš atmaskoja rēderu mahinācijas, apsūdzēja «Blomu un Fosu», kapitālistus kuģu būvētā jus . . . Arī rēderus, jo sevišķi blēžu Slīmanu dzimtu . . . Gadu pirms tam Lionas līcī nogāja dibenā Slīmana «Valensija» ar Emīlu — Klāsena brāli. Nogrima saulainā bezvēja dienā . . . Bojājums mašīnās, taisnojās rēderi. Apdrošināšanas afēra, apgalvoja Bēbels . . .

Divdesmit pieci gadi .. . Vecais Klāsens paraugās dēlā ... Man toreiz bija tikpat ... Vai tolaik uzvara mums nelikās tuvāk nekā šodien?

Lai viņas zēns sēdētu mājās, Klāsenu māmuļa noklusēja, ka Kārlis Fišers jau divas reizes meklējis Arnoldu un atstājis viņam arī zīmīti. Viņai Fišers nepatika; tas jau nepavisam nelikās īstais biedrs viņas dēlam. Viņa baiļojās arī, ka Fišera iespaidā dēls varētu atsākt satraucošās, nesolīdās gaitas. Viņa gan apsolīja Kārlim Fišeram, ka pateiks visu, bet nepateica neko . . . Lai jau nenāk, Arnolds tādēļ neko nezaudēs, viņa sprieda.

Advokāts un notārs doktors Hempfels Rātsnama ielā 7. No advokāta, no notāra? ... Deizens domīgs groza pirkstos vēstuli.

Viņš lasa pieklājīgas frāzes, skanīgus uzvārdus, redz ciparus, apaļas summas, kas iespraustas starp burtiem, un netiek gudrs. Taču summas viņam šķiet dīvaini pazīstamas. Viņš lasa vēlreiz, lasa uzvārdus, pārliecinās, vai vēstule tiešām adresēta viņam . . . Rakstā minētās summas beidzot atdara viņam acis. Sermuli pārskrien Deizenam pār muguru, tad spējš karstuma vilnis sāk durstīt ādu kā ar adatām. Viņš sakož zobus, ar drebošām rokām iebāž vēstuli atkal aploksnē. Mirkli tusnīdams, viņš paliek nekustīgi stāvot un apdomājas. Tad satraukts uzšņāpj uz baltas papīra lapas lielus, ķeburainus burtus: «Slimības dēļ slēgts!» — piesprauž lapu pie reklāmas plakāta, kas karājas aiz durvju stikla, aizslēdz veikalu un metas prom ...

800 markas . .. 1000 markas .. . 500 . . . 000 ... Tas saskan mats matā. Bet ko tas nozīmē? . . . Advokāts un notārs . . . Rātsnama ielā 7 . . . Kas te slēpjas? . . . Kāds lam visam sakars? . . .

Deizens nu steidzas uz tramvaju Heidenkampa ielā. Tikai pa ceļam viņš pamana, ka izskrējis bez mēteļa un cepures ... Atgriezties nav vērts .. . Kaut tik nu Nellija nesāktu blēņoties! Pērtiķēns vēl nav dabūjis ēst...

Tramvajā viņš paliek uz platformas. Pasažieri pārsteigti noskatās drebošajā, kalsnajā vīrietī, kas šai drēgni saltajā dienā tik viegli apģērbies, ka Irīc kā apses lapa.

Deizens ar delnas virspusi norauš no pieres lipīgos sviedrus . . . Acu priekšā bez mitas ņirb skaitļi, cipari ar daudzām apaļām nullēm . . . 800 . . . 1000 . . . 500 . .. 600 . .. Kādās rokās gan nokļuvušas šīs zīmītes? . .. Kādām krāpšanām viņš kritis par upuri? ... Gan tie vēl iepletīs acis. Kā pērkona grāviens no skaidrām debesīm viņš pārsteigs tos. Šo pārpratumu viņš ātri noskaidros . ..

Bet sirdī mostas jau aizdomas, sākumā gan visai nedrošas, tik briesmīgas aizdomas, ka jābaidās pašam sev tajās atzīties. Deizens nevēlas ticēt tam. Ja šīs aizdomas apstiprinātos, tas nozīmētu, ka viņu grib izputināt. To neviens negribēs. Partija aizstāvēs viņu. Tas jau nevar būt. Tas nav iespējams ...

Un tomēr, Deizenam pašam neapzinoties, aizdomas pieaug, kļūst lielākas, draudīgākas, noteiktākas ... Tā būtu nelietība! . .. Varbūt tas viss ir tikai pārpratums . . . Kas gan viņam ievārījis šo putru? . . . Iespējams, runa ir tikai par nenozīmīgu formalitāti. . . Par formalitāti? Un tādēļ tik liela brēka? Viņš neļaus sevi vazāt aiz deguna, kā šie aizkulišu intriganti varbūt cer ...

Vecais cigāru tirgotājs svārstās starp ļaunām nojausmām un pārliecību, ka tās neapstiprināsies. Arēji mierīgs, bet drebēdams aiz uztraukuma, viņš ieiet advokāta doktora Hempfela kantorī.

Rakstvedis aiz barjeras, jādomā, nomanījis, ka klients tikai ar pūlēm valda satraukumu; viņš tūlīt dodas pie šefa pieteikt Deizenu un arī tam, liekas, pastāstījis par savu novērojumu, jo Deizenu nekavējoties aicina ienākt.

Kā mēnessērdzīgs, taisni izslējies, viņš stīvi pārkāpj slieksni, grīļodamies pieiet pie platā galda, aiz kura sēž advokāts, un atslīgst uz pašas maliņas vienā no sēdekļiem, kas novietoti blakus rakstāmgaldam.

Skatienu nenolaizdams, viņš blenž resnajā plikgalvi, kas bez jebkāda ievada, acīm redzot, par visu jau informēts, pasniedz viņam labi pazīstamās, paša parakstītās mazās zīmītes.

Tātad tomēr, nodomā Deizens . . . Tomēr . .. Advokāts tātad ir šantāžistu rokaspuisis. Viņš nopētī to, neklausās daudzo, it kā iezubrīto vārdu plūsmā; viņš redz tikai tā tuklos vaigus, dubultzodu un lielo, līko degunu pilnīgajā gludi skūtajā sejā . .. Vai turklāt arī žīds? . . . Skaidrs, šis blēdis ir žīds! .. . «Nu, pagaidi,» sirdīgi nodomā Deizens un pārtrauc resnā runas plūdus ar vienu vārdu, vienu vienīgu vārdu, kas tūlīt to apklusina.

— Šantāžists!

Advokāts viegli piemiedz acis un mierīgi atzveļas krēslā. — Kā, godātais! ... — viņš atbild, izturēdams Deizena neprātīgo, draudīgo skatienu. — Kā tad tā, godātais Deizena kungs! Runa ir par aizdevumiem, ko esat saņēmis. Tas taču ir jūsu paraksts, vai ne?

Viņa īsais, resnais rādītājpirksts pievērsts parādzīmēm.

— Partija! — iestenas Deizens. Tas ir vienīgais, ko viņš spēj izteikt, vienīgais, kas nemitīgi stāv prātā . . . Tā nevar būt partijas griba . . . Partijai viņš parādā, jā gan, bet partija taču negriezīsies pie advokāta, jo sevišķi pie tāda ne .. . Un tomēr viss labi un rūpīgi jānoskaidro, tikai nedarīt muļķības, necelt traci, rīkoties diplomātiski, ar aukstu prātu. Tā domādams, viņš vienlaikus jūt, ka krūtīs uzliesmo aklas dusmas, ver-smīgs niknums. Ar abām rokām viņš krampjaini aptver pulētā galda malu un klusu, gandrīz čukstus saka:

— Bet partija? Vai varat man to paskaidrot? Paskaidrojiet taču man to!

— Jā, jā, es saprotu! Saprotu jūsu jautājumu. Kā tad, naudu jūs saņēmāt ar NSVSP starpniecību. Bet partija bija tikai vidutāja. Tā bija nabaga, bezgala nabaga, jūs taču zināt. Naudu deva komercijas padomnieks doktors Vilmers un Sinkcla kungs .. .

— Nu, un viņi? — ievaidas Deizens. — Ko viņi?

— Jā, Deizena kungs, viņi tagad prasa parādu nomaksāt. Par noteikumiem jau vienosimies. Centīšos jums visu atvieglot kā vien mācēdams. Tiešām nav nekāda iemesla, lai jūs ...

Bet Deizens jau piecēlies un iet prom; viņš atstāj istabu tāpat, kā ienācis, — taisni izslējies, stīvi, skatienu tālumā pavērsis un domās iegrimis.

4

Ielas troksnī Deizens palēnām kaut cik atjēdzas. Viņš apdomā, apsver, kas darāms .. . Partijai tas būs viņam jāpaskaidro . . . Partijai ... Tā viņa pēdējā cerība. Partija nokārtos visu . . . Tātad tikai bez panikas,

bez pārsteidzīgām un pārspīlētām bažām. Saglabāt mieru un savaldību ...

Partija... Kas tie par nekrietneļiem, kuri grasās viņu iznīcināt? ... Kas tīko viņu izputināt? Tas būs jānoskaidro ... Vai tad viņš šāds tāds pieklīdenis? Vai tad viņš nav viens no partijas dibinātājiem? ... Tā vis nevar būt partijas griba. Te slēpjas kāds viltīgs blēdis, kas nevar viņu ciest. Kā gan partija varētu pamest viņu likteņa varā? Vai tad viņš nostājies pret partiju?... Tas, ka viņš kritizējis partijas nodokļu politiku, nevar taču būt par iemeslu, lai viņu pazudinātu ... Viņš vienmēr bijis pret galvasnaudas nodokli, arī partija bija pret to, un, ja viņš šodien nosoda partiju par to, ka tā piedzen šo nodokli, tad ne jau bez pamata. Viņš taču izsaka savas domas tikai partijā, rīkojas tikai tās interesēs, tās principu garā ... Jā, tiesa gan, viņam dažkārt kas uz sirds, tas uz mēles. Ak dievs, kas viņam var to liegt? Vai viņš nav palīdzējis partijai kļūt varenai? Dienu un nakti viņš plēsies tās labā, cietis pazemojumus, panesis nepatikšanas. Partijai nevar būt nodoma izputināt viņu. Partija droši vien neko nezina par visu šo lietu. Tā aizstāvēs viņu. Viss noskaidrosies ...

Deizens aizsteidzas pa Menkebergas ielu galvenās stacijas virzienā. Tur, Lielo Mīrenu pievārtē, atrodas partijas novada pārvalde. Viņš ne redz, ne dzird, kas notiek uz ielas ap viņu. Viņš neuzmet skatienu pat dēļu sastatnim bibliotēkas priekšā, pie kura piestiprinātajā plakātā liela kāškrusta veidā — tas aicina ziedot vidusslāņa trūkumcietējiem — tiek sista nagla pie naglas; citkārt Deizens gan mēdza paskatīties, vai daudz nācis klāt jaunu naglu, jo sevišķi zeltīto, kas izveido lozungu «Koplabumu augstāk par pašlabumu».

Novada pārvalde atrodas daudzstāvu celtnē; darbs tajā tad arī noris kā kantoru ēkā. Lejā, vestibilā, Deizens apstājas pie uzrakstu tāfeles. Ilgi nav jāmeklē — viņam vajadzīgs ceturtais stāvs, 314. istaba.

Augšup var uzbraukt ar liftu. Pamazām viņš nomierinās. Nama klusums, numurēto durvju rindas, milzu iestādes saskanīgais darba ritms — viss modina pārliecību, ka arī viņa jautājums nokārtosies ... Tas jānokārto ... Noteikti!

Viņš pasniedz kādai meičai partijas biedra grāmatiņu un gaida. Kopā ar Deizenu priekštelpā gaida vairāki citi, kas ziņkārīgi aplūko viņu, pienācēju.

Sienas ar eļjas krāsu nokrāsotas tumši brūnas. Vaskotais parkets laistās kā spogulis. Aiz barjeras sēž ierēdņi. Virs viņiem starp logiem pakārts portrets — Ādolfs Hitlers gandrīz dabiskā lielumā, bez cepures, pelēkā lietus mētelī. Rokas lejup nolaistas un sakrustotas . . . «Nemūžam tas nepieļautu šo netaisnību,» domā Deizens. Viņš atceras mītiņu, kurā pirmoreiz skatīja to vaigu vaigā un dzirdēja runājam. Tas bija Vismārā 1928. gadā. Hamburgā viņam neatļāva runāt sapulcēs, turpretī Mēklenburgā viņš drīkstēja runāt. Tā nu Deizens kopā ar daudziem citiem partijas biedriem bija devies uz Vismāru, tikai lai redzētu un dzirdētu viņu, fīreru . . .

Deizens nopūšas. Tai laikā šķita, ka partijai ir nauda, daudz naudas. Arī viņš juta tās atbalstu. Šodien gandrīz vai rodas iespaids, ka partija taisās viņam atkal atņemt visu, tiecas pazudināt viņu, nevis glābt . . .

Deizenu iesauc istabā ar uzrakstu «Partijas sekretariāts». Kāds jauns cilvēks aicina viņu pie sava rakstāmgalda.

Partijas biedrs Deizens? — Jaunajam partijas sekretāram uz galda atvērti aktu vāki, un viņš pārmaiņus raugās gan Deizenā, gan aktu vākos.

— Kādā lietā esat ieradies?

Vaicātais stomīdamies pastāsta par aizdevumiem, partiju, grūtiem laikiem, advokātu Hempfelu un parādu nomaksu.

Jaunais cilvēks ar laipnajām, tumšajām acīm pacietīgi klausās, pat nemēģinādams pārtraukt Deizenu. Kad tas, uzdevis kādu jautājumu, apklust, partijas sekretārs saka:

— Hm! Jā, jā . . . Esmu jau informēts, muļķīgs gadījums . . . Un, reiz nu jūs, biedri, esat pie mums iegriezies — es gribētu . . . hm! ... darīt jums zināmu, ka par jums ienāk visādi ziņojumi. No dažādām pusēm . . . Diezgan satraucoši . . . Jūs atkārtoti esot kritizējis partiju un tās vadību. Jums taču ir visai respektējams partijas stāžs, vai ne?

UO

— Kā nu nel Tieši tā! — briesmīgi nobālis, stomās Deizens.

— Jo dīvaināk! Jūs esot negatīvi izteicies par partijas nodokļu politiku. Pie katras izdevības apsmejot nez kādus tur pielīdējus un politiskus roklaižas un šķeļot partijas rindu vienotību. Jūs pat esot nolamājis partijas biedru valsts padomnieku Dīstelkampa kungu par bezgodi un vārda lauzēju ... Jā, ko gan jūs īsti iedomājaties? Tas taču ir pretrunā ar partijas biedra pienākumiem! Tā drīzāk ir partijai tieši naidīga nostāja ... Ko jums nodarījis valsts padomnieks?

Deizens stomās un minstinās; tādu pārmetumu birumu viņš nav gaidījis. Kāds tam visam sakars ar viņa nāciena iemeslu? Par naudas darījumiem sekretārs bija pavisam nevērīgi ieminējies, kaut gan zināja par tiem ... Deizens saņemas.

— Valsts padomnieks . . . Pilnvarnieks . . . Viņš runājis kuģu būvētavā .. . teicis runu, devis goda vārdu ... un ... viņš esot to lauzis ...

— Vientiesi gatavais! — dusmās pasprūk sekretāram. — Kāda jums tur daļa? Jūs tak esat veikalnieks, vai ne?

— Jā gan!

— Kādēļ jūs bāžat degunu kuģu būvētavas darīšanās? Tas tiešām ir dīvaini!

— Nē, nē, — izbijies iebilst Deizens. — Nekā dīvaina tur nav! Uzklausiet mani, biedri! — Un, katra vārda galā stomīdamies, nesakarīgi, aizgūtnēm viņš stāsta par savu pastāvīgo pircēju Kārli Fišeru, kuģu būvētavas strādnieku, ko pievērsis nacionālsociālismam. Tas esot bijis Fišers, kurš informējis viņu par pilnvarnieka runu, par goda vārdu un par arestiem, kas tomēr notikuši.

Sis vārdu izvirdums manāmi groza partijas sekretāra noskaņojumu. Vecais nemelo, tas tūlīt redzams — viņa vārdi, satraukums un bailes neviltoti. Sekretārs sāk runāt samierinošā tonī, bez kādiem aplinkiem atgriežas pie naudas lietām un apsola būt par vidutāju. Lai Deizens nebēdājot! Tikai savos izteicienos — to viņš no sirds ieteicot — Deizenam esot jābūt piesardzīgākam, pilnīgi jāuzticoties fīreram, jāizturoties kā apzinīgam partijas biedram.

Nepaspējis lāgā atgūties un labi izprast notikušo, Deizens atkal stāv kantoru tipa celtnes gaitenī. Lēnītēm, kāpienu pa kāpienam viņš dodas lejā no ceturtā stāva... «Partijai naidīga nostāja,» šis sacīja... «Ienākuši ziņojumi par viņu . . . Viss tiem zināms, katrs vārds, ko viņš teicis. Pat notikums ar pilnvarnieku ...»

5

Vakara pusē Kārlis Fišers iegriežas Deizena veikalā. Viņam tūlīt duras acīs izmaiņas vecā vīra ārienē. Vecīgais Deizens vienā naktī, liekas, kļuvis vēl vecāks, gurdais skatiens zaudējis spožumu, skopās atbildes skan izvairīgi. Kārlis apvaicājas, vai viņš saslimis vai arī viņu māc rūpes.

Deizena atbilde ir mīklaina. Lai Kārlis beidzot izprašņāt, viņš nedrīkstot neko teikt, turpmāk viņš vispār runāšot maz. Bet Kārlis lai neapvainojoties, lai stāstot visu, ko zina un domā, gluži tāpat kā līdz šim.

Kārļa Fišera mazās lāča ačteles vērīgi urbjas vecīgajā, satriektajā cigāru tirgotājā. Kas slēpjas aiz šās dīvainās izturēšanās? Bet viņš saprot, pašlaik ar jautājumiem uzmākties būtu ne tikai veltīgi, bet pat nevēlami. Gan jau vecais sāks runāt pats. Un tas notiks, par to Kārlis nešaubās.

Kārlis vēlējās satikt mazo Dārti, ar ko bija iepazinies pie Deizena.

Ērika kopš kāda laika bija tik gražīga, piesējās katram sīkumam, te šis tai nepatika, te tas nebija pa prātam, un vienmēr viņa vēlējās to, ko nevēlējās viņš. Viņa uzstādīja prasības, runāja par Kārļa pienākumiem un saistībām pret viņu. Pēdējais laiks, tā secināja Kārlis, pārvilkt visam svītru.

Par atbildi vēstulei, kurā Ērika vaicāja, kādēļ viņš to pametis, vai tad viņš vairs to nemīlot, Kārlis aizsūtīja meitenei mazu tīstoklīti ar vēstulēm, ko tā bija

viņam rakstījusi, un saltu, īsu paskaidrojumu, ka tiešām nemīlot.

Veselas trīs dienas viņš jutās brīvs un laimīgs, tad iepazinās ar Dārti un sāka kvēli ilgoties pēc tās tuvuma.

Viņa nesa Deizenam cigārus, mājas ražojumu, ko šis, kā jau Kārlim zināms, pārdeva tālāk viesnīcniekiem. Dārtes vectēvs ir cigāru tinējs. No Deizena Kārlis uzzināja, ka vectēvu sauc Prīns un ka viņš dzīvo Paradīshofā. Dārte, viņa mazmeita, rūpējas par vecā saimniecību.

Kārlim liekas, ka Dārte nemaz nav līdzīga citām, visām tām meitenēm, ar ko viņš bijis pazīstams. Ērikas modernā zēngalviņa tik īsi apgriezta, ka pat Kārlim mati garāki nekā viņai. Dārte turpretī gaiši brūnos matus pin bizē, kas pakausī savīta kuplā mezglā. Ērika ir apaļīga, gandrīz vai resna. Dārtes dzīvespriecīgā sejiņa, tiesa gan, vai plīst aiz veselības, taču viņas augums ir smuidrs kā zēnam. Ērikai. ir dzidri zilas acis, tās prot raudzīties sirsnīgi, taču dažkārt arī ledaini salti. Dārtes lielo, brūno acu maigais, vēlīgais skatiens valdzina ikvienu, kam tas pievēršas.

Iemīlējies līdz ausīm, Kārlis Fišers sapņo par Dārti pat pie darbgalda, kaldina plānus un domās sarunājas ar viņu, sāk skopoties, liek feniņu pie feniņa, lai kopā ar meiteni varētu kur aiziet. Viņš pērk pie Deizena ikreiz pāris cigarešu, lai varētu nākt katru dienu, līdz ' uzzina no viņa, kad tā atkal nesīs cigārus.

Šajā sestdienā viņai bija vajadzējis atnest cigārus, bet viņa neatnāca. Kārlis Fišers tik ilgi uzplijas Deizenam, kamēr tas liek viņam aiziet pēc tiem. Nekavējoties viņš dodas ceļā; Kārlis puiciski priecājas par šo izdevību. Kā viņa iepletīs acis! Šovakar viņš neatkāpsies. Kabatā viņam piecas markas. Tā gan ir kārtējā iemaksa par divriteni, bet šodien viņam par to nospļauties. Viņš aizvedīs Dārti uz kino un pēc tam uz dejas lokālu.

Pacilātā omā, pašpārliecināts, enerģisks un līksms viņš soļo pa veclaicīgo Akmeņu ielu, no kuras var nokļūt Paradīshofā. Veikalu skatlogi gaismas pielijuši, kinoteātri neskopojas ar reklāmām, skaļruņos plerkšķ

filmu grāvēji. Ar grūtībām viensliežu tramvajs soli pa solītim rāpjas augšā pa kalnup ejošo ielu.

Paradīshofa ir drūms, šaurs, nolaists caurstaigājams pagalms, izbruģēts ar apaļiem akmeņiem, grambains un nelīdzens, kā slikts lauku lielceļš. Šaurajās ietvēs izdrupuši lieli akmens gabali un robi piebiruši ar saslaukām un atkritumiem, kas izplata nelabu smaku. Abpus ielas senatnīgie, panīkušie nami, kuriem lūp nost apmetums un kuru sijas un spāres it kā ribas — kailas, satrupušas un saplaisājušas rēgojas starp mūriem, atgādina divas rindas ar piedzērušiem, kas balsta cits citu.

Šai Paradīshofā mīt Dārte. Kārlis Fišers palūkojas augšup uz sīkajiem, greizajiem lodziņiem. Namu fasādes tik cieši atrodas blakus viena otrai, ka debesu plašumam atliek tikai šaura sprauga.

Kārlis meklē septītā numura māju. Kā visas kāpņu uzejas, tā arī šī nama kāpnes sākas tieši no ielas. Kārlis atver nelielas durvis un piesardzīgi kāpj augšā. Daudzi pakāpieni vidū izdiluši, kājas jāliek pakāpienu malās. Trešajā stāvā? Droši vien pavisam bēniņos, mājas nav nekādas augstās. Starp otro un trešo stāvu kāpnēm trūkst margu, tās aizstāj resna virve. Kārlis ik soli sper kā uz plāna ledus, baidīdamies, vai kuru katru mirkli neiclūzīs. Grīdās tiešām ir caurumi dūres lielumā, un daži grīdas dēļi nemaz nav pienagloti pie šķērssijām.

Pie durvīm maza plāksnīte ar uzrakstu: Gotholds Prīns, cigāru tinējs. Zem tās metālā poga. Kārlis piespiež to.

Atskan zvans.

Durvis atver Dārte, satrūkstas, viegli pietvīkst un vaicā, it kā Kārlis tai būtu pilnīgi svešs:

— Ko vēlaties?

Šķelmīgi smiedamies, Kārlis atbild, ka atsūtīts pēc cigāriem, ko viņa, acīm redzot, aizmirsusi atnest, bet kas Deizenam steidzami vajadzīgi.

Neziņā viņa vēro viesi un tur durvis pusatvērtas. Aiz viņas kāds ierunājas spalgā deguna balsī. Kārlis nesaprot ne vārda. Bet Dārte tagad plati atver durvis un vīzdegunīgi saka: — Nāc, lūdzu, iekšāI

Viņš tūlīt seko aicinājumam, pārkāpj pār slieksni un jūt zem kājām kaut ko mīkstu. Pītenis, viņš nodomā. Bet, sperdams nākamos solus, viņš paskatās uz grīdu. Glīts kājceliņš! Viņš pabrīnās. Dārte iet 'pa priekšu. Pirmās istabas durvīm viņa paiet garām, pie otrajām paliek stāvam. Kārlis uzlūko viņu, bet viņa izvairās no tā skatiena.

Sīks, baismīgi izkāmējis vīrelis ar atbaidoši neglītu, dzeltenu seju sveicina viesi un vecīgi spiedzīgā, čērkstošā balsī atvainojas. Kārlis lāgā nesaprot ne vārda, viņš blenž šai spocīgajā sejā, kuras āda izskatās kā pergaments, kas cieši pārvilkts pār vaigu kauliem, bezzobu mutē ar apkaltušajām lūpām, acīs, kurām nav uzacu un kuras dziļi iedubušas pierē kā ļaunam, plēsīgam zvēriņam. Izskats viņam tāds, it kā nupat būtu piecēlies no kapa . .. Un tas ir Dārtes vectēvs . .. Ak dievs! Ar šo cilvēku tai jādzīvo zem viena jumta . . .

Sirmgalvis nemitas purpināt, pastumj sānis tabakas lapas un pustītus cigārus, norāda uz saišķošanas galdiņu, uz kura atrodas gatavi cigāri.

Tabakas smarža jaucas ar īpatnēju pelējuma smaku, kas liekas nākam no grīdas un sienām. Kārlis zagšus pārlaiž skatienu istabai. Nekāda lielā tā nav; blakām darba galdiņam, uz kura mētājas tabakas lapas, atgriezumi, tāpat arī gatavi cigāri, stāv zems, visai veclaicīgs sēdeklis ar augstu atzveltni un pie durvīm skapis ar tasītēm un dažiem traukiem. Citādi telpa ir tukša; kailās sienas grezno viens vienīgs mazs fotouzņēmums.

Spriezdams pēc mājas ārpuses, Kārlis dzīvokli bija iztēlojies vēl nabadzīgāku, tādēļ — un arī lai nebūtu jāklusē — viņš saka: — Māja gan ir ļoti veca, Prīna kungs, bet iekārtojies jūs neesat slikti.

— Parādi viņam dzīvokli, Dārtiņ! — tūlīt iespiedzas večuks.

Kārlis satrūcies uzlūko meiteni, kas vēl vienmēr stāv pie durvīm. — Nāc! — viņa aicina ar galvas mājienu.

Kārlis turas, cik vien iespējams, tuvu Dārtei, cenšas tai piedurties, skart tās rokas; viņš nemitīgi raugās meitenē. Bet viņa neliekas par to ne zinis, tēlo, ka neko nav manījusi, atgrūž nākamās durvis un saka: — Dzīvojamā istaba. — Kārlis iemet tajā paviršu skatienu,

bet pēkšņi plati jo plati iepleš mazās, apaļās ačteles. Pašaurā, vecmodīgā, bet gaužām tīrā un omulīgā telpa viscaur ieturēta zaļos toņos. Zaļas ir musturotās tapetes, zaļas vecās, jau stipri apdilušās plīša mēbeles un zaļš arī galdauts uz apaļā galda dīvāna priekšā. Vienīgi paklājs tā nodeldēts, ka sākotnējā krāsa nav vairs nosakāma. Katrs mēbeles gabals šai istabā, lai cik tas vecs, spīd un laistās.

Kārlis pagriežas pret Dārti un saka:

— Tavu roku darbs, vai ne? To visu tu esi uzturējusi labā kārtībā!

Viņa neatbild, aizver durvis un dodas uz telpu iepretim.

Pēkšņi Kārlis noprot, ka izrunājies aplam. Kas par augstprātīgu valodu, it kā Dārte būtu istabene, kuras darbs viņam jānovērtē!

— Virtuve, — viņa saka.

Kārlis tik tikko ielūkojas telpā un apsver, kā visizdevīgāk izturēties. Virtuves durvis atkal aizveras, kā viņam liekas, mazliet par strauju.

Aiz nākamām durvīm, ko viņa atgrūž, redzama kļūst pašaura telpa ar gultu un mazu skapīti.

— Mana guļamistaba. — To teikdama, viņa cieši uzlūko Kārli.

— Ak, cik glīti! — viņš iesaucas pārspīlētā sajūsmā un taisās iet iekšā, kad pēkšņi — blaukt! — viņa aizcērt tam durvis deguna galā.

— Vēl ir viena istaba, — viņa saka.

Tā ir vectēva guļamistaba. Kārlis pieliecas viņai tuvāk un čukst:

— Es pirmīt tikai pajokojos, kādēļ tūlīt jādusmojas?

Dārte neatbild un grib paiet viņam garām. Viņš satver meiteni aiz rokas.

— Dārte, es taisījos šodien tevi aicināt uz kino! Vai vēlies?

— Nē, — viņa atbild, — tā es nevēlos.

— Ko tas nozīmē: tā?

— Ne no šā, ne no tā piepeši ierasties!

— Bet, Dārte, tikai tevis dēļ . ..

Viņa izliekas, ka vēl vienmēr božas, taču atļauj noglāstīt sevi.

Sirmgalvis sēž pie galda un sasien cigārus.

— Tūlīt būs gatavs! Tūlīt! — viņš spiedz, kad mazmeita un Kārlis atgriežas istabā.

Kārlis apsēžas uz krēsla atzveltnes un vēro, kā vecā vīra garie, kaulainie pirksti paņem cigārus, veikli samet tos kastītē un tad, ik reizi veselam pussimtam šūpojoties un kuļājoties sarkanbrūnā saitītē, aizsien mezglu.

Atstādāms dzīvokli ar divsimt cigāriem padusē, Kārlis, ejot garām Dārtei, ātri pačukst: — Tātad lejā, es gaidu.

6

Arnoldam jādodas uz Berlīni. Pavisam! Šis rīkojums un sīkās papildu instrukcijas, ko tikai Stefans varēja sūtīt, atradās pie Detlefa Trēnes, ko Arnolds apciemoja kādā sestdienā, aiznesdams viņam sveicienus no Borga kundzes.

Šaubu nav„ Stefans nolēmis viņam dot atbildīgus pienākumus, uzticēt vadošu darbu.

«Vai esmu pietiekami stiprs?» vienmēr no jauna vaicā sev Arnolds. Ko tad esmu paveicis, lai būtu tam piemērots? Tiesa, biju jauniešu grupas aktīvists, vadīju arī sporta sekciju, pagrīdē darbojos pat par iecirkņa organizatoru, jā, bet vai ar to pietiek? Esmu arī lasījis vienu otru Marksa un Ļeņina darbu, protams, — bet vai ar to pietiek? Vai man nepietrūks zināšanu? Nekad taču neesmu mācījies nevienā partijas skolā . ..

Pēdējās dienās un nedēļās bija apcietināts Hindrik-sens, arī Šlihtings un vēl daudzi citi.

Un Arnolds domā, vai spēs klusēt, ja tie viņu apcietinās un sitīs, un mocīs tāpat kā toreiz. Kas zina, kādas mocības tie vēl izgudros. Stefanam nevajadzēja no manis to prasīt. Vai es spēšu klusēt, kad tas būs vajadzīgs? . . .

Atmiņas par nometnes šausmām, kas likās aizmirstas un pārvarētas, atkal sūrst kā senas, slikti sadziju-

šas brūces. Viņš spēji nodreb, un piere noraso aukstiem sviedriem. Viņam šķiet, ka dzird esesieša, sadista Ken-nikes rupjo balsi. Ko tad, ja tiem izdotos viņu piespiest runāt pret paša gribu? Viņš zina, tikai īss vājuma mirklis, viens vienīgs vārds, un cilvēks neatturami nonāk uz nodevības ceļa, kļūst nelietis, akls ierocis ienaidnieka rokās. Tas var viegli notikt. Viens šaubu brīdis var izšķirt visu. Viens vārds var izlemt, vai tu esi godīgs cilvēks vai neģēlis. Nebūtu Arnolds nekad bijis koncentrācijas nometnē, nebūtu viņš izcietis pekles mokas, šīs uzmācīgās domas viņu tik ļoti netirdītu ...

7

Kad Kārlis Fišers kādu dienu iet pie Dārtes, viņš satrūkstas, pamanījis kaimiņu svinīgo rosīšanos. Dažu dzīvokļu durvis atvērtas. Ļaudis steidzas iekšā un ārā. Uz pakāpieniem sēž pierimuši bērni. Smaržo pēc egļu skujām.

Miris Dārtes vectēvs, cigāru tinējs Gotholds Prīns. Pēcpusdienā viņš vēl tina savus cigārus; piepeši viņam kļuva slikti; viņš iegāja un apsēdās dzīvojamā istabā, sūdzēdamies par nelabu dūšu un ūdeni mutē. Tad viņš mierīgi iesnaudās savā vecajā atzveltnes krēslā un nepamodās vairs . .. Kārlis atrod Dārti virtuvē. Meitenei mugurā tumša kleita; viņa paceļ galvu un tūlīt atkal novēršas.

— Vai viņš miris? — jautā Kārlis.

Viņa pamāj ar galvu, bet neraud.

— Žēl, — viņš nopūšas. — Tik pēkšņi?

Aplicis meitenei roku ap pleciem, viņš jautā:

— Vai tu esi ļoti noskumusi? — un pabrīnās, kad viņa noraidoši pakrata galvu. Viņš apsēžas uz virtuves krēsla pie loga.

Nepacēlusi galvu, nemitēdamās mizot kartupeļus, viņa saka:

— Visiem reiz jāmirst. Un vai mēs tik ilgi nodzīvosim? Vai tikpat viegli aizmigsim?

Un turpmāk? Kas tagad būs? Kā viņa domā iztikt?

%

Ko strādāt? Kur dzīvot? . . . Pirmo reizi Kārlim rodas tādas domas. Pirmo reizi viņš jūt it kā atbildību par otra likteni. Bet pats viņš nemaz neapzinās, ka tas notiek pirmoreiz. Tādā situācijā viņš vēl nekad nav bijis . . .

— Nu, un ... kā tu doma dzīvot turpmāk?

— Man ir kāds priekšlikums, par to tev jāpasaka savas domas. Ja tu nepiekritīsi, jāatrod cita izeja.

Priekšlikums? Lai es pasaku, vai piekrītu? Kārlis Fišers iepleš acis un sāk ausīties. Dīvaina neveiklības sajūta aizžņaudz kaklu. Viņš sēž nekustēdamies.

— Tu varētu pārvākties pie manis. Mēs varētu apprecēties vai arī dzīvot tāpat, kā tu vēlies. Pa vienai vien mēs aizstātu vecās mēbeles ar jaunām, līdz viss kļūtu tā, kā mēs to vēlamies. Un. kad viss būs iegādāts, mēs aplūkosimies pēc labāka dzīvokļa.

Kārlis Fišers pagalam apjūk; viņš nespēj izteikt ne vārda. Deniņos dun, domas kļūst nesakarīgas un trulas. Viņš dziļi un aizgūtnēm ievelk elpu.

— Ko tu par to saki? Vai esi ar mieru? — viņa jautā.

Kārlis blenž meitenē, kas, uzgriezusi viņam muguru, vēl vienmēr stāv pie pavarda, vēl vienmēr mizo kartupeļus ... Tas viss tik necerēti, tik negaidīti ... Viņš pieceļas, tuvojas Dārtei.

— Dārte ... — vairāk pateikt viņš pirmajā brīdī nespēj. Bet viņa nosviež nazi, strauji pagriežas un metas tam ap kaklu.

— Es to zināju, Kārli! Es zināju, ka tu mani mīli. Tas būs brīnišķīgi, pasakaini skaisti!

Viņi skurbst aiz mīlas un dzīvesprieka, bet blakus istabā dus mirušais sirmgalvis.

Svētdienā viņi to apbedīja; drīz pēc tam viņi devās uz dzimtsarakstu nodaļu. Atguvies no pirmā satraukuma, Kārlis sāk ar lielu sajūsmu rosīties. Notikušais piepeši ļoti ielīksmo viņu. Būt precētam vīram, dzīvot pašam savā dzīvoklī — tas ir ko vērts, cilvēks tūlīt kļūst pavisam citāds. Viņš pat spriedelē, ka labi drīz pasaulē jānāk mazam knauķītim, brēkulim un spār-

dulītim, bet Dārte strauji un noteikti protestē. Neesot nekāda steiga, tam vēl vienmēr laika diezgan.

, Tik tiešām, viņa mazā sieviņa ir izdarīga un jauka! Berž un spodrina no rīta līdz vēlam vakaram, nomizo kartupeļus kaimiņienei, kas par to atlīdzina ar sīkiem pakalpojumiem, pārvieto mēbeles, liekās uznes bēniņos, pārvērš vectēva darbnīcu mājīgā istabā. Viņa veic īstus brīnumus ar mazajiem ietaupījumiem, ko atstājis vectēvs. No darba pārnākot, Kārli ik dienas gaida jauni pārsteigumi. Bez ierunām viņš ļauj sev iespiest rokā tirgus somu un dodas iepirkties. Viņš palīdz pat uzpost dzīvokli, mazgā virtuvē grīdu, viņam jāskalda malka un jāiekurina plīts. Viņš ir iemīlējies un gatavs darīt visu, no kā mājās, vecāku paspārnē, sašutis atteiktos.

Kaimiņiem Kārlis patīk. Savā starpā tie pārspriež, kā meitēns uzplaucis un kas tā par krietnu saimnieci. Vecais cigāru tinējs sen aizmirsts; viņš taču aizmirsts bija jau toreiz, kad miris gulēja savā istabā.

Kādā sestdienas pēcpusdienā ceļā dodas mazs, svinīgs ļaužu pulciņš. Daudzi Paradīshofas iemītnieki pa logu noraugās šajā gājienā. Kārļa liecinieks ir sarkan-matis Ādolfs Hērbe, viņa darba biedrs kuģu būvētavā; Dārtei par liecinieku kaimiņš Bēnerts, kas paņēmis līdz sievu.

Jaunais pāris no sirds uzjautrinās par šo «māžoša- # nos», kā izsakās Kārlis, lai gan pats tai par godu uzcirties kā vien prazdams. Dārte tērpusies tumšajā kleitā. Viņa staro laimē un jūtas daudz nopietnāk un svinīgāk par Kārli. Taču viņa pasmejas par Kārļa nebēdnīgajiem jokiem un puicisko delverēšanos un priecājas, ka viņš ir tieši tāds.

Uzposusies arī Bēnerta kundze. Zem brūnā mēteļa, kuru viņa, kā Dārte labi zina, saņēmusi no sociālās apgādes, zili puķotā kleita ar pašas tamborētām mežģinēm gar apkaklīti un piedurkņu atlocēm.

Sarkanmatis frēzētājs vienā laidā mulsi smaida. Viņš ģērbies zilā uzvalkā un svinībām par godu aizsējis ugunīgi sarkanu kaklasaiti. «Nepieļaujama krāsa, ja cilvēkam tādi mati,» nodomā Dārte. Bet kā lai to pasaka lieciniekam?

Vecais Bēnerts, jau gadiem ilgi bezdarbnieks, šai aukstajā dienā uzvilcis gaišu vasaras mēteli, jo viņa ziemas mētelis ir pārāk apnēsāts. Nevar taču, viņa paša vārdiem runājot, ierasties kā pēdējais lupatlasis.

Smiedamies un jautri triekdami, viņi ienāk dzimtsarakstu nodaļā. Viņiem jāuzgaida. Priekštelpā izkārtas instrukcijas jaunlaulātiem; tās noder Kārlim un viņa kolēģim par ieganstu jauniem jokiem un zobgalībām. Visus aicina iekšā, viņi nonāk svinīgi uzpostā telpā. Paneļa sienas, uz palodzes ziedi. Aiz platā rakstāmgalda stāv kāds kungs, kas izskatās pēc vecākā viesmīļa, — tas ir nodaļas pārzinis. Viņš paspiež roku jaunajam pārim un tad apsveicinās arī ar lieciniekiem.

— Sēstieties, lūdzu!

Viņš pats arī apsēžas.

— Kārlis Heinrihs Fišers ar dzīves vietu Robinsona ielā numurs 8, pie vecākiem?

— Jā gan!

— Doroteja Elizabete Vollerta ar dzīves vietu Para-dīshofā numurs 7, pie Emīla Gotholda Prīna?

— Jā! — Kad šis svešais cilvēks piemin vectēvu, it kā tas vēl būtu dzīvs, Dārtei tomēr sāpīgi sažņaudzas sirds.

— Jūs esat ārietis, vai ne?

— Jā gan! — atbild Kārlis.

— Un jūs, Vollerta jaunkundze?

— Jā, es arī.

— Tīrasiņu ārieši?

Kārlis nespēj vairs novaldīt smīnu. — Kā lai to saprot? — viņš jautā.

— Tas nozīmē, — vai arī vecāki un vecvecāki no mātes un tēva puses bijuši ārieši. Tas tā ir, man jau zināms no aktiem.

Kādēļ tad tu vaicā, lutausi tāds, nodomā Kārlis, bet atbild, apstiprinoši pamādams:

— Jā!

— Un no jūsu puses arī, vai ne?

— Jā!

Tad ierēdnis pārbauda liecinieku dokumentus un beidzot jautā Kārlim, vai viņš vēloties stāties laulībā ar Doroteju Vollerta jaunkundzi. Viņš to vēlas un saka:

— Jā!

Dārtei tiek jautāts, vai viņa savukārt vēloties stāties laulībā ar Kārli Fišeru. Arī viņa vēlas, piekrītoši pamāj ar galvu un atbild:

— Jā!

— Vai jums ir gredzeni?

— Nē!

— Nu, labi.

Pēc tam, kad abi parakstījušies reģistrācijas lapā, dzimtsarakstu biroja pārzinis, vēlēdams laimes, krata roku Fišera kungam un Fišera kundzei. Liecinieki šajā laikā ieraksta savus uzvārdus liecinieku grāmatā.

— Man ir augstais gods pasniegt jums šo mūsu valsts velti.

Ierēdnis pasniedz Kārlim Fišeram Ādolfa Hitlera grāmatu «Mein Kampf». Kārlis cieši sakož zobus, saņem, pateicas un steidzas uz izeju. Tikko izgājis pa durvīm, viņš, nespēdams novaldīt smieklus, sāk skaļi sprauslāt.

— Lūdzu, nākamie! — sauc kalpotājs.

— Kas par laipnību no fīrera puses, — vai ne?

Ilērbe nopētī grāmatu, it kā redzētu to pirmo

reizi. — Cita noieta tai laikam nav, — viņš sausi saka.

— Trakais, apdomā, ko tu runā, — nobijies viņu apsauc Bēnerts.

— Tu laikam taisies to lasīt?

— Esmu jau lasījis.

— Tā-ā? Ak tad tādēļ tu neesi nacists!

— Pietiek, vai turēsi muti! — iešņācās Kārlis. — Nudien, pavisam prātu izkūkojis!

Bet brīdi yēlāk viņi atkal sāk skaļi smieties. Sievietēm kļūst mazliet neērti par tādu izturēšanos. Kārlis notver sašutušu Bēnerta kundzes skatienu.

— Bija taču tiešām svinīgi, — viņa saka.

— Man gan tā neliekas, — iebilst Kārlis. Viņš pavelk sānis mazrunīgo Dārti un iečukst tai ausī:

— Svinīgais vēl priekšā, — vai ne? — Viņš mīļi noskūpsta tās mazo austiņu . . .

Arnolds izlēmis galīgi: svētdien viņš dosies uz Berlīni, rīt uzteiks darbu. Vecākiem viņš atstās dažas rindiņas, un tie būs spiesti samierināties ar notikušo; viņš neuzdrošinās priekšlaikus atklāt savu nodomu; viņu baida pārmetumi un asaras.

Vēlu vakarā pēc darba viņš viens sēž virtuvē un nopūlas, sacerēdams atvadu vārdus. Arnolds pārliecināts, ka tēvs jau sen guļ, bet piepeši tas pārrodas mājās, turklāt viegli iereibis, kas pēdējo gadu laikā vairs ne reizes nav gadījies.

Tēvs sveicina tik pieklājīgi, ka Arnolds tūlīt jauš briestam negaisu, taču izliekas neko nemanām, tikai nedaudz pavelk sānis savu krēslu, lai dotu tēvam vietu. Arnolds las^i avīzi un skaidri jūt, ka tēvs nemitīgi blenž viņā. Elsdams pūzdams tas novelk svārkus un pa paradumam uzrotī krekla piedurknes. Arnolds saspringti apsver, kas tēvam var būt padomā. Viņš nepacietīgi gaida sarunas sākumu. Acis stingi veras avīzē, it kā viņš lasītu.

Tēvs trokšņaini apsēžas pie virtuves galda, taču nepieskaras ne maizei, ne pienam. Tēvs izturas tā, ka Arnoldam kļūst neomulīgi, bet viņš neuzdrošinās paskatīties turp.

— Vai tu tiešām . . . vēl vienmēr esi komunists?

Arnolds izbrīnā paceļ galvu. Vecais vīrs sēž nekustēdamies un stingri raugās dēlā. Arnoldam tēvs liekas dīvaini pārvērties. Acis vēl dziļāk iegrimušas dobumos nekā citkārt, un biezās ūsas, kas sedz visu virslūpu, šauro seju padara vēl kalsnāku.

— Nē! — atbild Arnolds.

— Tā jau man likās, — vecais izmet šos vārdus izsmējīgi, nicīgi, bet reizē izaicinoši, piebīda sev tuvāk vakariņas, noņem virsējo šķīvi, ar ko apklāta maize, un nobrauka ar plaukstu ūsas. Arnolds redz, ka tēvam dreb roka.

— Kļūst karsti, ko? Dumpīgā klaigāšana vairs nelīdz .. . Nolien krūmos, varoņi tādi, ja vēl nav pārsvie-dušies ienaidnieka pusē. Sie puišeļi, šie mutesbajāri! Hahā! Jā gan, mutesbajāri.

Kāri ēzdams, vecais ar pilnu muti turpina rūkt lielākoties nesaprotamus vārdus. Arnolds, atkal raudzīdamies avīzē, cenšas saprast tēva vārdus un noskārst, kurp tas tēmē . ..

— ... Sociāldemokrāti, tie tomēr ir citi vīri . . . Šie mūždien ķengātie ... Šie nodevēji . .. Gan jau redzēsim, kas ir īstie antifašisti . . . Gan jau redzēsim!

Arnolds pieceļas un iziet no virtuves. Vecais apklust un, galvu piešķiebis, noskatās viņam pakaļ.

Vēl ilgi Arnolds guļ nomodā, ieklausās katrā troksnī, kas nāk no virtuves, — beidzot, pārstājis purpināt, tēvs klusītēm, gandrīz vai zagšus ielavās guļamistabā.

— Kāpēc viņš dzērumā tā izrunājas? — Līdz šim Arnolds domāja, ka tēvs raizējas par viņu, baiļojas, ka viņš varētu atkal sākt darboties pagrīdē, tādēļ varētu par jaunu nokļūt koncentrācijas nometnē un tur aiziet bojā . . . Tagad izrādās, ka tēvs tur viņu par gļēvuli, par puišeli, par mutesbajāru .. . Kur tas saklausījies šos epitetus? Kāds iemesls tādai nesavaldībai? Viņš taču nezina, ko es daru vai nedaru . . . Labi vien ir, ka viņš neko nezina. Ja tīk, lai tur mani par zaķapastalu. Lai! . . . Bet ko tēvs paveicis pats? Varbūt viņš tā runā tādēļ, ka domā par sevi, pats ar sevi nav apmierināts? Bet viņš taču ir vecs ... Un vīlies ... Velns parāvis, kas viņu pamudina tā runāt?

Blakus istabā jau sen dzird vienmērīgi krācam veco vīru, bet Arnolds vēl guļ nomodā. Viņš domā par Stefanu, par Berlīni. Cik labi, ka tēvs par mani tādos ieskatos un neko nenojauš! Viņš nevarēs man neko pārmest, viņam nāksies savu spriedumu grozīt, ja reiz izies greizi . . .

9

Mājodams vecāku paspārnē, Arnolds allaž bija mātes luteklis, tādēļ viņam nebūt nelikās viegli mainīt ierastās ērtības pret svešatnes neziņu. Pagrīdes darbs Hamburgā — nu, tas bija pats par sevi saprotams, — nemierīga, satraukuma pilna dzīve svešā pilsētā, ar vil-toliem dokumentiem kabatā, to pagaidām pat iedomāties bija grūti.

Ne jau par briesmām viņš domā, gluži otrādi, tās te liekas pat mazākas. Ja viņu apcietinās citā pilsētā, viņš būs svešinieks, kas iekritis pirmo reizi. Tā ir dziļā neziņa, kas satrauc un mulsina Arnoldu.

Protams, viņš zina, pie kā Berlīnē griezties; viņš pat ir informēts par katru soli, ko vajadzēs spert svešajā, nepazīstamajā pilsētā. Bet vai iepriekš nospraustie soļi novedis pie mērķa? Ko tad, ja neizdosies satikt sakarnieku? Atgriezties? Pēc aizbraukšanas, kas notikusi tādā slepenībā? ...

Tēvs iepletīs acis, tas nožēlos savus pēdējos vārdus. Jā gan, dēls tomēr ir cita kaluma cilvēks, nekā viņš bija domājis . . . Vai māte ļoti raudās? ... Abiem nebūs viegli .. . Arnolds tiem ir vienīgais.

Cerams, vecāki nedarīs muļķības, nemeklēs viņu, par spīti atvadu vēstulei; kas zina, ka tie vēl nedodas pie Fričes, nesāk to iztaujāt... Tas var izraisīt aizdomas . ..

Domās Arnolds kavējas pie «Oriona» administratora, kas atlaida viņu visai nelabprāt, solīja pielikt algu un negribēja ticēt, ka viņš Kaselē atradis labāk apmaksātu vietu.

Pat Denglers jutās noskumis un glaimīgi runāja par labiem biedriem un patīkamu sadarbību.

Naksnīgais brauciens vilcienā — vienmuļi ritmiskā riteņu klaudzoņa, drūmais, blāvais apgaismojums, smacīgais gaiss kupejā, snaudošie pasažieri, kas, mutes pavēruši, sēc un krāc, — viss nomāc, rada smagu nogurumu. N r

Arnolds apskauž resno kaimiņu, kas sēdus cieši guļ, ierāvis galvu mēteļa apkaklē. Viņš arī cenšas iemigt, bet tā ir tikai snauduļošana pusmiegā, pusnomodā. Plakstus piemiedzis, viņš vēro jauno sievieti, kas sēž iepretim pie loga un veras naktī . . .

Rītausmā viņš būs galvaspilsētā. Kā viņam tur klāsies? Kādu darbu viņam izraudzījis Stefans? ... Varbūt Stefana tur vairs nav? Varbūt tas jau sen strādā citā pilsētā? . . . Jauni biedri, jauns darbs, jaunas grūtības, jaunas briesmas.

Un ko viņš pametis aiz sevis? Sarautus sakarus, apcietinātus biedrus un daudzus vientuļus, sarūgtinātus, cerības zaudējušus cilvēkus . . . Kārlis Fišers ... Jā, tas izlocījās, aizlaidās lapās. Viņš apprecējies . . . Kārlis — un apprecējies! Lai nu ko, meiteni, kas Kārli tiktāl pieveikusi, man gribētos redzēt.

Kārlis Fišers . . . Garus gadus strādājuši kopā jaunatnes nodaļā un sporta apvienībā; viņi bija sadraudzējušies un labu laiku satikās katru vakaru . .. Tā dzīve atsvešina cilvēkus; katrs aiziet savu ceļu . . . Kārlis Fišers apprecējies, tas tik ir joks, to Arnolds nebija gaidījis, to ne . . . Nu, arī mans ceļš nav bez negaidītiem pavērsieniem.

Vai man pietiks spēka iet šo ceļu? ... Vai nepievilšu partiju, ja tā man uzticēs atbildīgu darbu? .. .

Kāda būs šī kafejnīca, kur man jābrokasto? Vai kāds mani uzrunās? Ja tā, nebija vajadzības man jau Ham-burgā paziņot arhitekta adresi . . .

Kas būs turpmāk? ... Smaidīdams, bet nopietni viņš saka pats sev;

«Tilti ir nojaukti ... Uz priekšu!»

10

Krustām šķērsām Arnolds izstaigā apkārtējās ielas. Vienmēr no jauna viņš pārbauda, vai netiek izsekots. Sazini nu, kādēļ šo ielu sauc par Alkšņu aleju — neviena kociņa neredz šai platajā, aristokrātiski klusajā sānielā ar vienādi augstiem, vienādā stilā celtiem namiem. Mūra nišās virs ieejām stāv statujas cilvēka augumā: Vilhelms I mundierī, bārdainais ķeizars Fridrihs, vēl citā — svētais bruņinieks Georgs, grūzdams šķēpu pūķim līdzīga nezvēra atplestajā rīklē. Lieli, galvenokārt romiešu cipari norāda mājas celšanas gadu. Tās visas radušās ap gadsimtu miju. Solīdas celtnes, bet atbaidoši neglītas ar savām grieztalām, samāksloto rotājumu pārmērību un bezgaumīgajiem, it kā pielipinātajiem balkoniņiem. Veikalu šajā ielā nav; tikai šur tur pagraba stāvā noslēpusies kāda dārzeņu tirgotava vai maiznīca.

Alkšņu aleja 43. Statujas vietā virs ieejas namā bronzas bareljefs ar jauneklīgā Vilhelma II galvu ... «Kas tik viss nav saglabājies šajos piecpadsmit republikas gados,» brīnās Arnolds. Un neatskatīdamies viņš ieiet namā.

Bet kāpņu telpā viņš visai rūpīgi un bez steigas ciešāk sasien apavu auklas... Neviens nepaiet garām ... Nekas aizdomīgs nav manāms ... Viņa pulkstenis rāda tieši pusdivpadsmit. Lēnām viņš dodas augšā pa kāpnēm.

Pirmajā stāvā dzīvo gleznotājs Alfrēds Bēme un tapsētājs Oto Lēberehts. Arnolds uzkāpj stāvu augstāk. Kaimiņos Ludvigam Zerkelam, kam uz durvju plāksnītes tikai vārds un uzvārds, mājo arhitekts Valters Hā-berlands.

Arnoldam tomēr sažņaudzas sirds. Viņš dziļi ievelk elpu, lai nomierinātos ...

Nopirktās rīta avīzes augšmalā, kā norunāts, viņš uzrakstījis «Sveiciens Stefanam» un avīzi ielicis lielā aploksnē. Vai viss noritēs gludi? ...

Kas par cilvēku ir šis arhitekts?

Piezvanījis Arnolds tūlīt izdzird soļus.

Važiņa netiek noņemta; pa durvju spraugu kāda balss vaicā, kas tur esot.

— Es vēlētos satikt Hāberlanda kungu.

— Vai ļums kaut kas nododams?

— Jā.

Važiņa tiek noņemta. Durvis atver izstīdzējusi, paveca kalpone un aicina Arnoldu ienākt.

— Ko jūs vēlaties nodot Hāberlanda kungam?

— Šo te.

— Lūdzu, uzgaidiet mirkli!

Arnolds paliek viens priekšnamā, no kura ved tālāk pagarš gaitenis. Telpā valda krēsla; nedaudz gaismas iekļūst vienīgi caur nelielo stiklu istabas durvīs; Arnolds redz drēbju pakaramo, uz kura karājas platmale, un lādei līdzīgu kasti, ko klāj izšūta sedziņa.

«Kā izturēsies arhitekts? Tas taču tagad skaidri zina, kas par lietu un ko man vajag,» apsver Arnolds. «Iespējams, tas nepieņems mani, liks atnākt citu dienu.

Un šī garā kalpone? Kādēļ arhitekts lika durvis atvērt kalponei, labi zinādams, ka es ieradīšos? ...»

Paveras kādas durvis. Šaurajā gaismas strēlē, kas plūst no istabas, stāv garā kalpone. Hāberlanda kungs lūdzot ienākt. Arnolds panākas tuvāk. Kas par dīvainu būtni šī kalpone; kalsnais, kumpainais deguns kā putna knābis; mazā galva balstās uz gara, tieva kakla, kas stīdz no pleciem kā nokaltis zars ...

Arnolds paiet tai garām, un, kad tā klusi aizver aiz viņa durvis, viņam piepeši rodas drausmīga sajūta, ka iekļuvis slazdā, ka notverts.

Šo sajūtu pastiprina arhitekta izturēšanās. Tikko Arnolds pārkāpj slieksni, tas skarbā, spalgā balsī, pārlieku gari vilkdams «r» skaņu, sauc viņu tuvāk.

Arnolds paskatās visapkārt, ar acīm meklē gestapo aģentus, nešaubās vairs, ka iekļuvis lamatās.

— Drrusku tuvāk! Drrusku tuvāk, ja drrīkstu lūgt!

Aiz masīvā rakstāmgalda sēž korpulents maza auguma plikgalvis ar apaļu seju un tukliem vaigiem; viņš enerģiski māj ar roku. Lai gan Arnolds iet tuvāk, svešajam liekas, ka tas nenotiek pietiekami ātri. Skaļi, nepatīkami skaļi viņš kliedz:

— Jūs esat Stefans? Prriecājos, prriecājos! Kādā sa-karrībā esat icrradics, Stefana kungs?

Arnolds nokrīt kā no plaukta. Ko tas nozīmē? Vai tad viņš neko nezina? Kādēļ viņš tā bļaustās? Kā viņš var mani noturēt par Stefanu?

— Piedodiet, jūs taču esat Valters Hāberlanda kungs, arhitekts Hāberlands?

— Prrotams, tas es esmu! Tas pats!

«O, tas grib izkulties no ķezas. Tas grib no manis tikt vaļā.» Neziņā Arnolds veras tuklajā, gludajā sejā, lielajās, tumšajās acīs zem biezām uzacīm. «Ko gan tagad lai saku?»

— Varbūt jūs atceraties. Varbūt jūs zināt, kādēļ esmu ieradies . . . Jums taču jāzina, ko — ko nozīmē mans apciemojums . ..

— Jūs rrunājat mīklās, jaunais cilvēk. Mīklās! Sakiet, ko jūs no manis grribat. Neesmu nekāds gaišreģis!

«Šim te pietiek, tas ir skaidrs. Baidās, griež ilksis

atpakaļ. Iespējams, blakus istabā uzglūn gestapo un viņš grib mani glābt. Vajadzētu pateikt kaut ko nevainīgu. Nolādēts, par tādu varbūtību neesmu padomājis ...»

Arnolds nesakarīgi atvainojas, paklanas un taisas iet.

— Pag, jaunais cilvēk, ne tik strrauji! Vienu mirr-

kli! #

Korpulentais arhitekts pielec aiz rakstāmgalda kājās un aiztipina Arnoldam garām.

— Pirrms aizejat, pārrunājiet ar kungu, kas jūs gaida blakus istabā. Nu, ejiet taču! Jā, jā, šīs durrvis, parreizi! Ejiet tik iekšā!

Arnolds vilcinās; kājas un rokas kā paralizētas, pavisam neprātīgi krūtīs lec sirds. Mehāniski viņš atver durvis un paliek uz sliekšņa kā sastindzis stāvam, nespēdams paspert vairs ne soli; istabā stāv Stefans un smejas viņam taisni acīs.

— Arnold, kā es priecājos!

Un Stefans, stiprais Stefans, tēraudcietais, nepielūdzami bargais Stefans pienāk pie Arnolda, pievelk viņu sev klāt, apkampj viņu. Stefans, ko Arnolds nekad necerēja šeit sastapt, jo domāja, ka tas darbojas kādā tālā Vācijas nostūrī, — Stefans šeit, tas gaidījis viņu . . .

— Mums daudz kas jāpārrunā, Arnold!

Stefans aizver durvis. Abi apsēžas pie apaļa galdiņa. Arnolds ieņem vietu uz dīvāna blakām atvērtai grāmatai, kas tur nomesta. Acis nenovērsdams, viņš raugās Stefanā.

— Vai tu jau visu laiku biji šeit? — viņš jautā pirmais.

— Nē. Biju stacijā, sagaidīju tevi. Šodien taču astotais.

— Tu biji stacijā?

— Jā!

— Tā-ā? Tad jau tu laikam biji arī tajā kafejnīcā?

— Tikai tuvumā.

— Un šis arhitekts, Stefan, kas tas par putnu?

— Lielisks cilvēks, Arnold, iejūtīgs biedrs, drosmīgs un uzticams draugs.

— Bet kādēļ viņš tā kliedz?

— Tāds viņam ieradums, tā ir viņa īpatnība; nav jau tā domāts, citādi viņš neprot.

Un Stefans iesmejas. Kas viņam par stipriem, baltiem zobiem, Arnolds to agrāk nav ievērojis. Draugs ir pārvērties: «hitlera Ūsiņas» noskūtas, seja kļuvusi atklātāka, vīrišķīgāka. Arnolds nenolaiž no viņa skatienu.

— Ko tu darīji šais trijās nedēļās?

— Neko! — atbild Arnolds.

— Pareizi darīts!

Stefans pieceļas un pastaigājas šurpu turpu pa istabu.

— Un ko tu domā darīt turpmāk?

— Vai es zinu? To taču izlems partija, Stefan.

Kāds klusi klauvē. — Iekšā! — sauc Stefans, pagriezies pret durvīm.

Istabā pabāž galvu garā kalpone un apvaicājas, vai atnest tēju.

— Protams! Labprāt! — atbild Stefans.

Kamēr kalpone klāj galdu, Stefans saka viņai komplimentus, slavē viņu, Arnoldam dzirdot, nežēlodams laipnības, uzlieli viņas prasmīgās rokas. Vecā meita nosarkst līdz matu galiem un kaunīgi nodur acis. Acīm redzot, Stefans viņai nav nekāds svešinieks, tas, jādomā, šai mājā ir gaidīts viesis.

— Kalpone? — jautā Arnolds, kad viņa aizgājusi.

— Ko, vai arī nav pa prātam? No acīm redzu!

— Kā tā, — arī?

— Nu, mūsu draugs Hāberlands taču arī nav pa tavai gaumei! — Stefans runā klusāk.

— Visi sievieši jau nevar būt skaisti. Toties garā Magdalēna ir mūsējā ar sirdi un dvēseli. Viņa ir vienā no šīm kristīgajām apvienībām un nīst nacistus kā pašu nelabo. Mazliet kaprīza, bet godīga dvēsele! Viņas paspārnē varam justies drošībā.

Arnolds paraugās apkārt istabā, kuras sienas plecu augstumā klāj panelis un grīda nosegta paklājiem. Viņš aplūko brūno riekstkoka spoguļskapi, un Stefans, kas. liekas, uzminējis viņa domas, piemetina:

— Turīgs draugs. Raibi iet šai pasaulē, vai ne? ...

Es tiešām priecājos, manu zēn, ka esi ieradies. Sāku jau bažīties, ka arī tevi būs arestējuši.

— Arī mani? — ausās Arnolds. — Kas tad vēl arestēts?

— Tu nezini? — jautā Stefans. — Mūsu resnais Dimptens.

— Dimptens?

— Jā, un kopā ar viņu daži no ostas un Vedelas.

— Kā tev izdevās to uzzināt?

— No Valtera, viņš ieradās vakar.

— Tā, Valters Keplers ir šeit?

— Sasodīti daudz zaudējumu bijis pēdējā laikā — bet nāc, iedzersim pa malkam . . . Valteru tagad, starp citu, sauc citādi, tev arī nāksies mainīt vārdu.

Apsēdies pie mazā, apaļā galdiņa iepretim Arnoldam, Stefans iemērc tējā biskvītu, ēd un stāsta:

— Sagrautas , daudzas sīkas šūniņas. Vienā pašā ostas šūniņā Stubenhukā apcietināti sešpadsmit, turpat visi tās biedri. Vedelā arestēta visa iecirkņa komiteja — tā ir astotā, kopš pie varas nācis Hitlers. Valteram bijusi cūkas laime, viņš paspējis laikus nozust.

— Vai tu paliksi Berlīnē? — jautā Arnolds.

— Tikai neilgi; man laikam uzticēs kāda apgabala vadību.

— Un kas ar provokatoru?

Stefans pieceļas un soļo šurpu turpu pa istabu. Stāstīdams viņš lūkojas grīdā, runā it kā pats ar sevi. Viss liecinot par saskaņotām, rūpīgi apsvērtām gestapo akcijām; savai tiesai nodevības tur noteikti vajagot būt, bet daļēji tie esot vienkārši piesardzības pasākumi, jo apcietināto vidū atrodoties arī tādi, kas jau mēnešiem ilgi neesot aktīvi darbojušies, taču gestapo zināmi kā komunisti. Tādēļ viņš arī baiļojies par Arnoldu. No jauna apcietināti daudzi, kas bijuši izlaisti no koncentrācijas nometnēm. Jānogaidot, vai arī citur sāksies aresti. Ja tas tā, tad varot būt droši, ka nacisti plāno nopietnu politisku akciju, un tam laikus jāsagatavojo-ties.

Arnoldam jau labi sen uz mēles kāds jautājums. Brīdī, kad Stefans apklust, viņš vaicā:

— Kas man būs jādara, Stefan? Un kur es strādāšu?

— Pagaidām tu droši vien paliksi Berlīnē un vēlāk, iespējams, uzņemsies kāda apgabala politisko vadību.

— Apgabala politisko vadību? — satrūcies atkārto Arnolds.

Stefans domā, ka viņam vispirms ļaus pamazām aprast, pakāpeniski dodot dažādus uzdevumus. Viņš saņemšot jaunus dokumentus, naudu un pirmajā laikā varēšot arī kaut kur apmesties uz pastāvīgu dzīvi. Vēlāk, kad viņam uzticēšot noteiktu darbu, dzīvokļa jautājumu nākšoties atrisināt citādi.

— Bet, Stefan, vai es tādam darbam būšu piemērots? . . . Vai man nepietrūks zināšanu?

— Nepietrūks! — īsi atsaka Stefans un turpina: kamēr viņš, Stefans, būšot Berlīnē, Arnolds cieši sadarbošoties ar viņu. Kādi būšot partijas vadības turpmākie rīkojumi, viņš gan vēl nezinot, bet cerot, ka viņiem kādu laiku atļaušot strādāt kopā vienā un tai pašā apgabalā.

— Stefan, man ļoti bail, ka neattaisnošu tavu un biedru uzticību. Toreiz, kad partija vēl darbojās legāli, man atbildīgu pienākumu nekad nebija. Un bez tam, jā, bez tam ārpus Hamburgas nekad neesmu dzīvojis. Man trūkst pašpaļāvības, lai neuzkrītoši darbotos svešā pilsētā. Jau pirmīt, kad Invalīdu ielā meklēju Brummeijera kafejnīcu, es tūlīt ievēroju, ka ļaudis noskatās uz mani kā iebraucēju.

Stefans smejas.

— Kas par to? Ik dienas Berlīnē ierodas tūkstošiem iebraucēju. Tu runā, it kā būtu laucinieks. Tukšas valodas!

— Man šķiet, tu nespried pareizi, Stefan! Es strādāšu pēc labākās sirdsapziņas, — jā, tieši tādēļ; es darīšu, ko vien varēšu, bet nastai jābūt man pa plecam. Redzi . . .

Stefans pārtrauc viņu: apstājies istabas vidū, viņš piepeši sāk runāt citā tonī; plati izlicis kājas, viņš asi un izaicinoši kā skaldīt noskalda: — Arnold, ja tu gribi būt komunists, tev jākļūst apzinīgākam, cietākam un apņēmīgākam! Tu esi vadošs partijas darbinieks, uz tevi gulstas liela atbildība. Apņēmība ir visai svarīgs priekšnosacījums. Būt lielu uzdevumu cienīgam, tas

nozīmē — būt bargam pret sevi, pašam sev izvirzīt visaugstākās prasības. Vai nu iznīdē pēdējās mazdūšības paliekas un dzīvo tikai pienākumam, vai arī atklāti pasaki, ka nejūties stiprs diezgan, un atsakies no uzdevuma.

Šie vārdi skan gandrīz rupji. Satraukumā nobālis, Arnolds lielām acīm raugās Stefanā. Viņš kaunas par savu izturēšanos, viņu sāpina katrs drauga vārds. Lēni viņš pieceļas. Arnolds ir garāks par Stefanu, bet, redzot viņu tā stāvot — ar plati izliktām kājām, druknu un plecīgu, nedaudz pieliektu galvu, — viņš pats sev liekas daudz mazāks par biedru.

— Nerunā tā, Stefan! Tu pārprati mani.

Abi stāv cieši viens otram iepretim. Arnolds redz, kā izzūd skarbā izteiksme drauga un biedra vaibstos, un sniedz tam roku. — Runāsim par to, kas darāms!

Stefans satver pastiepto roku un stingri paspiež to. Tiklīdz viņi atkal apsēdušies, tas iegrūž Arnoldam sānos draudzīgu dunku, taisās pateikt kaut ko sālītu, bet neatrod īsto vārdu. Viņš paņem vēl vienu biskvītu, iemērc to atdzisušajā tējā un sāk pa mazam kumosiņam ēst. Juzdams Arnolda skatienu, viņš atkārto:

— Jā, runāsim par to, kas darāms. Darba mums pilnas rokas, turklāt tas ir svarīgs.

11

Arnolds apmeties Moabitā, netālu no Pāvila baznīcas, pie kāda sociālās apgādes resora darbinieka, kurš izdaudzināts par pārliecinātu nacistu.

Katru rītu un vakaru Arnoldam jāiet garām neglītām, sarkanām kazarmām un cietuma ēkām, kas raksturīgas šim pilsētas kvartālam. Kā vairums šejieniešu, arī viņš, šķiet, nepievērš lielu uzmanību šīm mūra apjoztajām celtnēm; bet patiesībā Arnolds ne reizi nav gājis savu ceļu, nedomādams par tiem daudzajiem, kas atrodas aiz šīm sienām un restēm un tiek nežēlīgi mocīti un spīdzināti. Viņš nezina, kā tos sauc, bet vienu no tiem viņš pazīst, vienu, ko pazīst visi, — Ernstu Tēlmanu. Divdesmit baismīgus mēnešus viņš jau smok

viennlcā, lamāts, apsmiets, ienaidnieku mocīts, kas visādi parāda ieslodzītajam savu varu. Divdesmit mēnešus, — bet ne ciešanas, ne neveiksmes politiskajā darbā, ne dažu biedru nodevība — nekas nav spējis viņu salauzt; gluži otrādi, visbargāko pārbaudījumu mēnešos norūdījies, viņš ir pāraudzis pats sevi, palicis nelokāmi uzticīgs apspiestajai tautai un kļuvis par cīņas simbolu miljoniem.

Kad Arnolds pirmo reizi palūkojās augšup uz mazo, aizrestoto logu kvadrātiem, viņš nodrebēja šausmās un pasteidzināja soļus. Bet tagad, skatienam atkal slīdot pāri saltajām akmens sienām, viņam šķiet, ka no katra tumšā dobuma sauktu ieslodzītā biedra balss: — Uz priekšu! Cīnīties drosmīgāk! Nepadoties!

Ticīgie veltīgi veras debesu dzīlēs un izlūdzas, kā paši saka, drosmi un spēku. Arnolds no dienas dienā lūkojas augšup aizrestotajos logos, sakož zobus, klusībā savelk rokas dūrēs, un katrs viņa skatiens ir zvērests.

— Parunā ar Menni — komunistiskās jaunatnes apgabala organizatoru, palīdzi viņam, lai mēs varētu aktivizēt darbu jauniešu vidū.

Tāds ir Arnolda pirmais uzdevums.

— Runā ar viņu draudzīgi, biedriski, — teica Stefans, — bet esi neatlaidīgs, noteikts. Kā ziņo biedri no apgabala, viņš visur līdzi nēsā revolveri; negrib dzīvs doties nacistiem rokās, ja reiz izietu greizi. Pret šīm romantiskajām iedomām jācīnās, iekams tās radušas sekotājus.

Konspiratīvajā dzīvoklī Dragūnu ielā Arnolds satiekas ar Menni un diviem citiem jauniešiem; viens no tiem, vārdā Pučs, ir jaunatnes organizators Pankovā, otrs, Rolfs, darbojas Tempelhofā.

— Site laikam prostitūtas midzenis, ko? — jautā Menne un paraugās apkārt istabā.

— Nē, saimnieces istaba.

— Nodeldētais dīvāns par to neliecina.

Menne nemitīgi klīst apkārt pa istabu, ziņkārīgi, sīki pētīdams greznuma lietiņas un fotogrāfijās uz kumodes. Viņam nav vairāk par gadiem divdesmit, viņš ir pamaza auguma, bet drukns, spēcīgs. Rokas neveikli nokarājas gar sāniem, it kā būtu par garu. Seja īsti nesaderas ar smagnējo stāvu — tā ir pārāk kalsna, novārgusi, un acis dziļi iekritušas. Ar atbildēm viņš nadzīgs, bet ar jautājumiem vēl nadzīgāks — jautā bez gala, bez mitas.

Tiklīdz abi jaunieši paliek atbildi parādā, viņš griežas pie Arnolda, un tam ne vienu reizi vien nākas atzīties, ka arī nav lietas kursā. Menne interesējas par visu: kādos lieluzņēmumos eksistē patstāvīgas jauniešu šūniņas, cik plaši ir sakari ar apgabala darba dienesta nometnēm, vai rasti kontakti ar citu novirzienu jauno strādnieku grupējumiem, vai darbojas sociālistiskās jaunatnes apvienība, vai zināmi vēl kādi opozicionārās jaunatnes pulciņi, kā veicas darbs lauku izpalīgu vidū, brīvprātīgajās darba vienībās, «Darba frontē», organizācijā «Prieks dara stipru» un sporta apvienībās.

Bet, kad Pučs, Rolfs vai arī Arnolds atbild uz viņa jautājumiem, rodas iespaids, ka Menne nemaz neklausās; kamēr citi runā, viņš knibinās ap porcelāna nieciņiem, vēlreiz nopētī fotogrāfijās vai klimst apkārt pa istabu. Viņš tēlo pašpārliecināto, pārāko, jautā un sarunu virza viņš.

Bet viņš sniedz arī norādījumus, dod padomus, ierosinājumus, min kā slikta, tā teicama pagrīdes darba piemērus un, runādams par tuvākās nākotnes uzdevumiem, kļūst savaldīgāks, spriež skaidri un pārdomāti.

Abi jaunieši atvadās pirmie; Arnolds un Menne paliek vieni.

— Arī no jaunatnes apvienības, ko?

— Jā, — attrauc Arnolds un, satvēris nemierīgo biedru aiz elkoņa, piebilst: — Piesēdi uz mirkli! Mums kārtojams vēl kāds jautājums.

Menne sausi ieklepojas, iesānis palūkojas Arnoldā, tomēr apsēžas.

Arnolds raugās puiša kalsnajā sejā, cenzdamies atminēt tā neizteiktās domas un apsvērdams, kā labāk uzsākt kutelīgo sarunu. «Jāpārsteidz,» viņš izlemj. «Jāuzbrūk negaidīti!»

— Tatad turpmāk darbosimies kopa, vai ne?

— Jā!

— Tā, tā . . . Hm ... Tad velc laukā revolveri!

Plati iepletis tumšās acis, jaunais berlīnietis apstulbots vēro Arnoldu. Viņš klusē, kā valodu zaudējis. Arnolds iztur viņa skatienu.

Menne tūļīgi iebāž roku kabatā, izvelk mazu, melnu brauniņu un noliek to uz galda.

— Komunisti nav pašnāvnieki! — saka Arnolds.

Menne vēl vienmēr klusē; piepeši viņš pielec kājās

un, galvu nokāris, rokas dziļi bikšu kabatās sabāzis, atkal sāk skraidīt pa istabu. Arnolds ne mirkli nenovērš no viņa skatienu. Viņš labi saprot biedru. Rodas vēlēšanās atzīties, ka arī viņu mākušas līdzīgas domas, ka arī viņš nevēlētos dzīvs krist pretinieka rokās. Bet viņš klusē. Menne ierunājas pirmais.

Viņš labi zinot, ka partija esot pret to, bet tikpat skaidri viņš apzinoties, ka, ja viņu notveršot, visam būšot beigas. Daba viņam ātra, ja viņu kaustīšot, viņš došot pretim, un tad dziesma izdziedāta, par to nevarot būt šaubu, un, to visu apzinādamies, viņš nolēmis dzīvs nepadoties. Viņš netaisoties nogalināt sevi vien, bet aizraušot līdz pēc iespējas daudzus!

Berlīnē esesieši iededzinājuši darba jauniešiem miesā kāškrusta zīmi, līdz asinīm pēruši meitenes; biedrus ieslodzījuši līķu kambaros un vairākas diennaktis turējuši kopā ar miroņiem. Doma, ka ar viņu varot izdarīties tāpat, laupot vai prātu, liekot ķerties pie ieroča.

Viņšy protams, zinot, ka partija tādu rīcību nemūžam neatzīšot, lai gan, atklāti sakot, viņš īsti nesaprotot, kādēļ, jo, kas kritis tiem nagos, tas pagalam tik un tā. Ja nacisti turpretī pārliecinātos, ka neviens bez pretošanās rokā nedodas, dažs labs, drebēdams pats par savu ādu, tomēr ļautu mūsējiem aizbēgt.

Un pat tad, ja viņam draudētu tikai ilggadīgs ieslodzījums cietuma mūros, viņš nepadošoties bez pretošanās, jo viņš nevarot gadiem ilgi no dienas dienā tupēt krātiņā kā pele slazdā, viņš zaudētu prātu, viņš tur padarītu sev galu; viņš tiešām to neizturētu ...

Arnolds ar acīm seko biedram, kas runā aizgūtnēm, nemierīgi šaudās šurpu turpu pa istabu, skatienam klīstot no priekšmeta uz priekšmetu. Runātāja lūpu kaktiņi nervozi raustās. Viņa sejā atspoguļojas dziļš satraukums.

Arnolds zina, parastie vārdi te lieki, te, iespējams, nekāda runāšana nelīdzēs. Un tomēr viņš runā, saka vārdus, ko dzirdējis no Stefana.

Partijai esot dārga katra biedra dzīvība. Nedrīkstot sasirgt ar kaitīgo fašisma «nāves romantiku». Komunistam jācīnoties līdz pēdējam elpas vilcienam. Nevienam neesot tiesības vieglprātīgi rotaļāties ar savu dzīvību. Arests varbūt izrādoties nejaušība. Varot atgūt brīvību, pie tam nacistiem nemaz neuzzinot, kā īstenībā sauc. Tā taču nereti jau atgadījies. Kur mēs nonāktu, ja ikviens tūlīt tvertu revolveri?

Un vēl: vai maz biedru varonīgi pacieš šausmīgas mocības, ne ar vienu vārdu nenodod citus un pat aiz cietuma mūriem cīnās kā komunisti? Lai viņš atceroties biedru Tēlmanu, kas vīrišķīgi pacieš visas sāpes, paliek uzticams un nelokāms. Vai tad viņš nezinot, ka amerikāņu biedrs Toms Mūnijs jau astoņpadsmit gadus smok ieslodzījumā un kāda sieviete, Vera Fignere, divdesmit gadus pavadījusi cariskās Krievijas kaze-mātā, ka neskaitāmi vācu komunisti jau daudzus gadus cieš necilvēcīgas mokas koncentrācijas nometnēs un pārmācības namos, par spīti visam palikdami stipri garā un ar savu nesalaužamo pārliecības spēku izraisīdami apbrīnu pat fašistos?

Un visus tie nenogalinās, visiem galvas nenocirtīs! Pirmais ieslodzījums parasti neesot pats grūtākais, ļaunāk klājoties tam, ko notverot otru reizi.

Menne apstājas tieši Arnolda priekšā un saka:

— Tā? Kā tu to visu tik labi zini?

Arnolds pastāsta par savu ieslodzījumu Fūlsbitelā.

— Un ja nu tevi notvers atkal?

Arnolds redz drudžaino spīdumu biedra acīs un mierīgi atbild:

— Turpināšu cīņu, kā īstam komunistam pienākas, līdz pēdējam elpas vilcienam. Nekad es ienaidniekiem nesagādāšu prieku, nogalinādams pats sevi.

Pirmajās dienās Arnoldu bezgala valdzina galvaspilsēta. No agra rīta līdz vēlam vakaram viņš klaiņo pa ielām, ļaujas ļaužu plūsmai, aplūko skatlogos izliktās preces, iegriežas kino uz dienas seansu un jūtas neizsakāmi vientuļš, tik vientuļš kā vēl nekad savā mūžā.

Viņš ir kā pazudis lielajā daudzmiljonu pilsētā. Vienīgie paziņas ir Stefans un — kopš pāris dienām — Menne, bet abus viņš sastop reti un tikai uz īsu brīdi.

Tās ir vienmēr vienas un tās pašas ielas, pa kurām viņš iet ar īpašu prieku, tās ir ielas Aleksandra laukuma apkaimē; bet novakarēs viņš staigā pa Fridriha ielu un Potsdamas laukumu. Taču pēc dažām dienām Arnolda pastaigas kļūst garākas; viņš aizbrauc uz Frīdrihsfeldi, uzmeklē kapsētā kritušo revolucionāru kapus — tur atradās piemineklis Lībknehtam un Rozai Luksemburgai, kuru hitlerieši bija likuši nojaukt; viņš izstaigā arī garu garas nabadzīgas ielas strādnieku kvartālos — Neikelnā un Vedingā.

Un, kad nu viņš tā klaiņo pa ielām, iet garām skatlogiem, kur pārdošanai izlikts viss, ko vien cilvēks var kārot, viņš bieži izbrīnā vaicā pats sev, kā gan tāda dzīve var turpināties, ja nacistu māka valdīt, kā sen jau pierādījies, balstās uz blefa, krāpšanu un meliem.

Kūp rūpnīcu dūmeņi, kauc lokomotīvju tvaika svilpes, pa ielām nemitīgi steidzas cilvēki, un iestādēs un kantoros kūsā darba rosme. Pie darba sagādes birojiem gan vēl pulcējas izsalkuši, nosaluši bezdarbnieki, bet viņu kļuvis mazāk nekā iepriekšējos gados.

Un, jo vairāk ļaudis strādā, jo mazāk atvilkumu dēļ saņem uz rokas. Bet tai pašā laikā katrs var atklāti izlasīt laikrakstos, ka dividendes kāpj, ka strauji aug direktoru milzīgās algas, ka valsts parādu nasta sasniegusi bezjēdzīgus skaitļus. Un visi kurn, vaid un sten, bet tā ir žēla dīkšana, taču vēl nepavisam ne draudīga dunoņa.

Vienmēr biežāk pēdējā laikā laikrakstos lasāmi īsi ziņojumi: «... Nāves sods izpildīts pulksten piecos no rīta apgabala cietuma pagalmā . . . Par musinošu skrejlapu izplatīšanu notiesāts uz sešiem gadiem pārmācības

namā. . . Dažas stundas pec aresta izdarījis pašnāvību ...»

Daudzi spriež tā: mirt kā noziedzniekam uz ešafota? Tad jau labāk pat nepīkstēt. .. Gadiem ilgi aprakt dzīvi cietuma mūros vienas vienīgas proklamācijas dēļ? Pie velna visas proklamācijas! Nokļūt koncentrācijas nometnē, paciest sitienus un lamas par atklāti izrādītu nepatiku? Tad jau labāk pievaldīt mēli!

Ļaudis it kā samierinās ar šīm domām. Bet samierinās tikai līdz tam mirklim, kad izmisuma mērs pilns un sašutumu nevar vairs apslāpēt ne cietumi, ne bendes cirvis.

Fašistu vienīgā doma ir karš. Tauta, pirmām kārtām strādniecība, pret karu jūt riebumu. Strādnieki karā neko neiegūs, tie var tikai pazaudēt savu dzīvību vai veselību. Bet fašisti atklāti jūsmo par karu — tā ir galu galā viņu pēdējā^ izmisīgā cerība. Ja izlaupītu Franciju, iegūtu fantastiskas summas, pasakainas bagātības, turklāt nodrošinātu virskundzību Eiropā. Arī Krievijai nāktos atdot daļu savas platības un maksāt kontribūciju: ar labību, naftu, tēraudu. Donavas baseins, visa vāciskā šūpulis, nacistu vārdiem runājot, tiktu iekļauts Vācijas impērijā. Tātad zelta laikmets avantūristiem, kuriem militāras rotaļas un strādnieku spīdzināšana jau kļuvusi par garlaicīgu.

Visur, kur vien kūp rūpnīcu dūmeņi, drudžaini strādā karam. Hamburgas kuģu būvētavu augsto elliņu dzīlēs, tā Arnoldam stāstīja Kārlis, kā tēraudpelēkas zivis guļ sērijveidā ražoto zemūdeņu korpusi.

Darba dienestā iesaukto celtie autoceļi no robežas līdz robežai nav domāti vienīgi limuzīnu īpašnieku ērtībām, bet galvenokārt gan agresīviem kariem. Runādams par darba disciplīnu, Leijs domā par karu. Runādams par godu, Gebelss domā par karu. Hitlera mutē miers un karš ir sinonīmi. Jauzdama sava norieta tuvumu, kapitālistiskā sabiedrība vēlreiz liek visu uz šīs vienas kārts — uz savas pēdējās kārts.

Tā Arnolds sarunājas pats ar sevi, klīzdams galvaspilsētas ielās. Šīs domas par jaunu stiprina apziņu, ka viņam uzticēts svarīgs uzdevums — liels un cildens darbs.

Arnolds daudz lasa laikrakstus un ne tikai tos, kas atklāti dabūjami; viņš saņem informatīvus materiālus par partijas lēmumiem, uzsaukumus, rezolūcijas, runu atreferējumus.

Pastāv nelegāla ļeņinisma bibliotēka, kas ar maza formāta izdevumiem izplata galvenos marksisma-ļeņi-nisma klasiķu darbus. Arnolds lasa grāmatu pēc grāmatas. Viņš vēl labāk nekā agrāk apzinās, cik nepieciešama politiska izglītība. Līdz vēlai naktij viņš, gultā atlaidies, studē miniatūru burtnlciņu ar virsrakstu «Ievads truškopībā», kurā sīkiem burtiem iespiests Ļeņina darbs «Valsts un revolūcija». Arnolds lasa, kamēr sāk sāpēt acis un glītie, mazie burtiņi ņirbēt un lēkāt.

Dzīvokļa saimnieks Emīls Šmits beidzot ieteic Arnoldam naktīs vairs nelasīt. Ļaudīm duroties acīs, ka viņa istabā līdz agram rītam degot gaisma. Tas liekoties neparasti kvartālā, kura iedzīvotāji galvenokārt ir strādnieki, kas laikus iet gulēt, jo rītos tiem agri jāceļas.

Emīls Šmits, maza auguma, vārgs, diloņslims cilvēks, nav daudz neko vecāks par Arnoldu. Kā vasks dzeltenīgajā sejā asi izceļas vaigu kauli. Acis mirdz ar slimīgu spīdumu. Viņam ir divi bāli, mazasinīgi bērni; tie augu dienu klimst pa dzīvokli. Šmita kundze, iebiedēta un mazliet aprobežota, bet, acīm redzot, labsirdīga sieviete, noņemas ar saimniecību no agra rīta līdz vēlam vakaram, taču netiek ar saviem darbiem nekādā galā.

— Vai kāds par mani sūdzējies? — pētī Arnolds.

— Jā, iesniegts ziņojums.

— Ziņojums? — satrūkstas Arnolds. — Tad gan laikam labāk, ja es izvākšos?

— Blēņas! — nospriež Emīls Šmits savā cietēja balsī. — Nav ko baidīties. Tikai lasiet gan pa dienu.

Arnolda saimnieku kaimiņi ieredz labi. «Iespējams,» domā Arnolds, «tikai tādēļ, ka Šmits strādā sociālās apgādes resorā un neviens nevēlas sanīsties ar viņu.» Šmitu dzīvokļa ārdurvis no vienas vietas klāj raibu raibas kvītis, kas pavēstī uzmācīgajiem ziedojumu vācējiem, ka šeit jau dots pa artavai gan «Ziemas palīdzībai» un kara invalīdiem, gan bāreņiem un nespēj-

niekiem, gan hitlerjaunatnei un vidusslāņa trūkumcietējiem.

Emīls Smits vada pretgaisa aizsardzības apakšvienību. Katru ceturtdienu, kad jāiet uz iecirkņa vienību sanāksmi, viņš ietērpjas zilajā pretgaisa aizsardzības ģērbā, kas pat viņa izdilušajam stāvam piešķir kareivīgu izskatu.

Turklāt Emīls Smits ir amatpersona «Darba frontē», un viņam, kā jau grupas vadības loceklim, bieži jāraksta sēžu un apspriežu protokoli.

— Daudzus gadus pirms hitleriešu uzvaras es biju nacionālsociālistiskās partijas biedrs, — Smits kādu vakaru stāsta Arnoldam, — un es tas esmu vēl šodien, lai gan sen jau izkūpējusi mana ticība Hitleram. Iespējams, es joprojām akli cerētu un ticētu, ja redzētu, ka realizēts kaut viens vienīgs no divdesmit pieciem partijas programas punktiem. Bet nekas nav darīts: ne bankas nacionalizētas, ne tresti un koncerni, lielie zemes īpašumi nav sadalīti, procentu jūgs nav likvidēts — tas ir par daudz.

— Hitlers priecina mūs, solīdams zelta kalnus nākotnē, — rūgti smaidīdams, turpina Smits, — tūkstošgadu laimes valstību un tā joprojām. Mums, manuprāt, no tā nav ne silts, ne auksts — tos laikus nesagaidīsim.

Viņš palīdzēja Hitleram un viņa partijai tikt pie varas, un tagad viņš gatavs darīt visu, kas viņa spēkos, lai vērstu par labu savu kļūdīšanos un palīdzētu pēc iespējas ātrāk aiztriekt fīreru ratā.

Arnolds Smitu pajumtē vairs nejūtas drošs. Ja nu viņš reiz jau ievērots, tad viņam sāks vēl rūpīgāk sekot. Kvartāla pārraugam radīsies aizdomas, viņš, iespējams, ziņos tālāk, un mani paņems aiz dziesmas!

Viņš apvaicājas Smitam, vai prātīgāk nebūtu pazust. Ja nu kvartāla pārraugs uzož . . .

— Pārraugs? — ar smaidu atkārto Smits. — No tā jums nav ko bīties.

— Jūs pazīstat viņu?

— Pietiekami labi ... Tas ir mans sievastēvs.

— Ak tā? Tad jau gan.

— Varat būt mierīgs. Kamēr jūs dzīvojat pie Smi-tiem, nevienam pat prātā nenāks, ka te kaut kas nav, kā vajag.

— Bet, ja nu tomēr iziet greizi, es varu sagādāt nepatikšanas jums un jūsu ģimenei.

— Neraizējieties! Es zinu tikai vienu — jūs esat kādas tabakas firmas aģents — neko vairāk! Mūsu vaina būs, ka sieva aizmirsusi jūs pierakstīt. Ēet viņa slimo ar nerviem. Man noticēs.

Arnolds paliek pie Šmitiem; arī Stefans ieteic dzīvokli nemainīt.

13

— Īstenībā tā nav mūsu darīšana, bet kaimiņos apcietināts kāds sakarnieks, un mums jāizpalīdz.

Ar šiem vārdiem Stefans, neliegdams arī tuvākus paskaidrojumus, lika Arnoldam stāties sakaros ar kādu biedru. Tā Arnolds iepazinās ar Renāti Štambergeru.

Visai negribīgi viņš devās uz šo satikšanos. Pirmās tikšanās ir aizdomīgas, bīstamas. Bet netīksme izgaisa, ieraugot un iepazīstot sakarnieci.

Stefans bija stāstījis, ka viņa ir izcili drosmīga sieviete, ārsta meita, partijas biedre kopš 1929. gada. Viņas draugu, Arturu Breitburgu, vēl pirms Hitlera diktatūras laikiem Sarlotenburgā bija nošāvuši trieciennieki. Viņa ieņem ļoti atbildīgu partijas posteni.

Arnolds, ka? gaida, ka satiks klusu, bēdu sagrauztu sievieti, ierauga jaunu, slaidu, ļoti daiļu meiteni. Pirmajā mirklī Arnolds tā apmulst, ka uzvedas kā gatavais lempis, nespēj izteikt nevienu prātīgu vārdu un, atbildēdams tikai ar «jā» vai «nē», nenolaiž no tās ne acu. Viņa turpretī izturas pavisam brīvi, pati risina sarunas pavedienu un turklāt tā, it kā Arnolds un viņa būtu seni paziņas.

Arnolds nebilst gandrīz ne vārda, tikai brīnās. Kā viņa runā! Kas viss tik viņai nepatīk!... Pārgājieni, dejas; mūzika viņu apbur, sevišķi mūsu Brāmss. Kādēļ mūsu? Neviens pat neiedomāsies, ka tā var runāt an-

tifašiste. Un cik uzposusies! Lūpas krāsotas. Ari augsti izliektās uzacis ir nedabiski tumšas un šauras. Un šajā gaišmatainajā galviņā slēpjas revolucionāras domas? Šīs lūpas spēj nopietni spriest par politiku?....

Gluži atklāti uzjautrinādamās par Arnolda samulsušo izturēšanos, viņa mēļo vēl aizrautīgāk. Vasarā viņa trīs nedēļas pavadījusi Rīgenā. Vai viņš zinot šo salu? Nē? Žēl . . . Tīrā paradīze! Viņa atgriezusies iedegusi brūna kā mulate ... Vai viņš mīlot Vāgneru? Nē? Dažas ārijas «Tristanā un Izoldē» vienkārši burvīgas! Nu jā, katram sava gaume ... Protams, Mocarts arī viņai nesalīdzināmi tuvāks. Bet Mocarta melodijas viņai liekoties kā mūzika no citas, labākas pasaules. Vai viņš labprāt lasot? Nu kā tad, arī viņa vislabprātāk lasot klasiķus — saturs kā nekā dziļš!

Arnolds nezina, ko domāt. Sēdēdams blakām Šai meitenei, viņš jūtas kā uz skatuves vai kinostudijā. Viņa droši vien varētu kļūt teicama aktrise. Bet vai pagrīdes cīnītāja? Un — jā, pareizi, viņas draugs jau pirms vairākiem gadiem ticis noslepkavots.

Šajā pirmajā vakarā viņi nepaliek ilgi kopā. Bet, jo ilgāk Arnolds vēro biedri, jo vairāk viņš pārliecinās, ka tā spēlē teātri ne tikai apkārtējiem cilvēkiem, bet arī viņam.

Viņa grasās iet prom, izņem no rokassomiņas pūder-nīcu, ar mazo slotiņu viegli pieskaras degungalam un tad, rūpīgi darbodamās ar lūpu zīmuli, vaicājoši paveras Arnoldā.

— Kad tiksimies atkal? — viņš klusi jautā.

— Tas jānoteic jums. Vai tas ir viss?

— Jā! Vai varat trešdien?

Viņa smaida. Tas ir parīt...

— Kādēļ tāda steiga? — Viņa redz, ka Arnolds viegli nosarkst, un pamāj ar galvu.

— Lai notiek!

Pa ceļam uz mājām Arnolds nomierinās un spēj atkal sakarīgi domāt. Jā gan, glīta meitene, bet šīs izdarības, šī trakā mēļošana, šī klīrība. Ko tik viņa visu nesarunāja! Vai es mīlot Vāgneru. Mocarts tai šķiet citas, labākas pasaules sūtnis ... Ko teica Stefans? Viņai partijā ir ļoti atbildīgs postenis ... Zili

brīnumi! Gandrīz vai jādomā, ka noticis pārpratums, ka viņa nemaz nav tā, kas man bija jāsastop . . .

Bet Arnolds nav kļūdījies, tā bija viņa. Trešdien un pēc tam svētdien viņi satiekas atkal.

I

Martins ir Arnolda jaunais segvārds. Pagaidām viņam uzdots darboties jaunatnes apvienībā. Katru sestdienu un trešdienu viņš satiekas ar Menni un pārrunā, kādus pasākumus nepieciešams veikt. Slimīgais jaunietis pēdējās dienās vēl vairāk sakrities, viņš izskatās pārguris un nervozs. Nesen viņam izdevies stāties sakaros ar tā saukto «Maijvaboju» kazarmu. Kāda jaunieša māte, kas tur strādā par apkopēju, apsolījusi pie izdevības ienest kazarmā nelegālu literatūru. Menne deg nepacietībā aši sadabūt iesūtīšanai noderīgas proklamācijas. Arnolds brīdina nepārsteigtie^un izsaka domu, ka šī iespēja esot visai svarīga un nozīmīga, tāpēc attiecīgais pasākums rūpīgi jāsagatavojot un tam jāizvēloties piemērots iegansts un īstais brīdis.

Bieži, sarunādamies ar Menni par pagrīdes darbu, viņš gatavs vai izsamist — tik smaga, ar tādiem upuriem saistīta šī cīņa. Neskaitāmi fakti liecina, kā fašisti savu nelietīgo plānu īstenošanai izmanto pašaizliedzīgās darba jaunatnes cildenākās īpašības, kā viņi slavē tās ideālismu, ja tas izpaužas stratēģiski svarīgu ceļu būvē, kā viņi slavina tās gatavību uzupurēties, tās pieticību, audzināšanu spartāniskas cietsirdības un vienkāršības garā, ja runa ir par neapmaksātu darbu fašistiskās valsts, tās rūpnieku un muižnieku labā, kā viņi glorificē bezbailību un cīņas gatavību, ja runa ir par to, ka miljoniem jāiet nāvē valdošo desmit tūkstošu interešu dēļ.

Šai ik dienu, ik brīdi uz katra soļa izdzītajai, apkrāptajai un mānītājai jaunatnei nelegāli pateikt, ka to krāpj un māna, iekveldinot to naidā un dusmās pret nekaunīgo, tautai naidīgo kapitālistu, junkuru un nacistu barvežu saujiņu pašu zemē, iejūsmināt to vienīgi

taisnīgajai cīņai par brīvu, laimīgu, sociālistisku tēviju — kas par varenu uzdevumu!

Kad Menne stāsta, cik daudzi biedri pēdējos gados nošauti, piekauti līdz nāvei vai pakārti, Arnolds beidzot pilnīgi izprot, cik šausmīga ir šī nemitīgā cīņa uz dzīvību un nāvi. Un viņus, progresīvās jaunatnes varonīgos cīnītājus, pašus labākos, vispašaizliedzīgākos, kas lējuši asinis par tautas nākotni, — viņus baiļu apstulbotie fašistu varasvīri, vēl nāvē ejot, lamā par noziedzniekiem, par tautas ienaidniekiem.

Bet par spīti asins plūdiem, par spīti pretvarai un briesmām, tūkstošiem jauno sociālistu, līdzīgi Mennem, strādā nepaguruši; stādamies vienmēr jaunos sakaros, nemitīgi uzlabodami pagrīdes darba metodes, viņi bezbailīgi iet nāvē un cietumos, lai savai tautai izcīnītu brīvu un laimīgu nākotni.

Laiks, ko Arnolds pavada kopā ar Menni, veltīts atskaitēm un plāniem. Ar Renāti aizvadītās stundas turpretī sniedz mieru un atpūtu. Jo biežāk viņi satiekas, jo klusāka, vienkāršāka un simpātiskākā viņam tā liekas. Renāte mēļo daudz mazāk nekā pirmajā reizē, valodīgāks toties kļuvis Arnolds. Viņa joprojām krāsojas, bet ģērbjas atturīgi un neuzkrītoši. Parasti viņa tērpusies gludā, melnā kleitā ar šauriem, zaļiem atlokiem. Ejot uz kārtējo tikšanos, Arnolds uzvelk svētdienas uzvalku; viņš nodevis pārtaisīt savu ziemas mēteli, lai gan nesen viņam likās, ka tas pagaidām diezgan labs. Viņš pat atļāvies nopirkt savai rocībai padārgu zilu, gaiši punktotu kaklasaiti vienīgi tāpēc, ka tā ļoti patika Renātei.

Viņi satiekas daudz biežāk, nekā uzdevumu dēļ vajadzīgs. Dažreiz Arnolds vairs nemeklē pat pēc iegansta; Renāte iepazīstina viņu ar Berlīni, vedina uz teātri vai kino, un Arnolds iestāsta sev, ka šī draudzība ir labākā maskēšanās viņa pagrīdes darbībai.

— Atnāc svētdienas pēcpusdienā uz tasi kafijas! — reiz uzaicina Renāte. — Tēvs priecāsies.

Arnolds labprāt pieņemtu šo aicinājumu, bet viņš vilcinās. Vai tas nav pret visiem konspirācijas likumiem? Tas, ka viņš pretēji visiem pagrīdes darba noteikumiem pārāk bieži sastopas ar Renāti, viņam vēl

nav ienācis prātā. Bet apciemot to mājās, — par to vēl jāpadomā.

— Kādēļ mēs nevaram būt draugi? — viņa saka. — Manuprāt, tas ir visērtāk.

Pārliecināt Arnoldu nav grūti. «Kas Stefanam varētu būt iebilstams?» viņš domā ... «Kā mēs sadarbojamies, tas taču pilnīgi atstāts manā ziņā.»

Svētdien Arnolds jau agri sāka posties, lai apciemotu Renāti. Viss rīta cēliens aizritēja sagatavojoties. Neskaitāmas reizes viņš sukāja matus — jo kā nevarēja, tā nevarēja izšķirt taisnu celiņu, un tad sameklēja savu labāko kreklu. Dienu iepriekš Arnolds bija izšķiedis savus mazos ietaupījumus un iegādājies pelēku, mīkstu kā zīds platmali. Labprāt viņš būtu aiznesis ziedus, bet baidījās kļūt smieklīgs.

Doktors Starnbergers dzīvo Cēlendorfā. Arnolds aizbrauc ar metro gandrīz līdz doktora namdurvīm. Forstvegā numurs 18 atrodas nemoderna, pelēka smilšakmens savrupmāja. Apmetums virs ieejas krietni vien aplupis, arī noteka, acīm redzot, nav kārtībā — lietus ūdeņi, tecēdami lejup, atstājuši uz sienas gaišas svītras. Tādā krāsā laikam reiz bijusi visa ēka. Apledojušas paugurainas dobes ielas puses dārziņā atgādina aizmirstas kapu kopiņas.

Arnolds paveras logos, cerēdams ieraudzīt Renāti. Jācer, viņa pati atvērs durvis.

Viņam jāzvana trīs reizes, līdz beidzot durvīm tuvojas soļi. Veca sieviete ar parupjiem sejas vaibstiem, kuru viņš, redzams, nupat piecēlis no miega, nelaipni jautā, kas viņam vajadzīgs.

— Vai varu runāt ar Renātes jaunkundzi?

•— Jūs esat Martina kungs?

— Jā.

— Tad nāciet, lūdzu, vien iekšā!

Plašajā vestibilā atrodas neliels drēbju pakaramais, galdiņš un divi krēsli. Soļus apslāpē biezs, bet jau krietni padilis kājceliņš. Arnolds novelk mēteli un, palūkojies apkārt, redz vairākas aizvērtas durvis un dibenplānā kāpnes uz augšstāva telpām. Laba dzīve

rilvēkiem. Šeit platības netrūkst. Nepavisam nedzird airi ielas trokšņus. Kur gan kavējas Renāte?

Pie sienas iepretim drēbju pakaramam karājas glezna masīvā, melnā rāmī. Patumšajā telpā nav saskatāms, kas tajā attēlots, puskrēslā redzams vienīgi bronzas atspīdums.

Strauji, vingriem soļiem pa kāpnēm lejā nāk Renāte. Viņa ģērbusies vilnas svīteri, kās izceļ slaidā stāva stingrās līnijas. Cirtainajiem, gaišajiem matiem vizuļains spīdums.

— Piedod, Martin, ka neielaidu pati. Cik jauki, ka tu esi atnācis!

Viņa sasveicinās, taču nelaiž vaļā viņa roku, bet velk Arnoldu sev līdz.

— Nāc taču! Tēvs jau gaida. Viņš šo to zina par tevi. Ne visu, protams, bet runāt tu vari brīvi. Patērzē, lūdzu, ar tēvu, viņš dzīvo tik noslēgti!

Brīdi vēlāk Arnolds sēž iepretim doktoram Štam-bergeram. Iespaidīgs izskats šim ārstam. Seja ļoti šaura, piere augsta. Biezas, garas sudrabpelēkas matu šķipsnas sasukātas gludi atpakaļ. No lielo, gaišo, dzidro acu kaktiņiem — acis Renāte mantojusi no viņa — uz deniņiem stiepjas neskaitāmas sīkas krunciņas.

Renāte ielej Arnoldam tēju, pastumj tuvāk kurvīti ar cepumiem un, pametusi ar galvu uz tēva pusi, uzmundrinoši pamirkšķina.

— Mēs ar Renāti gribētu vēlāk doties nelielā pastaigā, doktora kungs.

— Tā? — pabrīnās doktors Štambergers par dīvaino sarunas sākumu un uzlūko meitu. — Par to tu man neko neteici.

Renāte pasmaida, par pastaigu pat runas nav bijis.

— Es drīz atgriezīšos, un tad pasēdēsim kopā, — viņa atbild.

— Jūs tiešām dzīvojat jauki, — sasparojies atkal ierunājas Arnolds. Viņš palūkojas visapkārt. Tik prāvai istabai mēbeļu gan tā kā pamaz. Gara melnkoka bufete, neliels dīvāns, galds, pie kura viņi sēž, daži krēsli un atzveltnis pie loga, nekas vairāk. Gaiši pelē-

177

12 — Tavs nezināmais brālis

kās sienas rotā viena vienīga glezna — zeltaini dzeltena viļņota druva.

— Jūs vieni apdzīvojat visu māju?

Šajā jautājumā ieskanējies viegls pārmetums, Arnolds to mana un pasteidzas piebilst: — Renātei te ērti.

— Jums liekas savādi, Martina kungs, ka vienkāršs ārsts var sev atļauties tādu komfortū, vai ne? Protams, ar algu vien nepietiktu. Kā nekā mēs esam četri.

Renāte paskaidro sīkāk:

— Vispirms virtuvene Mimī jeb Hermīne, kā viņa pati sevi godā. Tā tev būtu jāredz, tā tik ir ķēkša! Kādi apmēri un kas par krūtīm, skaļa un valdonīga, uz mutes nav vis kritusi! Nu, un vēl pie mums piedzīvo Prin-kela jaunkundze, tā pati, kas tevi pirmīt ielaida. Kā redzi, iemītnieku pietiekami.

«četriem cilvēkiem vesela māja,» domā Arnolds. «Es vecāku pajumtē ilgi un veltīgi izkarojos, lai tiktu pie savas istabas.» Viņš turpina sarunu, cenzdamies to novirzīt uz politiku; viņš vēlas izpētīt, kā par attiecīgiem jautājumiem spriež šis doktors Starnbergers, cik daudz var cerēt uz viņa atbalstu.

— Jūs, doktora kungs, strādājat Vestendas slimnīcā, ja nemaldos?

— Jā, un poliklīnikā arī.

— Agrāk gan laikam bija vieglāk?

— Tā nu tieši nav. Vispār dzīve nekad nav mani lutinājusi. Tomēr jābūt pateicīgam, ka nav vēl ļaunāk.

Renāte pieceļas un iziet no istabas. Arnolds, kas Štambergera vārdus izprot kā atbildi uz savu jautājumu, proti, politiskā ziņā, vaicā:

— Jūs tātad esat apmierināts ar pašreizējiem apstākļiem?

Doktors Starnbergers pārsteigts uzlūko Arnoldu; viņš to nav sapratis.

— Vai mani apmierina pašreizējie apstākļi? — Brīdi padomājis, viņš turpina: — Redziet, par to es nemīlu runāt. Ne jau tādēļ, ka tas šodien bīstami, bet gan tādēļ, ka tās ir tukšas runas un neko negroza.

— Jūs, acīm redzot, politika neinteresē?

— Nē, vairs gan ne.

— Doktpra kungs, ko jūs sacītu, ja visi spriestu tāpat?

— Tas būtu prātīgi darīts.

— Jūs nesaprotat manu jautājumu.

— Ziniet, Martina kungs, es visu mūžu esmu spītējis likteņa triecieniem. Vairs es nespēju. Vēlos tikai, lai mani atstāj mierā, un pats savukārt arī labprāt apsolu netraucēt citus.

Viņš viegli pārvelk roku pār pieri un matiem, un Arnolds ne bez apbrīnas vēro šo balto, kopto roku un sievišķīgi, slaidos, tievos pirkstus. Klusā, gandrīz vai grūtsirdīgā balsī doktors Štambergers turpina:

— Kas ir politika?... Vai politika nav vēsture? Ielūkojieties pagātnē; viss galu galā taču notika tā, kā bija jānotiek. Un vēsture atkārtojas! Katrai revolūcijai seko diktatūra; atcerieties kaut vai Cēzaru, Kromvelu, Napoleonu. Un, manuprāt, diktators vienmēr ir tik liels, cik liela notikusī revolūcija. Pēc 1789. gada, pēc 1793. gada par diktatoru varēja kļūt tikai ģēnijs. Pēc 1918. gada tam savukārt bija jāatbilst mūsu revolūcijai un demokrātijai.

— Bet Vācijas strādnieku šķira, doktora kungs ...

— Ak, Martina kungs, — doktors Štambergers pārtrauc Arnoldu, — vācu strādniecība! — Balss noskaņa pauž dziju vilšanos un bezcerību. — Vācu strādnieki nav tikuši galā ar savu uzdevumu. Senais nācijas lāsts. Mūsu strādnieks ir tikai vācietis. Pirms simt gadiem pievīla vācu birģeris, tagad tikpat smagi pieviļ vācu strādnieks. Tāds nu reiz, šķief, ir mūsu nācijas liktenis — vienmēr vismaz par pusgadsimtu kulties pasaules vēsturei astē.

Renātes tēvs nav tāds, kādu Arnolds to iztēlojies. Viņa stāstīja, ka tēvs kvēli nīst fašismu. Bet vīrs, kas sēž viņam pretī, ir kulturāls, taču noguris un rezignēts cilvēks, kas ar skumjām runā par zudušām cerībām un rūgti nosoda vācu trulumu. Kaut arī Arnoldam uz mēles daudz iebildumu, viņš savaldās. Negribas pirmajā viesošanās reizē tūlīt sākt strīdēties ar mājastēvu.

— Vai zināt, Martina kungs, starp maniem kolēģiem ir visai saprātīgi, visai izglītoti ļaudis, kas mīl un cienī savu Gēti un Lesingu, Kantu un Ilēgeli, Bahu un Bētho-

12*

179

vēnu un sazini vēl ko, bet paši izturas lopiski, dēvēdami grāmatu sārtus par pakalpojumu vācu kultūrai, atzīdami rasu naidu par ģeniālu atklājumu, par līdzekli pret visām laikmeta likstām. Vai tās nav nepārprotamas sabrukuma un deģenerācijas iezīmes?

Atgriežas Renāte. Viņa pārģērbusies un atkal uzvilkusi tumšo kleitu ar zaļajiem atlokiem. Klusītēm viņa apsēžas pie galda un klausās sarunā. Renātes klātbūtnē Arnolds aizmirst, ka apņēmies klusēt, un sīki pastāsta par pieredzējumiem koncentrācijas nometnē; viņš atceras karcera tumsu, nežēlīgās eksekūcijas ar pletnēm un vēršādas siksnām, blakus kamerā ieslodzītā biedra lēno nobendēšanu, kuras liecinieks bijis no pirmajiem kliedzieniem, vaimanām, elsām un vaidiem līdz pēdējam gārdzienam.

Arnolds stāsta, ar kādiem rafinētiem paņēmieniem kājām tiek mīdīta cilvēka pašcieņa, kā ieslodzītajiem liek staigāt četrrāpus, smilkstēt un riet kā suņiem, īsi sakot, apietas ar tiem kā ar pēdējiem draņķiem.

— Nē, doktora kungs, kas to visu redzējis un saglabājis sirdī kaut nedaudz cilvēcības, tas klusēt nevar. Kas patiesi mīl Vāciju un tās kultūru, ko tik augstu vērtēja visas tautas, tas nedrīkst samierināties ar dziļo postu, kurš nācis pār mums. Ja mēs nespēsim savaldīt šos mežonīgos spēkus, tie rīt izraisīs jaunu pasaules karu, un mūsu tauta tiks saplosīta un galīgi pazudināta.

Arnolds runādams ieķaisis; viņš ir pietvīcis un satraukts. Piepeši viņam šķiet, ka izturas pret sirmo ārstu vīzdegunīgi un pārgudri. Un viņš apklust.

Doktors Stambergers, atbalstījis galvu rokās, klausās aizvērtām acīm. Renāte cieši raugās Arnoldā platām, izbaiļu pilnām acīm.

— Bet pasaulē vēl ir diženi cilvēki, kas, briesmām spītēdami, dara visu, lai atmaskotu kaunu un negodu. Atcerieties kaut vai Dimitrovu ...

— Katram laikmetam ir savi varoņi, — čukst doktors Stambergers, plakstus nepacēlis. — Bet te nu jūs skaidri redzat mūsu tautas likteni: šis dižais cilvēks nav vācietis!

ISO

Pāri galdam ārsts uzliek savu roku Arnolda plaukstai un saka:

— Es negribu jūs sāpināt un, protams, nevēlos iebilst nevienu vārdu pret tiem, kas panes tik daudz ciešanu un bēdu, pat ziedo dzīvību. Protams, ne. Neiz-tulkojiet nepareizi manus vārdus, jo es gribēju teikt, ka tieši strādnieki, — tas, dabiski, ir vispārinājums — ka miljoniem kvalificēti, visā pasaulē cienīti strādnieki arvien vairāk samierinās ar jauno valsts varu. Labākajā gadījumā viņi turas malā un nogaida. Bet saujiņa drosmīgo lej savas asinis un, kas pats briesmīgākais, Martina kungs, lej tās veltīgi. Masas tos neuzklausa, masas nav iekustināmas, masas tos neatbalsta.

Laiks pastaigai nav piemērots. Kūst, ielās vairs nav sniega, bet dubļi. Šķiet, gaidāms pat lietus; savelkas melni padebeši, un gaiss ir smacīgs. Jaušamas pirmās pavasara vēsmas ...

Arnolda domas vēl kavējas pie sarunas.

— Jūs esat savāda ģimene.

— Kā tā? Vai tēvs tev nepatīk?

— Viņš padodas liktenim, slikti izsakās par strādniekiem. Zaudējis visas cerības. Vai viņš tiešām neko

ļ nezina par tavu darbību? Tu saki, ka tavs tēvs esot

antifašists!

Renāti satrauc un sāpina šie vārdi. Viņa apliecina, ka tēvs zina visu vai turpat visu un smagi cieš, baiļoda-i mies, ka ar meitu var kas notikt. Arnoldam jāsaprot,

ka viņa tēvam ir viss. Liktenis to bargi piemeklējis. Viņa stāsta, ka reiz, kad demokrāti ievēlējuši tēvu par pilsētas domnieku, mātei trieka paralizējusi kreiso pusi un viņas dēļ tēvs atteicies no politiskas darbības. Renātei bijis brālītis Ralfs, visas ģimenes luteklis. Septiņu gacki vecumā viņu sabraukusi kravas mašīna. Vēlāk māte saņēmusi mantojumu, un viņi nopirkuši šo māju. Drīz pēc pārvākšanās māte nomirusi, un tēvs, vecs, salauzts cilvēks, sācis vairīties no dzīves un cilvēkiem.

Kamēr Renāte to stāsta, Arnolds paņem viņu zem rokas un viegli piekļauj sev.

Viņi iet pa šoseju. Kādā dārza restorānā trieciennieki izrotā vārtiņus un nama fasādi ar egļu skujām un kāškrusta karodziņiem. Zāles logos karājas raibi vimpeļi. Lielā plakātā Arnolds un Renāte izlasa, ka SS un SA vīri šovakar aicina uz «vācu dienu» ar dejām un loteriju.

Renāte pastāsta par savu darbu laboratorijā. Nesen viņai laimējies atrast dažus jaunus krāsu sajaukumus, tagad viņa kā prēmiju saņēmusi atļauju brīvi eksperimentēt. Pie izdevības viņa atnesīšot kādu krāsu albumu un parādīšot, kas tie par mēģinājumiem.

Vai Arnolds klausās? Viņš saspiež roku, ko tur savējā, un čukst:

— Renāte . .. tu . . .

Renāte uzlūko to, viņas acis staro un smej, un viņa bērnišķīgi saka:

— Būsim labi draugi!

Bezgala laimīgs Arnolds viņu cieši pievelk sev klāt.

Nākamajā dienā Arnolds satiekas ar Stefanu. Viņš nokrīt kā no mākoņiem: partija uztic Renātei atbildīgu un, jādomā, ārkārtīgi bīstamu uzdevumu.

15

Ledaini saltas šogad ir marta pirmās dienas. Pāri pilsētai uz purvainās zemienes pusi, kas stiepjas gar Ode-ras krastu, brāzmo ziemeļaustrumu vējš. Tas savirmo plašā līdzenuma smilšainos klajus otrpus upes. Ļauns un viltīgs ir ziemeļaustrenis; ilgi tas glūn aiz mežiem un pakalniem, līdz negaidot izlaužas un, mežonīgi virpuļojot, joņo pār kailo klajumu. Stundām ilgi tas klejo pa lielceļiem, auro telegrāfā vados, izdrāžas cauri jauno bērziņu rindām un pierimis nepacietīgi gaida pirmo pavasara pērkonu. Jau kuro dienu debesis klāj smagi, pelēki mākoņi, bet negaisa kā nav, tā nav. *

— Liekuļi, nožēlojami liekuļi un melkuļi! — izsaucas Renāte. — Klaigā, ka mīl Vāciju, bet vāciešus liek sprostā kā zvērus, vēl ļaunāk — liek nocirst tiem galvas tādēļ vien, ka tie cīnās par lielu, cildenu ideju.

Šajā nemīlīgajā svētdienā Renāte un Arnolds kājām

/

dodas no Oderbergas uz Angermindi. Renātes balss dreb dusmās.

— Visi, kas spiež ļaudis dzīvot postā un beztiesībā, alkdami saglabāt savas privilēģijas, savus īpašumus, savu bezrūpīgo eksistenci, un apgalvo, ka dziļā mīlestībā kalpo savai tautai, — tie visi melo, nekrietni melo. Tie mīl tikai savas privilēģijas, savu mantību, savu bezrūpīgo eksistenci — no tautas tie baidās!

Kā es kļuvu komuniste? Pirmo pamudinājumu man deva atziņa, ka visi, kas no paaudzes paaudzē runā tēvijas, dzimtenes, tautas vārdā, vissmagāk noziegušies pret savu tautu un tēviju, savu zemi.

To pašu var pateikt arī tā: komuniste es kļuvu tādēļ, ka tiešām mīlu savu tautu, dziļi un patiesi mīlu savas dzimtenes mežus, upes un ezerus, kalnus un ielejas, pilsētas un ciematus un vēlos redzēt tās ļaudis brīvus un laimīgus ... Vai tad mēs, komunisti, noliedzam, ka mīlam un cienījam savu tautu un dzimteni?— turpina Renāte, kad Arnolds klusē. — Vai tad šīs jūtas ir pretrunā ar to cieņu un goddevību, kādu mēs parādām citām tautām? Manuprāt, tikai tas, kas patiesi mīl savu tautu, spēj mīlēt un cienīt citas tautas. Kas ar sirdi un dvēseli cīnās par savas tautas gaišo nākotni, tas arī citām tautām nevēlēs ļaunu ...

Arnoldam tādas domas ir svešas, nepierastas. Bet viņš saprot, ka Renāte, ārsta meita, tā runā tāpēc, ka uzaugusi pilsoniskā ģimenē.

Arnolds devies šai izbraukumā, lai pavadītu vēl kopā ar Renāti skaistu svētdienu un informētu viņu par partijas uzdevumu.

Skaistu svētdienu? ... Jā, uzdevums, kas Renāti gaida, nav viegls; nodevībai vai kļūmei var būt briesmīgas sekas.

Vai viņa maz uzņemsies šo uzdevumu? .. . Iekrišanas gadījumā viņu droši vien par valsts nodevību tiesās kara tribunāls . ..

Arnolds baiļojas par Renāti. Cik labprāt viņš stātos tās vietā! Sirds dziļumos Arnolds gandrīz vai vēlas, lai Renāte atsakās ... Varbūt tai nav laika, kavē darbs, varbūt tā nejūtas īsti vesela .. .

Tālumā redzams, kā bērzus lielceļa malā noliec vēja

brāzma, kā tie atkal atliecas taisni un purina kailās galotnes. Abi gājēji vēl nejūt ne vēja pūsmiņas. Bet vētra tuvojas, tā sagrābj savā varā koku pēc koka. Arnolds noņem platmali un salocījis aizbāž aiz mēteļa; arī Renāte noglabā bereti mēteļa kabatā. Atsegtām galvām viņi soļo pretī vētrai.

Tepat netālu bērzus loka brāzmains vējš, bet ap viņiem vēl vienmēr nav pat vieglas vēsmiņas ... Tad viņus sagrābj vējš, rausta un purina, apņem no visām pusēm, nākdams no bērzu galotnēm, uzvirmo uz ceļa smiltis un drazas, kā slaucīt noslauka zemi.

Arnolds sakniebj lūpas, aizmiedz acis un apskauj Renāti, abi, laimīgi smaidīdami, dodas tālāk ...

Dusmās iekaucies, aukainais vējš vēl negantāk purina bērzus, liec tos lidz zemei, it kā vēlēdamies salauzt smuidros stumbrus, un ar divkāršu spēku atkal uzklūp vientuļajiem gājējiem. Nevaldāmi plīvo mati, acīs triecas putekļu mākuļi, brāzma aizsit elpu, bet viņi tik smejas.

Viņi iet uz priekšu saliekušies un spītē vētras varai. Kad ceļa līkumā vējš sāk pūst no mugurpuses, abi nebēdnīgā priekā izpleš rokas kā buras, ļaudamies, lai brāzma nes uz priekšu.

Vētra pamazām pierimst. Brīdi tā vēl nikni plosās koku galotnēs, svelpj un elso, tad, saceldama gružu un putekļu virpuļus, purinādama un locīdama bērzus, aizjoņo tālāk.

— Cik skaisti, — saka Renāte, ciešāk pieglauzdamās ceļa biedram. — Un cik tu esi izspūris!

— Nu, tu jau ne mazāk!

— Pagaidi tik, gan vējš vēl drāzīsies šurp, tik ātri tas vis nepadosies ...

Viņu skatienam atklājas neliels ezers; abpus lielceļa atrodas ciemati. Līdz šim viņi bija gājuši pa tuksnešainu, neapdzīvotu apvidu; tagad sākas platu grāvju šķērsoti tīrumi, gar kuriem kā milži stāv kaili vītoli červeļainiem stumbriem.

— Renāte, vai tu zini, kādēļ mēs devāmies šai pastaigā?

— Kāpēc? — izbrīnā atkārto Renāte. — Man liekas, tu gribēji sagādāt man prieku.

— Jā, tādēļ ari .. . Bet ir vēl cits, turklāt visai svarīgs iemesls ...

Renāte vaicājot uzlūko Arnoldu.

— Saki, Arnold, kas noticis?

— Tev partijas uzdevums.

Viņi iet uz priekšu.

Krietnu brīdi vēlāk viņa jautā:

— Vai kaut kas svarīgs?

— Jā, ārkārtīgi svarīgs.

Paskatījies viņai sejā un ieraudzījis apmierinātu, laimīgu smaidu, Arnolds piebilst:

— Uzdevums ir sevišķi bīstams.

Renāte neatbild, arī nejautā neko.

— Nezinu, varbūt . . . varbūt vispareizākais būtu atteikties, — viņš turpina. Renāte apstājusies cieši ielūkojas viņam acīs un jautā:

— Tu tiešām tā domā?

-— Jā, Renāte!

— Kādēļ?

— Nāc, iesim! — Viņš atkal paņem Renāti zem rokas ... — Jā, tā es tiešām domāju. Izlem pati. Manuprāt, šim uzdevumam var atrast citu. Tu pakļausi briesmām ne tikai sevi, bet ari tēvu. Turklāt es zinu, kā tie apietas ar meitenēm, kas krīt tiem nagos. Vai lai pastāstu tev par Anniju Krīgeri? . . .

Renāte kļūstvvai mēma. Viņa taisās atcirst ko asu, skarbi pateikt, lai Arnolds klusē, bet vienīgi atbild:

— Stāsti vien!

— Annija ir vēl jaunāka par tevi; nesen viņai piespriesti trīs gadi pārmācības namā. Bet pirms tam viņu drausmīgi spīdzināja. Lasīju partijas ziņojumu. Kāds Kolmārs «Kolumbijas namā» tā pārcenties, ka gestapo to atcēla no amata. Un tas ko nozīmē, jo šis tips bija oberšturmfīrers . . . Annija gandrīz zaudēja prātu . . . Kas būs, ja tu kritīsi tāda Kolmāra nagos?

— Pirms astoņām dienām, — atbild Renāte, runādama daudz mierīgāk nekā Arnolds, — uz nāvi notiesāja jaunu strādnieku no Kotbusas, viņu sauc Valters Štencels — varbūt tu arī lasīji par šo prāvu. Sešas nedēļas viņu turēja tumšā karcerī, cerot izvilināt biedru vārdus, jo spīdzināšanai nebija panākumu. Viņš, protams, varēja sevi glābt; būtu pieticis uzrādīt biedrus, kas palīdzējuši ienest kazarmās nelegālo literatūru. Bet viņš klusēja, klusēja pat tad, kad pasludināja nāves spriedumu . . . Arnold, kādēļ tu šaubies par mani?

— Vīrietis, zinādams, kādam mērķim dzīvo un par ko cīnās, var izturēt daudz; sievietei jācieš simtkārt lielākas mokas. Tā vismaz man liekas.

Renāte ir pavisam mierīga, un vārdi, ko viņa tagad saka, skan nosvērti, dziļi nopietni:

— Arnold, ja tu vēlreiz tā runāsi ar mani, mums nebūs vairs pa ceļam. Aizspriedumus pret sievieti, tātad arī pret mani, es necietīšu. Es pat negribu jautāt, vai tas ir komunistiski. Nekad, nekad es neticēšu... Bet nu diezgan! Saki, kas man jādara.

Abi labu brīdi iet blakus klusēdami; Renāte vēlreiz viņam atgādina, lai beidzot pasaka, kas tai darāms.

Arnolds sīki pastāsta par partijas uzdevumu.

Vēlu vakarā viņi ar vilcienu atgriežas pilsētā. Stacijā viņi atvadās.

— Vai esi laimīga? — viņš jautā.

' — Pat ļoti, manu zēn.

— Tikai vēlreiz, Renāte: esi piesardzīga!

Renāte smaida. Visiem redzot, viņa pieliec zemāk Arnolda galvu, noskūpsta viņu un skriešus aizsteidzas uz elektrisko vilcienu, kas rībēdams ieripo stacijā.

Renāte izklaidīgi raugās rāmajos Alsteras ūdeņos, kas it kā bez sāta aprij neskaitāmās lejup virpuļojošās pārslas un aizvien vēl nevēlas kļūt tikpat svinīgi balti kā visa apkaime. Nu viņa atrodas Arnolda dzimtajā pilsētā. Renātei Hamburga nav sveša, pirms vairākiem gadiem viņa bija te kopā ar tēvu un iemīlēja šo pilsētu, kas, salīdzinot ar trokšņaino Berlīni, ir tik klusa un mājīga.

Tagad viņa atkal ir šeit, turklāt ar uzdevumu, kas liekas gandrīz vai fantastisks.

Viņa sēž piestātnes paviljonā iepretim nepazīstamam vīrietim un laipni un vērīgi klausās tā tukšajā, pliekanajā un aušīgajā tērgāšanā.

— Ziniet, cienītā jaunkundz, — pēc garas, neveiklas pauzes bilst svešais, — jūsu seja man nepatīk. Uzmanīgs novērotājs lasīs tajā kā atvērtā grāmatā.

— Tiešām? Jums nepatīk mana seja? Nevaru līdzēt, — viņa dzēlīgi atbild, izlikdamās aizvainota.

— Ak, piedodiet! Vēlreiz piedodiet, lūdzu! — Viņš pāri galdam viegli pieskaras tās rokai. — Jūs m£ni pārpratāt. — Sis pieskāriens ir tikpat nepatīkams kā viņa smaids, bet Renāte pat nepakustas, un viņas sejā nepārmainās ne vaibsts.

Sarunas biedrs runā vēl klusāk:

— Jūs, man rādās, vēl neesat saņēmusi sevi rokās. Jūs esat pārāk satraukta. Tikai to es gribu teikt, neko cilu ...

Nudien, šis doktors Fīrbringers viņai nav simpātisks. Renāte kritiski vēro pilnīgo, pūtaino seju, dārgo zīda virskreklu, eleganto, tumšo uzvalku. Viņš ir jau nedaudz izplūdis, lai gan tam, lielākais, var būt gadu četrdesmit.

— Gluži otrādi, cienītā, jūs esat neparasti daiļa. Grūti pat iedomāties, ka jūs ... — Sastomījies viņš atkal smaidīdams pasniedzas pāri galdam, lai viegli piedurtos tās rokai.

— Žēl, ka iepazīstamies tādos apstākļos. Tiešām žēl ...

Renāte klausās tikai ar vienu ausi; domās viņa kavējas pie Arnolda . . «Viņš tagad, baiļu un bažu mākts, nemitīgi domā par mani. Cerams, viņš nedarīs muļķības. Viņš taču visā nopietnībā lūdza, lai es atsakos no šī uzdevuma. Mīļais muļķa zēns. Baiļojas par mani.» Un Renāte pasmaida, bet tūlīt atkal top nopietna, dzirdēdama, ka doktors Fīrbringers saka:

— Tā kā starp mums noslēpumu nav — es jums jau nosaucu savu uzvārdu, — gribēju vaicāt, kā jūs sauc?

— Elza Nīlsena!

— Paldies! Paldies par atklātību!

Renāte pasmaida, un tūlīt arī viņš, laipni smaidīdams, paceļ savu glāzi un uzdzer tai. Pieskandinot

Renāte ievēro, ka viņam trīc roka. Fīrbringers pasniedz viņai gaiši zaļu ielūgumu.

Apskatījusi to, viņa jautā: — Kādēļ pašā pēdējā mirklī?

— Tas bija mans vienīgais noteikums. Gribēju vispirms paskatīties, ko man atsūtīs. Saprotiet, es bažījos .. .

Orķestris spēlē Verdi; Renāte ieklausās... Liekas, «Siciliāna». Verdi melodija viņai turpmāk vienmēr atgādinās šo dienu.

17

Vakaros Kārlis nemana, kā aizlido stundas, toties rītos viņš skaita katru minūti. Ja sešos no rīta jālien ārā no iesildītās gultas, tad ik minūte, ko izdodas no-snaust vagonā, šķiet zelta vērtībā. Izkāpis Landungs-brikenā, viņš steidzas uz kuģu būvētavu, lai pirms darba sākuma vēl kādu brīdi pasnauduļotu ģērbtuvē pie siltajiem radiatoriem. Un katru rītu, kad Kārlis noguris un miegains stājas pie darbgalda, viņš nosolās šodien agri likties uz auss, taču pievakarē, atgriezies mājās, atkal aizmirst savu apņemšanos.

Landungsbrikenas torņa pulkstenis rāda četras mi-nūtes pāri pusseptiņiem. Ja labi pasteigsies, varēs divas, varbūt pat trīs minūtes paslaistīties pie radiatoriem. Un, tumšu stāvu straume^ nests, viņš steidzas lejup pa stacijas platajām kāpnēm uz Elbas tuneli.

Ostā vēl tumšs kā naktī. Krastmalas loka spuldžu gaismā no tumsas spokaini iznirst noliktavas un kuģu korpusi. Virs melnā ūdens klaja šūpojas prāmju un barkasu signālugunis. . Tāpat kā ik rītus upes vidū mirgo maza, sarkana uguntiņa — tur dežurē policijas ātrlaiva.

No piestātnes un apkaimes ielām nemitīgā straumē plūst cilvēki. Vienmērīgā gaitā visi steidzas vienā un tai pašā virzienā. Cits aiz cita cieši blakus ļaudis pa vītņu kāpnēm tipina lejā tunelī vai arī, cieši kopā saspiedušies, nobrauc tur lielajos liftos. Reti dzird sarunas; īdzīgi un sapīkuši tie blenž grīdā, kājās stāvēdami, snauduļo, samiegojušies žāvājas un atraugājas, un, lejā nonākuši, klusēdami klumzo tālāk pa garo gaišām flīzēm klāto tuneli.

Šorīt Kārļa plecam uzgulst kāda roka. Viņš nepatikā atskatās un ierauga virpotāju Bergeru ... Bergers, šis sociāldemokrāts? . . . Kārlis miegaini pamāj un nobrīnās. Kas vēl nebūs, šis sveicinās mani? Un atkal laižas pusmiegā.

— Paliec mazliet iepakaļ, — čukst Bergers.

Kārlis sapurinās ... Ko šis grib? Viņš sāk iet lēnāk. Bergers turas līdzās. Abi atpaliek no grupas, ar ko reizē nobraukuši lejā.

— Vai tiešām jums vairs nav nekādu sakaru, kopš iekritis Šlihtings?

Sie klusie, aprautie vārdi vienā mirklī aizdzen Kārlim miegu . . . Viņš taisās mani izklaušināt? Kas tas par jautājumu? Ko tas nozīmē?

— Kas man daļas gar Slihtingu?

— Kā tā? Tu taču arī darbojies. Nemels niekus!

— Kas tev to teica? — sašutis protestē Kārlis.

— Šlihtings!

— Tā-ā? — Kārlim no brīnumiem aizraujas elpa . .. Šlihtings tātad izpļāpājis? Kas par vieglprātību! Viņš atceras, ka toreiz, pēc tam kad cehā bija atrastas proklamācijas, Šlihtings Bergeram bija pamirkšķinājis ar acīm ... Tātad abi tomēr bija sadarbojušies .. . Kas to no Slihtinga varēja gaidīt? Pīties ar šo veco, neglābjamo sociķi! Nosaukt pat manu vārdu ...

— Palīdzi man stāties sakaros ar tavējiem! — atkal čukst Bergers.

— Nevaru.

— Kādēļ?

— Pašam nav sakaru.

— Es labprāt uzņemtos Slihtinga pienākumus, — satraukti čukst Bergers, — bet viens pats neko neizdarīšu, jums man jāpalīdz! Ja tas neizdosies, darbs paliks nedarīts, un mūsu sakari izirs pavisam.

Kārlis Fišers paskatās atpakaļ. Tūlīt viņus apsteigs pirmie nākošās grupas strādnieki. Runāt nav ieteicams ...

Viņš vēlas turpināt Slihtinga darbu, smīnēdams

№

domā Fišers. Interesanti, kā šis to iztēlojas? Sociķis būdams, grib uzņemties mūsu uzdevumus . . . Tas patiesi ir naivi! Var jau būt, ka viņam godīgas domas . . .

— Jāpalldz apcietināto sievām, derētu vākt ziedojumus . ..

Viņi iet kopā, bet nerunā vairs ne vārda. Bergers cenšas sazināties ar komunistiem arī paša Slihtinga labā. Ja drīzumā neiznāks jauns biļetens, tie noturēs viņu par vainīgo. Glābt Šlihtingu — tas Bergeram pašlaik ir galvenais . . .

Negaidītais uzbrukums frēzētājam izdevies. Bergers, protams, jau sen nojautis, ka Fišers turas kopā ar komunistiem; skaidri viņš to nezina, arī no Slihtinga viņš neko noteiktu nav uzzinājis. Lai atjaunotu sakarus, viņam nekas cits neatliek kā izlietot viltību. Un Fišers uzķērās uz makšķeres.

Ļaudis drūzmējas tuneļa galā. Lifti nespēj pacelt visus reizē. Iekams viņi pievienojas tiem, kas gaida, Kārlis čukstus jautā:

— Vai iespiesto skrejlapu, to neseno, par goda vārdu, jūs izlaidāt abi kopā?

— Kā tad! — apstiprina Bergers. — Vai citādi es runātu?

Viņi ienirst pūlī, kas soli pa solim virzās uz priekšu.

«Varbūt noriskēt?» apsver Kārlis, vēl vienmēr šaubīdamies.

— Beidzot! — atviegloti domā Bergers; viņš zina, ka tagad viss nokārtosies.

Četru lielo, spilgto griestu spuldžu nepietiek, lai rīta agrumā apgaismotu visus ceha darbgaldus; pie virpām, ēveļgaldiem un frēzmašīnām stiepļu aizsargpinumā piekārtas papildu spuldzītes, kas met dzeltenīgu gaismu. Arā vēl piķa melna nakts; baltā, spilgtā spuldžu gaisma virs galvas un turpat acu priekšā pakārto spuldžu nespodrā mirgošana padara kājas un rokas vēl gurdākas. Metālā sviras un rokturi netīkami mikli un salti, un Kārlis redz, ka biedri drebinās aiz aukstuma stingajos virsvalkos un tikai pavisam negribīgi iedarbina mašīnas un ķeras pie darba rīkiem.

Nekad vēl Kārlis īsti nav ieskatījies šai ainā; citus rītus viņš jutās tikpat gurdens un īdzīgs kā pārējie. Šorīt viņš ir možs, pavisam možs. Šorīt nekas neaizmigto skatienu.

Pie frēzmašīnas, pie kuras strādāja Šonacs, stāv gados jauns sarkanmatis, «Arbeitsdank* biedrs; melš, viņš esot nacists. Šļakatas šķiezdama, emulsija tek pāri koniskajam zobratam, kurā, vienmērīgi griezdamās, pašlaik iegraužas frēzes. Jaunā strādnieka tukšais, gurdais skatiens pievērsts frēzēm.

Pie lielās virpas galvenās ejas viņā galā, kur agrāk rosījās Šlihtings, arī stāv cits — gara auguma mazrunīgs virpotājs, šķiet, okšķeris. Runā, ka viņš pārnācis šeit no kādas mazas darbnīciņas, kur nostrādājis gandrīz desmit gadu. Biedri viņu neieredz, neviens nemēģina ar viņu tuvāk sapazīties, un viņš pats arī turas savrup.

Strādnieks, kas apkalpo lielmaņa karuseļvirpu, auguma ziņā tam pārsteidzoši līdzīgs — viņš ir drukns, mazliet patukls. Apaļā, skūtā seja ar melnajām, spurainajām uzacīm un mazajām, blāvajām ačtelēm piešķir viņam tādu kā klaunisku izskatu. Stāsta, ka viņš esot zobgalis un nelabojams dzērājs.

Kārlis paveras turp, kur aiz savas virpas būtu jāstāv Bergeram. Kā ēnas pie darbgaldiem rosās strādnieki .. .

Cik daudz kas šajās pāris nedēļās ir mainījies! Kur tagad Šonacs? Kur Šlihtings, Helmans, Endress? ... Neapkurinātās cietuma kamerās? . . . Pie ITolsten-placa? Fūlsbitelā? ... Kas to lai zina! Un par ko? Šis liktenis jau rīt var piemeklēt katru. Kuru katru, mani arī. Mani visdrīzāk ...

Meistars Pellers ložņā gar darbgaldu rindām. Ja viņš ierodas tik agrā stundā kā šodien, skaļi sasveicināties nav parasts. Viņš pamāj, un strādnieki pamet ar galvu pretī; virināt muti nevienam nav patikas ... Ar šo Pelleru pēdējā laikā arī kaut kas nav kārtībā. Mazrunīgs viņš bija vienmēr, bet tagad, šķiet, šajā klusēšanā slēpjas rūgtums un naids.

Emulsijas sūknis darbojas ar pārtraukumiem, ūdens nevienmērīgi plūst pāri frēzēm. Kārlis ar acīm meklē Augustu. Tas nekur nav manāms. Pirms deviņiem viņš cehā uzturas reti; no rīta vienmēr daudz darba pagraba noliktavā. Turklāt ari viņam nāk miegs.

Bet šorīt Kārlis noskaņots miermīlīgi un draudzīgi. Apstādinājis mašīnu, viņš pats aiziet līdz kublam, atnes ūdeni un ielej to emulsijas tvertnē, piegāzdams klāt krietni daudz eļļas.

«Tjā, ko citu darīsi,» viņš nospriež pie sevis, acīm redzot, gluži apmierināts, ka var uz brīdi pārtraukt darbu. «Arnolds gan ieplestu acis, uzzinājis, ka zaķapastala un slaists no brīva prāta atkal sācis darboties, pie tam roku rokā ar sociķi . . . Bet ko tad citu, — un pareizi vien jau būs ...»

Atnāk sarkanmatis un paprasa paliktņus. Iedevis tam dažus, Kārlis noskatās, kā frēzētājs atgriežas pie sava darbgalda .. . Kur tagad Francis Šonacs? . .. Viens vienīgs starpsauciens — bet drīz būs astoņas nedēļas, kopš tas sēž . . . Būtu es toreiz runājis . .. Šlih-tingam bija taisnība: nacistiem goda vārda nav! Nelietis — un goda vārds ... Pa lielajiem, netīrajiem logiem iespiežas pelēka rītausma un saplūst ar ceha spuldžu blāvo gaismu. Starp darbgaldiem iznirst palīgstrādnieka Augusta gurdā, izmocītā seja. Sākas diena . ..

18

Marta dienas, ko Renāte pavada Hamburgā, arī Fi-šera dzīvē ir satraucošas un it nozīmīgas: Kārlis ne tikai no jauna iesaistās pagrīdes darbā, bet visnotaļ atgūst arī ticību sev. Zudusi dziļā vilšanās, ko izraisīja Sāras plebiscīts. Drīz notiks uzticības personu vēlēšanas, un strādnieki visdažādākā veidā parāda savu pretestību.

— Kāda velna pēc vajadzīgs rūpnīcas vecākais?

Kārlis Fišers izbīlī atskatās, ar acīm meklēdams kliedzēju . . . Par vienu starpsaucienu Sonacs jau devīto nedēļu sēž aiz restēm, un šis te prašņā, it kā nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis . . . Turklāt jautājums nepārprotami ir sarkastisks!

Kuģu būvētavas strādnieku vecākais Kālebaums

,

kantīnes telpa lasa referātu par gaidamajam uzticības personu vēlēšanām.

Viņš pašlaik bi ja aizrādījis, ka rūpnīcas vadītājs pēc «Darba frontes» jaunās vienošanās ar valdību atkal īsteno vienvadības principu, vienlaikus uzņemdamies visu atbildību par kolektīva labklājību. Tad atskanēja šis sauciens.

«Nu, pagaidi, putniņ, nekur tu man nespruksi,» nodomā Kālebaums un smaidīdams paskatās turp, no kurienes nācis sauciens.

— To es tev, kolēģi, labprāt sīki jo sīki paskaidrošu! Mūsu ekonomiskās jauncelsmes galvenais mērķis ir apbruņot vācu tautu. Vispārējā karaklausība būs viens no mūsu celtniecības stūrakmeņiem. Katrs no mums pieliek roku, lai nodrošinātu vācu tautai ne tikai godu un brīvību, bet arī darbu un maizi. Ar šo lozungu notiks arīdzan uzticības personu vēlēšanas. Mūsu tautai jāmācās domāt militāri. Un mums arī, dārgais kolēģi! Ja tu esi bijis zaldāts, tad saproti, kas ir «štata feldfēbelis». Par «rotas māmuļu» viņu sauca senāk, vecajā armijā. Viņš aizstāvēja savējos, zināja to rūpes un raizes, pie viņa ar atklātu sirdi griezās zaldāti, un viņš gādāja par katru. Rotas komandierim jeb — kā mēs viņu saucām — «rotas tēvam» bija neierobežotas tiesības pavēlēt, «štata feldfēbelis» dienesta pakāpes ziņā bija viņam padots, bet rotas iekšējā dzīvē zināmā mērā līdztiesīgs. Gluži tāpat kā attiecības starp tēvu un māti ģimenes ietvaros. Protams, ģimenes galva ir vīrs, bet sieva tam nav tieši pakļauta, ranga ziņā viņa nestāv zemāk. Tieši tāda ir pakāpe, ko pēc jaunā valdības rīkojuma ieņem strādnieku vecākais salīdzinājumā ar rūpnīcas vadītāju . . . Skaidrs? Vai visi saprata?

Resnais, nosvīdušais Kālebaums pašapmierināts paraugās visapkārt. Ko šie bola acis? Tas taču izdevās smalki. Šis piemērs no zaldātu dzīves nav gan paša izgudrots, šo salīdzinājumu pilnvarnieks Dīstelkamps minēja pēdējā amatvīru sanāksmē. Bet tas ir vienkāršs un katram saprotams . ..

Šur tur iespurdzas ar pūlēm apvaldīti smiekli. Nezin kādēļ sevišķi uzjautrinās gados jaunākie strādnieki.

Vairums vecāko strādnieku sēž klusēdami, ar nopietnu, neizdibināmu sejas izteiksmi.

Kārlis Fišers vēro darba biedrus. Šeit tie izskatās pavisam citādi nekā parasti; viru sejas ir piktas, un viņu vienprātīgajā klusēšanā slēpjas kas draudīgs; kad biedri, darbā nogrimuši, stāv pie savām mašīnām, tas nav tik manāms.

Palikuši visi, aizgājis nav neviens. Kurš būtu aizgājis, to atlaistu . . . Interesanti, kā viņi balsos? Gan jau īstais balsošanas rezultāts nāks gaismā . . . Nacisti vai no ādas lien laukā! Kara rūpniecībā it sevišķi. Tie labi zina, kāds tur strādnieku noskaņojums un cik ļoti vēlams būtu to uzlabot . . . «Tagad kārta algām!» pasludināja Leijs. Tas ir priekšvēlēšanu lozungs rūpnīcās ... Organizācija «Prieks dara stipru» no kuģu būvētavas strādniekiem vien divdesmit aizsūtīja atpūtā, četrpadsmit ar «Montē Sarmiento» devās uz Norvēģiju, pārējie uz Švarcvaldi . . . Nacisti dara, ko var, neskopojas ar solījumiem . . . Kāds strādnieks iebilda, ka lozungs «Tagad kārta algām!» nebūt nenozīmējot algu pielikumu, bet citi viņu nosauca par niekkalbi un ciniķi. Daudzi tātad vēl tic nacistu solījumiem. Atkal tic, par spīti visam . . .

Kārlis nevilšus atceras, kā viņš vakar pirmoreiz sāka vākt ziedojumus apcietināto biedru ģimenēm. Viņš izmēģināja laimi ar diviem jauniem kolēģiem — ēvelētāju un virpotāju . . . Pirmais atrunājās, ka viņam nav naudas; otrs kļuva sirdīgs un draudīgi uzbrēca, lai liekot šo ar tādām lietām mierā . . . Kārlis neuzdrošinās vairs nevienam tuvoties . . . Viņš savācis tikai vienu mārku un četrdesmit feniņus, turklāt viņi ar Ber-geru devuši katrs pa piecdesmit feniņiem.

Dažus galdus tālāk sēž virpotājs, kas vakar viņam piedraudēja un aizdzina no sava darbgalda. Šeit, sapulcē, tas liekas pavisam cits cilvēks. Atturīgs, sabozies, ar aizdomu pilnu, īgnu seju viņš blenž uz strādnieku vecāko, kas runādams slauka sviedrus. Virpotājam nolikta priekšā pudele alus. Tātad alutiņam naudas pietiek . . . Tie tik ir ļaudis, dažkārt vai rokas nolaižas . . . Un Kārlis nopūšas.

Pēcpusdienā kļūst zināms, ka apcietināts kniedētāju uzticības vīrs kopā ar diviem citiem brigādes locekļiem. Aresta iemesls sasmīdina visus, pat nacistu piekritējus.

Heiteprīns, kniedētāju uzticības persona, pusdienas pārtraukuma laikā sapulcināja mazajā kanšnē savas profesijas strādniekus, lai noturētu obligāto priekšvēlēšanu sapulci. Viņš nolasīja informatīvo ziņojumu un tad, paklausīdams rīkojumam, ka jo bargi jāvēršas pret «žīdu internacionālo boļševismu», cītīgi mala to pašu, ko bija lasījis avīzēs, pie reizes pamatīgi sadodams «boļševiku barvežiem» Kremlī. — Jā gan, — viņš kliedza skaļā, sašutušā balsī, — ko tad grib Maskava? Es jums to pateikšu! Maskava ir par komunismu Vācijā un visā pasaulē ... — Pēc šiem vārdiem, papletis muti draudīgam «bet», viņš bija spiests nogaidīt, jo biedri aplaudēja kā neprātīgi un sajūsmā pat sāka dauzīt ar kājām.

Nekad vēl Heiteprīns nebija guvis tik jūsmīgu piekrišanu. Bāls kā nāve viņš pameta runātāja pulti un devās uz izeju. Pāris stundu vēlāk viņu arestēja kopā ar diviem kniedētājiem, ar kuriem bijis pa draugam.

Strādādams pie savas frēzmašīnas, Kārlis Fišers nemitīgi šķielē uz virpotāja Hartviga pusi, kurš garš un taisns kā kārts stāv pie lielās virpas, ik pa brīdim, it kā elektriskās strāvas skarts, atmezdams atpakaļ galvu ... Tas laikam dzer uz nebēdu. Tīrais nervu kamols! Vai šis ko dos? Tas visu noplītē .. . Bet bīstams Hartvigs nav. Ziņot neskries, to nu gan ne.

Zelta rokas šim žūpam. Viņam vienmēr uztic vissarežģītākos darbus, un allaž viņš aiznes uz mājām, pareizāk sakot, uz krogu prāvu žūksni naudas. «Var jau tomēr pamēģināt,» prāto Kārlis.

— Kolēģi Hartvig, arestēto biedru — Šlihtinga un Šonaca ģimenes cieš trūkumu ... un tad nu es gribētu savākt . . . mums tām jāpalīdz . . . Šlihtings kā nekā jau vecs cilvēks .. . Varbūt arī tu drusku dosi?

Ilartvigs, kurš ir par labu galvas tiesu garāks nekā Kārlis, izklaidīgi paskatās lejup uz lūdzēju. Viņš atkal atmet galvu atpakaļ. Viss augums nodreb.

— Khe, khe, khe ... — viņš krekšķina.

Zinādams, ko tas nozīmē, Kārlis taisās aiziet.

— Kāpēc tu tūlīt skrien prom? — ieņurdas Hartvigs.

Uzmetis skatienu plānripai, viņš pārliecinās, kā strādā grieznis, iebāž roku zilo darba bikšu kabatā un izvelk maku.

Kārlis bailīgi paraugās apkārt.

— Piesardzīgāk, kolēģi Hartvig! Piesardzīgāk!

— Kas tad nu? Kas tad? — tas īgni atrūc. — Es taču varu atdot tev mārku, ko tu man pagājušo pirmdienu aizlienēji.

Laimē starodams, Kārlis atgriežas pie sava darbgalda. «Veselu mārku iedeva šis Hartvigs. Tikpat, cik mēs ar Bergeru abi kopā ...» Un Kārlis apņemas algas • dienā pielikt vēl pusmarku.

Kad Kārlis iet uz ateju, Bergers seko viņam. Pulciņos sastājušies, garajā, saltajā, ar dēju sienu nožogotajā telpā strādnieki smēķē un sarunājas. Nevienam šeit neduras acīs, ka Bergers pasauc Kārli sānis.

— Vai tu pazīsti kādu no kniedētājiem? — tas jautā.

— Jā, — čukst Kārlis, — kādu līdzjutēju.

— Uzticams?

— Noteikti!

— Nogādā viņam šo zīmīti! Lai dotu viņiem mājienu, pamudinātu.

— Labs ir.

— Ja kas atgadās, norij! Nav nekāda lielā.

— Vari neraizēties.

— Vai tu vāc, ko?

— Jā!

— Cik daudz jau ir ziedojuši?

— Vienpadsmit! ... Piecas markas sešdesmit, — ne bez lepnuma par izdošanos atbild Kārlis.

— Nav slikti! Bet jādabū vēl vairāk.

— Es taču nesnaužu.

— Tu taču atceries tos, kas ziedojuši?

— Kā gan citādi! Un tos, kas atteikušies, arī...

— Parunā uzmanīgi ar Pelleru, arī tas ko iedos.

— Labi, pamēģināšu!

Tiklīdz Bergers aizgājis, Kārlis ieiet brīvā nodalījumā. Tūlīt pat viņš grib izlasīt, kas viņam jānodod tālāk. Viņš burto sīko rokrakstu: «Prasiet atbrīvot trīs arestētos biedrus! Arī jūsu vecāko, nacistu. Mehāniskais cehs «B».»

Kas tad tas, tie grib aizstāvēt nacistu? Prasīt viņa atbrīvošanu?

Kārlis ir gaužām sašutis. «Te nu atkal var īsti iepazīt vecos sociķus. Tie nevis priecājas, ka šitāds draņķis arī reiz iekritis, bet grib, lai panākam viņa atbrīvošanu . .. Neredzēta cūcība! . .. Vai vispār nodot šo kle-ķējumu tālāk? Izgāzīšos tikai ...»

Beidzot viņš tomēr nolemj zīmīti nodot; gan jau kniedētāji paši zinās, ko darīt.

Direkcijas ēkā Heiteprīnu pratināja gestapovieši, kas bija ieradušies skrejlapu lietā. Viņš lietišķi pastāstīja šiem kungiem, kā viss noticis, un kungi raustīja plecus, klusībā pasmīnēdami par neveiksmīgo oratoru, kura sārtā, pietūkusī seja bija kļuvusi no uztraukuma vēl sarkanāka un kurš uz gestapoviešu jautājumiem atbildēja visai īsi un negribīgi.

Kopā ar abiem draugiem viņu aizveda uz rātsnamu.

Tajā pašā pēcpusdienā notiek pirmā pratināšana. Heiteprīnu nostāda blakām durvīm ar seju pret sienu. Tukšajā istabā atrodas četri esesieši un kāds privātais.

— Heiteprīn!

— Klausos!

— Panāciet šurp!

Grīļodamies Ileiteprīns tuvojas pieciem pratinātājiem.

— Jus ceha esat uzticības virs?

— Tieši tā!

— Ko tad īsti jūs pašlaik ražojat?

— Kuģus.

— Kādus kuģus?

— Tirdzniecības kuģus!

— Stāsta, ka pie jums ražo zemūdenes?

— Pirmā dzirdēšana.

— Nu, gestapo jūs varat mierīgi teikt taisnību!

— Neko par to nezinu.

— Tā. Nu un kas tad notika šajā priekšvēlēšanu sapulcē? Vai jūs joprojām paliekat pie saviem vārdiem?

— Saprotams! Tā tas bija.

19 7

— Hm! — norūc privātais. — Jūs zināt, Heiteprīn, ka mūsu rīcībā ir vēl citi līdzekļi?

Heiteprīns paskatās uz esesiešiem, kas urbjas viņā aizdomu pilniem skatieniem.

— Tas neko negroza, — viņš atbild.

— Es ticētu jums, ja jūs nosauktu tos, kas pirmie sāka aplaudēt.

— Visi aplaudēja, — drūmi attrauc Heiteprīns.

— Bet sāka taču tikai daži, un jūs, kā uzticības persona, pazīstat visus.

— Es nevienu atsevišķi neievēroju.

— Vai jums nav aizdomas, kuri varētu būt visa Šī notikuma iniciatori?

— Nē!

— Jūs taču neapgalvosiet, ka aplausi sākās spontāni? Vai varbūt tieši tādas ir jūsu domas?

— Nē!

— Tātad tas notika organizēti?

— Visai iespējams.

— Un kuri, kā jums šķiet, varēja būt barveži?

— To es nezinu.

— Jums tiešām nav nekādu aizdomu? Vai jūsu cehā visi ir lojāli, visi kā viens pārliecināti nacionālsociālisti?

— Nē!

— Jums tātad zināmi atsevišķi tā saucamie opozicionāri noskaņotie elementi?

— Jā.

— Piemēram?

— Tas nu gan neattiecas uz lietu.

— Tomēr tas palīdzēs mums tikt uz pēdām.

— Neticu.

— Paklausieties, Ileitcprīn, jūsu domas šai gadījumā mums puslīdz vienaldzīgas. Mēs zinām, ko darām.

— Es nevēlos būt denunciants.

Gestapovietis apjūk.

— Denunciants? Manuprāt, jūs esat nacionālsociālists, «Darba frontes» biedrs, uzticības persona!

— Tas gan, bet denunciants ne!

— Ziniet ko, jūsu izturēšanās kļūst aizdomīga. Valstij naidīgi elementi ievāra jums putru, bet tagad, kad

mēs taisāmies atmaskot ļaundarus, jūs slēpjat tos.

— Es nevienu neslēpju.

— Slēpjat gan! — uzkliedz gestapo ierēdnis, vairs nevaldīdams pār sevi. — Slēpjat, ja nenosaucat vainīgo vārdus!

— Visu mūžu esmu nicinājis denunciantus, vecumdienās nevēlos pats par tādu kļūt!

— Sadot tik pa dibenu! — salti un ciniski pasaka viens no esesiešiem.

Klusēdams, acis nenovērsis, Ileiteprīns raugās ese-sietī, līdz tas viņam uzbrēc:

— Ko blenz, nelieti!

— Es, kungs, esmu nacionālsociālists, — atbild Hei-teprīns.

— Tu? — kliedz esesietis. — Tu?

— Mieru, Alfons, lai paliek, — ierēdnis apsauc ' esesieti. — Frīdberg, aizvest!

— Sekot! — esesietis pavēl Ileiteprīnam.

Abi dodas ārā.

— Vajadzēja ņemt priekšā pa īstam! — saka Alfons, juzdamies neapmierināts, ka tā nav noticis. — Melo, draņķis! Tomēr neteica taisnību.

— Kuģu būvētavā viņš viens no pirmajiem pievienojās mums.

— Viens no pirmajiem? Pēc Hitlera uzvaras, tu gribēji teikt?

— Aizdomām nav nekāda pamata, Alfons, neviena pieturas punkta. Tu taču dzirdēji — pat mums viņš noklusēja, ka tie ražo zemūdenes. Viņš nekad nav bijis ne sociālists, ne komunists. Kādreiz agrāk sastāvējis arodbiedrībā. Tas ir jocīgs putns, no cietpauraino sugas ... Tas tik tev iecirtīsies, nevis kļūs mīkstāks!

Atdodiet mūsu uzticības vīru!

Bez viņa darbs nekustēs ne no vietas!

Šķībiem un greiziem, bet skaidri salasāmiem, lieliem burtiem šie vārdi nākamajā rītā bi ja uzšņāpti ar krītu uz izliektas bruņu tērauda plāksnes.

Sos vārdus saprot visi. Darbs piepeši vairs «nekust ne no vietas». Nokveldētās kniedes, ko parasti

strādnieki tik veikli prot uzķert, vienmēr biežāk palido garām mērķim un čūkstēdamas pazūd ūdeni. Kniedētāji šķendējas, ka mācekļi tās pareizi nemet. Bet tie met pareizi, tikai kniedētāji neķer, kā nākas. Pēc brīža visi skaļi smejas par katru kniedi, kas ielido ūdenī.

Turklāt uzkrītoši bieži sāk bojāties pneimatiskie veseri. Citu pēc cita tos nākas labot. Vienam piesārņojies mehānisms, citam salūzusi šautra. Skaļi lādēdamies, daži kniedētāji jau stāv un gaida, kamēr savedīs kārtībā viņu darba rīkus.

Vislielāko sajūsmu izraisa kāda brigāde, kas aiz pārskatīšanās nepareizi sakniedē divas bruņu tērauda plāksnes. To pamana tikai tad, kad darbs jau pabeigts. Abas plāksnes vairs nav lietojamas.

Ar tādu pašu sajūsmu tiek apsveikta kniedētāja Dabelšteina atbilde virsmeistaram Hopfenam. Pienācis pie Dabelšteina, tas vaicāja, kas aprakstījis ar krītu bruņu plāksnes.

— Ta savādi gan, ka akurāt jūs to jautājat.

— Kā tā — savādi?

Un-Dabelšteins vientiesīgi atbild:

— Visos kaktos, proties, melš, ka to skrīvējis pats virsmeistars!

Hopfens pieteicas direkcijā. Viņu pieņem ģenerāldirektors Gogs, kas jau informēts par pasīvu pretošanos un atklātas sabotāžas gadījumiem kniedēšanas cehā.

Gogs neaicina meistaru apsēsties; tas ziņo, stāvēdams kājās.

Ģenerāldirektors neko nejautā, neizsaka arī rājienu vai pārmetumus, tikai piebilst:

— Arestētais sen atbrīvots un rīt atkal būs darbā. Pastāstiet to ļaudīm! Varat iet.

Meistars apstaigā brigādi pēc brigādes, visur atkārtodams ģenerāldirektora vārdus.

— Reče nu! Kas to būtu domājis!

— Nobijušies ne pa jokam!

— Jā, jā, sak nu vēl, ka mēs niko neiespējam.

Un sastatnēs redz smaidīgas sejas. Jokiem, ko stāsta cits citam, nav gala. Pneimatisko veseru sprakstoņa atkal skan ritmiski. Nokveldētās kniedes vairs negaida auksta pelde, tās satver laikus. Un neviena brigāde nesavieno vairs nepareizas bruņu plāksnes. Kniedētāji kļuvuši visa kuģu būvētavas kolektīva lepnums, par viņiem gan brīnās, gan pasmejas.

Un tiešām, nākamajā dienā Heiteprīns ierodas darbā. Uz bruņu plāksnes, kur vakar bija rakstīts, ka bez viņa darbs nekustēs ne no vietas, viņš ierauga apsveikuma vārdus: «Sirsnīgi sveicināts/» Heiteprīns lasa un nepamirkšķina ne aci. Viņš netiek gudrs, kādēļ smaidīgie strādnieki tik cītīgi viņu sveicina.

Vēlāk viņš uzzina, kas noticis. Kniedētāji savukārt noskaidro, ka Gogs Hopfenam samelojis; Heiteprīns bija atbrīvots tikai pēc tam, kad meistars sniedzis savu ziņojumu.

Par kandidātu uzticības personu vēlēšanām Heiteprīns bija izvirzīts jau pirms šī notikuma. Tagad viņš mēģina atteikties, bet veltīgi.

Ne ar vārdu, par izturēšanos jau nemaz nerunājot, viņš neizpauž, vai pēc aresta palicis tikpat pārliecināts nacionālsociālists kā senāk. Bet viņš arī nepārmet strādniekiem, ka to dēļ nokļuvis tik nepatīkamā stāvoklī. Viņš izturas tā, it kā nekas nebūtu noticis, un dara savu darbu, nelikdamies ne zinis par zobgalīgajiem mājieniem. Tā kā nopratināšanas un aresti nenotiek, visi saprot, ka Heiteprīns nav minējis neviena vārdu un neko nav ziņojis.

Tādēļ kuģu būvētavā skan aicinājums balsot par Heiteprīnu. Skrejlapu ar šādu aicinājumu nav, bet ikviens zina, ka tas ir opozīcijas lozungs.

Kārlis Fišers jūt šī panākuma rezultātus; viņš savācis vairāk nekā septiņpadsmit markas un nākamajā dienā piedzīvo pārsteigumu. Virpotājs, kas Kārli bija aizdzinis prom, kad viņš lūdza ziedot arestēto ģimenēm, tagad ierodas pats.

— Kolēģi Fišer, vai nevari man aizdot lielo bldmēru?

— Paskatīsimies, vai manējais ir pietiekami liels.

Abi pieiet pie Kārļa darba rīku skapīša.

— Še seši graši kolektei. Es nezināju, kas tu tāds esi. Jābūt piesardzīgam ... Neņem ļaunā!

\

Iemetis atvilktnē saņemtos sešdesmit feniņus, Kārlis jautā: — Kā tad tu tagad zini, kas es tāds esmu?

— Apvaicājos vienam otram. Paklusām, protams! Visi saka, ka tu esot puisis uz goda.

— Tā? — Kārlis pietvīkst līdz ausu galiem. — Ņem taču bīdmēru!

— Man tas nav vajadzīgs.

— Labāk tomēr paņem! Vari tūlīt atkal atsūtīt.

— Jā, tev taisnība. — Paķēris to, viņš aiziet.

Kārlis noskatās viņam pakaļ. «Visi saka, es esot puisis uz goda . . . Visi . . . Kas tie ir, visi? . . . Visi . . .» Viņš pārlaiž acis daudzajiem darbgaldiem un biedriem, kas tos apkalpo. «Uz goda, tie saka . .. Visi to saka ...»

19

Pa šoseju, kas augstu gar Elbu aizvijas garām Flot-lībai, Renāte un doktors Fīrbringers brauc uz valsts padomnieka Bloma villu. Lejā rāmi plūst platā upe. Spīguļo signālugunis. Pa straumi peld tvaikoņi, mazi kā rotaļu kuģīši, ko apgaismo sīkas spuldzītes . . . Mašīna traucas garām plašiem, piesnigušiem parkiem, un starp augstajiem kokiem, tikko redzamas, pazib bagātnieku klusās savrupmājas.

Renāte tinas mētelī. Blakām viņai, raudzīdamies taisni uz priekšu, sēž doktors. Kopš pilsēta palikusi aiz muguras, viņš vēl nav bildis ne vārda. Renāte vēlētos, lai tas runā, vienalga, par ko. Bet arī pati viņa nedara neko, lai izbeigtu šo klusēšanu.«Tas ir satraukts,» viņa nodomā, «un, visļaunākais, tas nevalda pār sevi.»

Renāte turpretim ir labā omā. Veltīgi liegties — viņu vilina pasākuma romantika un risks. No viņas gaida daudz. Arnolds un Stefans nemitīgi domā par viņu, tie cer, ka viss izdosies labi, un — apbrīno viņu. No viņas veiksmes daudz kas atkarīgs.

Doktors Fīrbringers saspringti klusē,. «Protams, ja izies greizi, viņu vis neglaudīs. Bet viņam jābūt aktierim, jāizturas brīvāk, jāraugās uz visu vienaldzīgāk un bezrūpīgāk. To es pratīšu labāk nekā viņš,» Renāte nodomā.

— Vitenbrinka jaunkundze, — acis novērsis, doktors Fīrbringers uzrunā viņu. Viņš uzrunā Renāti vārdā, kas uzrakstīts uz gaiši zaļā ielūguma. — Liekās sarunās neielaidieties un esiet piesardzīga ar pierakstiem.

Lēni, uzsvērdama katru vārdu, viņa atbild:

— Doktora kungs, paļaujieties, lūdzu, uz mani!

Fīrbringers, pagriezis galvu, paskatās uz Renāti, turklāt tik nopietni un pētoši, it kā redzētu to pirmo reizi. Klusi un lietišķi viņš saka:

— Katram gadījumam ... ja kaut kas notiek, neliedzieties, ka esat mana mīļākā.

— Neliedzieties, jauki teikts ... — ar smaidu atbild Renāte.

Viņš paliek nopietns. — Jūs taču saprotat mani.

Renāte mierīgi vēro viņu. Līdz šim viss noritējis kā pēc notīm. Doktors Fīrbringers gaidīja piestātnē norunātā vietā ar rozēm rokā un sveicināja viņu nemāksloti un sirsnīgi kā sens paziņa. Tur viņš tēloja savu lomu nevainojami, tagad turpretim drūms un sabozies zviln mašīnas stūrī, perinādams velns sazin kādas domas. Protams, risks ir liels ... Viņam nevajadzēja dzert ...

— Klāt mēs esam! — Fīrbringers nopūzdamies saka, paliecas sēdeklī uz priekšu un aizpogā mēteli.

Mašīna traucas kalnup pa parka ceļu. Šoseja beigusies, zem riteņiem pret aizsajgskārdu triecas oļi. Spožo loka spuldžu gaismā vizmo nosarmojušie krūmi un staltās egles. No uzbrauktuves ceļa rūpīgi notīrīts sniegs.

Renāte nodreb. Doktors Fīrbringers, spēji satvēris viņas roku, cieši un aši to saspiež. Sai mirklī auto jau apstājas pilij līdzīgās celtnes kolonādes priekšā. Kalpotājs atrauj durtiņas. Doktors Fīrbringers pirmais izraušas no auto un palīdz Renātei izkāpt. Viņa uzlūko doktoru, un tas pasmaida, pasmaida mierīgs un možs. Ak, cik tīkams ir spirgtais, skuju smaržas piesātinātais vakara gaiss! Garām nekustīgiem, melni zaļās livrejās tērptiem sulaiņiem viņi ieiet villā. Vestibilā viņiem palīdz novilkt mēteļus. Neuzdrīkstēdamās paskatīties ne pa labi, ne pa kreisi, Renāte cenšas turēties brīvi un nepiespiesti.

Doklors Fīrbringers paņem viņas ielūgumu un kopā ar savējo pasniedz vienam no kungiem, kas uzsvērti vienaldzīgi vēro viesus. Sulainis pavada viņus augšā pa kāpnēm uz plašo zāli, kur daži kungi, atsēdušies zemos klubkrēslos, smēķē vai lasa, kamēr citi, pusbalsī sarunādamies, lēni staigā šurpu turpu. Juzdama sev pievērstus visu skatienus, Renāte mulsi aplūko lielu gleznu — cienīga sirmgalvja portretu.

Viņa atviegloti uzelpo, kad zālē ienāk vēl kāda dāma — vairāku provinces laikrakstu īpašniece — tās uzvārdu viņa nesadzird. Šo informāciju Renātei sniedz jauns cilvēks, kas pats viņai stādījies priekšā un pielipis kā dadzis. Viņš nenogurstoši stāsta un skaidro; liekas, pamatīgi izpētījis firmas «Bloms un Foss» vēsturi. Zāles sienas rotā fotogrāfijās un senas gravīras; jaunais paziņa lūdz atļauju sniegt par tām vajadzīgos paskaidrojumus, un Renāte ir priecīga, ka radies sarunu biedrs.

Doktors Fīrbringers, kā viņa vēro, tērzē ar dažiem kungiem pie viena no četriem lielajiem logiem, kuru priekšā novietotas krāšņas palmas. Kāds apvaicājas, kur viņš ņēmis tik daiļu sekretāri, un jokojot piedraud ar pirkstu: ,

— Ak tu Fīrbringers, vecais grēkāzis! Ko gan par to saka sievas kundze?

Apskatīdama ar jauno cilvēku gravīras un izlikdamās, ka ļoti interesējas par tām, Renāte dzird Fīrbrin-gera smieklus. ^

— Redziet, tā ir pirmā kuģu būvētava Kēlbrandā, pati pirmā mūsu piekrastē, smieklīgi maza, — vai ne? Un iedomājieties tikai — iniciatore bija sieviete, redziet, tur karājas viņas portrets. Pēc tautības angliete, ja nemaldos. Tā droši vien bijusi lieliska, apbrīnas cienīga, ārkārtīgi enerģiska sieviete.

To teikdams, viņš uzlūko Renāti, it kā attiecinātu sacīto uz viņu, nevis uz mirušo kuģu būvētavas dibinātāju. Renāte uzjautrināta konstatē, ka pavadonis runā pārāk dedzīgi. Viņš tai patīk — viņā ir kaut kas pievilcīgs, kaut kas puicisks, viņš runā nepiespiesti un atklāti. Augums viņam slaids, turklāt spēcīgs. Jādomā, sportists. Tumšais uzvalks piestāv teicami.

— Vai jūs zināt, kas tas ir?

Nodzeltējušā gravīrā Renāte redz veclaicīgu ierīci.

— Atvainojiet par muļķīgo jautājumu, to jūs, saprotams, nemaz nevarat zināt. Tas ir vecs doks, pirmais kuģu būvētavā.

— Vai drīkstu vaicāt, kur jūs strādājat, Dīvena kungs? — negaidot jautā Renāte.

— Es esmu «Kuģniecības Avīzes» sekretārs.

— Mani pārsteidz jūsu plašās zināšanas, — saka Renāte, tēlodama izbrīnu.

— Profesija, Vitenbrinkas jaunkundze! Nopelna tur nav nekāda, — glaimots vairās Dīvens. — Man atlika daudz laika šiem jautājumiem, jo žīdu kundzības laikā es dažus gadus bi ju bez darba.

— Jūs nīstat ebrejus?

Dīvens blenž viņā, it kā neticētu pats savām ausīm un gribētu ar acīm pārliecināties.

— Jā, ļoti! Un jūs taču arī? — viņš stomīdamies izdveš.

Renāte saprot, ka izdarījusi aplamību. Viņa grib apliecināt, ka bezgala nīst un neieredz ebrejus, bet vārdi nenāk pār lūpām.

— Kā nu kurus, Dīvena kungs.

— Nē, Vitenbrinkas jaunkundze, nē un vēlreiz nē! Dažādu žīdu nav, ir tikai žīdi. Atzīt, ka pastāv atšķirības, no rasu politikas viedokļa nav pieļaujams, nav iespējams!

«Kā viņš aizsvilās,» nodomā Renāte. Brūnās acis un melno matu iezilganais mirdzums rada šaubas par ārisku izcelšanos. Viņai jau uz mēles ironiska atbilde, lai izbeigtu šo sarunu, bet piepeši sulainis, kas rosīgi apstaigā viesus, klusi aicina arī viņus doties uz konferenču zāli tepat blakām.

— Vai ministrs noteikti būs?

— Protams! Viņam tūlīt jāierodas.

— Viņš jau ir šeit!

Turēdamās līdzās doktoram Fīrbringeram, kas nervozi rausta smokinga kaklasaiti, Renāte pārkāpj konferenču zāles slieksni. Būdama visai mierīga, viņa redz un dzird neparasti asi.

Namatēva un pilnvarnieka Dīstelkampa pavadībā

Zālē ienāk ministrs. Šai ainā nav nekā svinīga. Tikai tad, kad daži kungi, kas sēž gar zāles malām, pielec kājās un, rokas sveicienam pacēluši, sauc «heil Hitler!» vilcinādamies, it kā nokaunējušies, pieceļas arī rūpnieki.

Renāte sēž starp doktoru Fīrbringeru un Dīvenu, kas neatkāpjas no viņas ne soli. Kā hipnotizēta viņa raugās ministrā, kam blakām apsēdušies valsts padomnieks Bloms un garais, kalsnais pilsētasgalva Krogmans. īsts gaļas blāķis šis viņa ekselence! Arī šodien, apģērbies privātās drānās, tomēr nav izticis bez ordeņiem — tie kuļājas pat pie svārku atloka. Renāte ar pūlēm valdās, lai acu izteiksme viņu nenodotu. Sirds skaļi pukst. Jo ilgāk viņa pētī šo izblīdušo cilvēku, jo viņu aizvien vairāk pārņem riebuma un nelabuma sajūta.

Pieliecies Renātei pie auss, Dīvens uztraukti čukst:

— Kad viņu redz, grūti pat noticēt, kas tas par vīru!

Renāte piekrītoši pamāj, it kā būtu ar viņu vienis

prātis. Viņa vēro Blomu, kas, pārmijis ar ministru dažus vārdus, pieceļas.

— Pie tam viņš iznīcinājis divdesmit divus pretiniekus!

— Divdesmit divus pretiniekus? — Renāte raugās Dīvenā, uzreiz nesaprazdama, ko tas grib teikt. Divdesmit divus? . . . Ak jā, karā! Notriecis.

«Šodien to ir vairāk par divdesmit diviem,» viņa nodomā. «Un upuri ir vācieši ...»

Valsts padomnieks Bloms runā klusā, skarbā balsī. Ar lietišķiem vārdiem, kas neskan ne jūsmīgi, ne pārliecinoši, viņš izsaka prieku, ka var apsveikt ministru prezidenta kungu savā namā.

Tūlīt pēc viņa pieceļas ministrs. Mazajā zālē nedzird pat iečaukstamies papīru. Viņš atbalstās ar abām rokām pret galdu. Zods kareivīgi izsliets, resnā pakakle izplūdusi pāri stāvās apkaklītes stūru atlokiem. Katrs tūlīt jūt, ka šī pašpārliecinātā, bramanīgā stāja nav īsta un ka plātīgā runa smalki apsvērta un ar pūlēm iekalta.

Daži uzņēmēji atteikušies no valsts pasūtījumiem. Valdība pilnvarojusi viņu noskaidrot domstarpību cēloņus un novērst varbūtējas nesaskaņas un grūtības.

Šiem vārdiem seko klusuma brīdis. Rūpnieki un akcionāri sēž un neko nesaka.

Nepilni trīsdesmit, saskaita Renāte. Redz arī jaunas sejas — noslēgtas, vēsas, valdonīgas, saltu aprēķinātāju sejas. Dažu vecāku, sirmu, ūsainu kungu vaibstos turpretī ir kaut kas viltīgs, kaut kas baudkārs.

Zāle nav tik krāšņa, kā Renāte bija gaidījusi. Vienīgais greznojums, izņemot vareno kroņlukturi, ir impozanta glezna, kas piestiprināta virs tumšā paneļa: milzu tvaikonis «Imperators» dodas pirmajā reisā. Renāte zina, ka šis okeāna milzenis, ko Vācijai pēc kara nācās atdot Amerikai, celts «Bloma un Fosa» kuģu būvētavā.

Viņš atļaušoties ministra kungam izklāstīt dažus vietējo rūpnieku apsvērumus, — atkal vārdu ņēmis padomnieks Bloms. Savā runā viņš min trīs svarīgus punktus. Pirmkārt, valdības pasūtījumu izpilde ļoti bieži saistīta ar nesamērīgi lieliem kapitālieguldījumiem ražošanas procesu pārkārtošanā, daļēji atjaunojot attiecīgas mašīnas un iekārtas, kas pēc dotā uzdevuma veikšanas norakstāmas lūžņos. Otrkārt, neesot taču noliedzams, ka īpašs valdības atbalsts, ko tā sniedz dažām firmām, nostādot Hamburgas rūpniecību neapskaužamā stāvoklī. Treškārt, atklāti jāatzīstot, ka radikālā ražošanas reorganizācija spiež pamest novārtā, jā, pat jūtami ierobežot starptautiskos darījumus, bet vācu firmu prestiža zudums ārzemēs savukārt neizbēgami izraisīšot tālāku eksporta sašaurināšanos.

Ministrs smagi un visai lēni uzraušas kājās, neslēpdams savu nepatiku un izbrīnu par šādu jautājuma izpratni. Atklāti jāsaka, viņš jūtoties visai pārsteigts, ka pat ļaudis, kas līdzatbildīgi par Vācijas nākotni, neizprot laikmeta zīmes. Augstu cienījamā valsts padomnieka Bloma kunga izteikumos viņš saklausījis sīkumainus, nosodāmus peļņas apsvērumus. Brīdī, kad uz spēles likts viss, par tamlīdzīgām lietām gan vajadzētu bēdāt vismazāk. Pēc krizes un lielajām pārkārtojumu dienām neapšaubāmi sekošot varens saimniecisks uzplaukums.

Vai tad kungi tiešām domājot, ka valdība ar fīreru priekšgalā mūžīgi respektēs pastāvošos starptautiskos

līgumus? Vai viņi domājot, ka arī turpmāk atļaus svešām varām noteikt mūsu armijas apbruņojuma veidu un skaitlisko sastāvu? Brīva Vācija neesot iedomājama bez vispārējas karaklausības, neviens to nezinot labāk par valdību, un tā ilgi vairs nevilcināšoties radīt šo svarīgo neatkarības priekšnosacījumu.

Klausītāji piepeši sakustas. Daži iekāsējas. Dzirdama sačukstēšanās, redzamas domīgas sejas.

Renāte īsi saskatās ar doktoru Fīrbringeru. Vārdi ir lieki.

Dīvens nemierīgi čukst:

— Vēsturisks vakars, vēsturisks vakars!

Ģenerālis un ministrs nu vairs nerunā aplinkiem. Manot iespaidu, ko radījis paša paziņojums, viņš sāk dižoties un pļāpāt muļķības. Nesen viņš, vācu aviācijas ģenerālis, devies inspekcijas braucienā. Oho-ho! Iespaids tiešām esot varens! Pat viņu, lietpratēju, ko statistika vislabāk informē par gaisa flotes izaugsmi, pārsteidzis redzētais. «Trešais reihs» jau šodien var pacelt balsi, izvirzīt prasības, ja vajadzīgs, pat dūri triekt galdā. Francija viena pati bez sabiedrotajiem nacionālsociālistiskajai Vācijai šodien vairs neesot bīstama. Bet bruņošanās tikai vēl sākoties! Partija panākšot, ka Vācijai nebūšot jābaidās ne tikai no Francijas, bet no visas pasaules, gluži otrādi, visa pasaule drebēšot Vācijas priekšā . . .

Kara flotes celtniecības plāns ir viens no galvenajiem punktiem bruņošanās programā. Ja arī ciestu dažu firmu prestižs, tad tomēr pirmajā vietā esot valsts aizsardzības apsvērumi, nevis eksporta jautājumi. Turklāt kungiem labi zināms, ka valdība nekad nav liegusies dot rūpniecībai visu nepieciešamo.

Ministrs runā vēl labu brīdi. Ne jau par godu un darba dižumu, rasi un likteni, etosu un tautas kopību! Viņš runā par subsīdijām, valsts pasūtījumiem, kredītiem un dividendēm, viņš runā par cīņas garu un gatavību karam, par to, ka drīz sitīšot Vācijas lielā stunda . . .

Šī nekautrīgā vaļsirdība mulsina un biedē. Vai nacionālsociālisti neaizmirst Vācijas izolācijas iespēju?

Renāte skaidri dzird kādu sakām: «Pārdrošība.»

— Grandiozi, — murmina Dīvens. — Grandiozi!

Pametuši savas vietas, rūpnieki sastājas nelielos pulciņos un pusbalsī sarunājas. Bet strādniecība? Jā, ko darīt ar strādniekiem? Kas būs ar streikiem? Mums vajag streiku aizlieguma . . . Lai dod mums brīvas rokas . . . Par valsts subsīdiju apjomu netika minēts. Tāpat arī par importa izejvielu kvotu paaugstināšanu. Jā, šodien noteicēji ir Reinas un Rūras lielrūpnieki. Kuģniecība un tirdzniecība atstāta pabērnu lomā.

Renāte jūtas pārsteigta; viss beidzas daudz ātrāk, nekā viņa gaidījusi. Kas tā par konferenci? Runāja tikai ministrs. Viņa pačukst doktoram Fīrbringeram par savu vilšanos. Ironiski smaidīdams, tas atbild:

— Pats galvenais, jādomā, tagad tikai sāksies, diemžēl, bez mums.

Bloma un Krogmana, reihštathaltera Kaufmana, pilnvarnieka Dīstelkampa, valsts padomnieka Arensa, ģenerāldirektora Goga, kuģu būvētavu īpašnieku un direktoru pavadīts, ministrs atstāj zāli. Valsts padomnieks Ballaufs klusi, bet īgni un satraukti pačukst ģenerāldirektoram Gogam, ka nav jau nekāds brīnums, ja algu paaugstināšana četriem direktoriem no 240 000 uz 465 000 markām gadā sanikno zemākos slāņus. Gogs asi un noraidoši atcērt, ka senu firmu prestižam nav nekā kopēja ar zemāko slāņu noskaņojumu.

Nu labi, bet kādēļ tādas ziņas publicēt presē? Lai nu kā, vismaz tas ir lieki!

Doktors Fīrbringers dod zīmi Renātei; viņi pamet konferenču zāli. Pamanījusi jautājumu doktora skatienā, viņa pamāj.

— Ļoti interesanti!

Abus panāk Dīvens.

— Jūs taisāties jau iet prom! Palieciet vēl brīdi, iebaudīsim glāzi vīna!

Renāte neziņā uzlūko doktoru Fīrbringeru. Tas, piemiedzis aci, piekrītoši paloka galvu.

— Ja nu doktors Fīrbringers atļauj . . . Daudz laika, cik zinu, viņam nav.

— Tikai vienu glāzi; tā mēs nevaram šķirties.

Renāte gribētu noklausīties, ko runā visapkārt, bet sadzird tikai dažādu sarunu drumslas. Dīvens nemitas jūsmot par resno ministru. Savādi, vairums sarunu, šķiet, skar nevis bruņošanos un kara jautājumus, bet gan reiha saimniecības ministru. Renāte dzird stāstām, ka viņš esot brīvmūrnieks. Kāds pārmet, ka viņam esot sakari ar žīdu finansistiem. Min Jakoba Goldšmita vārdu.

Fīrbringers steidzina Renāti. Daži viesi jau aizgājuši. Dīvens izlūdzas Renātei satikšanos. Doktors Fīrbringers smīn. Dīvens pavada Renāti līdz garderobei. Vestibilā uzturas daži kungi, kas konferenču zālē netika manīti. Viņi neklanās Renātei un doktoram Fīrbringe-ram, kā to dara livrejās tērptie sulaiņi.

Fīrbringers jūtas gluži apmierināts, ka jaunais Dīvens tos pavada un vēl no kāpnēm Renātei uzsauc:

— Vitenbrinkas jaunkundze, gadījumā, ja viens no mums aizkavējas, piezvaniet! Norunāts, vai ne, jūs man to apsolāt?

Mašīnā doktors Fīrbringers, atguvis labu omu, jautri iesmejas.

— Zibenīga uzvara! Triumfs uz visas līnijas. Apsveicu!

— Vai esat ar mani apmierināts?

— Pat ļoti, — viņš atzinīgi atbild.

Renāte domīgi nopētī savu pavadoni profilā. Nē, pirmais iespaids bijis pareizs, simpātisks viņš tai nav.

Kur tik partijai nav atbalstītāju! Lai kā visi pielāgojas, lai kā nacisti liekuļo tautas vienotību un vienprātību, tai pašā laikā apcietinādami un spīdzinādami, linčodami un slepkavodami, pat galvas cirzdami, — viņi tomēr nespēj aizkavēt, ka niknākais pretinieks ielavās starp viņiem un atšifrē visslepenākos plānus un nodomus . . .

Tagad, kad uzdevums veikts, saruna apsīkst; abi vairās teikt ierastas, banālas frāzes. Galu galā Renāte izbeidz šo īso un neparasto pazīšanos, sacīdama:

— Doktora kungs, mums jāatvadās.

— Protams, jaunkundz! — Viņš nenosauc Renāti uzvārdā — ne konspiratīvajā, ne pašas uzdotajā.

Iespējams, ka Fīrbringers atvadām bija vēlējies sacīt pāris sirsnīgu vārdu, atzinīgi pieminēt viņas savaldību, apbrīnot viņas drosmi. Bet šķiršanās mirklī viņš spēj vienīgi pateikt:

— Visu labu! — Un vēlreiz: — Visu labu!

Renāte smaidot čukst: — Paldies! Uz redzēšanos!

20

Trīs dienas var likties vesela mūžība, ja cilvēku māc rūpesti un neziņa. Arnolds pārrunājis un izplānojis ar Renāti gandrīz katru viņas soli šais trijās dienās, un viņš zina — Renāte pēc trim dienām atgriezīsies ar nakts vilcienu. Un tomēr jau nākamās dienas vakarā viņš steidzas uz Lērtes staciju, klaiņo tās tuvumā, vērodams Hamburgas vilciena pasažierus, bet, pārliecinājies, ka atbraucēju vidū Renātes nav, nomierinājies un reizē noraizējies atgriežas mājās. Var taču gadīties, ka kaut kas misējas un viņai jābrauc mājup? Bet viņa neatgriežas agrāk; tātad jādomā, viss kārtībā. Kaut tikai viņš par to varētu būt pārliecināts . . .

Arnolds dzīvo nemitīgā trauksmē. Viņš iztēlojas, kā noritējusi tikšanās ar doktoru Fīrbringeru. (Kas tas par cilvēku? Stefans par to klusēja.) Domās viņš kopā ar Renāti dodas uz kuģu rūpnieka villu. Viņš redz Renāti viesu vidū, gestapo aģentu ielenktu ... Ja nu kādam rodas aizdomas, ja Renāti iztaujā, par viņu ievāc ziņas, viņu atmasko? Vai izšķirošajā mirklī šis Fīrbringers nevar pazaudēt galvu? Cik mokošas, Qik bezgala garas šīs stundas, cik nemiera, šaubu, cerību un baiļu pilnas šīs dienas un naktis!

Otrajā vakarā, baidīdamies pievērst sev uzmanību, Arnolds vairs neuzdrošinās klaiņot ap staciju. Viņš aizbrauc uz Cēlendorfu, ilgi ložņā ap doktora Stamber-gera māju, novēro parādes durvis, gaidīdams, vai Renātes istabā neiedegsies gaisma . ..

Renātes nav. Ja viņa pārradīsies rīt, viss būs labi, viss būs kārtībā. Bet . . . vai viņa atgriezīsies rīt?

Viņa atgriežas.

Iznākusi no stacijas, Renāte tūlīt pamana Arnoldu, taču izliekas to neredzam, pasauc taksometru un aizbrauc. Arnolds vēro šo ainu, tvīkdams priekā un bailēs.

No stacijas plūst pasažieru straume. Neviens nepievērš aizbraucējai uzmanību. Neviens neinteresējas par viņas taksometra numuru. Tomēr Arnolds vēl gaida, turpina vērot ...

Desmit minūtes vēlāk arī viņš iekāpj taksī un liek braukt uz restorānu «Uhu» Fridriha ielā.

Atsēdušies pie maza, apaļa galdiņa blakām pīlāram, Renāte klusībā uzjautrinās par Arnoldu, kas tūlīt nepamana viņu. Arnolds cenšas apslēpt drudžaino satraukumu; viņš izturas stīvi un pārspīlēti pieklājīgi.

— Cik labi, ka tu ieradies! — viņa saka un pasmaida.

— Jā . . . — viņš atbild. — Vai viss kārtībā?

— Protams!

— Bija satraucoši?

— Nu, neko daudz.

— Svarīgas ziņas?

— Ļoti!

Galdiņam tuvojas viesmīlis.

— Ko tu dzersi? — jautā Arnolds.

— Šokolādi!

— Lai notiek! Divas šokolādes!

Renāte starodama paraugās viņā. Cik jauki viņš mulst . . . Cik grūti viņam saņemt sevi rokās . . .

Arnolds no prieka gluži kā bez prāta. Viņa atkal sēž tam pretim, viss jau garām. Un viss beidzies laimīgi. Pagājušas satraucošās vientulīgās dienas. Viņa atkal ir šeit! Kā Stefans priecāsies . . .

— Renāte . ..

— Jā?

— Vai neiesim?

— Kas vēl nebūs! Mēs taču nupat tikai atnācām! Iesim dejot . . . Nāc, kas par skaistu tango!

«Kā viņa spēj dejot, tagad, pēc tā visa?» Arnolds prāto. Viņš, neko nedomādams, tai seko. De jo kā automāts ...

— Kāds viņš bija? — Arnolds dejodams čukst.

— Kas tad?

— Nu tas, tu taču zini, šis doktors . ..

— Ila-ha-hā! Kāds viņš bija? Nepatīkams. Pat ļoti nepatīkams.

— Tā? — šai vārdiņā izskan dziļas šaubas.

— Tik tiešām! Diemžēl... — viņa čukst. — Man bezgala trūka tevis.

— Renāte!

— Distanci, cienītais! Distanci! — viņa šķelmīgi aizrāda. — Izpaudiet savas jūtas dejā ...

Un viņa smejas.

Kad abi atgriezušies pie galdiņa, Arnolds jautā, it kā nespētu vēl ticēt: — Un patiesi, viss kārtībā?

— Nu protams! Starp citu, vai tad tu šaubījies?

— Un bija vērts riskēt?

— Domāju, ka jā.

— Nāc iesim! — viņš atkal mudina.

— Cik tu nepacietīgs!

Roku rokā, cieši piekļāvušies viens otram, viņi lēni iet pa naksnīgi kluso Vilhelma ielu, garām Prinča Al-brehta ielai, garām valdības ēkām. Tuvojoties policijas postenim, viņi runā par krustmāti Frīdu un tēvoci Teo vai greizsirdīgo māsīcu Alīsi.

Renāte sīki pastāsta par braucienu, par satikšanos ar doktoru Fīrbringeru, par konferenci; viņa attēlo dalībnieku noskaņojumu, min nejauši dzirdētas replikas un plaši, protams, atreferē ministra runu . ..

— Vispārējā karaklausība? — brīnās Arnolds.

— Tas bija runas kodols.

— Stāsti, cik vien precīzi vari, vārdu pa vārdam, ja atceries!

Renāte pūlas no visas sirds, bet Arnoldu ziņojums neapmierina. — Vēlreiz no gala, visos sīkumos!

— Visu nesvarīgo arī?

— Visu!

— Sarunas un iepazīšanās arī?

— Iepazīšanās? — pārsteigts atkārto Arnolds.

— Jā, konferencē man radās pielūdzējs, kāds sekretārs. Tas vien jau bija ko vērts, viņš man šo to izskaidroja.

— Stāsti visu! — stingri uzstāj Arnolds. — Visu līdz pēdējam!

Renāte pūlas atcerēties pašas nenozīmīgākās epizodes, nosauc to vārdus, kas viņai zināmi, vēlreiz atstāsta dzirdētās sarunas un, galvenais, visos sīkumos pārstāsta dzirdēto runu. Ministra izteikumus viņa domās atkārtojusi jau vairākkārt, pēdējo reizi vilcienā, un viņai šķiet, ka nav aizmirsusi neko kaut cik svarīgu. Beigusi stāstīt, viņa pavaicā, vai tam tiešām liela nozīme.

— Kā gan citādi! — apstiprina Arnolds. — Tātad viņu sauc Dīvens?

— Tas nu patiesi nav galvenais! — viņa smiedamās atbild.

Ar šķietamu vienaldzību Arnolds jautā: — Vai tas vismaz bija patīkams?

— Pat ļoti! Tiešām, jauks puisis! Kā jau teicu, nelabojams nacists, toties visai simpātisks cilvēks. Patiešām!

Arnolds klusē.

Pēc brīža viņš jautā: — Ja nemaldos, tu teici, ka Fīrbringeram šī konference likās svarīga?

— Ārkārtīgi svarīga! Viņš pat izteica domu, ka ministrs runājot pārāk aizrāvies un kļuvis par daudz atklāts. Fīrbringers secina, ka drīzā nākotnē var sagaidīt pārsteigumus.

— Pārsteigumus?

— Jā, attiecībā uz karaklausību.

Viņi pārgājuši pāri Parīzes laukumam, izgājuši pa Brandenburgas vārtiem; tagad viņi iet gar Tīrgartenu. Renāte nodomājusi braukt ar taksi, jo metro tik vēlu vairs neiet. Bet viņa negrib, ka Arnolds to pavada. Atrunāt draugu nenākas viegli.

Renāte ieminas, ka gribot apmeklēt savu krustmāti, viņa esot pelnījusi atpūtu.

— Apciemo mani sestdien! Bet nebrauc līdz pašai Stendālai, satiksimies Tangermindē. Ja tu dosies ceļā ar dienas ātrvilcienu, tad īsi pirms trijiem būsi galā.

— Tu noteikti brauksi?

— Pavisam noteikti, rīt pat!

— Un kur mēs satiksimies? Pie stacijas?

— Tas nebūs ērti, — spriež Renāte. — Vai zini . .. nu teiksim tieši pulksten trijos viesnīcas «lEIba» restorānā. No stacijas līdz turienei piecu minūšu gājiens ... Vai būsi?

— Būšu!

Jau nākamajā dienā Arnolds sīki informē Stefanu. Tas ar rezultātiem ir loti apmierināts. «Sī informācija,» spriež Stefans, «saskan ar ziņām, ko partijas vadība ieguvusi no citiem avotiem.» Jāšauboties gan, vai valdība jau šopavasar izšķirsies spert tik svarīgu soli. Tomēr esot jābūt modriem un jāsagatavojot partijas organizācija uz negaidītiem pārsteigumiem, jo neesot šaubu, ka pirms tāda pasākuma vai vienlaikus ar to terors tiks pastiprināts.

— Es aizbraucu jau šodien, Arnold! Iespējams, ka drīzumā tu tiksi man piekomandēts. Esmu to lūdzis. Pagaidām tev būs cits sakarnieks.

— Vai ilgāku laiku paliksi prom?

— Liekas gan. Esmu vienojies, ka jūs ar jauno sakarnieku satiksieties pēcpusdienā. Pirms aizbraukšanas vēlos zināt, kā šis jautājums nokārtots.

Tas ir Stefana garā — īsts draugs un biedrs. Viņš nedosies ceļā, kamēr nebūs pārliecinājies, ka pasāktais darbs, ko biedri turpinās, ievirzīts pareizā gultnē.

— Vai tu vēlies braukt pie manis un atkal darboties kopā? — jautā Stefans.

— Un tu vēl šaubies? — Bet tai pašā mirklī Arnolds atceras Renāti, no kuras šķirties būs grūti. Berlīnē viņš jau sen vairs nejūtas svešs, kā pirmajās dienās.

— Es vēl paspēšu informēt biedrus par konferenci, bet ar jauno — Teo, starp citu, ir viņa vārds — tu parunā pats. Un tad vēl — centies sapurināt jauniešus, apspriedies ar Menni. Būtu nepieciešams sagatavot uzsaukumu, kas atspoguļotu jaunatnes prasības. Ja pierādīsim, ka nacistu gatavošanās karam mums nav noslēpums un dosim pienācīgu atbildi, tad nostiprināsim savu autoritāti.

— Tiks izdarīts! Ar Menni var labi sadarboties. Enerģisks, drosmīgs puisis.

— Zinu ... Jā, jau sen taisījos jautāt... vai ar biedri Stambergeru tu esi tuvāk sadraudzējies?

Arnoldam sejā iesitas sārtums. Viņš tā apmulst, ka nespēj atbildēt. Juzdamies vainīgs, viņš raugās Stefanā. Vai gan tam vajadzēja jautāt? Kādēļ viņš pats atklāti nepastāstīja visu?

— Jā, esmu gan ... Vai nedrīkstēju?

— Ko nozīmē — drīkstēt? Turpmāk esi divtik piesardzīgs, arī viņas dēļ.

Stefans pastāsta, kur, kad un kā Arnolds satiksies ar jauno sakarnieku.

— Labāk būs, ja tagad atvadīsimies. Turies, Arnold . . . Lai paliek skaļas frāzes!

— Uz redzēšanos, Stefan! . . . Ceru, ka mani aicināsi. Ciešs rokas spiediens. Stefans aiziet. Arnolds raugās

viņam nopakaļ . . . «Vai viņš mani izsauks? Vai mēs vēl redzēsimies? Cik negaidīta šķiršanās ... Ne tikai domas, arī jūtas jāslēpj aiz tērauda bruņām . . . Stefans.»

Arnoldu gaida jauns pārsteigums: kopā ar jauno viņš sastop Valteru Kepleru.

Viņi sēž Jaunās Fridriha ielas kafejnīcā aiz Aleksandra stacijas. Arnolds pamana viņus tūlīt, bet apsēžas citur un pasūta, kā norunāts, porciju buljona un sviestmaizīti ar šķiņķi.

Sai kafejnīcā brokasto galvenokārt dārzeņu tirgotāji, kas te, stacijas tuvumā, kārto darījumus. Pēcpusdienas stundās rosība te nav liela. Zālē apkopēja saslauka papīrus, mizas un drazas, ko apmeklētāji atstājuši uz grīdas un zem galdiem.

Valters Keplers un svešais pienāk pie Arnolda. Tie paņēmuši līdz savas buljona tases un apsēžas pie viņa galdiņa.

— Mute paliek vaļā, ko? — pārgalvīgi iesaucas Valters, runādams Berlīnes izloksnē. — Tas ir Teo, esiet pazīstami! — Viņi paspiež viens otram roku.

«Vai Stefans zināja, ka Valters Keplers būs šeit?» prāto Arnolds. «Kādēļ viņš man neko neteica?»

— Es tagad saucos par Rolfu, — čukst Valters. — Tik tiešām tu izskaties kā no mākoņiem nokritis!

— Necerēju tevi šeit sastapt.

— Varu iedomāties.

— Vai viņš to zināja? •

— Viņš? ... Ko tad?

— Ka tu būsi šeit.

— Diez vai! Bet pārsteigts viņš nebūtu; kā nekā, viņš ir lietas kursā.

Arnolds pētī svešo biedru. Tas nenovērš skatienu, bet klusē, platajā se jā nav ne miņas no satraukuma, drīzāk tā pauž vienaldzību.

— Es zinu, ar ko tu nodarbojies. No sākuma bija padomā, ka mēs rausim uz vienu roku, bet vēlāk man uzkrāva citus pienākumus. Žēl! Tev kritis interesantāks darbiņš, — turpina Valters.

— Nesaprotu, par ko tu runā.

Valters iesmejas. — Mums taču ir kopējs draugs, —s viņš saka, — es zinu visu par tevi un tavu darbu.

«Kādēļ Stefans man neko neteica?» nebeidz brīnīties Arnolds.

Teo sēž, kā ūdeni mutē ieņēmis; viņš klusē pat tad, kad Valters un Arnolds pārstāj sarunāties, gaidīdami, vai biedrs ko neiebildīs. Bet, tiklīdz Valters aiziet uz tualetes istabu, viņš piepeši kļūst runīgs.

— Vai Rolfu pazini jau Ilamburgā?

— Jā.

— Nekā netiku no viņa vaļā. Gandrīz jau izlēmu neierasties. Bet Stefans šodien aizbrauc, satikšanos atlikt nevarēja — laika palicis maz. Viņš ziriāja, ka mēs satiksimies ... Nākamreiz satiksimies divatā, vai ne?

— Jā, labi!

— Nākošo trešdienu! Norunāts?

— Jā ... Bet kur?

— Kur? — Teo apsver. Kuru katru mirkli var atgriezties Valters. — Hm! ... Kaut vai tepat, kafejnīcā. Pulksten trijos. Ar mieru?

— Jā!

Atkal apsēdies pie galdiņa, Valters redz, ka biedri tikpat nerunīgi kā iepriekš, un uzjautrinās par abiem, mudinādams, lai tie tuvāk papēta viens otru.

Teo atrunājas, ka pagaidām pietikšot ar iepazīšanos, pārējais nokārtošoties vēlāk.

Vai Arnolds jau iejuties Berlīnē, apvaicājas Valters. Tā tik esot pilsētiņa, un viņš paklakšķina ar mēli, turpretī tā, no kuras viņi abi ieradušies, īsta provinces ligzda, bet viņa dzimtā pilsēta Baltijas jūras piekrastē — nožēlojams miests! Ko Arnolds darot vakaros? Toreiz Rēperbānā viņi uzdzīvojuši tīri jautri, bet šeit esot daudz labākas vietiņas ...

Teo pieceļas.

— Jau prom? — pārsteigts vaicā Valters.

— Laiks iet!

— Viss norunāts?

— Nav jau nekā ko norunāt.

Atvadījies viņš dodas pie letes, samaksā un aiziet.

— Mēms kā zivs, šis Teo! Mēs tiekamies jau ceturto reizi, bet viņš, liekas, ne desmit teikumus nav pateicis. No viņa ar vilkšanu neko neizvilks.

— Tu esi nesen šeit, vai ne? — jautā Arnolds.

— O, būs jau desmit dienas ... Tur, Hamburgā, pēdējā laikā kļuva sasodīti biezs gaiss. Baigi daudz arestu. Man ellīgi laimējās, ka tiku cauri ar veselu ādu.

— Dimptens sēž, vai ne?

— Jā, un abi galvenie ostas kurjeri arī — un pat daži no turienes vadības . .. Tās bija karstas dieniņas! Esmu sasodīti priecīgs, ka man palaimējies izsprukt ...

— Pēc Stefana tu biji pārņēmis vadību savās rokās?

— Nu, zini, ne gluži formāli, bet praktiski gan.

— Man šķiet, mēs arī varam tagad iet.

— Kā vēlies!

Arnoldu nemitas vajāt doma, ka Stefans neko nav teicis par tikšanos ar Valteru . .. Un šis jaunais — šis Teo arī izturējās dīvaini. Man taču vajadzēja viņu informēt par konferenci . .. Varbūt viņš klusēja, lai arī es nerunātu? Cik pēkšņi viņš atguva valodu, kad... Vai viņš neuzticas Valteram Kepleram? Tā vien liekas .. . Arnoldā no jauna mostas senās aizdomas. Viņu pirmā sastapšanās toreiz . . . Šlihtinga arests . . . Dimptens . . . Tengelmans ... Ar visiem Valteram bija sakari ... Tad viņš atkal sev jautā, kāpēc nav apcietināts ne viņš pats, ne Stefans. Galu galā tam būtu bijis jānotiek vispirms . . .

Līdz vēlai vakara stundai viņi paliek kopā, klaiņo pa ielām, iedzer pa glāzītei, un Valters stāsta un jautā bez mitas. Jautājumi, kā Arnoldam liekas, dažkārt ir dīvaini ... Vai Arnolds tiešām nezinot, kurp devies Stefans? Brīnums gan, ka Stefans pat Arnoldam neuzticoties. Kurā kvartālā Arnolds dzīvojot? Vai viņš esot labi iekārtojies? Vai bieži mainot dzīvokli? . . . Kā veicoties darbs ar jauniešiem? Ar kuru no jauniešiem viņš satiekoties visbiežāk? . . . Un Valters nosauc vārdus, kas Arnoldam pilnīgi sveši. Menni tas nepiemin.

«Ja Valters zinātu, ko es šodien stāstīju Stefanam,» nodomā Arnolds . .. «Vai tā ir pārliecīga centība vai ziņkāre? Kādēļ viņš man to visu jautā; viņš taču saprot, ka man nav brīv runāt, ja arī es ko zinu . . .» No prāta neiziet doma: Stefans klusēja, Valtera klātbūtnē klusēja arī svešais.

Arnoldam rodas pārdroša ideja: pārbaudīt Valteru . . . Bet tūlīt viņš to atmet. «Kas man devis tiesības tā rīkoties? Būtu Stefans šodien pieminējis Valteru, es noteikti atklātu savas senās aizdomas ... Es noteikti būtu to darījis,» viņš cenšas iegalvot pats sev.

Atkal un atkal nāk prātā pārgalvīgā ideja ... Tad viss noskaidrotos. Un apdraudēts nav neviens . . . Valters runā par Stefanu, stāsta, ka viņi bieži satikušies un kopīgi veikuši svarīgus uzdevumus. Stefans esot atzinīgi novērtējis viņa darbību Hamburgā. Par spīti arestu lavīnai, viņš palicis uz vietas, līdz Berlīne to atsaukusi šurp. Tā novērsts pats ļaunākais un saglabāti vērtīgākie kadri. Šeit, Berlīnē, viņam gan uzticēts bezgala atbildīgs postenis, taču viņš cerot, ka drīzumā tikšot nosūtīts prom un viņam būšot jāpārņem apgabala organizatora postenis.

Tad arī Arnolds pastāsta par saviem uzdevumiem un, it kā starp citu, piemin rūpnieku konferenci, par kuru vajadzējis partijai sniegt informāciju.

— Lieliski! — neliekuļoti pārsteigts, iesaucas Valters. Vēl īsti neticēdams, viņš pārvaicā:

— Vai patiesi? Mums jau ziņots?

— Jā, mani informēja šorīt. Tur apspriestas trakas lietas.

— Un ziņotājs ir konferences dalībnieks?

— Jā, un ko tu par to teiksi? Kāds «Kuģniecības Avīzes» sekretārs.

— Kaut kas neiedomājams! Velns parāvis! Nu, niī-lais, ja vienmēr tā klapētu . . . Kad notika šī konference ?

— Otrdien.

—' — Un jau tagad .. . Nu vai zini, tas ir vareni! Kāds sekretārs, tu teici?

— Jā, Manteifels vārdā . . . Bet, lai tas paliek starp mums, nepalaid muti! Citādi sakari var izčibēt, un es vēl būšu vainīgais.

— Nemuldi nu blēņas . .. Bet tas tik ir numurs! Uzreiz dūša kā miets, vai ne? Kas partijai par sakariem . . . Jā, tas nozīmē daudz, ļoti daudz . ..

«Jāpaskatās, kas tagad notiks,» Arnolds domā. «Ja Valters ir okšķeris, viņš uzzinās, ka vārds nav pareizs, un nākamajā tikšanās reizē uzmāksies atkal . . . Un, ja viņš to darīs ... šaubām vietas vairs nebūs.»

Iekams abi atvadās, Valters apjautājas, vai Arnolds un Teo nolikuši jaunu tikšanos. Arnolds atbild noliedzoši, un Valters iesmejas pilnā kaklā.

— Tāds ir Teo! — viņš iesaucas. — Tāds tas ir! Baidās pat muti pavērt un aizmirst pašu galveno!

Arnolds varot priecāties, ka sastapis viņu, saka Valters, citādi viņš zaudētu sakarus. Viņš bieži tiekoties ar Teo un nokārtošot turpmāko. Pēc tam viņš informēšot Arnoldu.

Viņi vienojas satikties pirmdienas vakarā.

22

Arnolds baidās, ka Valters var viņam sekot, lai izspiegotu adresi. Aizdomas piepeši pastiprinās; tagad viņš tikpat kā nešaubās vairs, ka ar to nav tā, kā vajag. Nu, lamatas ir izliktas, atliek vienīgi nogaidīt .. .

Valters pat nedomā sekot Arnoldam; viņam ir daudz svarīgākas darīšanas. Tas, ko viņš nupat uzzinājis, ir vesels kapitāls, tā ir skaidra nauda, turklāt viņš priekšniecības acīs nostiprinās prestižu, kas viņam tik vajadzīgs. Nekavējoties viņš ierodas dzīvoklī, kas paredzēts ārkārtējiem gadījumiem. Tur dižodamies, viņš izturas tā, it kā viņam būtu sevišķi svarīgas ziņas, un prasa pēc šefa. Viņam liek uzgaidīt priekštelpā.

Gaidīdams viņš apsver, kā rīkoties. Neatklāt visu, vienīgi tik daudz, cik nepieciešams un izdevīgi viņa paša interesēs. Sakarus zaudēt nedrīkst ... Nez vai šis Teo tiešām ir tāds savāds tūļa vai tikai izliekas? Nē, arī pret šo Ervīnu vai Martinu, kā tas tagad saucas, viņš izturējās tāpat . . . Bet Martins? Vai tam neradīsies aizdomas? Viss labi jāpārliek . . . Šefam šodien nāksies atdarīt maku, avanss un tamlīdzīgi . . . Vai šie zina, ka man par marļu jau samaksāts Ilamburgā? . . . Kāda velna pēc viņš piepeši nosauca sakarnieku? No sākuma viņš tik valodīgs nemaz nebija . . .

Valteru Kepleru aicina kabinetā. Pie rakstāmgalda istabas vidū sēž šefs doktors Pnmgels.

— ... bvakar! Sēstieties. Vai tad tiešām kaut kas nopietns?

— Domāju gan, doktora kungs. Runa ir par slepenu konferenci, kurā piedalījies ministrs Gērings un par kuru komunistiskā partija jau saņēmusi informāciju. Man zināms, kas šo informāciju sniedzis.

Doktors Prangels mazliet zobgalīgi vēro satraukto aģentu.

— Kad notikusi šī slepenā konference? — viņš jautā.

— Otrdien.

— Kur?

— Hamburgas apkaimē.

— Un jūs apgalvojat, ka tur runājis ministrs Gērings ?

— Jā gan!

— Lūdzu, uzgaidiet mirkli priekšnamā!

Valters Keplers gaida. «Sis tagad ievāc informāciju. Viņš netic. Un, ja tās tiešām ir tukšas pļāpas, — tad būšu gan izgāzies. Jā, velns parāvis, tas man neienāca prātā! Bet tad muldoņa Martins lai sargās . . . Nu, tas tik vēl trūka! Kā lai tad izkuļos sveikā?»

Šefs viņu sauc iekšā. Un veids, kādā tas notiek, tūlīt liecina, ka viss kārtībā.

— Nāciet! Nāciet, lūdzu!... Apsēdieties. Kas jums zināms par šo konferenci? Jūs pirmīt teicāt, ka zinot komunistu sakarnieku?

Valters Keplers atviegloti uzelpo. Informācija tātad ir pareiza. Un viņš stāsta . ..

23

Doktors Stambcrgers apber Arnoldu ar pārmetumiem, uzveļ tam atbildību par raizēm un rūpēm, kas viņam, tēvam, jācieš Renātes dēļ. Abi dzenot sevi postā, viņš saka, tie taču neko nepanākšot. Fašisti esot pārāk stipri. Kā gan iespējams cīnīties pret tiem, čukstoties pa kaktiem un sacerot lapeles. Šodien visu izšķirot bruņots spēks.

Arnolds nevar vien nobrīnīties par tādu demokrātu un antifašistu.

Bet viņš nestrīdas, viņam vajadzētu atkārtot to pašu, ko teicis pirmoreiz tiekoties. Skaidri redzams — ārsts cīnās par savu meitu, ciezdams nāves bailes tās dēļ un darīdams visu, kas viņa spēkos, lai atturētu to no politiskā darba.

Doktors Štambergers pavada Arnoldu līdz namdurvīm. Viņš mēģina to pārliecināt, stāsta, cik nevarīga esot Renāte, cik naiva un lētticīga; agri vai vēlu viņa kritīšot nacistu nagos. Ne jau par sevi viņš domājot, # bet nevarot samierināties ar domu, ka Renāte ejot postā.

Atvadoties viņš ilgi un cieši spiež Arnolda roku.

Arnolds sēž Berlines-Hanoveras ātrvilcienā. JPec stundas viņš būs Stendālā, kur pārsēdīsies Tangermin-

des vilcienā ... Vai Renāte viņu gaidīs stacija vai viesnīcā?

Viņš raugās uz mežiem, tīrumiem, nelieliem ciematiem, kuriem dārdēdams drāžas garām vilciens. Pirmais vārais zaļums pārklājis pļavas. Pāri nelielajiem pauguriem stiepjas šauras svaigu arumu strēles. Nezāļu puduros gar dzelzceļa malu šur tur pārgalvīgi galvu ceļ irbulenes.

Zvilnēdams pārpildītā, smacīgā kupejā, Arnolds priecājas par stipro, nebēdnīgo pavasara vēju, kas traucas pāri laukiem, pamodinādams kailos, stingos kokus no ziemas miega ...

Renāte stāv pie kioska iepretim stacijas ieejai. Viņa redz, ka Arnolds iznāk no stacijas reizē ar pirmajiem pasažieriem. Renātei ar pūlēm jāvaldās, lai skaļi neie-smietos. Arnolds ģērbies golfa biksēs un tumši zaļos svārkos, kā īsts svētdienas mednieks! Gar sāniem kuļājas provianta soma, bet platmali tik tiešām rotā bārddziņa otai līdzīgs kalnu kazas spalvu kušķītis. Nopietns, pat cienīgs, kā viņai liekas, viņš aiziet steidzīgiem, platiem un sparīgiem soļiem. «Nu jā,» pasmaida Renāte, «viņam der pasteigties, ja grib ierasties laikā: bez četrām minūtēm jau trīs.»

Iekams Renāte seko, viņa novēro pārējos pasažierus. Jaunieši ekskursanti, veselas ģimenes, kas, jādomā, atbraukušas apciemot radus, Tangermindes strādnieki, kuri strādā ārpus pilsētas, sīki amatnieciņi, pat kāds mednieks ar garkājainu, neveiklu medību suni pie saites.

Renāte turas krietnus piecdesmit soļus aiz Arnolda. Ar labpatiku tā nolūkojas viņā, priecājas par viņa slaido stāvu, stingro, vīrišķīgo gaitu un viņa drosmi. Ne reizes viņš neapstājas un neatskatās, garām iedams, nelūkojas nevienā skatlogā. Viņš dodas taisni uz priekšu, it kā labi zinātu ceļu . . . Kā viņš steidzas, «atvaļinātais» kinome'hāniķa kungs.

Viesnīca «Elba». Kas tad tas, — nepaskatījies ne pa labi, ne pa kreisi, viņš metas iekšā! Nu viņa gan pabrīnās ... Puisis tomēr ir vieglprātīgs ... Renāte šķērso laukumu un paliek stāvām otra puse. Viņa vēro garāmgājējus, bet nekā aizdomīgai nemana . ..

Senatnīgās Stefana baznīcas pulkstenis nosit trīs. It kā piebalsodami, atsaucas citu baznīcu pulksteņi. Lielais rādītājs spēji pavirzās par divām minūtēm uz priekšu . . .

Renātei liekas, ka ķieģeļu nami ar augstajām ģēve-lēfn, kuri ciešā lokā iekļauj laukumu, laipni aicinādami, raugās viņā, jo sevišķi tas ar izkārtni «Hotel Elbe». Nāc taču! Ko tu vēl gaidi?

Viņš tur būs jau apsēdies, nemierīgi lūkosies pulkstenī, prātodams gan šo, gan to . . . Nudien, nekā aizdomīga viņa neredz; zemais, veclaicīgais nams aprijis Arnoldu, un neviens, atskaitot Renāti, to nav pamanījis.

Lēnā gaitā viņa pāri laukumam dodas uz viesnīcu. Kad Renāte atgrūž durvis un vārgi icšķindas sīks zvārgulītis, pretī viņai laipni vis netraucas Arnolds, bet rēgojas pilnīgi tukša telpa. Viņa aizver durvis un neziņā pasper pāris soļu letes virzienā. Nav ne saimnieka, ne viesu. Apmulsusi viņa paskatās visapkārt un redz, ka Arnolds sēž pie loga blakām durvīm un klusēdams raugās viņā.

Noskaitusies viņa dodas pie tā.

— Negantnieks tāds, kāpēc tu slēpies! Es jau gribēju iet prom.

Arnolds piecēlies satver viņas roku.

— Liek man taustīties kā pa tumsu! Es gluži vai sabijos.

— Nebaries, Renāt . . . Nāc apsēdies!

Palīdzēdams Renātei novilkt mēteli, viņš mīļi noglāsta tai roku. Pēc tam tai jāapsēžas viņam blakus pie loga.

— Cik jocīgs tu izskaties, kā īsts salona tūrists.

Ienāk saimnieks un atnes divas tasītes ar kūpošu,

brīnišķīgi aromātisku kafiju un pāris lielas, dzeltenas kūkas.

— Kā tad tu zināji, ka es te ienākšu?

— Es redzēju, ka tu stāvi viņa pusē laukumam.

— Ak tā! Skat, kāds viltnieks! Tu tātad uzjautrinājies par mani ?

— Kāpēc gan, Renāte?

— Vai zini — un tas man tev jāsaka, — tu skrēji kā apsvilis. Taisni vien kā pa diegu, ne aci atpakaļ nepamezdams, neparaudzldamies ne pa labi, ne pa kreisi, nelikdamies ne zinis par cilvēkiem, tu kā akls meties šurp!

Arnolds pasmaida. — Var jau būt. Es steidzos pie tevis.

— Ak tā gan, nu saki viens cilvēks, tad visa piesardzība lieka, vai ne?

— Tici man, Renāte, iekāpdams vilcienā un arī braucieha laikā es rūpīgi visu pārbaudīju. Varam justies pilnīgi brīvi un netraucēti.

— Burvīgi! Cik ilgi?

— Cik ilgi vien vēlamies.

— Cik ilgi vēlamies? Cik dienas, cik naktis?

— Kaut veselu dienu, Renāte!

-— Tik vien? Bet nakti?

— Arī nakti, ja vēlies.

— Tev nav jābūt atpakaļ?

— Nē!

— Tad nakts un visa rītdiena pieder mums?

— Jā!

— Lieliski!

Pievirzījies tuvāk, viņš apskauj Renāti, ar lūpām pieskaras tās atsegtajam kaklam.

— Bet paklausies---ja nu ienāk saimnieks, —

ko viņš domās?

Taču viņa nevairās glāstu.

Pēkšņi viņa nodreb.

— Ko tu saki par Gēringa kāzām? Pretīgi, vai tas maz ir cilvēks? Lasot vien, ka viņš savā kāzu dienā licis izpildīt nāves sodu tiem diviem . . .

— Bieza āda šai aktrisei, viņa sievai.

— Pretīgi! — atkārto Renāte. — Nerunā, pat domāt par to negribas.

Pec brīža viņa jautā: — Vai tu runāji ar

tēvu?

— Viņš lika tevi pasveicināt... Viņš vēlas, lai mēs ... nūja, lai mēs apprecētos.

— Ļoti prātīgi!

— Saimniek! — steidzīgi sauc Arnolds. Renāte nespēj novaldīt smieklus par šādu steigu.

— Saimniek, mēs gribētu šeit pārnakšņot.

— Laipni lūdzu, kādu istabu kungi vēlas, — lielāku vai mazāku?

— Lielu! — izlemj Arnolds.

— Vai erkera istaba brīva? — jautā Renāte.

— Protams.

— Dodiet mums to.

— Vai varam apskatīt istabu un nolikt mantas? — vaicā Arnolds.

— Laipni lūdzu!

Saimnieks rāda ceļu, Arnolds šķelmīgi pamirkšķina, un Renāte laimīga un pārgalvīga iekniebj viņam rokā.

Nolikuši mantas un nomazgājušies, viņi roku rokā klaiņo pa mazo pilsētiņu. Renātei visvairāk patīk pašas šaurākās ieliņas.

Viņa īpaši jūsmo par namu erkeriem un saka:

— Šis te nav tik skaists kā mūsējais! — vai arī: — Bet tas, lūk, ir skaistāks! — Ielu nosaukumi viņu bezgala smīdina. — Skrējēju iela. Hm!... Šeit agrāk mājoja skrējēji. Sazini nu, kas tie bija par ļaudīm!... Muļķu iela. Vareni! Šeit mitinājās pilsētas plānprātiņi. Visi vienā barā. Teicami iekārtots!

— Lūk, arī tas nav slikti, — saka Arnolds, rādīdams nākamo uzrakstu — Meitu iela! ... Un Renāte baras un piebilst, ka viņš izlaidies mutē.

Viņi iegriežas vecajā rātsnamā, klibs sargs viņiem izrāda zāles un gaiteņus, kokgriezumus un griestu gleznojumus rāts sēžu zālē, kā arī mazās dzelzs lādītes pie rātskungu sēdekļiem. Šos kājsoliņus ziemā piepildījuši ar kvēlojošām oglēm, lai cienījamiem pilsētas tēviem nenosaltu kājas un tie nesaķertu iesnas.

Torņos daudzbalsīgi iedunas zvani, aicinādami uz vakara svētceri. Arnolds un Renāte apspriežas, ko darīt. Viņš iesaka noklausīties dievkalpojumu, bet Renāte par to pat dzirdēt negrib. Tad jau labāk iegriezties kādā kino, protams, tikai uz dēku vai kriminālfilmu. Un pēc seansa — cik ātri vien var — atpakaļ uz viesnīcu. Tā ap deviņiem, tas nedursies acis. Solīdi ļaudis agri liekas gulēt.

Viņi noskatās mežonīgo rietumu filmu «Apkaunotā atriebība», kuras aplamības mudina Renāti izteikt pārgalvīgas piezīmes, tā ka blakus sēdētāji nikni viņu apsauc.

•K Kad viņi atgriežas viesnīcā, ir jau pāri deviņiem.

— Ak vai, — sūrojas Renāte, — tik daudz dārgā laika izšķiests veltīgi!

— Liksim, lai vakariņas uznes istabā!

— Lieliski! Nāc drīz, — viņa sajūsmināta piekrīt.

Vēlu naktī abi konstatē, ka viņiem nemaz nenāk miegs. Lielajā podiņu kamīnā sprakšķēdamas beidz liesmot pēdējās egļu šķilas. Caur erkera loga biezajiem stikliem iespīd bāla mēnesnīca. Viņi guļ platā, zemā gultā, kas ir tikpat vienkārša un rupji tēsta kā galdi un krēsli; šī viesnīca iekārtota vācu zemnieku mājas stilā.

— Cik skaisti, — čukst Renāte, — mēnesnīca, klusums, uguns kamīnā un tu man blakus. Pārāk skaisti, lai aizmigtu.

Un viņa stāsta par krustmāti Stendālā, par savu mūždien svešo un nemājīgo turienes istabu.

— Šāda mazpilsēta tomēr ir ļoti jocīga! Kādus dīvainus ļautiņus tur var satikt. Nekur es tik krasi neesmu izjutusi pretstatu starp buržuāziju un proletariātu. Senāk es domāju, ka mazpilsētā šķiru iezīmes izzudušas un visi ļaudis ir mietpilsoņi. Bet es tomēr maldījos. Pārtikušie pilsoņi stingri norobežojas no nabadzīgajiem, noraugās pat uz tiem ar neslēptu nicināšanu. Strādnieki savukārt dziļi nīst «ringa» iemītniekus, savrupmāju īpašniekus un naudasmaisus. Turīgie pilsoņi, proti, dzīvo pilsētas apstādījumu kvartālos «ringā»; strādnieki turpretī apmetušies galvenokārt vecpilsētā. Bet sīkie amatnieki un patstāvīgie uzņēmēji — kurpnieki, drēbnieki, kalēji, remontdarbnīcu īpašnieki un citi — izkaisīti starp «ringu» un vecpilsētu.

— Vai tev tur daudz paziņu?

— Kā ne! . . . Stundām ilgi mēdzu sēdēt pie mūsu kurpnieka un klausīties, ko viņš stāsta. Sīciņš, aplam jocīgs večuks ar jautrām, blēdīgām ačtelēm. Septiņus gadus viņš mētājies apkārt pa pasauli, un, kad viņš stāstīja par saviem pieredzējumiem Ungārijā, Serbijā vai Šveicē, es varēju klausīties augu dienu. Ar strādniekiem tikties neuzdrošinājos; krustmāte, zini, ir pensionēta pasta direktora atraitne, viņa dzīvo savrupmājā kopā ar kāda arhitekta ģimeni; es nedrīkstot viņu kompromitēt, viņa man teica. Neglītās, zemās mājelēs mitinās ķieģeļu cepļu un dzelzceļa strādnieki. Netīri un neuzkopti ir laukumi un ielas, un kā noklīduši kucēni tur palaidņojas bērneļi. Katra trešā pretimnācēja ir grūta. Kakls man aizžņaudzas, sastopot vīrus. Vakaros, beiguši darbu, tie noguruši, novājējuši, nedabiski dzeltenīgām sejām bariņos velkas mājup pa pilsētas galveno grambaino ielu. Pa lielākai daļai tie bez mēteļa, ar vilnas svīteriem zem vamža, stulmeņiem kājās. Vai zini, ka vairāk nekā četrdesmit Stendālas strādnieki vēl vienmēr smok koncentrācijas nometnē un seši’slepus aizraidīti uz viņpasauli?

Aust rīts. Dusēdama Arnolda skavās, Renāte klusi ierunājas:

— Viss veltīgi.

— Renāte! — Arnolds cieši apskauj viņu. — Vai arī tu zaudē drosmi?

Viņa domā par tēvu un atkārto tikai tā vārdus. Tēvu māc bažas, viņš raizējas. Viņš ļoti ļoti bēdātos, ja ar meitu notiktu nelaime.

— Nē, mīļais, par to jau nevar būt ne runas, nē jel, bet ir tik smagi. Bailes ir vēl stiprāks ierocis nekā bads.

— Jā, tev taisnība.

Tēva šaubas tirda Renāti. Labi neizprazdams, ko lai atbild, Arnolds ciešāk piekļauj viņu klāt.

Abi klusē.

— Kas būs tad, kad šīs bailes reiz izgaisīs, kad šis bezprāts beidzot tiks pievārēts?

— Mēs to pieredzēsim!

— Jā, Renāte, mēs to pieredzēsim!

Kaut kur no tālienes mijkrēšļa klusumā ieskanas dzidra zvana balss. Viņi klausās . . . trīs, četri, pieci. Pulkstenis pieci. Aust jauna diena. Bet ne namā, ne uz ielas vēl nedzird ne mazāko troksni, šķiet, nomodā ir tikai viņi . . .

Beidzot! Kājas vilkdams, kāds staigā pa māju. Istabā iespiežas vāra rīta gaima. Dienai svīstot, sāk ķērkt izsalkušie kraukļi. Renāte un Arnolds gulēdami ieklausās jaunās dienas agrīnajās skaņās, jo tas ir viņu rīts, tā ir viņu diena, tikai viņiem tā piederēs, šī viņu pirmā un pēdējā diena.

24

«Strādnieku jaunieši! Ieroči, ko saņemsiet, lai kalpo tautas brīvības cīņai! Nešaujiet uz saviem brāļiem — sarkanarmiešiem! Šaujiet uz saviem ienaidniekiem — fašistiem!» v

Tāds ir proklamācijas teksts, ko sacer Arnolds un Menne.

— Nepieraksti, Menne! Iemācies vārdu pa vārdam no galvas . .. Nu, kā bija?

Menne atkārto:

— «Strādnieku jaunieši! — Ieroči, — ko — saņemsiet, — lai — kalpo — tautas — brīvības — cīņai! — Nešaujiet — uz — saviem — brāļiem — sarkanarmiešiem! — Šaujiet — uz — saviem — ienaidniekiem — fašistiem!»

— Vismazākais, dažus tūkstošus! Un pārsteidzīgi neizšķiest pa tukšo, nogaidīt īsto brīdi! Ilgi gaidīt, šķiet, nevajadzēs.

— Jā, — apliecina Menne, — un krietns žūksnis nokļūs «Maijvaboļu» kazarmā ...

Novakarē Arnolds dodas uz Kūrfirstendamu. Satikšanās ar Valteru nolikta kafejnīcā Ulanda ielas stūrī. Augu dienu viņu māca šaubas: iet vai neiet. Galu galā viņš izlēma iet; ja nu reiz viņš pats to uzsācis, tad grib arī zināt, kā Keplers reaģēs, vai viņš runās par šo Man-teifelu vai ne.

Un tomēr — kāda iekšēja balss mudina neiet. Vēl Kūrfirstendamā viņš jūt kārdinājumu doties atpakaļ. Arnolds nolamā sevi par gļēvuli un zaķapastalu. «Es varētu neiet,» viņš domā, «ja toreiz nekavējoties būtu ziņojis par notikumu uz ostas ķāpnēm; tagad man nav tiesību neiet, tagad mans pienākums visu pamatīgi noskaidrot. Un man taču jāsatiek Keplers, jāpārbauda, kā darbojas lamatas ... Ja es izvairīšos no Keplera, tad mans plāns ir bezjēdzīgs, es neko neizdibināšu. Bet ... ak es ēzelis! Cik gan sekretāru var būt tādai kuģinieku avīzītei! Ja Keplers tiešām ir gestapo aģents, manas neapdomības dēļ var iekrist nevainīgais Dī-vens.»

Valters Keplers jau gaida. Kafejnīcā tūlīt redzams, ka pirmdiena; zāle tikpat kā tukša. Nav arī muziķu, nošu pultis stāv kailas.

— ... bvakar, Martin! Šodien te garlaicīgi! Zēl, ka tu nevarēji nākt vakar.

Pat garderobiste neliekas ne zinis par retajiem viesiem; Arnolds noliek mēteli un platmali uz tuvējā krēsla.

— Tiešām te garlaicīgi! Varbūt aiziesim kur citur? —Arnolds iesaka iegriezties kādā kafejnīcā, kur spēlē mūzika.

Valteram nav īstas patikas, viņš izvairās, atrunādamies, ka vakar plostojis un tikai pret rītu pārradies

mājā. Viņam negantas paģiras. Esot ieradies tikai tāpēc, ka bijis norunāts. Vislabāk viņš būtu palicis mājās gultā.

Arnolds pabrīnās par šādām valodām. Tās nemaz nepiestāv Kepleram. Turklāt viņš nebūt neizskatās noguris, kur nu vēl paģirains. Neko darīt, Valters nevēlas, un Arnolds vairs neuzplijas. Viņš pasūta glāzi karstvīna.

— Vai tu jau lasīji pēdējā plēnuma runas un rezolūcijas? — jautā Valters.

— Nē! Un tu? — atkal brīnās Arnolds. Valters reti runā šādā garā. Viņš gan lasa šos pagrīdes informatīvos izdevumus, turklāt visai rūpīgi. Arnolds zina, ka Stefans ļoti ciena ŠO Valtera īpašību. Tomēr — viņa vārdi skanēja neīsti, kā mulsa stomīšanās.

— Kas tev tās iedeva? — jautā Arnolds.

— Teo!

«Melo,» nodomā Arnolds, vērodams Valteru Kepleru. Tas pats nevainojami piegrieztais uzvalks, tā pati gludi skūtā, koptā seja, tas pats rūpīgi izšķirtais celiņš. Un tomēr šis vairs nav tas Keplers, ko Arnolds satika pirms dažām dienām.

Tāpat Arnoldu pārsteidz tas, ka Keplers ne ar pušplēstu vārdu nepiemin konferenci un Manteifelu. Vai aizdomas būtu nepamatotas? Valters piepeši aicina iet prom. Arnolds kļūst nedrošs. Ko tas nozīmē? Viņš paraugās Valteram acīs; tas lūkojas vienaldzīgi un neizteiksmīgi un nenovērš skatienu.

— Neņem ļaunā, man viss griežas.

— Nu, kā vēlies . . . Labāk gan būs, ja es iešu pirmais.

— Iesim vien reizē, tā būs mazāk uzkrītoši.

«Mana eksperimenta neizdošanās liecina par labu

Kepleram,» nodomā Arnolds.

— Lai notiek, — viņš saka, — iesim!

Samaksājuši viņi pamet kafejnīcu.

Uz nākamā stūra abi atvadās. Valters aiziet pa Kūr-firstendamu metro stacijas «Zoo» virzienā. Arnolds nogriežas pa kādu sānielu, lai apmestu nelielu līkumu un izietu uz Tauentcīna ielas.

Viņš taisās šķērsot Augsburgas ielu, kad piepeši viņam priekšā nobremzē auto. No tā izlec divi vīri un, izrāvuši revolverus, liek viņam kāpt mašīnā.

— Kā tā? . . . Kādēļ? — protestē Arnolds.

Viņu iestumj mašīnā. Garāmgājēji tikpat kā neko nav manījuši, un auto jau joņo tālāk.

TREŠĀ DAĻA

No 1935. gada marta līdz novembrim

UZTICĪBA

To cilvēku mūžs, par kuru gājumu mēs gribam vēstīt, parasti bija garš ciešanu ceļš — vienalga, vai traģisks liktenis rūdīja viņu dvēseles fizisku un garīgu moku, slimību un nelaimes ugunīs, vai viņu dzīvi izpostīja, viņu sirdis gabalos saplosīja tās sāpes, tas neizsakāmais negods un pazemojums, ko cieta viņu brāļi. Mēs zinām, rūgti pārbaudījumi bija viņu dienišķā maize, un lielus viņus darīja ne tikai gribas spēks, bet arī posts. Ak, lai viņi pārāk nesūrojas, šie nelaimīgie, —-cilvēces izredzētie ir viņu vidū. Viņu drosme lai stiprina mūs, lai kaismo mūsu sirdīs, un, kad pagursim, lai galva brīdi atdusas viņu klēpī. Viņi mierinās mūs. Gaišā spēkā un visuvarenā mīlestībā staro šo cildeno cietēju dvēseles.

Romāns Rolans

1

VALTERS KEPLERS ir nodevējs. Šī doma nedod un nedod miera. Rokas un kājas stindzina dīvains nespēks un smagums. Izmisīgā, neprātīgā steigā Arnolds apsver pārdrošus bēgšanas plānus. Izlēkt no mašīnas, brīvību vai nāvi ... Izraut revolveri vienam no aģentiem, starp kuriem viņš sēž, likt visu uz spēles, lai atgūtu vai zaudētu visu. .. . Draugi — Renāte, Stefans, Menne ... viņš atceras tos kā palīgā saukdams. Un Valters Kep-lers ir nodevējs! Jā, tas tagad ir pierādīts, un šī doma satriec, stindzina prātu, kājas un rokas ...

Valters Keplers ir nodevējs . .. Vai tiešām tā ir? Kā cs to zinu? Varbūt viss notika citādi? Iespējams, ka mani novēroja, man sekoja. Ja nu . . . ak vai, ja nu tas ir sakarā ar braucienu uz Tangermindi. Renāte... ja nu viņa apcietināta?

— Rāmāk, Martin, — citādi būs blīkšķis! — tēvišķīgā balsī brīdina aģents, kas sēž no Arnolda pa labi.

Martin! Tie tātad zina viņa partijas segvārdu. Bet viņa īstais vārds tiem laikam nav zināms . . .

Arnolds gribētu zināt, kurp viņi brauc. Viņš ielūkojas ielu tumsā, bet neko neapjauš. Iela — tā tagad ir pasaule, kas viņam slēgta, kas nogrimusi uz ilgiem laikiem, varbūt pat uz mūžu. Pasaule, kurā viņš pirms dažām sekundēm vēl mita kā līdztiesīgs starp līdztiesīgiem, šī pasaule viņam zudusi kopš tā brīža, kad lielie dzelzs vārti, pa kuriem viņi iebrauca, žvadzēdami aiz-

cirtušies un viņš stāv nejaukā, tukšā pagalmā, ko apņem augstas ēkas.

— Kā sauc?

— Ādolfs Bangerts.

— Vai dokumenti jums līdz?

— Jā!

— Dodiet šurp!

— Formalitātes rīt. .. — izlemj samiegojies cietuma ierēdnis. Pagaidām Arnoldu ievieto uzņemšanas kamerā.

— Vēl viens, — iestenas kāds ieslodzītais, — un cs domāju, ka ierodas pēc mums!

— Muļķības, ir jau pārāk vēls.

— Bet nevar taču mūs augu nakti turēt šai stallī, bez gultām un visa cita!

— Var gan! — ironiski atbild otrs. — Var pat vēl ko vairāk.

— Veselu dienu cs vārtījos pa vilcienu. Esmu kā salauzts. Un nu vēl šī nīkšana!

— Vai tevi atveda no Hamburgas?

— Jā.

— Nu, tas taču nevelkas pat ne dienu.

— Mjā, — līdz vakardienai man likās tāpat.

Arnolds paraugās apkārt. Viņš ir ceturtais. Virs kameras durvīm stiepļu pinumā tumši blāv spuldze. Acis tikai palēnām aprod ar dziļo mijkrēsli.

Zagšus Arnolds vēro kameras biedrus. Viens no tiem labi ģērbies — siltā rudens mētelī un platmalē; seja tam uzkrītoši bāla. Blakus viņam sēž pavecāks vīrs ar netīru, kraupainu seju. Plakstus pievēris, tas blisina acis, it kā par visu, ko redz un dzird ap sevi, tikai ļauni priecātos. Uz sola šiem abiem iepretim jāteniski sēž jauns puisis, bezbēdīgi atstūmis cepuri pakausī. Pagriezies pret Arnoldu, viņš saka:

— Šeit ietupina tikai nevainīgus. Noziedznieki visi kā viens paliek ārā . .. Saderam, ka jaunais arī nav vainīgs!

Vecais smīn. Elegantais klusē.

— Savi ļaudis vien esam, draugs, vari runāt atklāti! Arī tevi droši vien arestēja pārpratuma dēļ, vai ne?

— Tā jau ir! Noticis pārpratums.

— Hē, ko es teicu? — sajūsmā rēc jokupēteris. — Nu, ko es teicu?

Viņš aiz prieka nevar vien nomierināties un jautri paplikšķina sev pa gurniem.

Arnolds staigā šurpu turpu pa kameru . . . Atkal gestapo ķetnās . . . Vēlreiz viss sāksies no gala: pratināšanas, sitieni, pazemojumi, viennlca .. . Valters Keplers ir provokators . . . Manas lamatas . .. Un pats tajās iekritu . .. Nolādēts . . . Kļūda aiz kļūdas ... Toreiz, pēc notikuma uz ostas kāpnēm, es nedrīkstēju klusēt ... Un tad, kad satiku to otrreiz . . . Un tagad, kad viss bija skaidrs kā diena, kad arī šis Teo tam neuzticējās ...

Briesmīgi iztrūcies, Arnolds apstājas. Mans plāns? Neviens, izņemot mani, par to neko nezina ... Ja nu viņš tiešām ir provokators, nodevējs? Kas to uzzinās? ... Es, jā . . . Ja mani nogalinās, neviens . . . Velns parāvis, cik nejēdzīgi! Cik nejēdzīgi ... No visām aplamībām šī ir pati lielākā . . .

Šī atziņa Arnoldu satriec. Viņš apsēžas uz sola, paslēpj plaukstās karsto pieri, apsver, lauza galvu, nolād pats savu vieglprātību, savu neapdomību, savu bezjēdzīgi patvaļīgo rīcību. Ko lai tagad dara? Ko lai tagad dara? ...

Piezīme, ko izmet jaunais balamutis, liek tam ieklausīties vērīgāk:

— ... tā sauktie nevainīgie! Parasti tie ir komunisti.

— Jā, mani arī grib iepīt tādā lietā!

— Ko es teicu? Ha-hā-hā! Te nu esam!

— Bet man tiešām ar to nav ne mazākā sakara, itin ne mazākā! Es esmu nacionālsociālists!

— Šodien visi ir nacionālsociālisti! — smīnēdams un acis blisinādams, iebilst vecais.

— Jupis parāvis, šos ļaudis jānožēlo. Nudien, man no sirds tos žēl, tiem klājas draņķīgi. Ko tik visu nemelš! Laimīgs tas cilvēks, kam piesien zādzību vai kaut ko tamlīdzīgu. Tas nobungo savu laiku, un viss! Arī tā šodien vairs nav nekāda joka lieta, bet pērt vismaz neper un ādu pār acīm nevelk kā komunistiem.

— Manā lietā visam jānoskaidrojas.

— Lai vai kas, tikai ne politiskais!

Arnolds ir piecēlies; viņš atkal staigā šurpu turpu gar kameras sienu; tā no vienas vietas klāta iniciāļiem, parolēm, zīmējumiem. Viņš neredz neko; domās viņš kavējas pie tā, kas viņu sagaida, taču koncentrēties neizdodas. Kaklu aizžņaudz bailes un šausmas, viņam kļūst nelabi. Atkal un atkal viņš cenšas aizmirst tās šausmas, kas sagaida rīt. Bet atkal un atkal tās grauž viņa domas un sirdi . . . Nepadoties ... Nezaudēt cerības . ..

«Man jāiztur... Jāiztur! Jāiztur!»

Nerazdams mieru, viņš augu nakti staigā pa kameru.

No rīta — kafija vēl nav izsniegta — durvis atver kāds ierēdnis.

— Ādolfs Bangerts!

— Šeit! — atsaucas Arnolds.

— Un Oto Dīvens!

— Jā. es!

— Sekot! Abi putniņi tiešām iebāzti vienā būrī!

Arnolds cieši veras izsauktajā Dīvenā, kas, neko nenojauzdams, nelikdamies par viņu ne zinis, atstāj kameru.

Pagaist pēdējās šaubas, zūd pēdējā cerība: Valters Keplers ir provokators. Nepareizais uzvārds Dīvenu nav pasargājis. Un ja nu viņš iepin Renāti? . .. Tad es būšu vainīgais, tikai es ...

Paguris līdz nāvei, Arnolds atspiežas pret sienu.

2

Komisārs Boltens atkal noliek klausuli. Protams, Dīvena lieta .. . Sasodīta jezga . . . Augstajā dokumentu kaudzē viņš sameklē plānus aktu vākus, ko nodot inspektoram . . . Kaut arī itin nekas nav sadzirdams, viņš aizkaitināts uzbrēc palīgam:

— Paglābiet taču mani no šīs bābas, Pētersen! Lai tā augu dienu pinkšķēdama nedirn pie mūsu durvīm . .. Tas nav izturams . . . Un ko domās cilvēki!

— Esmu visādi izmēģinājies, — bailīgi svepst vecais rakstvedis, kas sēž pie šaura rakstāmgalda netālu no

durvīm, un, spalvu nolicis, samulsis izšņauc degunu. Viņš runā nelabprāt, viņš zina, ka Boltens dusmojas, dzirdot viņu raustām, valodu. Bet vienmēr klusēt nevar, pašreiz viņam jārunā, lai cik dzēlīgs ir Boltena skatiens. — Viņa saka, ka neies prom, neies — un viss, iekams nedabūs atbildi.

— Dulnie bābieši! ... — rūc komisārs. — Vai tad šo sievu nevar kaut kā nomierināt?

— Jā, protams, var gan!

Un Boltens, kas jau ver durvis, apsviežas un daudz miermīlīgākā balsī piemetina: — Nu lūk! Nomieriniet šo sievieti, Pētersen! Lai iet mājā!

— Ko man atļauts tai teikt?

— Nomieriniet viņu!

Boltens atstāj biroju. Gaitenī, klusi šņukstēdama, sēž paveca sieviete. Ieraudzījusi komisāru, viņa sāk izmisīgi elsot un grīļodamās nāk tam pretī. Neļaudams tai ne muti pavērt, Boltens sauc:

— Ejiet tik iekšā, Delftena kundze, Pētersens jums pateiks visu. Ejiet tik iekšā!

— Liels paldies ... Ai, liels liels paldies, komisāra kungs! — ar asarām acīs stomās sieviete un garām Boltenam iesteidzas 108. istabā, no kuras viņš nupat iznācis.

Ko gan Pētersens šai pateiks? Nu, tam ir pieredze, gan izgudros kaut ko .. . Delftens? Ēriks Delftens? . .. Trešā nodaļa atsakās sniegt ziņas ... Nu jā, tiem klāt vis netikt, un sievas mums uz kakla. Bet šī galu galā nevar taču dienām ilgi mētāties te apkārt un činkstēt.

Boltens, gestapo komisārs, iet pa garo, taisno gaiteni. Šodien viņš pirmo reizi ievēro, ka ik pēc desmit soļiem nolikts sols. «Muļķīgi iekārtots,» viņš nodomā, «tiem šeit nav vieta. Ļaudis ātrāk aizvāksies, ja stundām ilgi nāksies stāvēt kājās. Vēl par ērtībām rūpēties ...»

Šai namā valda klusums. Visapkārt nedzird ne vārda. Pat slimnīcā nevarētu būt klusāk. Boltenam tīk šis miers. Viņam riebjas iepriekšējo mēnešu skaļā, mežonīgā jezga. Tā ir labāk. Tā var strādāt. Kam gan patiktu no rīta līdz vakaram klausīties sitienu troksni un piekauto vaimanas . . .

Inspektors sēž 130. istabā. Durvis bez uzraksta,

nekādu norādījumu, pat uzvārda nav. Tas nemīl, ka traucē . . . Nevēlami apmeklētāji lai gandē nervus darbiniekiem 108. un 109. istabā.

Boltens ieiet priekštelpā.

— Jā, ejiet tik tūlīt iekšā, Boltena kungs, jūs jau gaida.

Kas par jauku lellīti šī sekretāre Lisija — saprātīga un izdarīga, visos sīkumos pārzina dokumentus un ar saviem norādījumiem vai padomiem paglābusi arī viņu no dažas labas kļūmes. Patīkama un spējīga darbiniece. Turpretī, ja viņš padomā par Pētersenu . . .

Inspektors Trautners sēž aiz liela rakstāmgalda un ar pirkstiem nepacietīgi bungo pa galdu. Viņš izliekas, ka nav dzirdējis ienācēja sveicienu, pagaida, kamēr tas panāk tuvāk, cieši uzlūko to.

— Jūs laikam aizkavēja kāds darbs?

— Jā gan, inspektora kungs. Sī Delftena, jūs, liekas, zināt . ..

— Labi, labi!... Kas ir ar Dīvenu? Vai viņš atzīstas?

— Viņš paliek pie savas sākotnējās liecības. Apzvēr, ka noticis pārpratums, ka tas viss . ..

— Un jūsu izziņas?

— Darījām, ko varējām. Viņa biogrāfijā viscaur pilnīgi nevainojama, absolūti nevainojama. Un viņa izcelšanās ...

— Absolūti nevainojama?

— Jā gan!

— Uzkrītoši nevainojama?

— Es nesaprotu, inspektora kungs.

— Es jautāju, vai aizdomīgi nevainojama?

— Neuzdrošinos spriest, inspektora kungs.

— Vai tas ir viss?

— Ziņo, ka Dīvens izskatās visai nomākts; viņš lūdz informēt savus piederīgos un ...

. — Labi! Varat iet!

Boltens pārsteigts paskatās plikgalvī priekšniekā, brīdi neziņā paliek stāvot, it kā gaidītu vēl kaut ko. Bet priekšnieks raugās kādā dokumentā, nelikdamies par Boltenu vairs ne zini$.

Sašutis par šo pazemojumu, pietvīkušais Boltens

cauri priekštelpai izskrien gaitenī. Nekrietnība! Nekaunība! Ja nevar sniegt vēlamās ziņas, apietas kā ar suni, kā ar pēdējo mēslu . . . Triekt viņam sejā šos ubaga grašus. «Meklējiet sev citu dīriķi,» es viņam teikšu , «man pietiek! Labāk sēdēt aiz restēm, nekā ciest tādu apiešanos ...» Šis Dīvens nav parasts gadījums ... Ak dievs, tas tikko vēl dvašo ... Tas izturētos pavisam citādi, ja tiešām būtu tur iepīts. Tādās lietās mums ir ķēriens ...

Boltens bailīgi atskatās, viņu piepeši māc bažas, ka šo mēmo monologu kāds varētu noklausīties.

Galu galā — kas tam daļas gar šo tipu! Viņa dēļ sev ko ievārīt, tā tik vēl trūka. Lai pratina vien . . . Lai. Es to nevarētu. Tik tiešām kā dievs debesīs . .. Bet kaut kādā veidā viņš, jādomā, tomēr iejaukts . . . Lai arī es neticu, ka viņš . . . Ak, ticēt nevar nekam . .. Kas man par daļu?

Komisārs Boltens aizsteidzas pa gaiteni. Lai pratina... Kā suni, kā pēdējo nelieti. Kauns!... «Varat iet!» Pat pateikt visu tas neļauj . ..

— Viņa ir prom! — satraukti un lepni iesaucas Pē-tersens, kad Boltens iedrāžas istabā.

Boltens neliekas par viņu ne zinis, nomet aktis uz galda, strauji paņem klausuli.

— Tūlīt atsūtiet Pelceru!

Nolicis klausuli, Boltens paskatās uz savu palīgu un jautā:

— Ko jūs teicāt?

— Viņa ir prom, šī Delftena.

— Paldies dievam!

Boltens apsēžas, parakņājas dokumentos, atrauj kādu atvilktni. Tajā noglabāti divi cigāri. Viens priekšpusdienai, otrs vakaram .. . Tagad negaršos, viņš domā un vilcinās. Ak, ko tur, vienalga! Rūpīgi un bez steigas viņš nogriež cigāram galu. Istabā ienāk uzkrītoši garš, izstīdzējis cilvēks ar sīku, šauru bērna seju.

— Aizslēdziet durvis, Pētersen!

It kā to vien gaidījis, Pētersens pielec kājās un pagriež atslēgu. Istabas vidū taisns kā stabs stāv kalsnais.

Boltens atgāžas krēslā, ievelk dūmu, pagroza cigāru pirkstos, piebāž pie deguna un kāri osta tā aromātu.

— Kas jauns Dīvena lietā, Pelcer?

— Nekas, komisāra kungs. Viņš liedzas.

— Tā-ā? Liedzas? Vai tas ir viss, kas jums sakāms? Viņš liedzas . . . Un tas jūs apmierina, ko?

Uzrunātā sejā nepārmainās ne vaibsts, viņš klusē.

— Mani tas neapmierina, — vai dzirdat? — kliedz Boltens. — Man ar to nepietiek. Viņam jārunā . . . Jāatzīstas . . . Jums, liekas, trūkst izdomas . . . Varbūt jūs domājat, ka mēs šo cilvēku apcietinājām aiz gara laika? Šis tips zina daudz . . . Viņam jāzina daudz . . . Par to liecina viņa spītīgā klusēšana ... Jūs izlaizāties, Pelcer! Jūs kļūstat mīksts . . . Viņš liedzas, vareni gan! . . . Citus jūs taču piespiedāt raināt. Kas ar jums notiek?

Boltens tusnī aiz uztraukuma. Garā Pelcera nesatricināmais miers sanikno viņu vēl vairāk. Tas ir īsts sadists, viņš zina! īsts nagu maucējs, rūdīts bende! Par viņa pratināšanas metodēm stāsta šausmu lietas. Ja arī tikai puse no visa ir taisnība, tad otru tādu ar uguni nesameklēs. Pie tam viņš izskatās tā, it kā pat mušai nespētu nodarīt pāri.

— Jūsu rīcībā šī diena, viss vakars un — ja vajadzīgs — arī nakts. Bet rīt no rīta es vēlos, — nē, man jābāt skaidrībā! Jūs sapratāt mani?

— Viņš drīz atstieps kājas.

Klusā balss skan baigi. Boltens novēršas un rāmi saka: — Jo ērtāk jums strādāt.

— Nu labi, — atsaucas kalsnais, bet nekustas no vietas.

Boltenu pārņem neizpratne. «Kaut taču tas ietu prom,» viņš nodomā. «Ko tas kavējas?» Šī cilvēka klātbūtnē pat elpot grūti . . . Stāv, kā stāvējis ...

— Jūs varat iet!

— Nu labi, — atkārto izmeklēšanas komisārs un dodas uz durvīm. Steigšus pametis savu vietu aiz rakstāmgalda, Pētersens atslēdz durvis. Aizvērdams tās, kad baigais viesis izgājis, viņš dziļi atvelk elpu; pie tam viņš redz, ka arī priekšnieks atviegloti uzelpo.

Istabā iestājas smags klusums. Skrapst rakstveža

spalva, Boltens sēkdams steidzīgi velk dūmus. Piepeši viņš strauji pagriežas un jautā:

— Sakiet, — kāds jums liekas šis Dīvens? Jūs taču arī redzējāt viņu.

Mulsi grozīdamies, Pētersens stomās: — Komisāra kungs . .. tas ir . .. jā, es neticu, ka šis cilvēks ir vainīgs.

— Kādēļ? — pētī Boltens.

— Nu, komisāra kungs, viņš . . . viņš ir gluži simpātisks puisis un ... un izskatās nekaitīgs..

— Ila-hā! — sirdīgi iesmejas Boltens. — Nekaitīgs! — Viņš gļēvi pavicina roku. — Pēc izskata nekaitīgie tieši ir visbīstamākie . . . Paši bīstamākie, kad es jums saku!

Rakstvedis klusē. Klusē arī Boltens. Viņš īgni smēķē cigāru. Dūms, liekas, vairs neiet pie sirds; viņš saviebjas, nopurina pelnus, apslapē rādītājpirkstu, nodzēš cigāru un paglabā to atvilktnē.

Nākamajā rītā — Boltens vēl nav ieradies darbā — pa durvīm pabāž sārto galvu komisārs Stemans.

— Bollena vēl nav?

— Nē!

«Droši vien aizņemties taisās,» nospriež Pētersens, «būs atkal visu nodzēris ... Jā, jā, tas žūpo uz nebēdu . .. tam jau sen klātos plāni, ja tas nebūtu tik spējīgs darbinieks . . . Spējīgam jābūt,» Pētersens nopūšas, «tad daudz ko var atļauties, tad piedod visas vājības.»

Ierodas Boltens, turklāt lieliskā omā. Viņš tūlīt liek galdā savas brokastis un apvaicājas Pētersenam, vai kafija vēl nav atnesta.

— Kuru katru mirkli nesīs.

Stemans paver durvis un, ieraudzījis Boltenu, ienāk istabāL

— A, klāt gan . . . brīt!

— Labrīt! — «Tad ta sviķojis vakar,» nodomā Boltens, sniegdams viņam roku. Koši sarkani plankumi klāj Stemana seju, duļķainās acis izvalbītas kā beigtai pīkšai.

— Vai pašu jaunāko jau zini?

— Ko tad?

Štemans vilcinās ar atbildi, ļaunā priekā mirkšķinādams acis, raugās kolēģī, tīksminās par tā neslēpto ziņkāri.

— Viņš šonakt pakāries!

— Pakāries? — izbīlī atkārto Boltens. — Un nav neko pateicis?

— Laikam ne! To gan nezinu.

— Nolādēts, cik nepatīkami! Tas atkal man būs jāiz-strebj . . . Pieļāvuši, ka pakaras . . . Viņš daudz būs zinājis . . . Pakāries ... Uz Pelceru vairs paļauties nevar.

Vecīga apkopēja ienes kafiju un divas tasītes. Vienu tasīti viņa noliek uz Pētersena galda, otru tasīti un kafijas kannu — Boltenam. Boltens tās pabīda nost.

— Apetīte pagalam. Atkal sagandēta diena . . . Posts, ne dzīve — vienas raizes un nepatikšanas.

— Liktenīgi, vai ne? Nu, — mierinoši caur degunu novelk Štemans, bet balss noskaņa pauž patiesu gandarījumu par biedra neveiksmi, — mūsu darbā ne vienmēr viss izdodas. Jāprot arī neveiksmes paciest.

Viņš aiziet.

— Priecājas, žūpa, — viņam nopakaļ rūc Boltens. Izbazūnēs jauno ziņu pa visu māju. Jā, jā, Boltens, tam neveicas — tam atkal viens, muti neatdarījis, pakāries ... Nu, pagaidi tu man, nozvērējās Boltens, nāc tik atkal aizņemties, pigu tu dabūsi . . . Izpalīdzi šim, bet viņš vēl ņirgāsies . . .

Viņš paņem klausuli, pieprasa 104. istabu.

— Kā? Pelcera nav? ... Ko? Jā, viņam bija nakts dežūra . . . Kad viņš ieradīsies? . . . Kad? . . . Lai viņš tūlīt man piezvana!

Pētersens ielej kafiju tasītēs. Boltens atkal pastumj tasīti prom, tuvāk brokastīm, kas stāv vēl turpat, un nogrimst smagās domās . . . Būs pamatīgi apstrādāts. Ne no šā, ne no tā neviens nepakārsies, tik jauns būdams . . . Vajadzēja tomēr pašam pabūt klāt. Eh, lai atkal trīs diennaktis nekur nerastu mieru. Nav man Pcl-cera nervi . . . Turklāt es nebūtu ticis uz Oskara dzimšanas dienu . . . Ņu, resnais uzmetīs lūpu . . . «Labi! Jūs varat iet» .. . Un atkal iztrieks pa durvīm kā suni . . .

Pētersens strebj kafiju. Boltens uzmet viņam greizu

skatienu. Tas gremo, dzer un nemaz neliekas traucēties . .. «Šķiet, es kļūstu vecs. Netur vairs nervi . . .»

— Sakiet, Pētersen, — kā jums liekas, vai pie mums te kādreiz bijuši arī nevainīgi?

— Nē-ē! — ēzdams pilnu muti, atsaucas rakstvedis.

— Kādēļ ne?

— Nevainīgu nemaz nav!

— Ha-ha-hā! — smejas Boltens, — Ha-ha-hā! Pētersen, jūs esat jokupēteris! No šīs puses es jūs vēl nepazinu.

Zvana tālrunis.

— Man jāierodas pie inspektora? Kā? . . . Nekavējoties? P^ptams, es eju! — Boltens ar troksni nomet klausuli. — Tā, tagad tik sāksies! «Kas ir ar Dīvenu? Vai viņš atzinies? . .. Pie joda, ko jūs darāt? .. . Ļaut šim izlaist garu, iekams inspiratori mums rokā! . .. Jūs nekam vairs nederat, Bolten, jūs kļūstat vecs. Ejiet! Ejiet vien ...» Tas piepūtīsies kā tītars, — rūc Boltens un, sagatavojies uz pašu ļaunāko, dodas laukā.

Inspektora Trautnera kabinetā notiek neliela apspriede. Ieradies arī Štemans. Bez viņa vēl komisāri Papke un Tengelmans un kāds jauns cilvēks, kuru Boltens redz pirmo reizi un kurš sačukstas ar Trautneru.

Boltens labprāt atsēstos aizmugurē, bet Štemans aicina viņu sev blakām, tieši iepretim inspektora galdam. Šefs nebūt nav sliktā omā; viņš dzīvi tērzē, smejas, šķiet, lieliski saprotas ar jauno frantu . . . Droši vien kāds liels partijas dūzis ... Tad jau skaidrs, jāglauda pa spalvai, jārunā saldi un jāsmaida.

— Paskaties vien uz šo Papki, — klusi ņirgājas Štemans, — tas kļūst vienmēr treknāks, apvēlies kā tenors! Bet tas jau arī lieliski prot atkratīties no visa, kas varētu uztraukt.

Trautners atsēžas taisni. — Mani kungi! — viņš saka, bet, pamanījis Boltenu, jautā: — Jūs laikam jau zināt?

— Jā gan, inspektora kungs!

— Par to parunāsim vēlāk. Muļķīgs gadījums. Netikām ne no vietas. Bet šo Dīvenu — arī jūsējais, vai ne, — to nāksies atbrīvot. Šodien pat. Jūs par to informēs.

Boltens apstulbis iepleš acis. Pakāries?... Atbrīvot? ... Tiec nu gudrs ...

Pievērsies visiem, inspektors turpina: — Man jā-sniedz jums daži norādījumi. Visai tuvā nākotnē, varbūt jau rīt, sāksies plašāka mēroga aresti. Kūdīāji pagrīdē aktivizējušies. Mūsu pretpasākumi, izrādās, ne vienmēr ir veiksmīgi. Atrod iespiestas proklamācijas, kas nav iesūtītas no aizrobežias. Mums neko nezinot, rosīgi dibinās tā saucamās vienības komitejas. Visai drīz gaidāmi svarīgi politiski notikumi, kas uzliek mums milzīgu atbildību. Darba, mani kungi, tātad netrūks. Sagatavojiet visu pēc iespējas neuzkrītoši. Izbeigsim varbūt vienu otru mazāk svarīgu lietu, lai atslogotu sevi. Iesniedziet man priekšlikumus . . . Un, beidzot, nepieļausim turpmāk šīs pašnāvības, kas sarežģī mūsu darbu ... Pateicos par uzmanību, kungi!

Boltens jūtas visai apmierināts, ka tik viegli ticis cauri. Štemans turpretī vai vārās aiz dusmām, ka atbildība par Boltena kļūmi pa daļai uzvelta visiem, tai skaitā arī viņam. Papke, galvu kratīdams,^izsaka domu, ka atkal gaidāmas sasodīti karstas nedēļas. Bet Tengelmans laiski atmet ar roku — tik traki jau nebūšot, rati kā nekā iebraukti.

«Šis frants inspektora kabinetā,» nodomā Boltens, «tas tātad ir no tiem tur. Pēc izskata neteiksi . . . Jauni masu aresti?... Atbrīvot dažus mazāk bīstamos... Kurus varētu atbrīvot? ...»

Pētersens sagaida Boltenu ar vārdiem: — Viņš tiešām ir beigts.

— Zinu jau, zinu, — izklaidīgi atbild Boltens, apsēžas savā vietā un ķeras pie brokastīm. Izgāja gludāk, nekā viņš bija cerējis. Kādēļ resnis tik lieliskā omā? . ..

«Es ieteikšu veco Dikmanu,» viņš apsver, «tas tikai vācis naudu politiskajiem . . . Un šo Bokelmanu arī ... Varbūt Delftenu?»

— Ko lai saku tā sievai, kad viņa atnāks?

— Kādai sievai? — satrūkstas Boltens.

— Nu, šai Delftenai.

— Kā tā, kas tad viņai jāsaka?

— Delltens taču pagalam.

— Delftens?! — iekliedzas Boltens. — Vai tad Del-ftens pakāries?

— Nu jā, — stomās Pētersens, — šonakt!

— Paldies dievam, — atviegloti nopūšas Boltens,

— un es domāju, ka Dīvens ... Viņš, proti, tiek atbrīvots ___

— Kā lai es viņai to pasaku? — gremžas Pētersens. — Es taču viņai iegalvoju, ka vīram klājas labi. Un nu šitā.

— Kas mums daļas gar šo sievieti? To nokārtos vēstuļu birojs.

— Bet ja nu viņa ierodas?

— Viņai nav jāierodas, viņa saņems pavēsti. Pētersens apklust, nopūšas un saviebj rūpju mākto

seju. Komisāram viegli runāt; viņš, Pētersens, nešaubās, ka viņa tomēr ieradīsies, turklāt visai drīz ...

3

— Sie četri bija mūsu atbildīgie komisāri, —~ saka inspektors savam viesim, kad abi palikuši vieni, — tas garais ar dzērāja seju, viņu sauc Štemans, ir mūsu jaunākais, bet krietnākais darbinieks. Es drīzumā ieteikšu viņu paaugstināšanai. Pārējie trīs mantoti no sociķiem; veci, labi iestrādājušies ierēdņi, ar visām tām priekšrocībām, ko sniedz ilggadējā prakse, toties, kā jūs varat iedomāties, ar visiem tādiem ļaudīm raksturīgiem trūkumiem. Dažkārt vēl gadās pārvarēt vienu otru pretestību. Taču visumā uz tiem paļauties var . ..

Trautnera viesis — valdības padomnieks doktors Bartels, slepenā dienesta komisārs, pastāsta par savu darbu un savām grūtībām. Arī pretinieks mācoties. Tik vienkārši kā pirmajos mēnešos vis vairs neesot. Komunisti neatlaidīgi mainot un pilnveidojot cīņas metodes, pret tām savukārt jāizlietojot jaunas viltības. Nesen, piemēram, viņš vienu no saviem cilvēkiem, kas Teplicā sadarbojies ar sociķiem, uz četriem mēnešiem ietupinājis koncentrācijas nometnē, lai novērstu jebkuras aizdomas ...

Nemanot saruna atkal novirzās uz Dīvenu. Inspektors atzīstas, ka viņam šai lietā vēl neesot īstas skaidrības. Tas vien, ka Dīvens nākot no visai cienījamas ģimenes un ka viņam pašam, iespējams, visnevainojamākā reputācija, neko daudz neizsakot. Par komunistiem kļuvuši pavisam citādi ļaudis, tādi, no kuriem to nemūžam nevarētu sagaidīt.

— Bet šai gadījumā: tēvs ģenerāldirektors, tēvocis flotes virsnieks, brālis standartenfīrers ...

— Tas neko vēl nepierāda, — pārtrauc viņu valdības padomnieks, — aplams ideālisms ne mazums karstas putras strēbēju novedis boļševiku nometnē . .. Viņu atbrīvos. Lai notiek! Bet viņam rūpīgi sekos. Un, iespējams, odziņas vēl tikai būs.

— Vai jūsu aģents ir uzticams? — jautā Trautners.

Valsts padomnieks smaidīdams rausta plecus, tas nozīmē: ej nu sazini! Tomēr viņš atbild: — Esmu puslīdz pārliecināts. Līdz šim tas strādājis labi.

— Bet komunists arī klusē. Sakās nepazīstam ne Manteifelu, ne Dīvenu.

— Un jūs izmēģinājāt visu?

— Visu!

Brīdi abi klusē. Tad Trautners atkal piebilst: — Viņu pratina šis Stemans, ko jau pieminēju . . . Pat viņa vārdu mēs pagaidām nezinām.

— Vai viņš no Ilamburgas?

— Jā, it kā.

— Vai fotogrāfijā un daktiloskopija jau nosūtītas?

* — Vēl ne.

— Manuprāt, viņš jāatstāj mierā, kamēr pats sāks runāt. . . Nogaidīsim, kā izturēsies šis Dīvens. Es vēlētos, lai tas no maniem ļaudīm, kas nāca šai lietai uz pēdām, var netraucēti darboties tālāk.

— Jūs tātad vēl vienmēr uzskatāt, ka Dīvens tomēr iejaukts?

— Nu, — īsti es nezinu. Kā jau teicu, drošs nevar būt nekad.

— Kurp viņš dosies? Taču ne tūlīt uz Hamburgu?

Inspektors vilcinās, tad piemetina ar mazliet mulsu, izteiksmīgu smaidu: — Man, redziet, šķiet, ka

viņš neizskatās visai labi.

— Viņš dosies taisnā ceļā uz Braunlāgu Harca kalnos. Tur viņa radiem ir pansija.

— Vai viņš klusēs?

— Ja vien būs prātīgs.

Saruna atkal apsīkst. Gan tikai uz mirkli, bet šis klusums abus mulsina.

— Jūs tātad secināt, ka tuvākajās dienās darba būs vairāk ?

— Mjā, — domīgi novelk valdības padomnieks un paberzē rokas, — jādomā gan. Piesardzības soļi, jūs taču saprotat ... Ja nebūs komplikāciju . ..

— Ārpolitisku?

— Kas lai zina?

— Nē, tam es neticu, — iebilst inspektors. — Par to, manuprāt, jau laikus būs gūta skaidrība.

— Bez Šaubām. Jādomā gan. Kā nekā, šis pasākums ir diezgan riskants.

Sekretāre Lisija paver durvis, pabāž spraugā savu blondo cekulu un jautā, vai arī valdības padomnieka kungam varot piedāvāt tasi kafijas.

Trautners vaicājoši uzlūko augsto viesi, un tas joviāli piekrīt. Viņš labprāt izdzeršot tasi kafijas kopā ar inspektoru.

4

Arnolds kvern viennīcas kaktā. Viņš sarāvies čokurā un tomēr dreb. Pagraba kameras neapkurina; akmens sienas, akmens klons ir ledaini auksti. Stundām ilgi ,Arnolds tup kaktā, skatās augšup uz šauro, cieši aizrestoto logu, kas tikko sniedzas virs zemes un paver ceļu blāvai gaismas strēlei. Arnoldam blakus atrodas bezveidīgs salmu maiss. Iepretim, stūrī blakus durvīm, stāv pārnesamais trauks, ko nākas lietot divreiz dienā — astoņos no rīta un četros pēc pusdienas; ap šo laiku ierodas sargi un uz īsu brīdi noņem viņam roku dzelžus.

Dienā ir klusu. Sešos no rīta — kamerā vēl tumsa, un gaisma netiek ieslēgta — atskan signāls celties. Septiņos izsniedz krūzi kafijas un gabalu maizes. Vienos katram izsniedz pa pavārnīcai zupas. Septiņos va-

karā — tēja un atkal rieciens maizes. Laikā starp ēdienu reizēm pagrabā valda kapa klusums. Bet pēc tam seko stundas, kad atskan mežonīgi sāpju un šausmu kliedzieni.

Pirmajā vakarā Arnolds brīnījās, ka, tikko iestājas krēsla, apkārtējās kamerās atskan vaidi un elsas. Viņš klausījās: pagrabā nebija neviena nacista, nevērās kameru durvis, neklaudzēja soļi, un tomēr viņš skaidri dzirdēja ieslodzīto biedru vaimanas. Jau otrajā vakarā viņš saprata visu. Tagad arī viņš baidījās no tumsas. Pret paša gribu viņš sāka drebēt un sasprindzināti ieklausījās klusumā, ieklausījās un gaidīja, ka tūlīt dobji iedimēsies smagi zaldātu soļi. Viņi ieradās vakaru pēc vakara, pa pieci seši ielauzās kamerās, izdzina no kaktiem trīcošos, vaidošos ieslodzītos, žņaudza tos, notrieca zemē un sita ar zirgu pātagām, pletnēm, koka nūjām. Tos, kas vēl nebija atzinušies, sita, lai atzīstas. Tos, kas bija atzinušies, piekāva par brīdinājumu nākotnei. Viņi sita visus. Sargposteņi, ko viņi ņēma līdz savai drošībai un kas stāvēja uz sliekšņa, turēdami šaušanai paceltas šautenes, dažkārt dauzīja ar laidēm blakus kameru durvis un kliedza: — Gatavoties! Tūlīt jūsu rinda!

Pirmajā naktī, ko Arnolds aizvadīja šajā pagrabā, tie pie viņa uzkavējās visilgāk. Sāpēs viņš kodīja lūpas, pie katra cirtiena domās atkārtoja: «Neteikt ne vārda! Neteikt ne vārda!» Kad beidzot kāds kājas spēriens trāpīja viņam sejā — Arnolds piekauts gulēja zemē, — zobi dziļi iekodās apakšlūpā, un, neciešamu sāpju apmāts, viņš zaudēja samaņu.

Dažas stundas vēlāk, no jauna atžilbis, Arnolds juta vienīgi negantas sāpes sejā. Viņš sataustīja sarecējušu asiņu kreveli. Žokļi aukstumā bija kļuvuši stingi.

Murgainu domu urdīts, atlikušo nakts daļu Arnolds nokvernēja savā kaktā. Viņam neizdevās koncentrēties. Viņš mēģināja atcerēties Renāti, tās acis, seju, matu krāsu, balsi. Bet arī tas neizdevās; viss pazuda miglā, un viņam šķita, ka jau daudzus mēnešus nīkst šai saltajā, tumšajā kapā.

«Tagad tie jau zinās, kas ar mani noticis ... Ko tie teiks? ...» Viņš domāja par Stefanu, par Menni, par

Teo, atkal un atkal atcerējās Renāti . . . Tikai tad, kad kakls kļuva slapjš no asarām, viņš noprata, ka raud.

Viņš raud?

Arnolds piecēlās, sakoda zobus, un viņa sadauzītie žokļi tā iesmeldzās, ka gribējās kliegt . . . Bet sāpes nāca par labu. Sāpes atmodināja apziņu. Ciest sāpes — tas tagad viņa uzdevums.

Viņš staigāja šurpu turpu pa tumšo kameru . .. šurpu turpu .. . Un ar katru soli viņā augtin auga spēks, spīts, lepnums; ar katru soli viņš jutās stiprāks . . . Viņš izslējās, pacēla ievainoto galvu, un kā solījums, kā svinīgs zvērests ieskanējās viņā vārdi: būt nelokāmam! Būt stipram! Nepadoties!

Pret rītu viņš atkal nolīda savā kaktā, bet iemigt nespēja: mocīja doma par Valteru Kepleru. «Šis nelietis zina, kur es atrodos. Viņš zina, ko ar mani dara. Ko viņš domā? . . . Vai viņu nesagrābj šausmas? Vai viņa sirdsapziņas balss klusē? ... Ak, cik biedrus šis suns jau iedzinis nāvē? . . . Tengelmanu, kas viņu atbrīvoja toreiz uz ostas kāpnēm, šo savu glābēju, kas riskēja ar dzīvību, lai atbrīvotu Kepleru, viltus biedru, viņu nodeva tas, ko viņš atbrīvoja . . . Un es?» Arnolds mokās ievaidējās, «es klusēju .. . Klusēju, jo uzskatīju sevi par gļēvu, tāpēc ka slēpos aiz koka un neuzbruku policistam .. . Būtu es to darījis, šis neģēlis jau toreiz nodotu mani . . . Un Šlihtings ... To nodevis viņš . .. Un Dimptens ... To arī. . . Kas zina, ko vēl . . . Viņš nodos Teo . . . Viņš nodos Stefanu . . . Viņš nodos ari Renāti, ja uzzinās par to ... Un es, es sēžu šeit un nespēju tos brīdināt . . . Mans slazds, manas lamatas! . . . Ak, es nelga, nelga . . . Tagad, kad es varētu runāt, pierādīt, glābt neskaitāmus biedrus, — tagad ir par vēlu, nevaru vairs runāt, nevaru nevienu vairs brīdināt, nevienu vairs glābt . . .

Piedodiet man, biedri, piedodiet!» Arnoldam galva noslīgst uz krūtīm. Asaru — to viņam vairs nav.

Kad nākamā diena iet uz beigām, Arnolds vairs nedreb; viņš arī vairs nekvern savā kaktā, ar bailēm gaidīdams sitēju bandas trokšņaino ierašanos; taisni izslē-jies, viņš stāv pie sienas zem loga un vēro durvis, pa kurām tiem jānāk.

Tie neierodas parastajā stundā . . . Viņš stāv un gaida . .. Taču tie nenāk. Virs galvas toties dzird troksni un dziesmas, tur, acīm redzot, iekārtota sardzes telpa . .. «Tie dzer, lai sistu,» viņš domā un gaida . ..

Pusnakts jau garām, un viņi vēl vienmēr nav nākuši. Pagrabā valda dziļš klusums, nedzird pat kāsējam, un tomēr visās kamerās smok biedri, daudzi biedri . .. Vai arī tie, tāpat kā viņš, joprojām gaida?

Piepeši viņam sāk likties, ka esesieši jau visu dienu izturējušies dīvaini. Tie mazāk auroja, nepļaukāja ieslodzīto, ko bija iesaukuši par Samuēlu. Un ēdiena deva bija lielāka nekā vakar . . . Arnolds apsver: varbūt kādam no fīreriem dzimšanas diena? Kas gan tas ir par īpašu notikumu, kuram jāpateicas par šo atpūtas dienu? . . . Kāds tad šodien datums? . .. Arnolds rēķina, sākot no ieslodzījuma dienas, četrpadsmitais, piecpadsmitais . . . tātad sešpadsmitais marts . ..

Šis datums neko neizsaka . . . Vēl ilgi viņš tā stāv un lauza galvu . . . Augšā dzird rēcam esesiešus: Reina, Reina, vācu Reina, par tevi ejam sardzē stāt!

Arnolds atlaižas uz salmu maisa. Viņš noliekas uz sāniem, roku dzelži liedz gulēt uz muguras. Sāp pleci. Viņš nogulstas uz vēdera, piespiež seju raupjajam maisa audumam un domā: «Ja visas naktis būtu tādas, tas liktos vēl paciešams ...»

5

Jau vairākas diennaktis pagrabā neviens nav piekauts. Kopš 16. marta pat naktīs pagrabā valda kapa klusums. Dienas rit stingri noteiktā kārtībā. Viena diena līdzinās otrai. Ierodas esesieši, noņem roku dzelžus, atkal uzliek tos un nebilst ne vārda. Paretam kāds uzbrēc ieslodzītajiem. No rīta tiem skaļi jāsauc: «Labrīt, sarga kungs!» — bet vakarā: «Ar labu nakti, sarga kungs!» Šie turpretī, parādīdami, ka dziļi nicina ieslodzītos ienaidniekus, neatbild ne vārda.

Arnolds gaida dienu, kad kalfaktors brīdi netiks uzraudzīts; viņš vēlas pavaicāt, kas notiek ārā. Bet esesieši neatkāpjas no kalfaktoriem ne soli. Ik dienas Arnolds rūpīgi sadrupina saņemto maizi. Varbūt kāds

drosmīgs kalfaktors paslēpis tajā zīmīti . .. Bet viņš neatrod neko un neuzzina neko.

Vienmēr neizprotamāka Arnoldam liekas gestapo taktika . . . Kādēļ tie nesteidzas uzzināt viņa īsto vārdu? . . . Ko liecinājis šis Dīvens? . . . Kur vispār tas atrodas? . . . Kādēļ nacisti viņu vienīgi arestējuši un necenšas gūt sīkākas ziņas par konferenci un viņa līdzdalībniekiem? ... Ja nu apcietināta Renāte? . . . Ko zina Valters Keplers? Ko viņš var izpaust? Viņš taču zina, ka neesmu berlīnietis, zina taču arī, no kurienes ,es ierados . . .

Uz visiem šiem jautājumiem Arnolds nerod atbildi. Paiet diena pēc dienas, viena līdzīga otrai, nekas nekļūst skaidrāks, nekas nerāda, kādu taktiku pielietos gestapo, lai piespiestu viņu runāt.

Kādu dienu neierastā stundā dzird kāpnēs dunam soļus. Arnolds klausās. Kurp tie dodas? Soļi tuvojas . .. Arnolds pielec kājās un nostājas pie sienas zem loga.

Pareizi, soļi norimst viņa kameras priekšā. Tiek atslēgtas durvis. Uz sliekšņa stāv sargs un divi apbruņoti esesieši.

— Bangerts?

— Tieši tā!

— Sekot!

Arnolds iznāk gaitenī. Viņam noņem dzelžus. Neteikuši ne vārda, esesieši ved viņu pa pagraba gaiteni un tad augšā pa kāpnēm.

Arnolds dziļi elpo, lai apvaldītu uztraukumu. Ko nesīs šī pratināšana? Kas tiem jau zināms? Ko tie darīs, ja viņš atteiksies runāt? . . .

Otrajā stāvā, blakām kāpnēm, atrodas SS sardzes telpa. Te ar seju pret sienu stāv vairāki ieslodzītie. Arnoldu ved tiem garām. Gaiteņa galā atkal kāpnes. Jākāpj vēl divus stāvus augstāk. Šeit istabu durvīm ir numuri ... 106 .. . 107 ... 108 .. . Viņi iet tālāk. Sargi apstājas pie durvīm bez numura. Viens no esesiešiem dodas iekšā. Otrs paliek pie Arnolda un nopētī viņu no galvas līdz kājām, it sevišķi neskūto, netīro seju un virslūpu, kas vēl vienmēr sapampusi.

Tad Arnoldu aicina iekšā, un esesietis paliek gaitenī. Tā ir priekštelpa. Arnoldam jāiet vēl tālāk otrā istabā, kuras durvis nav aizvērtas.

Pie visai liela rakstāmgalda sēž tukls plikgalvis ar pilnīgu seju. Ar rokas mājienu tas aicina Arnoldu tuvāk. Arnolds nostājas pie galda.

— Jūs esat Ādolfs Bangerts?

— Jā gan!

— Tā-ā?

Vīrietis aiz rakstāmgalda savelk seju vieglā, tikko jaušamā smīnā. Viņš tik neatlaidīgi vēro Arnoldu, ka tas beidzot nolaiž acis. Tai pašā mirklī Arnolds ierauga uz rakstāmgalda veselu kaudzi dažādas krāsas skrejlapu. Gaiši zaļas, sarkanas, baltas un debeszilas, tās izmētātas, kā pagadījies . . . Ko tas nozīmē? Arnolds no jauna uzlūko cilvēku, kas sēž viņa priekšā, redz glū-nīgo, zobgalīgo smaidu. Ko tas nozīmē? It kā nejauši, Arnolds vēlreiz uzmet skatienu skrejlapām, šoreiz sasprindzinājis uzmanību . .. Sīkais salikums no tāluma grūti salasāms. Tomēr viņam liekas, ka izburtojis vārdiņu «sarkanarmietis». Un atkal viņš paceļ skatienu un uzlūko gestapovieti, kas klusēdams vēro viņu . . .

— Nu, — tas beidzot ierunājas, — vai tiešām jūs sauc Bangerts? Ādolfs Bangerts?

— Jā! — Un pēkšņi Arnoldam iešaujas prālā: proklamācijas, skrejlapas . . . Jā, tās pašas, ko viņš sacerēja kopā ar Menni ... Tas pats teksts, kas Mennem likās par īsu. Un šis te subjekts novēro mani. Grib redzēt, kā es izturēšos, ja pazīšu tās. Nelūkoties vairs turp! Es nezinu neko, itin neko . . .

— Kāds jūs izskatāties! — gestapovietis uzsauc Arnoldam. — Vai nomazgāties nevarat?

— Nē!

— Kādēļ ne?

— Man rokas dzelžos.

— Tā-ā! Bet mazgāties vajag . . . Tūlīt nokārtosim! Resnis pieceļas. Viņš ir mazāks par Arnoldu. — Mazgājieties! — viņš saka, rādīdams uz izlietni, un pats aiziet.

Arnolds izbrīnā paliek stāvam. Durvis aizveras; viņš paliek viens ... Uzmest skatienu, kaut īsu skatienu

skrejlapām, vai tiešām tās pašas . . . Pag! Tās ir lamatas ... Bet šeit neviena nav. Tikai kaut mirkli palūkoties ... Kādēļ šis atstāja mani vienu? . . . Nedrīkst skatīties, nedrīkst nodot sevi! Jāizliekas pavisam vienaldzīgam ...

Arnolds pieiet pie izlietnes, novelk svārkus, uzrotī krekla piedurknes un mazgājas . . . «Droši vien lamatas. Keplers zina, ka biju piekomandēts jauniešiem . . . Ko tagad man jautās? ... Vai tiešām mani nepārtraukti novēro? No kurienes? Varbūt sienās ir slepeni lodziņi? Varbūt fotografē katru manu kustību? . . . Varbūt arī viss ir blēņas, un es tikai iztēlojos nezin ko . . .

Kad būšu nomazgājies, varēšu atkal pieiet pie rakstāmgalda un it kā nevilšus uzmest skatienu skrejlapām . . . Tikai bez steigas . . . Lēni . . . lēni . . . nomazgāties, kā nākas ...»

Un tikai tagad Arnolds izjūt, kas tā par baudu — pēc tik ilga laika pamatīgi nomazgāties siltā ūdeni un ar ziepēm.

Kad resnis atgriežas, Arnolds aizvien vēl stāv pie izlietnes un slauka seju. Viņš steigšus beidz slaucīties un atkal nostājas pie rakstāmgalda.

— Liels paldies!

— Par ko?

— Par atļauju mazgāties jūsu kabinetā.

Plats un pašapmierināts smaids.

— Vismaz atguvāt mazliet cilvēciskāku izskatu . . . Sakiet, — cik jums gadu?

— Trīsdesmit.

— Hm! . . . Būtu man trīsdesmit gadiņu... Jūsu vecumā nemēdz atmest dzīvei ar roku.

Tā kā Arnolds klusē, inspektors turpina: — Jums taču dzīve tikai vēl sākas ... Vai nav tiesa?

— Jā gan!

— Tas viss nav tik ļauni, kā jums varbūt liekas . . . Protams, ja būsiet prātīgs un neskriesiet ar galvu sienā ... Nu?

— Jā gan!

— Nu lūk!... Vispirms pasakiet, — kā jūs sauc?

— Ādolfs Bangerts.

— Tā, tā ... Paklausieties, mēs zinām vairāk, nekā

jums liekas; labāk būs, ja jūs pats to pateiksiet, nevis es ... Nu? Vai runāsiet?

Arnolds klusē un iztur gestapovieša ilgo, nogaidošo skatienu. Tas paņem kādu skrejlapu un lasa lēni vārdu pa vārdam, pēc katra vārda pētoši uzlūkodams Arnoldu.

— «Strādnieku jaunieši! — Ieroči, — ko — jūs — saņemsiet, — lai — kalpo — tautas — brīvības — cīņai! — Nešaujiet — uz — saviem — brāļiem — sarkanarmiešiem! — Šaujiet — uz — saviem —• ienaidniekiem — fašistiem! ...»

Ar pūlēm Arnolds valdās, lai nenodotu sevi. Ko tie zina? Kādēļ šis manevrs? Ja gestapo visu zinātu, tas būtu lieki. Tātad tie nezina visu . . . Tikai neļaut neko manīt . . . neļaut manīt! ...

— Nu . . . Bangerta kungs, šis teksts, jādomā, jums nav gluži svešs, ko?

Arnolds klusēdams raugās inspektorā.

Manāmi piktāks tas vēlreiz vaicā, vai Arnolds zina šo tekstu.

— Nē!

— Jūs melojat!

— Nē, kungs!

— Jūs taču darbojāties komunistiskās jaunatnes vadībā?

— Nē!

— Kur tad jūs strādājāt?

— Nekur!

— Un ko jūs darāt Berlīnē?

— Es meklēju darbu.

Ar abiem elkoņiem uzgulies uz galda, inspektors ņirdzīgi uzsmaida Arnoldam. — Vai jūs zināt, par ko es smaidu?

— Nē!

— Par jūsu nekaunību! Jūs labi saprotat, ka mēs zinām vairāk . . . Jūs pat zināt, no kā ... Tai pašā laikā, ziniet, man jūs žēl . . . Tas nebeigsies labi, ja jūs tāpat turpināsiet . . .

Arnolds, acis nenovērsis, bet klusēdams raugās inspektorā.

t

— Runātu jūs atklātu un godīgu valodu, būtu gatavs vīrišķīgi atzīties savos nodarījumos, es spētu jūs vēl cienīt. .. Arī tad, protams, es nevarētu apsolīt, ka jūs nekavējoties atbrīvos, nē, bet tai pašā dienā jūs nokļūtu izmeklēšanas cietumā, un visa šī lieta ievirzītos likumā paredzētā gaitā . . . Un tas jau pat ļaunākajā gadījumā galvu jums nemaksātu . . . Bet citādi ... jā, pretējā gadījumā jūs paliekat mūsu viesis un turklāt tik ilgi, kamēr dzīvs sapūsiet, par to varat nešaubīties ... Nu?

Arnolds klusē.

— Jums nekas nav bilstams?

— Nē!

— Nu — kā vēlaties .. . Kad jus apcietināja?

— četrpadsmitajā martā!

— Āre, vēl pirms vispārējās karaklausības ievešanas . . . Jūs tiktu cauri ar puslīdz veselu ādu ... Kā jums šķiet?

— Nezinu!

— Ko jūs nezināt? Jūs nezināt, vai jums ir kas sakāms?

— Nē!

— Hm ... Nu labi ... Sardze!

Ienāk esesiešu sardze.

— Vediet atpakaļ!

Tiklīdz Arnolds aizvests, istabā ienāk trīs vīri.

— Sīksts puisis! — saka viens.

— Un nekas nebija manāms? — jautā inspektors Trautners.

— Itin nekas!

— Kā jums šķiet, vai tā var izlikties?

— Diez vai . . . Viņa stāvoklī!

— Gan mēs viņu padarīsim mīkstu. Jārīkojas sistemātiski. Un Trautners dod rīkojumu: — Pagrabs, roku dzelži, bada režīms un eksekūcijas ... Lai vai cik sīksts, reiz tas tomēr sabruks.

6

Renāte vēlu uzzināja par Arnolda arestu. Tai svētdienā, kad Arnolds neieradās, lai gan bija norunāts

tikties, viņa mierināja sevi, ka to droši vien aizkavējuši neatliekami uzdevumi. Bet, kad arī nākamajā svētdienā Arnolds neatnāca, Renāte sāka uztraukties. Vēl tai pašā vakarā viņa devās uz pilsētu.

Jo ilgāk Renāte domāja par aresta iespēju, jo ticamāka, jā, pat neapšaubāma tā kļuva. Arnolds noteikti būtu atsūtījis kādu vēsti, ilgi atstāt viņu neziņā — tas bija pretrunā ar Arnolda pedantisko pienākuma apziņu. Pirmajā brīdī viņa juta vienīgi nevarīgas bailes, nespēja izdomāt neko prātīgu, nespēja arī neko uzsākt.

Palēnām viņa sāka apzināties, cik baismīga ir šī nojauta . . . «Vai tiešām tas noticis? Cik šausmīgi, cik zemiski un nelietīgi . . . Kas zina, kā tie viņu jau dauzījuši . . . Kas zina, kur tas smok, — nomocīts, nevarīgs, domādams par mani, saukdams manu vārdu . .. Mīļais, visumīļais nabaga zēns . . . Tik īsu laiku mēs pazinām viens otru... Tas nu ir otrais... Otrais?» Renāte nodrebēja, ceļa biedri kupejā pārsteigti palūkojās viņā . . . «Nē, nē,» viņa klusībā lūdzās, «tas nedrīkst notikt, tas nedrīkst notikt! Viņš nedrīkst tā aiziet bojā ...»

— Vai tēvs mājās? — viņa jautā Prinkela jaunkundzei, kas atver durvis.

— Jā, mājā gan . . . Bet kā tad jūs tik negaidīti, Renāte? Neko neziņojusi. Nu, ta» tik ir pārsteigums!

Renāte neko nedzird, viņa ieskrien bibliotēkas istabā.

— Kas noticis, meitiņ? — norūpējies jautā doktors Starnbergers.

— Vai Arnolds šeit bijis?

— Kas tas tāds?

— Ak, Martins, es gribēju teikt.

— Nē, viņš vairs nav šeit manīts.

— Un arī rakstījis nav?

— Nē!

Renāte apkrīt tēvam ap kaklu, raud un elso un nespēj neko atbildēt uz viņa nepacietīgajiem, bažīgajiem jautājumiem.

— Vai viņš apcietināts?

Renāte pamāj ar galvu.

— Es jau paredzēju, ka tā būs!

— Ak, ko nu! — Renāte strauji pieceļas. — Vai tas ir viss, ko tu vari pateikt, tēv?

— Meitiņ, mīļais bērns, manis labad, met to visu pie malas ... Vēl nav pienācis laiks. Jūs aiziesiet bojā. Es to nepārcietīšu, ja ar tevi notiks tāpat . . . Manis dēļ atsakies . . . Vai dzirdi?! Apsoli man to!

Renāte redz, ka tēvs bailēs trīc, redz viņa skumjās, asaru aizmiglotās acis, bet sirdī tai iezogas rūgtums: par Arnoldu viņš nedomā. Arnoldu viņš pat nepiemin. Un uz tēva sirsnīgajiem lūgumiem viņa tikai nemitīgi atkārto: — Jāpalīdz viņam . .. Bet kā gan? ... Kā? ...

Renāte vēlas rast skaidrību. Tā nav tik viegli iegūstama. Iestādēs jautāt viņa nevar. Nekādā gadījumā nedrīkst likt manīt, ka viņi ir paziņas . . . Atjaunot sakarus ar partijas vadību arī nav viegli. Viņas sakarnieks bija Arnolds, un pēc konferences, kā arī pēc tam, kad biedri uzzināja par abu draudzību, viņu darbā vairs neiesaistīja. Renāte tomēr ir neatlaidīga. Galu galā viņai laimējas sastapt dažus agrākos jaunatnes apvienības biedrus, un beidzot viens no tiem paziņo Mennem, ka viņa jautā par Arnoldu. Viņa saņem skumjo apstiprinājumu tam, ko sen jau nojautusi. Martins apcietināts. Četrpadsmitajā martā. Viņš atrodas Prinča Albrehta ielā.

Prinča Albrehta ielā — tas Renātei ir kā sitiens sejā . . . Šai nolādētajā gestapo slepkavu midzenī, pašā Berlīnes centrā? Kādas šausmu lietas tik nav notikušas šajā namā! . . . Arnolds Prinča Albrehta ielā! — Renāte mokās ievaidas.

Nepilnu stundu vēlāk, — labi apzinoties, cik tas ir vieglprātīgi, viņa tomēr, it kā neredzamas varas dzīta, no Vilhelma ielas nogriežas Prinča Albrehta ielā.

Renāte paiet garām Prūsijas landtāga ēkai. Otrpus ielas pie gestapo mītnes vārtiem stāv divi sargposteņi. Pa durvīm iznāk daži vīrieši. Renātei neprātīgi pukst sirds. Viņa nespēj novērst skatienu no šīs drūmās ēkas, taču nekādā gadījumā arī nedrīkst izturēties uzkrītoši. Uzbudinājumā, naidā un mīlā kaist seja ... «Ja tie viņu nogalinās,» mulsā apņēmībā draud Renāte, «tad . . . tad man viss būs vienalga.»

Viņa nespēj aiziet no nama, kurā smok Arnolds.

Iepretim gestapo mītnei atrodas maza kafejnīca. Renāte iegriežas tajā, atsēžas pie galdiņa blakām logam, pasūta tasi kafijas un, piesardzīgi pašķirdama aizkarus, paskatās uz augsto, kluso māju, kuras mēmās, saltās akmens sienas slēpj laužu acīm tik daudz posta un ciešanu.

Divreiz mēnesī viņa gatavo sūtījumu Arnoldam. Kaut kur viņai gadījies dzirdēt, ka politieslodzītajiem drīkstot iesūtīt paciņas, ne smagākas par desmit mārciņām. Paciņas, ko Renāte sagatavo, ir īsts meistardarbs; tik daudz tajās salikts, un tomēr tās nepārsniedz atļauto svaru. Kamemberta sieru, kas Arnoldam tā garšo, viņa ieliek bez kārbas, tā tikai lieks smagums. Konservus un fasētus produktus viņa nesūta, jo tie pārāk smagi. Toties nopērk rudzu miltu cepumiņus, ko Arnolds labprāt ēd apziestus ar sviestu ... Tad vēl cieta, liesa desa un kūpināts speķis, pat krējuma šokolāde. Katru otro nedēļu viņa nosūta paciņu. Pusi izdevumu sedz doktors Starnbergers. Un Renāti tas ieļ5riecina; tēvs tādā veidā taču apliecina savu līdzdalību.

Turpat katru pēcpusdienu viņa apciemo kafejnīcu Hermaņa Gēringa ielā, izdzer tasi kafijas, cauri loga aizkariem vēro ienīsto namu viņpus ielas ...

«Vai viņš to nojauš,» Renāte domā, «ka es pašlaik šeit sēžu — tik tuvu viņam — un domāju par viņu? Vai viņš to nojauš?»

Kādā novakarē, kad Renāte viena skumst mazajā kafejnīcā, tās īpašniece, paveca sieviete ar gudru, patīkamu seju, bez aplinkiem apvaicājas, vai tur otrā pusē atrodoties viņas vīrs vai kāds cits tuvinieks.

Renāte apjukusi atbild noliedzoši. Vecā sieviete klusēdama raugās viņā. Renāte savukārt pajautā, vai tas duroties acīs, ka viņa šeit sēžot un veroties pāri ielai. Atbilde ir diezgan dīvaina.

— Jā, jā, pienākuši grūti laiki. Grūti laiki! — Tas arī viss.

Abas sievietes, vēl brīdi klusēdamas, lūkojas viena otrā, tad Renāte samaksā par kafiju un aiziet.

Potsdamas laukumā viņa iekāpj taksī; Renātei

piepeši liekas, ka viņai seko ... Tas bi ja nepārprotams brīdinājums. Droši vien viņa izraisījusi ievērību . . . Varbūt sievietei pat bi ja uzdevums izklaušināt viņu . . .

Ķēniņu ielā viņa izkāpj un nozūd burzmā.

Renāte pastāsta tēvam par šo atgadījumu, un tas neatlaidīgi mudina dažas nedēļas pavadīt Stendālā. Palīdzēt Arnoldam tik un tā neesot iespējams, un no tā, ka viņa ik dienas sēžot tuvējā kafejnīcā, viņam arī nekas netiekot. Turklāt pašlaik, maijā, kad viss plaukst un zaļo, uz laukiem esot sevišķi jauki.

Renāte nav nemaz pamanījusi, ka atkal pienācis maijs un viss plaukst un zaļo; viņa zina, ka to arī nepavisam nemanīs, kad staigās pa mežiem un pļavām. Bet nākamajā dienā viņa tomēr dodas ceļā.

Sestdienā viņa apmeklē Tangermindi, pusdieno viesnīcā «Elba», paveras augšup uz lielo erkera logu, tad vientuļa, domās nogrimusi, klaiņo pa pilsētu, pa Muļķu, Skrējēju un Meitu ieliņām, un nosūta Arnoldam paciņu, ko sasaiņojusi jau Stendālā.

Nosūtītāja adresē viņa, kā parasti, uzraksta tikai savu vārdu.

Arnolds redzēs, ka šoreiz paciņa nodota Tangcr-mindē, viņa nodomā.

7

Pavasaris tuvojas beigām. No dienas dienā Arnolds ar nagu ieskrambā sienā švīku. Tur ir jau gara rinda svītru . . . Marts . . . Aprīlis . . . Maijs . .. Dienu ritums nes allaž vienas un tās pašas pārmaiņas: katru trešo dienu nav ēdiena, katru desmito gaida eksekūcija. No sākuma Arnolds sprieda, ka tā ir patvaļa, ko atļaujas ierindas sargi, tagad viņš vairs nešaubās, ka dots attiecīgs rīkojums.

Pat šeit, pagrabā, viņš iepazīst solidaritāti. Pirms bada dienas kalfaktors parasti pasviež viņam divas ņukas maizes, un esesietis Bruno it kā nejauši raugās kur sāņus. Gadās arī tā, ka sargs un kalfaktors, izsniedzot ēdienu, aizmirst noteikto režīmu, un viņš saņem ēdienu tāpat kā visi.

Tik no sitieniem tie nespēj viņu pasargāt. Katru desmito dienu pēc vakariņām ierodas spīdzinātāju komanda. Arnoldu aizved uz pašu tālāko pagraba kameru. Tur atrodas rīkšu sols. Viņam uzskaita div-desmitpiecus sitienus, ko atzīmē kādā burtnīcā. Pirmajās reizēs viņš spalgi kliedza un esesieši lamājās un ņirgājās par viņu. Tagad Arnolds truli un vienaldzīgi pacieš, ka viņu piesien pie sola, un klusēdams panes sitienus. Arī esesieši eksekūci jas laikā nerunā ne vārda, nelamājas un nezobojas vairs . . .

Bet ārā zied un lapo pavasaris; Arnolds jūt to pat savā tumšajā, drūmajā pagraba kamerā. Dažkārt līdz aizrestotajam logam atmaldās kāds putns, pačivina, palēkā šurpu turpu un atkal aizlido. Stundām ilgi Arnolds raugās caur rūsas klātajām loga restēm un sapņo par pavasari, par maiju, par kokiem, pļavām un mežiem. Simtiem reižu viņš domās kopā ar Renāti klaiņo pa Tangermindcs šaurajām, senatnīgajām ieliņām . . . Ak, neskaitāmas reizes viņš domās guļ Renātei blakus lielās erkera istabas platajā gultā, glāsta viņu, paslēpj seju viņas matos un skūpsta viņas acis ... Bet Arnoldu baida šīs atmiņas, viņš cenšas tās aizmirst, jo pēc tam bēdas, izmisums un mokas kļūst vēl neciešamākas ...

Ap pieciem pēcpusdienā pagraba viennīcā parasti ielaužas slīps saules stars. Sienas augšpusē iepretim logam atplaiksnī blāvs saules plankums. Katru dienu Arnolds ap pulksten pieciem «sauļojas»; viņš pastumj toveri tuvāk sienai, pakāpjas uz tā un pavērš seju pret silto saules staru, līdz tas atkal izdziest . . .

Dienas un naktis ir tik bezgala garas, un vienmēr māc tās pašas domas un atmiņas ... Vai vecāki nemeklē viņu? Bet kur lai tie meklētu? Un kā? . . . Vai nebūtu iespējams, ka Stefans, Teo vai Renāte kaut kā rastu ar viņu sakarus? Varbūt gadītos uzticams kal-faktors, kas varētu nodot viņam kādu ziņu? . . . Vai viņa lietai jau sen nevajadzētu būt noskaidrotai? ... Kas noticis ar proklamācijām? Kur tās atrastas? Vai varbūt «Maijvaboļu» kazarmā? Un vai neviens tur nav notverts? . . . Vispārējo karaklausību tie tātad tiešām ieveduši. Tas bija toreiz, kad viņi dziedāja «Sardzi pie

Reinas» un žūpoja ... Kā tas iespējams, ka viss norit tik gludi? .. . Bet skrejlapas nokļuva ļaudīs ... jā .. . un Renāte palīdzēja, konference . . . Kur gan palicis Dīvens? Ko tas būs liecinājis, tas taču nezina ne nieka ... Kādēļ mani vēl nepārved uz Hamburgu? Provokators taču informējis viņus, ka esmu no turienes . ..

Un visas domas, visas atmiņas, visas vēlmes, rūpes un cerības atkal un atkal liek atcerēties provokatoru Valteru Kepleru.

Biedri neko nenojauš, un viņš nodod tos citu pēc cita ... Un vainīgs esmu es ... es biju tas, kas rīkojās patvarīgi, es biju tas, kas laikus nebrīdināja par savām aizdomām, es, es, es ...

Ak, ja viņi spētu dzirdēt, ko saku . . . Tikai šo vientl teikumu: Valters Kcplers ir spiegs! Ja viņi spētu saklausīt manu kliedzienu no šā pagraba ... Ja viņi man atsūtītu ziņu, vienalga, kādu, mana atbilde skanētu: Valters Keplers ir spiegs!

Šajās nedēļās, kas aizvadītas ieslodzījumā, Arnolds novecojis par daudziem gadiem. Jau senāk šaurā seja kļuvusi smaila un kaulaina. Bet acis drudžaini spulgo, un galva deg kā ugunī. Nemiers kļūst vienmēr dziļāks, domas vienmēr slimīgākas, pašpārmetumi vienmēr mokošāki ... Kaut taču tie viņu tiesātu! Ne mirkli nekavēdamies, viņš tiesas zālē kliegtu: Valters Keplers ir spiegs! Varbūt tiesas zālē tomēr atrastos kāds cilvēks, kas pastāstītu to citiem, un tā šis kliedziens aizsniegtu Stefanu vai Teo, Renāti vai Menni ... Tas varētu notikt ... Ja tikai nemitīgi atkārtotu vienu un to pašu ... Kaut arī ne tiesas zālē ... Vienmēr vienu un to pašu ... visiem... visur... vienmēr tikai šo vienu: Valters Keplers ir spiegs!

Tie mani laikam sitīs vēl nežēlīgāk ... Varbūt aizbāzīs muti ... Varbūt pat nogalinās mani ... Bet pateikts tas būs, un . . . pateikto var pastāstīt tālāk, to var uzzināt Stefans, biedri ...

Arnolds ir dziļi satraukts. Piepeši viņš jūtas, kā smagu nastu nometis ... Straujāk nekā parasti viņš soļo no sienas līdz sienai ... Vai tiešām rasts atrisinājums? ... Vai tas izdosies? ... Ja nu tas izdotos? ...

Rūpīgi apsvērti visi «par» un «pret» — kā apšaubāmās izredzes uz panākumiem, tā arī risks; Arnolds izlēmis īstenot savu nodomu. Tas viņam šķiet liels, svēts pienākums; tas viņam šķiet vienīgais, ko viņš vēl spēj darīt un kas viņam tādēļ jādara ... Varbūt tas izdodas . . . Ak, kaut tas izdotos ...

Nākamajā rītā, kad sargs atslēdz durvis, viņš saskaņā ar priekšrakstu sauc: — Labrīt, sarga kungs! — un, kamēr kalfaktors lej traukā kafijas suslu, viņš vis neklusē, bet rāmi un skaidri saka:

— Valters Keplers ir spiegs!

— Muti turēt! — uzbrēc esesietis, aizcirzdams kameras durvis.

Tas bija sākums. Vēlāk ...

Mēnešiem ilgi Arnoldam, tāpat kā citiem pagraba iemītniekiem, nav apgriezti mati. Garas šķipsnas, celiņā šķirdamas, nokarajas Arnoldam gar ausim. Seja apaugusi biezu, spurainu bārdu, sevišķi virslūpa. Ēdot ūsas jāpaceļ, lai nelien mutē. Tagad pagraba gaitenī pie kāpnēm novietots soliņš, un kāda esesieša uzraudzībā visiem ieslodzītajiem nogriež matus un skuj bārdu.

Kad bārddzinis ar šķērēm apgriež garās šķipsnas, Arnolds klusi apvaicājas, vai viņš ir ieslodzītais no augšstāva kopkameras. Tas viegli pamāj. Bailēs no uzrauga, kas, laiku kavēdams, blenž kādas kameras actiņā, frizieris neuzdrošinās runāt. Bet Arnolds čukst:

— Valters Keplers ir spiegs! — Un, redzēdams, ka arestants joprojām vienaldzīgi griež matus, it kā neko nebūtu dzirdējis, Arnolds atkārto teikto, atkārto tik ilgi, līdz bārddzinis, pagalam nobijies, pamāj ar galvu un pačukst, ka sapratis . . .

Nākamajās nedēļās Arnoldam reti rodas iespēja pačukstēt svešiem savu ziņu; bet viņš izmanto katru, lai arī pašu niecīgāko izdevību. Bez tam viņš savu teicamo atkārto katru rītu, pusdienu un vakaru, ikreiz, kad sargi atslēdz durvis.

Reiz kamerā ienāk sargs esesietis Bruno un draudīgi noprasa: — Kas tev lēcies? Kas ir spiegs?

Arnolds atbild: — Valters Keplers ir spiegs!

— Kas tas tāds?

— Valters Keplers!

— Nu, un tad?

— Viņš ir spiegs!

Esesietis domīgi un vienlaikus mazliet zobgalīgā nožēlā uzlūko Arnoldu. Kopš tā laika neviens vairs neliekas dzirdam Arnolda nodrāzto teicienu.

Svītras kameras «sienas kalendārā» liecina, ka pienācis vienpadsmitais jūlijs; šai dienā Arnoldu uzved kādā augšstāva istabā un tur viņam jautā, vai viņš pazīstot Renāti no Tangermindes. Arnolds jūt, ka sāk drebēt. Saņēmis visus spēkus, viņš atbild uz šo jautājumu noliedzoši.

Viņš varot šai personai rakstīt, paskaidro ierēdnis. Viņam esot tādas pašas tiesības sarakstīties kā visiem. Arnolds sāk svārstīties. Viņš pētoši ielūkojas ierēdņa sejā, bet nespēj tajā saskatīt ne mazāko viltību, tikai birokrātisku vienaldzību . . . Varbūt tas iespējams, neapdraudot Renāti? Nieki, katrā ziņā es apdraudu viņu . . . katrā ziņā . . .

— Nu? — jautā ierēdnis.

— Bet es šo personu nemaz nepazīstu!

— Varbūt jūs vēlaties rakstīt kādam citam?

— Nē, paldies!

— Vai jums ir citas vēlēšanās?

— Jā! ‘

— Kādas?

— Es lūdzu, lai mani, tāpat kā pārējos arestantus, katru dienu desmit minūtes izved pagalmā. iVlani izlaiž tikai vienu reizi nedēļā, un arī to bieži aizmirst.

— Citu lūgumu jums nav?

— Nē, paldies!

Izgājis no istabas, Arnolds vainas apziņā atceras, ka aizmirsis pasacīt savu teicienu. Tur taču sēdēja divi kantoristi, kas to varēja pastāstīt tālāk!

Viņu ved pa gaiteni, garām sardzes telpai. Šeit garā rindā stāv ieslodzītie, daudzi ar papīra sainīti pie kājām ... Varbūt tos atbrīvo, zibenīgi apsver Arnolds ...

Jāuzsauc tiem . . . Un ja arī tos neatbrīvo, bet nosūta uz nometni, tiem tas jāuzzina . . . Tie ziņos tālāk, un mani vārdi var izkļūt brīvē.

Iedams garām ieslodzītajiem, viņš skaļi iesaucas:

— Dzirdiet! Valters Keplers ir spiegs!

Arestanti pārbiedēti un klusēdami skatās viņā. Ese-sietis, kas ved Arnoldu, iegāž viņam ar laides galu pa muguru un uzkliedz:

— Vēl vienu vārdu, un es šaušu! Dumpi vai taisies celt? . . . Blandoņa tāds!

Bet sargs Bruno, kam konvojnieks sniedz raportu, tikai nosmīn un ieslēdz Arnoldu, neteicis nevienu ļaunu vārdu.

Arnolds jūtas visai apmierināts ar sevi un tām iespējām, kas tam radušās ... Šī izdevība pagaidām bijusi pati labākā . . . Šo saucienu gaitenī pastāstīs tālāk . . . Un Renāte no Tangermindes? Arnolds smaida, un acis viņam top mitras . . . Renāte . . . Tātad viņa nav apcietināta . . . No Tangermindes . . . Jādomā, viņa rakstījusi no Tangermindes .. . Diezgan liela vieglprātība, taisnību sakot. . . Kā viņa uzdrošinās rakstīt? Un tomēr, cik labi, ka viņa devusi tam ziņu ... Ja varētu izlasīt, ko viņa raksta .. . Renāte . .. Tangerminde .. . Tangermtnde ...

Pievēris acis, seju paslēpis rokās, tā Arnolds nosēž visu šo saulaino jūlija dienu uz salmu maisa savā drūmajā kamerā un sapņo par Renāti un Tangermindi . . .

9

Dažas nedēļas pēc Arnolda aresta Stefans, kas darbojas pagrīdē Kaselē, pieprasa to par palīgu. Viņš saņem no Teo paziņojumu, ka Martins apcietināts četrpadsmitajā martā. Viņš pats esot sastapies ar Martinu tikai vienu reizi, proti, Stefana aizbraukšanas dienā. Klāt bijis arī biedrs Rolfs.

Stefanam tas ir negaidīts un smags trieciens. Viņš taču bija izsaucis Arnoldu uz Berlīni, cerēdams, ka vēlāk to atkal nosūtīs viņa rīcībā ... Un puisis jau

sēdējis koncentrācijas nometnē, šoreiz ar to apiesies sevišķi nežēlīgi ...

Stefans nemitas lauzīt galvu, kā tas varējis notikt. «Vai darbā ar jauniešiem? Kas vēl apcietināts bez viņa? ... Kādēļ man tūlīt neziņoja? Un tad šī konference ... Arnolds bija informēts par to ... Un ... jā ... Renāte Štambergera ...» Stefans vēlas visu noskaidrot ... Kas tad Rolfam toreiz bija tur meklējams? Kādēļ Teo bija paņēmis viņu līdz?

Ar kārtējo kurjeru Stefans pieprasa Berlīnei papildu ziņas.

Bet nākamajam pastam pievienota tikai piebilde, ka Martins apcietināts viens, acīm redzot, tas nav sakarā ar darbu jaunatnes organizācijā vai ar konferenci ...

Stefans ļoti vēlētos pašlaik atrasties Berlīnē. Šis arests viņam šķiet aizdomīgs. Bet apgabalā jāsaduras ar lielām grūtībām, darbs prasa visus spēkus un bezgalīgu piesardzību; viņš netiek prom, lai noskaidrotu notikumu Berlīnē ...

10

Arnolda brīdinājums tiešām izkļūst brīvē, taču vēlu un dīvainā aplinkus ceļā. Esesietis Bruno nogādā kādu ieslodzīto uz cietumu Aleksandra laukuma apkaimē. Turienes sardzes telpā viņš dižojas ar «savu» pagraba stāva nodaļu Prinča Albrehta ielā un plātīdamies piemin arī kādu arestantu, vārdā Bangertu, briesmīgu tiepšu, kas cietumnieka delīrijā, kā esesietis izsakās, jau nedēļām ilgi vienā laikā bubinot:

— Valters Keplers ir spiegs!

Kalfaktors zem krāna skalo alus glāzes. Viņš šādu sarunu laikā noklausījies dažu labu svarīgu ziņu un, nebēdādams par briesmām, nodevis tālāk. Arī šoreiz viņš sāk ausīties ... Valters Keplers? ... Šis vārds viņam svešs ... Spiegs? ... To varējis teikt tikai politiskais ... Bangerts? ... Arī šo vārdu viņš dzird pirmo reizi.

Kad viņš noliek glāzes uz galda blakām alus pudelēm, kāds apjautājas, vai viņam šodien tikšanās diena.

— Tieši tā, vahtmeistara kungs!

— Tad met darbu pie malas un ātri noskujies, citādi nobaidīsi vēl sievu.

Sargi smejas.

— Klausos, vahtmeistara kungs! — pieņēmis militāru stāju, atbild kalfaktors Bērents un pamet sardzes telpu.

Kamerā viņš izņem no kabatas mazu, sudrabainu lodīti un rūpīgi atritina to. Lodītē paslēpta maza zīmīte. Piesardzīgi izgludinājis papīrīti, viņš sīkā rokrakstā pieraksta klāt: Bangerts, Pr. A. ielā, ziņo — Valters Keplers ir spiegs.

Tad viņš saritina zīmīti un atkal ievīsta staniola strēmelītē.

Iekams kalfaktors konvoja pavadībā dodas uz satikšanās istabu, viņš mazo lodīti iebāž mutē.

Starp ieslodzīto un apmeklētāju atrodas galds, kura galā sēž sargs un noklausās sarunas. Bet Bērenta kundze, kā parasti, iekliegdamās metas pretī savam vīram, kas to apskauj un noskūpsta. Šai mirklī no mutes mutē pārceļo mazā, sudrabainā lodīte.

Kā vienmēr, šņukstošo sievieti arī šoreiz ar varu atrauj no vīra. Tad viņa izvelk kabatas lakatiņu, noslauka asaras, pamatīgi izšņauc degunu, un šai mirklī mazā lodīte ieslīd mutautiņā. Pēc tam viņa stāsta visu, ko tādam ieslodzītajam drīkst stāstīt: ka viņa jūtoties vesela un iztiekot gluži labi, lai viņš neraizējoties, ka tante Frīda guļot slimnīcā ar kuņģa vēzi, Ervīns iesaukts darba dienestā un Līzbete saderinājusies, ar vienu vārdu sakot — dzīve ejot savu gaitu . . .

Un Bērents sēž iepretim sievai, klausās, māj ar galvu un priecājas par viņas drosmi un savaldību.

Kā vienmēr, ari šoreiz viņa šo to atnesusi, lai gan tas nav atļauts. Kā vienmēr, sargs pikti protestē un pavēl visu nest atpakaļ. Un, kā vienmēr, viņa lūdz tik ilgi, tik neatlaidīgi un aizkustinoši: «Ah, nē, nē, vahtmeistara kungs . . . redziet, vahtmeistara kungs . . . mīļais, labais vahtmeistara kungs ...» — kamēr ierēdnis rūkdams un negribīgi pārbauda pienesumu, pastumj Bērentam cigārus, tabakas paciņu un zobu pastu un pačukst:

— Tik pielūko, ka labi noslēp!

Trīs dienas vēlāk sudrabainā lodīte nokļūst pie kāda biedra partijas pagrīdes vadībā, un vēl pēc dienas Teo uzzina tās saturu.

11

Atgriezies no vasaras atvaļinājuma, inspektors Trautners pārlapo nepabeigtās lietas. Viņš uzduras vākiem ar sarkanu krustiņu: «Ādolfs Bangerts (?), partijas segvārds: Martins.»

Inspektors atceras... Trīsdesmit gadus vecs, iepīts konferences un skrejlapu lietā, kuras atrada dažas dienas pēc vispārējās karaklausības ievešanas kazarmā pie Aleksandra laukuma.

Vākiem pievienota dzeltena, ar tintes traipiem un pirkstu nospiedumiem nosmulēta kartīte. Trautners uzmet tai paviršu skatienu, bet satrūkstas, ieraudzījis neskaitāmus datumu ierakstus. Viņš uzmanīgi ielūkojas dokumentā.

Datēta ar 20. martu. Iedalījums: eksekūcijas — bada režīms ... Jā, pareizi, šo puisi mēs gribējām pamatīgi ņemt priekšā un piespiest runāt ... Hm ...

Trautners lasa eksekūciju ailē ierakstītos datumus: marts, 20., 30.; aprīlis, 9., 19., 29.; maijs, 9., 19., 29.; jūnijs, 8., 18., 28.; jūlijs, 8., 18., 28.; augusts, 7., 17., 27.; septembris, 7., 17.

Viņš nevilšus paskatās galda kalendārā ... 27. septembris ... — Pie joda, — čukst Trautners, — vairāk nekā pusgads! — Viņš vēlreiz uzmet skatienu aktu vākiem ... — Un — šis cilvēks vēl dzīvs?

Viņš pazvana, izsauc pagraba sardzes priekšnieku. Tad atkal pētī dzelteno kartīti, blakām eksekūciju ailei ir bada režīma aile. Tajā ierakstu vēl daudz vairāk: marts, 23., 26., 29., aprīlis, 1., 4., 7., 13., 16., 19., 21., 24.,

27., 30.; maijs, 3., 6., 9.,12., 15., 18., 21., 24., 27., 30.; jūnijs, 3., 6., 9., 12., 15., 18.. 21., 24., 27., 30.; jūlijs,

3., 6., 9., 12., 15., 18., 21., 24., 27., 30.; augusts, 2., 5.,

8., 11., 14., 17., 20., 23., 26., 29.; septembris, 1., 4., 7.,

10., 13., 16., 19., 22., 25.

Trautners pakrata galvu ... — Pie joda, un tas vēl dvašo?

Pats nezinādams, kādēļ, viņš atceras Svarcvaldes pansiju «Tannengrund», kur pavadījis savu atvaļinājumu, pastaigas kalnos un mežos, saules lēktus, teicamo virtuvi, vīnus, tīkamās pārrunās aizvadītās novakares . . .

Pieteicas sardzes priekšnieks Ilallerts. Trautners liek tam ienākt. Ilallerts pieņem militāru stāju.

— Sakiet, — vai ieslodzītais Ādolfs Bangerts vēl vienmēr atrodas pagrabā?

— Jā gan, inspektora kungs!

— Vēl vienmēr dzelžos?

— Jā gan, inspektora kungs!

— Un līdz šim nav pieteicies dot liecību?

— Nē, inspektora kungs!

— Traks numurs! .. . Un bada režīms un eksekūcijas vienmēr izpildītas?

— Jā gan, inspektora kungs!

— Nu labi, atsūtiet šo cilvēku pie manis!

— Klausos, inspektora kungs!

— Pagaidiet, lai viņš vispirms nomazgājas. Un lai viņu noskuj un apgriež viņam matus. Nevest šurp mežoņa izskatā!

— Klausos, inspektora kungs!

— Sīksti puiši, — norūc Trautners, kad sardzes priekšnieks aizgājis. — Sasodīts, tiem ir raksturs . .. Cik daudz eksekūciju pusgada laikā? — Viņš saskaita ierakstus. — Deviņpadsmit! Deviņpadsmit eksekūcijas .. . Un šis zellis klusē! Tiek sists un cieš badu vairāk nekā sešus mēnešus, — un klusē! .. . Un galu padarīt tas sev nevar, rokas taču dzelžos ... Vairāk nekā sešus mēnešus važās — un klusēt! .. . Neticami! Neaptverami !

Pratināmā ierašanās aizkavējas, tā ka Trautners galu galā pievēršas citām lietām.

Pagājusi turpat stunda, kad ziņo par Ādolfa Ban-gerta ierašanos.

— Lai ienāk! — nekavējoties pavēl Trautners.

Mīkstsirdības uzplūdi jau pagaisusi. Stingrību, nelokāmu stingrību, kam tās nav, tas ir pazudis. Puisis pats vainīgs — nevajag būt tik fanātiskam, tik iecirtīgam! Trautners izlēmis, kādu taktiku lietot.

Arnolds ienāk sīkiem soļiem, kājas vilkdams. Viņš iet salīcis, stingi blenzdams inspektorā.

Tas, protams, nebūt nav cerējis sastapt spirgtu, veselu, dzīvespriecīgu cilvēku, taču aina, ko viņš ierauga, ir negaidīti nožēlojama. Dažas sekundes inspektors klusēdams vēro ieslodzīto. «Trīsdesmit gadus vecs, bet izskatās pēc sešdesmit gadus veca ... Un šīs briesmīgās acis! Tās dziļi iegrimušas dobumos, un tomēr tajās* ir dīvaina kvēle, draudīgas, spītīgas uguntiņas ... Cik maza spēj sarukt cilvēka seja,» brīnās Trautners, «cik tā bāla un sažuvusi . ..» Viņš pārlaiž roku kailajam saulē iedegušajam galvvidum.

— Sēstieties!

Arnolds piesardzīgi ieslīd ādas klubkrēslā.

— Nu ko, nez cik patīkams šis laiciņš nebija, vai ne? — Inspektors mēģina runāt nemākslotā, mundrā tonī.

Arnolds raugās viņā un klusē.

Trautners atkal pārvelk ar roku pār kailo galvu, slēpdams apjukumu, vēlreiz pāršķirsta Arnolda lietu, izlasa piezīmi, ko līdz šim nav pamanījis.

— Kas tas par Kepleru? — viņš jautā.

— Valters Keplers ir spiegs! — kliedz Arnolds un cenšas uzrausties kājās.

— Sēdiet! Sēdiet taču! — inspektors mierina viņu. — Un nekliedziet tā! Mēs esam divi vien. — Viņš liekuļo smaidu, bet, ieraudzījis Arnolda mežonīgo, naidīgo skatienu, savelk seju stingā maskā.

— Kas ir Valters Keplers?

— Spiegs! — kliedz Arnolds.

— Nekliedziet tik skaļi! Tas taču lieki.

Trautners nevilšus atceras, ka ieslodzītie, kas ilgi sēdējuši viennīcā, zaudē priekšstatus par savas balss skaļumu.

— Tagad uzklausiet mani un pacentieties saprast, ko jums teikšu. Izturieties tā, lai mēs varētu darīt galu tam visam — pagrabam, viennīcai, roku dzelžiem,

eksekūcijām un līdzīgām lietiņām! Tik tiešām, pieliekami ilgi jūs esat visu to pacietis ... Vai tā nav?

Arnolds neatbild; no acīm plūst asaras, lēni ritēdamas pār seju ... — Jums jau sen vajadzēja pieteikties.

Arnolds neatbild.

— Vai nu jūs runāsiet?

Arnolds tikko manāmi pamāj ar galvu.

— Nu. lūk, tas ir prātīgi. Runājiet!

— Valters Keplers ir spiegs! — kliedz Arnolds.

— Jā, jā, to jūs jau teicāt. Tālāk! Kā jūs sauc?

— Ādolfs Bangerts!

— Atkal tā pati vecā dziesma! Jūs taču zināt, mēs esam labi informēti, ka tā nav taisnība.

Tikai tagad Trautners saprot, ko nozīmē šis teiciens — Valters Keplers ir spiegs! Nedaudz bargāk viņš turpina:

— Jūs pat zināt, kas jūs nodevis, tātad gluži, labi saprotat, ka mēs zinām ko vairāk . . . Jūsu spītība jūs aizvedīs bojā . . . Neesiet taču tāds neprātis! Jūs veltīgi upurējiet pats sevi, galīgi ne par ko ... Nu?

Arnolds klusēdams raugās viņā.

— Man jūs žēl. Tiešām! Es runāju atklāti. Bet saprotiet taču, arī man ir savas direktīvas, arī es saņemu norādījumus • • • Ii! ibprat es atvieglotu jusu likteni . . . Nebūt nevēlos, lai jūs tur lejā, pagrabā, atstieptu kājas kā pēdīgais lopiņš. Bet jums jāpalīdz man. Man jāredz jūsu labā griba . .. Esat ar mieru?

Arnolds pamet ar galvu.

— Tad nosauciet savu pareizo uzvārdu! Neko citu es neprasu ... Nu?

Arnolds noslauka asaras. — Ādolfs Bangerts!

Trautners kļūst vai mēms. Dziļi atlaidies sēdekli, viņš nopētī vārgo, badā panīkušo, bet nelokāmo ieslodzīto.

Gandrīz vai jānotic, ka tas runā patiesību . . . Vai tad cilvēks tādā stāvoklī varētu tik iecirtīgi liegties? . .. Ja šis puisis apzināti melo, tas ir baigi ... tik tiešām, baigi . . .

* — Vai veļaties cigareti?

Arnolds purina galvu.

— Varbūt jums slāpst vai gribas ēst?

Arnolds atkal purina galvu.

— Jā, Bangert, — pirmo reizi inspektors lieto šo uzrunu, — tad man jūs atkal jāsūta lejā.

Arnolds nekustīgi blenž grīdā.

— Bezgala žēl! — Trautners pazvana.

Tūlīt durvīs nostājas esesiešu sardze.

— Vediet to atpakaļ!

Ar grūtībām piecēlies no mīkstā sēdekļa, neuzmetis inspektoram pat ne skatienu, Arnolds grīļodamies dodas uz durvīm.

Trautners atceļ Ādolfam Bangertam noteiktos miesas sodus un bada režīmu. Tad viņš dod rīkojumu pieprasīt Hamburgas policijai uzziņu par agrāk nosūtīto Bangerta fotogrāfiju un daktiloskopiju.

12

Biedri Berlīnē nesaprot Arnolda ziņojumu. Kas ir Valters Keplers? Neviens neatceras, ka jel kāds būtu dzirdējis šo vārdu . . . Brīdinājums tika nosūtīts dažādām instancēm, bet visi neziņā raustīja plecus: Valteru Kepleru neviens nepazina.

Kad septembra sākumā kāds atbrīvots biedrs vēlreiz ziņo par Prinča Albrehta ielas pagrabā ieslodzītā jau mēnešiem ilgi runāto, saukto un izkliegto brīdinājumu, Teo atceras Stefana vēstuli un pārmetumu, kādēļ tas toreiz uz tikšanos paņēmis līdz Rolfu ... Un šis Rolfs taču ieradās no Hamburgas? Abi bija pazīstami . . . Derētu pavaicāt Stefanam . . . Taisnību sakot, jau sen vajadzēja tam ziņot par visu, tas taču pazina Martinu un Rolfu.

Tai pašā dienā ziņnesis dodas uz Drēzdeni, kur kopš dažām nedēļām darbojas Stefans. Viņam īsi paziņo, ka hamburdzietis Martins jau sesto mēnesi signalizējot, ka Valters Keplers spiegs . . . Vai viņam šai lietā kas tuvāk zināms?

Trīs dienas vēlāk Stefans ierodas Berlīnē. Viņš vispirms satiekas ar Teo. Vai Martina brīdinājums saņemts tikai nupat? — Nē? — Kādēļ viņam neesot

273

18 — Tavs nezināmais brālis

tūlīt ziņots? . . . Teo paliek atbildi parādā. Neesot ienācis prātā. Stefans jautā, vai Teo vēl atceroties Rolfu. Teo atceras pat gluži labi.

Šis Rolfs esot Valters Keplers.

Teo tumši pietvīkst. — Velns ar ārā, man jau bija tāda nojauta!

— Jo dīvaināk, — skaišas Stefans, — ka tūlīt netiku informēts!

— Fakts! Viņš jau toreiz likās man aizdomīgs.

— Kur viņš pašlaik atrodas?

— Liekas, Rūras apgabalā!

— Kā Martins to zina? Varbūt viņš kļūdās?

— Taisnība vien būs, — spriež Teo.

— Tagad man daudz kas top skaidrs.

— Bet ko lai nu dara?

Stefans atceras Valtera Keplera nostāstus, ka viņš dzimis Vismārā un pirms Hitlera apvērsuma darbojies bezdarbnieku kustībā, no turienes ieradies Berlīnē un nedaudz vēlāk nosūtīts uz Hamburgu.

— Viss rūpīgi jāpārbauda, — paskaidro Stefans. — Turklāt bez kavēšanās! Tūlīt, protams, jābrīdina Rūras apgabala organizācija, un, ja apstiprināsies Martina ziņojums, jāveic viss, kas mūsu spēkos, lai provokatoru padarītu nekaitīgu.

— Tas vien prasīs veselu darbinieku aparātu, — bažīgi saka Teo. — Vismāra, Rūras apgabals, izmeklēšana uz vietām. Šodien, pagrīdes apstākļos?

— Neko nelīdz, tas jāpaveic!

— Bet kas to darīs? ... Tu, vai?

— Labprāt . . . Tikai ... pats zini, Drēzdene ...

— Zinu, tātad — kas?

Abi nogrimst domās. Stefanam rodas ideja.

— Es zinu kādu, — viņš saka un nodomā: «Tam vajadzētu izdoties! Jā, tas izdosies!»

— Nu, kas tad?

— Renāte Štambergera, Martina draudzene, inteliģenta meiča.

— Tu domā, viņa varēs?

— Noteikti!

— Labs ir, pamēģināsim!

•— Vēl kas, — Martins taču nezina, ka viņa brīdinājumu esam saņēmuši. Viņš, jādomā, nemitēsies signalizēt. Vai mums Prinča Albrehta ielā nav neviena?

Teo mirkli vilcinās. — Ir gan, tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumiem.

— Šis gadī jums ir ārkārtējs!

— Labi, es par to parūpēšos.

13

Stefanam un Teo nenācās viegli atrast Renāti. No agra rīta līdz vēlam vakaram viņi novēroja doktora Štambergera savrupmāju. Nācēju un gājēju vidū nebija nevienas, kas varētu būt Renāte. Stefans nosprieda, ka viņa varbūt saslimūsi vai arī kādas dienas uzturas citur. Bet gaidīt vairs nebija laika. Viņi nolēma aizsūtīt Renātei atklātni, lai neuzkrītoši liktu tai nojaust, par ko ir runa. Parasta pastkartīte, ko ikviens var izlasīt, šķita vismazāk bīstama.

Saņēmis Renātei adresēto atklātni, doktors Štam-bergers tūlīt noprot visu. «Atnāc, lūdzu, padejot piektdien desmitos vakarā uz kafejnīcu «Schonberg am Zoo»! Parunāsim tur par Arnoldu.» Paraksts: Georgs. Skaidrs, raksta komunisti, un šis Arnolds, par ko vēlas runāt, ir Martins. To uzminēt doktoram Štambergeram tik tiešām nav grūti. Un viņš pateicas liktenim, ka Renāte atrodas Stendālā, nevis Berlīnē, tātad nespēj izpildīt to, ko no viņas prasa. Iespējams, ka, ja šis mēģinājums atjaunot sakarus neizdosies, viņu pavisam atstās mierā. Viņš noliek atklātni Renātes istabā.

Bet dīvaini — par kartīti viņam jādomā vairāk, nekā pats vēlas. Viss droši vien liktos gluži citādi, ja šis Arnolds būtu svešinieks. Bet viņš pazīst to, ir ar to sarunājies un — Renāte mīl to. Tagad tas sēž gestapo cietumā Prinča Albrehta ielā. Kas atkarīgs no šīs satikšanās? Viņa turpmākais liktenis? Atbrīvošana? . . .

Doktors Štambergers cīnās par savu bērnu. Tīrais posts, ka Renāte tā cieš šo nelaimīgo notikumu dēļ un skaistākos mūža gadus upurē tik bīstamai cīņai. Vienu draugu viņa jau zaudējusi. Štambergers visai labi atceras drausmīgās nedēļas pēc Artura Breitburga

noslepkavošanas. Tiklīdz viņa kaut nedaudz atguvusi drosmi un prieku dzīvot, jānotiek jaunai nelaimei! Un, lai gan šis Martins vai Arnolds vēl dzīvs, Stam-bergeram tomēr šķiet, ka viņa meita šodien cieš vēl smagāk nekā toreiz. Viņš jau bija lolojis cerību, ka pēc šiem nežēlīgajiem likteņa triecieniem Renāte galīgi atteiksies no pagrīdes darba. Bet nu pienākusi šī atklātne, un, iespējams, viss atkal sāksies no jauna ... Viņa gudri darītu, ja neliktos ne zinis . . . Kaut jel viņa būtu prātīga . . . Bet — un doktors Starnbergers nopūšas — vai viņa būs prātīga? . . . Cik labi, ka viņa viesojas pie krustmātes!

Nīkdams viens pats pie kafijas galda un domādams par Renāti, Starnbergers atceras arī Arnoldu, kas toreiz sēdēja uz krēsla iepretim un diskutēja ar viņu, kvēli ticēdams, ka cīnās par taisnīgu un cildenu ideju . . . «Atcerieties Dimitrovu, atcerieties visus tos, kas nogalināti vai smok koncentrācijas nometnēs un cietumos tādēļ vien. ka cīnījušies pret mūsdienu barbariem Vācijā ...» Tagad arī viņš atrodas tur . . . «Vai viņš sapratis, ka man bijusi taisnība,» domā Starnbergers, «ka nacionālsociālisms pārāk stiprs, bet pretošanās kustība vēl par vāju? ...» Kā tie bija spīdzinājuši zēnu, un tomēr viņš, tikko atguvis brīvību, atkal metās cīņā. Tagad, notverts otru reizi, viņš droši vien tiek vēl vairāk mocīts . . .

— Fanātiķi, — murmina Starnbergers, — neizprotami fanātiķi . . .

Varbūt biedri grib viņam palīdzēt un tikai lūgt Renātei ziņas, kas šim nolūkam nepieciešamas.

Šodien ir ceturtdiena, apsver Starnbergers. Renāte atklātni vēl saņemlu laikā, ja viņš to nosūtītu. Bet viņš nedara to. Un, dusmodamies pats uz sevi, ka nespēj nedz aizmirst šo lietu, nedz arī sasparoties un ziņot Renātei un tā varbūt palīdzēt viņas ieslodzītajam draugam, viņš iziet no mājas un dodas uz operu.

Kad viņš atkal pārnāk mājā, viņu no jauna sāk urdīt mokošas domas — pārmetumu pilnas, apsūdzošas.

Sākumā Starnbergers apcer operu. Arī toreiz republikāņiem neveicās cīņā pret tirāniju. Neveicās, tiesa gan, arī šim policijas šefam. Stambergeram tikai tagad nāk

prātā, ka publika visskaļāk aplaudēja pēc ainas, kurā Toska nodur šo briesmoni . . .

Vai viņu arī spīdzina? Un šis «viņš» ir Arnolds. Droši vien īstenībā tur ir sasodīti maz romantikas, mazāk nekā uz skatuves . . .

Viņš vēl labi atceras Arnolda nostāstus par nacistu nežēlīgajām metodēm. Ko tik tie neizgudro, lai mīdītu kājām cilvēka pašcieņu! Liek staigāt četrrāpus, riet kā suņiem, uzlaizīt spļaudekļus. Tie vēlas tiktāl pazemot savus pretiniekus, lai padarītu tos līdzīgus sev — par radījumiem, kam vairs nav cilvēka sejas, kas kļuvuši kā plēsonīgi zvēri.

Un Arnolds atrodas to varā. Ne tikai viņš, bet tūkstoši un tūkstoši aizstāvēties nespējīgu ieslodzīto. «Ko es runāju, viņu varā atrodas visa mūsu tauta, miljoniem vīru, sievu, jauniešu un bērnu! Un visi ir neaizsargāti, aizstāvēties nespējīgi cietumnieki . . .

Jā, tā tas ir,» atzīstas doktors Starnbergers, «šis nelaimīgais zēns un Renāte, bez šaubām, cīnās par taisnības uzvaru. Un tagad tas otrreiz kritis viņu rokās . . .»

Vai Renātei nedraud tas pats? . . .

Nākamajā rītā, aizvadījis grūtu nakti, doktors Starnbergers piezvana radiniecei uz Stendālu un lūdz Renāti jau šodien atgriezties mājā.

14

Vakarā Renāte veselu stundu sēž kafejnīcā «Schon-berg» kopā ar jaunu cilvēku, dejo un apmainās tukšām pieklājības frāzēm. Vispirms viņš čukstus noprasīja, vai viņa esot Renāte. Bet pēc tam nemaz vairs necentās uzsākt nopietnu sarunu.

Viņi ēd torti, dzer kafiju, tērzē par šo to, smejas, dejo. Kad svešais pienāca klāt un paklanījās, Renāte nodomāja, ka nejauši tiek aicināta dejot; viņš atgādina šādu dejas lokālu pastāvīgu viesi. Mugurā viņam tumšs uzvalks, kaklasaite pēc jaunākās modes sasieta ciešā mezglā. Renātei netīk viņa veiklās, glaimīgās manieres. Savu partneri, tāpat arī visas pārējās sievietes, viņš

uzlūko pašpārliecināti, kā Renātei liekas, pat visai pašapmierināti. Taču dejo viņš tiešām lieliski.

Ap vienpadsmitiem viņš ieminas, ka laiks iet. Renāte paklausa bez ierunām, nepacietīgi gaidīdama, kas notiks tālāk. Uz ielas viņš paņem to zem rokas. Brīdi viņi iet pa Tauentcīna ielu, tad nogriežas kādā šķērsieliņā. Šeit it kā nejauši pretī nāk Stefans un, pacēlis sveicienam platmali, piebiedrojas pārītim.

— Viss kārtībā? — viņš čukstus apvaicājas Renātes kavalierim.

— Diemžēl!

— Kā tā, — kas žēl?

— Ka viss jau galā. — To teikdams, viņš uzsmaida • Renātei. Pie nākamā stūra viņš atvadās. Renāte un Stefans paliek vieni.

— Labi, ka viss norisa gludi, — čukst Stefans, — mums bija bažas, ka tevi novēro.

— Novēro? Kādēļ?

Stefans vilcinās ar atbildi.

— Arnolda līdzstrādnieks izrādās ir provokators un, pēc visa spriežot, viņu nodevis ... Nav taču izslēgts, ka šis tips jūs kādreiz redzējis kopā.

— Arnoldu . . . nodevis provokators?

— Jā, cilvēks, kas darbojās kopā ar mums abiem Hamburgā.

— Ā, tu pazīsti Arnoldu jau no Ilamburgas? — priecīgi vaicā Renāte. — Kā Arnoldam klājas? Vai zināms kas tuvāk?

Stefans satver Renātes elkoni. — Es pastāstīšu tev visu, ko zinu. Arnolds pats mums paziņojis provokatora vārdu.

— Kā tas iespējams? Kā viņš to izdarījis?

— Pacieties mirkli, tūlīt pastāstīšu, arī par jauno uzdevumu, ko tev dosim.

— Jauns uzdevums? — piesardzīgi jautā Renāte un uzmet savam ceļa biedram pārsteigtu skatienu.

— Jā, es labi zinu par iepriekšējo. Partija bija ar tevi ļoti apmierināta . . . Ziņojumam par konferenci bija svarīga nozīme.

Renāte nespēj apvaldīt prieku par šo uzslavu; viņa mulsi pietvīkst.

— Vai vari uz dažām dienām izrauties no mājām?

— Jā,varu!

— Tev jābrauc uz Vismāru un Rūras apgabalu.

— Kādā nolūkā? — viņa jautā.

— Lai ievāktu informāciju par šo provokatoru, par kuru Arnolds ziņojis, un — lai darītu galu šī zeļļa izdarībām . . . Esi ar mieru?

— Jā, esmu!

— Tad klausies!

— Vispirms pastāsti man par Arnoldu!

— Labprāt, ar to viss sākas.

Ejot straujā gaitā pa naksnīgās pilsētas ielām, it kā steigtos ātrāk nokļūt mājās, Stefans pastāsta Renātei, kā Arnoldam izdevies paziņot partijai nodevēja vārdu. Pēc tam viņš raksturo Valteru Kepleru.

— Par viņu Arnolds, liekas, man reiz minēja, — saka Renāte.

— Par Kepleru?

— Jā! Vārdu viņš gan nenosauca, bet tas pats vien būs. — Un Renāte pasaka, ko Arnolds viņai stāstījis par miglaino svētdienas rītu Hamburgas ostas pievārtē.

— Dīvaini! — murmina Stefans. — Arnolds man par to ne reizes nekā nav ieminējies. Tātad tā arī bijusi Keplera nodevība!

Viņi stāv pilsētas dzelzceļa piestātnē un gaida pēdējo vilcienu. Uz perona kāpnēm stāv vairāki pārīši, kas negrib atvadīties, iekams vēl nav pienācis pēdējais vilciens.

Renāte vēlas sīki visu zināt par kongresu Maskavā, par Dimitrova lielo runu, par Tautas fronti un šķelt-nieku taktiku. Pusbalsī runādams, Stefans spuldžu gaismā vēro meiteni . . . Viņa ir ļoti bāla un nervoza, zem acīm tumši loki.

Viņš satver tās rokas. — Cerēsim vislabāko! Man Arnolds bezgala dārgs.

— Nabaga zēns, — saka Renāte un raugās viņam garām.

— Lielisks biedrs un cīnītājs! — čukst Stefans. — Vēl gestapo pagrabā sniegt partijai šo nenovērtējamo pakalpojumu!

Lielā, dzeltenā tālsatiksmes autobusā Renāte šķērso Mēklenburgu, lai nokļūtu Vismārā. Viņa, protams, būtu varējusi izraudzīties ērtāku satiksmes līdzekli, bet ne jau vienmēr ērtākais ceļš ir pats labākais un izdevīgākais. Vismāras stacijā viņa kā svešiniece var vēl izraisīt ievērību. Un staci jā viņai šis tas kārtojams. Ar vilcienu Renāte brauc tikai līdz Neištrēlicai, tur viņa ietur maltīti nelielā ēdnīcā, pie kuras pietur autobuss, un ar patiku vēro mazpilsētnieku darbīgo rosīšanos, spēcīgās, druknās meičas, kas tik laipni apkalpo viņu.

Renāte tērpusies vienkārši: pelēkā rudens mētelī un gaišā beretē. Un tomēr no pirmā acu uzmetiena redzams, ka viņa ir iebraucēja, lielpilsētniece. Sevišķi to jūt autobusā. Pasažieri raida ziņkārus skatienus, sačukstas, atkal un atkal it kā nevilšus paskatās viņā.

Gar lielceļu stiepjas plaši tīrumi, meži un ezeri, autobuss trauc garām sīkām apdzīvotām vietām, ciematiem, lielām viensētām, muižām un pilīm. Tuvojoties kādam ciematam vai apdzīvotai vietai, šoferis jautri taurē, palikdams uzticīgs senajai pastnieku tradīcijai.

Vienreizēji krāšņa raibo lapu rotā ir šī septembra diena. Tālē meži vēl atmirdz sulīgā zaļumā, bet ceļmalās un zemnieku sētās koku lapotnes jau dzeltē. Augļu koki aiz biezajiem dzīvžogiem līkst zem ābolu un zeltaino bumbieru nastas.

Vieglāk un jautrāk, un brīvāk top ap sirdi, skatot šo daiļumu. Ak, kur tas laiks, kad viņa klaiņoja pa mežiem! Cik sen viņa nav gulējusi zālē, bezrūpīgi un līksmi vērusies debesu dzīlē, priecājusies par to, ka var dzīvot! Ak, cik bezgala sen viņa nav aplūkojusi ne mārītes mežā, ne skudru dzīves noslēpumaino rosmi.

Viņa atceras, ka šovasar daudzas nedēļas aizvadījusi laukos, devusies no Stendālas tālos izbraukumos gar Elbas krastiem. Cik tas savādi: arī tur viņa redzēja laukos strādājam puišus un meitas, redzēja zemnieku viensētas, tīrumus, pļavas, ūdeņus un debesis, bet nekad tas viss nav dūries acīs tā kā šodien, šai krāšņajā, saules pieli jušajā rudens dienā.

Bet kā gan lai no sirds priecājas par dzīvi, par visu šo dāsno briedumu dabā, zinot, ka Arnolds smok tumšā cietuma pagrabā un tiek sists? Vispār, kā var just prieku, apzinoties, ka daudzi tūkstoši godīgu, cildenu cilvēku — paši labākie tautas dēli un meitas gadiem ilgi vārgst saltos cietuma mūros, tiek pazemoti un spīdzināti, un vēlāk pat mirst no bendes rokas-...

Nē, aizmirst to nedrīkst ne mirkli! Aizmirst to nav iespējams . .. «Cik krāšņi šie augļu dārzi, gar kuriem mēs braucam, un cik krāšņs iegarenais, tumšu ēgļu ieskautais mežezers! Bet simtkārt skaistāks liktos tas viss un daudz gaišāks kļūtu prieks, ja mūsu zemē godā turētu fcilvēku, ja naids un kareivīgas klaigas nekūdītu ļaudis citu pret citu, bet tos vienotu mīlestība, saticība un vienprātība ...»

Šoferis taurē, sasniegts prāvāks ciemats, un autobuss apstājas pie kroga ēkas ar garu verandu un vairākām piebūvēm . . . Mašīnā, kas līdz šim bija pustukša, tagad sakāpj daudz pasažieru: zemnieki un zemnieces, arī daži algādži, kā, vērodama trūcīgo apģērbu, secina Renāte. Ar smiekliem un skaļām valodām — šeit visi savā starpā pazīstami — viņi steidz aizņemt brīvās vietas. Vienam otram iznāk stāvēt. Renāte laipni piedāvā savu vietu vecam zemnieciņam, kas liekas pavārgs uz kājām. Vecītis apjucis atsakās un piespiež Renāti atkal apsēsties.

Autobuss dodas tālāk. Braucēji skaļi tērgā un jokojas. Renāte ar interesi ieklausās sarunās mēklenbur-giešu izloksnē ... «Tas būtu jādzird tēvam,» ar smaidu nodomā Renāte, «viņš tik labprāt lasa Frici Rei-teru ...»

No sākuma viņai pagrūti saprast svešādo dialektu, bet pamazām auss aprod.

Zemnieku sarunas nebūt nav miermīlīgas, arī par jautrām tās nevar saukt. Smiets gan tiek daudz, bet tikai par trāpīgām un parupjām asprātībām, iesaukām un piezīmēm, ar kādām apveltī vienu un fo pašu ne reizi vārdā nenosaukto cilvēku . .. Kāds zobgalis, acīm redzot, atdarina šī cilvēka runas veidu; viņš saviebj seju grimasē un runā ļoti ātri, monotonā, ķērcošā balsī. Visi smejas. Divas zemnieces aiz sajūsmas iespiedzas. Kāds zemnieks, kas nesmejas līdz, dobjā balsi rāmi piemetina: — Mēs smejamies, mēs, kuri esam tie cietēji. Mums viņš sagandē dzīvi. Grib ietikt valsts padomniekos. Grib uz Berlīni . ..

Kad zemnieks ieminas par «valsts padomnieku», sievas atkal sāk spiedzīgi smieties. Solā iepretim kāds atsaucas: — Lai tik brauc! Lai tik brauc!

— Nabaga berlīnieši, — piebilst cits.

Jaunas smieklu šaltis.

Renāte vēro veco zemnieku, kura vārgais augums, autobusam zvalstoties, lokās līdzi, it kā vēlreiz lieki atgādinot par katru triecienu. Viņš viss trīc, un viņa mazā galva ar krunkaino seju bez mitas stipri dreb. Tai pašā laikā viņš uzmanīgi seko sarunai, bet nesavelk ne vaibsta, nesmejas arī citiem līdz. Dziļi nopietns viņš klausās jokupētera mēļošanā, vēro spiedzošās sievas.

Renāte atkal pieceļas un, nelikdamās šoreiz dzirdam lepnā vecīša iebildumus, laipni pierunādama, nosēdina viņu savā vietā. Apsēdies viņš jūtās gaužām apmierināts, pārlieku pateicas un nepārtraukti pētī Renāti.

Sarunās autobusā ne reizi netiek minēts uzvārds, runā tikai par «viņu». Šis cilvēks, kā Renāte noprot no zemnieku valodām, ir izdzinējs, apmelotājs, stulbenis, karjerists, mutesbajārs, brunču mednieks, skopulis, mantrausis, līdējs. Netrūkst pat palamas «marta varonis». Renāte kļūst ziņkārīga. Viņa pieliecas pie vecīša un jautā, par ko īsti ļaudis mēļojot.

Vecais vīrs truli raugās viņā un klusē. «Laikam labi nedzird,» nodomā .Renāte un pārstāj taujāt. Piepeši kāds, pēc izskata spriežot, algādzis, pievirzās tuvāk un pačukst viņai ausīr — Tas ir kreisleiters!

— Ak tā, — novelk Renāte un paveras čukstētājā, kas viņai viltīgi uzsmaida.

— Vai nacists?

— Kā jūs teicāt? — tas atvaicā, domādams, ka pārklausījies.

— Vai kreisleiters ir nacists, es jautāju.

— Kas ta cits! — atbild pārsteigtais algādzis.

Vieni braucēji izkāpj, citi iekāpj. Izkāpuši ari valodīgie zemnieki un jautrās sievas. Autobuss traucas lejup pa nolaideno lielceļu.

— Kad uzbrauksim pakalnā, — kāds ieminas, — skatienam pavērsies pilsēta. Pēc divdesmit minūtēm būsim galāl

16

Vismārā, mazajā Mēklenburgas pilsētiņā pie Baltijas jūras, Renāte kādā tirgus laukuma kafejnīcā, stiprinādamās pēc nogurdinošā brauciena, iedzer tasi kafijas. Padomājusi viņa nolemj sameklēt viesnīcu vēlāk un nekavējoties veikt uzdevumu. Tātad uz staciju!

Apjautājusies pēc ceļa, viņa drīz vien nonāk stacijā. Vai izdosies? . . . Vai viņš tur būs? Vai viņš vēl tur būs?

Pie stacijas vārtiem ir avīžu kiosks, kurā pārdod arī tabakas preces un saldumus. Renāte ierauga sīku uzrakstu uz loga stikla: Fridrihs Trīgels ...

Klāt piegājusi, viņa saka: — Daudz labdienu no Berlīnes! Teo jūtas spirgts un vesels un priecātos uzzināt, ka arī tev klājas labi.

Jau pirmos vārdus izdzirdot, nodreb kiosknieka seja. Viņš pamet pa labi un pa kreisi piesardzīgus skatienus.

— Vai viss kārtībā? — viņš čukstus jautā.

— Jā!

— Nu, tad nāc tik iekšā!

— Kur iekšā? — vaicā Renāte.

— Nāc tik šurp! — Atveras mazas sānu durtiņas.

Renāte ieslīd kioskā. Aiz neliela skapīša, uz kura

nolikta spirta plītiņa, iekārtota šaura sēdvieta.

— Labdien, biedre! — Kioska īpašnieks sniedz Renātei kreiso roku. Labās nav, tukšā piedurkne ar spraužamadatu piesprausta pie svārkiem.

— Ar autobusu vai atbrauci?

— Jā!

— Pietiks ar mutvārdu atskaiti vai uzrakstīt visu kā pēdējā reizē? Tik slikti nemaz nevedas, lai gan septembra otrajā pusē vien pilsētā atkal iekrituši četrpadsmit.

— Nē, biedri, — pārtrauc viņu Renāte, — esmu ieradusies cita iemesla dēļ. Man . . .

— Cst! . . . «Nachrichten» ? Kā tad, ir jau klāt . .. Lūdzu! . . . Pateicos . . . Stāsti tālāk, — viņš piebilst, no jauna pievērsies Renātei.

— Man ir speciāls uzdevums. Visai svarīgs. Tev jāpalīdz man.

— Kādā lietā?

Paliecies pret Renāti, biedrs vēro garāmgājējus. Viņš ir gara auguma, spēcīgs vīrs; tuklā seja vai plīst aiz veselības. Jo vairāk acīs duras šī cilvēka kroplums; šķiet, ka veselam, stipram kokam nocirsts zaļoksnējs zars.

Renāte sēž aizmugurē logos izlikto avīžu aizsegā un klusinātā balsi stāsta par savu uzdevumu.

— Valters Keplers? — murmina biedrs. — Nepazīstu! Pēdējo desmit gadu laikā šejienes strādnieku kustībā tāds nav darbojies.

— Jā, — piekrīt Renāte, — tas iespējams. Droši vien viņu sauc citādi. Trīsdesmit otrā gada beigās viņš šeit organizējis bezdarbniekus!

— To sauca Ileincs Drogniks! — strauji ieminas biedrs.

— Un kāds tas izskatījās?

Kiosknieks nevar tūlīt atbildēt, jo atkal kādam pircējam jāpasniedz avīze un cigaretes.

— Kāds šis izskatījās? — Viņš raksturo Drogniku: jauns, izdarīgs, gaišiem, uz celiņa pāršķirtiem matiem, mutīgs. Pēc Hitlera apvērsuma, kā stāsta, tas pārcēlies uz Berlīni.

— Tas, liekas, būs viņš! — čukst Renāte.

— Viņa vecākiem šeit pilsētā pieder zivju veikals. Toreiz melsa, ka tie dēlu padzinuši, jo viņš pārāk bieži grābis naudu no veikala kases un gandrīz izputinājis tos. Pats viņš gan to iztēloja citādi, apgalvodams, ka padzīts no mājām savas politiskās pārliecības dēļ.

— Tas noteikti ir viņš!

— Kas ar šo lēcies?

— Runā, ka viņš ir okšķeris, — vaļsirdīgi atzīstas Renāte.

— Ai, ai! Kaut kas nedzirdēts! Bet to no viņa varēja gaidīt ... Jā, to varēja gaidīt! — Biedrs pēkšņi nogrimst domās, ciešu skatienu, it kā tālā pagātnē vērdamies, uzlūko Renāti un lēnām, rūpīgi apsvērdams katru vārdu, saka:

— Šis — Johanness Štercs, tas — reiz — jā, tas reiz — izvirzīja — apsūdzību pret to pašu Drogniku. Viņu apcietināja toreiz, kad pie varas nāca Hitlers un Drogniks nozuda.

— Vai šo biedru nevarētu sastapt?

— Viņš atkal sēž .. . Bet, iespējams, ka sieva zinās .. . Krietna sieviete. Visumā uzticama . . . Runāt var atklāti. Tas ir viss, ko zinu. Vīri, kas viņu no tiem laikiem labi pazīst, gandrīz visi sēž.

Viņš pastāsta Renātei, kur dzīvo Šterca sieva un kā turp vistaisnāk aiziet.

— Un kā veicas vispār ar darbu? — viņa apvaicājas.

— Nu, visādi gājis. Es pats, redzi, vēl neilgi pirms Hitlera uzvaras biju sociāldemokrāts, kara invalīdu priekšsēdētājs. Vietējie nacisti tur mani par lojālu. Tādēļ man atstāja šo kiosku, tas piederēja man arī senāk. Es ceļu ķepu, ziedoju, ja nāk un prasa, pat izkaru karogu, kad tas vajadzīgs. Biedri nezina, ka esmu viņējais, turklāt atbildīgs partijas aktīvists. Viens reiz pat izlamāja mani, pārskaities par vimpeli, ko izliku vēlēšanu dienā. Šis vēl vienmēr turēja mani par sociķi un mēģināja apelēt pie manām goda jūtām un senām tradīcijām. Un tieši ar viņu, zini, iznāk tuvāk sadarboties; viņš labi zina manu partijas segvārdu, bet mani pašu nepazīst.

— Darbs tātad sokas? — Renāte atkārto savu jautājumu.

— Saprotams! Ostā mums ir daži ļoti aktīvi biedri. Un cukurfabrikā šad tad izdod pat avīzi. Pie tam visi mūsējie no darba atlaisti, daudzi pat apcietināti. Bet es pazīstu arī dažus sociāldemokrātus, kas sirds dziļumos sen jau pieslējušies mums, tikai nekādi nespēj spert pēdējo, izšķirīgo soli . . . Slikti, pavisam slikti turpretī ir ar darbu laukos, lai gan iespējas lielas .. . Zemnieku sarūgtinājums nav izsakāms. Bet mūsu labāko lauku aģitatoru — viņš bija pie zemniekiem ļoti populārs — gada sākumā Šverinā nogalināja nacisti.

Tuvojas darba beigu stunda. Kustība ielā kļūst dzīvāka. Vienmēr biežāk biedrs spiests pārtraukt stāstīt, lai padotu avīzes vai cigaretes. Arī Renātei laiks posties ceļā. Bet nu biedram radies vēl kāds jautājums.

Kā tas iespējams, viņš vaicā, ka cilvēks varējis pārcelties no Vismāras uz Berlīni un ar partijas atļauju iesaistīts darbā, vadībai pat nezinot, kā īsti to sauc?

Renāte izsaka domu, ka biedri, kas toreiz, identificējuši un ieteikuši darbā Drogniku, droši vien zinājuši viņa vārdu. Bet tādas kadru uzskaites, kāda bija senāk, vairs neesot. Un biedri, kas agrāk ar viņu sadarbojušies, apcietināti.

— Jā, tas ir iespējams, droši vien tā arī bija. — Renātes atbilde viņu pārliecina.

— Vai brauksi atpakaļ ar vilcienu?

— Laikam gan.

— Ja tev citu darīšanu nav — deviņos desmit minūtēs atiet ātrais. Tad tu ap pusnakti vari būt mājās ... Un, pirms lu aizbrauc, nopērc pie manis avīzi. Norunāts?

17

Johanness Štercs ar deviņu galvu lielo ģimeni mājoja nelielā, pussagruvušā mājā vecpilsētā, netālu no ostas. Tagad ģimene dzīvo tur viena — viņš atrodas izmeklēšanas cietumā Lībekā. Viņa apcietināšanas iemesls bija kāda ieslodzītā liecība, ka 1931. gadā Stercs Grēvesmīlenā piedalījies demonstrācijā. Šīs demonstrācijas laikā notika asiņainas sadursmes starp nacionālsociālistiem un komunistiem. Lai gan kopš tās dienas bija pagājuši veseli četri gadi, tas nepasargāja ģimenes galvu no apcietinājuma un apsūdzības.

Renāte krustām šķērsām izstaigā pilsētas ielas, it kā nejauši iegriežas vecpilsētā, klaiņo pa šaurajām, krēslainajām ieliņām, pavēro, vai nav piesities kāds špiks, un beidzot droši ver durvis, aiz kurām, saceldami traku kņadu, plosās bērni, kas lielākoties vēl pirmsskolas vecuma. Pretī sitas smacīga vārītu kāpostu, atejas smakas un veļas garaiņu dvinga. Bridi Renāte neziņā paliek stāvot istabas vidū un aplūko netīros, noskrandu-šos resgaļus, kas vāļājas pa grīdu viņai pie kājām. Tad viņa ierauga pašā istabas stūrī pītā krēslā sēžam sirmu māmuļu. Renāte apvaicājas, vai Šterca kundze mājās. Vecenīte klusēdama norāda uz blakus telpu.

Bērni pa tam jau pamanījuši Renāti, acis iepletuši, tie nopētī viešņu un, kad viņa dodas dziļāk, bariņā spiežas aiz viņas.

Otrā istabā blakām krāsnij pie kūpošas veļas baļļas stāv pamaza, drukna sieva. Nosusinājusi priekšautā ziepainās rokas, viņa vilcinādamās paietas pretī Renātei.

— Ko jūs vēlaties?

— Vai Šterca kundze?

— Jā! Laikam būsiet no kādas labdarības biedrības? Tad tik vācieties prom! Ar šīm liekulēm un svētulēm man nav pa ceļam.

— Nē, Sterca kundze, — uzsmaida Renāte mazajai, drosmīgajai, enerģiskajai sievietei. — Es nāku partijas uzdevumā.

— Ārā, bērni, ārā! Ejiet istabā pie vecāsmātes! — Lielāko meiteni viņa stumšus izstumj pa durvīm. — Ej, Herta, esi rātna! Pieskati mazos!

— Mani sūta biedrs Trīgels.

— Kas noticis, ka partija jūs sūta pie manis? Apsēdieties! Pag, te būs krēsls.

Abas sievietes apsēžas garaiņu pilnajā istabā, un Renāte paskaidro, kādēļ ieradusies. Stāstīdama viņa atkal un atkal uzmet acis jau pavecās, bet vēl visai možās sievietes sarkanajām, it kā noplaucētajām, kūpošajām rokām. Pašreiz, kad Šterca kundze mierīgi sēž un klausās, viņa Renātei liekas vecāka, gurdāka, vairāk izmocīta. Galvu viņa tur piešķiebtu, it kā tā piepeši būtu kļuvusi par smagu. Acīs rūgtu šaubu un dziļas neuzticības izteiksme. Tikai reizi pa reizei viņa uzmet Renātei ašu skatienu. Tad atkal sēž, nodūrusi acis.

— Jā, mans vīrs kaut ko tādu stāstīja.

— Ko īsti, biedre Šterca? Man tas jāzina visos sīkumos.

Dzirdot, ka viņu uzrunā par biedri, sieviete paraugās uz Renāti pētoši.

— Visos sīkumos? . . . Pag . . . Vairs neatceros. Cik zinu, vīrs bija cieši pārliecināts, ka Drogniks nodevis viņu un pārējos. Bija lietas, ko zināja tikai viņi abi, un policija bija informēta . . . Viņš toreiz par to ziņoja.

— Kam?

— Jā, to nu es nezinu.

— Vai jūs nekļūdāties, — runa bija par Drogniku?

Par ko tad citu! Tas bija*Drogniks, šis vējgrāb-

slisl Es pazinu viņu tīri labi . . . Runā, tagad viņš esot Hamburgā un sen jau kļuvis nacists.

Renāte it kā nevilšus paskatās visapkārt. Iekārta ir nabadzīga, taču kārtības šeit mazliet vairāk nekā blakus istabā.

— Laikam grūti vienai, bez vīra, biedre Šterca?

— Jā, jā, nebija jau viegli arī tad, kad vīrs vēl bija mājās. Pirmoreiz es viņu izpestīju, otru reizi tas man neizdevās.

Jūs paglābāt vīru no cietuma? Kā tad jūs to izdarījāt?

— Jā, jā, to tik jums vajadzēja redzēt! Pats Hil-debrands, mūsu reihštathalters, tieši toreiz uzturējās Vismārā. Paķēru bērneļus, netīrus un noskrandušus, tieši no ielas, vecomāti arī, un visi prom uz viesnīcu «Pie lielhercogienes», kur bija apmeties šis smalkais kungs, kas kādreiz nebija neko labāks par mums. SA sardze no sākuma negribēja mūs ielaist. Tad es uzsāku ķildu, bērni brēca, vecāmāte vaimanāja, un pēkšņi mūs ielaida. Trekns tas bija kļuvis, šis Hildebrands — kā laukstrādnieks viņš tāds vis nebija. Visi septiņi — mazā Inga, diemžēl, gulēja slima — mēs saklupām viņa greznajā istabā. Nepaspēju ne muti atplest, kad šis jau vaicā: «Jūsu vīrs sēž koncentrācijas nometnē, vai ne?» — «Jā,» es saku. Bet viņš jautā: «Kā jūsu vīru sauc?» — «Johanness Štercs!» — «Vai tie ir viņa bērni?» šis atkal jautā un rāda uz mazuļiem. «Jā!» es saku. «Viens guļ slims.» Tad es pamāju uz vecomāti. «Un tā ir viņa māte!» Šis pakasa pakausi, vēlreiz paskatās uz mums visiem un saka: «Viņu atbrīvos.» — «Ja vīrs rīt nebūs mājā, es kopā ar bērniem un veco

noslīcināšos. Tieciet tad pats galā ar savu sirdsapziņu!» Un prom es biju ar visu savu baru . . . Un ko tu neteiksi? Nākamdien rīta pusē virs mājā gan ...

Renāte apbrīno šis strādnieka sievas drosmi un pasmaida par viņas atjautību. Droši vien, šis notikums atstāstīts jau neskaitāmas reizes. Renāte apsver savus resursus. Ja vēl šovakar viņa atgrieztos Berlīnē, pāri paliktu kādas divdesmit vai pat divdesmitpiecas mar-kas, tās viņa nolemj atstāt šai tik izmocītajai un tomēr drosmīgajai sievietei.

— Kur jūs ņemat līdzekļus iztikai?

— EsTnazgāju. Lūk! — Viņa norāda uz grozu ar veļu. — Kungu manta, mazgātavas par prastām . . . Sūra maizīte, bet ko lai dara?

— Man jānodod jums divdesmit piecas markas, biedre Sterca.

— Nē, nē! Kā tad tā? Paturiet pati savu naudiņu!

— Jūs nedrīkstat atteikties, biedre, to sūta «Sarkanā palīdzība»!

—Sarkanā palīdzība»? — Sterca kundze pietvīkst aiz prieka.

— Tad jau gan liels paldies! Liels paldies! Aizsūtīšu Johanam vairāk tabakas.

Pienācis vakars. Izgājusi uz ielas un pavērsusi seju pret spirgto vēju, kas pūš no jūras, Renāte jūtas kā salauzta ... no pēdējo stundu iespaidiem. «Vai tā maz ir dzīve!» viņa domā atkal un atkal. «Kāds trūkums! Kāds posts! Un, visam par spīti, — kāda drosme! Kāds spēks! Un lepnums .. . Liekules un svētules viņa izmet pa durvīm. Bet no pabalsta, ko sniedz «Sarkanā palīdzība», viņa neatsakās, zinādama, ka šo naudu devuši biedri ...»

«Kas gan es esmu, salīdzinot ar šo strādnieci,» kaunēdamās domā Renāte. «Viņas ikdiena ir varonīga cīņa . . . Septiņi bērni ... Ak dievs, septiņas izsalkušas mutes, septiņas nosalušas būtnes ... Kā kūpēja viņas rokas, cik tās uztūkušas un sasprēgājušas no sārma un verdošā ūdens . .. Un vīrs cietumā, jo pirms četriem gadiem kādā mītiņā sargājis pats savu ādu . . .

Ak, arī mans vīrs sēž cietumā,» viņa nodomā un skumji pasmaida, ka nosaukusi Arnoldu par savu vīru.

289

19 — Tavs nezināmais brālis

Bet apziņa, ka viņa ir Arnolda sieva, ļauj justies līdzvērtīgai šai strādniecei, un viņa apņemas vēl vairāk darīt lielās idejas labā, par ko tik drosmīgi un bezbailīgi savā ikdienā cīnās mazā biedre Šterca.

18

/

Tai pašā dienā, kad Renāte dodas uz Eseni, lai padarītu nekaitīgu provokatoru, Arnolds saņem prieka vēsti, ka viņa brīdinājums ir sadzirdēts un saprasts. Viņš ir bezgala laimīgs, raud un smejas, un viss, kas pārciests, neliekas vairs tik briesmīgs. Tas tātad nav bijis veltīgi! Viņš sadzirdēts — beidzot! — un saprasts. ... Stefans vēl ir brīvībā un Renāte ... Mīļotā, nelaimīgā visu mīļotā ... Ak nē, viņš nav aizmirsts! Viņi turpina darbu ... Atsūta par esesieti pārģērbtu biedru . . . Kā viņi to paveica? ... Biedri neapšaubāmi saprot, cik grūti viņam nācies tos aizsniegt.. . Bet pūles nav bi jušas veltīgas ... Nav bi jušas veltīgas ... Nav bijušas veltīgas . ..

Līksmi satraukts, Arnolds strauji staigā no sienas līdz sienai — viņš ir laimīgs, bezgala laimīgs ... Kā gan viņi to paveica? ... Bet — jā, pareizi — tas taču bija sardzes esesietis ... Viņš taču redzēja to, kad pēdējo reizi tika vests uz pratināšanu . .. Par Robertu viņi to sauca ... Tas nebija maskējies biedrs, tas .. . tas bija īsts esesietis ... Un sardzes priekšnieku vajadzīgā brīdī aizsauca. Arī tā droši vien nebija sagadīšanās. Tas bija organizēts pasākums — labi organizēts ... Kā gan tas iespējams?

Viņi bija ieradušies drīz pēc pusdienu izsniegšanas. Atkal uz pratināšanu, nodomāja Arnolds. Bet tie nostājās kameras durvīs, un sargs pavēlēja, lai Arnolds paliekot vien uz salmu maisa un ēdot. Arnolds dzirdēja, ka svešais esesietis jautāja, vai šis esot tas, kas neapnicis skaitot vienu un to pašu.

Sargs iesmējās un teica, ka tūlīt viņš par to varēšot pārliecināties.

— Nu, Bangert, kas jauns?

Arnolds piecēlās. Ēdiena trauks palika zemē. Cieši

raudzīdamies durvju virzienā, viņš iesaucās: — Valters Keplers ir spiegs!

Sargs plati nosmīnēja. Esesietis palika joprojām nopietns.

— Jau sešus mēnešus viņš brēc to pašu. Taču pavisam dulls viņš nav, ni, ni, — čukstēja sargs.

— Kā citādi sviežas, Bangert?

— Valters Keplers ir spiegs!

— Vai dzirdēji? — uzjautrinājās esesietis. — Jau kuro mēnesi tup šajā krātiņā, pats tikko vairs velk elpu, bet piepūšas un kladzina savu kladzināmo! — Viņš skaļi iesmējās. Bet svešais arī tagad palika nopietns un, acis nenovērsdams, vēroja Arnoldu — tā novājējušo, sabrukušo augumu un drudžaini mirdzošās acis sarukušajā, vājajā sejā.

— Nodaļa P! — atskanēja sauciens. — Nodaļa P!

— Paliec brīdi šeit! — teica sargs un aizsteidzās kāpņu virzienā.

Tai pašā acumirklī svešais esesietis panācās soli uz priekšu un čukstēja: — Arnold!

Arnolds plati iepleta acis.

— Renāte un Stefans sūta tev sveicienus. Viņi tavu brīdinājumu saņēmuši, sapratuši un pateicas tev. Nezaudē drosmi! Vai skaidrs?

— Jā, — apstulbis izdvesa Arnolds. — Jā!

Atgriezās sargs.

— Ne mirkli nav miera, — tas žēlojās. — Nu, ko tu saki par manu ieslodzīto? Rets eksemplārs, vai ne?

Viņš aizcirta kameras durvis, aizslēdza tās un devās kopā ar biedru prom.

Brīdi Arnolds stāvēja kā sastindzis. Tad apgriezās un, šņukstēdams aiz neizsakāma prieka, noslīga uz salmu maisa.

19

Renāte aizsūta telegramu tēvamāsai krustmātei Emmai uz Krēfeldu un paziņo, ka apciemos to.

Doktors Starnbergers neko neiebilst. Viņš vienīgi apvaicājas, kad Renāte domā atgriezties.

— Vēlākais pēc astoņām dienām, tēt!

— Noteikti?

— Pavisam noteikti!

Renāte brauc guļamvagonā, viņai līdz elegantas ceļasomas, cepuru kārbas, ilustrēti žurnāli. Ģērbusies viņa melnajā kleitā ar zaļajiem atlokiem, kas tik ļoti patīk Arnoldam, bet galvā maza, koķeta cepurīte, ko viņa nopirkusi vēl aizceļošanas dienā.

Vilciens pienāk Esenes galvenajā stacijā nākamās dienas priekšpusdienā. Renāte pamet ar roku nesējam.

— Uz viesnīcu «Astorija»!

Līst. Debesis novilkušās pelēkas. Salts un drēgns, nemīlīgs laiks.

Stacijas ieejas nojumē garāmgājēji glābjas no lietus.

— Uzgaidiet šeit, — sauc nesējs, — es pateikšu šveicaram, lai atnāk jums pretī ar lietussargu.

Viesnīca aizņem namu ielas stūrī iepretim stacijai.

Renātei ierāda istabu trešajā stāvā. Viņa paraugās lejup uz ielu. Pa rūtīm vienmuļi grabina lietus. Trotuāri noskaloti tīri, asfalts spīd un laistās. Lietus steidzina gājējus. Smagais važonis platā gumijas apmetnī dzen ar pātagu kūpošos zirgus, kas rikšiem velk smagi piekrautus ratus. Aiz stacijas Renāte redz sliežu tīklu un vilcienu, kas lēnā gaitā nāk aizvien tuvāk. Un visur, cik tālu vien sniedz skatiens: mājas, dūmeņi, raktuvju torņi, rūpnīcu lēzenie jumti, — nekur ne krūma, ne koka, ne pļavas strēmeles.

Pēc stundas — pulkstenis jau iet uz divpadsmitiem — Renāte atstāj viesnīcu. No viesnīcas, kā viņai bija apgalvots, būšot tikai piecu minūšu gājiens. Bet viņa nezina ceļu un iziet jau laikus.

Lietus nemitas, un ielās gājēju maz. Renāte nešaubās, ka šī ir Stacijas iela, taču, lai pārliecinātos, uz nākamā stūra it kā nejauši uzmet skatienu uzrakstam. Pareizi: Stacijas iela. Cerams, arī virziens būs īstais . . . Ja nāk no stacijas puses, tad pa labi . . . universālveikals «Asta» . . .

Tālu nav jāiet, drīz vien otrpus ielas Renāte ierauga lielu tirdzniecības namu ar šādu nosaukumu . . . Viņa paskatās pulkstenī. Turpat piecas minūtes par agru.

Tātad laika diezgan . . . Renāte aplūko katru skatlogu. Par lietu viņai maza bēda. Turklāt viņa nevar atturēties, nepametusi brīžiem acis paslepus pāri ielai. Droši vien biedrs atrodas netālu un novēro viņu. Un sirds viņai iepukstas straujāk . . . Vai satikšanās tik aizlijušā, tukšā ielā neizraisīs aizdomas? . . . Cerams, viņš pratīs tuvoties neuzkrītoši, citādi var iznākt darīšanas ar tikumības policiju ... Tā tik vēl trūka . . .

Atlikušas divas minūtes . . .

Savādi, visā tirdzniecības nama apkaimē neredz neviena vīrieša... «Ja mēs šai mirklī paiesim viens otram garām, brauciens būs veltīgs . . . Tātad uz priekšu, laiks iet!»

Šķērsojusi ielu, Renāte tuvojas universālveikalam, it kā taisītos doties iekšā. Tai pašā mirklī viņa redz no otras puses nākam kādu vīrieti . . . «Varbūt tas ir viņš,» nodomā Renāte un, neaplūkojusi skatlogus, iet nācējam tieši pretī . . . Vēl desmit soļi . . . Renāte pa-skatā^viņā . . . Vīrietis smaida . . .

— Ā, sveicināta! — viņš iesaucas, sniegdams roku. Abi sasveicinās kā seni paziņas, lai gan tiekas pirmo reizi mūžā.

— Vai turp? — viņš nepiespiesti jautā. — Labi, es pavadīšu.

Viņi iet blakām pa Stacijas ielu. Sit divpadsmit. Jaunais paziņa apvaicājas, vai ceļojums bijis ērts, un izsaka nožēlu par slikto laiku. Viņš ir garš, slaids, pēc auguma spriežot, gadus divdesmit vecs, bet pēc sejas — mazākais četrdesmit. Sevišķi acīs duras dziļas rievas, kas stiepjas abpus deguna līdz lūpu kaktiņiem. Gaišās, apaļās acis raugās salti un valdonīgi. Viņa āriene un izturēšanās liecina par lielu pašpaļāvību.

— Tevi tātad ceļā neviens neizsekoja?

Renāte atbild, ka it neko aizdomīgu nav manījusi.

— Mani sauc Jobs!

— Zinu, — attrauc Renāte un nosauc savu vārdu.

— Zinu, — viņš tāpat atbild, un abi smejas.

— Vai tu ievēroji, ka vēl kāda sieviete, kas bija atbraukusi ar to pašu vilcienu, apmetās «Astorijā»?

— Nē, neredzēju.

— Es bridi šaubījos, bet tad nospriedu, ka tu esi īstā.

— Kurp mēs dosimies?

— Iekost! Tev droši vien gribas ēst. Lejā pie tirgus paņemsim taksi.

Lielais restorāns, kur viņi ieiet, ir pustukšs. Viņus sagaida trešais biedrs — maza auguma kustīgs cilvēks ar piķa melniem matiem un tumšām, spriganām acīm.

Renātes pavadonis viņus iepazīstina. Viņa vārds ir Hanss; viņš nenovērš no Renātes ne acu.

— Fū, man jūsu ogļu bedrē nepatīk, — noskurinādamās saka Renāte. — Šahtas, rūpnīcas, kazarmām līdzīgi dzīvojamie nami — ne te mežu, ne pļavu, un gaiss — ogļu putekļu pilns!

— Nu, nu, — smiedamies atbild Jobs. — Man liekas, tu mazliet pārspīlē! Mums ir skaisti kalni, skaisti upes krasti un mūžseni meži, viss, ko sirds var vēlēties. Velti tu apsmādē mūsu Rūras apgabalu!

Tā viņi tērzē, kamēr viesmīļi uzliek galdā ēdienu un uzturas tuvumā, lai apkalpotu. Tikai maltītes beigās, iebaudot pa tasītei kafijas, viņi var justies netraucēti un tūlīt sāk risināt citādas runas.

— Vai aizdomas apstiprinājušās? ,

— Pilnīgi! — atbild Renāte.

— Kāds suns!

— Es ierados, lai noteikti jums to apstiprinātu.

— Lūk, tas ir mūsu Hanss, — turpina Jobs, — tātad viņa brāli Gerhardu arī nodevis šis neģēlis. Līdz šim par šo arestu nevarējām neko noskaidrot. Cietumā to nogalināja.

— Uz viņa sirdsapziņas daudz upuru, — saka Renāte, uzlūkodama mazo, melnīgsnējo, tumšacaino biedru. — Jums šis tips jānopratina, jānofotografē un jāparūpējas, lai viņš, nevienu neapdraudot, tiktu padzīts no organizācijas. Iespējams, ka vajadzēs nosūtīt sīku personas aprakstu apgabalu un iecirkņu komitejām.

— Un tas ir viss? — ļoti vīlies jauta Hanss.

— Jā! — atbild Renāte. —Zinu, ko tu domā, bet tas nedrīkst notikt. Nacisti atriebtos, izrēķinādamies ar mūsu neaizsargātajiem biedriem nometnēs un cietumos.

— Viņš iedzinis kapā manu brāli!

— Viņš nodevis manu draugu, un tas mēnešiem ilgi smok Berlīnē gestapo pagrabā! — atbild Renāte.

Iestājas nomācošs klusums. Hanss cieši raugās Renātē. Jobs pārmaiņus uzlūko te Hansu, te biedreni no Berlīnes. Beidzot, tikko valdīdamies, viņš iešņācās:

— Sasper jods, tas tik ir nelietis!

— Kur viņš atrodas? — jautā Renāte.

— No viņa pa kluso jau atšuvušies. Šad tad šim nodod uzdevumus pa jokam, acu apmānīšanai. Drīz viņš, protams, saodīs, no kuras puses pūš vējš. Labi, ka tagad mēs esam skaidrībā.

— Vai Maskavas kongresa materiāli saņemti?

— Jā, Dimitrova un Pīka referāti. Jādomā, jums drīz tos piesūtīs.

— Tas ir labi! Mēs gan esam iemanījušies lasīt arī starp rindiņām. «Nationalzeitung» šai ziņā krietni mums palīdz.

Saruna vēlreiz skar provokatoru.

— Ko vēl pieaicināt, Hans?

— Janu! — tas bez kavēšanās atbild.

— Tas nebūtu slikti . . . Jā, to varētu gan.

— Kad izdosies sarīkot tiesu? — jautā Renāte.

— Varbūt šovakar pat!

— Tas būtu teicami, — viņa atbild. — Tad es jau rīt dotos ceļā.

— Mājup?

— Nē, pagaidām tālāk!

20

— Komitejas sēde, tu saki?

— Jā!

— Šeit, Bohumā?

— Nē, Hatingenas apkaimē.

— Kad?

— Tūlīt, man uzdots tevi aizvest turp.

— Ak tā? — Valters Keplers nopēti biedru, kas atsūtīts, lai tiktos ar viņu. Pēdējā laikā kaut kas nav kārtībā, Keplers to it labi samana. Dažkārt viņš tiek aizmirsts, un viņam nākas vilkties līdz notikumu astē. «Ko tas nozīmē? Kaut ko nopietnu vai tikai sīkas politiskas ķildas? Iespējams, viņš pārāk atklāti nosodījis jauno taktiku — izvērst revolucionāro pagrīdes darbu nacistu organizācijās . . . Ja tik tas vien, tad viss kārtībā . . . Varbūt izdodas panākt, ka mani aizvāc uz Berlīni?» Keplers domā. «Šitā bodīte apnikusi līdz kaklam. Gan es izgudrošu kādu ieganstu ...»

— Vai brauksim ar tramvaju?

— Jā!

Pavadonis stūrgalvīgi klusē, bet Kepleram nepatīk šādi mazrunīgi ļaudis. Viņš atkal un atkal uzmet aizdomīgu skatienu svešajam, kas, kājas vilkdams, sagumušiem pleciem iet blakām. Arī seja nav tīkama — lūpas tik cieši sakniebtas, ka virsējā izvirzījusies uz priekšu un piešķir sejai drūmu izteiksmi.

Tramvajā Valters Keplers pamana, ka pavadoņa bikses ceļgalos salāpītas. Viņš jūtas sašutis, ka atsūtīts šitāds plukata. Vai tad neuzkrītošu kurjeru vairs nav? Šodien pat viņš pateiks biedriem, ka jābūt piesardzīgākiem un veiklākiem.

Pieturā pirms Hatingcnas viņi izkāpj un, apgājuši līkumu ap pamestu sporta laukumu, nogriežas pa ceļu, kas ved gar upi. Krastmalā čurn vecas plakandibena laivas. Nezin no kurienes atskan nepārtraukta, vienmuļa motoru dūkoņa, atbalsodamās kokos un upmalas pāļos.

Krēslai metoties, saceļas spirgts, vēss vējiņš. Viegli tas pārtrauc pāri līdzenumam, pieņemas spēkā, kļūst netīkami salts un ass.

Keplers saceļ mēteļa apkakli. Bet pavadonis tik iet uz priekšu, nelikdamies zinis ne par vēju, ne salto mijkrēsli.

* — Vienmēr dīvainākas tikšanās vietas, — rūc Keplers.

— Kas vietai vainas, — otrs attrauc.

— Tālu vēl?

— Ne visai.

Lejā pie dambja klaiņo divi pusaudži, ar maikslīm kulstīdami ūdeni. Cik tālu vien sniedz skatiens, neredz nevienu cilvēku. «Kas vietai vainas,» domās atkārto Jans Bīrens. «Kā radīta šīvakara sanākšanai !»

— Vai tas ir dzīvojamais nams vai būda? — Keplers atkal jautā.

— Nams, nams! — atsaucas Bīrens, nodomādams, ka šis tips kļūst tramīgs. Sirdsapziņa, vai, ierunājusies? ...

Tālē redzams dzelzceļa uzbērums. Satumsušajā klajumā paceļas rūpnīcu ēkas. Upe, gar kuru viņi dodas, turpat priekšā apmet platu loku. «Nez vai tā ir Rūra,» prāto Keplers. Viņš vēro zemos, nokarenos mākoņus, kas sedz debesis.

— Nekas nav redzams, — saka Bīrens.

— Nē, itin nekas. Mūs laikam pārsteigs negaiss . ,. Vai atpakaļ iesim pa to pašu ceļu?

— Nē, būs cits, labāks.

— Kādēļ tad mēs ejam pa slikto?

— Pa labo iet citi.

Dziļo klusumu saplosa sirēnas kauciens. Keplers nodreb un palūkojas apkārt.

— Tas nav redzams! — Un kalnracis smejas.

— Kas nav redzams? — īgni jautā Keplers.

Šaurajai taciņai, liekas, nav gala; viņi apmetuši lielu

likumu, bet taka ved vēl tālāk. Dziļa tumsa jau klāj līdzenumu. Simt metru attālumā vairs neredz ne kokus, ne krūmus un gar dzelzceļa uzbērumu tikko var saskatīt signālugunis.

— Goda vārds, muļķīga vieta sēdei, — kurn Keplers. — Mēs jau jožam mazākais veselu stundu.

— Kur nu, — rāmi atbild Birens, — nebūs neko vairāk par pusstundu.

— Ap^šo gadalaiku šeit, liekas, neviens nedzīvo.

— Cilvēki mājo visur, — skan īsa atbilde.

Negaidot upe pie viņu kājām kļūst platāka, pamet

līkumu pa labi un laiski izplešas milzu paltij līdzīgā ezerā. Rodas iespaids, ka tā pārplūdusi. Pašā upes krastā, netālu no ceļa, pa kuru abi iet, stāv maza koka būdiņa — vientuļa un necila. Jans Bīrens pamāj tās virzienā.

— Tā-ā tur? — satrūcies izgrūž Keplers. — Un tā esot dzīvojamā māja?

— Jā!

— Tur nu gan es nevēlētos dzīvot.

— Es ari ne.

Uz mirkli Kepleram uzmācas šaubas un bailes ... Varbūt tās ir lamatas? Viss šķiet tik dīvaini. Apkārt ne dzīvas dvēseles ...

— Šeit no gestapo nav jābaidās.

Lai cik tas savādi, šie vārdi Kepleru nomierina.

Kad abi iet lejup pa šauro taciņu, kas ved uz būdu, it kā no zemes izaug kāds stāvs.

— Jūs jau gaida! — Un atkal Keplers, nevaldīdams pār sevi, satrūkstas. Arī šis viņam svešs. Ak tu tētīt, kas par piesardzību .. .

Būdā neredz ne gaismas stariņa. Viņi, bez šaubām, aizklājuši logus un durvis. Pat sapnī nevar iedomāties, ka šeit apspriežas komunisti.

Taču Kepleram šajā mirklī nav visai omulīgi ap sirdi . . . Tikai nelikt neko manīt . .. Pašpaļāvību . . . Drosmi . . .

Pavadonis aprauti un skaļi pieklauvē. Tūlīt atveras durvis. Bet ielūkoties būdā neizdodas — durvīm priekšā aizkārta melna sega.

— Ej! — aizmugurē šņāc pavadonis.

21

Parāvis segu sānis, Keplers ieiet mazā telpā, ko apgaismo pie griestiem pakārta petrolejas lampa. Aiz galda stāv Renāte un Jobs. Renāti Keplers nepazīst, bet, ieraudzījis Jobu, viņš atviegloti uzelpo un tuvojas tam. &

— ... bvakar, Job! Velna milti, tas tik bija . . .

Viņš sastomās. Jobs nesniedz roku, salts, ar bargu, neizdibināmu seju Jobs stāv viņam pretī . . . Šausmas sagrābj Kepleru; viņš jūt, ka dzīslās sastingst asinis ... Kas tad tas? Ko tas nozīmē? Vai tomēr lamatas? Uzlūkojis svešo sievieti, viņš lēni pagriežas pret Blrenu, kas nostājies viņam aiz muguras un nu, kad viņu skatieni sastopas, mierīgā balsī pavēl:

— Rokas augšā!

Keplers paver muti; žokļi viņam stīvi, it kā pamiruši. Viņam top salti, ledaini salti . ..

— Rokas augšā! — šoreiz jau bargāk atkārto kalnracis.

Tikai tagad Keplers ierauga brauniņu pavadoņa rokā . . . Ko viņi zina? Ko viņi var zināt, viņam pazib galvā ... Senkuraks? . .. Manteifela lieta? ... Elberfel-des lieta? ... Piepeši viņš deguna galā redz varenu dūri ...

Ne skaņu neizdvesis, taisns kā stabs, Keplers atmuguriski nogāžas zemē.

Jobs metas klāt. Iebāzis revolveri kabatā, Jans Bī-rens paņem no kakta jau sagatavotu virvi. Bāla un nekustīga Renāte stāv aiz galda. Bīrens un Jobs norauj bez dzīvības guļošajam Kepleram mēteli. Kamēr Jobs tausta samaņu zaudējušajam pulsu, Bīrens ar virvi sasien gūstekņa kājas.

— Man jau likās, ka tu būsi viņu nositis, — pirmais no visiem ierunājas Jobs.

— Tik vienkārši tas vis nav, — atbild Bīrens.

Jobs iztukšo gūstekņa kabatas. Visu, ko atrod, viņš noliek uz galda Renātei priekšā. Kabatas portfelis, atslēgu saišķis, mutautiņš, vēstules, cigaretes, divas vecas tramvaja biļetes, kino biļete, sīknauda.

Renāte klusēdama pārmeklē kabatas portfeli ... Tajā daudz naudas, četras piecdesmit mārku zīmes, piecas divdesmit mārku zīmes un viena desmit mārku zīme. Bez tam lielāks skaits vizītkaršu ar uzrakstu: Valters Keplers, komivojažers, kādas meitenes foto, dažas piezīmju lapiņas.

— Cerams, šis drīz atgūsies?

— To mēs varam paātrināti

Sameklējis lielu skārda krūzi, Bīrens iesmeļ no spaiņa, kas nolikts aizdurvē, ūdeni un tuvojas krēslam, uz kura nosēdināts Keplers. Renāte gaida, ka Bīrens dos gūsteknim padzerties, un saraujas, kad tas iešļāc viņam ūdeni sejā.

Keplers sakustas, bet acis neatver. Saltais ūdens no sejas pil lejup uz balto kreklu un uzvalku. Brīdi pavērojis viņu, Bīrens vēlreiz iet pēc ūdens.

-— Tēlo! — spriež Jobs. — Sen jau atžilbis, pagāns!

— Pabāz zem deguna degošu sērkociņu, kā ar mūsu biedriem dara viņa drauģeļi gestapovieši, — iesaka Bīrens.

Tās tomēr netiek darīts, toties ūdens vēlreiz iešļācas Kepleram sejā, pēc tam viņu cieši satver aiz deguna un rausta šurpu turpu.

— Atjēdzies! Atjēdzies! Mums ar tevi jārunā!

Tik nelaipni uzrunāts, Keplers plati atpleš acis un, nobijies līdz nāvei, stingi blenž kalnracī. Šis skatiens pauž, ka Keplers aptvēris situāciju, un skaidri parāda biedriem, ka tas jau labu brīdi pie samaņas.

— Mironi patēlot sagribējās, ko? — labā omā jautā Bīrens.

— Ko jums no manis vajag? — stomās Keplers. — Ko es jums esmu nodarījis? Ko gribat no manis?

— Sāksim, — aicina Jobs.

Vīri katrs paņem pa krēslam un apsēžas tieši iepretim Kepleram, kas, bailīgiem, šaudīgiem skatieniem vēro katru viņu kustību. Jana Bīrena krēsls ļogās; pastūmis to pie malas, viņš piebīda no loga puses kādu kasti.

— Cik ilgi tu jau kalpo gestapoviešiem?

— Tas nav tiesa! Nav tiesa! — Keplers kliedz tik spalgi, ka seja kļūst sarkana.

Bīrens pielec kājās, bet Jobs viņu saķer aiz rokas.

— Es zinu, zinu, viņš grib sacelt traci, mēģina atsaukt šurp ļaudis. Kliegdams viņš vienīgi apliecina savu vainu . . .

Rāmi, gandrīz ironiski skan šie vārdi, bet skarbi un draudīgi ir turpmākie: — Vēl viens pīkstiens — un tevi nošaus kā suni!

Kalnracis atkal apsēžas, noliek brauniņu uz ceļgala.

Aiz bailēm trīcēdams un sēkdams, viņiem iepretim sēž nāves bālais Keplers. No sejas vēl pil ūdens. Gaišie, parasti tik rūpīgi pa celiņu pāršķirtie mati slapji nokarājas pār pieri. Izmirkušais krekls sagumzījies, zilā kaklasaite sagriezusies sānis.

— Dažus vārdus ievadam, — mierīgi, bet stingri ierunājas Jobs. — Mēs esam izlēmuši, ko ar tevi darīt, mēs zinām, kas tu esi un kā tu rīkojies. Tūlīt tu varēsi par to pārliecināties. Tālākais tagad atkarīgs no tevis paša. Saprotams, tas, ko esi nodarījis, vairs nav labojams, tik un tā vairs nav vēršams par labu. Mēs gribam darīt galu tavām nekrietnībām, bet tev pašam, ja tu nepiespiedīsi to darīt, neatņemsim dzīvību.

— Es piekrītu visam, — elso Keplers. — Visam! Es jau sen gribēju atteikties. Sen . . .

— Tad atbildi uz maniem jautājumiem!

— Jā . . . — Atguvis cerību, Keplers pazemīgi raugās tik pazīstamajā, dziļu grumbu izvagotajā partijas politorganizatora sejā, it kā tas viens pats izlemtu viņa likteni.

— Cik ilgi tu jau kalpo gestapo?

— Kopš 1933. gada vasaras, — ātri atbild Keplers.

— Un kur pirms tam?

— Politiskajā policijā.

Jobs jūtas tikpat pārsteigts kā abi viņa biedri. Tas ir kaut kas jauns, šis apstāklis nebija zināms. Bet Jobs apslēpj izbrīnu.

— Berlīnē vai Hamburgā? — viņš vaicā.

— Vai varbūt Vismārā? — piebilst Renāte.

— Jā, Vismārā!

— Tu biji aktīvists turienes bezdarbnieku komitejā? — pratina Renāte.

— Jā, Vismārā ... Es .. . es tur strādāju politiskās policijas labā.

— Kā tevi pareizi sauc?

— Drogniks!

— Pastāsti par savām Vismāras gaitām, — pavēl Jobs.

Valters Keplers stāsta aizgūtnēm.

1930. gada jūnijā viņš iestājies komunistiskās jaunatnes apvienībā, jau no paša sākuma ar nodomu iesaistījies policijas dienestā. Viņš sniedzis dažāda rakstura ziņas, bet nekad neviens nav ticis arestēts. 1932. gada vasarā viņš esot iestājies partijā.

— Vismārā tavas vainas dēļ neviens netika apcietināts?

— Nē!

— Tā? Johanness Štercs arī ne?

— Ak jā ... Jā, tas gan.

Uz Renātes nākamo jautājumu — kādēļ viņš kļuvis par policijas okšķeri, — Keplers paliek atbildi parādā. Plecus paraustījis, viņš attrauc, ka tas nu reiz tā bijis.

Jobs jautā, cik viņam maksāts. — Markas astoņdesmit mēnesī, — atbild Keplers, — augstākais simt.

Jā gan, viņa vecāki joprojām dzīvojot Vismārā, tie tirgojoties ar zivīm. Jau gadiem ilgi viņš ar tiem nesatiekoties.

— Kādēļ? — jautā Renāte.

— Naudas piesavināšanās dēļ.

Tad Keplers pastāsta, kā viņš nokļuvis Hamburgā un kā gestapovieši norīkojuši viņu strādāt savā labā turienes komunistiskās partijas organizācijā.

— Ko tu nodevi Hamburgā? — jautā Renāte.

— Kādu Šlihtingu.

— Vairāk nevienu?

— Nē!

— Tie ir meli! — apgalvo Renāte.

— Paklau, — pēkšņi iejaucas Jobs, — ja tu tik nekaunīgi mānīsies, tad laikam gan viss pārējais, ko tu mums nupat pastāstīji, arī ir meli?

— Nē, nē! — tūlīt žēli iesaucas Keplers, it kā līdz šim bulu stāstījis tikai to, kas liecina viņam par labu. — Noteikti nē, viss ir tīra patiesība.

— Tā? ... Un Dimptenu tu neesi nodevis?

— Jā, viņu gan arī!

— Un pretkara akcija Hamburgas ostā pērnā gada novembrī, — vai par to tu neziņoji? — atkal jautā Renāte.

— Nē! Kas par akciju? — skan mulsa, lēna atbilde.

— Nē? — viņa atkārto. — Tad tas nebiji tu, ko miglā aiz pārpratuma arestēja uz ostas kāpnēm? Vai tevi neatbrīvoja divi biedri? Pie kam vienu no viņiem ievainoja un apcietināja. Vai tas nav patiesība?

Keplers neatlaidīgi vēro Renāti un nesaka ne vārda. Mans dievs, kā šie visu uzoduši? . . . Pat to?

— Vai dažas dienas vēlāk tu nenodevi gestapo rokās otru, kaut gan tas, tāpat kā smagi ievainotais, lika uz spēles dzīvību un brīvību, lai izpestītu tevi, jo tiem abiem pat jausmas nebija, ka tu esi provokators un gestapo aģents.

— Jā, tas tiesa, — sašļucis izdveš notvertais nodevējs.

— Kādēļ tu Berlīnē pārdevi biedru Martinu? — neatlaidīgi turpina Renāte.

— Viņš man pastāstīja par kādu konferenci un nosauca sakarnieku.

— Kas tā par konferenci? — jautā Renāte, juzdama, ka sirds neprātīgi dauzās.

— Konference Hamburgā, kur runājis Gērings.

— Vai Martins minēja personas?

— Jā.

— Jā? . . . Kuras?

— Kādu Dīvenu.

— Dīvenu? — atkārto Renāte, bezgala pārsteigta. — Ko tas nodarījis?

— Nezinu. Arī viņu toreiz apcietināja.

— Ko vēl?

— Viņš nosauca tikai Dīvenu ... tas ir, viņa partijas segvārdu — Manteifels.

— Ko tu ... — Jobs apraujas pusvārdā.

Ienāk Hanss Senkuraks, klusēdams paņem aizdurvē pakārto dvieli un padod to Bīrenam.

Tas, tāpat neteicis ne vārda, pieceļas, pieiet klāt Kepleram, kas izbijies tālu atliecas atpakaļ, un cieši aizsien viņam muti.

Tad tas atkal apsēžas, un Hanss tikpat nedzirdami, kā ienācis, izslīd laukā.

Klusēdami visi trīs sēž ap sasieto provokatoru, kas, uzmetis viņiem nevarīgu skatienu, pēc tam sāk blenzt griestos. Laukā nekas nav dzirdams. Rāms, tikko manāms vējiņš šalko ap būdu. Istabā netiek pārmainīts ne vārds; trīs biedri nesarunādamies pētī nodevēju ... «Zemisks nelietis,» domā Renāte, «jo bīstamāks tādēļ, ka pēc izskata neko nepateiksi un pat iedomāties nevarēsi ...»

«Un šo neģēli mēs palaidīsim vaļā,» sarūgtināts domā Bīrens. «Nu vēl taču kauliņi nav mesti ...»

SOS

Kļūst dzirdama tāla rīboņa. Visi sasprindzināti klausās, arī nodevējs, kas atkal uzmet trim biedriem satrauktu, jautājošu skatienu.

Rīboņa tuvojas. Acīm redzot, kravas mašīna. Nodreb grīda, sašūpojas griestu spuldze . ..

Hanss Senkuraks atgriežas istabā. Bīrens noņem Kepleram apsēju un padod to Hansam, kas, pakāris dvieli uz naglas, atkal iziet laukā.

— Turpināsim mūsu sarunu! — nicīgi smīnēdams, Jobs atkal pievēršas okšķerim.

— Hamburgā, Berlīnē un šeit, Rūras apgabalā, tu esi nodevis gestapo rokās biedrus. Biedrus, ar ko tu kopā darbojies, kas tevi labi pazina, kas tevi, kā, piemēram, Hamburgā, pat izrāva no policijas nagiem, kurai tu kalpoji. Vai tā bija?

— Jā!

— Ko tu, nelieti, vari atbildēt uz to? — kliedz Jobs, nespēdams valdīties.

— Jau sen es taisījos mest visu pie malas. — raudulīgi saka Keplers. — Patiesi! Bet kas reiz kritis viņiem ķetnās, to viņi tik viegli vaļā vis nelaiž . . . Nudien!

— Un mēs palaidīsim viņu, lai skrien . . . taisnā ceļā turp! — zobus griezdams, izmet Jans Bīrens.

Valters Keplers saprot, ka pateicis muļķību. Lūdzošā balsī viņš paskaidro kalnracim:

— Tik viegli ne, es sacīju . . . tik viegli ne . . . Biedri . . . Bet tagad es noteikti metīšu visu pie malas.

— Nesauc mani par biedru, tu suns!

Jobs atkal atsāk sarunu:

— Tagad gribu zināt atsevišķi par katru, ko tu nodevi gestapo. Sākot ar Vismāru! Manuprāt, vārdus tu vēl atceries labi, šādus vārdus tādi kā tu tik ātri vis neaizmirst. Tātad sākam! Bet pielūko — visus, par katru atsevišķi.

Pirmajā mirklī Valters Keplers piesarkst, taču drīz vien atgūst mieru un salti, vienaldzīgi min vārdus, it kā runa būtu par pilnīgi svešiem ļaudīm, nevis paša upuriem.

Baismīgi garš^ saraksts. Un tomēr, kā labi apzinās Keplers, nosaukta, lielākais, tikai puse upuru . . . Rūras apgabalā nodoto biedru vidū daži bija iesaistīti brīvo arodbiedrību atjaunošanas darbā. Un Jobs kļūst domīgs. Tiklīdz Keplers pasaka, ka nosaucis visus, viņš jautā, kas vēl darbojies līdz ar to.

Brīdi Keplers izliekas, ka nav sapratis jautājumu, tad atbild:

— Neviens!

— Ko? — aizsvilstas Jobs. — Neviens?

'— Nē, tik tiešām nē, — samulsis un iztrūcies par Joba aso toni, ievaidas Keplers. — Neviens ... no komunistiem neviens, tikai . . . vēl tikai viens, un tas . . . tas ir sociāldemokrāts ... tikai tas, vairāk neviens.

— Kā viņu sauc? — jautā Jobs, kam manevrs izdevies.

— Bringmans, Fricis Bringmans ... Tāds gara auguma, ar šauru seju un kazbārdiņu . ..

— Un kas vēl?

— Vairāk es nezinu nevienu, tiešām nezinu ... Šo Bringmanu arī iepazinu tīri nejauši . . . Tik tiešām, tas ir viss ... Ak dievs, ticiet taču man . . . Nevienu citu es patiešām nepazīstu . . .

— Kur viņš darbojas?

— Dortmundā!

— Sociāldemokrātiskās partijas biedrs?

— Jā!

Jobs pasauc Bīrenu sānis. Abi runā čukstus. Renāte vēro okšķeri, kas tomēr izskatās pavisam citāds, nekā viņa bija iztēlojusies, lai gan Stefans viņai diezgan sīki bija raksturojis šo cilvēku .. . Un šis nelietis iegrūdis nelaimē Arnoldu, mani, desmitiem biedru . . . Lai jautri padzīvotu . . . Ko darītu Arnolds, ja tas atrastos šeit un spriestu tiesu? ... Arnolds droši vien nožņaugtu Kepleru. Un tas būtu to pelnījis, simtkārt pelnījis. Bet, ja ar Kepleru, tagad kaut kas notiks, gestapo nežēlīgi atriebsies, tūlīt atcerēsies Arnolda signālus un nobendēs viņu.

Bet vai okšķeris jau rīt nejjaziņos par notikušo un nemēģinās savu spēlīti atsākt citur?

Arī Renāti māc bažas, lai gan viņa skaidri saprot, kādas briesmas draudētu Arnoldam, ja gestapo aģents saņemtu pelnīto sodu.

Jobs pavada Renāti līdz Bohumai; tur abi atvadās:

305

20 — Tavs nezināmais brālis

Garas valodas liekas! Viss nepieciešamais jau pārrunāts.

— Es tūlīt došos tālāk uz Dortmundu, — viņš čukst. — Pazīstu tur dažus sociāldemokrātus, šis nelietis, manuprāt, nemeloja.

22

Jans Bīrens izvelk lielu, apaļu kabatas pulksteni, noliek to sev priekšā uz galda un, pievilcis klāt krēslu, apsēžas tā, lai profilā redzētu sasieto provokatoru.

Kepleram atkal rodas cerības ... Vēl tātad visam nav beigas . .. Tie viņu nenonāvēs, viņu nofotografēs un palaidīs vajā ... Pēc visa notikušā. Tik lielas ir to bailes no gestapo ... Uz šīs makšķeres viņš vairs neuzķersies . . .

Keplers jūt — kalnracis neatlaidīgi urbjas ar acīm viņā, bet viņš izliekas, ka neko nemana, vismaz izturas tā, it kā tas viņam būtu vienaldzīgi. Uzsvērti aukstasinīgi viņš paveras apkārt, nopētī vilnas segas, kas aizklāj logus un durvis, un bikses, priekšautus, svārkus, kuri pakārti uz āķa blakus durvīm. Šī būda tātad tiešām apdzīvota . .. Nekas, šim nolūkam parādīto viesmīlību saimnieks vēl nožēlos .. . Vai Šie nelgas tiešām iedomājas, ka viņš, Keplers, neatriebsies? «Tie gan nebūs par velti mani biedējuši, par to tie samaksās.» . . . Un, juzdams ļaunu gandarījumu, viņš domās atkārto: «Par to šie samaksās.»

Viņš iedrošinās tramīgi palūkoties sānis, bet tūlīt atkal novēršas.

«Kā šis riebeklis blenž manī . . . Viņš pēc izskata atgādina Ilamburgas Dimptenu ... Tas . .. tas vairs nav bīstams . . . Šis te būs nākamais, jā gan, nākamais ... Šo seju es neaizmirsīšu . . . Nekur viņš man neizspruks ...»

Piepeši Keplers atceras, ka mēteļa kabatā palikušas cigaretes. Varbūt šis tips neatteiksies izņemt vienu, ielikt mutē un aizdedzināt?

— Mētelī man ir cigaretes, — viņš ieminas klusā, pazemīgā balsī. — Varbūt jūs atļautu uzsmēķēt? Vai drīkstu? — Un viņš pagriežas pret Bīrenu, kas, rokas uz galda sakrustojis, nemitīgi raugās viņā nekustīgs un kluss ...

Jans Bīrens šaubās; viņš nezina, vai izpildīt norādījumu vai paša vēlēšanos . .. Viņš bija cerējis, ka varēs rīkoties brīvi. Bet dotās direktīvas ir skaidras un nepārprotamas, absolūti nepārprotamas ... Taisnoties pēcāk, ka rīkojums pārprasts, nevarēs. Tur nekāda atrunāšanās nelīdzēs, un nekas neattaisnos to, ko viņš nodomājis darīt . . .

Nofotografēt, atdot naudu, tieši vienpadsmitos izsēdināt otrā krastā. Nepārprotami rīkojumi .. . Palaist vaļā šo bezgodi, — kas par vientiesību, kas par noziegumu ... It kā tas tūlīt nejozīs uz gestapo un nestāstīs īstos razbainieku stāstus . . .

Bīrens ar savu uzdevumu nepavisam nav apmierināts. Nevar būt, ka tāda ir partijas griba .. . Bailēs no gestapo represijām atbrīvot policijas aģentu, pēdējo nelieti, kam uz sirdsapziņas daudzu godīgu biedru dzīvības, atbrīvot tagad, kad tas atmaskots un notverts? Tā nevar būt partijas griba ... Tā arī nav partijas griba, ietiepjas Bīrens . . .

— Neļaut pat izsmēķēt cigareti ... Tas nav glīti no tevis, biedri!

Dzirdot vārdu «biedrs», Bīrena lūpas pēkšņi savelkas bezgala nicīgā smīnā. Sis vārds iztraucējis viņu pārdomās, viņš cieši uzlūko nodevēju, kas tūlīt novēršas, nespēdams paciest šo pa pusei nievīgo, pa pusei zobgalīgo skatienu.

Paskat vien, cik drošs tas atkal jūtas! Biedri, viņš saka . . . Biedri! ... Viņam vēl mute veras izteikt šo vārdu. Cilvēks bez sirdsapziņas . . . Dirn tur sasiets, atmaskots kā nekrietns nodevējs, bet saka — biedrs! Un mēs taisāmies palaist viņu vaļā, padraudējuši ar pirkstu, — sak, labojies.

Saņēmis par pazemīgo lūgumu tikai naidīgu skatienu, Keplers spītā sakož zobus, aplūko abus brīvos krēslus, kailās netēsto dēļu sienas, plaisas un caurumus vienkāršajā grīdā, vecmodīgo petrolejas lampu pie griestiem, un, baiļu un atriebības kāres pārņemts, nolād nepielūdzami drūmo, jā, pat baigo sargu ...

Veikli gan viņu ievilināja lamatās . . . Sasodīts, kā viņš to nemaz nemanīja . . . Ēzelis gatavais, lētticīgs nelga. Bet cik tie bija rūpīgi izprātojuši visu . . .

Vai šie tiešām zināja visu? Vai viņš nav apvests ap stūri? . . . Viņš cenšas atcerēties to jautājumus un secina, ka pratinātāji zina gandrīz visu, pat gadījumu Ilamburgas ostā ... Kā tas iespējams? Kā šie to uzoduši? . .. Abi aculiecinieki taču pagalam . . .

Bet Fricis Bringmans? Keplerā mostas tumšs nemiers un nedrošība ... Jā, Bringmanu viņš tiem nodevis. Tas tagad šiem rokā, vai tie uz karstām pēdām ziņos tālāk? Es gluži vienkārši paskaidrošu, ka tie bija jau informēti, ka tie paši nosauca viņa vārdu un man atlika tikai piekrist . . . Varbūt vēl izdosies Bringmanu brīdināt . . . Droši vien, — vai tie varēs tik ātri stāties ar sociķiem sakaros? . . . Skaidrs, ka ne . . . Sl atziņa nomierina Kepleru. Ja neizdodas Bringmanu brīdināt, var iznākt klapatas ...

Būdā valda klusums; Keplers dzird, kā tikšķ neizskatīgais kabatas pulkstenis, ko Bīrens nolicis uz galda. Domās nogrimis, viņš paskatās turp, bet, sastapis Bī-rena skatienu, satrūkstas kā no adatas dūriena un raugās atkal taisni ...

«Ko šis gudro?» viņš domā. «Par ko tik ilgi lauza galvu? ...» Kepleru atkal sagrābj bailes . . . «Kādēļ pārējie aizgājuši? Kādēļ pametuši mani ar šo vienu? Vienu ar šo lempīgo kalnraci un ložņu čigānu? .. . Varbūt viss ir tikai spēle? Varbūt viņš . . . Nē,» Keplers vairās izdomāt šo domu līdz galam. Uzbrūk neprātīgas bailes, gribētos skaļi kliegt, saukt palīgā . ..

Klusām ienāk Hanss Šenkuraks un, paņēmis no naglas dvieli, tuvojas Bīrenam. Tas pieceļas.

— Nē! — šausmās gārdz Keplers un cik tālu vien varēdams atliec atpakaļ galvu. — Nē! ... Neeeeē!

— Ak tu! — salti un draudīgi izdveš Bīrens, un Keplers vairs neuzdrošinās protestēt, redzēdams, cik nikni iezibsnās kalnrača acis. Pavisam klusu viņš ievaidas: — O . . . o, — līdz arī šīs skaņas tiek noslāpētas un dvielis cieši sažņaudz žokļus.

Bīrens ar Hansu Senkuraku iziet no būdas. Ārā abi nostājas pie dēļu sienas. — Trīs gājēji, — čukst Sen-kuraks.

Dažas sekundes abi stāv blakām, nepārmīdami ne vārda, dzirdēdami vienīgi savu smago elpu. Tad kļūst saklausāmi soļi un pa ceļu redz tuvojamies trīs tumšus stāvus. Bīrens iebāž roku kabatā un satver brau-niņu . . .

Svešie nāk vienmēr tuvāk; var jau dzirdēt viņu balsis, bet atsevišķus vārdus saprast nevar. Viņi paiet garām, pamazām attālinās . . .

Atgrūdis durvis, Bīrens ielūkojas būdā. Pretī blenž Keplers, šaušmās izvalbījis acis. Bīrens piever durvis un čukst Hansam;

— Nāc, man ar tevi jārunā!

Viņi paiet dažus soļus tālāk līdz mazajam šķūnītim, kurā glabājas darba rīki un dažādas grabažas. Pie pašām kājām melnē rāmā upe. Soļus divdesmit tālāk, līdz pusei izvilkta krastā, stāv liela, smaga laiva.

īsos vārdos, kaisdams naidā, kalnracis atzīstas Hansam, ka nolēmis uz visiem laikiem darīt galu okšķera nelietībām.

Augumā pasīkais, kā asaka izkaltušais tēraudlējējs izbīlī pavirzās tālāk. — Nē, to nedrīkst! To taču nevar! Padomā par partiju!

— Labāk padomā par brāli! — dusmās šņāc Jans Bīrens. — Tas tur nodevis viņu! Tas ir vainīgs viņa mocekļa nāvēf

Un Bīrens cenšas pierunāt biedru, gūt viņa piekrišanu un atbalstu.

— To mēs nedrīkstam!

— Drīkstam gan!

— Nevar rīkoties patvaļīgi.

— Var gan!

— Apdomā labi, ko tu runā! Pie joda, tā vis nav nieka lieta!

— Man pietiek gudrot!

— Nedari to, Jan! Nedari . . .

Piepeši būdā dzird dobju kritiena troksni. Lādēdamies Bīrens metas iekšā.

Kā tārps pa zemi lokās un valstās Keplers, sper ar sasaistītajām kājām pret galda kājām un, berzdams seju pret krēslu, mēģina noraut dvieli. Kad Bīrens ienāk istabā, Keplers ierēcas kā satrakots zvērs. Acis raugās neprātīgās bailēs.

Rupji satvēris gūstekni, kalnracis uzrauj to kājās un nosēdina ar varu atkal uz krēsla.

— Sēdi, gļēvais suns!

Keplers pazemīgi kunkst, nāves bailēs pūlēdamies ielūkoties Bīrenam acīs.

Bet tas lēniem, smagiem soļiem atkal atstāj istabu.

Durvju priekšā gaida Hans Senkuraks.

— Nu? — jautā Bīrens.

Hanss klusē.

Jans Bīrens nostājas viņam blakām. Abi stingri veras tumšajā priežu silā aiz būdas; pāri tam tumsā redz slīdam melnas, vēja plosītas mākoņu gubas.

— Ja brālis būtu tavā vietā, viņš tik ilgi vis nedomātu, — mierīgi, bez naida vai rūgtuma pieskaņas balsī saka Bīrens.

— Tātad norunāts!... "Vienalga! Viņš to pelnījis!

Sagrābis biedru aiz pleciem, kalnracis spēcīgi to

sapurina. — Pareizi, Hans!

Kad viss vajadzīgais norunāts, Bīrens atgriežas būdā. Stīvs, taisni izslējies uz krēsla sēž Keplers, drebēdams kā apses lapa . . . Zudušas cerības, ko viņš loloja . .. Sačukstēšanās aiz durvīm liecina par briesmām . . . Un kādēļ viņam bez iemesla aizsēja muti? . . . Viņā pamostas briesmīgas bailes, ka tie būdai pieliks uguni un viņu dzīvu sadedzinās ... Ja vien viņš zinātu, kādus plānus perina šis drūmais, nerunīgais kalnracis...

Bīrens apsēžas savā vietā. Viņš kļuvis mierīgāks, nav vairs tik domīgs, varētu pat teikt — kļuvis jautrāks. Izņēmis no svārku kabatas īsu pīplti, viņš aizkūpina to, dziļi ievelk dūmus un lēni atkal tos izpūš.

Keplers drudžainām acīm novēro katru kalnrača kustību un, sastapis viņa skatienu, ik reizes raudulīgi un lūdzoši iekunkstas.

Salts un nežēlīgs ir Bīrena skatiens.

Keplers pamāj ar galvu uz galda pusi un izdveš:

— Mm! . . . Mm! . ..

Bīrens noprot, ka tas domāts par naudu, par kabatas portfeli, kas vienmēr vēl atrodas viņa priekšā uz

n

galda, Bīrens to paņem, un Keplers tūlīt sarosās, piekrītoši, uztraukti kratīdams galvu un īdēdams:

— Mm! Mm! . ..

Nicīgi pasmīnējis, kalnracis pieceļas un iebāž kabatas portfeli sasietā svārku kabatā.

— Mm! Mm! ... — ņurd Keplers, sparīgi un noraidoši purinādams galvu.

Atveras durvis, un uz sliekšņa stāv Hanss Senkuraks. Bīrens paskatās pulkstenī. Tieši vienpadsmit. Ielicis pulksteni kabatā, viņš pa pusei Hansam, pa puset Kep-leram saka:

— Nu, ejam!

23

Renāte bija nodomājusi palikt Krēfeldā astoņas dienas, bet jau trešajā dienā viņu pārņem tāds nemiers, ka viņa neklausās krustmātes lūgumos palikt un pošas uz mājām.

Otrās klases vagonā viņai ir ērta vieta pie loga; ilgas stundas viņa kupejā ir viena un netraucēti var ļauties domām un sapņiem. Vilciens joņo pāri Reinai, šķērso drūmo Rūras apgabalu, Vācijas vidieni. Viņa palīdzējusi partijai atbrīvoties no provokatora, kas Arnoldu nodevis gestapo rokās ... Ak, ja Arnolds zinātu, ka tieši viņa tā bijusi, — kā tas priecātos . . .

Renāte veras ainavās, kas ātri slīd gar logu. Bet viņa nemana neko, viņa domās redz Arnoldu — slimu, izmisušu, tumšā kamerā ieslodzītu . . .

— Turies, manu zēn, — viņa čukst. — Esi stiprs! Nezaudē drosmi!

Renāte atceras tēvu, divas reizes viņš piezvanīja krustmātei un priecājās, uzzinājis, ka Renāte atgriežas.

— Jā, brauc, meitiņ, mājās! . . . Brauc labi ātri! ...

Esenē vilciens stāv dažas minūtes. Renāte nopērk

dažādus ilustrētus žurnālus un Berlīnes laikrakstu «Na-tionalzeitung», resnā ministra lapu ... Vai Gērings toreiz patiesi kļuva pārāk atklāts, pateica vairāk nekā drīkstēja, kā sprieda Fīrbringers, vai arī šī vaļsirdība bija iepriekš ieplānota? Nedaudz vēlāk tiešām tika ievesta vispārējā karaklausība ...

Pārlaidusi acis laikraksta virsrakstiem, Renāte pārlapo ilustrētos žurnālus. Aiz gara laika viņa dažas stundas vēlāk vēlreiz ielūkojas avīzē. «Vietējo notikumu» ailē viņa ierauga īsu ziņojumu. . . Rūrā, Blan-kenburgas pils tuvumā, uziets slīkonis, kas, acīm redzot, jau vairākas dienas gulējis ūdenī. Šķiet, ka notikusi pašnāvība. Mirušā kabatās atrasta lielāka naudas summa, dokumentu klāt nav bijis.

Neko nedomādama, Renāte izlasa ziņojumu.

24

Inspektoram Trautneram uz galda Hamburgas gestapo raports, viņš lasa un smaida . . . Vai tādēļ šis klusē un slēpj savu īsto uzvārdu? Nu, protams, nevēlas atgriezties! Dīvaini ļautiņi! Pašiem trīc bikses, un tomēr līšu prātu skrien postā. Viņš piezvana un pavēl atvest ieslodzīto Ādolfu Bangertu no pagraba stāva.

Brīdi vēlāk Arnolds slāv gestapo inspektora priekšā. Klusēdams tas dažas sekundes ironiski vēro viņu.

— Nu . . . Bangert, — Trautners uzrunā Arnoldu, — atkal pagājušas vairākas nedēļas, un atkal es atkārtoju to pašu jautājumu: kā tevi sauc? — Šie smaidot pateiktie vārdi skan visai pašpaļāvīgi. Arnoldam piepeši rodas stingra nojauta, ka inspektors visu zina, tādēļ viņš mierīgi, it kā tas būtu pats pār sevi saprotams, atbild:

— Arnolds Klāsens!

Pirmajā mirklī Trautners jūtas pārsteigts, zveļ ar abām rokām pa galdu, atgāžas sēdeklī un, acis blisinādams, ilgi pētī ieslodzīto.

— Un pagāja daudzi mēneši, līdz tas tev ienāca prātā?

Arnolds klusē.

— Sēsties! — aicina Trautners.

Arnolds apsēžas vienā no zemajiem ādas klubkrēsliem. Manīdams, ka viņa lietā gaidāmas svarīgas izmaiņas, viņš sasprindzināti seko katram inspektora vārdam, katram tā žestam.

— Kur tu esi dzimis?

— Hamburgā.

— Tā? Jādomā, turienes policijai tu neesi svešs?

— Nē — atbild Arnolds. — No 1933. gada 5. marta līdz 10. augustam es atrados ieslodzījumā!

— Tava atmiņa ārkārtīgi uzlabojusies ... Maz ticams, ka tu vēlies atgriezties Hamburgā. Maz ticams, ka tu pa otram lāgam vēlies satikt vecos draugus, vai ne?

Arnolds klusē.

— Jā, jā, — turpina inspektors, šķiet, pavisam nopietni, viņa vārdos nav ne vēsts no izsmiekla vai cinisma, — to es pilnīgi saprotu. Hamburgā nekas labs tevi negaida, hamburdziešiem uz tevi zobs .. . Jā, jā . .. 11m!...

Arnolds klusē un apsver, uz ko inspektors tēmē.

— Man uzdots tevi nosūtīt uz Ilamburgu. Saproti pats. Tev tas var ļauni beigties, pavisam ļauni . .. (Es varētu to aizkavēt, gan tikai tad, ja rastos svarīgi iemesli .. . svarīgs iemesls bulu, ja mēs spētu tev šeit Berlīnē inkriminēt kādu pārkāpumu, teiksim, proklamāciju vai uzsaukumu iespiešanu vai izplatīšanu, pagrīdes darbību un tamlīdzīgi ... Tev piespriestu gadiņus, tu tos atsēdētu un — beigta balle. Pa to laiku Hamburgā tevi aizmirstu ... Nu, ko teiksi?

Tagad Arnolds saprot, ko no viņa vēlas.

— Kā lai es atzīstos, ja neesmu vainīgs? — viņš atbild.

— Tu vari teikt patiesību.

— To es daru!

— Gandrīz pēc astoņiem mēnešiem!

Arnolds izmanto inspektora domu, lai pamatotu līdzšinējo izturēšanos.

— Es negribēju, ka mani pārsūta uz Ilamburgu! Tur neviens man neticētu, ka esmu nevainīgs.

Inspektors Trautners skaļi iesmejas. — Tam, mīļais, arī šeit neviens netic ... Nu, apdomā labi!

— Es neapzinos, ka būtu rīkojies pret likumu.

— Reiz tu pats nevēlies, es tev nevaru palīdzēt!

Gandrīz vēl trīs nedēļas Arnolds paliek turpat, kamēr kādā agrā novembra rītā saņem rīkojumu posties ceļam — viņu pārsūtīšot uz Ilamburgu.

Arnolds sakārtojas ātri. Viņš saloka nosmulēto vilnas segu, ēdiena trauku un karoti noliek uz tovera vāka. Tā nu lietas ir kārtībā. Viņš vēl uzmet skatienu «sienas kalendāram». Cik daudz tur svītru, un katra nozīmē — nejauku dienu, katra svītra ar kāsīti — bada dienu, katra svītra ar diviem kāsīšiem — mocību dienu . . . Neskaitāmi daudz svītru . .. visu pavasari, visu vasaru, visu rudeni ... Un kas būs tālāk? Tur, kur viņu nogādās, viņš atkal būs jauns ieslodzītais, jauns un reizē jau pazīstams ... Vai atkal visas mokas sāksies no gala? ...

Etapā Arnolds ir vienīgais politiskais; viņš dzirdēja, kā to pavēstīja apsardzei, jo tai viņu vajadzēja īpaši uzmanīt. Pārējie ir kriminālisti, vīrieši vien. Lērtes stacijā arestantus iesēdina cietuma vagonā, ko piekabina kārtējam pasažieru vilcienam.

Lērtes stacija ... Cik daudz atmiņu saistās ar to ... Te viņš ar strauji pukstošu sirdi stāvoja un gaidīja Renāti ... Te viņš izkāpa, no šejienes veda pirmie soļi uz Berlīni . . . Vai katru dienu viņš šeit gāja garām, kamēr dzīvoja Moabitā pie sociālās apgādes ierēdņa. Tagad viņš arestantu vagonā atgriežas llamburgā.

Pelēka, nemīlīga novembra diena. Arnolds sēž šaurā nodalījumā. Tādos pašos krātiņos iedalīts viss vagons. Tikai priekšgalā, kur uzturas konvoja ļaudis, iekārtota ērta kupeja.

Kriminālisti, sēdēdami katrs savā nodalījumā, brīvi sarunājas, viņi runā skaļi, lai dzirdētu viens otru. Arnolds klusi kvern šaurajā krātiņā, sadzird pa vārdam un uzzina, ka viens no arestantiem ir valūtas spekulants. Tas notverts un nodots iestādēm Roterdamā. Viņa sarunas biedrs, suteners, aplaupījis savu draugaļu klientus. Trešais, kas šad tad izmet pa teicienam, ir avantūrists un precību afērists. Tikko pats izsaka kādu piezīmi, tūlīt smejas. Valūtas spekulants sauc sargu. Tas atnāk un jautā, kas lēcies. Arestants lūdz nākamajā stacijā nopirkt cigārus un cigaretes.

Izlamājies par tik traku iedomu, sargs paskaidro, ka pat viņš to nevarot atļauties, un atkal aiziet.

Naudu dabūšot, ieslodzītais sauc nopakaļ. Viņš neatlaižas, prasās laukā sevis pēc. Sargs atslēdz būri un izved viņu ārā. Arnolds dzird, kā viņš uzplijas sargam, kā ar to tirgojas.

Nauenā sargs tiešām izkāpj, un, tiklīdz vilciens atkal sakustas, valūtas spekulants saņem cigārus un cigaretes.

— Katram arestantam divas! — viņš izrīko.

Sargs sadala cigaretes.

— Bet tam tur, pirmajā būri? — jautā uzcienātājs, pamanījis, ka Arnolds sadalot aizmirsts.

— Nav atļauts, — paskaidro sargs. — Tas ir politiskais!

— Kā tā, nav atļauts, — turas pretī ieslodzītais, — šodien viss atļauts.

Arnolds saņem divas cigaretes, un sargs pats padod viņam uguni. Ieslodzīto valodas kļūst vēl skaļākas un jautrākas.

— Politiskais! — kliedz valūtas spekulants. — Vai cigaretes dabūji?

— Jā, — atsaucas Arnolds. — Paldies!

Konvojnieki sēž savā kupejā, pīpē cigārus un neliekas ne zinis par trokšņaino sarunu vagonā ...

Pēcpusdienā vilciens iebrauc Hamburgā. Arnolds skatās pa šauro, aizrestoto lodziņu. Kā vecs paziņa, kas atgriežas no ilga ceļojuma, viņš apsveic katru pilsētas ielu. Arnolds redz vecāku namu, kino «Ori-onu» .. . Ak, cik tālu pagātnē tas viss! Nez kā klājas vecākiem? Mātei? Gandrīz desmit mēnešus viņiem par mani nav ziņu ... Kā sviežas Kārlim Fišeram, laimīgajam vīram? Varbūt jau audzina dēlu? Vai viņš paretam tomēr neatceras mani? ... Ja viņi zinātu, ka mani pašlaik ved šurp kā cietumnieku ...

No stacijas ieslodzītos policijas mašīnā nekavējoties nogādā pilsētas cietumā.

— Nobēdzini smēķus, — konvojnieks pamāca valūtas spekulantu, — lai mūsējie neiekuļas nepatikšanās!

Ieslodzītos, ko pa ceļam vagonā tik stingri izolēja, cietumā ievieto lielā kopkamerā. Valūtas spekulants, mazs, kalsens, jau padzīvojis vīrietis ar gaišiem paplāniem matiem, arī šeit spēlē pirmo vijoli. Cigarešu palicis maz, tādēļ katrs saņem tikai pusīti. Arī tie, kas kopkamerā bija jau agrāk.

Smēķē pat Arnolds, kaut vai tādēļ vien, ka telpā stipri jūtama atejas smaka. Kā visur sadales kamerās, arī šeit sienas ir notraipītas un netīras. Lielais spļau-jamtrauks pie kameras durvīm, acīm redzot, jau nedēļām ilgi nav tīrīts; bieza spļaudekļu kārta klāj režģi. Tikko ieradies, kāds cietumnieks sāk dauzīt kameras durvis un prasa siltu ēdienu. Sargi atsaucas, ka tūlīt nesīšot.

Vienpadsmit nupat atvestie arestanti saņem pa bļodai biezas nūdeļu zupas. Arnolds tādu ēdienu sen nav baudījis. Bet kriminālisti ir neapmierināti, gaužas, ka zupā nav gaļas, un nospriež, ka tā neesot garšīga.

Kameras durvis tiek atslēgtas, un ienāk jauns iemītnieks. Arnoldam nolaižas roka — vesela karote nūdeļu viras izlīst uz grīdas. Ienācējs ir Kārlis Fišers.

Arī viņš jau pamanījis Arnoldu un steidzas tam klāt.

— Tu šeit? ... Ka tevi jupis! Sveiks, Arnold! — Pēdējos vārdus viņš izdveš čukstus.

— Sveiks, Kārli!

Viņi spiež viens otram roku. Acis iepletis, Kārlis Fišers veras draugā. Kā tas pārvērties! Vēl smailāka kļuvusi seja, vēl kalsnāka . . . Un šīs iedubušās acis! Sis rūgtais vaibsts ap muti, arī tā senāk nebija... Senāk! ... Ne gads nav pagājis! ...

Raugoties Kārļa Fišera izbiedētajās acīs, Arnolds uzmin viņa domas.

— Esmu pārmainījies, vai ne? — viņš jautā, cenzdamies smaidīt.

— Vai tu jau sen kā sēdi?

— Astoņus mēnešus!

— Berlīnē?

— Jā, gestapo pagrabā, Prinča Albrehta ielā.

— Man . . . mums par to nebija ne jausmas!

— Nevienam tas nebija zināms, — atbild Arnolds. — Vai tevi nupat apcietināja?

— Kur nu, jau pirms tris nedēļām. Sola šodien atbrīvot. Protams, ja gestapo necels iebildumus.

— Un kādēļ tevi arestēja?

— Dullais Deizens vainīgs.

— Redzi nu, es vienmēr baidījos, ka tā notiks!

— Ne jau tīšuprāt šis to darīja!

— Tu vēl aizstāvi viņu?

— Vai tad citādi viņš darītu sev galu?

— Sis izdarījis pašnāvību?

— Jā, noindējies.

— Un kāds tam sakars ar tevi? — jautā Arnolds.

— Ar mani? Jā, tūlīt pateikšu. Man bija jāpiedalās «Prieks dara stipru» rīkotajā braucienā, tā viņš vēlējās. Ceļojumi uz Norvēģiju vai Madeiru mūsdienu Vācijā vairs neesot bagātnieku privilēģija. Viņš vēlējās man to pierādīt. Bet Norvēģijas vai Madeiras vietā es kādā jaukā dienā nokļuvu pilsētas cietumā. Netiku ne gudrs, kas lēcies. Varbūt kaut kas ar darbu kuģu būvētavā? Jo es, — un Kārlis Fišers čukst vēl klusāk, — darbojos kuģu būvētavas šūniņas vadībā. Tad nopratu, ka vecais caurbira būs izmuldējies; man jautāja, ko es esot izteicies par valsts padomnieka Dīstelkampa runu kuģu būvētavā.

Par pilnvarnieka goda vārdu toreiz tiku stāstījis Deizenam, un biju parādījis viņam arī skrejlapas. Protams, es notēloju vientiesi. Man iegāza pa ģīmi, bet es paliku pie sava, ka neko nezinu.

Nākamajā dienā mani konfrontēja ar Deizenu. Šis sabijās, kad ieraudzīja manu uzpampušo aci. «Skat, Deizen,» es saku, «tā ir mana ceļazīme. Liels paldies!» Deizens galvu vien nogrozīja. Viņš noliedza visu, apgalvoja, ka nekad neesmu stāstījis par notikumiem kuģu būvētavā. Mani atkal aizveda. Dažas dienas vēlāk uzzināju, ka Deizens noindējies .. . Raibas lietas, vai ne? Man vairs nevarēja piešūt ne tik, cik melns aiz naga, un tagad taisās mani palaist vaļā.

. — Tad tev cūkas laime!

— Gluži manas domas, — smaidot apliecina Kārlis. — Paklau, kuģu būvētavā darbs tagad palēnām sokas!

Uzticības personu vēlēšanās sešdesmit septiņi procenti šogad balsoja par mums. Tas tik bija numurs ... Sie bija ietupinājuši kādu uzticības vīru — nacistu, un kniedētāji ar pasīvu pretošanos panāca, ka viņu atkal atbrīvoja. Arī sociķi darbojas līdz.

— Kopā ar mums? — jautā Arnolds.

— Pat mūsu iecirknī. — Kārlis Fišers pieliecas vēl tuvāk Arnoldam. — Tavs tēvs arī!

— Viņš? Ar mums?

— Jā, jā! Un arī kuģu būvētavā darbojas kāds sociāldemokrāts. Vai tu atceries Bergeru? Šlihtings vairākkārt pieminēja viņu ... Tas pats! Turas mums līdz. Šoreiz mums gan bija Maija svētki — nu zini, kad es tev saku, tie tik bija ko vērts!

— Maija svētki? — neticīgi pārjautā Arnolds. •— Pašiem savi Maija svētki?

— Savi? Skaidra lieta, ka mūsu; protams, oficiālo svinību ietvaros. Nelegāli Maija svētki, demonstrācija pret nacismu!

Arnolds netiek gudrs. Pašiem savas Maija svinības, oficiālos ietvaros, nelegālas ... — Tas tev jāpastāsta man labi sīki, — viņš mudina Kārli.

— Vai nedursies acīs, ka tik ilgi sarunājamies? — jautā Kārlis un pētoši palūkojas apkārt. — Ja tie uzodīs, ka mēs esam paziņas ...

— Pļāpā taču visi, arī tie, kas nav pazīstami. Etapā tas nav uzkrītoši. Vari runāt dialektā, vairums to nesaprot. — Pēc vientulībā aizvadītajiem mēnešiem Arnolds alkst dzirdēt, ko draugs pastāstīs. — Klāj tik vaļā!

— Labi! Laika mums diezgan. Iesim tur stūrī!

— Atstājiet mūs brītiņu mierā! — uzsauc Kārlis dažiem ziņkārīgiem arestantiem, kas uzkavējas tuvumā.

Un Kārlis stāsta.

26

— ... Pat mans vecais darbojas līdz, tu saki?

— Godam! Galvenais organizators ir sociāldemokrāts Bergers, tas pats no kuģu būvētavas, par kuru jau ieminējos. Saproti, kad Šlihtingu apcietināja, es viņu savedu kopā ar mūsu biedriem.

— Tu? Vareni! Un jums jau bijušas kopējas sanāksmes?

— Jā!

— Un mans tēvs piedalījās?

— Jā!

— Pastāsti labi sīki!

Atkal abiem tuvojas daži ieslodzītie un cenšas uztvert kādu vārdu no sarunas.

Tad iejaucas valūtas spekulants: — Pietiek jums ložņāt pa to kaktu! Vai neredzat, ka šiem kārtojamas personīgas darīšanas; netraucējiet viņus vienmēr!

Kārlis pusbalsī turpina savu stāstu.

— Satikties izlēma kādā septembra svētdienā. Viss gāja kā pa diedziņu. Tieši noliktajā laikā mēs sapulcējāmies ostā pie trešās pārceltuves. Motorlaivas «Nāra» stūrmanis cītīgi ņēmās ap dzinēju, apveltīdams ar greiziem skatieniem apkārtstāvošos.

Kad ierados, daži jau stāvēja pie pontona. Un, tuvāk panācies, biedru vidū ieraudzīju tavu tēvu. Ģērbies gaiši brūnā uzvalkā, kurā es viņu nekad vēl nebiju redzējis, un ar žoķeni galvā, viņš sejā šķita sakrities, toties jo kuplākas izskatījās ūsas.

«Nu,» es nodomāju, «ja viņš neuzrunās mani, labāk nogaidīšu, kamēr motorlaiva aties no krasta.»

Taisījāmies jau doties ceļā, kad klāt pienāca slepenās krasta apsardzes ierēdnis. «Kas vada jūsu kompāniju? Vai drīkstu lūgt caurlaides?»

Atklāti sakot, man saļodzījās ceļgali, bet Bergers nepiespiesti, it kā meklēdams kādu, palūkojās apkārt un sauca: «Trībič, šis kungs vēlas ar jums runāt!»

Pieteicās jauns cilvēks ar apaļu, laipnu seju. Viņš jau bija uz motorlaivas nolūkojis sev vietu. «Caurlaidi?» viņš prasa. «Kā tad! Lūdzu, mana karaklausības apliecība . . . «Prieks dara stipru» piektā sekcija, no Ilamhornas ... Te ir mana apliecība, es esmu vadītājs.»

«Vai izbraukumu policijā pieteicāt?»

«Lūdzu, te ir ieraksts!»

«Labi!» Ierēdnis viegli piemeta pirkstus pie gaiši pelēkās vasaras platmales. «Patīkamu atpūtu, kungi!»

«Paldies!... Paldies!...» mēs atsaucāmies un uzkāpām uz kuģa.

Kad sāka strādāt motors un «Nāra» lēni slīdēja prom no pontona, mēs jautri uzsmaidījām cits citam un sākām dziesmu par dzirnavnieku, kam prieks ceļot.. .

Krastā palicēji vēcināja mums ar rokām.

Mēs bijām pavisam desmit: Bergers, tavs tēvs, Trī-bičs, sociāldemokrāts — tas pats, kas uzrādīja karaklausības apliecību un «Prieks dara stipru» izziņu. — kāda veca biedre ar pensneju, kura bez mitas miedza acis, tad vēl viens augumā pasīks, mazrunīgs cilvēks, arī sociāldemokrāts, ar viltīgu seju un mazu, jocīgu ķīļbārdiņu. Jā, tie tad nu bija sociāldemokrāti . .. No mums piedalījās Gustavs Ilincs, Kurts Krāmers, Kārlis Bethers un es.

Es redzēju, ka Gustavs pienāk klāt Bergeram, un dzirdēju viņu jautājam: «Bet laivas stūrmanis?»

«Mūsējais,» īsi atteica Bergers.

Tikai tagad pamanīju, ka virs laivas plīvo nacistu karogs. Mūsu stūrmanis, mazs, stipri padrukns vīrs, kurš stāvēja laivas priekšgalā kabīnē pie stūres, nelikās ne zinis par visu, kas notika viņam aiz muguras. Bergers mūs uzrunāja. «Paklausieties! Lieku priekšā braukt uz Lūes grīvu, apmesties kaut kur krastā, kamēr motors atvelk elpu, mazliet iekost un pārrunāt šo to . . . Ar mieru?»

«Ar mieru!» visi atsaucās.

«Atceļā, manuprāt, piestāsim Vedelā, mūsu draugi komunisti tur izkāps un dosies mājup ar vilcienu. Mēs brauksim tālāk.

«Labi!» pārējie viņam piekrita.

«Tad saiesim ciešāk kopā un apspriedīsimies!

«Nāra» draiski un viegli lēkāja pa viļņiem, dažbrīd arī iegrima dziļāk, nekā vienam otram būtu pa prātam, un šļakatas lidoja pāri bortam.

Mēs gan nebraucām pašā fārvarterā, taču diezgan patālu no krasta. Mūs apsteidza zaļie Štādes un Blan-kenēzes līniju tvaikonīši, mūsu ceļu šķērsoja buru laivas un smagi piekrautie zvejas šoneri. Sirēnas kaucieni no jūras puses vēstīja, ka tuvojas tālsatiksmes tvaikonis. Saulē dzirkstīja ūdens klajs, un krastmalā baltoja zemnieku un zvejnieku nameļi.

Mēs, desmit ekskursanti, sēdējām cieši kopā; arī es pametu vietu laivas priekšgalā, kur pūta vējš. Mēs klausījāmies Bergerā, kas teica dažus vārdus par izbraukuma nolūku un mērķi. Viņš paziņoja, ka runājot ne tikai savā, bet arī savu draugu vārdā. Šo soii viņi esot apdomājuši ilgi, tāpat rūpīgi apsvēruši jautājumus, kas ar to saistīti. Viņš pieminēja kļūdas, kādas bijušas kā vieniem, tā otriem un kādas turpmāk vairs pieļaut nedrīkstot. Viņš neslēpa no mums, ka viņu rindās atskanējušas arī brīdinošas, pat noraidošas balsis.

Garām pabrauca kāds Meksikas preču tvaikonis. «Huan Mondec». Pie margām stāvēja matroži un noraudzījās uz mums.

«Pamājiet taču!» teica Bergers.

Mēs sākām vēcināt ar rokām. Bet, ko domā, neviens matrozis neatbildēja mūsu sveicienam. Nekustīgi tie stāvēja cits citam blakām un nolūkojās lejup uz mūsu motorlaivu. Kāds matrozis izslējās taisns, slaidā lokā nospļāvās pāri bortam un, rokas bikšu kabatās sabāzis, pagrieza mums muguru.

«Ha-ha-hā! . . . Ha-hā! ...» smējās tavs tēvs. «Vainīgs kāškrusta karogs! . . . Ha-ha-hā!» Viņš norāva cepuri, sajūsmā māja ar to un sauca: «Urā! Sveicināti!» — un mēs gavilēdami piebalsojām. Pat mūsu stūrmanis atskatījās un smējās līdz.

Kad Gustavs sāka runāt, bija jūtams, ka visi gaida, ko viņš teiks. Arī Gustavs apliecināja, ka runā ne tikai savā, bet savas partijas vārdā. Viņam neesot nodoma apcerēt pagātni un izvirzīt apsūdzības, viņš teica, tas neko nedošot. Kļūdījušies esot mēs visi, šīs kļūdas gan esot principiāli atšķirīgas, bet viņš netaisoties tās svērt un kvalificēt. Tās esot kļūdoties gūtās atziņas, kas mūs savedušas kopā, un tas fakts, ka mums visiem kopējs ienaidnieks — fašisms.

Pēc tam viņš stāstīja par nelegālās cīņas grūtībām, tās formām un metodēm, kas nemitīgi mainoties. Šī

321

21 — Tavs nezināmais brālis

ciņa kļūtu nesalīdzināmi vieglāka, ja sadarbotos visas izolētās grupas un šūnas un vienotā spēkā stātos pretī fašismam.

Pie varas fašisms nācis, izmantojot strādnieku nevienprātību. Varu tas saglabājot, viņš apgalvoja, tādēļ, ka šī šķelšanās nav novērsta. Nevarot gāzt fašismu, nesaliedējot strādnieku šķiru. Visiem, kas fašismu uzskata par savu niknāko ienaidnieku, pienācis laiks apvienoties kopējā cīņā.

Mūsu uzdevumi esot tik lieli, ka dažkārt nolaižoties rokas. Bet lieli esot ne tikai uzdevumi, tikpat liela esot arī mūsu atbildība vācu tautas un visu citu tautu priekšā. Fašisms Vācijā radot kara draudus visai Eiropai. Satriekt fašismu, tas nozīmējot ne tikai vācu tautu atpestīt no verdzības, koncentrācijas nometnēm un bendes cirvja, ne tikai mūsu tautu glābt no posta — nē, tas nozīmējot brīvību un mieru, un drošību visām Eiropas tautām.

Tikai tā spriežot, pilnībā varot izprast, cik diženi mūsu uzdevumi, cik lielu atbildību mēs nesam.

Gustavs teica plašu, tik tiešām lielisku runu. Viņš minēja arī mūsu šodienas uzdevumus.

Galvenais darbs pašlaik esot veicams uzņēmumos, viņš teica, pirmām kārtām lielajās rūpnīcās. Uzticības personu vēlēšanas liecinot, ka rūpniecībā nodarbinātie strādnieki lielākoties nepavisam neesot fašisma piekritēji. Tagad esot svarīgi tas, lai prasmīgi, soli pa solim izvērstu darbu nacistiskajās masu organizācijās. Tā, piemēram, ja viens vai vairāki biedri nebūtu organizācijā «Prieks dara stipru», mūsu apspriede uz upes šodien nevarētu notikt, un, lai strādātu veiksmīgāk nekā līdz šim un, galvenais, sistemātiskāk, jārada vienības komitejas ar abu partiju pārstāvjiem — vienota antifašistiskās cīņas vadība.

Gustava runa izraisīja spraigas debates. Bethers norādīja, ka uzskats par kapitālisma pakāpenisko atmir-šanu un pāraugšanu sociālismā daudzus padarot bīstami bezrūpīgus. Tiesa gan, kapitālisma pēdējā stundiņa vairs neesot tālu, — jau tagad, būdams vēl dzīvs, tas izplatot trūdu smaku; taču, jo tuvāk tas jūtot savu galu, jo zvēriskāk cīnoties par katru dzīvības mirkli,

.

un savā nāves agonijā tas varot sagandēt visu mūsu tautu, pat visu cilvēci, ja laikus tam neaplauzīšot sprandu.

Bergers runāja par nepieciešamību darboties līdz fašistiskajās organizācijās, lai gūtu tur ietekmi un nostiprinātu pozicijas. Dažs labs vēl spriedelējot, ka antifašists nevarot būt amatos «Pretgaisa aizsardzībā» vai «Darba frontē». Nepareizi! Par šiem amatiem pat jākarojot, lai pēc tam izmantotu tos cīņā pret fašismu.

Daudz vairāk uzmanības jāveltījot arī brīvo arodbiedrību atjaunošanai, piebilda Bethers. Rūpnīcu strādniekiem pilnīgi jāpārliecinoties, ka mums daudz piekritēju. Tas stiprināšot viņu ticību pašu spēkiem.

Sociāldemokrātu biedrene brīdināja, ka nedrīkstot par zemu novērtēt sievietes. Dažkārt pat krietnu antifašistu vidū vērojama nepareiza nostāja pret sievieti, nereti pret paša sievu.

īsta maza konference, kad es tev saku, apspriedām turpat vai visus jautājumus.

Skatienam atklājās Štādes smailais tornis un zemo namu jumti. Mēs braucām augšup pa Lūi un tad piestājām krastā. Zālē tika izklāts balts galdauts, katrs cēla galdā, ko bija paņēmis līdz, un sākās jautra maltīte. Apsēdies blakām tavam tēvam, es teicu: «Cik labi būtu, ja Arnolds šodien atrastos mūsu vidū!»

«Kas zina, kur viņš atrodas,» iesaucās tavs vecais. Un tad viņš vēl piebilda: «Kas zina, kā tam klājas.»

Laiks aizritēja ātri, un stūrmanis ieminējās, ka būtu vēlams atgriezties pirms tumsas.

Bergers piekrita. Stūrmanis iedarbināja motoru un piestāja pie mazas dēļu laipas, nedaudz lejpus līča. Te mēs ērti varējām iekāpt laivā.

Lēnām mūsu laiva peldēja lejup pa šauro upi, pretī plašajiem ūdeņiem. Drīz mēs ieraudzījām Blan-kenēzi un tālumā vakara mijkrēslī Hamburgu.

Mēs piecēlāmies, gatavodamies izkāpt, un atvadījāmies no saviem biedriem — sociāldemokrātiem.

«Pats galvenais, liekas, pārspriests,» teica Bergers. «Sešus biedrus vienības komitejā, no katras partijas trīs. Mūsu pārstāvji jau izraudzīti.»

«Trīs mūsējie arī,» atbildēja Gustavs.

«Nu, tad labu veiksmi kopējā darbā!»

Gustavs sita plaukstā vecajam sociāldemokrātam.

«Kur tiksimies, to zinām, atliek vienoties, kad!»

Gustavs pārlaida skatienu mūsu sejām. «Biedri Berger!» viņš sacīja klusu, taču tā, lai mēs visi dzirdētu. «Pēc iespējas ātri. Rit pat! Vai norunāts?»

«Lai notiek!» teica Bergers un smaidīdams pamāja.

Ko, vai tu brīnies Arnold? Tā norisa mūsu pirmā apspriede ar sociāldemokrātiem. Un kopš tās reizes darbs vedas lieliski.

27

Viņi paliek kopā vairākas stundas. Arnolds jautā bez mitas, pārsteigumiem nav gala. Tikai tagad viņš īsti spēj izprast, cik ilgi_ bijis dzīvs aprakts Prinča Albrehta ielas pagrabā. Ārpus cietuma mūriem cīņa turpinājusies un — pats svarīgākais: tā virzījusies uz priekšu.

Pagraba viennīcā viņam bieži uzmācās bažas, ka revolucionārā darbība varētu apsīkt, tāpat kā viņam tā piespiedu kārtā bija beigusies. Cik smieklīgas tagad liekas šīs šaubas! Un daudzi tūkstoši, kas šodien turas vēl nomaļus vai pat atklāti cīnās pret mums, rīt arī stāsies mūsu rindās.

Arnolds Kārļa vārdos smeļas jaunu spēku. Tas, ko šajās aizvadītajās drausmīgajās nedēļās viņš atkal un atkal sev apgalvojis, tagad apstiprinājies: mēs esam neuzvarami, stiprākie esam mēs! Un Kārlis Fišers? Vai toreiz nomākts, cerības zaudējis, viņš nepārstāja darboties? Es biju netaisns pret viņu. Tas bija tikai īslaicīgs pārtraukums; tagad viņš ir aktīvāks, enerģiskāks, paļāvīgāks nekā senāk.

— Tu domā, ka tevi atbrīvos? — Arnolds jautā.

— Cerams! Deizens taču miris. Kas nu vairs liecinās pret mani? Ko pateikt taviem vecākiem?

— Pasveicini viņus! Saki tēvam, ka es visu zinu un bezgala priecājos. Lai māte atsūta man veļu, ja atļaus. Vecais lai atraksta pāris rindiņu. Bet izloksnē, vai dzirdi? Atceries — izioksnē!

— Vai tevi tiesās?

— Neticu, nav nekādu pierādījumu.

— Tu tātad atkal nokļūsi Fūlsbitelā. Nu, cerēsim, ka esesieši nomainīti!

— Kennike noteikti palicis, — saka Arnolds un pūlas pasmaidīt.

Kameras durvis tiek atslēgtas. Ieslodzītie apklusuši raugās durvju virzienā.

— Kārli Fišer! — sauc nodaļas vahtmeistars.

— Jā! Šeit! — Vienā lēcienā Kārlis ir pie durvīm. — Klausos, vahtmeistara kungs?

— Atlaists!

— Atlaists? Vai tiešām? ... Uz Fūlsbitelu, vai ne?

— Nē, nē, jūs atbrīvo! Ejam!

— Vienu mirkli, vahtmeistara kungs, esmu ko piemirsis ...

Kārlis teciņus atgriežas kameras stūrī un izliekas, ka vēl kaut ko meklē.

— Sveiks, Arnold! Nenokar degunu! Mēs strādāsim arī tavā vietā. — Pieliecis seju tuvu drauga vaigam, viņš čukst: — Rot Front, Arnold! — Un skriešus izmetas laukā.

28

Vēl ilgi Arnolds sēž kameras stūrī, vēro ieslodzītos, kas pustumsā klimst apkārt pa telpu, un tomēr neko neredz un nedzird arī klusās sarunas: acu priekšā vēlreiz ataust pēdējā gada notikumi, un viņam liekas, ka tie aptver visu viņa dzīvi . . .

Darbojas tātad arī tēvs, turklāt kopā ar mums... Stefans un Renāte sūta man sveicienus gestapo pagrabā . . . Kārlis Fišers atkal brīvs . . . Deizens padarījis galu . . . Cik ilgs laiks īsti pagājis, kopš aizbraucu no šejienes? Nav ne gads. Deviņi mēneši ...

Pērnā gada novembrī? . . . Arnolds redz sevi vainas apziņā drebošu miglā aiz koka pie ostas kāpnēm . . . «Kas zina, kā risinātos notikumi,» viņš domā, «ja toreiz būtu uzdrošinājies atstāt slēptuvi.,.»

Karogs rūpnīcas dūmeņa galā . .. Kas par drosmīgu biedru šis Kārlis. Un kā viņš izaudzis ... Stefanam bijusi taisnība . ..

Stefans un Menne ... Kaut tikai viņus nenotvertu ... Kamēr mūsu rindās tādi biedri kā tie, tikmēr par nākotni nav jābaiļojas ... Un Renāte? Viņa palīdz Stefanam. Turpina darbu . . .

Tavs tēvs, Renāte, netic vācu strādniecībai. Viņam savus uzskatus nāksies grozīt. Vācu strādnieki padarīs Vāciju brīvu. Nāvei lemtais nekad neiemīlēs bendi. Kā gan vācu strādnieks lai iemīlētu fašistu ģenerāļus? Kaut tik viņiem neizdotos ieraut mūs karā, ko tie tik drudžaini gatavo . . .

Kamera kļuvusi tukša. Pēdējos trīs ar kopējo transportu aizved uz izmeklēšanas cietumu.

Arnolds paliek viens.

«Vai es esmu aizmirsts?» viņš domā. Vienalga, lai kad mani atcerētos, par vēlu tiem nebūs nekad. Lēni viņš staigā šurpu turpu pa lielo, tukšo kameru.

Pats svarīgākais uzdevums ieslodzījumā paveikts. Partija zina, kas ir nodevējs. Ko partija pasākusi, lai padarītu to nekaitīgu? Cik biedrus tas nodevis vēl? ... Kāda laime, ka tas neaiztika Stefanu ...

Ja viņš nodotu Stefanu, tad zaudētu sakarus ar partiju ... Tā, protams, būtu . . . Jā, kad Stefans atstāja Berlīni, Keplers nezināja, uz kurieni viņš aizbraucis, tas izprašņāja mani. Vai Stefans jau toreiz tam neuzticējās? ...

Vajag būt ap pusnakti. Sardze nomainīta. Ik pusstundu, kājas vilkdams, gaiteņus apstaigā sargs. Visapkārt dziļš, naksnīgs klusums. Arnolds atkal apsēdies kameras stūrī. Brīžiem gan uzmācas snaudiens, bet viņš jūtas pārāk satraukts, lai varētu aizvērt acis.

Kur tagad Kārlis Fišers? Varbūt jau pie vecākiem, varbūt viņi sēž kopā un runā par mani . ..

Kādēļ netiku aizvests? Mani atstājuši, lai vēl nopratinātu . . . Nakts pratināšanas gestapo mītnē — Arnolds zina, ko tas nozīmē . . . Vai iespējams vēl kas ļaunāks par sešiem mēnešiem Prinča Albrehta ielā? Diez vai . .. Var mani nobendēt, var izmest pa logu uz ielas, kā daudzkārt jau darīts ar citiem, un vēlāk paziņot, ka notikusi pašnāvība .. . Jā, to viņi var . ..

Kad kameras loga netīrajās rūtīs iespīd jaunās dienas agrīnā, vārā gaisma, dzirdams smagu soļu troksnis. Arnolds pieceļas ... Vai viņi nāk? Viņš nostājas pie pašām durvīm un gaida . . .

Pareizi! Kameras durvis tiek atslēgtas.

— Arnolds Klāsens?

— Jā!

Aiz sarga stāv trīs esesieši melnās uniformās, ar miroņgalvas zīmotnēm pie cepurēm.

— Sekot! Uz pratināšanu!

Arnolds ir bāls, bet mierīgs. Viņš pārkāpj kameras slieksni. Katrā pusē iet pa esesietim. Trešais seko no mugurpuses.

Drosmi, Arnold, drosmi! Tu cīnies par cēlu, taisnīgu ideju. Tu esi kaujinieks lielajā brīvības cīnītāju armijā, visstiprākajā armijā pasaulē. Tādēļ drosmi, Arnold!

Вилли Бредел

ТВОЙ НЕИЗВЕСТНЫЙ БРАТ

Роман

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Redaktore V. Balode. Māksi, redaktors A. Jēgers. Korektore I. Kopiņa. Tehn. redaktors J. Cakšs.

Nodota salikšanai 1962. g. 26. aprīli. Parakstīta iespiešanai 1962. g. 24. jūlijā. Papīra formāts 84X108‘/s2. 10,27 fiz. iespiedi.; 16,83 uzsk. iespiedi.; 16,45 izdevn. 1. Metiens 15000 eks. Maksā 97 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevniecības Nr. 15564-D2142. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūtījums Nr. 353.

A (Vācu)

Content

Brēdels Villijs Tavs nezināmais brālis

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA