Kellermanis Bernhards

Tunelis

Bernhards Kellermanis

Tunelis

.

PIRMĀ DAĻA

Nesen uzceltas Madison square Palaste ēkas iesvētību koncerts izvērsās par ievērojamāko notikumu visas sezonas sabiedriskajā dzīvē. Tik lielisks un vienreizīgs koncerts līdz šim vēl nebija pieredzēts. Orķestrī divsimt divdesmit dalībnieku, un katrs no tiem pasaulslavens mākslinieks. Koncertu diriģēt bija apņēmies lālaika ievērojamākais komponists, pēc tautības vācietis, kurš tikai par šo vakaru vien saņēma pasakainu honorāru — sešus tūkstošus dolāru.

Ieejas biļešu cenas pārsteidza pat ņujorkiešus. Lētāk par trīsdesmit dolāriem nevarēja dabūt nevienu vietu, biļešu spekulanti maksu par ložu bija saskrūvējuši līdz diviem simtiem dolāru un vēl augstāk. Neviens, kas tīkoja ieņemt sabiedrībā- redzamu stāvokli, nedrīkstēja izpalikt.

Pulksten astoņos vakarā Divdesmit sestā, Divdesmit septītā un Divdesmit astotā iela, tāpat arī Madison Avenue bija stāvgrūdām pilnas ar nepacietībā drebošām, dūcošām mašīnām. Kaut arī pieturējās divpadsmit grādu sals, biļešu pārdevēji, kam viss mūžs paiet, šaudoties starp švīkstošām automobiļu riepām, bija nosvīduši slapji; iežmieguši saujās dolāru

žūkšņus, viņi drosmīgi metās nikni dārdošo mašīnu nerimtīgi plūstošajā straumē. Biļešu spekulanti lēca uz kāpšļiem, šoferu sēdekļiem, pat automašīnu jumtiem, pūlēdamies ar savām aizsmakušajām, ķērcošajām balsīm pārkliegt motoru rūkoņu.

— Šeit! Lūdzu, šeit! Divas vietas parketā, desmitajā rindā! Viena biļete ložā! Divas parketā! ...

Gluži kā ložmetēja lādiņš ledainām sīpām pār ielu nobira krusa.

Līdzko noslīdēja kādas automašīnas rūts un atskanēja: «Šurp!» — biļešu pārdevēji metās mašīnu straumē tikpat veikli kā nirēji. Un, kamēr tie slēdza savus darījumus, bāza kabatās naudu, sviedru lāses uz pieres tiem sasala ledū.

Koncertam vajadzēja sākties pulksten astoņos, bet vēl ceturksni pēc astoņiem bezgalīgas automašīnu rindas gaidīja savu kārtu, lai piebrauktu pie baldahīna, kas spilgtajā gaismā un miklumā laistījās koši sarkans; no turienes ceļš veda mirdzošajā, gaismas pielietajā mūzikas tempļa hallē. Daudzbalsīgajā troksnī saplūda gan biļešu pārdevēju klaigas, gan krusas graudu sprakšķi pa baldahīna jumtu, gan švīkoņa, piebraucot automašīnām, kas zibenīgi cita citu nomainīja, bet Koncerta namā bariem vien plūda arvien jauni atbraucēji, kurus saspringtā ziņkārē ielenca tumšs sagaidītāju mūris; to acis priecēja dārgie kažoki, vizuļojošās dīvainās frizūras, mirgojošie dārgakmeņi, glāsmainais zīds, kas cieši apkļauj augumu, pavīd gleznas kājiņas baltās kurpēs, iespurdzas smiekli, pasprūk izsaucieni...

Piektās avēnijas, Bostonas, Filadelfijas, Bufalo, Čikāgas lepnā sabiedrība piepilda milzīgo, pārspīlēti

grezno, sārti zeltīto, tveicīgo zāli, kur visa koncerta laikā aši virmoja tūkstošiem vēdekļu. No sieviešu baltajiem, atsegtajiem pleciem un krūtīm cēlās skurbs smaržu mākonis, laiku pa laikam tam gluži neizprotami piejaucās prozaiskā un triviālā lakas, ģipša un eļļas krāsu dvaka, kas vēl nebija paguvusi izgaist nesen uzceltajā ēkā. Nepārredzama spuldžu jūra, plūsmodama no griestiem un balkoniem, piešalca zāli ar tik žilbīgi skaudru spožumu, ko spēja paciest vienīgi spēcīgi, veseli cilvēki. Parīzes modes noteicēji šai ziemā bija pavēruši uzvaras gājienu mazām Venēcijas cepurītēm, dāmas tās, pielāgojot safrizētajiem matiem, mēdza valkāt, mazliet atbīdītas pakausī. Šīs galvas rotas, tik smalkas kā zirnekļu tīkli, bija līdzīgas mežģiņotiem, gaisīgiem mākonīšiem ar apmalēm, viruļiem, lāstekām no visdārgākā materiāla, pērlēm un dimantiem. Nemitīgi ņirbēja vēdekļi, galvas liecās un grozījās, tāpēc pārpilnajā parketa vienā laidā zalgoja mirdzošs gaismas vilnis, un gan te, gan tur uzšķīlās un apdzisa briljantu zibšņi.

Bet pāri visai šai sabiedrībai, tikpat žilbinošai un krāšņai kā pati greznā koncertzāle, savus spārnus pleta senās pagājības dižo meistaru mūzika ...

Inženieris Maiks Alans un viņa jauniņā sieva Moda sēdēja kādā mazā ložā tieši virs orķestra. Šo ložu viņiem bija pagādājis Alana draugs Hobijs, tikko uzceltās Madison Square Palaste arhitekts, un tā nemaksāja Alanam ne centa. Alans nebija mērojis ceļu šurp no Bufalo, kur viņam piederēja darba rīku tērauda fabrika, lai klausītos mūziku, kuru necik augstu nevērtēja, bet gan tāpēc, lai iegūtu desmit minūšu ilgu tikšanos ar dzelzceļu magnātu, baņķieri Loidu, varenāko vīru Savienotajās Valstīs un vienu

no bagātākajiem cilvēkiem visā pasaulē; šai sarunai viņš piešķīra visai lielu nozīmi.

Pēcpusdienā, braucot vilcienā, Alans bija veltīgi mēģinājis apvaldīt vieglu satraukumu, un tagad, pametot skatienu uz Loida ložu pāri pretī un pārliecinoties, ka tā joprojām tukša, viņu atkal pārņēma tas pats neizprotamais nemiers. Taču viņš sevi pārvarēja un no jauna atguva savaldību.

Loida nebija. Iespējams, ka viņš vispār neatnāk. Un, ja atnāk, nav jau teikts, ka tam būs kāda izšķīrēja nozīme — kaut arī Hobijs atsūtījis triumfējošu telegrammu!

Alans sēdēja, kā mēdz sēdēt cilvēks, kam jāgaida un kam netrūkst pacietības to darīt. Ērti iegrimis krēslā, platos plecus atbalstījis pret atzveltni, kājas izstiepis tik tālu, cik vien ložā iespējams, viņš mierīgā garā lūkojās visapkārt. Alans nebija augumā garš, bet drukns un spēcīgs kā bokseris. Galva liela, drīzāk četrstūraina nekā garena, neparasti melnīgsnējās, skūtās sejas vaibsti parupji. Pat tagad, ziemā, vaigu galos nomanāmi vasaras raibumi. Tāpat kā visiem, arī Alana matus rūpīgi pāršķīra celiņš, tie bija brūni un mīksti un, atstarojot gaismu, spīdēja kapara sārtumā. Zem izteiksmīgās pieres slēpās skaidras, zilganpelēkas acis, kas pauda labsirdīgu, bērnišķīgu izteiksmi. Visumā Alans izskatījās pēc flotes virsnieka, kurš, nupat atgriezies no brauciena pa jūru, kur bijis pakļauts visiem vējiem, tagad nes sev līdz viļņu elpu un tikai gadījuma pēc ietērpies frakā, kas tam nemaz lāgā nepiedien. Gluži kā jebkurš veselīgs, mazliet robusts, tomēr labsirdīgs cilvēks, gan inteliģents, bet nekādas īpašas ievērības cienīgs.

Alans kavēja sev laiku, kā nu prata. Mūzikai nebija varas pār viņu, tā nevis sakopoja un padziļināja domas, bet, gluži otrādi, izklaidēja, izgaisināja tās. Viņš pētoši pārlaida acis pār milzīgo zāli, apbrīnoja tās griestu un ložu loka konstrukciju. Ievēroja mirguļojošo, ņirbošo vēdekļu jūru parketā un nodomāja, ka štatos naudas netrūkst, tātad te gluži labi varētu uzsākt to, kas viņam padomā. Apveltīts ar praktisku prātu, Maiks sāka aplēst, cik varētu maksāt apgaismojums šai lielajā mākslas templī. Novērtējis to uz apaļiem tūkstoš dolāriem, viņš nodevās atsevišķu vīriešu galvu apskatei. Sievietes viņu nepavisam nesaistīja. Tad atkal acis pārslīdēja pār Loida tukšo ložu un ieslīga lejup orķestrī, kura labais spārns bija labi pārredzams. Kā parasti cilvēkus, kas no mūzikas neko nesaprot, viņu pārsteidza orķestra mehāniskā precizitāte. Alans paliecās mazliet uz priekšu, lai saskatītu diriģentu, jo roka, kura turēja zizli, tikai reizēm pazibēja pāri margām. Kalsnais, smalkais džentlmenis ar šaurajiem pleciem, kuram viņi maksāja par šo vakaru sešus tūkstošus dolāru, bija Maikam neatrisināma mīkla. Viņš ilgi un uzmanīgi vēroja diriģentu. Jau šā vīra āriene izskatījās neparasta. Galva ar līko degunu, mazajām, spriganajām acīm, cieši sakniebtajām lūpām un plānajiem, atpakaļ sasukātajiem matiem atsauca atmiņā kliju. Varēja domāt — diriģentam ir vienīgi kauli un āda, un, protams, nervi. Viņš nesatricināmi stāvēja visa šā balsu un skaņu jūkļa vidū un ar vienu vienīgu baltās, šķietami nevarīgās rokas mājienu veidoja to pēc savas gribas. Alans viņu apbrīnoja, kā mēdz apbrīnot burvju māksliniekus, kuru noslēpumainās izdarības un prasmi pat nemēģina izzināt. Viņam palika iespaids, ka šis cilvēks uzradies no senseniem laikiem un pieder dīvainai, neizprotami svešādai rasei, kas lemta iznīcībai.

Tieši šai brīdī kalsnais diriģents pasvieda rokas augšup, kratīdams tās kā nevaldāma niknuma lēkmē, un pēkšņi likās, it kā šīm rokām būtu pārcilvēciska vara — orķestris uzbangoja un ar rāvienu apklusa.

Dobji brāzmojot nepārredzami plašajā telpā, zāli pāršalca aplausu lavīna. Alans uzelpodams sakustējās, lai celtos kājās. Taču viņš alojās, jo tur, lejā, koka pūšamie instrumenti jau ievadīja adadžo. No blakus ložas atskanēja kādas sarunas noslēguma vārdi:

— ... mīļais cilvēk, divdesmit procenti dividendes! Kur vēl iespējams labāku darījumu...

Un .Alanam gribot negribot vajadzēja atkal sēdēt mierīgi. Viņš vēlreiz sāka pētīt ložu loka veidojumu, ko nevarēja lāgā izprast. Turpretī Alana sieva, kas pati bija topoša pianiste, ar visu sirdi un dvēseli nodevās mūzikas varai. Līdzās vīram Moda izskatījās maza un trausla. Atbalstījusi glezno, tumšo madonnas galviņu balti cimdotajās rokās, viņa ļāvās skaņu bangām, kas no lejas plūda augšup, no augšas lejup, apņēma no visām malām. Milzīgā vibrācija, ar kādu orķestra divsimt instrumentu piepildīja gaisu, saviļņoja, aizskāra katru Modās nervu šķiedriņu. Plaši ieplestām acīm, nekā neredzēdama, viņa raudzījās tālē. Aiz lielā satraukuma viņas maigajos, gludajos vaigos uzziedēja apaļi, sārti plankumi.

Vēl nekad, tā Modai likās, viņa nebija tik izjusti pārdzīvojusi skaņu valodu, vēl nekad vispār šādu sniegumu dzirdējusi. Kāda maza melodija, neievērojams blakus motīvs iespēja izraisīt līdz šim nepazītu pacilātību. Kāda atsevišķa skaņa spēja izšķilt svešādu, apslēptu laimes jausmu un tā iekvēlināt, ka sirdī ielija žilbinoša gaismas šalts. Apskaidrots prieks un piepildītas skaistuma alkas — tās bija izjūtas, kādas viņā uzbūra šī mūzika! Parādības un sejas, ko skaņu viļņi nesa Modai pretī, bija šķīstītas apskaidrībā un gaismā, cildenākas par jebkuru īstenību.

Modās dzīve bija tikpat vienkārša un parasta kā viņa pati. Nekādu ievērojamu notikumu vai īpašas savdabības, tā līdzinājās tūkstošiem meiteņu un jaunu sieviešu dzīvei. Dzimusi Bruklinā, kur viņas tēvam piederēja drukātava, viņa bija uzaugusi lauku muižā Bērkšīras pakalnos, mātes, pēc izcelsmes vācietes, uzraudzīta un lutināta. Moda bija baudījusi labu izglītību, divas vasaras klausījusies Čotokas tā saucamajā vasaras skolā lekcijas, pieblīvējusi savu mazo galviņu pilnu ar veselu gūzmu zināšanu un gudrību, lai ātri vien visu atkal aizmirstu. Kaut arī muzikāli Moda neuzrādīja izcilas spējas, viņa bija pabeigusi mūzikas studijas pie labākajiem Minhenes un Parīzes skaņu meistariem. Kopā ar māti Moda daudz ceļoja — tēvs bija sen miris — un, kā jau visas meitenes, aizrāvās ar sportu un flirtēja. Bija izsapņojusi kādu jaunības jūsmu, par kuru tagad vairs nedomāja, bija atteikusi arhitektam Hobijam, kurš lūdza viņas roku, jo juta pret Hobiju tikai draudzību, un apprecējusies ar Maiķu Alanu, tāpēc ka viņš Modai patika. Modās mazā, dievinātā māmiņa nomira vēl pirms meitas apprecēšanās, un Moda ilgi lēja rūgtas asaras. Otrajā laulības gadā viņai piedzima bērns, meitenīte, ko viņa bezgala mīlēja. Tas arī viss. Moda bija divdesmit trīs gadus veca un laimīga.

Kamēr Moda, pacilāta un noreibusi, ļāvās mūzikas varai, sirdī kā pēc burvja mājiena uzplauka daudzkrāsains atmiņu brīnumzieds, tas, cita citu patvaļīgi nomainīdamas, šķita dīvaini skaidras un neizprotami nozīmīgas. Pēkšņi Modai visa viņas dzīve sāka likties noslēpumaina, pārdzīvojumiem bagāta un saturīga. Acu priekšā dievišķīgā apgarotībā parādījās viņas mazās māmiņas labsirdīgie vaibsti, bet neizraisīja ne smeldzi, ne skumjas, vienīgi prieku un vārdos neizsakāmu dāsnu mīlestību. Tā, it kā māte vēl atrastos starp dzīvajiem. Vienlaikus acis skatīja kādu Bērkšīras pakalnu ainavu, apvidu, kur viņa bērnībā bieži bija braukājusi ar divriteni. Taču ainavu apmirdzēja brīnumains skaistums un dīvaina spozme. Viņa atcerējās Hobiju un reizē arī redzēja savu jaunības laika istabu, pilnu ar grāmatām. Redzēja sevi sēžam pie klavierēm un vingrināmies. Bet tūlīt atkal uzradās Hobijs. Viņš bija apmeties līdzās uz kāda sola pie tenisa laukuma, kur jau krēsloja tik stipri, ka vairs tikko varēja samanīt laukuma baltās svītras. Hobijs sēdēja, pārlicis vienu kāju pāri otrai un, klaudzinādams ar raketi pa baltās kurpes purngalu, tēr-gāja. Moda redzēja pati sevi, redzēja sevi smaidām, jo Hobijs nerunāja neko prātīgu, tikai murmulēja kaut ko pieskanīgu savai mīlas pārpilnajai sirdij. Pēkšņi kāda līksma, pārgalvīga un nedaudz zobgalīga pasāža kā vēja brāzma aizpūta Hobiju prom un atsauca atmiņā jautro pikniku, kur viņa pirmo reizi sastapa Maiku. Moda bija aizbraukusi viesos pie Lin-dlejiem uz Bufalo — tas notika vasarā. Mežā stāvēja divas mašīnas, pavisam salasījušies kādi divpadsmit cilvēki — sievietes un vīrieši. Viņa atkal skaidri redzeja un pazina katra atsevišķā viesa seju. Bija karsts, vīrieši izmetušies kreklos, zeme kaisa. Tad vajadzēja vārīt tēju, un Lindlejs sauca:

— Alan, vai jūs neiekurtu uguni?

— Tiks izdarīts! — viņš bija atsaucies.

Modai tagad šķita, ka viņa jau toreiz iemīļoja viņa balsi, dobjo, silto balsi, kas trīsēja dziļi krūtīs. Un Moda noskatījās, kā Alans sakūra uguni. Kā nomaļus klusi lieca un lauza zarus, kā rosījās. Redzēja, kā viņš atrotītām piedurknēm notupās pie ugunskura un piesardzīgi uzpūta liesmas, tad pēkšņi Moda pamanīja uz viņa labā apakšdelma bāli zilganu tetovējumu: sakrustotus āmurus. Moda pievērsa tam Gra-ses Gordonas uzmanību. Grase Gordona — tā pati, kurai nule atgadījies laulības skandāls — izbrīnījusies pacēla acis uz Modu un sacīja:

— Vai tad tu, mīļā, nezini?

Un atklāja, ka šis Maiks Alans bijis «Tēvoča Toma» zirgu zēns, un pastāstīja melnīgsnējā, mūsainā puiša romantisko jaunības laika piedzīvojumu. Tur nu viņš, tupus nometies, pūta ugunī, nelikdamies ne zinis par visiem šiem tērgājošiem, līksmajiem ļaudīm, un šai acumirklī Moda viņu mīlēja. Protams, tā ir bijis, viņa tikai to līdz šim brīdim nezināja. Moda nu pilnīgi ļāvās savām jūtām pret Maiku. Atausa atmiņā Maika savdabīgais bildinājums, apprecēšanās, pirmie laulības dzīves mēneši. Tad nāca laiks, kad vajadzēja ierasties pasaulē viņas meitiņai, mazajai Edītei, un tā arī ieradās. Nekad Moda neaizmirsīs Maika rūpes, maigo un padevīgo gādību laika posmā, kurš ikvienai sievietei noder par mērauklu viņas vīra mīlestībai. Pēkšņi atklājās, ka Maiks ir nobažījies, nobijies kā bērns. Nemūžam Moda neaizmirsīs šo laiku, kad saprata, cik patiesi labs ir Maiks! Modās sirdi pārplūdināja silts mīlestības vilnis, viņa aizvēra acis. Sejas, atmiņas pagaisa, skaņu un saskaņu straume aiznesa viņu tālē. Viņa vairs nedomāja neko, pilnīgi atdodamās savām izjūtām...

Pēkšņi Modās ausis iesitās dārdoņa, tik spēcīga, it kā grūtu mūris, viņa satrūkās un dziļi ievilka elpu. Simfonija bija beigusies. Maiks, jau piecēlies kājās un atbalstījies uz ložas malas, izstaipīja notirpušos locekļus. Parkets bangoja un plosījās.

Moda, apskurbusi un saviļņota, arī piecēlās un gluži negaidot sāka vētraini aplaudēt.

— Aplaudē taču, Maik! — viņa nesavaldīgi gavilēja, sejai aiz satraukuma kvēlojot.

Alans smējās par Modās neparasto uzbudinājumu un, viņai izdabādams, pāris reižu skaļi sasita plaukstas.

— Bravo! Bravo! — sauca Moda savā gaišajā, skāņajā balsī un aiz saviļņojuma miklām acīm pārliecās tālu pāri ložas malai.

Diriģents slaucīja kalsno, aiz pārguruma bālo seju un pateikdamies atkal un atkal palocījās. Kad ovācijas vēl arvien nerimās, viņš ieplestām rokām norādīja uz orķestri. Tā bija nepārprotami liekuļota kautrība, »kas Alanā viesa spīvu netīksmi, jo viņš māksliniekus nekad nebija uzskatījis par pilnvērtīgiem cilvēkiem un, taisnību sakot, domāja, ka bez tiem var ļoti labi iztikt.

Turpretī Moda aizrautīgi pievienojās jaunajai su-minājuma brāzmai.

— Paskat, Maik, man pārplīsa cimdi! Kāds mākslinieks! Vai viņš nebija burvīgs?

Modās lūpas sajūsmā pavērās, acis spulgoja kā dzintars, Maikam viņa šādā ekstāzē likās neparasti skaista. Viņš pasmaidīja, atbilde izskanēja negribēti vienaldzīga:

— Jāf lielisks puisis!

— Ģēnijs! — iesaucās Moda, aizrautīgi aplaudēdama. — Ne Parīzē, ne Berlīnē, ne Londonā, nekur neesmu neko līdzīgu dzirdējusi...

Viņa aprāvās un pievērsās durvīm, jo ložā ienāca arhitekts Hobijs.

— Hobij! — Moda vēl arvien plaukšķināja, jo, tāpat kā tūkstošiem citu klausītāju, kāroja vēlreiz izsaukt diriģentu. — Aplaudē, Hobij, lai viņš iznāk vēlreiz! Hip! Hip! Bravo!

Hobijs aizspieda ausis un gluži kā palaidņa puika iesvilpās.

— Hobij! — iekliedzās Moda. — Kā tu uzdrošinies! — Viņa sašutusi piespēra kāju pie zemes. Šai brīdī diriģents, slaucīdams sviedrus, parādījās vēlreiz, un Moda sita plaukstas, cik jaudas.

Hobijs nogaidīja, kamēr ovācijas aprimst.

— Cilvēki gluži kā bez prāta! — viņš sirsnīgi smējās. — Kaut kas traks! Es jau tikai tāpēc iesvilpos, Moda, lai tracis būtu lielāks. Kā tev klājas, meitēn? Un tev, vecīt?

Tikai tagad radās izdevība pienācīgi apsveicināties.

Visus trīs saistīja īsta, neviltota draudzība. Alanam nebija svešas Hobija agrākās jūtas pret Modu, un, kaut arī neviens par to nekad neminēja ne vārda, tas piešķīra abu vīriešu attiecībām savdabīgu siltumu un īpašu pievilcību. Hobijs, joprojām mazliet iemīlējies Modā, bija pietiekami taktisks un saprātīgs, lai to nekad neliktu manīt. Modās nekļūdīgā sievietes nojauta gan neļāva sevi maldināt. Ar tikko manāmu triumfu, kas reizēm atblāzmoja viņas glāsmainajās, brūnajās acīs, Moda sildījās Hobija mīlestības saulē un savukārt neskopojās ar patiesām, nesavtīgām draudzības izpausmēm. Visi trīs dažādos dzīves apstākļos bija laimīgi, ja radusies izdevība sniegt palīdzīgu roku, pakalpot cits citam, un jo sevišķi Alans jutās lielu pateicību parādā Hobijam, kurš pirms vairākiem gadiem bija viņam izgādājis piecdesmit tūk-tošu dolāru' tehniskiem mēģinājumiem un fabrikas iekārtošanai un pats devis galvojuiriu. Turklāt Hobijs pēdējā laikā bija daudz pūlējies, lai ieinteresētu dzelzceļu karali Loidu par Alana pasākumu, un izgādājis arī tagad gaidāmo tikšanos. Hobijs būtu Alana labā darījis visu, kas vien iespējams, jo apbrīnoja draugu. Jau toreiz, kad Alans vēl nebija neko citu paveicis, kā vien atklājis savu dimņnttēraudu ala-nītu, Hobijs mēdza jautāt visiem paziņām:

— Starp citu, vai jūs pazīstat Alanu? To, kurš atradis alanītu? Gan^jau vēl dzirdēsiet par viņu!

Draugi tikās ik gadus vairākas reizes. Vai nu Alans brauca uz Ņujorku, vai arī Hobijs ciemojās pie viņiem Bufalo. Katru vasaru viņi trīs nedēļas mēdza pavadīt kopā Modās nelielajās lauku mājās Bērkšīras Pakalnos, Strautufermā. Katra tikšanās draugu dzīvē izvērtās par lielu notikumu. Tādās reizēs šķita, ka laiks atkāpies par trim četriem gadiem, un visas viņu jautrajā pulciņā kopā pavadītās stundas atkal atdzīvojās un ielīksmoja sirdi.

Šoreiz prieks bija sevišķi liels, tāpēc ka visu garo ziemu viņi nebija redzējušies. Gluži kā lieli bērni, visi trīs smiedamies un priecādamies apbrīnoja cits citu no galvas līdz papēžiem. Moda zobojās par Hobija lakkurpēm, kurām uz kapēm, kā jau dendijam, bija tādi spožas ādas izciļņi kā degunradža rags, bet Hobijs savukārt kā īsts lietpratējs modes jautājumos atzinīgi novērtēja Modās kostīmu un Alana jauno fraku. Un, kā parasti, tiekoties pēc ilgāka laika, simtiem aši izmestu jautājumu jaucās ar simtiem tādu pašu atbilžu. Hobijam, kā vienmēr, bija atgadījušies visneparastākie un dīvainākie piedzīvojumi, kurus stāstot viņš lika draugiem šo to noprast. Tad saruna pievērsās koncertam, jaunākajiem notikumiem un paziņām.

— Kā jums patīk mans mūzikas templis? — uzvaroši smaidīdams, jautāja Hobijs, jo zināja jau iepriekš draugu atbildi. Alans un Moda arī neskopojās ar cildinājumiem un slavinājumiem. Viņi apbrīnoja visu.

— Un foajē?

— Pamatīgi, Hobij!

— Vienīgi zāle šķiet uzbāzīgi grezna, — iebilda Moda. — Man patiktu, ja tā būtu vienkāršāka.

Arhitekts labsirdīgi pasmaidīja.

— Protams, Moda! Tā tam vajadzētu būt, ja cilvēki nāktu šurp klausīties mūziku. Taču gar to viņiem nav nekādas daļas. Cilvēki nāk, lai kaut ko apbrīnotu un ļautu apbrīnot sevi. «Uzburiet mums teiksmu pili, Hobij,» sacīja konsorcijs, «zālei jāpārspēj viss, kas līdz šim redzēts!»

Alans piekrita Hobijam. Taču pirmām kārtām apjūsmoja nevis zāles dekoratīvo krāšņumu, bet ložu drosmīgo veidojumu, kas brīvā lokā slējās gaisā.

Hobijs glaimots samiedza acis.

— Tas nemaz nebija tik vienkārši, — viņš sacīja. — Krietni vien vajadzēja palauzīt galvu. Kamēr loku sastiprināja, visa tā būšana šūpojās pie katra soļa. Tā... — Hobijs cilājās pirkstgalos. — Strādnieki dabūja pasvīst baiļu sviedrus .. .

— Hobij! — Moda, aši atkāpdamās no malas, pārspīlētās bailēs iesaucās. — Nebiedē mani.

Hobijs smaidīdams aizskāra viņas roku.

— Nav ko baidīties, Moda. Es puišiem teicu: pagaidiet tikai, kamēr loks būs pilnīgi noslēgts, — nekāda pasaules vara, varbūt vienīgi dinamīts spētu ... Hallo! — pēkšņi viņš skaļi sveicināja lejā kādu paziņu, kas, pielicis pie mutes saritinātu programmu, bija viņam uzsaucis no parketa. Un Hobijs uzsāka sarunu, kuru varētu saprast pāri visai zālei, ja tai pašā laikā tikpat nekautrīgi skaļi nesarunātos citi.

Nupat jau arī daudzi bija pamanījuši un pazinuši Hobiju pēc viņa neparastā izskata. Hobijam bija gaišākie mati visā zālē, sidrabaini spīguļojoši, šaurās sejas vieglprātīgie, draiskie vaibsti izteikti angļu tipa, mazliet uzrauts deguns, gandrīz baltas skropstas. Pretstatā Alanam viņam bija trausls, glezns augums. Acumirklī no visām pusēm pret viņu pavērsās lornetes, binokļi un visās malās tika minēts viņa vārds. Hobijs bija viens no populārākiem cilvēkiem Ņujorkā un iemīļotākiem vīriešiem sabiedrībā. Ekstravagantā uzvedība un talants padarīja viņu īsā laikā slavenu. Gandrīz vai katru nedēļu par viņu laikrakstos parādījās kāda humoristiska piezīme.

Četru gadu vecumā Hobijs prata meistarīgi zīmēt puķes, sešu gadu vecumā tikpat meistarīgi attēlot zirgus (piecu minūšu laikā viņš uzskicēja uz papīra veselu baru auļojošu zirgu) un tagad prata meistarīgi rīkoties ar dzelzi un betonu un celt debesskrāpjus. Hobijam bija arī gadījušies savi piedzīvojumi ar sievietēm, un divdesmit divu gadu vecumā viņš paspēlēja Montekarlo veselu bagātību — simt divdesmit tūkstošus dolāru. Gads gadā, par spīti lielajiem ienā-kūmiem, viņš slīga parādos pāri savam sidrabaino matu celiņam, bet ne mirkli par to nebēdāja.

Hobijs bija reiz gaišā dienas laikā jājis cauri Brod-vejai uz ziloņa. Viņš bija arī tas, kurš pirms gada «četras dienas tēloja miljonāru», luksus vilcienā aizbrauca uz Jelovstounparku un atgriezās no turienes kā lopu dzinējs. Viņš guva rekordu bridža ilgspēlē, nepieceļoties no galda četrdesmit astoņas stundas. Hobiju pazina vai visi tramvaju vadītāji, kas viņu uzrunāja ar «tu». Hobija neskaitāmie stiķi un niķi gāja no mutes mutē, jo viņš bija dzimis jokdaris un nepārspējams komiķis. Visa Amerika smējās par viņa joku, kuru viņš bija izstrādājis, izmantodams konkurences sacensības gaisa satiksmē Ņujorka — Sanfrancisko. Hobijs bija lidojis ar pazīstamā miljonāra un sportista Vanderštifta lidmašīnu un no astoņi simti vai tūkstoš metru augstuma, visur, kur varēja saskatīt lejā pulcējamies cilvēkus, kaisījis zīmītes, uz kurām bija rakstīts: «Panāc augšā, mums vajadzētu aprunāties!» Hobijs pats par šo joku bija tik ļoti sajūsmināts, ka visa ceļojuma laikā, divas dienas ilgi, to nenoguris atkārtoja. Vēl tikai nupat, pirms kādas nedēļas, viņš atkal pārsteidza Ņujorku ar kādu grandiozu, vienlīdz ģeniālu, kā arī vēlamu projektu: Ņujorka — Amerikas Venēcija! Tā kā veikalu rajonā zeme vairs nebija samaksājama, Hobijs ieteica Hudzonā, īstriverā un Ņujorkbejā celt milzu debesskrāpjus, veselas ielas uz betona kvadriem, ko savienotu paceļami tilti, lai lielajiem okeāna tvaikoņiem rastos brīvs ceļš. «Herolds» bija publicējis Hobija fantastiskos zīmējumus, un projekts ieliesmi-nāja visu Ņujorku. Hobijs viens pats deva pietiekami vielas vai veselam baram žurnālistu. Vienā laidā viņš varēja noņemties un bazūnēt par sevi un saviem nodomiem, nespēdams nevienu dienu iztikt bez atbalss atklātībā. Tāds bija Hobijs un tai pašā laikā visspējīgākais, visvairāk meklētais Ņujorkas arhitekts.

Hobijs beidza sarunāties ar paziņu parketā un atkal pievērsās draugiem.

— Pastāsti taču, Moda, ko dara mazā Edīte! — Kaut arī jau iepriekš bija apvaicājies par bērnu, kuram viņš bija krusttēvs.

Ne ar ko citu nevarētu Modās sirdi vieglāk iekarot. Šai brīdī viņai Hobijs likās «burvīgs». Pietvīkusi viņa jūsmīgi un pateicīgi uzlūkoja draugu ar savām glāsmainajām, brūnajām acīm.

— Es jau tev sacīju, Hobij, ka Edīte ar katru dienu kļūst jaukāka! — Moda atbildēja maigā, mātes mīlestības pārpilnā balsī, un viņas acīs rotājās prieks.

— Tāda jau mazā ir vienmēr bijusi.

— Jā! Bet, Hobij, tu nemaz nevari iedomāties, cik viņa gudra! Un jau sāk šo to runāt.

— Pavēsti viņam par to notikumu ar gaili, Moda, — iejaucās vidū Alans.

— Kā tad!

Un Moda, starojoša un laimīga, pastāstīja mazu, jocīgu atgadījumu, kurā viņu meitenītei un kādam gailim bija galvenā loma. Visi trīs smējās tik aizrautīgi kā bērni.

— Man viņa labi drīz atkal jāredz! — nolēma Hobijs. — Pēc divām nedēļām būšu pie jums. Un citādi, tu saki, Bufalo bija garlaicīgi?

— Neganti! — Moda steigšus apstiprināja. — Fū, garlaicīgāk par garlaicīgu, Hobij, līdz nāvei apnicīgi! — Viņa sarauca smalkās uzacis un šobrīd izskatījās patiesi nelaimīga.

— Lindleji pārcēlušies uz Monreālu, to jau tu zini.

— Žēl gan.

— Grase Kosā jau kopš rudens atrodas Ēģiptē.

Un Moda izkratīja Hobijam sirdi. Cik gan neciešami garlaicīgi reizēm var būt! Un jo sevišķi vakaros! Tad kā jokodamās pārmetošā balsī piebilda:

— Un, cik jautrs sarunu biedrs ir Maiks, man tev, Hobij, nav jāsaka! Viņš pamet mani vēl vairāk novārtā nekā senāk. Reizēm augu dienu neiznāk no fabrikas. Tagad viņš vēl uzvijām ,bez visiem tiem krāmiem, kas viņam jau ir, iegādājies veselu bateriju izmēģinājuma urbju, kas nepārtraukti, dienu un nakti, urbina granītu, tēraudu un dievs zina ko vēl visu ne. Ap šiem urbjiem viņš noņemas, gluži kā apmāts, nudien, Hobij, kā nez ar kādiem dārgumiem! Pat naktīs sapņos tos redz ...

Alans sāka skaļi smieties.

— Ļauj, lai viņš ņemas, Moda! — Hobijs pamirkšķināja savas gaišās skropstas. — Gan jau viņš zina, ko dara. Tu taču nebūsi greizsirdīga uz urbjiem, meitēn?

— Es tos gluži vienkārši ienīstu! — attrauca Moda. — Neticu arī, — viņa piesarkusi turpināja, — ka viņš būtu kopā ar mani braucis uz Ņujorku, ja te nevajadzētu kārtot kādas darīšanas.

— Nu paklausies, Moda! — Alans sašuta.

Hobijam turpretī Modās jokojot izteiktais pārmetums atsauca atmiņā svarīgāko no visa, kas bija sakāms Alanam. Pēkšņi viņš kļuva nopietns un satvēra Alanu aiz frakas atloka.

— Paklausies, Maik, — Hobijs mazliet apslapēja balsi, — baidos, ka būsi šodien velti braucis šurp no Bufalo. Vecais Loids nejūtas īsti vesels. Pirms stundas piezvanīju Etelei Loidai, bet viņa vēl nezināja, vai viņi ieradīšoties koncertā. Tas jau nu patiesi būtu traki nepatīkami.

— Nav svarīgi, lai tieši šodien, — atteica Alans, ne ar vaibstu neizrādīdams vilšanos.

— Lai nu kā, Maik, es dzīšos viņam pa pēdām kā pats nelabais! Neatkāpšos ne soli! Nu, pagaidām uz redzi!

Brīdi vēlāk Hobijs ar skaļu «Hallo!» saucienu ieslīdēja vienā no blakus ložām, kur trīs jaunas, sarkanmatainas dāmas sēdēja kopā ar savu māti.

Pēkšņi pie pults atkal uzradās diriģents ar kalsno klijas galvu, no timpānu puses uzvilnīja sākumā tikko jaušami, tad pamazām pieaugoši pērkona grāvieni. Fagoti intonēja kādu vaicājuma un smeldzīga žēluma pārpilnu motīvu, ko skaņu strūkla veidoja un kāpināja tikmēr, kamēr to uztvēra vijoles, lai savukārt skandētu savā valodā.

Moda atkal ļāvās mūzikas varai. Turpretī Alans sēdēja krēslā, vienaldzīgi raudzīdamies tālumā, krūtis viņam smacēja nemierpilns satraukums. Tagad viņš nožēloja, ka atbraucis. Loida priekšlikums ierasties uz īsu apspriedi koncertzāles ložā nebija licies dīvains, jo šis savdabīgais, bagātais cilvēks tikai ārkārtīgi retos gadījumos kādu aicināja savā mājā, tāpēc Alans bez vilcināšanās uzaicinājumu pieņēma. Viņš Loidu attaisnotu gadījumā, ja tas tiešām, būtu slims. Taču Alans prasīja, lai pret projektu, kura lielums reizēm nomāca viņu pašu, izturas ar pienācīgo cieņu! Projektu, pie kā Alans bija augām dienām un naktīm piecus gadus ilgi strādājis, viņš līdz šim uz-

ticēja tikai diviem cilvēkiem: Hobijam, kurš tiklab prata klusēt, ja bija vajadzīgs, kā arī gvelzt, ja tas nebija liegts. Un tad nu Loidam. Pat Modai ne. Alans sagaidīja, ka Loids, ja vien iespējams, centīsies ierasties. Sagaidīja, ka Loids vismaz atsūtīs kādu paziņojumu, noteiks citu satikšanās iespēju! Ja tas nenotiks — nu, tad viņš vairs negribēja ar šo untumaino, bagāto sirdzēju ielaisties nekādās darīšanās.

Mūzikas skaņās trīsuļojošais gaiss, smaržas, žilbī-gās gaismas plūdi, dārgakmeņu vizulīgā zaiga, visa šī pārsmalcinātības atmosfēra, kas paloja ap viņu, atraisīja Alana domas un pacēla dzidrā apskaidrībā. Prāts darbojās raiti un noteikti, kaut arī pēkšņi viņu pārņēma nevaldāms satraukums. Projekts — tas bija viss! Projekts — tas Alanam nozīmēja vai nu celšanos augšup, vai kritienu lejup. Viņš bija par mēģinājumiem, informācijām, tūkstošiem priekšdarbu atdevis visu, kas viņam bija, un, taisnību sakot, ja projekts netiktu realizēts, tad jāsāk dzīve no gala. Projekts, bija* dzīvības jautājums! Viņš aprēķināja savas izredzes kā algebrisku problēmu, kur katrs atsevišķs loceklis ir iepriekšējo iznākumu rezultāts. Pirmām kārtām par projektu varētu ieinteresēt Tērauda trestu. Trests, konkurējot ar Sibīrijas dzelzsrūdu, bija zaudējis un patlaban pārdzīvoja nedzirdētu klusuma periodu. Varētu derēt, ka trests metīsies uz projektu kā plēsts! Citādi Alans varētu uzsākt ar to karu ne pa jokam. Varētu doties triecienuzbrukumā pret lielkapitālistiem, tādiem kā Morgans, Vanderbilts, Gūlds, Astors, Makajs, Hafemeijers, Belmonts, Vit-nijs, un kā nu viņus tur visus sauca. Paņemt zem apšaudes uguns lielo banku citadeli. Varētu galu galā, ja cits nekas nelīdzētu, saistīties ar presi.

Mērķi iespējams sasniegt pa apkārtceļiem, īstenībā Loids viņam nemaz nav vajadzīgs. Tomēr ar Loidu kā sabiedroto pasākums izvērstos par veiksmīgu triecienuzbrukumu, bez viņa tā būtu moku pilna laušanās uz priekšu, kur grūti jāieķaro katra zemes pēda. Tā Alans, ne redzēdams, ne dzirdēdams kaut ko sev apkārt, sēdēja pievērtām acīm un ciešā apņēmībā izstrādāja nodomāto karagājienu visos sīkumos...

Pēkšņi pār zāli, kas mūzikas hipnozē slīga dziļā klusumā, pārskrēja šalkoņa. Galvas sakustējās, dārgakmeņi iezaigojās žilbīgāk, iemirgojās lornetes, binokļi. Mūzikas viļņi patlaban burzguļoja maigā piano, un diriģents satraukti pagrieza galvu, jo zālē atskanēja čuksti. Bija atgadījies kaut kas, kam lielāka vara pār auditoriju nekā divsimt divdesmit mūziķu, diriģenta un nemirstīgā komponista radītai hipnozei. Blakus ložā kāds zemā balsī čukstēja:

— Viņa izrotājusies ar Rosy Diamond... no sultāna Abdulhamida dārgumu glabātavas . . . divsimt-tūkstoš dolāru ...

Alans pacēla acis — loža pāri pretī grima krēslā — Loids bija ieradies!

Tumsā tikko saskatāms liegi iezīmējās Eteles Loi-das pazīstamais profils. Zeltaini gaišos matus ļāva nojaust vienīgi neskaidra vizma, un pie kreisajiem deniņiem, kas bija pievērsti publikai, lāsmoja liels, gaiši iesārts dārgakmens.

— Vai jūs redzat, kāds kakls, pakausis, — blakām čukstēja tā pati balss. — Vai esat kādreiz tamlīdzīgu pakausi redzējis? Stāsta, ka Hobijs, arhitekts ... jā, tas pats gaišmatis, kurš pirmīt te blakus ...

— To jau nu var iedomāties! — apslāpēti atbildēja kāda cita balss ar skaidri anglisku akcentu, tad atskanēja klusi smiekli.

Loida ložu aizmugurē nošķīra priekškars, un pēc tā, kā Etele pagriezās, Alans secināja, ka Loids sēdēja aiz viņas. Alans pieliecās Modai pie auss:

— Loids tomēr atnācis.

Taču Moda atradās pilnīgi mūzikas varā. Viņa pat nedzirdēja, ko Alans saka. Iespējams, ka viņa vienīgā visā zālē vēl nezināja, ka iepretī, izrotājusies ar Rosy Diamond, sēž Etele Loida. Reiz, no visas sirds pārdzīvodama dziļas aizgrābtības mirkli, ko bija izraisījusi mūzika, Moda taustīdamās pastiepa savu mazo roku uz Alana pusi. Un Alans to saņēmis mehāniski glāstīja, kamēr tūkstošiem ašu, drosmīgu domu nomainīja cita citu un ausis šo to uztvēra no tā, ko blakus ložā čukstēja un murmināja.

— Dimanti? — jautāja paklusa balss.

— Jā, — tikko dzirdami izdvesa otra. — Stāsta, ka tā viņš sācis. Austrijas atradnēs.

— Vai viņš spekulēja?

— Savā ziņā tomēr. Viņš bijis kantīnes saimnieks.

— Un jūs sakāt, ka viņam nav piederējis nekāds raktuves iecirknis?

— Viņam bija pašam sava raktuve. — Klusi, apslāpēti smiekli.

— Es nesaprotu.

— Tā mēļo. Bijusi pašam sava veida raktuve, kas nemaksājusi ne centa ... Strādniekus, kā jūs zināt, rūpīgi pārmeklē ... norij dimantus.

— Pirmoreiz to dzirdu ...

— Loids, kā stāsta . . . kantīnes saimnieks ... viņš kaut ko bēris viskijā . .. izraisīja vemšanu . . . viņa dimantu raktuve . . .

— Neticami!

— Tā runā! Un tagad viņš ziedo miljonus universitātēm, observatorijām, bibliotēkām .. .

— Ai, ai, ai! — pilnīgi satriekta nogaudās čukstošā balss.

— Turklāt viņš ir smagi slims, vairās no cilvēkiem — viņa mitekli apņem metru biezi betona mūri, lai tur neiekļūtu ne skaņa ... gluži kā cietumnieks ...

— Ai, ai, ai...

— Klusu! — Moda sašutumā pagrieza galvu uz runātāju pusi, un balsis aprāvās.

Starpbrīdī Hobija linu baltā galva parādījās Loida ložā, kur Hobijs tik sirsnīgi kā labai paziņai kratīja Etelei Loidai roku.

— Vai redzat, ka man taisnība! — zemā balsī skaļi noteica runātājs kaimiņu ložā. — Hobijs ir laimes luteklis! Tur jau, protams, ir arī Vanderštifta nopelns...

Tad Hobijs pārnāca šai pusē un pabāza galvu Alana ložā.

— Maik! — viņš uzsauca. — Vecais vēlas ar tevi runāt!

II

— Tas ir Maiks Alans! — sacīja Hobijs, uzsizdams Alanam uz pleca.

Nodurtu galvu, sakņupiS Loids sēdēja pustumšajā ložā, no turienes varēja redzēt daļu no mirdzošā balkona loka, kur čaloja un smējās greznās dāmas un kungi. Loids nepacēla acis, šķita, ka viņš nebūtu

teikto dzirdējis. Taču pēc brīža apdomīgi un sausi, ar čerkstošu pieskaņu balsī ierunājās:

— No visas sirds priecājos jūs redzēt, Alana kungs! Esmu pats ar jūsu projektu iepazinies. Tas ir drosmīgs, liels, iespējams! Viss, ko varu darīt, tiks darīts!

Šai brīdī viņš pastiepa Alanam roku, īsu, stūrainu plaukstu, gļēvu, gurdenu un zīdaini mīkstu, tad pagrieza pret viņu seju.

Hobijs jau bija draugu šim brīdim sagatavojis, tomēr Alanam vajadzēja savaldīties, lai noslēptu šausmas, kādas iedvesa Loida izskats.

Loida sejai bija līdzība ar buldogu. Apakšžoklis, nedaudz izvirzījies uz priekšu, atsedza zobus, nāsis rēgojās kā apaļi caurumi, un asarojošās, iekaisušās acis šajā brūnajā, izžuvušajā un nekustīgajā vieplī slēpās ieslīpās spraudziņās. Galva gluži kaila. Atbaidoša ēde bija sakropļojusi un izkaltējusi Loida kaklu, seju un galvu, bet tumši brūno ādu un sarauktos muskuļus uzspīlējusi pār kauliem. Šīs sejas radītais iespaids bija tik baismīgs, ka, to ieraugot, ikviens neviļus nobālēja vai pat zaudēja samaņu, tikai cilvēki ar stipriem nerviem spēja tajā vērties bez satricinājuma. Loida seja atgādināja, traģikomisku buldoga masku, un tai pašā laikā tas līdzība ar dzīvu miroņgalvu iedvesa šausmas. Alanam tā atsauca atmiņā indiāņu mūmijas, kādas bija gadījies atrakt, ceļot jaunu dzelzceļlīniju Bolīvijā. Šīs mūmijas tupēja, sagumušas kantainās kastēs. Galvas izžuvušas, aiz mezglaini sačokurotām, smīnošām lūpām atviezti labi saglabājušies zobi, acis ar baltu un tumšu akmentiņu palīdzību atdarinātas tik dabiski, ka, tajās raugoties, pār muguru skrēja šermuļi.

Loids, kurš ļoti labi apzinājās savas ārienes ietekmi uz citiem, jutās apmierināts ar iespaidu, kādu tā atstāja uz Alanu, un ar savām mazajām, miklajām acīm pētoši vēroja Alana vaibstus.

— Tā gan, — viņš atkārtoja, — jūsu projekts drosmes ziņā pārspēj visu, ko jebkad esmu dzirdējis, — un turklāt reāls!

Alans palocījās un teicās priecājamies, ka pamodinājis Loida kunga interesi par savu plānu. Brīdis bija Maika dzīvē izšķirošs, un tomēr viņš, sev par izbrīnu, jutās pilnīgi mierīgs. Vēl ienākot ložā, viņš bija satraukts, bet tagad uz Loida strupajiem, precīzajiem jautājumiem atbildēja skaidri un lietišķi. Pats nezinādams, kādēļ, Alans saskarē ar šo cilvēku, kura izskats, karjera un bagātība būtu samulsinājusi tūkstošiem citu, jau pašā sākumā jutās drošs.

— Vai priekšdarbi ir tiktāl, ka jūs rīt pat varētu ar savu projektu uzstāties atklāti? -— beigās Loids vēl noprasīja.

— Tam nepieciešami trīs mēneši.

— Tad nezaudējiet ne mirkli! — Loids apņēmīgi noteica. — Starp citu, esmu pilnīgi jūsu rīcībā.

Viņš vieglītēm paraustīja Alanu aiz piedurknes un norādīja uz savu meitu.

— Tā ir Etele Loida, — viņš iepazīstināja.

Alans pagriezās pret Eteli, kas visas sarunas laikā

bija viņu vērojusi, un sveicināja.

— How do you do, mister Alan,[1] — Etele mundri atņēma un, atklāti vērdamās viņam sejā, sniedza roku tik dabiski un brīvi, kā šīs sabiedrības sievietes paradušas.

— Tad tāds jūs izskatāties! — pēc īsa brīža viņa piebilda ar tikko jaušamu, šķelmīgu smaidu, aiz kura mēģināja noslēpt savu interesi par Maiku.

Alans palocījās un samulsa, jo jaunu dāmu klātbūtnē jutās neveikli.

Viņš ievēroja, ka Etele bija pārmērīgi nopūderējusies. Viņa šķita līdzīga pasteļkrāsās darinātai gleznai — tādu maigumu un gaismēnu meitene izstaroja, ko vēl pastiprināja matu gaišums, acu zilums un jauno lūpu liegais sārtums. Kaut arī Etele Maiku apsveica kā liela dāma, tomēr viņas balsī ieskanējās kaut kas bērnišķīgs, it kā viņai nebūtu vis deviņpadsmit — to bija pateicis Hobijs, — bet divpadsmit gadu.

Alans, vēl joprojām mulsi smaidīdams, nomurmināja kādu pieklājības frāzi.

Etele viņu neatlaidīgi vēroja, reizē kā cēla sabiedrības dāma, kuras interese ir pagodinājums, un reizē kā ziņkārīgs bērns.

Etele Loida bija tipiska amerikāņu skaistule. Slaika, lokana un sievišķīga. Krāšņajiem, gaišajiem matiem piemita neparasta, zeltaina vizma, sievietes, kurām tādi nav, mēdz apgalvot, ka tie esot krāsoti. Pārlieku garajās skropstās bija aizķērušies pūdera putekšņi. Acis tumši zilas un skaidras, bet garo skropstu ēnā likās viegli aizplīvurotas. Eteles profils, piere, ausis, pakausis — viss cildens, dižciltīgs un brīnum skaists. Taču uz meitenes labā vaiga jau varēja manīt drausmīgās slimības pazīmes, tās slimības, kas tik ļoti izkropļojusi viņas tēvu. No zoda kā tikko manāma dzimumzīme līdz pat mutes kaktiņam stiepās ar pūderi gandrīz pilnīgi noslēptas, lapas svēd-rām līdzīgas svītriņas.

— Esmu paradis kopā ar meitu iztirzāt visus jautājumus, kas mani sevišķi interesē, — Loids atsāka, — tāpēc neņemiet ļaunā, ka esam kopīgi apsprieduši jūsu projektu. Meita prot klusēt.

— Jā, es protu klusēt! — Etele moži apstiprināja un smaidot pamāja ar skaisto galvu. — Mēs stundām ilgi iedziļinājāmies jūsu plānos un tikmēr apsvērām, kamēr arī tēvs aizrāvās. Un tagad jau tu esi par tiem sajūsmā, vai ne, tēt?

Loida sejas izteiksme palika tikpat nekustīga kā iepriekš.

— Tētis jūs apbrīno, Alana kungs! Jums vajag mūs apciemot, vai gribat?

Eteles viegli aizplīvurotais skatiens iegrima Alana acīs, bet atklāts, sirsnīgs smaids apstaroja viņas skaisto lūpu izliekumu.

— Jūs patiesi esat ļoti laipna, mis Loida, — Alans atbildēja, tikko manāmi smaidīdams par viņas centību un aizrautīgo tērzēšanu.

Etelei šis smaids patika. Viņa bez liekas kautrēšanās vēroja Alana baltos, spēcīgos zobus, grasījās kaut ko piebilst un jau pavēra muti, bet tobrīd orķestris sāka dārdoši spēlēt. Etele atvainodamās viegli pieskārās tēva ceļgalam, jo vēl arvien runāja un tēvs bija liels mūzikas mīļotājs, — *tad izteiksmīgi pačukstēja Alanam:

— Esmu jūsu sabiedrotā, Alana kungs! Apsolu, ka darīšu visu, lai tēvs savas domas nemainītu. Jūs jau zināt, ka viņš reizēm to dara. Es piedabūšu tēti parūpēties, lai darbs sāktu kūsāt! Uz redzēšanos!

Alans saņēma viņas roku un atvadījās ar pieklājīgu, bet gandrīz vienaldzīgu galvas mājienu, kas Etelei zināmā mērā sagādāja vilšanos, — un ar to arī izbeidzās saruna, kura izšķīra tiklab Alana mūža darba likteni, kā ari iezīmēja jauna laikmeta iestāšanos Vecās un Jaunās pasaules attiecībās.

Pilnīgi iekšēja pārdzīvojuma un domu varā pēc šīs uzvaras Alans kopā ar Hobiju izgāja no Loida ložas.

Durvīs viņi uzgrūdās kādam gadus divdesmit vecam jauneklim, kurš tikko paguva atlēkt nost, citādi tiktu nogāzts zemē. Acīm redzot, viņš bija mēģinājis pie Loida ložas durvīm noklausīties sarunu. Jauneklis vainīgi smaidīja, tā atzīdamies savā nodarījumā un lūgdams atvainot. Viņš bija «Heralda» reportieris un atnācis te ar uzdevumu aprakstīt vakara sabiedrisko norisi. Bez liekas kautrēšanās viņš nostājās Hobijam cejā.

— Mister Hobij, kas ir šis džentlmenis?

Hobijs palika stāvam un, būdams labā omā, draudzīgi pamirkšķināja.

— Vai jūs viņu nepazīstat? Tas ir Maiks Alans, no Alana instrumentu rūpnīcas Bufalo, dimanttē-rauda alanīta atklājējs, Grīnriveras čempions boksā un gaišākā galva visā pasaulē.

Žurnālists sāka skaļi smieties.

— Jūs aizmirstat Hobiju, Hobija kungs!

Tad, pamādams uz Loida ložas pusi, čukstus pazemīgi piebilda:

— Vai ir kas jauns, Hobija kungs?

— Jā, — Hobijs smiedamies devās tālāk. — Jūs būsiet pārsteigts! Mēs ceļam tūkstoš pēdu augstas karātavas, pie kurām ceturtajā jūlijā [2] pakārs visus Ņujorkas avīžu skribentus.

Hobija joks nākamajā dienā tiešām parādījās laikrakstā reizē ar mistera Maika Alana viltus portretu; šo alanīta dimanttērauda atklājēju Č. H. L. (Čarlzs Horācijs Loids) pieņēmis savā ložā, lai pārrunātu kādu pasākumu miljonu vērtībā.

m

Moda vēl arvien nodevās mūzikas baudai. Tomēr viņa vairs nespēja tajā gremdēties ar tādu svētlaimes izjūtu kā iepriekš. Viņa bija novērojusi visu, kas norisinājās Loida ložā. Moda gan zināja, ka vīra domas nemitīgi nodarbina jaunais plāns, «varens gabals», kā viņš pats mēdza teikt, kāds izgudrojums, projekts, viņa nekad pēc tā neprašņāja, jo nekas viņas būtībai nebija svešāks par mašīnām un par tehniku vispār. Viņa arī ļoti labi saprata, cik svarīgi vīram nodibināt sakarus ar Loidu, taču klusībā pārmeta Mai-kam, ka viņš izvēlējies apspriedei tieši šo vakaru. Vienīgo vakaru šai ziemā, kad abi kopā atbraukuši uz koncertu. Moda nespēja aptvert, kā viņš varēja šāda garīga baudījuma laikā domāt par veikala darījumiem! Reizēm viņai paplaiksnījās doma, ka viņa lāgā neiederas Amerikas dzīves veidā, kur visa noteicējs ir tikai un vienīgi bizness, šķita, ka justos laimīgāka Vecajā pasaulē, kur cilvēki vēl prata veikala darījumus norobežot no atpūtas. Bet tas nebija vienīgais, kas Modu satrauca, mīlošas sievietes nemaldīgā, allaž modrā nojauta brīdināja, ka «varenais gabals», šie Loidi un kā viņus tur visus sauca, ar kuriem Maikam turpmāk pastāvīgi būs jāsastopas,

vēl vairāk atraus viņai vīru nekā fabrika un pašreizējā darbība Bufalo.

Pār Modās pacilāto noskaņu nogūla ēna, un viņa sarauca pieri. Bet tad sejā piepeši atplaiksnīja kluss prieka atspulgs. Kāda fūgai līdzīga draiska un līksma pasāža, pēkšņi izraisot neizprotamu domu virknējumu, bija atsaukusi atmiņā mazo meitiņu un kopā ar to piedzīvotos brīnum jaukos brīžus, kas allaž aplaimo mātes sirdi. Modu vilināja vēlēšanās saklausīt mūzikā sava bērna likteņgaitas, un sākumā viss ritēja lieliski. Jā, tik laimīgai jākļūst Edītei, tieši tādai jāizveidojas Edītes dzīvei! Bet pār rotaļīgo, saulaino līksmību pēkšņi nogūla smagnēja, grūtsirdīga Maestoso sostenuto ēna, tā nomāca un pamodināja ļaunas nojautas.

Modās sirdspuksti kļuva rāmāki. Nē, nekad viņas mazā, jaukā meitiņa, ar kuru viņa rotaļājās kā bērns un kuru audzināja kā pieredzējusi sieviete, nekad mazā neredzēs ļaunumu, tās dzīve nekļūs līdzīga šai mūzikai. Kāda neprātīga iedoma — ļauties tādiem minējumiem! Moda iztēlē pārliecās pār mazo, lai ar savu augumu aizsargātu to no ļaunu vēstošām, brīdinošām skaņām, un pēc brīža viņai izdevās novirzīt domas citur.

Palīdzīgu roku sniedza pati mūzika. Jauna skaņu šalts aiztrauca Modu teiksmainā ilgu pasaulē, saules apmirdzētā un krāšņā, kur aprimst viss nemiers un bažas. Viņa atkal ar sirdi un dvēseli iegrima mūzikā. Skaņu viļņi, kvēlu, valdzinošu melodiju aukaini šūpoti, vēlās ar elpu aizraujošu, svelošu kaismi, un Moda jutās kā vētras svaidīta lapa. Tad mežonīgi elsojošā kaismes liesma sadūrās ar kādu nepārvaramu šķērsli, un varens vilnis šļākdamies gāzās pret [3]

33

klinti, dārdošās bangas sašķīda klaigas, vaimanās, trīsuļojošās, baiļu nomāktās balsīs.

Modai radās sajūta, ka vajadzētu savā nodabā mierīgi pārdomāt kaut ko gluži svešādu, neizprotamu un noslēpumainu. Klusums, kas sekoja orkānam, bija tik valdonīgs, ka visi ņirbošie vēdekļi parketā sastinga. Nedroši, vilcinādamās, ar jaušamu disonansi balsis orķestri atdzīvojās, — vēdekļi atsāka trīsuļot, — samocītās, pie zemes pieplakušās balsis, kas ar grūtībām saspringti cīnījās, lai izplūstu melodijā, vērta Modu domīgu un skumju. Smējēji fagoti, tāpat arī smeldzošo ciešanu paudēji čelli runājās ar viņu, un Modai šķita, ka piepeši viņas apskaidrotajām acīm pavērtos viss noietais dzīves ceļš. Moda nebija laimīga, kaut arī Maiks viņu dievināja un viņa to savukārt bezgala mīlēja, — nē, nē, kaut kas nebija tā, kā vajag, kaut kā trūka ...

Šai brīdī, tieši šai brīdī Maiks pieskārās viņas plecam un steigšus sāka čukstēt pie auss:

— Atvaino, Moda, — mēs dosimies trešdien uz Eiropu. Man vēl daudz darba Bufalo, jāsagatavojas braucienam. Ja mēs ietu tūlīt, tad pagūtu uz nakts vilcienu. Kā tu domā?

Moda neatbildēja. Viņa sēdēja rāmi un nekustīgi. Pār pleciem un pakausi sejā saplūda asiņu šalts. Acīs pamazām sariesās asaras. Tā pagāja dažas minūtes. Šobrīd viņa sirdī patiesi ļaunojās uz Maiku. Modai likās nežēlīgi, ka vienīgi veikalu darījumu dēļ viņai nejauj noklausīties koncertu līdz galam.

Alans ievēroja, ka Moda aprauti elpo un viņas vaigi piesarkuši. Viņa roka joprojām gulēja uz sievas pleca. Viņš to noglāstīja un samierinoši čukstēja:

— Labi, paliksim, mīļotā, es tikai tā ieminējos. Mēs tikpat labi varam braukt arī rit no rīta agri.

Taču Modās garastāvoklis bija pagalam sabojāts. Mūzika tagad likās mokoša, iedvesa bailes un nemieru. Vēl viņa svārstījās šaubās, vai piekāpties vai ne, kad pamanīja, ka Etele Loida bez liekas kautrēšanās pavērsusi binokli šurp; to pašu mirkli Moda dzīrās celties, lai ietu. Viņa piespieda sevi pasmaidīt, un Alans jutās ļoti pārsteigts par sievas maigo, vēl miklo skatienu, ar kādu viņa aicināja:

— Iesim, Maik!

Viņa priecājās, ka Maiks laipni un pieklājīgi līdzēja piecelties, un, līksmi smaidīdami, šķietami vislabākā omā abi pameta ložu.

IV

Centrālajā stacijā viņi ieradās brīdī, kad vilciens jau bija sācis kustēties.

Moda sabāza rokas kažoka kabatās un no augstu saceltās apkakles vērās Maikā.

— Tur aizripo tavs vilciens, Maik, — viņa smējās un pat necentās savu prieku slēpt.

Aizmugurē stāvēja kalpotājs Leons, sirms ķīnietis, kuru visi bija pasākuši saukt par «Lionu» [4]. Lions turēja rokās ceļa somas un ar mulsu smaidu grumbainajā, vecīgajā sejā nolūkojās vilcienam nopakaļ.

Alans izvilka pulksteni un pamāja.

— Žēl gan, — viņš labsirdīgi noteica. — Lion, brauksim atpakaļ uz viesnīcu.

Sēžot mašīnā, viņš paskaidroja Modai, ka tieši viņas dēļ nokavēšanās esot nepatīkama, jo viņai droši vien kravāšanās sagādāšot daudz darba.

Moda pasmaidīja.

— Kāpēc? — viņa jautāja, raudzīdamās vīram garām. — Kur tu ņēmi, ka es vispār braukšu līdz?

Alans pārsteigts paskatījās uz viņu.

— Gan jau brauksi, es tā ceru, Moda!

— Nudien nezinu, vai tur kas iznāks — ceļot ar Edīti ziemas laikā. Un bez Edītes es nekustos no vietas.

Alans domīgi vērās tālē.

— Tas man nemaz neienāca prātā, — viņš paklusējis atsāka. — Jā, kā tad, Edīte. Tomēr man šķiet, ka šo jautājumu varētu nokārtot.

Moda nekā neteica. Viņa gaidīja. Tik viegli viņš vis šoreiz vaļā netiks. Pēc brīža Alans piebilda:

— Tvaikonī taču nav sliktāk kā viesnīcā, Moda. Es pasūtīšu luksuskabīnes, lai jums būtu ērtāk.

Moda labi pazina savu vīru. Viņš neplīsies virsū, lai viņa brauc, nelūgsies. Neteiks vairs ne vārda un arī neīgņosies, ja tā ļaus viņam braukt vienam.

Moda redzēja, ka Maiks mēģina ar šīm domām samierināties.

Viņš izskatījās norūpējies un vīlies. Viņam nebija ne miņas, ka atteikšanās braukt varētu būt tēlota, jo pats nekad savu mūžu neizlikās, pastāvīgi bija vienkāršs un atklāts, tik vienkāršs un atklāts, ka Moda vienmēr no jauna jutās pārsteigta.

Pēkšņā maiguma izplūdā viņa satvēra Alana roku.

— Protams, es braukšu līdz! — Moda sacīja, mīļi palūkodamās vīram acīs.

— Nu redzi, nu! — roku.

viņš pateicīgi paspieda Modās

Pārvarējusi slikto jutoņu, Moda saka līksmi un ņipri tērgāt, sirds, pēkšņi kļuvusi viegla, iesila priekā. Viņa apjautājās par Loidu un ta meitu.

— Vai Etele bija laipna?

— Viņa tiešām izturējās ļoti jauki, — Alans sacīja.

— Kāda viņa tev liekas?

— Ļoti dabiska, protams, mazliet pat naiva, gandrīz kā bērns.

— Ko nu! — Moda smējās un pati nesaprata, kāpēc vīra atbilde atkal izraisīja vieglu nepatiku. — Maik, tu taču nepazīsti sievietes! Mīļais dievs! Etele Loida — un dabiska! Etele Loida — un naiva! Hahaha!

Tagad arī Alanam sanāca smiekli.

— Viņa man tiešām tāda likās, — viņš apgalvoja.

Moda iekarsa.

— Nē, Maik, savu mūžu neesmu neko jocīgāku dzirdējusi! — viņa iesaucās. — Tādi jūs, vīrieši, esat! Es nezinu, Maik, nevienu, kas būtu tik mākslots kā šī Etele Loida! Ārējais dabiskums ir tikai viņas lielā prasme izlikties. Tu vari man ticēt, Etele ir rafinēta, koķeta persona un viss viņā ir tīrais aprēķins. Viņa gribētu jūs, vīriešus, visus apburt. Paļaujies uz mani, es viņu pazīstu. Vai tu redzēji, kādas viņai sfinksas acis?

— Nē, — Alans godīgi atzinās.

— Nē? Bet viņa reiz teikusi Mābelei Gordonai: «Man ir sfinksas acis, visi to saka.» Un tev viņa liekas naiva! Viņa ir tik ļoti iedomīga, šis skaistais radījums, ak tu mīļais dievs! Vismaz katru nedēļu reizi

viņas attēls parādās laikrakstos. «Etele saka! ...» Dienu un nakti viņa gādā par reklāmu sev, gluži tāpat kā Hobijs. Pat viņas labdarība ir vienīgi reklāma.

— Bet varbūt viņai tiešām ir laba sirds, Moda? — Alans iebilda.

— Etelei Loidai? — Moda smējās, tad, pietverdamās pie ātri traucošās, zvalstīgās mašīnas niķelētajiem turekļiem, spēji ielūkojās Maikam acīs. — Maik, vai viņa tiešām ir tik skaista?

— Jā, skaista viņa ir gan, bet nez kāpēc pārāk stipri pūderējas!

Moda izskatījās vīlusies.

— Vai tu esi viņā iemīlējies, Maik? Tāpat kā visi? — viņa klusi vaicāja, liekuļodama bailes.

Alans smējās un pievilka sievu klāt.

— Tu esi maza muļķīte, Moda! — viņš iesaucās, pieglauzdams sievas vaigu pie savējā.

Moda tagad jutās gluži apmierināta. Kādēļ gan šodien viņu satrauc katrs nieks? Kas viņai par daļu gar Eteli Loidu?

Kādu brīdi klusējusi, viņa vaļsirdīgi ierunājās:

— Iespējams, ka Etelei tiešām laba sirds, es tam pat ticu.

Bet, tikko pateikusi, Moda atskārta, ka īstenībā gluži vis netic tai Eteles labajai sirdij. Nē, nudien, šo lien viņa netika ar sevi nekādā galā.

Pēc vakariņām, kuras viņi paēda istabā, Moda tūlīt gāja gulēt, bet Maiks palika salonā, lai rakstītu vēstules. Taču Moda nespēja aizmigt. Agri no rīta cēlusies, viņa jutās pārgurusi. Viesnīcas istabas sausais, karstais gaiss izraisīja vieglu drudzi. Dienā pārdzīvotie uztraukumi, ceļojums, koncerts, ļaužu pūlis, Etele Loida — viss no jauna atainojās pārgurušajās

smadzenēs. Ausīs atkal skanēja koncertā dzirdētā mūzika, balsis. Pastarpām bija saklausāma automašīnu riepu švīkstoņa. Signāltaures. Tālumā aizdunēja vilcieni.

Mirklī, kad Moda grima miegā, viņu pamodināja sprakšķi apkures radiatoros. Viņa dzirdēja, kā lifts, gausi celdamies augšup, sīca. Pa durvju spraugu vēl arvien spīdēja gaisma.

— Maik, vai tu joprojām raksti? — viņa jautāja, tikko pavērdama lūpas.

— Liecies tik gulēt, — viņš mudināja tik zemā balsī, ka Modai vieglā nomidzī sanaca smiekli.

Viņa aizmiga. Un pēkšņi juta, ka locekļus sagrābj stindzinošs aukstums. Dīvaina nemiera un baiļu tirdīta, Moda pamodās vēlreiz un pārdomāja, kas viņu tā iztrūcinājis. To pašu brīdi arī atcerējās. Viņa bija sapņojusi, ka iegājusi istabā pie Edītes un redz tur sēžam Eteli Loidu. Etele Loida, žilbinoši skaista, ar dimantu uz pieres, rūpīgi apgulda mazo Edīti, gluži tā, it kā būtu Edītes māte ...

Maiks vienā kreklā sēdēja dīvāna stūrī un rakstīja. Te durvis pavērdamās nošvirkstēja, un tajās parādījās Moda naktskreklā, miegdama gaismā acis.

Viņas mati vizuļoja. Moda izskatījās ziedoša kā meitēns, no viņas strāvot strāvoja jaunības dvesma. Bet acis nemierīgi šaudījās.

— Kas tev kait? — jautāja Alans.

Moda mulsi smaidīja.

— Nekas, — viņa sacīja, — redzēju muļķīgu sapni.

Viņa apsēdās krēslā un saglauda matus.

— Maik, kāpēc tu neej gulēt?

— Vēstulēm jātiek rīt ar kuģi prom. Tu saaukstēsies, mīļotā.

Moda pakratīja galva.

— Ai nē, gluži otrādi, te ir ļoti karsts. — Viņa uzlūkoja Maiku možām acīm. — Paklau, Maik, — viņa ieminējās, — kāpēc tu man nekā nestāsti, kas tev ar Loidu par darīšanām?

— Tu man neesi jautājusi, — Alans smaidīdams apdomīgi atbildēja. — Es negribēju arī par to runāt, iekams nekas noteikts nebija zināms.

— Vai tu man nepateiktu tagad?

— Protams, Moda.

Alans izklāstīja savu plānu. Atbalstījies pret dīvāna atzveltni, labsirdīgi smaidīdams, mierīgā garā viņš izskaidroja projektu, tā, it kā grasītos vienīgi celt tiltu pāri īstriverai. Moda sēdēja naktskreklu mugurā, brīnījās un nekā nesaprata. Bet, kad sāka atskārst, izbrīns pieauga vēl lielāks, acis pletās arvien plašākas un spožākas. Galva metās karsta! Tagad viņa saprata vīra darbošanos pēdējos gados, mēģinājumus, modeļus un neskaitāmos plānus. Tagad saprata arī, kāpēc viņš bija steidzinājis doties ceļā: nedrīkstēja kavēties ne mirkli! Un saprata, kāpēc lielajai vēstuļu kaudzei jātiek rīt ar kuģi prom. Mo-dai gandrīz vai šķita, ka viņa atkal sapņo...

Kad Alans bija ar stāstu galā, Moda joprojām sēdēja spulgām acīm, kas starot staroja apbrīnā.

— Nu, tagad tu zini, mana maziņā! — Alans sacīja un lūdza, lai viņa ejot gulēt. Moda piegāja vīram klāt, apskāva cieši jo cieši un noskūpstīja tieši uz mutes.

- Maik, mans mīļotais Maik, — viņa klusi murmināja.

Taču, kad Maiks vēlreiz lūdza, lai viņa liekoties gultā, Moda tūlīt paklausīja un vēl gluži kā norei-būsi izgāja no istabas. Negaidot radās doma, ka Maika grandiozais pasākums ir tikpat varens kā tās simfonijas, kuras viņa bija dzirdējusi šodien, tikpat varens — tikai gluži citāds.

Bet pēc brīža, Alanam par pārsteigumu, Moda ienāca atkal. Rokā viņa nesa segu un čukstot:

— Strādā vien, strādā, — saritinājās līdzās uz dīvāna. Atslējusi galvu pret vira sāniem, Moda aizmiga.

Alans pacēla acis no darba un nolūkojās uz sievu. «Cik skaista, cik aizkustinoši mīļa ir mana mazā Moda,» viņš nodomāja. «Es nevilcinādamies ziedotu viņas dēļ savu dzīvību.»

Tad atkal cītīgi ķērās pie rakstīšanas.

v

Nākamajā trešdienā Alans ar Modu un Edīti uzkāpa uz vācu «Trīsdienu» kuģa, kas devās uz Eiropu. Hobijs brauca līdz, lai pavadītu «kādu nedēļu» kopā.

Modai garastāvoklis bija pastāvīgi lielisks. Šķita, ka atgriezusies agrāko gadu meitenīgi draiskā oma, kas neizzuda visa brauciena laikā pa ziemīgo un nemīlīgo okeānu, kaut arī viņa ar Maiku tikās vienīgi ēdienu reizēs un vakaros. Smiedamās, līksmi tērzēdama, viņa, ievīstījusies kažokā, klaudzināja ar savām plānajām laka kurpītēm pa ledaini saltajiem klāja gaiteņiem.

Hobijs bija populārākais cilvēks uz visa kuģa. Sakot ar ārstu un grāmatvedības kajītēm un beidzot ar kuģa svētāko vietu — komandtiltiņu, viņš jutās

kā savās mājās. No agra rīta līdz vēlam vakaram nebija uz kuģa tādas telpas, kur nebūtu dzirdama viņa skaļā, mazliet piesmakuši balss.

Alans turpretī nebija ne redzams, ne dzirdams. Augu dienu nogrimis darbā. Divām kuģa mašīnrakstītājām visa ceļojuma laikā bija pilnas rokas darba, pārrakstot viņa vēstules. Simtiem jau uzrakstītu vēstuļu, sakārtotas aploksnēs ar adresēm, gulēja Alana kabīnē. Viņš veica sagatavošanas pasākumus pirmajai kaujai.

Brauciena tuvākais mērķis bija Parīze. No turienes ceļš veda uz Kalē un Folkestoni, kur tuneli cēla zem Lamanša kanāla, pēc tam kad Anglija bija pārvarējusi smieklīgās bailes no invāzijas, kuru varētu novērst ar vienu vienīgu bateriju. Te Alans uzkavējās trīs nedēļas. Tad viņi devās uz Londonu, Berlīni, Eseni, Leipcigu, Frankfurti un atkal atpakaļ uz Parīzi. Visās šajās vietās Alans palika dažas nedēļas. Priekšpusdienās viņš strādāja viens pats, bet pēcpusdienās ik dienas notika konferences ar lielu firmu pārstāvjiem, inženieriem, tehniķiem, konstruktoriem, ģeologiem, ģeogrāfiem, okeanogrāfiem, statistiķiem un visdažādāko fakultāšu spējīgākiem vīriem. Vesela gudru galvu armija no visām Eiropas malām, no Francijas, Anglijas, Vācijas, Itālijas, Norvēģijas, Krievijas.

Vakaros, ja gadījuma pēc neieradās viesi, viņi sēdēja ar Modu pie vakariņu galda vieni paši.

Modās garastāvoklis joprojām bija lielisks. Darba un jaunrades atmosfēra, kas apņēma Maiku, padarīja možu arī Modu. Pirms trim gadiem, tūlīt pēc apprecēšanās, viņi bija ar Maiku devušies tieši tādā pašā ceļojumā. Toreiz viņa tikai smagu sirdi spēja samie-

rināties, ka viņš lielāko tiesu laika pavada svešos ļaudīs un noņemas ar nesaprotamiem darbiem. Tagad, kad Moda jau bija apguvusi šo konferenču un darbu jēgu, viss, protams, guva gluži citādu nokrāsu.

Viņai atlika daudz laika, ko viņa rūpīgi iedalīja. Zināmu dienas daļu Moda ziedoja savam bērnam, tad, lai ari kur atrastos, apmeklēja muzejus, baznīcas, visu, kas vien ievērības cienīgs un skatāms. Pirmajā ceļojumā Moda bija varējusi šim priekam nodoties tikai retumis. Protams, Maiks bija viņu pavadījis visur, kur viņa vēlējās, taču Moda drīz vien atskārta, ka vīru brīnišķīgās gleznas, skulptūras, senlaicīgie audumi un rotaslietas neko daudz nesaista. Viņš gan ļoti labprāt pētīja mašīnas, rūpnīcas, lielas rūpnieciskas iekārtas, gaisa kuģus, tehnisku izstrādājumu izstādes, bet tā bija viņai sveša pasaule.

Tagad Modai laika netrūka un viņa aizrautīgi ļāvās priekam, kādu sniedza daudzveidīgā mākslas bauda, kuras dēļ viņa tik ļoti bija iemīļojusi Eiropu. Cik bieži vien iespējams, viņa gāja uz teātriem, koncertiem. Viņa centās sev gandarīt dzīves gadus Amerikā. Stundām ilgi Moda klaiņoja pa senlaicīgām, šaurām ieliņām, fotografēja katru mazāko bodīti, kas viņai šķita burvīga, katru greizu, vecu mājas ģēveli. Pirka muzejos reprodukcijas, grāmatas, senu ēku un jaunu namu skatu kartes. Šīs skatu kartes bija domātas Hobijam, kurš viņu lūdza tās iegādāt. Moda godīgi nopūlējās, vācot prasīto materiālu, taču Hobija dēļ, kurš viņai bija mīļš, nekāds darbs nelikās par grūtu.

Parīzē Alans atstāja viņu uz nedēļu vienu pašu. Viņam kopā ar zemes mērītājiem un veselu armiju aģentu bija darba pilnas rokas Nantes apkārtnē, pie

Biskajas līča Lesablā. Tad viņi līdz ar mērniekiem, inženieriem un aģentiem pārcēlās uz Azoru salām, kur Alans gandrīz vai veselu mēnesi bija aizņemts Fajalu, Sanjorgo un Piko salās, kamēr Moda kopā ar Edīti izbaudīja sava mūža skaistāko pavasari. No Azoru salām viņi kā vienīgie pasažieri, kas Modu sevišķi ielīksmoja, brauca ar preču tvaikoni šķērsām pāri Atlantijas okeānam uz Bermuda salām. Te, Hamiltonā, viņi, sev par lielu prieku, sastapa Hobiju, kurš bija devies šajā mazajā ceļojumā, lai sagaidītu draugus. Visu, kas Bermuda salās bija darāms, paveica ātri, un jūnijā viņi atgriezās Amerikā. Alans noīrēja Bronksā savrupmāju, un tagad Amerikā sākās tikpat drudžains darbs kā Londonā, Parīzē, Berlīnē. Alans ik dienas tikās ar aģentiem, inženieriem, zinātniekiem no visām valsts malām. Viņa biežās, garās apspriedes ar Loidu pievērsa sabiedrības uzmanību. Žurnālisti «ošņāja gaisu» kā hiēnas, kas sajūt tuvumā kārtējo upuri. Visā Ņujorkā klīda baumas par neiedomājami dēkainas sabiedrības dibināšanu.

Taču Alans un viņa uzticības personas klusēja. Moda, kad viņu grasījās izprašņāt, smējās un neteica ne vārda.

Augusta beigās visi sagatavošanās darbi bija pabeigti. Loids nodeva trīsdesmit ievērojamākiem finansu, lielrūpnieku un nozīmīgāko banku pārstāvjiem ielūgumus uz sēdi; lai pasvītrotu konferences nozīmi, šos ielūgumus viņš bija rakstījis pats un izsūtījis ar īpašiem kurjeriem.

Un tā astoņpadsmitajā septembrī Brodvejā, «At-lantikas» hotelī, šī ievērojamā konference arī notika.

Pār Ņujorku šai laikā pletās sutīgs karstuma vilnis, tāpēc Alans sapulcei izraudzījās hoteļa jumta dārzu.

Uz konferenci ielūgtie dalībnieki, kas lielāko tiesu dzīvoja ārpus Ņujorkas, ieradās cits pēc cita pa dienu, bet daži jau bija klāt iepriekšējā vakarā.

Viņi brauca kopā ar sievām, meitām un dēliem milzīgās, noputējušās ceļojuma mašīnās no savām vasaras mītnēm Vermontā, Hemfšīrā, Maiņā, Masa-čūsetsā, Pensilvānijā. Vientuļie un sevī noslēgtie traucās no Sanluisas, Čikāgas un Sinsineti. Viņu luksusjahtas noenkurojās Hudzonas upē. Trīs čikā-gieši — Kilgalans, Mīlenbahs un C. Moris bija atlidojuši ar ekspreša gaisa laineru, kas attālumu no Čikāgas līdz Ņujorkas Centrālajai lidostai — septiņsimt jūdzes veica astoņās stundās, un sportists Vander-štifts pēcpusdienā nolaidies uz «Atlantikas» jumta dārza ar savu vienplāksni. Citi atkal ieradās pie hoteļa ieejas ar vienu vienīgu pieticīgu ceļasomu rokā, gluži kā nenozīmīgi tūristi.

Bet sanāca visi. Loids savā aicinājumā bija minējis, ka gadījums ir ārkārtīgi svarīgs, un solidaritāte, ko nauda veicina un attīsta nesalīdzināmi spēcīgāk par asiņu balsi, neļāva atturēties. Viņi ieradās nevis tādēļ vien, ka nojauta izdevīgu veikala darījumu, — ļoti iespējams, vajadzēs pat nest upurus, — viņi ieradās galvenokārt tāpēc, ka vēlējās būt palīdzīgi startā, jo projekta nozīmīgums bija īsti pa zobam viņu uzņēmībai, ar kuru paši sasnieguši augstu stāvokli. Loids savā ielūgumā mistisko projektu nosauca par «visu laiku lielāko un drosmīgāko», kāds vien

bijis. Ar to pietika, lai aicinātos izrautu kaut vai no elles, jo radīt jaunus pasākumus viņiem nozīmēja to pašu, ko dzīvot.

Tik daudzu finansu dūžu pulcēšanās, protams, nevarēja palikt nepamanīta, jo ikvienu no tiem apņēma smalki izstrādāts trauksmes tīkls. Jau rīta agrumā biržu kratīja viegls drudzis. Saprātīgu mājienu tagad vērtēja kā veselu bagātību! Prese uzskaitīja visu to vārdus, kas bija apmetušies «Atlan-tikā», un neaizmirsa piebilst, cik katrs vērts. Pēcpusdienā, ap pulksten pieciem, summas jau sakāpa miljardos. Šaubu nebija, ka sagaidāms kaut kas neparasts, kapitālu milzu kauja. Daži laikraksti ļāva noprast, ka to līdzstrādnieki it kā bijuši uzaicināti uz brokastīm pie Loida un apkrāvušies ar informācijām pāri galvai, taču Loids tiem aizbāzis muti, un jāklusē vien ir. Citi gāja vēl tālāk un publicēja, ko viņu draugs Loids maltītes laikā pie deserta uzticējis: nekas sevišķs jau neesot sagaidāms. Paredzēts elektrisko viensliežu dzelzceļu būvēt no Čikāgas tālāk, līdz Sanfrancisko. Paplašināt gaisa satiksmes tīklu pa visu Savienoto Valstu teritoriju, tā ka būšot iespējams lidot uz jebkuru pilsētu, gluži tāpat kā patlaban uz Bostonu, Čikāgu, Bufalo un Sanluisu. Nupat tikšot realizēta Hobija ideja: Ņujorka — Amerikas Venēcija.

Reportieri ložņāja ap hoteli kā policijas suņi, kas dzen pēdas. Viņu papēži iespieda bedrītes atvilgušajā Brodvejas asfaltā, galvas atgāzuši, žurnālisti blenza augšup trīsdesmit sešus stāvus augstajā «At-lantikas» ēkā, kamēr spožajā, balsinātajā mūrī tiem sāka rādīties halucinācijas. Kādam sevišķi rūdītam puisim ienāca prātā ģeniāla ideja — uzdoties par telefona tīkla strādnieku un tā ielavīties hotelī, taču viņš iezagās ne vien hotelī, bet arī miljonāru istabās, kur izlikās darbojamies gar telefonu aparātiem un centās uztvert kādu vārdu. Taču hoteļa menedžeris viņu pamanīja un pieklājīgi aizrādīja, ka visi telefona aparāti esot kārtībā.

Tveicīgā karstuma un satraukuma drudža apņem- . tais sniegbaltais debesskrāpis stāvēja kā stāvējis un klusēja. Pienāca vakars, taču tas joprojām klusēja. Pārgalvīgais puisis, kam pēcpusdienā nebija laimējies, izmisīgi mēģināja vēlreiz un atgriezās hotelī, pielīmējis sev ūsas; viņš uzdevās par Vanderštifta montieri, kam esot kaut kas apskatāms pie mašīnas augšā uz jumta. Taču menedžeris, pieklājīgi smaidīdams, paskaidroja, ka Vanderštifta Mcirconi aparāts arī esot kārtībā.

Tad pārdrošais reportieris iznāca uz ielas un pēkšņi izgaisa: negaidot pazuda, lai izgudrotu kaut ko

jaunu. Apmēram pēc stundas viņš ieradās automašīnā kā pasaules apceļotājs ar veselu kaudzi raibi aplīmētu ceļasomu un pieprasīja sev trīsdesmit sestajā stāvā istabu. Trīsdesmit sestajā stāvā dzīvoja vienīgi hoteļa kalpotāji, tāpēc viņam varēja piedāvāt tikai istabu numurs 3512, ko menedžeris arī iztapīgi laipni ierādīja. Te korespondents pasolīja kādam ķīniešu izsūtāmam zēnam no jumta dārza apkalpojošā personāla pasakainu atlīdzību, ja tas kādu neuzkrīto-tošu aparātu, ne lielāku par «Kodaksu», paslepus ievietotu vienā no gaisa dārza augu lapotnēm. Korespondents tikai nebija paredzējis, ka alanīts ir ciet-metāls, kam nekāds šāviņš neko nevar padarīt.

Alans bija noteicis stingras instrukcijas, un menedžeris galvoja, ka tās tiks ievērotas. Tiklīdz visi

aicinātie bija ieradušies jumta dārzā, lifts vairs nedrīkstēja celties augstāk par trīsdesmit piekto stāvu. Izsūtāmie zēni no dārza apkalpes nedrīkstēja aiziet ātrāk, iekams nebūs atvadījies pēdējais viesis. Tikai sešiem preses pārstāvjiem un trim fotogrāfiem bija atļauts piedalīties apspriedē (Alanam tie bija tikpat vajadzīgi kā viņš tiem) — gan tikai pēc tam, kad ar goda vārdu apstiprināja apgalvojumu, ka tie konferences laikā nestāsies nekādos sakaros ar ārpasauli.

Dažas minūtes pirms deviņiem gaisa dārzā ieradās pats Alans, lai pārbaudītu, vai visi norādījumi stingri ievēroti. Viņš vienā mirklī atklāja lauru koka zaros paslēpto raidītāju, un ceturtdaļstundu vēlāk pārgalvīgais reportieris savā 3512. istabā to saņēma atpakaļ īpašā sūtījumā, skaisti iesaiņotu, apsietu un aizzīmogotu un nemaz nejutās pārsteigts, jo bija skaidri dzirdējis uztvērējā kādu balsi, kas īgni sacīja:

— Aizvāciet to krāmu!

Sākot ar pulksten deviņiem, lifts vairs nenorima ne mirkli.

Uz apspriedi aicinātie svīzdami un elsdami iznira no debesskrāpja, kam pa visām porām versmoja svelošs karstums, kaut arī visur bija izvietoti gaisa vēsinātāji. Konferences dalībnieki nāca no elles un iekļuva šķīstīšanas ugunīs. Ikviens, kas izkāpa no lifta, kā grūšus grūsts atsprāga no šī tveices mūra atpakaļ. Tad, ne mirkli nekavēdamies, iepriekš pieklājīgi palūdzot klātesošām dāmām atļauju, novilka svārkus. Šīs dāmas bija līksmā, ziedošā Moda sniegbaltā tērpā un misis Brauna, vecīga, maza augiima, trūcīgi ģērbusies sieviete dzeltenu seju un aizdomu pilnām acīm, kādas mēdz būt pakurliem skopuļiem:

Savienoto Valstu bagātākā sieviete un izdaudzināta augļotāja.

Visi konferences dalībnieki bez izņēmuma bija savā starpā pazīstami. Ne vienreiz vien viņi tikušies dažādos cīņas laukos, gadiem ilgi plecu pie pleca izkarojuši kaujas vai arī uzbrukuši cits citam. Savstarpējā cieņa viņu vidū nebija pārāk liela, tomēr zināmā mērā pastāvēja. Tie visi bija jau iesirmām vai sirmām galvām, mierīgi, cieņas pilni, nosvērti un rāmi kā rudens laiks dabā, vairumam labsirdīgas, laipnas, pat bērnišķīgas acis. Viņi stāvēja pulciņos un tērzēja vai arī pastaigājās pa diviem un sačukstējās. Vientuļie un sevī noslēgtie, ne vārda neteikdami, jau sēdēja klubkrēslos un paīgnu sejas izteiksmi vēsi un domīgi raudzījās uz persiešu paklāju, kas sedza grīdu. Laiku pa laikam tie pavērās pulkstenī un uz liftu — vēl arvien kāds nāca ...

Lejā mutuļoja Ņujorka, un šī mutuļošana padarīja tveici vēl neciešamāku. Ņujorka lēja sviedrus kā cīkstonis pēc sacensībām, sprauslāja kā lokomotīve, kas noskrējusi savas trīssimt jūdzes un stacijas peronā elsdama atvelk elpu. Automašīnas, lipdamas klāt pie sakarsušā asfalta, švīkstēja un ducināja pa Brodvejas aizu, tramvaju vagoni, cits citu steidzinādami, trinkšķināja zvanus, kaut kur pā lielu gabalu atskanēja trauksmes signāli — ugunsdzēsēju mašīnas vēja spārniem aizjoņoja pa ielām. Gaiss trīsēja, it kā nemitīgi dunētu kāda torņa milzīgie pulksteņi, un šai dūkoņā jautās tāli kliedzieni, likās, tur notiek masveidīga cilvēku slepkavošana.

Visapkārt tumši zilgajā, versmainajā naktī mirgoja un zaigoja ugunis, par kurām pirmajā brīdī nevarēja tikt skaidrībā, yai tās ir debesu vai zemes [5]

49

spīdekļi. No gaisa dārza atklājās skats uz nelielu posmu divdesmit kilometru garajā Brodvejas aizā, kas sadala visu Ņujorku divās daļās: šis posms atgādināja baltkvēlē plaši atvērtu kausējamās krāsns muti, tur kārstījās krāsainas liesmu mēles un pašā apakšā šaudījās mikroskopiski pelnu putekļi — cilvēki. Kāda sāniela tepat līdzās žilbināja acis kā šķidra svina straume. Virs attālākām šķērsielām virmoja spoži sidrabaina dūmaka. Atsevišķi debesskrāpji kāda laukuma spilgtajā gaismā slējās spokaini balti. Turpretim bija augstceltnes, kas, cieši saspiedušās pulciņos, tumšas un draudīgi klusas kā milzu kapakmeņi, pacēlās pāri iegrimušajiem, zemei pieplakušajiem divpadsmit, piecpadsmit stāvu punduru namiņiem. Tālumā uz debesu fona blāvi mirgoja logu rūtis kādiem divpadsmit stāviem, kaut arī nebija manāmas ne mazākās pazīmes, kas norādītu uz kādu ēku. Šur tur gaisā sliedza četrdesmitstāvīgie torņi, virs kuriem plīvoja apslāpētas ugunis — tie bija Regis, Métropolitain, Waldorf-Astoria un Republic jumta dārzi. Visapkārt gar apvārsni kvēloja baismi ugunsgrēki: Hobokena, Džersijas Sitija, Bruklina, Austrumu Ņujorka. Spraugā starp diviem tumšiem debesskrāpjiem ik minūti kā elektrisku dzirkstu šuves, kas pārlec starp mūriem, pazibēja divkārša, saraustīta gaismas svītra — Sestās avēnijas gaisa dzelzceļš.

Hotelim visapkārt zvīļoja naksnīga uguņošana. Vienā laidā no ielām pret debesīm šļācās gaismas fontāni un krāsaini staru kūļi. Kāda zibens šautra pāršķēla no apakšas līdz augšai vienu no augstceltnēm, un tūdaļ sāka liesmot milzīga apmēra kurpe, ugunīgas mēles kārstīdamās laizīja kādu namu, un

tajās parādījās sarkans vērsis: Bull-Durham tabakas izstrādājumi. Raķetes šāvās augšup, eksplodēja un veidoja pārliecinošus vārdus. Gluži kā neprātīga augstu gaisā riņķoja violeta saule un spļāva uguns šaltis pār Menhetenu, starmešu bālie gaismas konusi taustīja apvārsni un apgaismoja krīta baltos, vientuļos namus. Bet augstu debesīs pāri žilbinošai Ņujorkai bāli, necili, nožēlojami raudzījās zvaigznes un mēness.

No Baterijas cēlās augšup reklāmas kuģis, propelleri rāmi dūca, bet acis gluži kā pūcei — lielas un apaļas. Pūcei uz vēdera pārmaiņus uzradās vārdi: Veselība! — Panākumi! — Suģestija! — Bagātība! — Painas ielā 14!

Bet lejā, trīsdesmit sešu stāvu dziļuma, ap hoteli viļņojās vesela platmaļu jūra, reportieri, aģenti, mākleri, ziņkārīgie — žilbinošajā gaismas straumē nekur ne miņas no ēnas, visu acis pievērstas jumta darza gaismekļu vītnēm, gaiss trīs aiz cilvēku saspringtajām gaidām. Cauri drudžainajai balsu murdoņai, kas brāzmo ap hoteli, skaidri izdalās Brodvejas žurku — laikrakstu pārdevēju saucieni:

— Ekstrā! Ekstrā! — Žurnāls World bija pēdēja brīdī izspēlējis savu galīgo un labāko trumpi, ar kuru pārspēja visus pārējos laikrakstus. Tam bija viss zināms un projekts, ko miljonāri augšā svīzdami pārsprieda, smalki pazīstams: zemjūras pasta transports! A. E. L. M.! America—Europa—Lightning-Mail! [6] Gluži tāpat, kā patlaban vēstules ar gaisa spiediena palīdzību pa apakšzemes caurulēm pārsūta no Ņujorkas uz Sanfrancisko, tās pa milzīgām caurulēm,

kas tiks novietotas kabeļu veidā, aizšaus uz Eiropu. Pāri Bermuda un Azoru salām! Triju stundu laikā! Kā redzams, World bija sīki izsekojis Alana ceļojuma maršrutam.

Pat tie, kam bija vismierīgākie nervi, nespēja te augšā pretoties ietekmei, ko izraisīja drudžainais ielas satraukums, mutuļojošā un spīguļojošā Ņujorka un neciešamā tveice. Jo ilgāk gaidīja, jo lielākā vai mazākā mērā visi satraucās un tāpēc atviegloti uzelpoja, kad gaišmatis Hobijs, kurš izturējās kā ļoti svarīga amatpersona, atklāja sanāksmi.

Hobijs pavicināja gaisā kādu telegrammu un paziņoja, ka C. H. Loids nožēlojot, bet slimība viņu kavējot personīgi apsveikt sanāksmes dalībniekus. Hobijam esot uzdots viņus iepazīstināt ar Maiku Alana kungu, firmas Edison Works Limited ilggadējo līdzstrādnieku un dimanttērauda alanīta atklājēju.

— Te viņš sēž, — Hobijs norādīja uz Alanu, kurš, tāpat kā visi pārējie, kreklos izmeties, sēdēja pītajā krēslā līdzās Modai.

Alana kungam esot kaut kas ziņojams. Viņš gribot ieteikt projektu, kuru, viņi jau to zinot, C. H. Loids pats uzskatot par lielāko un drosmīgāko pasākumu no visiem, kāds jebkad bijis. Alana kungs esot pietiekami ģeniāls, lai projektu iedzīvinātu, taču ieviešanai nepieciešama nauda. Un Hobijs pagriezās pret Alanu:

— Nāc šurp, Maik!

Alans piecēlās.

Hobijs norādīja viņam vēl brītiņu pagaidīt un, iemetis acis telegrammā, nobeidza: viņš esot piemirsis .. . gadījumā, ja sanāksmes dalībnieki Maika

Alana projektu pieņemtu, C. H. Loids piedalīšoties ar divdesmit pieciem miljoniem dolāru. Un Alanam:

— Sāc nu, draudziņ!

Alans ieņēma Hobija vietu. Klusums kļuva smags un nomācošs. Iela dziļi lejā iedunējās drudžaināk un skaļāk. Visu acis pievērsās Alanam: tātad tas bija viņš, kurš apgalvoja, ka viņam esot sakāms kaut kas neparasts! Modās lūpas sasprindzinājumā un bailēs pavērās. Alans nemaz necentās parādīt savai auditorijai sevišķu cieņu. Viņš mierīgi pārlaida pār sapulci acis, un neviens nenojauta, ka aiz liela satraukuma viņu iekšēji krata drudzis. Tas nebija nekāds joks — bāzt galvu šo cilvēku rīklē, turklāt viņš prata visu ko citu, tikai ne runāt. Šī bija pirmā reize, kad viņš runāja tik lielā un izsmalcinātā auditorijā. Taču balss, runu sākot, skanēja mierīgi un skaidri.

Vispirms Alans sacīja, ka pēc tam, kad C. H. Loids interesi par šo sanāksmi tik ļoti sakāpinājis, viņš baidoties sagādāt vilšanos. Nezin vai viņa projekts esot uzskatāms par lielāku un pelnot vairāk uzmanības nekā Panamas kanāls vai sera Rodžera Palk-Strait-Bridge, kas Ceilonu savienojot ar Priekš-indiju. Pēc īstas taisnības projekts pat esot vienkāršs.

To sakot, Alans izvilka no bikšu kabatas gabaliņu krīta un uzšņāpa uz tāfeles, kas atradās viņam aiz muguras, divas līnijas. Šī esot Amerika, un tā esot Eiropa! Viņš apņemoties piecpadsmit gadu laikā uzcelt zemūdens tuneli, kas savienošot abus kontinentus, un vilcieni, traucoties no Amerikas, varēšot divdesmit četrās stundās sasniegt Eiropu! Tas esot viņa proj ekts.

Šai acumirklī uzliesmoja zibspuldzes, fotogrāfi atklāja uguni, un Alans uz brīdi apklusa. No ielas

atskanēja kliedzienu brāzma: tur lejā jau zināja, ka nupat sākusies kauja.

Gandrīz šķita, ka Alana projekts, kas divu kontinentu vēsturē iezīmētu veselu pavērsienu un pat šai progresīvajā gadsimtā nebija ikdienišķs, klausītājus nav ietekmējis ne mazākā mērā. Daži jutās vīlušies. Viņiem likās pat, ka būtu par šo projektu jau kaut ko dzirdējuši, par to runāts tāpat kā par daudziem citiem. Un tomēr neviens vēl pirms piecdesmit — kur nu piecdesmit! — divdesmit gadiem nebūtu uzdrīkstējies par to ieminēties, lai neizraisītu smaidu. Starp sanāksmes dalībniekiem bija cilvēki, kas brīdī, kamēr uzvilka savu pulksteni, nopelnīja vairāk nekā ļaužu lielākā daļa vienā mēnesī, starp sanāksmes dalībniekiem bija cilvēki, kas nepamirkšķinātu ne aci, ja rīt visa zemeslode eksplodētu kā milzīga bumba, bet te nebija neviena, kas ļautu sevi garlaikot. No tā visi bija baidījušies visvairāk, jo, nudien, C. H. Loi-dam arī varētu reiz misēties! Varēja gadīties, ka šis te puisis sāktu klāstīt kādus vecus plānus, kaut vai to, ka nodomājis apūdeņot un padarīt auglīgu Sahā-ras tuksnesi vai tamlīdzīgi. Viņa projekts vismaz nebija garlaicīgs. Un tas ir ļoti daudz. It īpaši vientuļie un sevī noslēgtie atviegloti uzelpoja.

Alans nemaz nebija domājis ar savu projelčtu auditoriju satriekt un tāpēc jutās pilnīgi apmierināts ar iespaidu, kādu bija izraisījis viņa paziņojums. Vairāk pagaidām nevarēja vēlēties. Viņš jau būtu varējis ļaut savai idejai iekvēloties pamazām, bet izšāva to līdzīgi kartečai tīšuprāt uz klausītājiem, lai ar rāvienu pāršķeltu šķietamās vienaldzības bruņas, kas spēj laupīt drosmi jebkuram runātājam, — fleg-mas, atturības, paguruma, aprēķina un pretestības bruņas. Alanam vajadzēja panākt, lai šie septiņi miljardi viņu uzklausa. Nekas cits, vienīgi tas bija pats pirmais un svarīgākais uzdevums. Un šķiet, nodoms izdevies. Ādas sēdekļi gurkstēja, daži atslējās krēslā ērtāk, aizkūpināja cigāru. Misis Brauna paņēma klausāmo aparātu. Viteršteiners no New-Jork-Central-Bank kaut ko iečukstēja ausī I. O. Morsem, vara karalim.

Un Alans iedrošināts pārliecinoši turpināja klāstīt savu nodomu.

Tunelim vajagot sākties simt kilometrus uz dienvidiem no Ņujorkas, Ņudžersijas piekrastē, skart Bermuda, Azoru salas un Ziemeļspāniju un iznākt laukā Biskajas līcī, Francijas pusē. Abas okeāna stacijas Bermuda un Azoru salās bija no tehniskā viedokļa neatsveramas, jo kopā ar Amerikas un abām Eiropas stacijām radās pieci atbalsta punkti tuneļa ejām. Tālākā nākotnē okeāna stacijām paredzama vislielākā nozīme tieši tuneļa rentabilitātes ziņā. Bermuda salas uzsūks visu pasažieru satiksmi un arī Meksikas baseina, Rietumindijas, Vidusamerikas un Panamas kanāla pastu. Azoru salas pārņems visu Dienvidamerikas un Āfrikas satiksmi. Okeāna stacijas kļūs par pasaules satiksmes smaguma centriem, līdzīgi Ņujorkai un Londonai. Nav vajadzīgi nekādi komentāri, lai saprastu, kāda nākotnē loma visā zemeslodē piekritīs Amerikas un Eiropas stacijām! Atsevišķo valstu valdībām gribot negribot vajadzēs dot piekrišanu tuneļa celšanai, jā, viņš, Maiks Alans, piespiedīs viņus izlaist savās biržās tuneļa sindikāta vērtspapīrus, ja viņiem nav īpaša vēlēšanās sagādāt savai rūpniecībai tūkstošiem miljonu zaudējumu.

— Bēringa jūras šauruma tunelis, kuru sāka celt pirms trim gadiem, kā arī Duvras Kalē tunelis, kuru pabeigs šai gadā, pietiekami pierādījuši, ka zem jūras tuneļu būve nesagādā modernajai tehnikai nekādas grūtības. Duvras Kalē tunelis ir tieši piecdesmit kilometrus garš. Tunelis, ko projektēju es, ir tieši pieci tūkstoši kilometru garš. Mans uzdevums līdz ar to ir simtkāršot angļu un franču darbu, kaut arī es pilnīgi apzinos, ka grūtības būs lielākas. Taču jūs paši labi zināt, ka tur, kur mūsdienu cilvēks var likt lietā mašīnas, viņš jūtas savā elementā! Finansu ziņā projekta ieviešana atkarīga no jūsu piekrišanas. Jūsu nauda man nav vajadzīga, — kā aplam izteicās Hobijs, — jo tuneli es celšu ar Amerikas un Eiropas naudu, ar visas pasaules naudu. Tehniski tikt galā ar pasākumu paredzētajā piecpadsmit gadu laikā iespējams vienīgi ar mana atklājuma palīdzību, ko jūs pazīstat, — tas ir alanīts, ciettērauds, kas cietuma ziņā tikai par vienu grādu atpaliek no dimanta un ļauj apstrādāt visblīvākās konsistences akmeņus ar neierobežotu skaitu dažādākā lieluma urbju, kurus iespējams izgatavot par gaužām niecīgu maksu.

Auditorija klausījās. Varētu domāt, ka tā guļ, bet tieši šī bija īstā pazīme, ka prāti darbojas vēlamā virzienā. Lielākā tiesa sirmo un balto galvu bija noliekušās, tikai divas trīs spīdīgas, nosvīdušas sejas pavērsušās uz augšu pret debesīm, kur zvaigznes spīguļoja līdzīgi lauskām. Kāds stumdīja savilktajās lūpās cigāru un samiegtām acīm vēroja Alanu, kāds cits, atbalstījis zodu plaukstā, domīgi māja ar galvu. Gandrīz neviena acīs vairs nemanīja labsirdīgo un bērnišķīgo izteiksmi, bet gan dompilnu, aizplīvurotu vai arī saspringti modru. Misis Brauna nenovērsa acis no Alana lūpām, viņas mute bija sašķiebusies skarbā, zobgalīgā, gandrīz vai ļaunā vaibstā. Visaš šīs trīsdesmit vergturu smadzenes, kurās Alans centās savas idejas un argumentus iekalt tik cieši kā ķīļus, sāka drudžaini darboties. Nauda apsvēra, apsvēra dzelzs, tērauds, varš, kokmateriāli, ogle. Alana aicinājums nebija nekas parasts. Tas pelnīja, lai tiktu pārdomāts un izvērtēts. Tamlīdzīgi projekti uz ielām nemētājas. Un Alana pasākums nebija ar vieglu roku paceļams! Te nebija runa par dažiem miljoniem kviešu bušeļu vai kokvilnas ķīpu, ne par tūkstoš Austrālijas karaļa Edvarda raktuvju akcijām. Runa bija par kaut ko nesalīdzināmi nozīmīgāku! Dažiem, kā dzelzsrūdas, tērauda un ogļu karaļiem, Alana pasākums solīja veselus naudas kalnus, turklāt bez īpaša riska. Tiem neradīja nekādas grūtības izšķirties un izlemt. Citiem tas solīja gan naudu, bet arī lielu risku. Taču vajadzēja ieņemt nostāju. Nostāju! Tāpēc ka te bija runa vēl par kaut ko, par Loidu, Loidu Visuvareno, kurš, līdzīgi zeltā mirgojošai parādībai, soļoja pa zemeslodi — radīdams un iznīcinādams! Loids ļoti labi zināja, ko dara, un šis Alans tika izrīkots un bīdīts, kaut gan domāja, ka rīkojas un bīda pats. Pēdējās nedēļās Volstrītā bija notikuši lieli darījumi ar kalnraktuvju un smagās rūpniecības vērtspapīriem. Tagad nu viņi saprata, ka tas bijis Loids, kurš ar fiktīvu personu palīdzību pavirzījis savus karapulkus uz priekšu! Skaidrāks par skaidru, ka Loids, kurš patlaban sēdēja, ieslēdzies savā naudas templī, un zīšļāja cigāru, jau pilnā sparā uzsācis cīņu pirms vairākām nedēļām un šis Maiks Alans bija viņa dūre! Arvien Loids pamanījās pirmais, arvien nodrošinājies ar labākajiem izmantojamās zemes iecirkņiem, iekams sākās vispārējs ļaužu piepiū-dūms. Tomēr vēl jau bija iespējams viņu kaut cik panākt. Vajadzēja tikai šovakar, tūlīt pat pēc apspriedes, izsūtīt pa visu pasauli telegrammas. Rīt agri tas, protams, jau būs stipri par vēlu.

Vajadzēja izšķirties ...

Daži centās nomierināt sakarsušos prātus un atrisināt problēmu, sīki iepazīstoties ar Alana ārieni. Uzmanīgi klausīdamies, ko Alans stāsta par tuneļa būvi — kā rakt ejas, nostiprināt, apgādāt ar gaisu,— viņi nopētīja pašu runātāju, no patentētās ādas kurpēm, — sniegbaltās bikses, jostu, kreklu, kaklasaiti, — līdz pat solīda apmēra pierei, virs kuras vara brūnumā laistījās gludi uz celiņa sasukātie mati. Šā cilvēka seja sviedros spīguļoja kā bronzā lieta, bet arī tagad, kad jau runājot pagājusi viena stunda, neuzrādīja ne miņas no noguruma. Gluži otrādi, tā kļuvusi izteiksmīgāka un možāka. Alana acis, kad viņš sāka, pauda labsirdību, izskatījās biklas, bet tagad, pārplūdušas sviedriem, raudzījās drosmīgi un skadri, tēraudzilgi un spoži kā tas pats alanīts, kurš cietuma ziņā tikai par vienu grādu atpaliek no dimanta. Un nebija šaubu, ka šis vīrs bieži vis neļaus sev tā ieskatīties acīs! Riekstus ēdot, viņš gan pēc standziņām nesniegsies. Runātāja balss, lauzdamās laukā no krūšu kurvja, dārdināja un rībēja. Alans skicēja uz tāfeles, un klausītāji vēroja viņa brūno apakšdelmu ar ietetovētajiem sakrustotajiem āmuriem, tā bija trenēta tenisspēlētāja un paukotāja roka. Viņi pētīja Alanu kā bokseri, kad apsver likmes lielumu, kādu varētu uz to likt. Skaidrāks par skaidru, šim vīram nav nekādas vainas. Uz viņu varēja likt un paspēlēt, tādēļ kaunēties nevajadzētu. Tā bija Loida redzīgā acs! Viņi zināja, ka Alans divpadsmit gadu vecumā strādājis ogļraktuvē par zirgu zēnu un divdesmit gadu laikā pratis no astoņsimt metru pazemes dziļuma pacelties līdz Atlantic jumta dārzam. Tas jau bija kaut kas. Tāpat arī izstrādāt šo projektu nebija nieka lieta, bet visgrūtākais un apbrīnojamākais — viņš pratis trīsdesmit cilvēkus, kuriem viena diena nozīmē veselu kapitālu, sapulcināt noteiktā stundā šeit un piespiedis tos deviņdesmit grādu karstumā [7] noklausīties viņa ziņojumu. Tā vien likās, it kā te pavērtos neredzēts skats — cilvēks kāpa pie viņiem augšup stikla kalnā, cieši apņēmies sev izkarot vietu un to arī paturēt.

Alans sacīja:

— Tuneļa eju pārvaldīšanai un ari visam pasākumam man nepieciešama elektriskā enerģija, līdzvērtīga visai Niagara-Power-Works jaudai. Niagāra nav vairs dabūjama, tāpēc es uzcelšu savu Niagāru!

Pamodušies no domām, viņi raudzījās Alanamsejā.

Vēl kaut kas šai cilvēkā pārsteidza — pa visu priekšlasījuma laiku viņš nemaz nepasmaidīja, ne arī pateica kādu joku. Šķiet, ka humors nebija viņa stiprā puse. Tikai reizi Sabiedrībai radās izdevība pasmieties. Tas notika tad, kad fotogrāfi atklāja sparīgas krustugunis un Alans uzbrēca:

— Izbeidziet savu blēņošanos!

Beigās Alans nolasīja pasaules ievērojamāko inženieru, ģeologu, okeanogrāfu, statistiķu, lielfinansistu atsauksmes gan no Ņujorkas, gan Bostonas, Parīzes, Londonas un Berlīnes.

Vislielāko interesi izraisīja Loida rezumējums, kurā bija izklāstīta projekta finansēšana un rentabi-

litāte. Alans to nolasīja beigās, un trīsdesmit galvas drudžaini, ar vislielāko precizitāti lēsa un apsvēra.

Karstums pēkšņi likās pieaudzis trīskārt. Tveices nomākti, visi pusguļus zvilnēja krēslos, un sviedri tērcītēm plūda pār sejām. Pat aiz krūmājiem un augiem novietotie atvēsinošie aparāti, no kuriem nemitīgi plūda svaigs, ozona piesātināts gaiss, nespēja sagādāt ne mazākā atspirdzinājuma. Bija gluži kā tropiskajā joslā. Ķīniešu zēni apkalpotāji savos sniegbaltajos linu apģērbos nedzirdami slīdēja starp sēdekļiem, piedāvādami limonādi horses-neckx, gin iizz^8 [9] un ledus ūdeni. Nelīdzēja nekas. Tveice vāliem pacēlās no ielas un kvēlojošiem, rokām sataustāmiem mutuļiem vēlās pār jumta dārzu. Dzelzsbetona un asfalta pilsēta Ņujorka bija līdzīga šūnainam akumulatoram, kas, uzsūcis pēdējo nedēļu tveici, tagad to izvirda. Un vienā laidā dziļi lejā drudža murgos griezīgi klaigāja un plosījās Brodvejas aiza. Ņujorka, ko cilvēki uzslējuši vidū starp trīstūkstoš jūdzēm okeāna un trīstūkstoš jūdzēm kontinenta, mutuļojošā, nemierpilnā Ņujorka, pali šķiet prasām, pamudinām, brēktin brēcam pēc arvien lielākas, arvien nedzirdētākas piepūles. Pati Ņujorka, Amerikas smadzenes, likās apsveram, vienādi, otrādi valstām kādu gigantisku plānu, radām kādu jaunu domu ...

Šai brīdī Alans apklusa. Pārtrauca tikpat kā teikuma vidū. Alana runai nekāda noslēguma nebija. Pretēji parastajām viņa runas kāpinājums bija sākumā. Beigas pienāca tik pēkšņas, ka visi palika sēžam, kā sēdējuši, sasprindzinājuši dzirdi vēl tad, kad Alans jau bija izgājis, lai ļautu apspriest projektu.

Šķērsām pāri gaisa dārzam pārlaidās reklāmas aerostats, turēdams virs Menhetenas sekojošus vārdus: «Par divdesmit pieciem gadiem pagarināts

mūžs! — Garantēti! — Dr. Džosti Bruklinā!»

VII

Alans nobrauca ar liftu līdz desmitajam stāvam, lai paēstu pusdienas. Viņš mirka vienos sviedros, tāpēc vajadzēja pārģērbties no galvas līdz kājām. Bet arī tad vēl piere mirklī norasoja. Garīgais sasprindzinājums bija prasījis daudz, Alana plaši pavērtās acis, šķiet, nekā neredzēja.

Moda nosusināja viņam pieri un ar ledus ūdenī samērcētu salveti atvēsināja deniņus.

Moda staroja laimē. Aiz satraukuma viņa smējās un tērgāja vienā laidā. Tas tik ir vakars! Apspriede, gaismas virtenes, jumta dārzs, burvības pārņemtā Ņujorka visapkārt, nekad viņa šo skatu neaizmirsīs. Kā tie visi, sasēdušies lokā, nopietni klausījās! Visi, kuru vārdus Moda jau kopš bērnības dzirdēja daudzinām un kurus pieminam vien radās bagātības, varas, ģenialitātes, drosmes un skandāla nojausma. Un tie sēdēja un klausījā viņā, Maikā! Moda bezgala lepojās ar savu Maiku! Vīra triumfs viņu sajūsmināja, viņa ne mirkli nešaubījās par Maika panākumiem.

— Maik, cik ļoti es baiļojos! — viņa iesaucās, apskaudama vīru. — Bet kā tu runāji! Es neticēju savām ausīm! Mīļais dievs, Maik!

Alans smējās.

— Tu vari man ticēt, Moda, ka es būtu labāk runājis vai veselam baram sātanu, nevis šiem te.

— Kā tev liekas, cik ilgi tas tagad vilksies?

— Vienu divas stundas. Iespējams, ka visu nakti.

Modai aiz pārsteiguma mute palika vaļā.

— Visu nakti? ...

— Iespējams, Moda. Katrā ziņā viņi ļaus mums mierīgi paēst vakariņas.

Alans bija pilnīgi atguvies. Rokas vairs netrīsēja, un acis atkal raudzījās cieši un atklāti. Viņš pakalpoja sievai kā pieklājīgs laulāts draugs un džentlmenis un uzlika Modai uz šķīvja labāko gabalu bifšteka, tādu, kādu viņa parasti labprāt ēda, garšīgākos sparģeļus un pupas un arī pats mierīgi tiesaja savu maltīti, bet sviedri joprojām lielām lāsēm rasoja uz pieres. Maiks tagad manīja, ka ir ļoti izsalcis. Moda turpretī tik aizrautīgi tērzēja, ka pie ēšanas nemaz netika. Viņa pārsprieda par katru atsevišķo lepnās sabiedrības locekli. Atklāja, ka Viteršteineram ir apskaužami izteiksmīga galvas forma. Izteica apbrīnu par Kilgalana jauneklīgo izskatu, bet Džonā Andrusā, raktuvju karalī, saskatīja līdzību ar nīlzirgu, turpretī baņķieris Smits atgādināja mazu, pelēcīgu, viltīgu lapsu. Un tā vecā ragana, misis Brauna, Modu ta nopētījusi, it kā viņa būtu kāds skolas skuķis! Vai tā esot taisnība, ka šī misis Brauna aiz pārliecīga skopuma mājās nekad nededzinot gaismu? ...

Maltītes vidū istabā ienāca Hobijs. Hobijs, kurš bija uzdrīkstējies — un kurš varēja to atļauties — kreklā izmeties, Atlantic liftā nobraukt lejā.

Moda to pašu brīdi satraukta pielēca kājās.

— Kas notiek, Hobij? — viņa iesaucās.

Hobijs smiedamies atkrita kādā atzveltnes krēslā.

— Kaut ko tādu man vēl nav gadījies piedzīvot! Plūcas, ka vai nu! Izskatās gluži kā Volstrītā pēc vēlēšanām! Baņķieris Smits dzīrās iet prom — nē, tas jums jādzird! Grasās iet, saka, pasākums viņa spēkiem esot pārdrošs, un kāpj liftā. Bet šie neatstājas no viņa ne soli un ar varu velk aiz svārku stērbelēm no lifta atkal laukā! Nudien nemeloju! Zvēru pie sava vectēva bārdas! Kilgalans stāv vidū, vicinādams rokā atsauksmes, un klaigā kā saucējs: «Te nu jums nav ko teikt, nu jūs esat mēmi!»

— Kā tad, Kilgalans! — Alans iemeta vidū. — Viņam nebūtu nekādu iebildumu!

Kilgalana rokās atradās tērauda trests.

— Un misis Brauna! Labi gan, ka tur ir fotogrāfi. Viņa izskatās kā ekstāzē nonācis putnu biedēklis! Traka palikusi, Maik. Gandrīz izskrāpēja Andrusam acis. Kā bez jēgas vienā laidā kliedz: «Alans ir visu laikmetu lielākais vīrs! Kauns Amerikai, ja viņa projekts netiktu pieņemts!»

— Misis Brauna? — Modās pārsteigumam nebija robežu. — Viņa taču aiz skopuma pat nededzina gaismu!

— Un tomēr, Moda! — Hobijs no jauna sāka skaļi smieties. — Ne jods nevar saprast cilvēkus, meitēn! Viņa un Kilgalans — tie abi izdabūs tavu projektu cauri, Maik!

— Vai tu neēdīsi kopā ar mums, Hobij? — jautāja Alans, apstrādādams ar zobiem vistas cisku un uzmanīgi klausīdamies Hobijā.

— Jā, nāc taču šurp, Hobij! — aicināja Moda un nolika Hobijam šķīvi.

Bet Hobijam nebija laika. Viņš bija daudz vairāk uztraucies par Alanu, kaut ari viss notiekošais uz viņu attiecās ļoti maz. Viņš atkal izmetās laukā.

Ik pēc ceturtdaļstundas Hobijs atgriezās, lai ziņotu par stāvokli.

— Misis Brauna parakstījusies par desmit miljoniem dolāru, Maik! Nu tik sākas!

— Debesu tēvs! — Moda iekliedzās spalgā balsī un pārsteigumā sasita rokas.

Alans patlaban mizoja bumbieri un mierīgi pagriezās pret Hobiju:

— Jā, un?

Hobijs bija pārāk satraukts, lai nosēdētu mierīgi uz vietas. Viņš skraidīja šurp un turp, paņēma cigāru un nokoda tam galu.

— Viņa tātad izvelk no kabatas piezīmju grāmatiņu, — Hobijs uzsāka, trīsošām rokām aizdedzinādams cigāru, — grāmatiņu, kurai es pat ar ogļu stangām neķertos klāt, tik netīra tā ir, — un raksta! Klusums! Visi sēž kā sastinguši! Un tad pārējie grābj pie kabatas, un Kiligans apstaigā visus un savāc zīmītes. Neviens vairs nebilst ne vārda. Fotogrāfi strādā ar pilnu jaudu! Maik, tu esi uzvarējis, lieku galvu ķīlā ...

Tad Hobijs nerādījās ilgāku laiku. Pagāja vesela stunda.

Moda tagad klusēja. Sēdēja uztraukta un saspringti klausījās, vai kaut ko nedzirdēs. Jo ilgāk tā vilkās, jo vairāk viņu pārņēma mazdūšība. Alans, sēdēdams atzveltnes krēslā, klusi un domīgi kūpināja pīpi.

Beidzot Moda vairs nespēja izturēt un mulsi jautāja:

— Un ja nu viņi nevarēs izšķirties, Maik?

Alans izņēma no mutes pīpi, smaidīdams uzlūkoja Modu un mierīgā, zemā balsī atbildēja:

— Tad es braukšu atkal uz Bufalo un ražošu savu tēraudu! — Bet tūlīt arī apņēmīgi, pārliecinoši pamājis ar galvu, piebilda: — Gan jau viņi izšķirsies, Moda!

Tobrīd sāka zvanīt tālrunis. Tas bija Hobijs.

— Nekavējoties augšā!

Kad Alans parādījās gaisa dārzā, viņam pretī nāca tērauda tresta magnāts Kiligans un uzsita uz pleca.

— Viss kārtībā, Maik! — viņš sacīja.

Alans bija uzvarējis. Viņš pasniedza sarkanās drēbēs ģērbtam kalpotājam veselu kaudzi telegrammu, un tas pazuda liftā.

Pēc dažām minūtēm gaisa dārzs bija tukšs. Katrs bez kavēšanās ķērās pie darba. Hoteļa apkalpotāji aizvāca augus un sēdekļus, lai atbrīvotu vietu Van-derštifta lielajam putnam.

Vanderštifts iekāpa mašīnā un ieslēdza spuldzes. Sāka dūkt propelleris, vēja brāzma aizpūta hoteļa apkalpotājus vienā malā, lidaparāts paskrēja kādus desmit soļus un pacēlās gaisā. Lielais, baltais putns, traukdamies pretī Ņujorkas gaismeņu dūmakai, pazuda tālē.

VIII

Desmit minūtes pēc šīs sēdes telegrāfs noraidīja ziņas uz Ņudžersiju, Franciju, Spāniju, Bermuda un Azoru salām. Jau stundu vēlāk Alana aģenti bija iepirkuši zemes gabalus par divdesmit pieciem miljoniem dolāru. [10]

65

Šie zemes gabali atradās tuneļa būvei visizdevīgākajās vietās, Alans jau bija tos izvēlējies pirms vairākiem gadiem. Augsne tur gaužām slikta: kāpas, silājs, slīkšņas, kailas salas, klintis, sēkļi. Divdesmit pieci miljoni dolāru bija smieklīga cena, ja iedomājās, ka latifundijā ietilpa platība, kas lieluma ziņā līdzīga hercoga valstij. Šie pirkumi ietvēra arī plašu ieleju Hobokenā, kas augšgalā divsimt metru platumā saskārās ar Hudzonu. Zemes gabali atradās patālu no lielajām pilsētām, jo Alanam šīs pilsētas nebija vajadzīgas. Kāpām un slīkšņām bija pašām lemts nākotnē radīt pilsētas, kas pārveidos apkārtni.

Pasaule vēl gulēja, bet Alana telegrammas jau zibēja pa kabeļiem, pa gaisu un pārsteidza nesagatavotas visas pasaules biržas. Nākamajā rītā Ņujorka, Čikāga, Amerika, Eiropa — visa pasaule nodrebēja, izdzirdusi vārdus: Atlantijas Tuneļa sindikāts.

Laikrakstu redakciju milzīgās ēkas visu nakti bija gaiši apgaismotas. Tipogrāfiju rotācijas mašīnas strādāja ar vislielāko jaudu. Washington Post and Times Herald, Sun, World, News Journal, Daily Telegraph, angļu, vācu, franču, itāliešu, spāniešu, ebreju, krievu — visi Ņujorkas laikraksti iznāca palielinātā metienā, un, dienai mostoties, pār pilsētu nolija miljoniem laikrakstu. Sīcošajos liftos, gaisa dzelzceļu slīdošajās ietvēs un eskalatoros, metro stacijās, kur tāpat kā ik rītu pārpildītajos vagonos notika cīņa par brīvu vietu, uz simtiem pārceltuves kuģu, tūkstošiem elektrisko tramvaju, no Baterijas līdz pat Divsimtai ielai, norisa īstas kaujas tikko iznākušo laikrakstu dēļ. Visās ielās virs ļaužu pūļiem un augšup izstieptajām rokām uzvirmoja speciālizdevumu fontāni.

Vēsts bija sensacionāla, nedzirdēta, neaptverama, pārdroša!

Maiks Alans! — Kas viņš tāds, ko paveicis, no kurienes uzradies? Kas bija šis virs, kurš pēkšņi nostājies miljoniem cilvēku acu priekšā?

Gluži vienalga, kas viņš arī būtu! Viņš pratis izsist no sliedēm diendienā vienmērīgā tempā joņojošo Ņujorku.

Visu acis kāri aprija prominento personu izteiktos uzskatus par tuneli, kas bija nodrukāti telegrammu veidā:

C. H. Loids: «Eiropa kļūs par Amerikas priekšpilsētu.»

Tabakas karalis H. F. Herbsts: «Būs iespējams bez pārkraušanas nosūtīt vagonu ar precēm tieši no Ņu-orleānas uz Pēterburgu.»

Multimiljonārs H. I. Bels: «Es varēšu ar meitu, kas aizprecējusies uz Parīzi, tikties nevis trīs reizes, bet divpadsmit reizes gadā.»

Satiksmes ministrs de la Forests: «Tunelis katra veikalnieka dzīvē nozīmē iegūt vienu mūža gadu, kas laika ziņā tiks ietaupīts.»

Pieprasīja sīkākas ziņas, un tiesības tādas pieprasīt bija. Pie laikrakstu izdevniecībām cilvēki tā drūzmējās, ka tramvaju vadītājiem vienā laidā vajadzēja dauzīt ar kāju pa zvana pedāli, lai pavirzītu vagonus uz priekšu. Stundām ilgi cilvēku mūris nekustīgi stāvēja pie Herald-Building un nenovērsa acis no ekrāna otrajā stāvā, kaut arī jau labu laiku parādījās vieni un tie paši attēli: Maiks Alans, Hobijs, sabiedrība gaisa dārzā.

«Te pārstāvēti septiņi miljardi!» — «Maiks Alans atklāj savu projektu.» (Kinokadrs). «Misis Brauna parakstās par desmit miljoniem.» (Kinokadrs.) «C. H. Smitu velk ārā no lifta.»

«Mēs esam vienīgie, kam iespējams parādīt Van-derštifta ierašanos līdz pat nosēšanās brīdim gaisa dārzā. Mūsu fotogrāfu mašīna nogāza zemē.» (Kinokadrs.) Ņujorkas baltie debesskrāpji ar logu lāsumiņiem un dūmu strūkliņām. Parādās balts taurenītis, putns, kaija, vienplāksnis. Vienplāksnis pārbrāžas pāri gaisa dārzam, izdara pavērsienu, atgriežas, nolaižas, tuvojas milzīgs spārns. Beigas. Kāda cilvēka fotogrāfija: «Misters C. G. Spinvejs, mūsu fotogrāfs, kuru Vanderštifta mašīna bija notriekusi gar zemi un smagi ievainojusi.»

Pēdējais uzņēmums: Maiks Alans atvadās Bronksā no sievas un bērna, lai dotos uz savu darba vietu.

Un atkal tā pati uzņēmumu sērija no gala.

Pēkšņi — ap pulksten vienpadsmitiem — uzņēmumu sērija apraujas. Kaut kas jauns?! Visu skatieni raugās augšup.

Uzņēmums: misters Hanters, mākleris, Trīsdesmit septītajā ielā īstendā 212 nupat iereģistrēja biļeti pirmajam braucienam Ņujorka — Eiropa.

Pūlis smejas, vicina cepures, kliedz.

Tālsarunu punkti pārslogoti, telegrāfi un kabeļi vairs nespēj veikt darbu. Visos Ņujorkas kantoros telefonu klausules vienā laidā tiek rautas no aparātiem, lai apspriestos par stāvokli ar citiem veikalniekiem. Visu Menhetenu krata drudzis! Cigāru mutē, cietā katliņcepure atbīdīta pakausī, kreklos izmetušies, sviedriem plūstot, sēž, stāv, klaigā un žestikulē. Baņķieri, mākleri, aģenti, klerki. Izstrādā piedāvājumus! Pēc iespējas ātrāk jāieņem nostāja un pēc iespējas izdevīgāka! Sagaidāma milzu kampaņa, ka-

pitālu kauja, kur mazākās neuzmanības dēļ var tikt samīts. Kurš būs tas, kas šo milzu uzņēmumu finansēs? Kā tas notiks? Loids? Kas saka — Loids? Viter-šteiners? Kas zina kaut ko? Kas ir šis velna Maiks Alans, kurš vienas nakts laikā uzpērk zemi par divdesmit pieciem miljoniem dolāru, zemi, kuras vērtībai vajag pieaugt trīskārt, pieckārt, — ko niekus! — simtkārt?

Neiedomājams satraukums valdīja aristokrātiskajās transatlantiskās kuģniecības sabiedrībās. Maiks Alans bija transatlantiskās satiksmes slepkava! Tiklīdz viņa tunelis būs gatavs, — un kas tur par brīnumu, ja tas kādu dienu būs gatavs! — tad varēs visas četrsimt tūkstoši peldošās tonnas nodot lūžņos. Varēs luksus kuģa pasažierus pārvadāt par starp-klāja biļešu cenām, varēs visus kuģus un kuģīšus pārvērst par peldošām sanatorijām plaušu slimniekiem vai arī aizsūtīt uz Āfriku pie melnajiem. Divu stundu laikā ar telefonu un telegrāfa palīdzību radās Antituneļa trests, kurš izstrādāja dažādu valstu valdībām iesniedzamu interpelāciju.

Satraukums no Ņujorkas izplatījās pār Čikāgu, Bu-falo, Pitsburgu, Senluisu, Sanfrancisko, kamēr otrā pusē, Eiropā, tuneļa drudzis sāka pārņemt Londonu, Parīzi, Berlīni.

Ņujorka svila un kvēloja pusdienas tveice, un, kad cilvēki beidzot uzdrīkstējās atkal iziet ielās, no visiem stūriem raudzījās pretī milzīga apmēra plakāti: «Simttūkstoš strādnieku!»

Beidzot bija zināma arī sindikāta atrašanās vieta: Brodveja — Volstrīta. Te stāvēja žilbinoši balts, nepabeigts debesskrāpis, kura trīsdesmit divos stāvos vēl bariem rosījās amatnieki.

Jau pusstundu pēc tam, kad milzu plakāti bija pārplūdinājuši Ņujorku, sindikāta ēkā uz granīta kāpnēm, ko nosedza ar kaļķiem notriepti dēļi, drūzmējās darba meklētāju bari, bet visa bezdarbnieku armija, kas jebkurā laikā sniedzās piecdesmit tūkstošos, pa simtiem ielu līku loču aizlocījās uz Dauntaunu. Pirmā stāva telpās, kur vēl nenovāktas stāvēja pieslienamās kāpnes, sastatnes, krāsu toveri, viņi sastapa Alana aģentus — aukstasinīgus, pieredzējušus vīrus ar vergu tirgotāju vērtējošo skatienu. Tie redzēja cauri apģērbam kaulu uzbūvi, muskuļus un dzīslas. Pēc plecu līnijas, pēc roku stāvokļa prata novērtēt spēku. Pieņemta poza, grims un krāsoti mati tos nespēja maldināt. Pelēcīgos un vārgos, ko Ņujorkas necilvēcīgais darbs jau bija izsūcis, tie pameta stāvam. Lai arī dažu stundu laikā šie vīri izvērtēja simtiem darba gribētāju — labi neklājās tam, kurš mēģināja laimi otrreiz: tādu trāpīja tik ledaini salts skatiens, ka drosminiekam šermuļi pārskrēja pār kauliem, un pēcāk aģents gar to vairs nelikās zinis.

IX

Vēl tai pašā dienā visās piecās apmešanās vietās, Francijas, Spānijas un Amerikas piekrastē, Bermuda salās un Sanjorgo (Azoru salās), ieradās vesela armija vīru. Tie brauca pajūgos un īrētās automašīnās, kas lēnām, kā taustīdamās meklēja ceļu un priekšu, iestiga dūkstīs un zvalstījās pāri kāpām. Kādā noteiktā vietā, kas nekādi neatšķīrās no pārējās apkārtnes, ceļinieki norausās no sēdekļiem, atraisīja no

ratiem nivelējamos aparātus, mērinstrumentus, saišķus ar spraužamajiem mietiņiem un ķērās pie darba. Mierīgi un nosvērti visu izlūkoja, mērīja, aprēķināja, tā, it kā būtu jāieplāno vienīgi kāds dārzs. Pieres no-lāsoja sviedros. Viņi nosprauda prāvu zemes gabalu, kas precīzi aprēķinātā leņķī tiecās uz jūru, bet pretējā pusē sniedzās dziļi zemes iekšienē. Drīz vien tie visi strādāja izklaidus, dažādos virzienos.

Silājā parādījās vairāki ar baļķiem, dēļiem, jumla papi un dažādiem būvmateriāliem piekrauti vezumi. Tā vien likās, it kā šie vezumi te iekļuvuši tikai gadījuma pēc un tiem nebūtu nekāda sakara ne ar ģeodēzistiem, ne inženieriem, kas neveltīja kravām ne skatiena. Vezumi apstājās. Dunēdami krita zemē baļķi un dēļi, karstajā saulē zibēja lāpstas, sāka dziedāt zāģi, klaudzēja veseri.

Tad zvalstīgā gaitā atklumburoja kāda mašīna, no tās klaigādams, rokas vicinādams, izkāpa kāds vīrs. Paņēmis padusē mērāmās kārtis, atbraucējs aiz-snāja pie ģeodēzistiem. Tas bija slaikais un gaišmatainais Hobijs, amerikāņu darba nometnes vadītājs.

— Hallo! — Hobijs smiedamies uzsauca un noslaucīja pieri — viņš bija gluži kā izpeldējies sviedros. Tad skaļi pasludināja:

— Stundas laikā te būs klāt pavārs! Vilsons ņemas kā negudrs pa Tomriveru. — Un, iebāzis mutē divus pirkstus, iesvilpās.

No mašīnas nāca šurp četri cilvēki ar mērāmām kārtīm pār pleciem.

— Šie te kungi parādīs jums, puiši, kas darāms.

Hobijs aizsteidzās atpakaļ pie mašīnas un, lēkādams pa dēļu grēdu, sāka tur rosīties.

Tad viņš atkal iemetās savā automobilī, lai paraudzītos, kā veicas strādniekiem Lakiherstā, kuri bija nodarbināti pie kādas provizoriskas telefona līnijas ievilkšanas. Uzkliegdams un lādēdamies viņš brauca uz priekšu gar Lakiherstas-Lakivudas dzelzceļa stigu, kas šķērsoja sindikāta apgabalu. Ceļa posma vidū, pļavā, kur visapkārt ganījās govis un vērši, dūmu mutuļus veldams, apstājās kāds preču vilciens, kura piecdesmit vagonus vilka divas lokomotīves. Tam sekoja otrs vilciens ar piecsimt strādniekiem. Pulkstenis bija pieci. Šie piecsimt strādnieki bija salīgti līdz pulksten diviem dienā un trijos izbraukuši no Hobokenas. Tie visi bija līksmi un apmierināti, ka izkļuvuši no Ņujorkas ellišķīgās tveices un dabūjuši darbu brīvā dabā.

Strādnieki skriešus metās pie šiem piecdesmit vagoniem un sāka turpat ganībās kraut laukā dēļus, rievoto skārdu, jumta papi, pavardus, pārtiku, teltis, segas, kastes, maisus, saiņus. Hobijs jutās apmierināts. Viņš klaigāja, svilpoja, veikli kā pērtiķis kā-paļāja pa vagoniem un dēļu grēdām un uzsauca pavēles. Stundu vēlāk lauku virtuves jau bija uzstādītas un pavāri stājās pie darba. Divsimt strādnieku lielā steigā cēla naktij barakas, kamēr pārējie vēl bija nodarbināti pie izkraušanas.

Kad satumsa, Hobijs ieteica saviem puišiem noskaitīt vakara lūgšanu un, piemērojoties apstākļiem, likties uz auss.

Viņš aizbrauca atpakaļ pie mērniekiem un inženieriem un ziņoja pa telefonu uz Ņujorku.

Pēc tam kopā ar inženieriem aizgāja līdz kāpām pie jūras un izpeldējās. Un tūdaļ tāpat ar visām drēbēm viņš garšļaukus izstiepās uz barakas dēļu grīdas, acumirklī aizmiga, lai, dienai austot, atkal atsāktu darbu.

Četros no rīta pienāca simt vagonu ar būvmateriāliem. Pulksten puspiecos — tūkstoš strādnieku, kas nakti bija pavadījuši vilcienā un izskatījās izsalkuši un pārguruši. Lauku virtuves jau kopš rītausmas strādāja ar pilnu jaudu, tāpat arī maizes ceptuvju krāsnis kūpēja bez mitas.

Hobijs bija precīzi noteiktā laikā pie darba. Tas sagādāja viņam prieku, un, kaut arī viņš bija gulējis tikai pāris stundu, ar savu lielisko omu ieguva visas strādnieku armijas simpātijas. Viņš bija iegādājies zirgu, pelēku sirmīti, ar kuru augu dienu nenoguris jādelēja.

Līdzās dzelzceja uzbērumam krājās veseli būvmateriālu kalni. Pulksten astoņos pienāca vilciens ar divdesmit vagoniem, kuros bija vienīgi gulšņi, sliedes, vagonetes, divas mazas lokomotīvītes šaursliežu vilcienam. Un pulksten deviņos pienāca otrs. Tas atveda veselu bataljonu inženieru un tehniķu, un Hobijs norīkoja tūkstoš cilvēku būvēt šaursliežu dzelzceļu, kam jāsniedzas līdz trīs kilometrus attālajam būvlaukumam. Vakarā atbrauca vēl viens vilciens ar divtūkstoš dzelzs saliekamām gultām un gultas segām. Hobijs šķendējās pa telefonu un pieprasīja vairāk darba roku, Alans apsolīja nākamajā dienā nosūtīt divtūkstoš strādnieku.

Un tiešām, rīta agrumā ieradās divtūkstoš vīru. Tiem nopakaļ ripoja garu garie sastāvi ar būvmateriāliem. Hobijs lādējās kā negudrs. Alans laikam gribot viņu aprakt! Bet tad viņš padevās liktenim, jo pazina Alana tempu. Tas bija Amerikas un šā laikmeta pierastais ellišķīgais temps, sakāpināts līdz neprātam. Un Hobijs to ņēma vērā, kaut arī viņam aizrāvās elpa un bija nepieciešama vēl daudzkārt lielāka piepūle.

Trešajā dienā pagaidu dzelzceļš, pa kuru nupat varēja bez apgāšanās nobraukt vilciens, sasniedza būvlaukumu, un vēl tās pašas dienas vakarā mazā lokomotīvīte, ko sagaidīja skaļiem «urā!» saucieniem, nosvilpa pašā apmešanās vietas vidū. Tā vilka bezgalīgu vagonešu rindu ar dēļiem, baļķiem un rievoto skārdu, divi tūkstoši strādnieku drudžainā steigā meistaroja barakas, lauku virtuves, šķūņus. Taču naktī sacēlās viesuļvētra un sagāza juku jukām visu Hobija uzcelto pilsētu. Hobijs uz šādu joku spēja atbildēt vienīgi ar izmeklēti sulīgu lāstu virkni. Viņš lūdza Alanam divdesmit četras stundas pagarinājuma, bet Alans nelikās dzirdot un tikai citu pēc cita sūtīja vilcienus ar būvmateriāliem, tā ka Hobijam jau metās tumšs gar acīm.

Šai dienā pulksten septiņos vakarā Alans kopā ar Modu ieradās mašīnā pats. Viņš apbraukāja visu darba apmetni, pukojās un lamājās — viss veikums esot viena vienīga laika nosišana, sindikāts maksājot un prasot par to vispilnvērtīgāko darbu, — nostros-tojis aizbrauca, pametis sev aiz muguras pārsteiguma un apbrīnas jūtas.

Hobijs nebija no tiem, kas viegli padodas mazdūšībai. Viņš bija cieši apņēmies izturēt piecpadsmit gadus ilgo neprātīgo skrējienu un kā pats nelabais iejuka trauksmainajā virpulī. Alana temps viņu aizrāva! Viena strādnieku armija cēla dzelzceļa uzbērumu regulārai vilcienu satiksmei ar Lakivudu; rūsgans putekļu mākonis iezīmēja jauno dzelzceļa stigu. Otra ielenca pienākošos preču vilcienus, zibenīgi izkrāva un sacēla grēdās atvestos gulšņus, sliedes, stabus elektriskajiem vadiem, mašīnas. Trešā urbās zemē ap «šahtu», ceturtā meistaroja barakas. Visas šīs armijas komandēja inženieri, kurus no pārējiem varēja atšķirt vienīgi pēc nemitīgās klaigāšanas un satrauktās roku vēcināšanas, ar ko viņi skubināja un mudināja strādniekus.

Hobijs uz sava sirmīša paguva būt visur. Strādnieki bija viņu iesaukuši par «jautro Hobiju», tāpat kā Alanu par «Maiku» un Harimanu, galveno inženieri, kurš visu savu mūžu pavadījis visu kontinentu lielajos celtniecības darbos, — drūmu vīru ar spēcīgu skaustu — vienkārši par «bulli».

Šo kustīgo ļaužu baru vidū ar saviem instrumentiem klaiņoja mērnieki, it kā tiem ar visu šo tautu staigāšanu nebūtu nekā kopīga, tie sētiņ nosēja visu apkārtni ar raibiem mietiņiem un kārtīm.

Trīs dienas pēc tam, kad te pirmo reizi iedūra zemē lāpstu, Tuneļa pilsēta pieņēma kalnraču apmetnes izskatu, pēc kāda laiciņa tā sāka atgādināt kara nometni un vēl nedēju vēlāk — milzu baraku pilsētu, kurā mitinās divdesmit tūkstoši cilvēku un kurā netrūkst ne lopkautuves, ne pienotavas, ne maiznīcas, ne tirgu, ne bāru, pasta, telegrāfa, slimnīcas un pat kapsētas. Iesānis no pilsētas jau pacēlās vesela iela ar gataviem namiem, Edisona patent-nami, kas tika uz vietas izlieti un divu dienu laikā bija jau pilnīgi gatavi. Pilsētu klāja bieza putekļu kārta, tāpēc tā izskatījās gandrīz balta, retie zāļu kumšķi un nedaudzie krūmiņi bija pārvērtušies par cementa pauguriem. Ielas piekrautas ar dzelzceļa sliedēm un gulšņiem, bet lēzenās barakas pazuda elektrības stabu un vadu mežā.

Nedēļu vēlāk baraku pilsētas vidū parādījās melns, spalgi kaucošs dēmons — milzīga amerikāņu preču vilciena lokomotīve uz augstiem, sarkaniem riteņiem, tā vilka līdz bezgalīgi garu vagonu rindu. Nezvērs šņākuļodams apstājās ar būvmateriāliem piekrautā lauka vidū, izpūta spilgtajā saulē lielu, melnu dūmu mutuli un prātīgi palūkojās apkārt. Visi jūsmīgi raudzījās uz to, kliedza un gavilēja — pati Amerika bija ienākusi Tuneļa pilsētā!

Nākamajā dienā tādu saradās vesels lēvenis, un vēl pēc nedēļas šo melni kūpošo dēmonu bija bez gala un malas, gaiss ap tiem virmoja no izgarojumiem, ihtiozauriem līdzīgie ķermeņi šūpojās, un no rīkles un nāsīm šāvās ārā dūmi un suta. Šķita, ka baraku pilsēta izgaistu tvaikos. Reizēm dūmi bija tik biezi, ka satumsušajā atmosfērā notika elektrības izlādēšanās un jaukā laikā pār Tuneļa pilsētu dārdināja pērkons. Pilsēta trakoja un kliedza, svilpa, šāva, dimdināja, grāva.

Šīs trakojošās, tvanošās, baltās gruvešu pilsētas vidū dienu un nakti cēlās gaisā milzīgs putekļu stabs. Tas veidoja mākoņu grēdas, līdzīgas tām, kādas rodas vulkāniskajos izvirdumos. Augšējo gaisa slāņu saspiestā mākoņu guba pieņēma sēnes izskatu, vēja strāvas atrāva no tās pa skrandai.

Visa noteicējs bija vējš. Uz jūras no kuģiem šie putekļi bija redzēti kā daudzu kilometru gara, kaļķaini balta, peldoša sala, bet reizēm tuneļa putekļi sijājās pār Ņujorku līdzīgi smalkam pelnu lietum.

Būvlaukums bija četrsimt metrus plats un piecus kilometrus taisnā stigā iestiepās zemes iekšienē. Tas veidoja arvien zemākas un zemākas terases. Pie

ieejas tunelī terašu pamatnei vajadzēja atrasties divsimt metru zem jūras līmeņa.

Vienu dienu smilšains klajums sētiņ nosēts raibiem mietiņiem, nākamajā — smilšains sēklis, vēl citā — grants bedre, akmeņlauztuve, milzīga konglomerātu — smilšakmens, mālu un kaļķu ieplaka, visbeidzot aiza, kurā mudžēt mudž kāpuri. Tie bija cilvēki, sīki un niecīgi, raugoties no augšas, noputējuši pelēcīgi balti, pelēkām sejām, putekļos saķepušiem matiem un skropstām un pastāvīgi dubļainu javu uz mēles. Divdesmit tūkstoši cilvēku dienu un nakti traucās šai būvbedrē iekšā.

Lāpstas un cērtes lejā vizuļo gluži kā saulē mirgojošs ezers. Taure pūš signālu: uzvirmo putekļu vērpete, akmens milzis paliecas uz priekšu, gāžas, sašķeļas gabalos, un cilvēki, cits pār citu klupdami krizdami, ienirst uzplūstošajā putekļu mākonī. Ekskavatori dārdina un čīkstina, smeļamie kausi griezdamies nepārtraukti smilkst un žvadz, šūpojas ceļamie krāni, vagonetes brāzdamās šķeļ gaisu, un sūkņi dienu un nakti pa neiedomājami resnām caurulēm izšļāc duļķaina ūdens straumi.

Maziņas lokomotīvītes veseliem bariem šaudās zem ekskavatoriem, rāpjas pāri nogruvumiem un smilšu kalniem. Bet, tikušas klajā laukā un uz kārtīgām sliedēm, tās, mežonīgi svilpdamas un trauksmaini skandinādamas zvanu, joņo starp barakām uz būvlaukumiem, kur nepieciešamas smiltis un akmeņi. Te vilcieni saveduši veselus kalnus cementmaisu un strādnieku pulki ceļ lielas kazarmas, kam līdz ziemai jābūt zem jumta un jādod patvērums četrdesmit tūkstošiem cilvēku.

Bet piecu kilometru attālumā no «šahtas», kur

trase pamazām sāk slieties lejup, eļļas izgarojumu, tveices un dūmu mākonī uz gluži jaunām, spožām sliedēm stāv četras drūmas mašīnas — kvēpina un gaida.

Mašīnu riteņu priekšā viz lāpstas un cērtes. Strādnieku bari, sviedriem plūstot, rok zemi un piepilda dobumus ar akmens bluķiem un šķembām, kas te sabirst pa nokari no apgāztajām vagonetēm. Šai akmens segumā ievieto gulšņus, vēl miklus no darvas; nolikuši krietnu posmu šādu kāpņu, strādnieki pieskrūvē pie tām sliedes. Ikreiz, kad sliedes atkal pastiepušās metrus piecdesmit, četras melnās mašīnas šņākdamas un sprauslodamas trīs četras reizes sakustina savus tērauda locekļus, un jau atkal tās sasniegušas vizošās lāpstas un cērtes.

Tā četri melnie nezvēri pamazām virzījās uz priekšu un kādā dienā jau atradās dziļi zem terasēm, aizā ar stāvām betona sienām, un neatlaidīgi blenza ar savām ciklopu acīm klints mūrī, kur trīsdesmit soļu atstatumā viens no otra iecirsti divi lokveida iedobumi — tuneļa ieeja.

OTRA DAĻA

Tāpat kā Tuneļa pilsētā Amerikas pusē, tā arī Francijā, Finisterā un okeāna stacijās veseli pulki sviedriem noplūdušu cilvēku grauzās zemes iekšienē. Dienām un naktīm šinīs piecās vietās uz zemeslodes gaisā nemitīgi cēlās milzīgi dūmu un putekļu stabi. Simtiem tūkstošu lielā strādnieku armija sastāvēja no amerikāņiem, frančiem, angļiem, vāciešiem, itāliešiem, spāniešiem, portugāļiem, mulatiem, nēģeriem, ķīniešiem. Visas pasaules valodas jaucās cita caur citu. Inženieru bataljoni lielāko tiesu komplektējās no amerikāņiem, angļiem, frančiem un vāciešiem. Bet drīz vien šurp sāka plūst brīvprātīgo bari no visas pasaules tehniskajām augstskolām — japāņi, ķīnieši, skandināvi, krievi, poļi, spānieši, itālieši.

Dažādās vietās Francijas, Spānijas un Amerikas piekrastēs, Bermuda un Azoru salās ieradās Alana inženieri ar strādnieku karapūļiem un sāka urbties un rakties tāpat kā galvenajās celtniecības vietās. To uzdevums bija būvēt spēkstacijas, Alana «Niagā-ras», kuru elektroenerģija nepieciešama, lai varētu kursēt vilcieni starp Ameriku un Eiropu, lai apgaismotu un vēdinātu milzum lielās ejas. Pēc uzlabotas vāciešu Šlika un Lipmaņa sistēmas Alans ierīkoja ārkārtīgi liela apmēra rezervuārus, kur paisuma laikā no jūras saplūda ūdens, lai no turienes brāztos zemāk izvietotos baseinos, iedarbinātu turbīnas, radot dinamo strāvu, bet bēguma laikā atkal atgrieztos jūrā.

Pensilvānijas, Ohaio, Oklahomas, Kentuki, Kolo-rādo, Nortumberlendas, Daremas, Dienvidvelsas, Zviedrijas, Vestfāles, Lotringas, Beļģijas, Francijas metalurģiskās rūpnīcas un velmētavas iegrāmatoja Alana neiedomājami lielos pasūtījumus. Ogļraktu-ves palielināja ieguvi, lai spētu apmierināt pieaugušo pieprasījumu pēc oglēm transportam un domnu krāsnīm. Biržā nedzirdēti cēlās vara, tērauda un cementa cenas. Amerikas un Eiropas lielākās mašīnbūves rūpnīcas strādāja vairākās maiņās. Zviedrijā, Krievijā, Ungārijā un Kanādā bez žēlastības izcirta mežus.

Preču tvaikoņu un buru kuģu flote pastāvīgi uzturēja satiksmi starp Franciju, Angliju, Vāciju, Portugāli, Itāliju un Azoru salām, starp Ameriku un Bermuda salām, pārvadādama būvmateriālus un darbaspēku uz celtniecības vietām.

Pa okeānu kreisēja četri sindikāta tvaikoņi ar pasaules ievērojamākiem zinātniekiem (lielāko tiesu vāciešiem un frančiem), lai trīsdesmit jūras jūdžu platumā kontrolētu un vēlreiz pārbaudītu ziņas un dziļuma mērījumus tuneļa līknei, kuru projektējot balstījās uz vispārzināmiem okeanogrāfiskiem datiem.

No visām stacijām, celtniecības rajoniem, kuģiem, rūpniecības centriem diendienā pavedieni satecēja kopā Brodvejas un Volstrīta ielas stūrī Tunel-Syndi-

kat-Building un no šejienes vienās vienīgās rokās — Alana rokās.

Dažās vissaspringtākā darba nedēļās Alans bija pratis iedarbināt šo lielo mašīnu. Viņa pasākums sāka apņemt visu pasauli. Viņa vārds, vēl nesen ļaudīm pilnīgi svešs, tagad staroja pār tiem kā meteors.

Tūkstošiem žurnālistu iedegās interesē par viņa dzīvi, un pēc neilga laika sprīža nebija vairs pasaulē neviena laikrakstu lasītāja, kurš visos sīkumos nepazītu Alana dzīves gājumu.

Un šis dzīves gājums nebija no parastajiem. No mūža desmitā līdz trīspadsmitajam gadam Alans piederēja pie tās nepazīstamo miljonu armijas, kuri savu dzīvi pavada pazemē un par kuriem nevienam nav nekāda bēda.

Viņš bija dzimis ogļraktuvju rietumu iecirknī, un pirmais, kas iespiedās bērna atmiņā, bija uguns. Uguns naktīs lāktīja dažādās debess pusēs, snaikstījās līdzīgi kvēlojošām briesmoņu galvām, kuras dzīrās viņu baidīt. Uguns lauzās no krāsnīm, kas pacēlās pāri pretī kā liesmu pārņemtas kalnu grēdas, uz kurām liesmu pārņemti vīri no visām pusēm raidīja ūdens strūklas, kamēr viss izzuda lielā, baltā dūmu mutulī.

Gaiss bija dūmu un kvēpu piesātināts, pārpilns fabrikas sirēnu gaudoņas, sodrēji sijāja kā lietus, un reizēm viss debess jums kvēloja koši sarkans.

Ielās ar nomelnējušiem ķieģeļu namiņiem cilvēki bija redzami tikai baros, tie nāca baros, gāja baros, vienmēr nokvēpuši melni, pat svētdienās tiem acīs bija ogļu putekļi. Visās sarunās pastāvīgi atkārtojās viens un tas pats vārds: «Tēvocis Toms».

Tēvs un Fredis, Maika brālis, tāpat kā visi, strādāja raktuvē «Tēvocis Toms». Ielu, kur dzīvoja un uzauga Maiks, gandrīz vienmēr klāja spīdīgi melna muklāja kārta. Līdzās urdzēja neliels strautiņš. Skopā zāle tā krastos nebija vis zaļa, bet melna. Strauts bija netīrs, un palaikam tanī peldēja krāsaini, vizuļojoši eļļas plankumi. Viņpus strauta stiepās garas koksa krāšņu rindas, un aiz tām pacēlās melnas dzelzs un koka sastatnes, pa kurām vienā laidā tekalēja mazas vagonetes. Visvairāk mazā Maika interesi saistīja īsts, liels ritenis, kas karājās gaisā. Ritenis reizēm uz mirkli apstājās, tad sāka atkal dūkt, tas griezās tik strauji, ka spieķus vairs nevarēja saskatīt. Un pēkšņi spieķus atkal manīja, ritenis riņķoja gausāk, kamēr apstājās. Tad sāka dūkt no jauna.

Kad Maikam bija pieci gadi, Fredis un citi zirgu puikas atklāja viņam noslēpumu, kā iespējams bez jebkāda kapitāla ieguldījuma tikt pie naudas. Varēja pārdot puķes, pakalpot, atverot automašīnas durtiņas, paceļot nokritušus spieķus un sameklējot taksometrus, varēja savākt tramvajos pamestos laikrakstus un tos pārdot. Maiks cītīgi pildīja savu darbu Sitijā. Katru dabūto centu viņš nodeva Fredim un par atlīdzību drīkstēja svētdienas kopā ar zirgu puikām pavadīt bāros. Maiks bija sasniedzis vecumu, kad manīgi zēni prot augu dienu vizināties, nemaksājot ne centa. Gluži kā parazīts viņš uzmetās visam, kas vien kustējās un ar ko varēja tikt uz priekšu. Vēlāk Maiks palielināja darba lauku un strādāja pats uz savu roku. Viņš vāca jaunbūvēs tukšas alus pudeles un pārdeva tās, piebilzdams: «Mani sūta tēvs.»

Taču viņu pieķēra, nežēlīgi nopēra, un līdz ar to arī ienesīgajam veikalam pienāca gals.

Kad Maiks palika astoņus gadus vecs, tēvs iedeva viņam pelēku bereti un lielus zābakus, kurus pirms tam bija valkājis Fredis. Zābaki bija tik lieli, ka, Maikam tikai reizi pavicinot ar kāju gaisā, tie aiz-lingoja tuvākajā istabas kaktā.

Paņēmis Maiku pie rokas, tēvs aizveda viņu uz «Tēvoča Toma» šahtu. Šī diena atstāja Maika dzīvē neizdzēšamu iespaidu. Vēl tagad viņš skaidri atcerējās, kā nobijies un satraukts gājis tēvam pie rokas pa trokšņaino pagalmu. «Tēvocis Toms» strādāja pilnā sparā. Kliedzieni, svilpieni, pa gaisu švirkstēdamas joņoja vagonetes, ripoja preču vagoni, viss kustēt kustējās. Bet augstu pāri zibenīgi griezās ceļamās ierīces ritenis, kuru Maiks jau gadiem ilgi bija vērojis no tālienes. Aiz koksa krāsnīm augšup virmoja liesmu mēles un balti dūmu mākoņi, no debesīm krita sodrēji un ogļu putekļi, varenās caurulēs kaut kas šņāca un burzguļoja, no dzesinātājiem šļācās veseli ūdenskritumi, un no garā, resnā fabrikas dūmeņa pret debesīm bez mitas vērpās piķa melnas dūmu grīstis.

Jo tuvāk viņi nāca nokvēpušajai akmens celtnei ar ieplaisājušām logu rūtīm, jo skaļāks un mežonīgāks vēlās pretī negants troksnis. Likās, te brēktu tūkstošiem bērnu, kurus spīdzina; zeme drebēja.

— Kas tur tā kliedz, tēt? — jautāja Maiks.

— Ogles kliedz.

Nemūžam Maiks nebūtu varējis iedomāties, ka ogles varētu kliegt!

Tēvs devās augšup pa lielās, drebošās ēkas kāpnēm, kur mūros bija redzamas plaisas, un mazliet pavēra kādas augstas durvis.

— 'brīt, Džosia! Es gribētu zēnam parādīt tavu mašīnu, — viņš uzsauca kādam istabā un pieliecies nospļāvās uz kāpnēm.

— Iesim, Maik!

Maiks ielūkojās lielajā, tīrajā, ar flīzēm izliktajā zālē. Vīrietis, vārdā Džosia, sēdēja, pagriezis viņiem muguru. Viņš sēdēja ērtā krēslā, turēdams rokas uz spodriem kloķiem, un nenovērsdamies raudzījās uz milzīgu veltni telpas pretējā galā. Atskanēja zvana signāls. Džosia pagrozīja kādu kloķi, un lielajām mašīnām pa labi un pa kreisi sāka kustēties sviras. Veltnis, kas Maikam šķita tik liels kā nams, griezās arvien sparīgāk, un ap to švirkstēdama tinās melna trose rokas resnumā.

— Celtnis iet uz sesto platformu, — paskaidroja tēvs. — Tas krīt ātrāk par akmeni. To raušus rauj lejup. Džosia darbina tūkstoš astoņi simti zirgu spēku.

Maiks jutās gluži kā noreibis.

Uz balta stieņa veltņa priekšā pacēlās un nolaidās bultas, un, kad tās tuvojās cita citai, Džosia atkal pakustināja kādu kloķi, riņķojošais veltnis pagausi-nāja gaitu un beidzot apstājās.

Maiks nekad nebija neko tik varenu redzējis kā ceļamā mašīna.

— Paldies, Džosia! — tēvs pateicās, bet Džosia neatskatījās.

Viņi apgāja apkārt mašīntelpai un sāka iet augšup pa šaurām dzelzs kāpnēm, pa kurām Maiks savos milzīgajos zābakos vienīgi ar grūtībām tika uz priekšu. Viņi kāpa arvien vairāk pretī spalgajai, spiedzīgajai bērnu brēkšanai, un šeit troksnis bija tik liels, ka vairs nevarēja saprast ne vārda. Telpa bija milzīga, tumša, pilna dzelzs vagonešu žvadzoņas un ogļu putekļu.

Maika sirds sažņaudzās baismās nojautās.

Tieši tur, kur ogles smilkstēja un spiedza, tēvs nodeva Maiku melnajiem vīriem un pats aizgāja. Un tad Maiks, sev par pārsteigumu, ieraudzīja plūstam ogļu tērci! Pa garu, metru platu lentu nepārtrauktā straumē brāzās ogļu gabali un pa kādu atveri grīdā, līdzīgi bezgalīgam, melnam ūdenskritumam, gāzās preču vagonos. Garās lentas abās pusēs stāvēja nomelnējuši puišeļi, tādi paši sīkalīši kā Maiks, tie ašiem tvērieniem izķēra no ogļu straumes atsevišķus gabalus un meta tos dzelzs vagonetēs.

Kāds zēns iekliedza Maikam ausī, lai skatoties vērīgāk. Puišelim bija gluži melna seja, un tikai pēc krietna brīža Maiks viņu pazina pēc zaķalūpas. Tas bija kaimiņu puika, ar kuru vēl vakar Maikam iznāca plūkšanās tās pašas «Zaķa» iesaukas dēļ.

— Mēs lasām akmeņus laukā, Maik, — «Zaķis» spalgā balsī skaidroja Maikam pie auss. — Tos nedrīkst laist pārdošanā.

Jau nākamajā dienā Maiks prata tikpat labi kā citi pēc šķautnēm, spīduma un veida atšķirt ogles no akmeņiem. Un pēc nedēļas viņam šķita, ka jau gadiem ilgi strādājis šinī trokšņu un ogļu pārpilnajā hallē.

Pārliecies pār mūžam slīdošo ogļu strautu, tvarstīdams ar melnajiem pirkstiem akmeņus, — tā Maiks veselus divus gadus katru mīļu dienu nostāvēja norādītajā vietā — piektais no augšgala. Tūkstošiem tonnu ogļu izslīdēja caur viņa mazajām, ašajām ro-ķelēm.

Katru sestdienu viņš saņēma algu, kuru, atskaitot nelielu kabatas naudu, atdeva tēvam. Maiks deviņu gadu vecumā bija kļuvis darba cilvēks. Kad viņš brīvajās svētdienās devās uz bāru, tad neaizmirsa apkaklīti un galvā uzlika cietu platmali. Tādās reizēs zēna mutē starp viņa haizivs zobiem stāvēja iesprausta pīpe; viņš košļāja gumiju, un uz mēles pastāvīgi bagātīgā krājumā riesās siekalas spļāvienam. Maiks bija darba cilvēks, tikai balss bērnišķīgi spalga, kliedzoša, kā jau bērnam, kurš augu nedēļu pavadījis trokšņainā darba telpā/

Ogles, ap kurām viņš darbojās, bija zemes virspusē apstrādājamās, Maiks tās pazina labi, tāpat kā labi saprata visu ogļraktuves darbu — labāk par tēvu un Fredi! Desmitiem zēnu, kas jau nostrādājuši veselu gadu, nebija ne mazākās sajēgas, kur rodas šis lielais ogļu daudzums, nebeidzamā ogļu gabalu straume, kura gāzās vagonos. Augu dienu un nakti dārdēja šahtas dzelzs durvis, un celtnis, kas aiz mik-luma pilēja, dienu un nakti bez rimta svieda laukā četras ogļu pilnas vagonetes, katrreiz piecdesmit centneru. Dienu un nakti vagonetes rībināja pa halles dzelzs plātnēm, dienu un nakti tās noteiktā vietā, virs atveres grīdā, apsviedās apkārt — kā vistu cepeši uz iesma! — izbēra ogles un tukšas ripoja tālāk. Lejā transportieri ogles ar kausu pacēla uz lieliem sietiem, kur tās kratīja un sijāja, un šeit nu ogles brēca. Prāvās ieguves ogles sabira vagonos un devās ceļā. Tiktāl nu būtu skaidrs, to zināja arī pārējie zēni, bet neko vairāk! Maiks, nostrādājis vienu mēnesi, saprata, ka vagonetes, kas rībināja cauri hallei, nekādā gadījumā nespēja piegādāt visas šīs ogles! Tā tas arī bija. Katru dienu simtiem vagonu pienāca no «Krusttēva Toma II», «Krusttēva Toma III», «Krusttēva Toma IV» — tās visas saplūda «Krusttēvā

Tomā I», jo te notika tīrīšanas, koksēšanas un ķīmiskās apstrādes procesi. Maiks bija vērīgi skatījies un zināja visu. Zināja, ka izsijātās ogles transportieri ar kausu nogādāja tīrītavā. Šeit tās plūda caur katliem, kuros ūdens aizskaloja ogles prom, bet akmeņi nogrima dibenā. Ogles nonāca milzīgā trumulī ar pieciem dažāda izmēra sietiem, kur tās dārdēdamas un švirkstēdamas bira, kratījās un tika sašķirotas. Atsevišķas šķirnes aizplūda pa kanāliem uz dažādām piltuvveidīgām atverēm, no kurienes gāzās kā gabalu ogles, jauktās ogles, riekstiņi numurs I, II, III preču vagonos un tapa aizvestas. Bet arī ogļu smalkumus, aplūzumus, ogļu putekļus nemeta prom. Nu nē! Vajadzētu pajautāt tikai Maikam, desmit gadus vecajam inženierim, kurš pateiktu, ka ogles top «izsūktas», kamēr no tām vairs nekas nepaliek pāri. Šie ogļu atkritumi pa caurumotām dzelzs kāpnēm cēlās augšup. No malas skatoties, šķita, ka milzīgās kāpnes, pilnum pilnas pelēkiem atkritumiem, stāvētu uz vietas, bet, ielūkojoties vērīgāk, varēja redzēt, ka tās gausi, pamazām kustējās. Divu dienu laikā katrs pakāpiens pacēlās augšā, apsviedās un izgāza atkritumus lielās piltuvēs. No turienes putekļi nonāca koksa krāsnīs, pārvērtās par koksu, bet lielajos, melnajos nezvēros kondensējās gāzes, no kurām radās darva, amonjaks un vēl daudz kas cits. Tā bija «Tēvoča Toma I» ķīmiskā rūpnīca, un Maiks to visu bija labi izpētījis.

Kad Maikam apritēja desmit gadu, tēvs iedeva viņam biezu dzeltena auduma uzvalku un vilnas kaklautu, un tai dienā zēns pirmo reizi nobrauca lejā — turp, no kurienes nāca ogles.

Nožvadzēja dzelzs režģi, noskanēja signālzvans, un celtnis sāka slīdēt lejup. No sākuma lēnām, tad ātrums trauksmaini palielinājās, pieauga tik spēji, ka grīda, uz kuras Maiks bija aptupies, viņam šķita, tūlīt izkritīs. Uz mirkli zēnam sametās melns gar acīm, kuņģis sāpīgi sažņaudzās, bet tad viņš atguvās. Metāla celtnis ar apdullinošu troksni drāzās astoņsimt metru dziļumā. Zvalstoties tas dārdēdams un brakšķēdams sitās pret šahtas sliedēm, it kā grasīdamies kuru katru brīdi pajukt gabalu gabalos. No augšas braucējiem plīkšķēdams šļakstēja virsū ūdens, ogļraču lampiņu gaismā gar celtņa vaļējām durvīm augšup lidoja šahtas melnais, izmirkušais dēļu apšuvums. Maiks centās sevi mierināt, ka tā tam jābūt. Divus gadus viņš ik dienas maiņas laikā bija redzējis izcirtējus un kalnračus ar to lampiņām, kuras gluži kā jāņtārpiņi zibēja tumšajā hallē, gan izkāpjam no celtņa, gan iegrimstam pazemē, un tikai divas reizes bija notikusi nelaime. Vienu reizi celtnis bija atsities pret jumtu un cilvēki satrieca galvas, otro reizi bija pārtrūkusi trose, un. divi šteigeri un viens inženieris iegāzās dūksnājā. Tā jau varēja gadīties arī tagad, taču negadījās;

Pēkšņi celtnis apstājās, viņi izkāpa astotajā platformā, un iestājās pārsteidzošs klusums. Viņus sagaidīja daži līdz nepazīšanai melni, puskaili stāvi.

— Vai tu atvedi mums savu puišeli, Alan?

— Tā ir.

Maiks atradās sveloši karstā tunelī, kas, vāji apgaismots pie šahtas, tālāk izzuda tumsā. Pēc kāda laika tālumā iemirgojās lampa, parādījās sirmis ar zēnu Džeju, zirgu dzinēju, kuru Maiks pazina jau sen, un aiz tiem rībinādamas tuvojās divdesmit dzelzs vagonetes, pilnas ar oglēm.

Džejs smaidīja.

— Hallo! Te jau viņš ir! — zēns sauca. — Maik, es vakar pokera automātā vinnēju vēl trīs glāzītes. Tprū, tprūr stāvi, Bonij!

Šim Džejam nodeva Maiku par palīgu, un veselu mēnesi viņš kā ēna klimta tam līdzās, kamēr apguva vajadzīgo māku. Tad Džejs pazuda un Maikam vajadzēja tikt ar darbu galā vienam.

Platformā numurs astoņi Maiks jutās kā savās mājās, un viņam ne prātā neienāca, ka desmit gadus vecs zēns varētu būt arī kaut kas cits nekā ponibojs. Sākumā tumsa un vēl jo vairāk baismīgais klusums te lejā viņu nomāca. Cik dumjš viņš gan bijis, domādams, ka šeit apakšā visās malās klaudzinās un skaldīs! Gluži otrādi, te valdīja tāds klusums kā dziļā kapā, bet, saproti, te varēja svilpot pēc sirds patikas. Vienīgi pie šahtas mazliet bija jūtama dzīvība, tur darbojās celtnis un daži cilvēki bīdīja iekšā un vilka laukā vagonetes, tāpat pie slāņiem, kur atšķaidītāji, lielākoties Maikam neredzami, iespiedušies kaut kur starp akmeņogļu bluķiem, skaldīja ogles. Taču vienā vietā astotajā platformā troksnis nebija paciešams. Tur strādāja urbēji. Divi vīri, kuriem jau sen vajadzēja būt kurliem, spieda ar pleciem pret klintīm pneimatiskos urbjus, un te nevarēja saprast ne vārda.

Astotajā platformā strādāja simt astoņdesmit cilvēku — un tomēr Maiks tikai reti kādu redzēja. Reizēm kādu šteigeru vai spridzinātāju, tas arī viss. Ja tumšajā ceļā iemirgojās lampiņa un pēkšņi uzradās kāds vientuļš gājējs, tad tas jau bija vesels notikums. Visu savas maiņas laiku Maiks braukāja šinīs vientuļajās, melnajās, tumšajās alās šurp un turp.

Viņš savāca ogļu vagonetes pie skaldāmajiem slāņiem un bremzēšanas vietās un veda uz šahtu. Te viņš iejūdza zirgu vilcienā, kura sastāvā bija gan tukšas vagonetes, gan ari vagonetes ar atlasītajiem akmeņiem, lai uzpildītu izstrādātos slāņus, gan vagonetes, piekrautas ar balstiem, baļķiem, dēļiem eju nostiprināšanai, un nogādāja kravu pēc vajadzības. Maiks labi zināja visu eju labirintus, ikvienu baļķi, kuru kalna smagums bija ielauzis, katru slāni, vai nu to sauca par Džordžu Vašingtonu, Jautro Krustmā-miņu, vai Resno Bilu. Labi zināja gaisa lūkas, no kurām izplūda smagās raktuvju gāzes. Zināja ikvienu «zārka vāku» — akmeņos iedzītos īsos baļķēnus, kas varēja pēkšņi izsprukt un pienaglot cilvēku pie mūra. Maiks zināja visu ventilācijas sistēmu, durvis, kuras nebija pa spēkam atvērt visspēcīgākajam cilvēkam, iekams tanīs pa mazu lodziņu neizlaida gaisu, kas tās spieda ciet, — tad tas kā ledaina auka svilpdams lauzās iekšā. Un bija arī ejas ar tik smacīgu, karstu gaisu, ka, tur ienākot, tūlīt sāka aumaļām līt sviedri. Simtiem reižu maiņā Maiks šķērsoja šīs ledaini saltās un verdoši karstās ejas, gluži tāpat kā to ik brīdi dara tūkstošiem zēnu, zirgu dzinēju.

Pēc maiņas Maiks kopā ar biedriem iekāpa aug-šuptraucošajā, grabošajā celtnī, brauca augšā un atkal lejā, nemaz nedomādams, ka tas būtu kaut kas sevišķs, gluži tāpat kā jebkurš ierēdnis, kas iekāpj liftā, lai uzbrauktu kantorī vai no kantora dotos mājā.

Tur, astotajā platformā, notika Maika iepazīšanās ar Napoleonu Bonapartu vai, kā īsāk to sauca, — Boniju. Tas bija Maika sirmītis. Bonijs bija daudzus gadus pavadījis lejā, tumsā, un pa pusei zaudējis redzi. Zirga mugura izliekusies kūkumā un galva nokarājās līdz zemei, jo zemajās ejās pastāvīgi vajadzēja soļot sagumušam. Lāmās starp šaurajām sliedēm Bonijs bija nominis nagus plakanus kā pleznas. Labākie gadi tam jau sen aiz muguras un spalva vietumis nogājusi. Ap acīm un nāsīm Bonijam pletās iesārti apļi, kas diezin cik glīti vis neizskatījās. Kaut arī tā, Bonijam tomēr klājās lieliski, tas bija nobarojies apaļš un kļuvis laisks. Bonijs pastāvīgi tecēja vienādā riksī. Dzīvnieka smadzenes bija izsenis noskaņojušās uz šo riksi, un tagad tas vairs citādi nemaz nespēja. Maiks varēja ar suku — par to vēl tūlīt būs runa — sirmim lēkāt pa priekšu, Bonijs tādēļ ātrāk nekustēja. Maiks varēja tam sist — tad ponijs, vecais blēdis, it kā pielika soli, parādīja labu gribu, ašāk māja ar galvu, cītīgāk stampāja dubļus, bet ātrāk ne-tipināja.

Maiks neapgājās ar sirmi sevišķi maigi. Ja viņš gribēja pagriezt Boniju sāņus, iebukņīja tam ar elkoni sānos, jo citādi Bonijs nelikās ne zinis, kaut arī saprata, ka jādod ceļš, un saslēja ausis, tomēr gaidīja dunku. Ja Bonijs aizmiga, kas bieži vien gadījās, tad Maiks uzsita tam ar dūri pa purnu, jo zēnam vajadzēja gādāt par ogļu izvadāšanu, un, ja viņš netiktu ar savu kravu galā, tad ātri vien izlidotu no šejienes. Tāpēc nedrīkstēja izrādīt maigumu un piekāpties. Un tomēr abi bija labi draugi. Laiku pa laikam, kad Maiks bija izsvilpojis visu savu repertuāru, viņš paplikšķināja Bonijam pa kaklu un aprunājās ar to:

— Nu, manu veco Bonij, kā tu šodien juties, draudziņ? Labi, vai ne tā?

Pēc pusgada ilgas pazīšanās Maiks ievēroja, ka Bonijs ir netīrs. Tikai šeit, tumsā, skopajā lampas gaismā tas izskatījās sirms. Ja to izvilktu ārā dienas gaismā, — velns un elle! — kāds Bonijam tad būtu kauns!

Maiks sasparojās un nopirka skrāpi. Bonijs nebija saglabājis ne mazākās atmiņas par šādu komfortu, to Maiks saprata, jo Bonijs pagrieza galvu. Bet to viņš nemēdza darīt pat tad, ja līdzās tika spridzināts. Bonijs, lai izbaudītu sukāšanas prieku, labsajūtā grozīja savu resno, nokareno vēderu no vienas puses uz otru. Maiks pamēģināja arī ar ūdeni, jo bija ieņēmis galvā dabūt Boniju sniegbaltu. Bet, tiklīdz Bonijs sajuta ūdeni, tā sāni sāka raustīties, it kā tos būtu skārusi elektriskā strāva, un sirmis nemierīgi mīņājās uz vietas. Tā nu vajadzēja apmierināties ar sausu skrāpēšanu. Ja Maiks bija ilgāku laiku skrāpējis, vecais Bonijs pastiepa kaklu, un pēkšņi atskanēja tre-molējoša, raudulīga gaudošana, kam bija attāla līdzība ar zviegšanu. Tādās reizēs Maiks smējās tik aizrautīgi, ka dunēja visa eja.

Šaubu nav, ka Maikam Bonijs bijis ļoti mīļš. Vēl tagad viņš lāgiem to piemin. Maiks izrāda ārkārtīgu interesi par veciem, brangiem sirmjiem ar līkām mugurām, reizēm viņš apstājas, paplikšķina pa kaklu šādam zirgam un saka:

— Vai tu redzi, Moda, tāds izskatījās Bonijs, tieši tāds!

Taču Moda jau redzējusi tik daudzus un dažādus Bonijus, ka apšauba to līdzību ar īsto, veco Boniju. Maikam nav lielas izpratnes par gleznām, un viņš arī nav par tām nekad izdevis ne centa. Moda tomēr ieraudzīja starp viņa lietām primitīvi gleznotu

vecu sirmi. Viņa bija jau divus gadus precējusies, kad atklāja vira simpātijas pret veciem, sirmiem zirgiem. Reiz Bērkšlras pakalnos viņš negaidot apstādināja mašīnu.

— Paskaties uz šo sirmi, Moda! — Maiks norādīja uz vecu zirgu, kas, iejūgts zemnieku ratos, stāvēja ceļmalā.

Moda nespēja valdīt smieklus.

— Ko tu, Maik, tas taču tāds pats vecs sirmis, kādu ir tūkstošiem!

Protams, Maikam nebija ko iebilst, un viņš pamāja.

— Var jau būt, Moda, bet man kādreiz bija tieši tāds sirmis.

— Kad?

— Kad? — Maika skatiens aizklīda tālē. Pats grūtākais bija runāt pašam par sevi.

— Tas jau ir sen, Moda. «Tēvoča Toma» raktuvē.

Un vēl kaut kas Maikam palicis no «Tēvoča Toma»

laikiem. Spalgs putna kliedziens — hej! Hej! — kurš Maikam neviļus pasprūk, ja gadās kāds mašīnas riteņu priekšā. Šo kliedzienu viņš iemācījies «Tēvoča Toma» raktuvē. Ar to viņš pamudināja Bo-niju, ja vajadzēja sākt braucienu, un arī apstādināja Boniju, ja neviļus kāda vagonete bija izskrējusi no sliedēm.

Maiks bija nostrādājis gandrīz trīs gadus astotajā platformā un nostaigājis «Tēvoča Toma» ejās turpat vai pusi no zemeslodes apkārtmēra, kad raktuvē notika katastrofa, ko daudzi atceras vēl šobaltdien. Tā paņēma divsimt septiņdesmit divu cilvēku dzīvības, bet Maikam atnesa laimi.

Trešajā nakti pēc vasarassvētkiem pulksten trijos no rīta «Tēvoča Toma» apakšējā daļā eksplodēja raktuvju gāze.

Maiks patlaban veda atpakaļ savu tukšo vagonešu vilcienu un svilpoja kādu populāru dziesmiņu, ko tai laikā katru vakaru sēca fonogrāfs Džonsona bārā. Pēkšņi cauri dzelzs vagonešu žvadzoņai viņš izdzirda tālus grāvienus un, neko nedomādams, vēl arvien svilpodams, atskatījās: to pašu brīdi zēns ieraudzīja, ka balsti un baļķi lūst kā sērkociņi un kalns iebrūk. Maiks no visa spēka parāva Boniju aiz pavadas un iekliedza tam ausī: «Hej, hej! Sargies, sargies!» Bo-nijs sabijies, izdzirdis aizmugurē brīšķam balstus, mēģināja aulekšot, vecais Bonaparts izstiepa savu neveiklo augumu gandrīz plakaniski, tiecās ar kājām tālu uz priekšu izmisīgam finišam — un pazuda zem grūstošu akmeņu lavīnas. Maiks skrēja kā neprātīgs, jo kalns sekoja pa pēdām. Nupat bija izšķirošais brīdis! Taču Maiks ar šausmām pamanīja, ka baļķi un balsti lūst arī priekšā un griesti ieliecas. Aptvēris galvu rokām, Maiks vairākas reizes apgriezās kā vilciņš un iemetās sānejā. Lielā, horizontālā eja dārdēdama sagāzās, sāneja brīkšķēja, brūkošo akmeņu trenkts, Maiks joņoja, cik jaudas. Beigās viņš, saķēris galvu, vairs skrēja tikai apkārt aplī un kliedza .. .

Maiks drebēja kā drudzī un bija gluži bez spēka. Viņš redzēja, ka ieskrējis zirgu stallī, ko arī Bonijs būtu darījis, ja to nebūtu sagrābis kalns. Ceļgali tā ļodzījās, ka Maikam vajadzēja apsēsties, šausmu pārņemts, viņš sēdēja un kādu stundu nespēja neko domāt. Tad sakārtoja savu lampu, kas tikko dega, un tās gaismā izpētīja apkārtni; zēns bija pilnīgi akmeņu un ogļu ieslēgts. Maiks meģinaja izdomāt, ka tas varēja notikt, bet pie skaidrības netika.

Tā viņš nosēdēja ilgas stundas. Zēns aiz izmisuma un pamestības raudāja, tad saņēmās. Iebāza mutē gabaliņu košļājamās gumijas, un dzīvotgriba atkal atgriezās.

Nav šaubu, ka notikusi gāzu vai arī ogļu putekļu eksplozija, Boniju nogalinājis kalna nobrukums — un viņu, nu, viņu droši vien ātrāks!

Maiks sēdēja zemē līdzās savam mazajam gaismeklim un sāka gaidīt. Nogaidīja dažas stundas, tad viņu pēkšņi sagrāba stindzinošas bailes, un viņš iztrūcies pielēca kājās. Maiks paņēma lampu un devās ejās pa labi, pa kreisi, apgaismoja akmeņu nogruvumu, meklēdams, vai kaut kur nav palicis brīvs ceļš. Nē! Tātad neatlika nekas cits kā gaidīt. Viņš pārmeklēja barības kasti, apsēdās zemē un ļāva domām pilnīgu vaļu. Domāja par Boniju, par tēvu un Fredi, kas reizē ar viņu bija atnākuši darbā, par Džonsona bāru. Atcerējās fonogrāfa dziesmiņu, pokera spēles aparātu Džonsona bārā. Un domās izspēlēja visdažādākās kombinācijas: iemeta piecus centus, pagrieza kloķi, palaida vaļā — un dīvaini, laimēja vienā laidā ...

Spēlē viņu iztraucēja savdabīga skaņa. Kaut kas šķākuļoja un krakšķēja kā tālrunī. Maiks saspringti klausījās. Tad saprata, ka nav neko dzirdējis. Tas bija klusums. Ausis bija iesnaudušās. Taču baismīgais klusums vairs nebija paciešams. Maiks iebāza rādītājpirkstus ausīs un pakratīja, tad nokremšļojās un skaļi nospļāvās. Viņš sēdēja, atbalstījis galvu pret mūri, un noraudzījās uz salmiem, kas tur bija nolikti

Bonijam. Beidzot atgūlās uz tiem un aizmiga ar izmisīgu pamestības sajūtu sirdī.

Maiks pamodās, kā viņam šķita, pēc dažām stundām aiz mikluma sajūtas, lampa bija nodzisusi, un, kad paspēra soli, zem kājām skalojās ūdens. Zēns bija izsalcis, paņēma sauju auzu un sāka košļāt. Sarāvies čokurā, vērdamies tumsā, viņš sēdēja uz Bo-nija slitas un zelēja graudu pēc grauda. Un visu laiku vērīgi klausījās, bet nedzirdēja ne klauvēšanu, ne balsis, tikai lāses pakšķēja un ūdens burzguļoja.

Tumsa bija baismīga, pagāja daži mirkļi, Maiks nolēca zemē un, plēsdams matus kā bez prāta, metās uz priekšu. Atdūries pret mūri, viņš divas trīs reizes triecās pret to ar galvu un, nevaldīdams pār sevi, sāka ar dūrēm rībināt pa akmens bluķiem. Izmisīgā trakošana nevilkās ilgi. Maiks aiztaustījās atpakaļ līdz slitai un, liedams gaužas asaras, ņēmās atkal kodīt auzas.

Tā sēžot, aizritēja ilgs laiks. Ne mazākās dzīvības zīmes. Viņu bija aizmirsuši!

Maiks tupēja, grauza auzas un domāja. Mazā galviņa sāka strādāt, un domas noskaidrojās. Šinī briesmīgajā dzīves nestundā vajadzēja pierādīt, kas viņā slēpjas. Un zēns to pierādīja!

Viņš pēkšņi atkal nolēca zemē un draudēdams pakratīja dūri. — Ja tie stulbeņi man nenāks pakaļ, tad es pats sevi atrakšu!

Tomēr Maiks nesāka tūlīt pat uz karstām pēdām rakties laukā. Viņš apsēdās uz slitas un mierīgi un rūpīgi visu apsvēra. Domās uzzīmēja ejas plānu pie zirgu staļļa. Pa dienvidus horizontālo eju tas nav iespējams! Ja vispār izdosies tikf V^ukā, tad vienīgi caur Patersona slāni — Jautro Ki māmiņu. Šī slāņa

ieguves vieta atradās kādus septiņdesmit, astoņdesmit vai deviņdesmit soļus attālu no staļļa. Tas Mai-kam bija skaidri zināms. Ogles Jautrajā Krustmā-miņā zem kalna spiediena jau kļuvušas drupanas. Šim apstāklim bija liela nozīme.

Vēl pulksten vienos Maiks bija uzsaucis Paterso-nam: «Hei, Pat, Higinss pukojas, ka mēs dodot vienīgi mēslus!»

Lampas gaismas lokā bija parādījusies Pata sviedriem pārplūdusī seja, un viņš nikni uzbrēca: «Lai Higinss lasās pie velna, pasaki to viņam, Maik! Krustmāmiņā nekā vairāk par mēsliem nav, kalns jau to saspiedis. Lai Higinss negvelž par tukšu, Maik, pasaki viņam to, pasaki, lai labāk te ātrāk met mierub>

Pats bija nostiprinājis slāni ar jauniem, pamatīgiem balstiem, jo baidījās, ka brūkot kalns var viņu nosist. Slānis bija stāvs — piecdesmit divus metrus augsts, un troses ceļš to savienoja ar septīto platformu.

Maiks saskaitīja soļus, un, kad tika līdz septiņdesmitajam, viņam pārskrēja auksts pār kauliem, bet, nonācis līdz astoņdesmit pieci un atdūries pret klinti, viņš sāka skaļi gavilēt.

Aiz enerģijas uzplūda saltiem locekļiem, saspringtām dzīslām un muskuļiem Maiks, ne mirkli nevilcinādamies, ķērās pie darba. Pēc vienas stundas, stāvēdams līdz ceļgaliem ūdenī, viņš bija akmens no-brukumā izsitis dziļu iedobi. Bet tad pārmērīga noguruma un slikta gaisa dēļ viņam kļuva tik nelabi, ka vajadzēja vemt. Brīdi atpūties, viņš atkal ķērās pie darba. Lēr . un apdomīgi. Laiku pa laikam aptaustīja akmeņus virs galvas un abās pusēs, lai [11] nodrošinātos pret nobrukumu. Starp draudīgiem nokaru bluķiem sadzina akmens šķembas, atvilka no stajļa dēļus un bomjus balstiem un sāka velt laukā klinšu šķilas. Tā Maiks sēkdams, ātri un aprauti vilkdams elpu, strādāja stundām ilgi. Bet tad, līdz nāvei pārguris, aizmiga uz slitas. Pamodies vērīgi klausījās, bet, nekā nedzirdēdams, no jauna turpināja darbu.

Viņš raka un raka. Maiks šādi raka vairākas dienas un bija pavirzījies tikai četrus metrus! Simtiem reižu viņš vēlākos gados redzēja sapnī, kā rokas un rokas starp akmeņiem uz priekšu ...

Tad viņš juta, ka atrodas pie aizsāktā slāņa. Tas bija skaidri noprotams pēc smalkajiem ogļu putekļiem, kas sagūluši no nobrukušajām oglēm. Maiks piebēra pilnas kabatas ar auzām un uzrausās uz slāņa. Lielākā tiesa balstu stāvēja kā stāvējuši, kalns bija iespiedis tikai nelielu ogļu daudzumu, Maiks aiz prieka gavilēja un drebēja, pamanīdams, ka ogles viegli pastumjamas, jo vēl bija pārvarami piecdesmit divi metri. Spraukdamies no balsta uz balstu, Maiks rausās pa melno slāni augšup. Atpakaļceļa vairs nebija, jo viņš pats to aizbēra ciet. Pēkšņi zēns sataustīja kādu zābaku un pēc rupjās, apdilušās ādas pazina Patersona apavu. Te nu apbērts gulēja nabaga vecais Pats. Maiku sagrāba tik stindzinošas bailes un šausmas, ka viņš ilgu laiku kā piekalts palika sakņupis. Vēl šobaltdien viņš neuzdrīkstas domās kavēties pie drausmīgā pārdzīvojuma. Mazliet atguvies, Maiks pamazām rāpās augstāk. Normālos apstākļos slāņa augšpuse bija sasniedzama pusstundas laikā. Turpretī nogurušajam un novārgušajam Maikam vajadzēja pārgrābt veselām tonnām ogļu, piesardzīgi pārbaudīt, vai balsti vēl atrodas savās vietās, tāpēc viņam šis ceļš prasīja krietnu laiku. Izmircis sviedros, zaudējis spēkus, zēns sasniedza troses ceļu. Šis ceļš veda tieši no astotās platformas uz septīto.

Maiks apgūlās. Pamodies viņš lēnām rāpās pa sliedēm augšup.

Beidzot viņš atradās augšā — eja bija brīva!

Maiks aptupās zemē, pakošļāja auzas un nolaizīja slapjās rokas. Tad cēlās ceļam uz šahtu. Septīto platformu viņš pazina tikpat labi kā astoto, bet aizbērtās ejas nemitīgi spieda mainīt virzienu. Maiks klaiņoja stundām ilgi, kamēr ausīs sāka džinkstēt. Līdz šahtai, jātiek līdz šahtai — pavilkt zvana auklu ...

Un pēkšņi — kad zēns jau drebēja bailēs, ka arī te būs ieslēgts, — viņš pēkšņi ieraudzīja pazibam sarkanīgu gaismu: lampas! To bija trīs.

Maiks pavēra muti, lai kliegtu, — taču neizdvesa ne skaņas un nogāzās zemē.

Var jau būt, ka Maiks tomēr bija saucis, kaut arī divi no šiem trim vīriem zvērēja, ka neesot neko dzirdējuši, turpretī trešais apgalvoja, ka viņam licies, it kā būtu atskanējis kluss kliedziens.

Maiks juta, ka tiek nests, ka ceļas augšā liftā, un atguvās tieši tāpēc, ka režģis kustējās neparasti gausi. Vēl viņš juta, ka tiek ievīstīts segās, atkal nests, — un tad vairs nejuta nekā.

Maiks bija veselas septiņas dienas atradies ieslēgts kalnā, kaut arī pašam licies, ka pagājušas tikai trīs. No visiem astotās platformas ļaudīm viņš bija vienīgais, kas izglābās. Mazais zirgu zēns iznāca no sagruvušās ejas kā parādība no viņpasaules. Stāsts par viņu savā laikā bija iespiests visos Amerikas un

Eiropas laikrakstos. Zirgu zēns no «Tēvoča Toma»! Puisēna attēls — kā viņu nes laukā, apklātu ar segām, no nestuvēm nokarājas maza, melna roka, kā viņš sēž slimnīcas gultā, — parādījās daždažādos žurnālos.

Visa pasaule aizkustināta smējās par Maika pirmajiem vārdiem, kad viņš bija atguvis samaņu. Viņš jautāja ārstam: «Vai jums, ser, nav mazliet košļājamās gumijas?» Labi saprotams lūgums: Maikam bija izkaltusi mute, tikpat labi viņš būtu varējis palūgt ūdeni.

Pēc astoņām dienām Maiks bija vesels. Kad uz viņa jautājumu par tēvu un brāli atbildēja izvairīgi, viņš aizklāja seju ar kalsnajām rociņām un raudāja, kā raud trīspadsmit gadus vecs zēns, kas pēkšņi palicis pasaulē viens. Taču citādi mazajam Maikam neklājās ļauni. Viņu baroja, ļaudis no malu malām sūtīja kūkas, naudu, vīnu. Ar to tad arī Maika piedzīvojums būtu beidzies, ja kāda bagāta Čikāgas dāma, kuru bija saviļņojis mazā bāriņa liktenis, neuzņemtos rūpes par zēnu. Turpmāk viņa gādāja par Maika izglītību.

Maiks nespēja ne iedomāties, ka varētu tapt par kaut ko citu, nevis kalnraci, tāpēc aizbildne sūtīja viņu mācīties kalnrūpniecības akadēmijā. Pabeidzis studijas, Maiks atgriezās «Tēvoča Toma» raktuvēs, kur divus gadus strādāja par inženieri. Pēc tam viņš devās uz Bolīviju, uz Žuana Alvaresa sudrabraktu-vēm — apvidu, kur krietni jāuzmanās, lai nepalaistu garām īsto brīdi, kad labi mērķēts dūres trieciens var daudz ko izšķirt. Sudrabraktuves bankrotēja, un Maiks uzņēmās tuneļa būvi uz Bolīvijas Andu dzelzceļa līnijas. Te arī Maikam bija radusies viņa «ideja». Lai to īstenotu, bija jāuzlabo akmens svārp-stas, — un tā Maiks ķērās pie darba. Svārpstu dimantu vajadzēja aizvietot ar kādu lētu materiālu, kas būtu cietuma ziņā līdzīgs. Maiks iesaistījās Edison Works Limited izmēģinājumu darbnīcās un centās radīt sevišķu cietu darba rīku tēraudu. Pēc divu gadu neatlaidīga darba, kad spraustais mērķis vairs nebija tālu, Maiks pameta Edisona darbnīcas un sāka strādāt patstāvīgi.

Maika alanīts drīz vien padarīja viņu turīgu. Ap šo laiku viņš iepazinās ar Modu. Viņam nekad nebija laika interesēties par sievietēm, un viņš neveltīja tām nekādu uzmanību. Taču Moda viņam iepatikās no pirmā acu uzmetiena! Viņas gleznā, melnīgsnējā madonnas galviņa, glāsmainās, lielās acis, kas saulē dzintaraini zaigoja, skumjais domīgums, — viņa toreiz sēroja pēc mirušās mātes, — viegli iekveldināmā un aizrautīgā daba — visa meitenes būtība dziļi ietekmēja Maiku. It īpaši viņš jūsmoja par Modās sejas ādu. Nekad vēl savā mūžā — tā viņam likās — viņš nebija redzējis tik smalku, baltu un maigu sejas ādu un nespēja saprast, kā, vieglākai vēsmiņai uzpūšot, tā nepārplīst. Maikam ļoti patika Modās drosme, ar kādu meitene kārtoja savu dzīvi. Viņai toreiz Bufalo bija skolnieki klavieru spēlē, ar kuriem viņa noņēmās no agra rīta līdz vēlai naktij. Reiz viņam gadījās dzirdēt Modu runājam par mūziku, mākslu un literatūru — Maikam pilnīgi svešu pasauli, un apbrīnai par Modās zināšanām un attīstīto prātu vairs nebija robežu. Viņš iemīlējās Modā kā negudrs un uzvedās kā visi vīrieši līdzīgos apstākļos. Sākumā viņam pietrūka apņēmības un brīžiem māca izmisums. Taču reiz Maiks pamanīja

Modās acis skatienu — kas tas īsti bija? — kurš viņu sadūšoja. Ātri izlēmis, viņš meiteni bildināja, un pāris nedēļu vēlāk viņi apprecējās. Pēc tam Maiks vēl trīs gadus ziedoja nerimtīgam darbam par savu «ideju».

Un nu viņš bija «Maiks», gluži vienkārši «Maiks», par kuru priekšpilsētas koncertzālēs dziedāja dziesmas.

ii

Pirmajos tuneļa celtniecības mēnešos Moda savu vīru redzēja ļoti reti.

Jau pēc dažām dienām viņa atklāja, ka Maika pašreizējā darbība krasi atšķiras no darba Bufalo fabrikā, un bija pietiekami saprātīga, lai bez liekas runāšanas arī kaut ko upurētu viņa spraustā mērķa labā. Nereti gadījās, ka abi neredzēja viens otru visu dienu. Vai nu Maiks bija celtniecībā, Bufalo izmēģinājuma darbnīcās, vai arī steidzīgi sasauktās konferencēs. Alans sāka darbu no rītiem pulksten sešos, un tas pastāvīgi ieilga līdz vēlai naktij. Notika arī, ka pārguris viņš nakti nosnauda uz ādas kušetes savā darbistabā, lai nebūtu vēl jābrauc uz Bronksu.

Moda samierinājās arī ar to.

Lai tādām reizēm sagādātu vīram kaut nelielas ērtības, Moda iekārtoja sindikāta ēkā guļamistabu ar vannas telpu un ēdamistabu, īstu nelielu dzīvoklīti, kur vienmēr bija pie rokas tabaka un pīpes, apkaklītes, veļa, īsi sakot, viss nepieciešamais. Arī Lionu, apkalpotāju ķīnieti, Moda atstāja vienīgi vīra rīcībā. Jo neviens neprata tik labi kā viņš apieties ar Maiku.

Lions mācēja aziātiskā mierā neskaitāmas reizes atkārtot vienu un to pašu — nemitīgi, ar vienādi ieturētu atstarpi: «Pusdienas, ser, — pusdienas, ser!» Viņam nekad nezuda pacietība, un viņš pastāvīgi bija iabā omā. Vienmēr, kad vajadzīgs, Lions, nemānāms un neredzams, bija klāt. Viņš strādāja nedzirdami, saskaņotām kustībām kā labi eļļota mašīna, un arvien viss bija priekšzīmīgā kārtībā.

Tagad Moda, protams, redzēja Maiku vēl retāk, bet turējās dūšīgi. Kamēr laika apstākļi atļāva, viņa rīkoja nelielas vakariņas uz sindikāta ēkas jumta, no kurienes pavērās krāšņs skats uz Ņujorku. Šādas vakariņas dažu Maika draugu un līdzstrādnieku vidū sagādāja Modai lielu prieku, un parasti visa priekšpusdiena pagāja, tām gatavojoties. Viņa nesaīga arī tad, ja Maiks varēja ierasties tikai uz mazu brīdi.

Taču svētdienas Maiks pastāvīgi pavadīja Bron-ksā pie sievas un mazās Edītes, un tad šķita, ka viņš vēlas atgūt visu pa nedēļu nokavēto, tik līksmi un bezrūpīgi kā liels zēns nodevās Modai un bērnam.

Dažreiz viņš svētdienās kopā ar Modu brauca uz celtniecību Ņudžersijā, lai «uzdotu mazliet sutu» Hobijam.

Un tad sekoja vesels mēnesis vienās apspriedēs ar sindikāta dibinātājiem un lielakcionāriem, finansistiem, inženieriem, aģentiem, higiēniķiem, uzņēmējiem. Ņudžersijā celtnieki bija uzdūrušies uz prāviem ūdens daudzumiem, Bermuda salās spirālveidīgā tuneļa būve sagādāja neparedzētas grūtības. Finisterā strādnieki netika ar savu darbu galā, un tos vajadzēja nomainīt. Turklāt ar katru dienu vairāk un vairāk uzkrājās neatliekamu pienākumu.

Reizēm Alans strādāja divdesmit stundas bez pārtraukuma, protams, tādās dienās Moda neapgrūtināja vīru ne ar kādām prasībām.

Maiks apgalvoja, ka pēc dažām nedēļām strādāt būšot vieglāk. Lai tik paejot pirmā brāzma! Modai pacietības netrūka. Vienīgās rūpes bija, lai Maiks nenodarītu sev pāri un nepārpūlētos. *

Moda lepojās, ka ir Maika Alana sieva. Viņas ikdienu tagad apstaroja klusa apbrīna un jūsma. Moda priecājās, ja laikrakstos cildināja vīra ģenialitāti un drosmi un viņu dēvēja par «zemjūras kontinentu iekarotāju». Īstenībā Moda vēl nebija gluži pieradusi pie tā, ka Maiks pēkšņi kļuvis slavens. Lāgiem viņa to uzlūkoja ar bijīgu izbrīnu. Taču vajadzēja atzīt, ka vīrs izskatās gluži tāpat kā agrāk, tikpat vienkāršs, nekas neparasts. Modu māca arī bažas, ka vīra slava varētu izzust, ja ļaudis dabūs zināt, cik vienkāršs viņš patiesībā ir. Viņa cītīgi vāca visus laikrakstos ievietotos rakstus un piezīmes par Maiku un tuneli. Dažreiz Moda, garām ejot, iegriezās arī kinoteātrī, lai noskatītos pati uz sevi, — «Maika sieva» brīdī, kad Tuneļa pilsētā izkāpj no automašīnas, un viņas gaišais putekļu mētelis plīvo vējā. Žurnālisti izmantoja katru gadījumu, lai viņu intervētu, un Moda uzjautrināta smējās, nākamajā dienā lasīdama laikrakstā: «Maika sieva apgalvo, ka Maiks esot labākais vīrs un tēvs visā Ņujorkā.»

Kaut arī Moda to negribēja atzīt, viņai glaimoja, kad cilvēki veikalos, kur viņa iepirkās, ziņkāri uz viņu noraudzījās, un lielāko triumfu mūžā viņa piedzīvoja tai reizē, kad Etele Loida apturēja savu mašīnu pie Uniona skvēra un norādīja draudzenēm uz Modu.

Ja laiks bija jauks, Moda veda Edīti greznajos pītajos ratiņos pastaigāties pa Bronksas parku un tad pastāvīgi iegriezās arī Zooloģiskajā dārzā, kur abas varēja stundām ilgi vērot pērtiķus un smieties par tiem, turklāt Modai tas nesagādāja mazāk jautrības kā bērnam. Bet, kad iestājās rudens un parka no miklās zemes sāka celties migla, šo izpriecu vajadzēja pārtraukt.

Maiks bija apsolījis ziemsvētkos trīs dienas — gluži neko nestrādājot! — pavadīt ģimenē, un Modās sirds jau nedēļām iepriekš aiz prieka gavilēja. Šie svētki solījās būt tikpat līksmi kā viņu pirmie kopējie ziemsvētki. Svētku otrajā dienā atbrauks Hobijs, un tad līdz pārgurumam tiks spēlēts bridžs. Moda jau bija izstrādājusi visām trim dienām bezgalīgi garu programmu.

Visu decembri viņa vīru tikpat kā nebija redzējusi. Diendienā Alans bija aizņemts sēdēs ar finansistiem, jo vajadzēja veikt sagatavošanās darbus finansu kampaņai, kurai jāsākas janvārī.

Alanam — sākumam! — bija nepieciešama diezgan pieklājīga symma — trīs miljardi dolāru. Taču viņš ne mirkli nešaubījās, ka to dabūs.

Nedēļām ilgi sindikāta ēku lenca žurnālisti, jo prese ar šīs sensācijas palīdzību taisīja lielisku biznesu. Kādā veidā tunelis tiks būvēts? Kā noorganizēs tā pārvaldi? Kā tuneli apgādās ar gaisu? Kā aprēķināta tuneļa trase? Ar ko izskaidrojams, ka tuneļa trase, kaut arī met nelielus līkumus, ir par vienu piecdesmito daļu īsāka nekā jūras ceļš? («Izdur globusam cauri adatu, un tu sapratīsi to!») Tie bija jautājumi, kas nedēļām ilgi turēja ļaudis saspringtā uzmanībā. Beigās laikrakstos ap tuneli vēlreiz izcēlās dedzīgas cīņas, jauns «tuneļa karš», tikpat nikns un trokšņains kā pirmais.

Pretinieku prese nāca klajā ar agrākajiem argumentiem: nevienam neesot pa spēkam izurbties caur granītu un gneisu tik milzīgā attālumā, četrus piecus tūkstošus metru zem jūras līmeņa esot izslēgta jebkura cilvēku darbība, nekāds materiāls nespēšot izturēt svelmaino karstumu un milzīgo spiedienu, un visu šo iemeslu dēļ tunelis piedzīvošot nožēlojamu neveiksmi. Taču labvēlīgi noskaņotā prese jau nez kuro reizi centās saviem lasītājiem noskaidrot tuneļa priekšrocības. Laiks! Laiks! Laiks! Precizitāte! Drošība! Vilcieni trauksies tikpat droši un noteikti kā virs zemes — jā, vēl ar lielāku precizitāti! Ne laikam, ne miglai, ne ūdens līmenim nebūs nekādas ietekmes, tāpat nedraudēs arī briesmas kaut kur okeāna dzelmēs nokļūt zivīm par barību. Tika atgādināta «Titānika» bojā eja, kurā dabūja galu tūkstoš seši simti cilvēku, un «Kosmosa» liktenis, kad okeānā pazuda bez miņas kuģis ar četrtūkstoš pasažieriem!

Par gaisa kuģu noderību masveida satiksmē vispār nevarot būt ne domas. Turklāt līdz šim tikai diviem gaisa kuģiem izdevies pārlidot pāri Atlantijas okeānam.

Lai vai kādu laikrakstu un žurnālu šai laikā pavērtu, katrā bija sastopams vārds «tunelis» un arī attēli un ilustrācijas, kas attiecās uz tuneli.

Novembrī ziņas sāka samazināties, līdz beidzot iz-sīka pavisam. Sindikāta preses birojs iegrima klusu ciešanā. Alans bija noliedzis svešiem ierasties celtniecības vietās, tāpēc nekādi jauni uzņēmumi presē nevarēja parādīties.

Satraukums, ko laikraksti sacēluši ap tuneli, izgaisa, pēc dažām nedēļām šis notikums jau bija novecojis un neviens par to neinteresējās. Patlaban visu prātus nodarbināja kaut kas cits: starptautisks lidojums ap zemeslodi!

Tunelis bija aizmirsts.

To Alans arī gribēja. Viņš pazina savus tautiešus un zināja gluži labi, ka visa šī pirmā jūsma viņam neienestu ne miljonu dolāru. Viņš dzīrās pats, tikko būs pienācis īstais brīdis, sacelt jaunu sajūsmas vilni, kam pamatā nebūtu tikai sensācija vien!

Decembrī laikrakstos bija ievietots izsmeļošs ziņojums, kas pavēra ieskatu par Alana projekta apmēriem, — Pitsburgas metālkausēšanas un attīrīšanas sabiedrība par divpadsmit un pusi miljona dolāru ieguvusi tiesības uz visā celtniecības laikā izraktajām rūdām, kuras iespējams metāllietuvēs tehniski apstrādāt. (Šīs sabiedrības akcijas sestajā celtniecības gadā cēlās par sešdesmit procentiem!) Vienlaikus presē parādījās piezīme, ka Ēdisona bioskopu sabiedrība par vienu miljonu dolāru ieguvusi monopoltiesības pa visu celtniecības laiku tuneli fotografēt un uzņemt filmās.

«Edison-Bio» kliedzoši plakāti vēstīja, ka firma uzcelšot «pieminekli tuneļa vēsturei», kas mūžam saglabāšot nākamajām paaudzēm visu laiku dižākās, cilvēku roku radītās celtnes tapšanu no pirmā lāpstas dūriena līdz pat pirmajam ātrvilcienam, kurš dosies uz Eiropu. Tā bija nodomājusi tuneļa filmas vispirms demonstrēt Ņujorkā un no turienes izsūtīt pa pasauli kādiem trīsdesmit tūkstošiem kinoteātru.

Labāku reklāmu tunelim nevarētu izdomāt!

«Edison-Bio» tai pašā dienā stājās pie darba, un firmas divsimt teātri Ņujorka bija pārpildīti līdz pēdējai vietai.

«Edison-Bio» demonstrēja hoteļa Atlantic gaisa dārzā celtniecības ikdienas notikumus, piecus milzīgus putekļu stabus dažādās būvlaukuma vietās, dinamīta izrautos akmens fontānus, simtiem tūkstošu cilvēku maltīti, strādnieku pulku ierašanos darbā no rītiem, kādu mirstošu vīru, kurš ar grūtībām velk elpu, jo viņam klintsgabals saspiedis krūšu kurvi. Rādīja meža strādniekus Kanādā, kas Alana uzdevumā izcirta mežu, rādīja bezgalīgas vagonu rindas, iezīmētas ar Atlantijas tuneļa sindikāta sabiedrības nosaukuma pirmajiem burtiem.

Filma, kas ilga desmit minūtes un bija visai pieticīgi nosaukta — «Vagoni», atstāja ļoti spēcīgu, patiesi satriecošu iespaidu. Preču vilcieni, vairāk nekas. Preču vilcieni Zviedrijā, Krievijā, Austrijā, Ungārijā, Vācijā, Francijā, Anglijā, Amerikā; vilcieni ar rūdu, baļķiem, oglēm, sliedēm, dzelzs sijām, caurulēm — bez sava gala. Lokomotīves vēla dūmu mutuļus, un vagoni ripoja gar acīm cits aiz cita, bez apstājas un mitas, beidzot skatītājam jau šķita, ka dzird ratu klaudzoņu un rīboņu.

Noslēgumā vēl kāda īsfilma: Alans kopā ar Hobiju pārstaigā būvlaukumu Ņudžersijā.

Ik nedēļas «Edison-Bio» rādīja kādu jaunu tuneļa filmu, un katrreiz beigās izveidojās situācija, kurā bija redzams pats Alans.

Ja senāk Alana vārds nenozīmēja neko vairāk kā jebkura lidotāja sporta čempiona vārds, kuram šodien dzied slavas dziesmu, bet rīt tas varbūt lauž kaklu un parīt jau ir aizmirsts, — tad tagad ļaužu vairākumam ar Alana vārdu un pasākumu saistījās neteikts un skaidrs priekšstats.

Kādas četras dienas pirms ziemsvētkiem Ņujorku un visas pārējās Savienoto Valstu lielās un mazās pilsētas pārplūdināja plakāti, tik lieli kā mēbeļu pārvadājamie rati, un, kaut arī visur valdīja svētku iepirkšanās drudzis, plakātu priekšā pulcējās ļaužu pūļi. Plakātos bija redzama fantastiska pilsēta, vesels namu okeāns, ja uz to skatās no putna lidojuma. Nekad neviens cilvēks neko tamlīdzīgu nebija redzējis ne īstenībā, ne sapņos! Šīs pilsētas centrā, kas zaigoja gaišās krāsās, — gluži tāda mēdz būt Ņujorka dūmakainos, saulainos rītos, — atradās grandioza stacijas ēka, salīdzinājumā ar to Hudzonas upes stacija, Centrālā vai Pensilvānijas stacija likās bērnu rotaļlietas. No tās atzarojās tālu ejošas trases. Tās, tāpat kā galveno ceļu, kas veda uz tuneļa ieejām, šķērsoja neskaitāmi tilti un abpusēji ieskāva apstādījumi ar strūklakām un ziedošām terasēm. Stacijas apstādījumiem apkārt cieši sadrūzmējušies debesskrāpji, kas raugās lejā ar savām neskaitāmām acīm: hoteļi, preču nami, bankas, kantoru ēkas, bulvāros un ielās plūda ļaužu straumes, traucās automašīnas, tramvaji, gaisa vilcieni. Bezgalīgas namu bloku rindas, kas izzuda apvāršņa miglājā. Priekšplānā pa kreisi redzama pasakaini, pārsteidzoši izbūvēta osta, noliktavas, doki, krastmala, kur darbs kūsāt kūsāja, vesela kuģu armija, skurstenis pie skursteņa, masts pie masta. Priekšplānā pa labi bezgalīga, saules pielijuši jūrmala ar guļamkrēsliem un tālāk aizmugurē grezni daudzstāvu hoteļi. Zem šīs žilbinošās pasaku pilsētas rakstīts: «Maika Alana pilsētas pēc desmit gadiem.»

Milzīgā plakāta augšējās divas trešdaļas aizņēma saulains debess jums. Pašā augšā, plakāta malā, bija redzama lidmašīna, ne lielāka par kaiju. Varēja noprast, ka pilots kaut ko meta pāri bortam, tas sākumā izskatījās pēc smiltīm, bet tad krītot strauji palielinājās, izplētās arvien plašākā lokā, lidinoties pārvērtās par papīra lapiņām, no kurām dažas, nolaižoties tieši virs pilsētas, jau bija tik lielas, ka uz tām varēja skaidri izlasīt: «Pērciet būvlaukumus!»

Plakāts bija Hobija izgudrojums, kuram šādi fantāzijas lidojumi allaž padevās bez jebkādām grūtībām.

Tai pašā dienā šo plakātu atbilstošā formātā pievienoja visiem lielajiem laikrakstiem. Ar plakātu tika noklāta Ņujorkā katra zemes pēda. Visos birojos, restorānos, bāros, salonos, vilcienos, stacijās, upju kuģīšos acis skatīja šo brīnumpilsētu, kuru Alans dzīrās uzburt kāpu smiltīs. Ļaudis smaidīja, brīnījās, jūsmoja, un vakara pusē nebija neviena, kurš nebūtu sīkumos iepazinies ar Maika Alana pilsētu, — Ņujorkā visiem šķita, ka jau staigājuši pa Maika Alana pilsētu!

Patiesi, šis vīrs prata sev pievērst uzmanību!

Bluff! Bluff! Fake! The greatest bluff of the world![12]

Bet starp desmitiem, kas sauca «blefs», vienmēr bija redzams kāds, kurš, rokas lauzīdams, kliedza vai purināja citus aiz pleciem:

— Blefs? Kas tie par niekiem, draudziņ! Attopies! Maiks to paveiks! Gan jau redzēsi! Ja Maiks kaut ko sola, tad viņš to arī izdara!

Vai šīs milzīgās nākotnes pilsētas vispār iespēja-

mas un reālas? Ap šo jautājumu iznāca visvairāk palauzīt galvu.

Jau otrajā dienā laikrakstos bija ievietotas ievērojamāko statistiķu, tautsaimnieku, baņķieru, lielrūpnieku atbildes. «Mistera F. domas esot, lūk, šādas...» Visi bija vienis prātis, ka jau tuneļa pārvaldei un tehniskajai apkalpei būšot vajadzīgi daudzi tūkstoši cilvēku, un tā saradīšoties pietiekams iedzīvotāju skaits vairākām prāvām pilsētām. Pasažieru satiksme starp Ameriku un Eiropu, pēc atsevišķu lietpratēju domām, par trim ceturtdaļām vai, pēc citu aprēķina, par deviņām desmitdaļām notiks ar tuneļa starpniecību. Patlaban ik dienas ceļā starp abiem kontinentiem atradās tieši piecpadsmit tūkstoši cilvēku. Ar tuneļa atklāšanu satiksme palielināšoties seškārt, bet daži apgalvoja, ka desmitkārt. Skaitļi varēja sakāpt neiedomājami augstu. Tuneļa pilsētās ik dienas apgrozīšoties neaptveramas ļaužu masas. Iespējams pat, ka pēc divdesmit, piecdesmit un simts gadiem šīs pilsētas pieaugs tik lielos apmēros, kādi mums pašreiz ar mūsdienu pieticīgajām mērauklām nemaz nav iedomājami.

Alans nekavējās, un trieciens sekoja triecienam.

Nākamajā dienā publicēja gruntsgabalu cenas!

Nē, Alans nebija tik nekaunīgs, lai’ prasītu tādas neprātīgas summas, kādas parastas Menhetenā, kur ikvienu kvadrātmetru zemes vajadzēja noklāt ar tūkstoš dolāru zīmēm, tā jau nu ne, tomēr viņa cenas bija pamatīgas, pat visu pieredzējušiem komersantiem aiz brīnumiem mutes palika vaļā. Nekustamo īpašumu aģenti raustījās kā nāves krampjos. Runājot viņu kustības bija tik straujas, it kā viņi būtu applaucējuši pirkstus un muti. O-he-he! Katliņi

viņu rokās dabūja ciest, tos gan ielieca, gan salieca. Maiks! Kur ir šis maitasgabals, kas satrieca pīšļos visas viņu ieceres dažos gados tikt pie bagātības! Kas tam devis tiesības visu naudu sabāzt pašam savās kabatās?

Skaidrāks par skaidru: Alana veikals bija lielākā un drosmīgākā spekulācija ar zemēm, kāda jebkad bijusi! Alans, šis nelietis, bija sapircis hektāriem smilšu kaudzes un tagad tās iztirgoja kvadrātmetriem! Vislētākajos kvartālos šais nolādētajās pilsētās — kuru nemaz pat vēl nebija! — viņš savu naudu palielināja simtkārt un dārgākajos kvartālos tūkstoškārt!

Spekulantu pasaule aiz pārsteiguma aizturēja elpu. Atsevišķie spekulanti neuzticīgi vēroja cits citu. Tie paredzēja slepenus atentātus, trestu, koncernu dibināšanu! Kā ciešās rindās sakļāvusies ienaidnieku armija tie nostājās pretī Alana nedzirdētajām prasībām. Alanam vēl pietika nekaunības paziņot, ka šis «izdevīgais» piedāvājums būšot pieejams tikai trīs mēnešus ilgi. Lai nu, lai! Gan tad redzēs, vai atradīsies kāds tīkotājs pēc viņa dubļu skrī-nēm — ha-ha! — kāds muļķis, kurš par vienkāršu ūdeni maksātu viskija cenu . ..

Un redzēja arī!

Tieši tās kuģniecības sabiedrības, kas zili zaļām naida ugunīm bija apšaudījušas Alanu, pirmās nodrošināja sev būvlaukumus,, krastmalas un dokus. Krietnu kumosu norija Loida banka, tai sekoja Va-namekera preču nams.

Ko tad nu vairs! Nu vairs nebija ko kavēties! Katru dienu laikraksti ziņoja par jauniem pirkumiem — neprātīgas summas par smiltīm, akmens gruvešiem — blefa pilsētā! — bet citādi nevarēja, ja negribēja nokavēt. Pasaulē dažkārt atgadās notikumi, kuru iznākumu neviens nespēj paredzēt.

Dievs, stāvi klāt, — atpakaļceļa nav .. .

Alans neļāva atvilkt elpu. Viņš bija ļaužu prātus sakarsējis līdz nepieciešamajai temperatūrai un prata no tā gūt labumu.

Ceturtajā janvārī visos laikrakstos parādījās milzu sludinājumi, kas aicināja parakstīties uz aizņēmuma pirmajiem trim miljardiem dolāru, no kuriem divām trešdaļām vajadzēja ienākt no Amerikas un vienai trešdaļai — no Eiropas. Vienu miljardu segs ar akcijām, pārējo — ar pajām.

Uzaicinājumā bija galvenajos vilcienos pateikts viss par celtniecības izdevumiem, tuneļa atklāšanu, ienesīgumu, amortizāciju. Arī tad, ja pasažieru skaits dienā būtu trīsdesmit tūkstoši, tunelis atmaksātos. Taču nav šaubu, ka to būs četrdesmit tūkstoši un vairāk. Turklāt vēl milzīgie ienākumi par preču pārvedumiem, pastu, steidzamo pneimatisko pastu un telegrammām...

Tie bija skaitļi, kādus pasaule vēl nebija redzējusi! Satraucoši, mulsinoši, baismīgi skaitļi, kurus ieraugot aizrāvās elpa un acīs satumsa!

Zem subskripcijas aicinājuma atradās sindikāta dibinātāju un lielāko akcionāru paraksti — Savienoto Valstu slavenākie vārdi un ievērojamākās bankas. Visai Ņujorkai par lielu pārsteigumu atklājās, ka finansu resora vadītāja vietā iecelts S. Vulfs, plaši pazīstams kā Loida labā roka, bijušais Loida bankas direktors.

Loids pats izbīdīja S. Vulfu sindikāta priekšgalā, un līdz ar to S. Vulfa vārdam bija lemts uz mūžīgiem laikiem sasaistīties ar tuneli.

Viņa fotogrāfija parādījās vakara laikrakstos: cienījams, nopietns, patukls austrumnieku tipa džentlmenis. Biezas lūpas, liels, palīks deguns, īsi, melni, sprogaini mati un īsa, melna bārda; tumšas, izvelbtas acis ar mazliet smeldzīgu izteiksmi.

«Sācis kā vecu drēbju tirgotājs — tagad A. T. S. finansu vadītājs ar divsimt tūkstošiem dolāru gadā. Zina divpadsmit valodas.»

Par vecajām drēbēm bija no gaisa grābts, S. Vulfs reiz pats joka pēc bija palaidis tādas valodas. Taču nav šaubu, ka Vulfs cēlies no «zemākiem slāņiem». Līdz pat divpadsmit gadu vecumam, kad viņu vēl sauca par Zāmueļu Volfsonu, viņš brida Ungārijas nostūra Scentas dubļus un pārtika no sīpoliem. Zāmueļa tēvs bija līķu apmazgātājs un kapracis. Trīspadsmit gadu vecumā Zamuels ietika par mācekli kādā bankā Budapeštā, kur palika piecus gadus. Šeit, Budapeštā, viņš sāka apjaust, ka «apģērbs kļuvis par šauru», kā pats mēdza teikt. Neprātīgi godkāru sapņu aizrauto Zāmueļu kā nedziedināma slimība mocīja izmisums, kauns un varaskāre. Viņš gatavojās izmisīgam lēcienam. Šis brīdis tuvojās! Zamuels Volfsons, sasprindzinājis visu savu enerģiju, sakostiem zobiem strādāja dienām un naktīm. Viņš mācījās angļu, franču, itāliešu, spāņu, krievu, poļu valodu. Un paskat tik, smadzenes bez lielām grūtībām uzsūca šīs valodas gluži kā dzēšlapa tinti. Viņš centās uzturēties paklāju, apelsīnu pārdevēju, oficiantu, studentu, kabatas zagļu sabiedrībā, lai vingrinātos izrunā. Viņa mērķis bija Vīne! Vīnē viņš nokļuva, bet ar! šeit neizzuda šaurības un nebrīves sajūta. Za-muelam šķita, ka viņu sasaistītu neskaitāmi žņaugi. Tālākais mērķis bija Berlīne! Zamuels Volfsons nojauta', kādi maršruti jāizvēlas. Viņš iekala vēl simttūkstoš vārdiņu un mācījās no galvas ārzemju laikrakstu tekstus. Pēc trim gadiem viņam laimējās par nožēlojamu atlīdzību dabūt korespondenta darbu pie kāda Berlīnes biržas māklera. Tomēr arī Berlīnē viņš juta svārkus spiežam visās vīlēs! Te pēkšņi viņu uzskatīja par ungāru un ebreju. Zamuels nolēma, ka viņa ceļam jāšķērso Londona, un sāka ar piedāvājumiem bombardēt Londonas bankas. Nekādu panākumu. Tiem tur Londonā viņš nebija vajadzīgs, tomēr Zamuels Volfsons bija nolēmis panākt, lai būtu vajadzīgs. Instinkts norādīja uz ķīniešu valodu. Zāmueļa smadzenes uzsūca arī šo grūti apgūstamo valodu; izrunā viņš vingrinājās pie kāda ķīniešu studenta, kam par atlīdzību pagādāja pastmarkas. Tā bija nožēlojama suņa dzīve. Viņš nekad nedeva ne feniņu dzeramnaudas un bija pietiekami drošsirdīgs, lai izliktos nedzirdam Berlīnes viesmīļu visnekaunīgāko pukošanos. Zamuels nekad nebrauca ar tramvaju, bet varonīgi snāja ar savām nogurušajām kājām, plakanajām pēdām, sāpošajām varžacīm; viņš mācīja par astoņdesmit feniņiem svešvalodas, tulkoja. Nauda! Viņam nedeva mieru visneprātīgākie nodomi, urdīja godkāre, pārdroši sapņi reibināja prātu. Ne mazākās atelpas, nekādas atpūtas, ne miega, ne mīlas piedzīvojumu. Nedz pazemojumi, nedz skarbā dzīve, kādu liktenis viņam bija piešķīris, nespēja viņu nospiest ceļos, viņš salieca muguru un

atkal izslējās. Būt — vai nebūt! Pēkšņi viņš visu lika uz vienas kārts. Aizgāja no darba. Samaksāja zobārstam par zobu savešanu kārtībā trīsdesmit mar-kas. Nopirka elegantas kurpes, pasūtīja pie viena no labākajiem drēbniekiem angļu piegriezuma uzvalku un kā īsts džentlmenis ieradās Londonā. Pēc vesela mēneša nesekmīgu mēģinājumu viņš pie baņķieriem Teilera un Teri uzdūrās uz citu Volfsonu, kam līdzīga epopeja jau bija aiz muguras. Šis Volfsons zināja gluži tikpat daudz valodu un klusībā priecājās par iespēju jauno censoni pārmācīt. Taču nekas neiznāca. Tas bija Zamuela dzīvē lielākais sasniegums. Panākumiem bagātais Volfsons lika pieaicināt kādu ķīniešu tulku un palika vaļā muti, izdzirdis abus brīvi sarunājamies. Pēc trim dienām Zamuels atkal bija Berlīnē, bet ne jau tādēļ, lai tur paliktu! Tagad viņš bija misters Samuels Volfsons no Londonas, runāja tikai angliski un tai pašā vakarā kā dižciltīgs ceļotājs, kurš tiranizē guļamvagona kalpotājus, devās uz Šanhaju. Šanhajā viņš jau jutās ievērojami labāk. Krūtis elpoja brīvāk, acis skatīja plašo apvārsni. Taču neliela šaurība gluži kā neērts apģērbs vēl bija manāma. Šeit viņu neuzskatīja par angli, lai arī cik rūpīgi viņš atdarināja savus kluba biedrus. Pārgāja pat katoļticībā, kaut arī neviens to neprasīja. Sakrāja naudu — vecais Volfsons varēja pamest līķu mazgāšanas amatu — un devās uz Ameriku. Tagad nu beidzot viņš elpoja pilnu krūti! Ne miņas no šaurības, no apģērba, kas spiestu vai būtu neērts. Ceļš bija plaši atvērts, nu varēja ļaut vaļu ilgi krātajai enerģijai, kura alktin alka izlauzties darbībā. Ne mirkli nevilcinādamies, viņš atmeta savam vārdam galotni, gluži kā ķirzaka nomet asti, un kļuva par

Semu Vulfu. Bet, lai neviens neiedomātos viņu noturēt par vācieti, izmainīja uzvārdā burtu «o» ar «u». Viņš atteicās no savas angliskās izrunas, nodzina angliskās ūsas un sāka runāt neskaidri caur degunu; vienmēr bija labā omā un uzvedās skaļi, viņš bija pirmais, kas izgāja uz ielas bez svārkiem, vienā kreklā. Gluži kā dzimis amerikānis viņš mēdza zvilnēt tronim līdzīgajā kurpju spodrinātāja krēslā. Tas laiks bija pagājis, kad viņu varēja veidot pēc patikas — trīsstūrainu, četrstūrainu, apaļu, kā nu katrreiz vajadzēja. S. Vulfs darīja tam galu. Savā laikā šīs pārvērtības bija nepieciešamas, lai tiktu pašam pie sava izskata. Tagad ar to bija cauri! Dažus gadus viņš rosījās Čikāgas kokvilnas biržā, bet tad nokļuva Ņujorkā. Tieši ačgārnā ceļā, apbraucot zemeslodei apkārt no otras puses, viņš nonāca tur, kur bija viņa īstā vieta. Viņa zināšanas, viņa ģēnijs, neaptveramās darba spējas ļoti drīz pacēla viņu pienācīgā augstumā, un tagad viņš cieši un svarīgi stampāja ar savām patentzolēm pa skaustu tiem, kas atradās zemāk, gluži tāpat kā tie savā laikā bija minuši uz skausta viņam. Vulfs atmeta skaļo biržas māklera runas veidu, pieņēma visai cienījamu izskatu un, ārēji apstiprinādams savu sasniegumu un tiesības darīt, ko iedomājas, izgudroja sev individuālu seju: ataudzēja īsu vaigubārdu.

Ņujorkā viņam otrreiz uzsmaidīja laime, gluži līdzīga tai kā pirms gadiem Londonā. Liktenis viņu saveda kopā ar otru S. Vulfu, taču milzu kalibra S. Vulfu. Ar Loidu! Toreiz Vulfs Savienoto Valstu biržā ne tuvu neieņēma noteicošu lomu. Taču laimīga gadījuma pēc viņam bija uzdots izspēlēt kādu nelielu manevru pret Loidu. Viņš izdarīja pāris veiklu gājienu, un Loids, kuru šāda veida šaha spēlē nekas nespēja pārsteigt, saprata, ka sastapis talantu. Tā nebija V. P. Grifita un T. Luisa taktika, nē, — un, kad Loids papētījis atklāja Vulfu, tad nodrošināja šo talantu sev. S. Vulfs kāpa arvien augstāk un augstāk — šī augšupeja bija tik strauja, ka viņš vairs nespēja apstāties, nesasniedzis virsotni. Tā, četrdesmit divu gadu vecumā — jau mazliet aptaukojies un astmatisks, godkāres kalvē norūdīts, — S. Vulfs ieradās Atlantijas Tuneļa sindikātā.

Tikai reizi savā ceļā viņš uz īsu brīdi pierima, un par to vajadzēja dārgi samaksāt. Čikāgā viņš bija iemīlējies skaistā vīnietē un to apprecējis. Taču vī-nietes daiļums, kas bija aptumšojis viņa prātu, drīz vien izbālēja un pāri palika vienīgi ķildīgs, uzpūtīgs, slimīgs sievišķis, kurš ar savu greizsirdību nomocīja vīru līdz neprātam. Tieši pirms sešām nedēļām šī sieviete bija nomirusi. S. Vulfs daudz vis nesēroja. Savus abus dēlus viņš nosūtīja uz kādu pansiju, gan ne Eiropā, bet Bostonā, kur tiem vajadzēja izaugt par neatkarīgiem, izglītotiem amerikāņiem. Kādai platīn-blondai zviedrietei, kas mācījās dziedāt, viņš iekārtoja Bruklinā nelielu dzīvoklīti un, ievilcis dziļi elpu, sāka darboties sindikātā.

Jau pirmajā dienā viņš zināja vārdus un biogrāfiskos datus savam nepārredzamajam palīgu, pilnvaroto, kasieru, grāmatvežu, rēķinvežu, mašīnrakstītāju pulkam, otrajā dienā jau bija pārņēmis visus vadības grožus, un trešajā šķita, ka viņš jau gadiem ilgi atrodas šajā postenī.

Loids bija ieteicis Vulfu kā ievērojamāko finansistu, kādu viņam jebkad savā mūžā gadījies sastapt, un Alanam, kuram Vulfs likās svešāds un netīkams, jau pēc dažām dienām vajadzēja atzīt, ka tas kā darbinieks katrā ziņā ir apbrīnojams.

IV

Aicinājums parakstīties bija publicēts, un tunelis sāka uzrādīt alkatīgu ēstgribu!

Akciju cena bija tūkstoš dolāru. Pajas dabūjamas par simt, divdesmit un desmit dolāriem.

Ņujorkas milzīgā, tukšā biržas halle akciju izlaišanas dienā dunēja un dārdēja. Kur tie gadi, kopš tirgū vairs nebija parādījušies vērtspapīri, par kuru likteni iepriekš varētu tik maz pateikt. Iespējams, ka tie būs nedzirdēti ienesīgi, bet var būt, ka nav ne centa vērti. Spekulanti aiz satraukuma drebēja kā drudzī, bet izturējās nogaidoši, jo nevienam nepietika drosmes sākt. S. Vulfs jau vairākas nedēļas bija pavadījis guļamvagonos un neatlaidīgi vācis ziņas par to, kādu nostāju pret sindikātu ieņem smagā rūpniecība, kuras intereses tuneļa liktenis skāra visvairāk. Viņš neratificēja nevienu pasūtījumu, iekams nebija drošs, ka panākumi neizpaliks. Tāpēc tieši pulksten desmitos smagās rūpniecības aģenti startēja triecientempā. Viņi iegādājās akcijas par apaļiem septiņdesmit pieciem miljoniem dolāru.

Aizsprosts bija pārrauts ...

Taču Alanam svarīgāk bija, lai pasākumā naudu iegulda tauta. Nevis kapitālistu un spekulantu baram vajadzētu celt tuneli, bet tam jākļūst par tautas, Amerikas, visas pasaules īpašumu.

Un tautas nauda nelika uz sevi gaidīt.

Ļaudis pastāvīgi apbrīnojuši drosmi un bagātību. Drosme ir uzvara pār nāvi, bagātības uzvara pār badu, un nav nekā cita, no kā cilvēki vairāk baidītos kā nāves un bada.

Paši nevarīgi — tie mūždien kāri uz svešām idejām, lai pie tām pasildītos, gūtu iedvesmu un kaut ilūzijās nejustu savu trulumu un pelēcīgumu. Tā bija laikrakstu lasītāju armija, kas trīs reizes dienā iepriecēja sirdis ar svešu cilvēku likteņgaitu aprakstiem. Skatītāju armija, kas ik brīdi rada izdevību tīksmināties par savu tuvāko daudzveidīgajiem lēcieniem tumsā un kritieniem nāves valstībā, nomācot sevī īgnumu par pašu nevarību un nabadzību. Tikai daži izredzētie varēja atļauties greznumu pašiem kaut ko piedzīvot. Vairumam nebija ne laika, ne naudas, ne arī drosmes, dzīve tiem neatstāja neko. Tos aizrāva līdz zibenīgā dzensiksna, kas brāzmaini joņoja ap zemeslodi, un tas, kurš sāka bailēs trīsēt vai kuram aizsitās elpa, nogāzās bezdibenī, gāja bojā, un neviens nelikās par viņu ne zinis. Nevienam nebija ne laika, ne naudas, ne arī drosmes, lai liktos par viņu zinis, arī līdzjūtība bija kļuvusi par greznuma priekšmetu. Vecās kultūras bankrotējušas, un par masām jau nu nebija liela bēda: mazliet mākslas, mazliet reliģijas, Christian Science, Pestīšanas armija, teosofija un spiritistu māņi — diezin vai ar to pietiek, lai remdinātu dvēseles prasības kaut vai nelielai cilvēku saujiņai. Nedaudz lētu izpriecu, teātru, kino, boksa sacīkšu un varietē, kad auļojošā dzensiksna uz pāris stundām apstājas, lai nomāktu reibuma sajūtu. Bet daudzi ar sirdi un dvēseli nodevās treniņiem, tā krādami muskuļos spēku rīt-

dienas skrējienam. Šādus treniņus tie dēvēja par sportu.

Dzīve bija versmaina un strauja, neprātīga un apdraudoša, tukša un bezjēdzīga. Tūkstošiem cilvēku to aizmeta. Vai nevarētu kādu jaunu motīvu? Apnikušas jau vecās ziņģes!

Un Alans to sniedza. Tā bija dzelzs un sprakšķošu elektrisko dzirkstīšu dziesma, ļaudis to saprata — tā bija viņu laikmeta dziesma, viņi sadzirdēja dziesmas nepielūdzamo ritmu pāri galvām joņojošo virszemes dzelzceļu dārdos. \

Šis cilvēks nesolīja nekādus labumus debesu valstībā, neapgalvoja, ka dvēselei noteikti jāiztur septiņi dažāda veida pārbaudījumi. Šis cilvēks netaisīja nekādus pekstiņus ar senas pagājības un miglā tītas nākotnes problēmām, tas bija mūsdienu — tagadnes cilvēks. Viņš solīja kaut ko taustāmu, katram saprotamu: gribēja cauri zemei izurbt eju — tas arī viss!

Tomēr ar visu vienkāršību katram bija skaidrāks par skaidru, cik bezgala pārdrošs ir šā cilvēka projekts. Un — žilbinoša miljonu spožuma apstarots!

Sākumā «mazo ļaužu» nauda plūda gausi, bet tad sāka gāzties straumēm. Ņujorkā, Čikāgā, Sanfrancisko — visā Amerikā no mutes mutē švirkstēja vārdi «Tuneļa vērtspapīri». Pieminēja V iktoria-Rand-Mine-Shares, tāpat Continental Radium-Shares akcijas, kas to īpašniekiem atnesušas bagātību. Tuneļa akcijas varēja tālu pārspēt visu, kas bijis līdz šim.

' Varēja... Ko tur daudz prātot, akcijas vajadzēja pirkt! Nebija jau runa par to, vai tūkstoš dolāru vairāk vai mazāk, runa bija par to, lai nodrošinātu sev atkāpšanos vecumā, iekams vēl nav izbiruši visi zobi.

Nedēļām ilgi sindikāta ēkas granīta kāpnes pārplūdināja nerimtīga ļaužu gūzma. Vērtspapīrus gan tikpat labi varēja iegādāties simt citās vietās, tomēr katrs tās vēlējās saņemt gluži svaigas no paša pirmavota. Važoņi, šoferi, viesmīļi, liftu apkalpotāji, kantoru darbinieki, pārdevējas, amatnieki, zagļi. .. Ebreji, kristīgie amerikāņi, franči, vācieši, krievi, poļi, armēņi, turki — visdažādākās tautības un ādu nokrāsas ... Visi vērpās muskulī sindikāta ēkas priekšā un satraukti spriedelēja par akcijām, pajām, dividendēm, peļņu. Gaisā bija jūtama naudas smaka! Likās, it kā no pelēkajām ziemas debesīm pār Volstrītu gāztos cienījamas naudas, cienījamu dolāru lietus.

Daždien pieplūdums bija tik milzīgs, ka ierēdņiem neatlika laika saņemto naudu sakārtot. Nudien, gluži kā senajās Franklina sindikāta dienās, nelaiķa «520 procentīgā Millera» dienās. Ierēdņi gluži vienkārši meta naudu sev aizmugurē uz grīdas. Tie bradāja pa naudu līdz potītēm, un kalpotāji vienā laidā nesa naudu lielos veļas grozos prom. Šie naudas plūdi, kas nevis pierima, bet pastāvīgi pieauga, iededzināja neprātīgas alkatības uguntiņas to cilvēku acīs, kas patlaban bija iespraukuši galvas kases lodziņā. Vienu pašu sauju — tik, cik var saņemt rokā, — un visi šie numuri, motori, automāti, mašīnas kļūtu par cilvēkiem. Galvām reibstot kā pēc pārmērīgas dzīrošanas, tie gāja prom, apskurbuši no sapņiem, drudžaini zalgojošām acīm, kā miljonāri.

Čikāgā, Sanluisā, Sanfrancisko, visās lielajās un mazajās Savienoto Valstu pilsētās norisinājās līdzīgas ainas. Nebija neviena fermera, neviena kovboja, neviena kalnrača, kurš nepiedalītos A. T. S. akciju spekulācijā.

Un tunelis rija, tunelis aizgūtnēm kampa naudu kā aizvēsturisks, neremdināmi izsalcis nezvērs. Rija abās okeāna pusēs.

Lielā mašīna darbojās ar pilnu jaudu, un Alans darīja visu, lai temps nesamazinātos. Viss paveicams uz pusi īsākā laikā, nekā paredzēts, — tāds bija viņa princips. Kam vien tagad iznāca ar Alanu darbā saskarties, neviļus pakļāvās viņa tempam. Un tas bija Alana spēks.

Trīsdesmit divu stāvu augstais dzelzs un betona strops no pašiem pagrabiem ar tajos izvietotiem seifiem līdz pat radiostacijai uz lēzenā jumta bija piesūcināts ar cilvēku darba un pūliņu sviedriem. Tā astoņsimt šūniņās mudžēt mudžēja ierēdņi, kantoristi, mašīnrakstītājas. Divdesmit lifti augu dieņu šaudījās augšup un lejup. Darbojās slīdošās kāpnes, uz kurām varēja uzlēkt, kad tās tecēja garām. Bija ātrlifti, kas pirms desmitā divdesmitā stāva nepieturēja, viens no tiem brāzās tikai līdz pašam augstākajam stāvam. Ne kvadrātmetrs šajos trīsdesmit divos stāvos nepalika neizmantots. Pasts, telegrāfs, kases, augstceltņu un apakšzemes celtņu pārvaldes, spēkstaciju, pilsētu celtniecības, mašīnu, kuģu, dzelzs, tērauda, cementa, kokmateriālu uzraudzības centrāles. Raibajā, kliedzošajā Brodvejas ņūklī augstceltne slējās augšup kā pasakaini apgaismots tornis.

Visu četru augšējo stāvu garumā pletās pēc Hobija zīmējuma darināts grandiozs reklāmas panno, ko veidoja tūkstošiem krāsainu spuldzīšu. Milzīga apmēra

Atlantijas okeāna karte valsts karoga zvaigžņu un svītru ielokā. Atlantijas okeāns, zilgās, vienmēr līganās viļņu muguras, pa kreisi Ziemeļamerika, pa labi Eiropa ar Britānijas salām, spoži mirgojošiem zvaigznīšu puduriem. Tuneļa pilsēta, Biskajas līcis, Azoru salas, Bermuda salu un Finistera raga rubīnsārti gaismas plankumi, kas žilbināja acis kā prožektori. Uz okeāna, mazliet tuvāk Eiropai, no daudzkrāsainām spuldzītēm precīzi atveidots tvaikonis. Taču tvaikonis nekust no vietas. Zem zilajiem viļņu pauguriem ar sarkanām spuldzītēm viegli iezīmēta līnija, kas pāri Bermuda salām un Azoru salām iet uz Spāniju un Franciju, — tunelis. Pa tuneli bez mitas no kontinenta uz kontinentu joņo ugunīgi vilcieni. Katras piecas sekundes vilcieni ar sešiem vagoniem! No spoži mirgojošā zīmējumčT ceļas viegla gaismas dūmaka, bet visam pamatā mierīgi, pašapzinīgi, plati, piena balti milzu burti: «Atlantijas tunelis.»

Jo drudžaināka atmosfēra valdīja ap Alanu, jo labāk viņš jutās. Garastāvoklis bija lielisks. Pastāvīgi rosīgs, iededzis viņš izskatījās spēcīgāks un veselīgāks nekā jebkad. Galva slējās vēl brīvāk, bet pleci izrozījās vēl spēcīgāki un platāki. Alana acis bija zaudējušas bērnišķīgi labsirdīgo izteiksmi, skatiens ieguvis noteiktību un tvirtu nopietnību. Pat lūpas, senāk cieši sakniebtas, tagad rotāja tikko manāms, noslēpumains smaids. Alanam bija apskaužama ēstgriba, viņš gulēja ciešā un dziļā miegā un strādāja bez pārliecīgas steigas, vienmērīgi un pacietīgi.

Turpretī Moda bija zaudējusi daļu no sava glezna, ziedošā daiļuma. Jaunība pagājusi, no meitenes izau-, gūsi sieviete. Vaigos vairs neplauka agrākais svaigais sārtums, seja šaurāka un bālāka, ar saspringtiem un domīgiem vaibstiem, gludajā pierē iegūlušas grumbiņas.

Modās dzīvē bija ienākušas ciešanas.

Februārī un martā viņa bija pavadījusi dažas brī-num jaukas nedēļas, kas gandarīja par ziemas garlaicību un tukšumu. Kopā ar Maiku izbraukājusi Ber-muda un Azoru salas un Eiropu. It īpaši uz jūras radās izdevība gandrīz visu dienu būt kopā ar vīru. Tādēļ pēc atgriešanās Modai bija vēl grūtāk no jauna iedzīvoties Bronksas apstākļos.

Maiks nedēļām ilgi bija prom. Bufalo, Čikāgā, Pits-burgā, Tuneļa pilsētā, elektriskās spēkstacijas krastmalā. Viņa dzīve pagāja ātrvilcienos. Un Ņujorkā jau atkal gaidīja veselas grēdas darba.

Kā jau solījis, viņš Bronksā uzturējās biežāk, bet gandrīz vienmēr, pat svētdienās, ņēma līdz darbu, kas nebija atliekams uz vēlāku laiku. Reizēm viņš ieradās, tikai lai izgulētos, nomazgātos, pabrokastotu un tad atkal pazustu.

Aprīlī saule bija jau pacēlusies augstu pie debesīm un dažas dienas valdīja tveicīgs karstums. Moda pastaigājās ar Edīti, kas tagad dūšīgi tipināja līdzās, pa Bronksas parku, kur smaržoja miklā zeme un svaigais zaļums. Tāpat kā pagājušajā vasarā, pacēlusi Edīti uz rokām, viņa stundām ilgi stāvēja pie pērtiķu būra un jautri smējās. Mazā Edīte aiz prieka piesarkušiem vaigiem jāja uz skaista Skotijas ponija, abas meta maizes gabalus lāčiem, kas gaidīja pie režģiem, apciemoja lauvu mazuļus — tā pagāja pēcpusdiena. Daždien Moda uzdrīkstējās kopā ar bērnu aiziet uz pilsētas trokšņaino, putekļaino centru; viņa juta nepieciešamību saskarties ar dzīvi. Tādās reizēs viņas atvilka elpu Baterijas apstādījumos, kur virszemes vilcieni brāžas pār rotaļās iegrimušo bērnu galvām. Visā bezgalīgi plašajā Ņujorkā šī bija Modās iemīļotākā vieta.

Līdzās akvārijam atradās soliņi, šeit Moda mēdza atsēsties un, raudzīdamās uz līci, ļāvās sapņiem, kamēr mazā, aiz satraukuma un piepūles tusnīdama, ņēmās pa smiltīm ar raibajiem veidnīšiem. Baltie tvaikonīši vienmērīgi kursēja starp Hobokenu, Elis-ailendu, Bīdlosailendu, Steitenailendu un Ņujorkas Bruklinu. Piena baltais līcis un Hudzona bija ar tiem pārpilni, nereti Moda saskaitīja reizē trīsdesmit kuģīšu. Uz visiem bija redzama svaru stienim līdzīga, balta abpusēja svira, kas nepārtraukti kustējās. Radās iespaids, ka tvaikonīši soļo, apāvuši septiņjūdžu zābakus. Ņudžersijas centrāles prāmis slīdēja, piekrauts ar dzelzceļa vagoniem, satraukti pa ūdeni šaudījās velkonīši un mazas muitas laiviņas. Tālumā saulstaru dūmakā pacēlās gaišais Brīvības statujas siluets, un šķita, ka tas lidinātos virs ūdens. Aiz tā vīdēja zila svītra, vairs tikko redzamā Steitenailenda. No kuģu dūmeņiem izšļācās baltu tvaiku strūklas, un pēc brīža bija dzirdama taurēšana un svilpšana. Līcis bija pārpilns skaņu — gan velkoņu spalgās smilksto-ņas, gan gaisu satricinošās okeāna tvaikoņu rēkoņas. Nemitīgi žvadzēja ķēdes, un kaut kur pa skārdu klaudzināja veseri. Troksnis bija tik daudzbalsīgs un savdabīgs, ka radīja ilūziju par dīvainu koncertu, kas pamudināja uz sapņošanu un pārdomām.

Pēkšņi kāda kuģa sirēna iekaucās gluži tuvu: milzīgs, saules apmirdzēts tvaikonis gausi virzījās uz priekšu pa Hudzonas duļķaini zaļgano ūdeni; uz borta spēlēja orķestris, viss klājs bija kā nosēts sīkiem plankumiņiem — cilvēku galvām, kuģa pakaļgalā stāvēja tumša, blīva masa — starpklāja pasažieri.

— Pamāj, Edīt, pamāj kuģim!

Un Edīte paskatījusies māja ar mazo skārda spar-nīti un skaļā balsī a-tdarināja velkoņa svilpšanu.

Pošoties atceļam, Edīte pastāvīgi gribēja doties pie tēva. Taču Moda paskaidroja, ka tēvu nedrīkstot traucēt.

Moda bija pasākusi atkal cītīgi spēlēt klavieres. Viņa čakli vingrinājās un atjaunoja regulāras stundas. Cik daudz aizmirsies! Dažas nedēļas viņa apmeklēja visus lielākos koncertus; spēlēja pati divus vakarus mēnesī pārdevēju un šuvēju mītnē. Bet valdzinājumā, ar kādu mūzika sasildīja viņas sirdi, arvien vairāk ieskanējās apslāpētas, smeldzīgas ilgas, tāpēc ar laiku viņa sāka arvien retāk nodoties mūzikai un beidzot pameta to pavisam. Moda klausījās priekšlasījumus par bērnu audzināšanu, higiēnu, ētiku un dzīvnieku aizsardzību. Viņas vārds tika minēts pat starp komitejas dāmām, kas gādāja par invalīdiem un bāriņu audzināšanu dažādās biedrību apvienībās — modernajās ambulancēs, kur pārsēja brūces, kas iegūtas darba nežēlīgajā cīņā.

Taču tukšums, kas viņu nomāca, palika tāpat, kā bijis, tukšums, kurā paklusu mutuļoja ilgas un naids.

Novakarē viņa parasti piezvanīja Maikam un jutās jau mierīgāka, tikai dzirdēdama viņa balsi vien.

— Vai tu būsi šovakar vakariņās, Maik? — viņa jautāja un vēl runādama saspringti gaidīja atbildi.

— Šodien? Nē, šodien nav iespējams. Bet es būšu rīt, iekārtošos, lai varētu rīt. Kā klājas Edītei?

- Labak nekā man, Maik! — Lai Maiku maldinātu, viņa, to teikdama, smējās.

— Vai tu nepasauktu mazo pie aparata?

Un Moda, laimīga, ka viņš domājis par bērnu, pacēla meitenīti, kas jautri kaut ko vidžināja klausulē.

— Nu, visu labu, Maik! Nav-nekāda nelaime, ka tu šodien netiec, bet rīt žēlastības nebūs — vai dzirdi?

— Jā, es dzirdu. Rīt katrā ziņā. Ar labu nakti, Moda!

Taču arvien biežāk gadījās, ka Lions nevarēja Maiku atsaukt pie aparāta, jo Maiks bija aizņemts un viņu nedrīkstēja traucēt.

Tad Moda nelaimīga un pikta, tik tikko valdīdama asaras, spēji nometa klausuli.

Vakaros Moda nodevās lasīšanai. Viņa izlasīja vairāku grāmatskapju saturu. Taču drīz vien secināja, ka lielāko tiesu grāmatās meli vien ir. Nu nē, mani mīļie, dzīve ir gluži citāda! Reizēm viņai trāpījās rokās grāmata, kas pilnām apstiprināja pašas bēdas. Nelaimīga, asarām acīs viņa staigāja šurp un turp pa klusajām, pamestajām istabām. Beidzot viņai radās lieliska ideja — rakstīt pašai. Sarakstīt gluži savdabīgu sacerējumu un pārsteigt Maiku! Šī doma viņu aizrāva. Visu pēcpusdienu viņa skraidīja pa pilsētu, lai sameklētu tieši tādu dienasgrāmatu, kādu bija iedomājusies. Beidzot atrada. Tā bija dienasgrāmata ar iedzeltenām lapām, iesieta krokodiļādas vākos.

Tūlīt pēc vakariņām Moda ķērās pie darba. Ierakstīja pirmajā lappusē: «Manas mazās meitiņas Edītes dzīve un valodiņa. Uzrakstījusi viņas māte Moda.»

«Lai dievs sargā manu mīļoto Edīti,» Moda rakstīja otrajā lappusē. Un trešajā viņa sāka.

«Sākšu ar to, ka mana mazā, jaukā meitiņa dzimusi ...»

Grāmatu bija nodomāts uzdāvināt Maikam uz ziemsvētkiem. Darbs Modu sajūsmināja un daudzus vientuļus vakarus neļāva nodoties skumjām. Viņa uzcītīgi pierakstīja katru vissīkāko notikumu sava bērna dzīvē. Visus jocīgos izteicienus, naivos un pārgudros jautājumus, bērna prātojumus un domas.

Dažreiz viņa arī aizmirsās un iegrima pati savās rūpēs un apcerēs.

Moda dzīvoja no vienas svētdienas līdz otrai, kad mājās ieradās Maiks. Svētdienas tad bija svētki. Viņa uzposa dzīvokli, rūpīgi pārdomāja, ar kādiem ēdieniem pacienāt vīru, lai gandarītu viņam par visu nedēļu. Bet dažreiz Alans nevarēja tikt arī svētdienā.

Vienā svētdienā viņu pēkšņi izsauca uz Bufalo tēraudlietuvi. Nākamajā Maikam atbrauca uz Bron-ksu līdz Bermuda celtniecības priekšnieks Šlosers, un Modai no svētdienas nekas netika, jo vīrs ar ciemiņu visu dienu apsprieda dažādus tehniskus jautājumus.

Un tad kādā pēcpusdienā, neparastā laikā, Moda ieradās sindikāta ēkā un lūdza Lionam, lai tūlīt pat izsauc vīru.

Viņa gaidīja ēdamistabā, līdzās Maika darbistabai, un dzirdēja kādu čērkstošā, dobjā balsī uzskaitām bankas.

— «Menhetena» ... «Morgans un kompānija» ... «Sermans» ...

Moda pazina šo balsi, runāja Vulfs, kuru viņa nevarēja ciest ne acu galā. Pēkšņi runātājs apklusa un Maiks iesaucās:

— Tūlīt, pēc viena mirkļa, Lion!

Lions iznāca laukā un klusiņām pateica atbildi.

— Lion, es nevaru gaidīt!

Ķīnietis samulsis mirkšķināja acis, tad nedzirdami izslīdēja no istabas.

Ienāca Maiks, vēl iepriekšējās sarunas varā, iededzies, laba omā.

Moda sēdēja, paslēpusi seju mutautiņā, un rūgti raudāja.

— Moda? — viņš satrūkās — Kas noticis? Vai Edītei kaut kas gadījies?

Moda sāka elsot vēl straujāk. Edītei Edīte! Par viņu Maiks nedomāja nemaz. Vai tad viņai pašai nevarēja kaut kas gadīties? ... Modās pleci elsās raustījās.

— Es to vairs nespēju izturēt! — Viņa šņukstēdama vēl ciešāk iekļāva seju mutautiņā. Asaras plūda arvien nevaldāmāk. Gluži kā mazs bērns, kas, sācis raudāt, vairs nevar norimt. Viss ilgi krātais īgnums un bēdas lauzās uz āru.

Maiks brīdi stāvēja neziņā. Tad, pieskāries Modās plecam, sacīja:

— Paklau, Moda, es taču neesmu vainīgs, ka Šlo-

sers mums sabojāja svētdienu. Viņš bija ieradies no sava iecirkņa un nevarēja palikt ilgāk par divām dienām. *

— Ne jau tāpēc. Šī viena svētdiena! Vakar bija Edītes dzimšanas diena ... es gaidīju ... domāju ...

— Edītes dzimšanas diena? — Alans samulsis pārjautāja.

— Jā. Tu to aizmirsi!

Maiks nokaunējies sastomījās:

— Kā man tas varēja gadīties? Vēl aizvakar es par to domāju! — Pēc brīža viņš atsāka: — Redzi, meitēn, man šinīs dienās tik daudz domu jaucas pa galvu; kad pirmais laiks būs garām ...

Moda pielēca no krēsla un piecirta kāju pret grīdu, aiz dusmām tumši pietvīkusi, asarām noplūdušu seju viņa šņukstēja:

— Tā tu vienmēr saki — jau mēnešiem ilgi! Ai, kas tā par dzīvi!

Moda iekrita atpakaļ krēslā un aizsedza seju ar mutautiņu. Maiks nezināja, ko darīt. Stāvēja nosarcis kā sabārts skolnieks. Vēl nekad viņš nebija Modu redzējis tik satrauktu.

— Paklausies taču, Moda, — viņš ierunājās. — Darba ir vairāk, nekā es varēju iedomāties, bet drīz viss izmainīsies.

Un viņš lūdza sievu vēl kādu laiciņu paciesties, izklaidēties, nodarboties ar mūziku, iet uz koncertiem, teātriem.

— Ak, esmu to visu izmēģinājusi, pārāk garlaicīgi, līdz kaklam jau! Arvien tikai gaidīt un gaidīt! ...

Maiks pašūpoja galvu un bezpalīdzīgi noraudzījās uz Modu.

— Ko lai ar tevi iesākam, meitēn? — viņš klusi jautāja. — Vai tev nevajadzētu uz dažām nedēļām aizbraukt uz laukiem? Uz Bērkšīru?

Moda spēji pacēla galvu un lūkojās viņā ar savām miklajām, spulgajām acīm:

— Vai tu gribi pilnīgi tikt no manis vaļā?

— Nē taču, nē. Es tikai vēlos, kaut tev būtu labi, Moda. Man tevis žēl — jā, nudien ...

— Es negribu, lai tev būtu manis žēl, lai...

Un viņu no jauna sagrāba spēja, muļķīga asaru lēkme.

Maiks paņēma Modu klēpī un glāstot mēģināja nomierināt.

— Es šovakar būšu Bronksā! — viņš beidzot sacīja, it kā ar to jau būtu viss nokārtots.

Moda noslaucīja saraudāto seju.

— Labi. Bet, ja tu atbrauksi vēlāk par pulksten pusdeviņiem, es šķiršos! — To pateikusi, Moda tumši nosarka. — Esmu jau bieži par to domājusi, smejies vien, Maik, kurš tad tā vēl apietas ar savu sievu!

Viņa apskāva Maiku un, piespiedusi karsto vaigu pie vīra melnīgsnējās sejas, čukstēja:

— Es tevi tik ļoti mīlu, Maik! Tik ļoti!

Modās acis staroja, kad viņa liftā brauca lejā no trīsdesmit otrā stāva. Viņa jutās apmierināta, un, kaut arī sirds bija sasilusi un atmaigusi, pamazām tomēr metās kauns. Moda atcerējās Maika samulsumu, skumjās acis, neizpratni un apslēpto izbrīnu, ka viņa nemaz nesaprot, cik viss šis darbs nepieciešams.

«Esmu uzvedusies kā muļķa zoss,» viņa pukojās. «Cik nejēdzīgi! Ko gan Maiks par mani domās? Ka man nav ne drosmes, ne pacietības, ne arī izpratnes par viņa darbu — un cik smieklīgi, kam man vajadzēja melot, ka esmu jau domājusi par šķiršanos.»

Tas bija iešāvies prātā tikai tobrīd.

— Jā, patiesi, esmu uzvedusies kā zoss! — viņa murmināja, sēžoties mašīnā, un paklusu iesmējās, lai pārvarētu apkaunojošo sajūtu, ka izturējusies muļķīgi.

Alans piekodināja Lionam, lai ceturksni pirms astoņiem tas izmet viņu no kantora laukā. Tieši ceturk-

sni pirms astoņiem! īsi pirms astoņiem viņš ieskrēja kādā veikalā, ilgi negudrodams, nopirka veselu kaudzi dāvanu Edītei un šo to Modai.

«Modai taisnība,» viņš prātoja, mašīnai brāžoties pa sešas jūdzes garo Leksingtonas avēniju, taisnu kā stīgu, un drudžaini apsvēra, ko turpmāk darīt, lai varētu atlicināt ģimenei vairāk laika. Taču neko prātīgu nespēja izdomāt. Darbs negāja vis mazumā, bet ar katru dienu auga augumā.

«Ko lai es daru?» viņš prātoja. «Ja man būtu ar ko aizvietot Šloseri, viņš ir pārāk nevarīgs.»

Maiks atcerējās, ka viņam kabatā dažas steidzamas vēstules, pārlasījis tās, parakstīja. Pie Harlemriveras viņš bija ar to galā. Palūdza apturēt mašīnu un iemest vēstules pastkastītē. No pulksten pusdeviņiem vēl trūkņ desmit minūtes.

— Laid, Endij, pa Bostonas ceļu ar pilnu jaudu, tikai neuzbrauc kādam virsū.

Un mašīna tik zibenīgi aizjoņoja pa Bostonas ceļu, ka gājēji metās uz visām pusēm, bet kāds jātnieks sāka aulekšiem dzīties pakaļ. Maiks uzlika kājas uz pretējā sēdekļa, aizdedza cigāru un pārguris aizvēra acis. Viņš jau slīga miegā, kad mašīna spēji apstājās.

Visa maja bija gaiši apgaismota ka svētkos.

Moda kā meitēns nobrāzās pa kāpnēm lejā un apkrita Maikam ap kaklu. Jau skriedama cauri dārziņam, viņa sauca:

— Es nu gan esmu gatavā zoss, Maik!

Viņa nebēdāja, ka šoferis to dzird.

Jā, nu gan viņa apbruņosies ar pacietību un nekad vairs nekurnēs.

— Es zvēru, Maik!

Moda turēja vārdu, lai gan viegli tas nevedās.

Viņa vairs nežēlojās, ja Maiks kādu svētdienu neatbrauca vai arī atveda līdz tik daudz darba, ka tikko varēja atlicināt viņai kādu brīdi. Maiks bija uzņēmies darbu, kas nav cilvēka spēkos un dažu labu būtu nospiedis pie zemes, to Moda zināja un tāpēc sargājās uzkraut vīram vēl lieku nastu. Gluži otrādi, centās īso atelpas brīdi padarīt pēc iespējas tīkamāku.

Tādēļ katrreiz, kad Maiks atbrauca, Moda bija līksma, labā omā un ne ar vārdu nenodeva sevi, ka visu šo laiku kā neprātīga ilgojusies viņu redzēt. Un dīvaini — Maiks nekad par to neapjautājās, viņam pat prātā neiekrita, ka Modai varētu smelgt sirds.

Pienāca vasara, tad rudens, Bronksas parka zaļā rota nodzeltēja, un no koku galotnēm mājas priekšā lapas lidoja zemē vienā laidā, kaut arī tās neskāra ne vēja pūsmiņa.

Maiks jautāja, vai Moda negribētu pāriet uz dzīvi Tuneļa pilsētā. Viņa apslēpa izbrīnu. Viņam pastāvīgi pāris reižu nedēļā tur jābūt, un tāpēc viņš esot nodomājis svētdienu priekšpusdienās iekārtot pieņemšanas stundas, kurās ikviens, vai nu inženieris, vai strādnieks, varēs izteikt savus lūgumus un sūdzības.

— Ja tu tā vēlies, Maik?

— Domāju, ka tas būtu vislabākais, Moda. Tiklīdz būs iespējams, esmu nodomājis visus savus kantorus pārcelt uz Tuneļa pilsētu. Baidos vienīgi, ka tu jutīsies mazliet vientuļi...

— Nebūs jau ļaunāk kā Bronksā, Maik, — Moda pasmaidīja.

Pārcelties bija nodomāts pavasarī. Bet bieži vien, posdamās jaunajai dzīves vietai, Moda. nogrima domās: «Ko es tanī cementa tuksnesī iesākšu?»

Viņai vajadzēja kaut ko uzsākt, kaut ko tādu, kas aizņemtu laiku un neļautu nodoties muļķīgām domām un prātojumiem.

Beidzot Modai radās spoža ideja, un viņa cītīgi ņēmās to piepildīt. Šī ideja viņu aizrāva, garastāvoklis uzlabojās, un sejā atplauka tik noslēpumains smaids, ka to ievēroja pat Maiks.

Moda kādu laiku uzjautrinājās par Maika neizpratni, bet tad nolēma atklāt savu noslēpumu. Proti, viņai esot nepieciešama kāda nodarbošanās, nopietns, pastāvīgs darbs, nevis niekošanās. Tā nu viņa nolēmusi strādāt Tuneļa pilsētā, slimnīcā.

— Pamēģini tikai par mani smieties, Maik!

Jā, tas esot gluži nopietni. Turklāt viņa jau sākusi mācīties kursos. Daktera Vasermaņa klīnikā.

Maiks kļuva domīgs.

— Vai tu tiešām esi sākusi mācīties klīnikā, Moda? — viņš, lāgā neticēdams, jautāja.

— Jā, Maik, pirms viena mēneša. Kad es pavasarī pāriešu uz dzīvi Tuneļa pilsētā, man būs nodarbošanās. Citādi vairs nav iespējams.

Maiks tagacLpagalam samulsa, kļuva domīgs un nopietns. Aiz pārsteiguma nezināja, ko teikt, un tikai mirkšķināja acis. Moda uzjautrinājās no visas sirds! Tad viņš vairākkārt pamāja ar galvu.

— Varbūt nemaz nebūtu tik ļauni, ja tu nodarbotos ar kaut ko, — viņš domīgi novilka. — Vai nu tai katrā ziņā vajadzētu būt slimnīcai? ...

Pēkšņi Maiks sāka skaļi smieties. Viņš iedomājās, kāda izskatīsies viņa mazā Moda slimnieku kopējas tērpā.

— Vai tu prasīsi lielu algu?

Moda pukojās par vīra jautrību. Viņš uzskatīja viņas nodomus Vienīgi par untumu, par niekošanos. Šaubījās, vai viņai pietiks izturības. Nemaz nespēja saprast, ka darbs Modai kļuvis nepieciešams. Moda jūtas aizvainota, ka vīrs tikpat kā nemaz necentās viņu saprast.

«Agrāk mani tas nemaz neskumdināja,» viņa nākamajā dienā domāja. «Laikam esmu pārvērtusies.» Un Moda, kas dienām un naktīm mocījās, skumdama, ka zaudējusi ticību laimei, sāka saprast, ka sievietei vajadzīgs kaut kas vairāk nekā vienīgi mīlestība un pielūgsme.

Vakarā Moda bija mājās viena, laukā lija tīkams, spirdzinošs lietutiņš, un viņa rakstīja.

Moda atzīmēja visus mazās Edītes teicienus, kas nepārprotami atklāja dievinātās meitiņas naivo cietsirdību un bērnišķīgo egoismu. «Īpašības, kas raksturīgas visiem bērniem,» Moda neaizmirsa piebilst. Tad viņa šķetināja domu pavedienu tālāk: «Man tā vien liekas,» viņa rakstīja, «ka vienīgi mātes un sievas spējīgas būt patiesi pašaizliedzīgas. Bērniem un vīriem šī rakstura īpašība ir sveša. Vīrieši vienīgi atšķirībā no bērniem reizēm ir pašaizliedzīgi un gatavi uzupurēties sīkos, ārēji, es gribu teikt, nenozīmīgos gadījumos. Taču nekad neatsacīsies mīļota cilvēka labā no savām slēptākajām vēlmēm un svarīgākajiem nodomiem. Maiks ir tāds pats vīrietis un egoists kā visi vīrieši, kaut arī es viņu mīlu vairāk par visu, šis pārmetums ir pelnīts.»

Pārliecinājusies, ka Edīte aizmigusi, Moda apmeta ap pleciem lakatu un izgāja verandā. Te, atsēdušies pītajā krēslā, viņa klausījās lietus šalkoņā. Dienvidrietumos blāzmoja baisms ugunsgrēka atspīdums — Ņujorka.

Grasīdamās iet guļamistabā, Moda uz rakstāmgalda pamanīja atvērto dienasgrāmatu. Viņa pārlasīja uzrakstītās rindas un, kaut arī pirmīt bija sirdī pat mazliet lepojusies ar gūto atziņu, tagad pašūpoja galvu un pierakstīja klāt: «Stundu vēlāk, pēc tam, kad esmu klausījusies lietus šalkoņā. Vai tikai es Maikam neuzbrūku netaisni? Vai tā neesmu es, kura izturas egoistiski? Vai Maiks uzstāda man kādas prasības? Vai tikai es neesmu tā, kura prasa no Maika upurus? Man šķiet, ka viss, ko esmu iepriekš uzrakstījusi, nieki vien ir. Kurš man pateiks, kāda ir īstā patiesība? Jauki šalko lietus. Tas nes mieru un ieaijā miegā. — Moda, Maika mazā muļķīte.»

TREŠĀ DAĻA

Tikmēr Maika Alana urbjmašīnas visās piecās darba nometnēs bija jūdzēm dziļi iegrauzušās zemes dzīlēs. Ieejas tunelī izskatījās kā baismīgi vārti, kas ved uz drūmu apakšzemi.

Bez atelpas dienu un nakti pa šiem vārtiem milzīgā ātrumā joņoja laukā vilcieni ar akmeņu kravām, dienu un nakti bez atelpas vilcieni ar strādniekiem un būvmateriāliem traucās zemes iekšienē. Kā divkāršas svaigas, čūlājošas brūces, šīs ejas vienā laidā izvirda strutas un rija svaigas asinis. Bet dziļi lejā tūkstošiem roku darīja darbu.

Maika Alana darbam nebija nekā kopīga ar to darbu, ko pasaule pazina līdz šim, tā bija brāzmaina, ellišķīga cīņa par sekundēm. Viņš neprāta skrējienā lauza sev ceļu starp akmeņiem!

Ar šīm pašām mašīnām, tiem pašiem materiāliem, bet ar agrāko laiku darba metodēm Alanam vajadzētu deviņdesmit gadu, lai pabeigtu celtniecību. Viņš strādāja dienā nevis astoņas, bet divdesmit četras stundas. Strādāja svētdienās un svētku dienās. Izciršanas vietās darbojās sešas maiņas; Alans piespieda ļaudis četrās stundās paveikt to, ko parastajos apstākļos padarītu astoņās stundās. Šādā veidā darba ražīgums cēlās seškārt.

Priekšposteņus, kur strādāja urbjamās mašīnas, tuneļa strādnieki bija iesaukuši par «elli». Šeit valdīja tik neciešams troksnis, ka lielākā tiesa strādnieku, lai gan aizbāza ausis ar vati, zaudēja dzirdi.

Urbji, griezdamies klintī, švirkstēja un spindza, klints brēca, it kā nāves bailēs reizē brēktu savs tūkstotis bērnu, skaļi smējās, kā smietos pūlis ārprātīgo, murgoja kā vesela slimnīca, pilna ar drudzi sirgstošiem, un pēdīgi dārdēja kā milzu ūdenskritumi. Pa svilinoši karstajām ejām piecu jūdžu tālumā vēlās baismīgā, satraucošā kaukoņa, tāpēc neviens pat nedzirdētu, ja klints tiešām iebruktu. Ellišķīgais troksnis apslāpēja komandas un signāltauru pavēles, tādēļ visus rīkojumus vajadzēja nodot optiskā ceļā. Vareni starmeši ar saviem žilbinoši baltajiem un reizēm asins sarkanajiem gaismas kūļiem aplēja haotisko, sviedriem noplūdušo cilvēku mudžekli, ķermeņus, grūstošus akmens bluķus, kas arī izskatījās līdzīgi cilvēku augumiem, bet putekļi reflektoru staros virmoja kā biezi tvaiku mutuļi. Visā šajā kustīgajā cilvēku augumu un akmeņu juceklī kratīdamies un trīsēdams rāpās uz priekšu pelēks, noputējis briesmonis, līdzīgs aizvēsturisko laiku nezvēram, kas izvārtījies dubļos: Alana urbjmašīna.

Pēdējais, sīkums tajā bija Alana domu izauklēts, mašīna izskatījās pēc atbaidoša, bruņām klāta astoņkāja, vēdera dobumā kā zarnas tinās muskulī kabeļi un elektromotori, bet galvaskauss pilns ar kailiem cilvēku stāviem; briesmonim nopakaļ vilkās vadu un kabeļu aste. Tas virzījās uz priekšu ar enerģiju, kas līdzvērtīga divu ātrvilcienu lokomotīvēm, no žokļiem spļaujot šļācās spožas gaismas zibšņi, bet taustekļi, sašķeltās rīkles lēveres un lipekļi snaikstījās ap klinti. Grīļodamies un drebēdams aizvēsturiskais nezvērs dusmās un iznīcināšanas priekā rēca, kauca un grauzās ar visu galvu klints mūrī. Mazliet atvilcis atpakaļ taustekļus un lipekļus, briesmonis kaut ko iešļāca izgrauztajos dobumos. Taustekļi un lipekļi īstenībā bija vidū tukši svārpsti ar alanīta uzgaļiem un tika dzesēti ar ūdeni, bet spļāvienu šaltis dobumos — sprāgstvielas. Gluži kā jūras astoņkājis, šaus* monis pēkšņi mainīja krāsu. No tā žokļiem garodamas sūcās asinis, vaļējā brūce gar muguru draudīgi zvēroja, un tikpat atbaidoši kā jūras astoņkājis tas, sarkanu tvaiku apņemts, gan kāpās atpakaļ, gan atkal rāpoja uz priekšu. Uz priekšu un atpakaļ, dienu un nakti, gadiem ilgi, bez atelpas.

Tiklīdz briesmonis maina krāsu un sāk kāpties atpakaļ, cilvēku pūlis raušas pa klints sienu augšup un drudžainā steigā metas savienot stiepļu vadus, kas rēgojas laukā no urbuma vietām. Un tūdaļ, kā šausmu pārņemts, viss bars veļas atpakaļ. Dunoņa, dārdoņa, rīboņa. Saspridzinātā klints draudīgi grūst bēgošajiem nopakaļ, tai priekšā aizsteidzas akmeņu krusa, kas rībinādama brāžas pār urbjmašīnas bruņām. Putekļu mākoņi vērpjas pretī nezvēra sarkankvēlē virmojošai elpai. Negaidot tas atkal apžilbina ar spilgti balto gaismu, un puskailu cilvēku pūļi nirst mutuļojošā putekļu mākonī, raušas augšā pa vēl kūpošo gruvešu kaudzi.

Nezvērs, rāpdamies uz priekšu, alkatīgi snaiksta drausmīgos taustekļus: stangas, spīles, ceļamkrānus, pastiepj uz priekšu tērauda apakšžokli, pastumj augšup un rīšus rij akmeņus, bluķus, gruvešus, ko simtiem cilvēku sviedros miklām sejām vaikstīda-mies rauš negausīgajā rīklē. Žokļi sāk malt, rīt, līdz zemei noļukušais vēders kampj un gremo, kamēr astes galā plūst laukā bezgalīga akmeņu un klints-bluķu straume.

Simtiem sviedros izmirkušu nabaga puišu grīļojas, liecas un lokās uz slīdošo, ripojošo šķautņu kaudzes, velk troses, sauc, kliedz pilnā rīklē, un gruvešu blāķis plok un acīm redzami zūd zem kājām. Prom, nost no ceļa, akmeņiem jāpazūd, tas ir gala uzdevums!

Un jau melni un netīri cilvēku bari, mudžeklī aplipuši ap nezvēru, cērt, kaļ, grābj zem rīmas negausīgās rīkles, lai nolīdzinātu tam ceļu. Vīri sēkdami nes gulšņus un sliedes, gulšņus novieto, sliedes sastiprina, un nezvērs rāpjas tālāk.

Pie tā dubļiem novārtītā ķermeņa, sāniem, vēdera, kūkumā izliektās muguras pieķērušies sīki cilvēku augumiņi. Cilvēki urbj caurumus velvēs virs galvas, klints sienās, pamatā un izciļņos, lai kuru katru mirkli ievietotu patronas ar sprāgstvielu un sāktu spridzināšanu.

Tikpat drudžaini un brāzmaini kā urbjmašīnas priekšgalā darbs kūsāja arī tās aizmugurē, kur šļācās laukā bezgalīga šķembu straume. Nepilnā pusstundā vajadzēja atbrīvot mašīnai divsimt metru garu atpakaļceļu, kur palikt pa spridzināšanas laiku.

Tiklīdz zem mašīnas uz nemitīgi kustošajām restēm sāka birt akmeņi, atlētiski puiši, uzlēkuši uz restēm, metās pie lielajiem akmens bluķiem, kurus pacelt nebija cilvēku spēkos. Šļūkādami līdz ar restēm, kuras sniedzās soļus desmit aiz mašīnas, viņi apmeta troses ap lielajiem bluķiem un pievienoja tās pie ceļamkrāniem, kas mašīnas aizmugurē gaidīja uz milzīgajiem akmeņiem, lai tos novāktu.

No mūžam kustīgajām restēm akmeņu kalni dārdot un grandot bira iedauzītos zemos dzelzs ratiņos, kas atgādināja ogļraktuvju vagonetes un veidoja bezgalīgi garu vilcienu, kuru no ceļa kreisajā pusē uz labo aizveda pusloka savienojuma sliedes; vagonetes stāvēja zem režģa tieši tik ilgi, cik vajadzīgs, lai uzņemtu kravu. Tās vilka raktuvju akumulatoru lokomotīve. Veseli spieti cilvēku bālām sejām, sakaltušu dubļu garozu ap lūpām grīļodamies rosījās ap sietu un vagonetēm, klaigādami raka, šķūrēja, vēla un grāba, bet spilgtā starmešu gaisma nežēlīgi žilbināja, ventilatoru gaiss kā viesulis brāzmoja pāri galvām.

Kauja pie urbjamās mašīnas tika izcīnīta uz dzīvību un nāvi, ievainotie bija katru dienu un bieži arī kritušie.

Pēc četru stundu neprātīga darba nāca cita maiņa. Pārguruši līdz nāvei, sviedros izmirkuši, bāli — cilvēki aiz sirds vājuma kā nemaņā pārkrita pār slapjajiem akmeņiem kādā vagonetē, to pašu brīdi aizmiga un pamodās tikai nākamajā dienā.

Strādnieki mēdza dziedāt dziesmu, ko bija sadzejojis kāds no viņu vidus. Dziesma sākās ar vārdiem:

Tunelī, kur dun un dārd,

Svilst kā peklē, brāļi, gaiss,

Virmo elles katlu tvaiks!

Dolāru par stundu atmet,

Atmet dolāru pa virsu

Tev par taviem sviedriem Maiks ...

Simtiem strādnieku bēga prom no šīs «elles», daudzi pēc īsa laika sabruka un vairs nebija darba spējīgi. Bet arvien nāca jauni!

Raktuvju mazā lokomotīve rībinādama vilka piekrautās vagonetes kilometriem tālu caur tuneli, turp, kur stāvēja preču vagoni, un ceļamkrāni, parāvuši vagonetes gaisā, tās iztukšoja. Tiklīdz vagoni bija piekrauti, vilciens devās prom — katru stundu kāds desmits un vēl vairāk, bet to vietā jau gaidīja citi — ar būvmateriāliem un strādniekiem.

Amerikas pusē otrā gada beigās tuneļa ejas jau bija padzītas deviņdesmit piecus kilometrus uz priekšu, un visā šajā garajā ceļa posmā drudžaini mutuļoja darbs. Alans ik brīdi, ik stundu bez mitas skubināja uz straujāku, arvien straujāku tempu kāpināšanu. Viņš bez ierunām atbrīvojās no inženieriem, kas netika galā ar paredzētajiem kubikmetriem, bez ierunām atlaida strādniekus, kuri nespēja šādu tempu ieturēt.

Kaut arī vēl klaudzinādamas ripo dzelzs vagonetes un eja pilna putekļu, akmens šķembu un dārdošu grāvienu, jau vesels pulks strādnieku steidz reflektoru gaismā nest baļķus, stabus, dēļus, lai nostiprinātu eju pret nogruvumiem. Bars tehniķu velk elektriskos kabeļus un pagaidu šļūtenes, caurules un vadus ūdenim un sūknējamam gaisam.

Ap vilcieniem šurp un turp skraida cilvēku bari, izkrauj būvmateriālus, sadala pa sliežu ceļu, lai tad, kad būs vajadzīgs, baļķi, dēļi, skavas, dzelzs sijas, skrūves, caurules, kabeļi, urbji, spridzekļi, troses, sliedes, gulšņi būtu pie rokas.

Ik pa trīssimt metriem starp balstiem kā negudra plosās kāda strādnieku grupa, melni nokvēpušie stāvi atspiedušies ar urbjiem pret ejas sienām. Te

spridzina un kaļ nišu cilvēka augumā, līdzko kaukdams garām joņo vilciens, strādnieki slēpjas starp stabiem. Bet drīz vien nišas dobums jau tik dziļš, ka no vilcieniem nav jābaidās, pēc dažām dienām siena sāk skanēt dobji, sabrūk un strādnieki atrodas blakus ejā, kur vilcieni tāpat brāžas kā te. Tad'šī grupa dodas savus trīssimt metrus tālāk un ķeras pie nākamās šķērsejas.

Šķērsejas izmanto ventilācijai un vēl neskaitāmām citām vajadzībām.

Šiem strādniekiem pa pēdām seko cita grupa, kuras uzdevums — apmūrēt pēc visiem mākslas likumiem šauros savienojuma gaņģus. Gads gadā tas ir viņu vienīgais darbs. Tikai katra divdesmitā šķērs-eja tiek atstāta tāda, kāda tā ir.

Tālāk! Uz priekšu!

Rībēdams pienāk vilciens un pietur pie divdesmitās šķērsejas. Pūlis melni nokvēpušu strādnieku izlec no vagoniem un, kamēr aizmugurē aizkavēto vilcienu zvani nepacietīgi prasa brīvu ceļu, pār atbraucēju pleciem šķērsejā zibens ātrumā pārceļo urbji, ķekši, dzelzs sijas, maisi ar cementu, sliedes, gulšņi. Tālāk! Vilcieni aizdārdina. Šķērsejā jau aprijusi nomelnējušos puišus, žvirkst svārpsti, dun grāvieni, gāžas šķembas, eja plešas arvien platāka un platāka ieslīpi pret tuneļa trasi. Sienas, griestus un pamatni veido dzelzs un betons. Ejai cauri gulstas sliedes: te ceļ pārmiju.

Nemaz nav izsakāms, cik liela ir šo pārmiju nozīme, ik pa sešiem kilometriem iespējams mūžam ripojošos, ar kokmateriāliem un akmeņiem piekrautos vilcienus novirzīt no vienas ejas otrā.

Šādā tik vienkāršā veidā turpmakaja izbūve var tikt izolēts katrs sešu kilometru liels iecirknis.

Seši kilometri garais siju, balstu un baļķu mežs pārvēršas par seši kilometri garu dzelzs karkasu mežu.

Kur ir elle, tur netrūkst ari šķīstīšanās uguns. Un gluži tāpat kā tuneļa padziļināšanas darbos ir savi «elles vīri», tā šeit ir savi «šķīstītavas vīri», jo šo iecirkni celtniecībā dēvē par «šķīstītavu».

Te ceļš ir brīvs, un vesels lēvenis vagonu, kas no visām pusēm aplipuši ar cilvēkiem, šaudās pa celtniecības apgabalu. Simt vietās reizē sākas kauja: lielgabalu dārdi, tauru signāli, starmešu zibšņi. Spridzinot eju paplašina vajadzīgā augstumā un platumā. Grāvieni seko cits citam, it kā šāviņi kristu uz bruņu kuģa. Dārdēdamas gāžas zemē dzelzs sijas un sliedes. Eju pārplūdina ar mīniju pārklāta koši sarkana dzelzs, stieņi, plāksnes velmētas Pensilvānijas, Ohaio, Oklahomas un Kentuki velmētavās. Vecās sliedes tiek izrautas, dinamīts un melinīts šķeļ klinti, zibēt zib cērtes un lāpstas. Uzmanību! Vaidi un lāsti, sašķobītas mutes, saspringti muskuļi, izlocījušās kā zalkši, deniņos raustās dzīslas, augums aiz auguma: cilvēki stiepj baļķus, milzīgas dubult-T profila sijas, kam jātur tuneļa vilcienu sliedes (tuneļa dzelzceļu ceļ kā viensliežu ceļu). Neskaitāmi inženieri, nogūlušies ar mērinstrumentiem un aparātiem zemē, strādā saspringtiem nerviem, bet sviedri, tērcītēm plūzdami, pamet uz puskailajiem augumiem svītrainu rakstu. Četrus metrus garu, astoņdesmit centimetrus augstu, galos viegli uzliektu atbalsta siju aplej ar betonu. Gluži kā būvējot kuģi, sija gulstas pie sijas, pēc tam gāžas betona straume un applūdina tās. Gulšņi. Tāpat kā simtiem skudru nes salmu stiebru, tā simtiem viru elsdami, ceļgaliem ļodzoties, stiepj milzīgās, trīsdesmit metrus garās sliedes, kas tiek piestiprinātas pie gulšņiem. Aiz tiem, smagi vilkdami kājas, tuvojas nākamie, apkrauti ar masīvajām karkasa daļām, kam, līdzīgi dzelzs ribām, jāapjož viss tuneļa ovāls. Savienotas šīs ribas izskatās elips-veidīgas, ar saplacinātu pamatni. Katra riba sastāv no četrām daļām: pamatnes, divām sānmalām — kontrforsiem — un seguma. Daļas pagatavotas no collu biezas dzelzs un savā starpā savienotas ar spēcīgu karkasu. Sprakšķēdamas dūc kniedējamās mašīnas, gaiss dārd un dun. Ribas sagulst cita pie citas. Eju ieskauj koši sarkans dzelzs režģis. Bet jau, lieki nevilcinoties, aizmugurē pa statņu būvi kāpelē mūrnieki, tunelis pamazām apaug ar metru biezu dzelzsbetona apvalku — bruņām, ko nekāds spiediens pasaulē nespēj sagraut.

Abās pusēs milzīgajai sliedei vienmērīgā atstatumā tiek saliktas dažāda izmēra sametinātas, kopā saskrūvētas caurules. Gan caurules telefona un telegrāfa vadiem, gan elektriskās strāvas kabeļiem, milzu apmēra caurules ūdenim, vēl varenākas gaisam, ko augu dienu mašīnām no augšas jāsūknē ejās. īpaši cauruļvadi pneimatiskajam ātrpastam. Caurules sedz smiltis, šķembas; te saliek gulšņus un sliedes parastajiem preču vilcieniem, tas ir pamatīgs sliežu ceļš, pa kuru vilcieniem ar būvmateriāliem un akmeņiem iespējams attīstīt ātrvilcienu gaitu.

Tikko strādnieki priekšgalā beiguši kniedēt pēdējo karkasa ribu, tā arī pabeigts sešu kilometru garais sliežu ceļš, vilcieni jau traucas iekšā un ārā, kaut arī mūrnieki vēl kāpelē pa dzelzs karkasu un mūrē velves apvalku.

Trīsdesmit kilometru aiz strādnieku priekšpulkiem, kur rībina urbjamā mašīna, tuneļa eja jau pilnīgi izbūvēta.

m

Bet tas vēl ne tuvu nebija viss. Vajadzēja paredzēt tūkstošiem gadījumu! Tiklīdz tuneļa ejas no Amerikas puses savienosies ar ejām, kas no Bermuda salām graužas cauri gneisam, visam tunelim jābūt gatavam lietošanai.

Alana plāni jau gadiem ilgi bija. izstrādāti līdz pēdējam sīkumam.

Ik pa divdesmit kilometriem viņš lika klintī izcirst mazas stacijas, kur dzīvot dzelzceļa sargiem. Pēc katriem sešdesmit kilometriem bija paredzētas lielākas stacijas un pēc katriem divsimt kilometriem — īsti lielas stacijas. Tās visas bija noliktavas rezerves akumulatoriem, mašīnām un pārtikai. Vidējās un lielajās stacijās būs novietoti transformatori, augstsprieguma stacijas, dzesināšanas un ventilācijas iekārtas. Turklāt bija vajadzīgas blakus ejas, kur novadīt vilcienus.

Visiem šiem darbiem bija īpaši sagatavotas strādnieku grupas, tās veselām armijām grauzās.klinti, no kurienes atskaldītie akmeņi gāzās kā lavīna.

Dienu un nakti tunelis, līdzīgi trakojošam vulkānam, izvirda akmeņus. Piekrautie vilcieni vienā laidā, cieši cits aiz cita šāvās laukā pa plaši ieplestajām ieejas rīklēm. Ar acis priecinošu vieglumu tie pārvarēja stāvo krauju un, sasnieguši augstieni, uz mirkli apstājās. Un pēkšņi daļa preču vagonu kravas atdzīvojās, nomelnējuši, līdz nepazīšanai netīri stāvi, paši līdzīgi vedamiem akmeņiem un šķembām, nolēca zemē. Tikmēr vilciens ar akmeņu kravu, izlocīdamies pa simtiem pārmiju, steidzās tālāk. Apmetis lielu loku pa Maiksitiju — tā Ņudžersijā viscaur dēvēja Tuneļa pilsētu,— pa vienu no neskaitāmajām pārmijām nonāca pie jūras, kur tika izkrauts. Te, pie jūras, visi atdzīvojās, bija jautri un skaļi, jo šī bija viņu «vieglā nedēļa».

Maiks Alans bija izvācis akmeņus divsimt divkāršu kilometru garumā, pietiekami, lai uzceltu mūri no Ņujorkas līdz Bufalo. Viņam piederēja vislielākā akmeņlauztuve pasaulē, bet viņš velti neizšķieda no tās ne lāpstu. Visa milzīgā zemes platība bija mērķtiecīgi nonivelēta. Nolaideno piekrasti viņš bija nolīdzinājis un par vairākiem kilometriem atspiedis atpakaļ. Bet selgā, kur ūdens dziļāks, ik dienas nogremdēja tūkstošiem vagonu akmeņu, un pamazām jūrā iestiepās varens dambis. Tā bija viena no krastmalām Alana ostā, kas tik ļoti pārsteidza pasauli nākotnes pilsētas ainavā. Divas jūdzes tālāk inženieri cēla lielāko un tīkamāko peldvietu, kāda nekur citur pasaulē vēl nebija redzēta. Te arī bija padomā gigantiska apmēra hoteļi peldviesiem.

Taču pati Maiksitija izskatījās kā acīm neaptverams gruvešu lauks, kur neauga ne koks, ne krūms, nemitinājās ne zvērs, ne putns. Saulē tas mirgoja tik spoži, ka sāpīgi žilbināja acis. Cik tālu vien sniedzās skatiens, viss klajums bija pārklāts ar sliežu taisnēm, kas vēdekļveidīgi pletās uz abām pusēm, līdzīgi dzelzs skaidiņu izvietojumam pie magnēta poliem. Visur šaudījās vilcieni — gan elektriskie, gan tvaika, visur kūpēja lokomotīves, bija dzirdama šņākoņa, svilpšana, klaudzoņa. Alana vēl nepabeigtajā ostā, dūmus gaisā veldami, stāvēja kuģi un staltu burinieku eskadra, kas bija atveduši no Čikāgas, Mon-reālas, Portlendas, Ņūportas, Čarlstonas, Savannas, Ņuorleānas, Galvestonas dzelzi, kokmateriālus, cementu, labību, lopus, dažāda veida pārtiku. Un ziemeļaustrumos pacēlās biezs dūmu aizsegs — tur atradās preču stacija.

Barakas bija pazudušas. Uz terasēm virs sliežu ceļiem spīguļoja stikla jumti: mašīnu telpas, spēkstacijas, tām līdzās daudzstāvu kantoru telpas. Pašā akmeņainā tuksneša vidū pacēlās divdesmit stāvu viesnīca: «Atlantijas tunelis». Tā bija gluži jauna, sniegbalta ēka, kur apmetās lielais inženieru iebraucēju pūlis, aģenti, ievērojamu firmu pārstāvji un tūkstošiem ziņkārīgo, kas ieradās no Ņujorkas katru svētdienu.

Iepretī Vanemekers bija uzcēlis tirdzniecības namu, pagaidām ar divpadsmit stāviem. Taisnas kā stīgas, platas, jau pilnīgi izbūvētas ielas šķērsoja milzīgo gruvešu lauku, pār dzelzceļa stigām j urnās tilti. Akmeņainā tuksneša apkārtnē bija izvietojušies piemīlīgi strādnieku ciemati ar skolām, baznīcām, sporta laukumiem, bāriem un krodziņiem, kur saimniekoja bijušie boksa čempioni vai žokeji. Tālāk mazu pundurpriedīšu meža vidū slēpās kāda vientuļa, sinagogai līdzīga, pamesta ēka bez jebkādām dzīvības pazīmēm: krematorija ar garām, krustiskām ejām. Tikai vienā ejā jau stāvēja urnas. Tām visām zem angļu, franču, vācu, itāliešu, ķīniešu uzvārdiem bija vienāds uzraksts: «Gājis bojā Atlantijas tuneļa celtniecības darbos — spridzinot — nogruvumā — sabraukts ...» Līdzīgi uzrakstiem uz kritušo karotāju kapu kopiņām.

Tuvu pie jūras atradās jaunās, baltās slimnīcas, uzceltas pēc vismodernākajām prasībām. Tepat lejā, gabaliņu tālāk, nupat iestādītā dārzā pacēlās jauna savrupmāja: Modās māja.

IV /

Cik vien iespējams, Moda bija savās mazajās rociņās sagrābusi varu.

Viņa bija Maiksitijas sieviešu un bērnu atpūtas nama vadītāja. Darbojās ārstu komitejā, kas pārzināja strādnieku dzīvokļu higiēnu, nedēļnieču un zīdaiņu kopšanu. Aiz pašas ierosmes bija nodibinājusi rokdarbu un mājturības skolu, bērnudārzu un sieviešu klubu, kurā ik piektdienas notika nelieli priekšlasījumi un muzikāli vakari. Darba papilnam. Gluži tāpat kā Maikam, arī Modai bija savs kantoris, pat sekretāre un mašīnrakstītāja. Skolotājas un slimnieku kopējas — visas Ņujorkas labāko ģimeņu atvases viņai palīdzēja.

Moda nevienam nedarīja pāri, jo bija smalkjūtīga, laipna, piemīlīga, no visas sirds juta līdz citu priekiem un bēdām, tāpēc visi viņu mīlēja un cienīja.

Būdama higiēnas komitejas locekle, viņa bija apmeklējusi gandrīz visas strādnieku mītnes. Moda panāca, ka laiku pa laikam strādnieku mājas izdezinfi-cēja un iztīrīja no bēniņiem līdz pagrabam. Mājas bija celtas gandrīz tikai no cementa, un tāpēc tās varēja mazgāt kā veļas mazgātavas. Šie apciemojumi tuvināja Modu strādniekiem, un, kur vien varēja, viņa palīdzēja kā prata un mācēja. Mājturības skola bija pārpildīta līdz pēdējai iespējai. Tiklab apmācībām kulinārijā, kā arī šūšanā Moda bija pieņēmusi ļoti labas skolotājas. Viņa pati pastāvīgi uzmanīja un sekoja darbam, ne bridi neizlaizdama no acīm savus pasākumus. Viņa bija sīki izstudējusi attiecīgo literatūru, lai apgūtu nepieciešamās teorētiskas zināšanas. Un, nudien, nemaz nepadevās viegli visu tik labi un priekšzīmīgi noorganizēt, vēl jo vairāk tāpēc, ka Modai no dabas nekāda īpaša organizatores talanta nebija. Bet panākumi neizpalika. Un Moda lepojās ar viņas darbam veltītajiem slavinājumiem laikrakstos.

Viņas īstais darba lauks tomēr bija sieviešu un bērnu atpūtas nams.

Atpūtas nams atradās cieši līdzās Alanu savrupmājai, vajadzēja tikai iziet cauri diviem dārziem. Moda tur ieradās ik rītu tieši pulksten deviņos, devās parastajā apgaitā, apjautājās par katru no saviem aizbildināmiem un bieži, ja slimnīcas budžets bija izsmelts, izlīdzēja no savas kabatas. Sevišķi lielu uzmanību viņa veltīja bērniem.

Modai bija darbs, draugi, panākumi, attiecībās pret cilvēkiem un dzīvi radās nozīmīgāks un bagātāks saturs, taču Moda bija pietiekami patiesa, lai atzītu, ka tas viss kopā nespēj atsvērt laulības dzīves laimi.

Divus trīs gadus viņa bija īsti laimīgi dzīvojusi ar Maiku — kamēr sākās tuneļa būve, kas paņēma vīru savā varā. Maiks jau viņu vēl mīlēja, par to nevarēja būt šaubu. Bija uzmanīgs, laipns, protams, bet — nav ko slēpt — tā vairs nebija senākā jaukā saskaņa.

Moda tagad redzēja vīru biežāk nekā celtniecības pirmajos gados. Viņš bija gan savus kantorus Ņujorkā paturējis, bet iekārtojis arī darba telpas Tuneļa pilsētā, kur bieži vien ar īsiem pārtraukumiem palika nedēļām ilgi. Par to vairs nebūtu ko sūdzēties. Taču Maiks pats bija pārvērties. Arvien vairāk izzuda viņa rakstura vienkāršība, bezbēdīgā jautrība, kas laulības sākumā bija Modu tik ļoti pārsteigusi un sajūsminājusi. Tikpat nopietns kā darbā un saskarē ar citiem, viņš bija arī mājā. Maiks gan pūlējās izlikties joprojām līksms un labā omā kā senāk, taču ne katrreiz tas izdevās. Viņš bija izklaidīgs, domās kavējās pie darba, un acis nemitīgi pauda aizraušanos ar vienu un to pašu ideju. Maiks bija arī novājējis, bet sejas vaibsti izskatījās skarbāki.

Kur tie laiki, kad viņš mēdza sievu paauklēt un apmīļot, jā, arī tagad pārnākot un aizejot viņš raudzījās Modai acīs, smaidīja — tomēr viņas sievišķīgā nojauta neļāva sevi maldināt. Dīvainā veidā, lai arī cik liela darba steiga, Maiks vairs nevienu gadu neaizmirsa «svarīgās dienas» — Edītes un viņas dzimšanas dienu, laulības dienu, ziemsvētkus. Taču reiz Moda nejauši pamanīja, ka šie datumi vīra piezīmju grāmatiņā atzīmēti ar sarkanu zīmuli, — viņa skumji pasmaidīja: Maiks atcerējās tos mehāniski, nevis ar sirdi, kas viņam to ik dienas atgādinātu.

Modās liktenis neatšķīrās no dzīves, kāda bija lielākai tiesai viņas draudzeņu, kuru vīri augām dienām noņēmās pa fabrikām, bankām un laboratorijām, savas sievas pielūdza un dievināja, neskopodamies dāvāja mežģines, pērles un kažokādas, laipni pavadīja uz teātriem, taču pastāvīgi domāja vienīgi par darbu. Tāda dzīve bija visām, taču Modai tas šķita necie-sami. Tad jau labāk būt nabagai, nepazītai, tālu no «lielās pasaules», tikai lai nekad netrūktu mīlestības un maiguma. Tā Moda vēlējās, kaut arī reizēm šāda vēlme pašai likās muļķīga.

Modai patika pēc dienas gaitām pasēdēt pie kāda rokdarba un ļauties domām. Tad vienmēr atausa atmiņā viņu pazīšanās sākuma laiks. Šķita, ka toreiz Maiks bijis bezgala jauns un naivs. Viņam nebija nekādas pieredzes saskarē ar meitenēm, tāpēc arī viņš neprata izdomāt neko savdabīgu, lai pierādītu savu mīlestību. Puķes, grāmatas, koncertu un teātra biļetes, mazi pakalpojumi — kā to dara visi, visik-dienišķīgākie vīrieši. Un tomēr tagad, atmiņās, tas viss viņai patika labāk nekā toreiz. Gluži negaidot viņš tad bija izturēšanos mainījis un kļuvis līdzīgāks tam Maikam, kuru viņa pazina tagad. Kādā vakarā, saņēmis izvairīgi nenoteiktu atbildi, viņš bija gandrīz nepieklājīgi pateicis: «Pārdomājiet. Dodu jums laiku līdz pulksten pieciem rītvakar. Ja jūs līdz tam laikam vēl nebūsiet izšķīrusies, apsolu, ka nekad vairs ne vārda nedzirdēsiet par to no manis. Good-bye![13]» Un tā arī notika, ne mirkli vēlāk — tieši pulksten piecos viņš bija klāt! ... Moda vienmēr ar smaidu atcerējās šo gadījumu, bet neaizmirsa ari, ar kādu satraukumu bija pavadījusi to nakti ūn nākamo dienu.

Jo vairāk tunelis viņai atņēma vīru, jo neatlaidīgāk, uzstājīgāk domas, reizē sāpīgas un iepriecinošas, vērpās ap pirmajām kopīgajām pastaigām, sarunām, sīkajiem un tomēr jaunajā laulības dzīvē tik nozīmīgajiem notikumiem. Sirdī pamazām krājās īgnums pret tuneli. Moda sāka to ienīst, jo tam bija lielāka vara pār vīru nekā viņai. Ai, no pirmā laika godkāres vairs nebija ne miņas! Viņai bija gluži vienalga, vai vīra vārds tiek daudzināts visos piecos kontinentos vai ne. Naktīs, kad Tuneļa pilsētas spožās ugunis spokaini atblāzmojās istabā, Moda pievēra aizvirtņus, lai neredzētu — tik dziļi viņa tās ienīda. Moda būtu varējusi aiz dusmām raudāt un reizēm arī raudāja — slepus un klusi. Vērodama, kā vilcieni brāžas tunelī, viņa šūpoja galvu. Tīrais neprāts! Taču Maiks, šķiet, to uzskatīja par visikdienišķīgāko parādību. Un tomēr Moda cerēja, un šī cerība neļāva pagurt, ka pienāks brīdis un viņa atkal atgūs Maika sirdi. Pienāks diena, kad tunelis atdos viņas vīru atpakaļ! Kad sāks iet pirmais vilciens ...

Bet, mīļais dievs, uz to vēl jāgaida gadiem ilgi! Moda smagi nopūtās. Pacietību! Pacietību! Pagaidām vēl viņai ir darbs. Ir mīļotais bērns, Edīte, mazs cilvēciņš, kas zinātkārām, gudrām acīm raugās dzīvē. Maiks ieradās mājās biežāk nekā agrāk. Nāca arī Hobijs, kurš gandrīz ik dienas pie viņiem ēda pusdienas, trieca dažādus niekus; ar viņu varēja brīnum jauki patērzēt. Arī saimniecība aizņēma vairāk laika nekā senāk. Maikam parasti bija līdz viesi, ievērojami ļaudis ar tik slaveniem vārdiem, ka Maiks viņiem atļāva ieiet tunelī. Moda priecājās par katru šādu apciemojumu. Šīs slavenības lielāko tiesu bija vecāka gada gājuma vīri, ar kuriem viegli vedās sarunas. Tiem visiem piemita viena kopīga īpašība — liela vienkāršība, gandrīz vai kautrība. Slaveni zinātnieki, kas apspriedās ar Maiku par dažādiem ģeoloģiskiem, fizikas un tehniskiem jautājumiem, nedēļām ilgi palika ar saviem instrumentiem un aparātiem stacijās tūkstoš metru zem jūras līmeņa, lai izdarītu pētījumus. Maiks izturējās pret saviem augstajiem viesiem tāpat kā pret Modu vai Hobiju.

Taču, kad izcilās slavenības promejot atvadījās, tad darīja to, zemu palocīdamies pret Maiku, un nezināja vien, kādiem vārdiem pateikties. Bet Maiks labsirdīgi un kautrīgi smaidīja: «Ali light, sir/[14]» — un vēlēja laimīgu ceļu. Jo pētnieki lielāko tiesu ieradās no tālienes.

Reiz Modu apciemoja arī kāda dāma.

— Esmu Etele Loida, — dāma nosauca savu vārdu, paceldama plīvuru.

Patiesi, tā bija Etele! Viņa nosarka, jo īstenībā nekāda iegansta apciemojumam nebija. Nosarka arī Moda — tāpēc, ka bija nosarkusi Etele, un tāpēc, ka Eteles rīcība viņai likās diezgan nekaunīga, vēl arī tāpēc, ka Etele droši vien šīs domas būs nolasījusi Modās sejā.

Etele gan acumirklī atguvās.

— Esmu tik daudz lasījusi par jūsu nodibinātajām skolām, Alana kundze, — viņa iesāka veikli un plūstoši, — ka man radās vēlēšanās iepazīties ar jūsu iestādēm. Jums jau būs zināms, ka arī es esmu iesaistījusies līdzīga veida pasākumos Ņujorkā.

Eteles Loidas izturēšanās pauda acij tīkamu iedzimtu lepnumu un dabisku cieņu, valdzinošu atklātību un sirsnību. Bērnišķīgās raksturā iezīmes, kas pirms vairākiem gadiem bija Alanam dūrušās acīs, vairs nemanīja, Etele tagad šķita izvērtusies par īstu dāmu. Senākais maigais un mazliet salkanais skaistums bija atplaucis visā krāšņumā. Ja pirms gadiem, viņu uzskatot, neviļus prātā ienāca maiga pasteļglezna, tad tagad visa viņas būtība likās skaidra un starojoša — acis, mute, mati. Vienalga, kādā dienas laikā, pastāvīgi šķita, ka viņa nupat būtu uzposusies. Ede uz zoda bija nemanāmi palielinājusies un kļuvusi nedaudz tumšāka, tomēr Etele vairs necentās to apslēpt ar pūderi.

Neko darīt, Modai vajadzēja aiz pieklājības uzņemties vadību. Viņa parādīja Etelei slimnīcu, skolas, bērnudārzu un pieticīgās sieviešu kluba telpas. Etelei viss šķita lielisks, tomēr tā neizplūda pārspīlētos cildinājumos kā daža laba apmeklētāja. Beigās Etele apjautājās, vai nevarot kaut kādā veidā izpalīdzēt Modai darbā? Nē? Nekas, Etele arī to neņēma ļaunā. Atgriežoties mājās, tā tik aizkustinoši tērgāja ar Edīti, ka bērns vienā mirklī tai paļāvīgi pieķērās. Nu izzuda arī Modās neizprotamā un nepamatotā netīksme pret viešņu, un viņa lūdza to palikt uz pusdienām. Etele piezvanīja savam «tētukam» un ielūgumu pieņēma.

Maikam uz pusdienām bija atnācis līdz Hobijs. Viņa klātbūtne iedvesa Modai lielu drošības sajūtu, kāda nemūžam nebūtu, ja pie galda sēdētu vienīgi klusais un nerunīgais Maiks. Sarunu vadīja Etele. Ja iepriekš viņa bija Modās darbu lietišķi uzteikusi, tad tagad to slavēja pārspīlēti. Modai no jauna pamodās aizdomas. «Viņa ir metusi acis uz Maiku,» Modai iešāvās prātā. Taču sev par lielu apmierinājumu redzēja, ka Maiks neveltī viešņai vairāk uzmanības, kā pieklājas. Viņš raudzījās uz skaisto, izlutināto Eteli tikpat vienaldzīgām acīm, kā raudzītos uz jebkuru mašīnrakstītāju.

— Sieviešu kluba bibliotēka, man šķiet, varētu but mazliet vairāk grāmatu, — Etele ieminējās.

— To mēs ar laiku papildināsim.

— Es būtu ļoti pateicīga, Alana kundze, ja jūs atļautu ari man nodot savu artavu grāmatu. Hobij, sakiet jūs kādu vārdu manā labā!

— Ja jums ir kāda lieka grāmata ... — Moda piekrita.

Nākamajās dienās Etele atsūtīja veselus grāmatu kalnus, ap piectūkstoš sējumu. Moda sirsnīgi pateicās, bet nožēloja savu piekāpību, jo tagad Etele ieradās vairākkārt. Viņa centās radīt iespaidu, it kā abas saistītu sirsnīga draudzība, un apbēra mazo Edīti ar dāvanām. Reiz viņa jautāja Maikam, vai nevarot kādu dienu nobraukt tunelī.

Maiks viņu izbrīnījies uzlūkoja, jo neviena sieviete vēl nekad neko tamlīdzīgu nebija lūgusi.

— Tas nav iespējams, — viņš strupi un gandrīz skarbi atteica.

Taču Etele nejutās aizvainota. Viņa jautri smējās:

— Alana kungs, kāpēc jūs dusmojaties, vai tad esmu jums pāri nodarījusi?

Kopš tās reizes viņa nāca mazliet retāk. Modai nebija pret to nekādu iebildumu. Lai arī kā viņa pūlētos, taču nespēja Etelei Loidai veltīt siltākas jūtas, Moda piederēja pie tiem cilvēkiem, kas neliekuļo, un tāpēc satikās vienīgi ar ļaudīm, kas bija viņai tīkami.

Šī iemesla dēļ viņa arī tik labi jutās Hobija sabiedrībā. Viņš nāca ik dienas. Nāca uz brokastīm un pusdienām, vienalga, vai Alans bija vai nebija mājās. Ar laiku Modai pat sāka viņa stipri pietrūkt, ja gadījās, ka viņš neatnāca. Arī tādās reizēs, kad Alans bija mājās.

v

— Hobijs pastāvīgi ir brīnišķīgā omā! — Moda reizēm ieminējās.

— Viņš no laika gala bijis krietns puisis, Moda, — Alans piekrita.

To teikdams, viņš sevī smaidīja, bet nelikās ne zinis, ka Modās nemitīgajos atgādinājumos par Hobija labo garastāvokli nomana vieglu pārmetumu sev. Viņš nebija Hobijs. Viņam trūka Hobija spēju pastāvīgi būt jautram, pret visu izturēties ar humoru. Alans nevarēja kā Hobijs pēc divpadsmit darbā pavadītām stundām demonstrēt nēģeru dejas,_ dziedāt jaunākos grāvējus un nodoties dažādām blēņām un ēverģēlībām. Hobiju neviens nav redzējis citādi kā vien smejam un jokojam. Hobijs smējās no sirds. Vajag tikai Hobijam pavērt muti, un jau valoda šķil-tin šķiļas, dzirkstī trāpīgs humors. Tiklīdz kaut kur ierodas Hobijs, tā visi zina, ka nupat sāksies joki un smiekli — Hobijam jābūt asprātīgam. Nē, Alans vis nebija Hobijs ... Vienīgais, ko viņš varēja, — nebojāt citu prieku, un to arī pēc labākās sirdsapziņas centās darīt. Ļaunāk jau bija, ka pamazam, ar gadiem, kaut kas izzuda no attiecību iekšējā siltuma un sirsnības. Viņš raudzījās taisnībai acīs. Alanam šķita, ka tādam cilvēkam kā viņš ģimene nedrīkstētu būt — kaut arī Modu un savu meitiņu bezgala mīlēja.

Hobijs padarīja savu darbu un pēc tam jutās brīvs, Turpretī viņš, Alans, nekad nejutās brīvs! Tunelis auga, un līdz ar to auga darbs. Turklāt netrūka arī pašam savu rūpju, par kurām viņš neminēja nevienam ne pušplēsta vārda!

Jau tagad viņam radās šaubas, vai spēs tuneli pabeigt piecpadsmit gados. Pēc viņa aprēķiniem, tas nebūs iespējams pat visizdevīgākajos apstākļos. Viņš bija mierīgu prātu noteicis šo termiņu, lai labvēlīgi noskaņotu sabiedrisko domu un iegūtu savam pasākumam tautas naudu. Būtu minējis divdesmit, divdesmit piecu gadu laika posmu, tad nedabūtu ne pusi naudas.

Labi, ja viņam šai termiņā izdotos tikt galā ar Bis-kajas-Finisteras un Amerikas-Bermuda salu dubult-ejām.

Ceturtā celtniecības gada beigās ejas Amerikas pusē bija pavirzījušās uz priekšu par divsimt četrdesmit kilometriem no Amerikas krastiem un par astoņdesmit kilometriem no Bermuda salām. Francijas pusē no Biskajas līča bija izurbts tieši divsimt un no Finisteras septiņdesmit kilometru garš ceļš. Turpretī no Atlantijas posma vēl nebija pabeigta ne sestā daļa. Kā lai pieveic milzīgās Finisteras-Azoru salu, Azoru salu-Bermuda salu distances?

Tam vēl pievienojās finansiālas grūtības. Tiklab sagatavošanas darbi, kā ari serpentīnveidīgās ejas Bermuda salu posmā aprija nesalīdzināmi lielākas summas, nekā paredzēts. Pirms septītā, visagrākais, pirms sestā celtniecības gada nebija ko domāt par jaunu trīs miljardu aizņēmumu. Viņš būs spiests pagaidām tuneļa darbus lieliem posmiem turpināt vienas ejas garumā, kas stipri apgrūtinās visu celtniecības gaitu.

Kā lai aizgādā prom akmeņus, strādājot ar vienas ejas sistēmu, akmeņus, kuriem neredzēja ne gala, ne malas un kuri jau tagad draudēja eju noslāpēt? Tie bija visur, starp sliedēm, šķērsejās un stacijās, vilcieni elsdami pūzdami vilka smago kravu.

Alans mēnešiem ilgi uzturējās tunelī, meklēdams iespēju, kā ātrāk veikt darbu. Katru jaunu mašīnu, katru jaunievedumu un uzlabojumu, iekams to sāka pielietot citos iecirkņos, vispirms pārbaudīja ejās Amerikas pusē. Te arī apmācīja strādniekus, tā saucamos «elles vīrus» un cilvēkus darbiem «šķīstītavā», lai pēc vajadzīgo iemaņu apgūšanas nosūtītu uz citiem iecirkņiem, kur tie spēja attīstīt mežonīgu darba tempu. Strādniekus vajadzēja pamazām pieradināt pie neprātīgā tempa un neciešamā karstuma. Bez iepriekšēja treniņa jebkurš strādnieks jau pirmajā stundā «ellē» sabruktu.

Alans centās, lai katrs, arī visniecīgākais darba process, tiktu veikts ar vismazāko spēka, naudas un laika patēriņu. Viņš ieveda līdz pēdējai iespējai sīki aprēķinātu darba dalījumu; katrs strādnieks diendienā pildīja vienas un tās pašas funkcijas, līdz tās noritēja automātiski un arvien .raitāk. Alanam bija speciālisti, kas mācīja un dīdīja strādnieku kolonas, kamēr tās sasniedza rekordus, piemēram, vagonu izlādēšanā, un tad šo rekordlaiku uzstādīja par normu un prasību. Neviena zaudēta sekunde vairs nebija atgūstama — nekad vairs un maksāja veselu bagātību tiklab naudas, kā laika ziņā. Ja strādnieks minūtē zaudēja tikai vienu sekundi, tad strādnieku armijā ar simt astoņdesmit tūkstošiem cilvēku, no kuriem sešdesmit tūkstoši darbojās nepārtraukti, zaudējums vienā dienā sasniedza divdesmit četri tūkstoši

darba stundu! No gada gadā Alans bija pavairojis darba ražīgumu par pieciem procentiem. Bet vēl arvien temps likās pārāk gauss!

Sevišķi lielas rūpes Alanam sagādāja priekšposteņa urbšanas darbi. Bija pilnīgi neiespējami pēdējos piecsimt metros iedabūt vēl vairāk cilvēku, nebaidoties, ka tie cits citam iedauzīs pakaušus. Viņš izdarīja mēģinājumus ar visdažādākām sprāgstvielām, līdz atrada līdzekli — «Tunelis 8», kas saskaldīja klinti samērā vienmērīgos, viegli aiztransportējamos bluķos. Viņš stundām ilgi klausījās savu inženieru ziņojumos, nenoguris apsprieda viņu priekšlikumus, pārbaudīja, izmēģināja.

Negaidot, gluži kā izkāpis no jūras, Alans uzradās Bermuda salās. Šlosers saņēma vilka pasi. To aizsūtīja uz Maiksitijas konstruktoru birojiem. Tā vietā pieņēma jaunu angli Džonu Farbeju, kam tikko bija apritējusi trīsdesmitā gadskārta. Alans sasauca inženierus, kas jau tagad nespēja atvilkt elpu, un paskaidroja, ka darba temps jāpaātrina vismaz par divdesmit pieciem procentiem. Jāpaātrina! Tāpēc, ka viņam, Alanam, jāpilda savs noteiktais termiņš. Kā to paveikt, esot viņu darīšana ...

Negaidot Alans uzradās Azoru salās. Viņam izdevās šim iecirknim dabūt vācieti Mihaēlu Milleru, kurš dažus gadus bija strādājis vadošā darbā pie Lamanša kanāla celtniecības. Millers svēra divus centnerus piecdesmit mārciņu, un visi viņu pazina pēc iesaukas «resnais Millers». Viņš bija strādnieku vidū iemīļots — daļēji arī savu cienījamo apjomu dēļ, kas allaž deva iemeslu jokiem, — un nenogurdināms darbā! Patlaban Millers bija ticis savās ejās pat tālāk uz priekšu nekā Alans un Harimans

Nfudžersijā. Šo mūžam smejošo resnīti laime nepameta ne uz mirkli. Viņa iecirknis ģeoloģiskā ziņā bija interesantākais un produktīvākais un sniedza pārliecinošus pierādījumus, ka šī okeāna daļa kādreiz bijusi sauszeme. Viņš bija sastapies ar milzīgiem kālija un dzelzsrūdas slāņiem.

Pitsburgas Smelting and Refining Company, kas savā laikā bija ieguvusi monopoltiesības uz visiem izrakteņiem, varēja pateikties Millera veiksmei, ka tās akcijas pacēlās par sešdesmit procentiem. Turklāt izrakteņu ieguve sabiedrībai nemaksāja ne centa, inženieriem vajadzēja tikai norādīt uz attiecīgiem vagoniem, un tos nekavējoties atkabināja. Sabiedrībai nebija neviena mierīga brīža, jo katra diena, katra stunda varēja to pārsteigt ar nedzirdētu bagātību. Pēdējos mēnešos Millers bija uzdūries uz piecus metrus biezu ogļu slāni, «varenām oglēm», kā viņš teica. Bet tas nebija viss. Šis slānis atradās tieši eju centrā, un tam nebija paredzams gals. Millers šāvās kā bulta cauri klintij. Viņa vienīgais niknākais ienaidnieks bija ūdens. Ejas tagad atradās astoņsimt metrus zem jūras dibena, un tomēr tanīs sūcās ūdens. Millers uzstādīja veselu bateriju spēcīgu centrbēdzes sūkņu, kas nemitīgi izšļāca jūrā straumēm netīru ūdeni.

Alans ieradās arī Finisterā un Biskajā un, tāpat kā Bermuda salās, paziņoja, ka noliktais termiņš paliek spēkā un viņš prasa paātrināt darba tempus. Franču celtniecības galveno inženieri, msjē Žiljaru, elegantu, sirmu francūzi, cilvēku ar izcilām zināšanām, viņš uz ātru roku atlaida un, nelikdamies zinis par brēku, ko šis gadījums sacēla franču presē, viņa vietā pieņēma amerikāni Stefanu Oliņu Mīlenbergu.

Kā no zemes izaudzis, Alans mēdza parādīties atsevišķās spēkstacijās, nekas viņam nepaslīdēja garām nepamanīts, ne vismazākais nieks, inženieri ikreiz atviegloti uzelpoja, kad viņš bija atkal prom un viņi vēl spēja sakarīgi domāt.

Alans ieradās Parīzē, laikraksti par viņu ievietoja garu garos rakstus un sagudrotas intervijas. Nedēļu vēlāk kļuva zināms par kādu franču sabiedrību, kas ieguvusi koncesiju būvēt dzelzceļu starp Parīzi un Biskaju, tādā veidā tuneļa vilcieni varēs kursēt tieši līdz Parīzei. Vienlaikus visas lielākās Eiropas pilsētas pārplūdināja plakāti ar vienu no Hobija brīnum-pilsētām: tuneļa staciju «Azoru». Šaipus okeāna Hobija pasakainā pilsēta izraisīja tādu pašu neticību un izbrīnu, tādu pašu sajūsmu kā savā laikā brīnum-pilsēta Amerikā. Hobijs atkal reiz bija ļāvis vaļu savai fantāzijai. Bet vislielākā apbrīna tika veltīta skicei milzīgā plakāta stūrī, kura rādīja sākotnējo, pašreizējo zemes platību un arī tādu, kāda tā būs nākotnē. Sindikāts bija ieguvis savā īpašumā vienu strēmeli Sanžorža salas, tai līdzās vēl dažas mazas salas un veselu smilšu sēkļu grupu. Paredzams, ka pāris gados šī zemes platība palielināsies četrkārtīgi. Salas savienoja neiedomājami lielu izmēru dambji, kas smilšu sēkļus sasaistīja ar galveno zemes masīvu. Pirmajā brīdī nevienam neienāca prātā, ka Alanam bija iespējams šinī celtniecības iecirknī sagāzt jūrā savus četrus tūkstošus dubultkilometru akmeņu (ja gribētu, arī vēl vairāk) un tā gluži labi izveidot šo lielo savdabīga apveida salu ...

Tāpat kā Amerikas fantastiskajā pilsētā, arī Azorā bija paredzēta milzum plaša, lieliska osta ar dambjiem, moliem, bākām, bet it īpaši acīs dūrās pasakainais kūrorts ar viesnīcām, terasem, parkiem, nepārredzamo liedagu.

Taču vislielāko izbrīnu, lai neteiktu samulsumu, radīja Tuneļa sindikāta noteiktās cenas par zemi. Eiropas apstākļos tās likās nereālas. Sindikāts bija aukstasinīgi un nežēlīgi ietvēris savā skatienā Eiropas kapitālu, gluži kā čūska, kas, uzglūnot putnam, vairs nenolaiž no tā acis. Varēja viegli paredzēt, ka Azora sagrābs visu Dienvidamerikas pasažieru kustību. Nebija arī vajadzīga nekāda lielā gudrība, lai saprastu, ka Azora, kas no Parīzes būs sasniedzama četrpadsmit, bet no Ņujorkas sešpadsmit stundās, izvērtīsies par pasaules ievērojamāko peldvietu, par Anglijas, Francijas un Amerikas augstākās sabiedrības satikšanās vietu.

Un Eiropas kapitāls nelika uz sevi ilgi gaidīt. Izveidojās zemes spekulantu apvienības, kas iepirka zemes platības, lai pēc gadiem desmit iztirgotu pa kvadrātmetram.

Nauda plūda no Parīzes, Londonas, Liverpūles, Berlīnes, Frankfurtes, Vīnes un satecēja S. Vulfa lielajā kabatā, big pocket, — kas tautā jau bija iegājies kā paruna.

VI

S. Vulfs grāba šo naudu, kā bija sagrābis trīs miljardus kapitāla un tautas aizdevuma, kā bija sagrābis summas, ko ienesa Bermuda salas, Biskaja, Fi-nistera un Maiksitija. Bez viena vienīga pateicības vārda. Savā laikā nebija trūcis brīdinātāju, kas pareģoja, ka tādā gadījumā, kad tik varena naudas straume saplūst vienuviet, sagaidāma vesela lavīna bankrotu. Šie finansu diletantu pareģojumi piepildījās tikai visniecīgākos apmēros. Daži rūpnieciski uzņēmumi pārcieta īslaicīgu krīzi, bet drīz vien atguvās.

Jo S. Vulfa nauda nerūsēja. Neviens cents. Tiklīdz tas nonāca viņa rokās, tūdaļ uzsāka savu parasto riņķojumu — tika laists apgrozībā.

Viņš izsūtīja to pa visu zemeslodi.

Zelta naudas lavīna vēlās pāri Atlantijas okeānam uz Franciju, Angliju, Vāciju, Zviedriju, Spāniju, Itāliju, Turciju, Krieviju. Pārmetās pāri Urāliem un iegāzās Sibīrijas mežos, Baikāla kalnos. Izplūda pār Dienvidāfriku, Labās Cerības ragu, Oranjē, Austrāliju, Jaunzēlandi. Aizvilnīja uz Mineāpolisu, Čikāgu un Sanluisu, uz Klinšu kalniem, uz Nevadu un Aļasku.

S. Vulfa dolāri bija miljardi mazu, drosmīgu karotāju, kas izcīnīja kaujas ar visu nāciju un visu rasu naudām. Tie visi bija S. Vulfi miniatūrā, pārpārēm piesātināti ar vulfisku instinktu, ar vienīgo lozungu: money![15] Veseli dolāru karapūļi joņoja pa kabeli jūras dibenā, lidoja pa gaisu. Sasnieguši kaujas lauku, tie tūdaļ pārvērtās. Kļuva par maziem tērauda veserīšiem, kas dienām un naktīm alkatīgi klaudzināja, par žiglām audēju atspolēm Liverpūlē, par nēģeriem, kas rāpoja pa Dienvidāfrikas smilšainajiem dimanta klajuma laukiem. Kļuva par klaņiem mašīnai ar tūkstoš zirgu spēku, par spožām tērauda svirām, kas dienu un nakti ar lielu sparu vai nu iegrožoja tvaiku, vai arī tvaiks tos atsvieda atpakaļ. Tie kļuva par sastāvu, kas piekrauts ar gulšņiem, vilcienu, kurš iet no Omskas uz Pekinu, par kuģa tilpni, pilnu ar miežiem, kuģi, kas brauc no Odesas uz Maršēju. Dienvidvelsā tie šāvās astoņsimt metru dziļumā un cēlās atkal augšā ar oglēm. Tie sēdēja tūkstošos ēku visā pasaulē un pieauga ar procentiem un procentu procentiem, tie pļāva labību Kanādā un pletās kā tabakas plantācijas Sumatrā.

Tie cīnījās! Pietika ar vienu Vulfa mājienu, un tie pagrieza Sumatrai muguru, lai raktu Nevadā zeltu. Skriešus pameta Austrāliju un kā spiets iekrita Liverpūles kokvilnas biržā.

S. Vulfs tiem nenoslieca atpūtu. Dienām un naktīm trenca cauri simts pārvērtībām. Viņš sēdēja savā birojā, košļāja cigāru, svīda, ar telefona klausuli pie auss diktēja reizē desmitiem telegrammu un vēstuļu un tai pašā laikā sarunājās ar vienu no vadošajiem darbiniekiem. Ar labo ausi klausījās balsī pa telefonu, ar kreiso vārdos, ko saka darbinieks. Vienā balss noskaņā sarunājās ar ierēdni, gluži citādā rēca telefonā. Ar vienu aci uzmanīja stenogrāfistes un mašīnrakstītājas, vai tās negaida uz diktāta turpinājumu, ar otru raudzījās pulkstenī. Viņš apsvēra, ka Nellija nu jau divdesmit minūtes gaida viņu un īgņosies, ka viņš tik vēlu atnāks pusdienās, vienlaikus domāja arī, ka darbinieks par gadījumu ar Rend-Mainu spriež kā idiots, turpretī brāļu Garnjē lietā uzrāda tālredzību, un kaut kur dziļi šajā matiem noaugušajā, kūpošajā pakausī rosījās doma par rītdienas lielo kauju Vīnes biržā, kurā viņš izcīnīs uzvaru.

Katru nedēļu viņam bija vajadzīgs vairāk nekā pusotra miljona dolāru skaidrā naudā algām un katra kvartāla beigās — simtiem miljonu procentiem un amortizācijai. Šajos laika sprīžos viņš dienām ilgi neizgāja no darbistabas. Kauja tad norisa sevišķi vētraini, un S. Vulfam izcīnītā uzvara maksāja daudz izlietu sviedru, zaudētu tauku un apgrūtinātu elpošanu.

Viņš atsauca savus karapūļus. Un tie nāca, katrs dolārs — mazs, varonīgs uzvarētājs, katrs ar savu kara laupījumu — astoņiem, desmit, divdesmit centiem. Daudzi atgriezās sakropļoti, daži bija kaujas laukā krituši — ko lai dara, karš!

Šādu nerimtīgu, spīvu kauju S. Vulfs izcīnīja jau gadiem ilgi, dienām un naktīm uzmanīdamies, kā veiksmīgāk izdarīt uzbrukumu, doties triecienā vai atkāpties. Katru stundu viņš deva pavēles saviem karavadoņiem visās piecās pasaules daļās un katru stundu pārbaudīja to ziņojumus no kaujas lauka.

S. Vulfs veica nenovērtējamu darbu. īsts finansu ģēnijs — viņš saoda naudu jūdzēm tālu. Neskaitāmus miljonus akciju un citu vērtspapīru viņš bija slepus pārvedis uz Eiropu, jo par Amerikas naudas vērtību jutās drošs, gadījumā, ja vajadzētu iesaistīt kaujā savu zelta rezerves armiju. Viņš bija sastādījis prospektus, kurus varēja lasīt kā Valta Vitmena dzejoļus. Viņš prata ar apskaužamu veiklību īstā brīdī īstā rokā iespiest īsto naudas summu. Ar šādas taktikas palīdzību varēja mazāk civilizētās valstīs veikt darījumus, kas ienesa divdesmit piecus un četrdesmit procentus un bija atļauti vienīgi finansu pasaulē. Gadskārtējās ģenerālsapulcēs viņš nešaubīgi tuvojās mērķim, un sindikāts bija gadu gaitā palie-lināj is viņa algu līdz trīssimt tūkstošiem dolāru. Viņš nebija aizvietojams.

S. Vulfs strādāja, līdz elpa sēkdama lauzās no krūtīm. Kaut arī viņš simtiem reižu dienā mazgāja rokas, uz katras papīra lapas, ko paņēma rokā, palika taukains īkšķa nospiedums. Lai gan no viņa tauki atdalījās tonnām, viņš pastāvīgi pieņēmās resnumā. Bet, paturējis nosvīdušo galvu brīdi zem ūdens strūklas, izsukājis matus un bārdu, aplicis tīru apkaklīti, Vulfs, ejot laukā no biroja, izskatījās pēc cienījama džentlmeņa, kas nekad nemēdz steigties. Viņš apdomīgi iekāpa savā elegantajā piķa melnajā automašīnā, kuras sidrabotais pūķis kauca kā okeāna tvaikoņa miglas sirēna, un aizlīgoja lejup pa Brodveju, lai pienācīgi pavadītu vakaru.

Pusdienas viņš parasti mēdza ieturēt pie vienas no savām jaunajām draudzenēm. Viņam patika labi paēst un izdzert kausu laba, stipra vīna.

Katru vakaru pulksten vienpadsmitos viņš ieradās klubā, lai divas stundas pavadītu pie kāršu galda. Viņš spēlēja apdomīgi, ne uz pārāk augstām, ne zemām likmēm, klusējot, reizi pa reizei ar savām sārtajām, tuklajām lūpām nosprauslājoties melnajā bārdā.

Klubā viņš pastāvīgi izdzēra tasīti kafijas, neko vairāk.

S. Vulfs bija parauga džentlmenis.

Viņam piemita tikai viens netikums, ko viņš rūpīgi slēpa no visiem. Pārmērīga juteklība. Viņa tumšajām, dzīvnieciski spulgajām acīm melnu skropstu ielokā nepaslīdēja garām nepamanīts neviens skaists sievietes augums. Tiklīdz viņš ieraudzīja kādu jaunu,

glītu meiču ar apaļīgām gūžām, tā tūlīt ausīs sāka šalkt asinis. Katru gadu vismaz četras reizes Vulfs ciemojās Parīzē un Londonā, abās pilsētās bija iekārtojis vienai vai divām skaistām meitenēm greznus dzīvokļus ar spoguļsienām izrotātiem alkoviem. Viņš rīkoja kādam desmitam jaunu, valdzinošu radījumu vakariņas, kurās ieradās, tērpies frakā, bet dievišķās būtnes pašas savā burvīgi smaržojošā ādā. Bieži vien viņš no ceļojumiem atveda līdz «radinieces», kuras pārvietoja uz Ņujorku. Meitenēm vajadzēja būt gaišmatēm, valdzinošām, jaunām un pilnīgām; priekšroku viņš deva anglietēm, vācietēm un skandināvietēm. Tādā veidā S. Vulfs atriebās par nabaga Zāmueļu Volfsonu, kuram pirms gadiem bija jāatkāpjas no sacensībām skaistu sieviešu dēļ par labu spēcīgi noaugušiem tenisspēlētājiem un cilvēkiem ar lielu mēnešalgu. Viņš atriebās augstprātīgajai gaišajai rasei, kas senāk viņam paspēra ar kāju, tādējādi, ka tagad pirka tās sievietes. Bet galvenokārt viņš gandarīja sevi par skarbo, atteikšanās pilno jaunību, kas nebija devusi ne iespēju, ne laiku veldzēt slāpes.

Atgriežoties viņš no katra ceļojuma veda līdz neskaitāmas trofejas: matu sprogas visdažādākās nokrāsās, sākot ar gaiši sidrabainu un beidzot ar kvēli sarkanīgu, kuras rūpīgi ievietoja kādā japāņu lakas skapītī savā Ņujorkas dzīvoklī. Taču par to neviens nekā nezināja, jo S. Vulfs prata klusēt.

Bija arī vēl kāds cits iemesls, kura dēļ Vulfam patika izbraucieni uz Eiropu. Tur viņš sastapās ar savu veco tēvu, kam bija pieķēries ar sentimentālu maigumu. Divas reizes gadā viņš uz pāris dienām ieradās Scentā, iepriekš brīdinādams ar telegrammām. Tādās reizēs satraucās viss miestiņš. Vecā Volfsona slavenais dēls! Laimīgais! Kas tam puisim par galvu! Viņš brauc ...

S. Vulfs bija tēvam uzcēlis skaistu māju ar krāšņu dārzu. Tādu kā greznu savrupnamu. Te uzstājās dziedātāji un dejotāji, bet pie dārza spraišļotajiem dzelzs vārtiņiem drūzmējās visi Scentas iedzīvotāji.

Vecais Volfsons, liedams prieka asaras, šūpojās krēslā no vienas puses uz otru pusi un grozīja mazo, kārno galvu:

— Varens tu esi, mans dēls! Kas to būtu domājis! Varens, manas sirds lepnums! Es nezinu, kā dievam tencināt ik mīļu dienu!

Laipnās izturēšanās dēļ S. Vulfs bija iemīļots visā Scentā. Bagāti vai nabagi, jauni vai veci — pret visiem viņš izturējās ar to pašu amerikāniski demokrātisko vienkāršību. Tik varens un tik vienkāršs!

Vecajam Volfsonam bija vēl tikai viena vēlēšanās, iekams viņš stājas dieva priekšā.

— Es gribu viņu redzēt! — vecais sacīja. — To Alana kungu! Kas tas par cilvēku!

Un S. Vulfs atbildēja:

— Tu viņu redzēsi! Viņš atbrauks atkal Vīnē vai Berlīnē, un, tiklīdz ieradīsies, es tev telegrafēšu. Tu aiziesi uz viesnīcu un pateiksi, ka esi mans tēvs, viņš priecāsies!

Bet vecais Volfsons, pastiepis uz priekšu savas mazās sirmgalvja rokas, kratīja galvu un raudāja:

— Nekad es viņu neredzēšu, šo Alana kungu! Nekad neuzdrošināšos pie viņa aiziet! Manas kājas neklausīs šādā ceļā!

Šķiršanās šai reizē izvērtās abiem ļoti smaga. Vecais Volfsons vēl tipināja ar saliektiem ceļgaliem pāris soļu nopakaļ salonvagonam, ar kuru aizbrauca dēls, un skaļi vaimanāja, arī S. Vulfam pār seju ritēja asaras. Taču, līdzko viņš bija aizvēris logu un nosusinājis acis, tūlīt atkal kļuva par S. Vulfu, kura melnmatainā rabīna galva nedeva atbildi ne uz vienu jautājumu.

S. Vulfs gāja pa ceļu, kādu bija sev nospraudis. Viņš bija bagāts, slavens, no viņa baidījās, lielo valstu finansu ministri izturējās pret viņu ar cieņu; ja neņem vērā nelielās astmas lēkmes, viņš bija arī vesels. Apetīte un zarnu darbība lieliska, tāpat kā apetīte uz sievietēm. Un tomēr viņš nejutās apmierināts.

Nelaime bija tā, ka viņš pastāvīgi visu mēdza analizēt un, braucot Pulmana vagonos vai atlaižoties sēdeklī uz kuģa klāja, atlika laika pārdomām. Atcerējās visus cilvēkus, ar kuriem gadījies dzīvē sastapties un kurus atmiņa bija fiksējusi līdzīgi kinolentei. Salīdzināja šos cilvēkus savā starpā un tad pats sevi ar tiem. S. Vulfs bija gudrs un paškritisks. Un ar šausmām atklāja, ka ir gluži ikdienišķs cilvēks! Viņš labi pārzināja tirgu, pasaules tirgu, pats bija kā dzīvs valūtas kursa biļetens, biržas telegrāfs, ar skaitļiem līdz matu galiņiem piesātināts cilvēks — bet kas vēl? Vai viņš bija tas, ko mēdz dēvēt par personību? Nē. Drīzāk viņa tēvu, kurš atpalicis no dēla par saviem divtūkstoš gadiem, varēja uzskatīt par personību. Bet viņš — viņš bija kļuvis austrietis, vācietis, anglis, amerikānis. Katrā no šīm pārvērtībām bija nometis savu ādu, un tagad ... kas viņš bija tagad? Pats velns nepateiktu, kas viņš bija tagad! Atmiņa, viņa nepārspējamā atmiņa, kas mehāniski uz daudziem gadiem lika paturēt prātā numuru vilciena vagonam, ar kuru viņš kādreiz braucis no Sanfrancisko uz Čikāgu, šī atmiņa bija kā mūžam modra sirdsapziņa. S. Vulfs zināja, kur radusies atziņa, ko citiem klāstīja kā savu, maniere, kādā mēdza celt sveicienam cepuri, sarunas veids, paņēmiens smieties un paradums noraudzīties uz kādu, kura tērzēšana garlaiko. Tiklīdz viņš bija to visu atskārtis, tūdaļ saprata arī, kāpēc instinkts viņu novedis tieši pie tādas — vispiemērotākās pozas: mierīga, cieņas pilna stāja, klusēšana. Un pat arī šī poza sastāvēja no miljoniem elementu, kurus viņš bija aizguvis no citiem!

Viņš atcerējās Alanu, Hobiju, Loidu, Harimanu. Tie visi bija izcili cilvēki! Bet, izņemot Loidu, visus pārējos viņš uzskatīja par aprobežotiem, par tādiem, kuru domāšana rit šabloniski, kuri vispār nedomā! Un tomēr tie bija savdabīgi cilvēki, uzskatāmi par patstāvīgām personībām, kaut arī konstatējums nepakļaujas nekādai definīcijai! Viņš domāja par Alana cieņas pilno stāju. Kādā veidā tā izpaudās? Kurš varētu pateikt, kāpēc Alans izskatījās tik cienīgs? Neviens. Vara, bailes, kādas tas iedvesa? Ar ko tas izskaidrojams? Neviens to nespētu pateikt. Alanam poza bija sveša, viņš pastāvīgi izturējās dabiski, vienkārši, pastāvīgi bija tas pats un — atstāja iespaidu! Vulfs bieži bija vērojis Alana melnīgsnējo, mūsaino seju. Tajā neizpaudās ne ģenialitāte, ne dižciltība, tomēr tā cieši saistīja skatienus ar savu vienkāršību un vaibstu skaidrību. Alanam vajadzēja tikai, garām ejot, par kaut ko ieminēties, un ar to jau pietika. Nevienam pat prātā neienāca viņa rīkojumus neizpildīt.

Jāsaka gan, ka S. Vulfs nebija tas vīrs, kurš dienām un naktīm nodotos tamlīdzīgiem prātojumiem. Tikai paretam, sēžot vilcienā, kas aizlocījās pa laukiem un tālēm. Un tādās reizēs Vulfu sagrāba netīksme un īgnums.

Šajos apsvērumos viņš allaž atdūrās pret vienu jautājumu: savām attiecībām ar Alanu. Alans viņu cienīja, izturējās laipni, koleģiāli — un tomēr citādi kā pret pārējiem, Vulfs to gluži labi nomanīja.

Viņš dzirdēja, ka Alans gandrīz visus inženierus, galvenos inženierus un ierēdņus sauca gluži vienkārši vārdā. Kāpēc gan viņu pastāvīgi uzrunāja ar «Vulfa kungs» un ne reizes nepārteicās? Aiz respekta? Nu nē, mans mīļais, Alans juta respektu vienīgi pats pret sevi! Lai arī cik smieklīgi tas Vulfam pašam likās, viena no viņa slepenākajām vēlmēm bija — kaut Alans kādu dienu uzsistu viņam uz pleca: «Hallo, Vulf, how do you do?» Bet viņš veltīgi gadiem ilgi uz to gaidīja.

Tādos brīžos Vulfs saprata, ka ienīst Alanu. Jā, ienīst bez jebkāda iemesla. Viņš vēlējās redzēt satricinātu Alana pašpārliecību, acis nedroši šaudāmies, vēlējās, kaut Alans reiz būtu atkarīgs no viņa.

S. Vulfs ilgojās pēc tā kaislīgi, no visas sirds. Tas arī nebija nekas neiespējams! Varēja pienākt diena, kad viņš, S. Vulfs ... Kāpēc nevarētu būt arī tā, ka vienu dienu visa vara sindikātā atrastos viņa rokās?

S. Vulfs nolaida savus austrumnieciskos plakstiņus pār melnajām, spožajām acīm, un viņa tuklie vaigi notrīsēja.

Tā bija viņa mūža drosmīgākā doma, un šī doma viņu turēja savā varā.

Ja viņam būtu krājumā tikai viens miljards akciju — tad Maiks Alans redzētu, kas īsti S. Vulfs ir.

S. Vulfs aizdedzināja cigāru un ļāvās savam god-kārajam sapnim.

«Edison-Bio» sabiedrības veikals ar iknedēļas jaunajām tuneļa filmām vēl joprojām lieliski zēla.

Filmās bija redzams melns dūmu mākonis, kas mūžīgi pletās virs Maiksitijas preču stacijas. Bija redzamas bezgalīgas vagonu rindas, kurus tūkstošiem kūpošu lokomotīvju atvilkušas šurp no visiem Amerikas štatiem. Iekraušanas estakādes, grozāmie celtņi, vinčas, ceļamkrāni. Bija redzama «šķīstītava» un «elle» ar neprātīgas steigas trenktiem cilvēkiem, reizē ar to fonogrāfs atskaņoja baismīgos darba aurus, kas dārdēdami vēlās pa ejām jūdzēm tālu. Kaut arī skaņa bija uzņemta ar klusinātāju, mežonīgais troksnis neciešami plosīja skatītāju ausis.

«Edison-Bio» filmās bija redzama modernā darba īstenība. Un tam visam viens noteikts mērķis — tunelis!

Kino apmeklētāji, kas pirms desmit minūtēm bija ar baudu skatījušies kādu šausminošu melodrāmu, nojauta, ka visas raibās, kūpošās un dārdošās darba ainas, kas parādījās uz ekrāna, attēlo skatus no daudz lielākas un nozīmīgākas drāmas, kuras varonis ir viņu laikmets.

«Edison-Bio» sludināja dzelzs eposu, lielāko un varenāko pār visiem senatnes eposiem.

Dzelzsraktuves Ziemeļspānijā — Bilbao, Zviedrijā — Gelivarā, Grengesbergā. Dzelzs kausētavas pilsēta Ohaio štatā*, kur nemitīgi līst pelnu lietus, kā šķēpi gaisā cits pie cita slejas dūmeņi. Kvēlojošas domnu krāsnis Zviedrijā, visapkārt pie naksnīgā apvāršņa šaudīgas liesmu mēles. Elle! Metalurģiskā rūpnīca Vestfālē. Stikla pilis, cilvēku radītas mašīnas milzeņi un līdzās to izgudrotāji un pavēlnieki, mazi kā rūķīši. Vesela grupa masīvu nezvēru, tik augstu kā torņi, dzelzs jostu apņemtas, gruzdošas, kūpošas domnu krāsnis, laiku pa laikam no tām pret debesīm paceļas versmaini stabi. Augšup traucas vagonetes ar rūdu, krāsns piepildās. Indīgās gāzes brāžas cauri milzeņu resnajiem vēderiem, sakarsē gaisu līdz tūkstoš grādiem, un tiklab ogles, kā kokss sāk pats no sevis kvēlot. Domnas krāsns izkausē dienā trīssimt tonnu čuguna. Tiek izsista atveres lūciņa, un šķidrā metāla straume gāžas veidnēs, cilvēkus svilina kvēle, spokaini baltās un nedzīvās sejas tik spožas, ka žilbina. Vairāku stāvu augstie Besemera un Tomasa bumbieri izskatās kā pietūkuši zirnekļi, ūdens spiediens tos valsta, reizēm tie paceļas stāvus, reizēm noguļas garšļaukus, gan pūzdami čugunam cauri gaisu, gan tālā lokā mezdami dzirksteļu spietu un ugunīgas šautras. Kvēle, karstums, elle un triumfs! Martena krāsnis, grozāmās krāsnis, tvaika veseri, velmētavas, dūmi, dzirksteles, degoši cilvēki... Ik sprīdis — ģenialitāte, uzvara. Dzelzsbluķis, sakarsis līdz sarkankvēlei, sprakšķēdams skrien caur velmētavas veltņiem, izstiepjas kā vasks, arvien garāks un garāks, skrien atpakaļ caur pēdējiem valčiem, un te tas ir, karsts un nosvīdis, melns, uzvarēts, gatavs: «Krups gsenē velmē tuneļa sliedes.»

Un filmas beigās kadrs: eja kādās ogļraktuvēs. Zirga galva, zirgs, mazs zēns garos zābakos slāj līdzās, aizmugurē velkas bezgala garš ogļu vagonešu vilciens. Zirgs nemitīgi klana galvu, zēns sper smagus soļus, kamēr atrodas gluži tuvu un ar smaidu nomelnējušā, vājajā sejiņā raugās skatītājos.

Konferansjē paskaidro: «Šāds ogļu zēns pirms divdesmit gadiem bija tuneļa autors Maiks Alans.»

Gaviļu vētra! Gaviles sveic cilvēcisko enerģiju un spēku — sveic paši sevi, savas cerības!

Ik dienas trīsdesmit tūkstošos teātru «Edison-Bio» demonstrēja tuneļa filmas. Nebija neviena nostūra Sibīrijā vai Peru, kur tās nebūtu redzētas. Tāpēc, gluži dabiski, visi galvenie tuneļa celtniecības vadītāji kļuva ļaudīm tikpat pazīstami kā pats Alans. Viņu vārdi iespiedās tautas atmiņā tāpat kā Stefen-sona, Markoni, Erliha vai Koha vārdi.

Vienīgi Alanam pašam nav bijis līdz šim laika noskatīties tuneļa filmu, kaut arī «Edison-Bio» nemitīgi nopūlējās viņu tur ievilkt.

Jo «Edison-Bio» sabiedrība sagaidīja sevišķus panākumus no kinolentes: «Maiks Alans noskatās pats sevi «Edison-Bio» filmā.»

VIII

— Kur Maiks? — jautāja Hobijs.

Moda pārstāja šūpoties.

— Pagaidi! Monreālā, Hobij.

Ir vakars, un abi sēž uz verandas mājas apakšējā stāvā, ar skatu uz jūru. Tumsā pie viņu kājām klusē dārzs. Jūra, gurdeni un vienmērīgi gulgodama, čalo, bet tālumā dun un brāzmo darbs. Pirms vakariņām viņi bija izspēlējuši četrus setus tenisa, tad paēduši un tagad kādu stundu atpūšas. Visā mājā valda miers un krēsla.

Hobijs noguris žāvājas un paplikšķina sev pa lūpām. Jūras vienmuļā čaloņa iemidzina.

Moda sēž un šūpojas, miegs viņai nav ne prātā.

Viņa vēro Hobiju. Gaišajā uzvalkā, ar saviem gaišajiem matiem viņš tumsā izskatās gandrīz balts, tikai seja un kaklasaite tumšas. Gluži kā negatīvs. Moda smaidīja, jo atcerējās notikumu, ko Hobijs pastāstīja, ēdot vakariņas, — gadījumu ar kādu no S. Vulfa «radiniecēm», kura iesūdzējusi Vulfu tāpēc, ka viņš to izlicis no dzīvokļa. Bet domas tūlīt atgriezās pie Hobija. Modai viņš patika. Pat viņa aušības patika. Viņi bija labi draugi, kam nav nekas vienam no otra slēpjams. Gadījās, ka viņš pat grasījās stāstīt to, ko viņa nemaz negribēja dzirdēt, un Modai vajadzēja lūgt, lai viņš klusē. Hobija un Edītes attiecības bija tik sirsnīgas un draudzīgas, it kā mazā būtu viņa meita. Reizēm radās iespaids, ka namatēvs ir Hobijs.

«Hobijs tikpat labi varētu būt mans vīrs kā Maiks,» nodomāja Moda un juta vaigos iesitamies karstu sārtuma vilni.

Tobrīd Hobijs klusiņām iesmējās.

— Ko tu smejies, Hobij?

Hobijs tā izstaipījās, ka nobrīkšķēja krēsls.

— Es nupat gudroju, kā izdzīvošu nākamos divus mēnešus.

— Vai tu jau atkal esi paspēlējis?

— Jā. Vai tad es varu mest mieru, ja man pilnas rokas trumpju? Esmu palaidis pa vējam sešus tūkstošus dolāru. Vanderštifts laimēja, bagātnieki pastāvīgi laimē.

Moda pasmaidīja.

— Tev vajag Maikam tikai ieminēties.

— Jā, jā, jā... — Hobijs atkal nožāvājās un paplikšķināja sev pa lūpām. — Tā iet, ja cilvēks ir tik stulbs!

Un atkal abi nodevās savām domām. Moda bija atklājusi, ka šūpodamās var virzīties ar visu šūpuļkrēslu uz priekšu un atpakaļ. Te viņa pašļūca soli tuvāk, te soli tālāk. Un nemitīgi paturēja acīs Hobiju.

Modās sirdi māca mulsums, rezignācija un vēlēšanās.

Hobijs bija aizvēris acis, un pēkšņi Moda tepat līdzās jautāja:

— Frank, nezin kā viss izveidotos, ja es būtu ar tevi apprecējusies?

Hobijs atvēra acis, un to pašu brīdi miegs pazuda, kā nebijis.

Modās jautājums un uzruna viņu samulsināja, jo gadiem ilgi neviens viņu nebija saucis vārdā. Viņš izbijās, jo Modās seja bija pavisam tuvu, bet nupat vēl tā atradās pāris soļu attālu. Viņas maigās, mazās rokas nogūla uz Hobija krēsla atzveltnes.

— Kā lai es to zinu? — viņš nedroši sacīja un minstinādamies iesmējās.

Modās acis raudzījās tepat līdzās. No acu dzīlēm silti un lūdzoši staroja zeltaina vizma. Tumšo matu ielokā Modās šaurā seja likās bāla un skumja.

— Kāpēc es neapprecējos ar tevi, Frank?

Hobijs dziļi ievilka elpu.

— Tāpēc, ka Maiks tev patika labāk, — viņš pēc īsa klusuma brīža atteica.

Moda pamāja ar galvu.

— Vai mēs būtu laimīgi, Frank?

Hobija mulsums auga augumā, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš nevarēja pakustēties, lai nepieskartos Modai.

— Kas lai to zina? — Hobijs smaidīja.

— Vai tu mani toreiz tiešām mīlēji vai tikai izlikies? — Moda čukstus jautāja.

— Tiešām gan!

— Kā tev liekas, vai tu būtu laimīgs ar mani?

— Domāju, ka būtu.

Moda pamāja, un viņas gleznās uzacis sapņaini paliecās augšup.

— Jā? — viņa čukstēja vēl klusāk laimes un sāpju nojausmā.

Hobijam šī situācija vairs nebija paciešama. Kā Modai varēja ienākt prātā saukt atmiņā sen pagājušo? Viņš dzīrās teikt, ka tas viss ir nieki, dzīrās novērst sarunu uz kaut ko citu. Jā, velns lai parauj, Moda viņam patika vēl arvien un savā laikā bija jāpārvar daža laba smaga stunda ...

— Un tagad mēs esam labi draugi, Moda, vai ne tā? — viņš sacīja, cik vien iespējams, ikdienišķā, vienaldzīgā noskaņā.

Moda tikko manāmi pamāja. Viņa joprojām vērās Hobijā, un abi sēdēja vienu divas sekundes, lūkodamies viens otram acīs. Pēkšņi tas notika! Viņš bija sakustējies, jo vairs nespēja šādu stāvokli izturēt — jā, kā tas īsti gadījās? — viņu lūpas saskārās pašas no sevis.

Moda kā dzelta atrāvās atpakaļ. Aprauti, paklusu iekliedzās, piecēlās, brīdi palika stāvam, tad pazuda tumsā. Noklaudzēja durvis.

Hobijs apdomīgi izrausās no pītā sēdekļa un apjukušu, izklaidīgu smaidu raudzījās tumsā, vēl juzdams uz lūpām Modās silto, maigo skūpstu, bet rokas aiz noguruma nokarājās kā nedzīvas.

Tad viņš atguvās. Pēkšņi atkal izdzirda jūras šalkšanu un kaut kur tālumā vilciena dunoņu. Nekā nedomādams, viņš uzvilka pulksteni un, izgājis cauri tumšajām istabām, nokāpa dārzā.

«Nekad vairāk!» viņš nodomāja. «Rāmu garu! Moda mani tik drīz vairs neredzēs.»

Hobijs paņēma priekšnamā platmali, drebošām rokām aizdedzināja cigareti un vēl arvien satraukts, laimīgs un samulsis izgāja laukā.

«Jā, bet, velns lai parauj, kā tas varēja gadīties?» domas neatlaidīgi atgriezās pie tā paša, un soļi kļuva gausāki.

Tikmēr Moda sakumpusi, klēpī saliktām rokām sēdēja savā istabā un izbaiļu pārņemtām acīm vērās grīdā. — Kauns, kāds kauns . .. Maik, ak Maik! — viņa čukstēja un satriekta klusiņām raudāja. Nekad viņa vairs nespēs Maikam skatīties acīs, nekad vairs. Jāpasaka viņam, jāšķiras no Maika, jā, tas jādara! Un Edīte? Mazā gan var būt lepna uz savu māti, patiesi!

Moda satrūkās. Lejā gāja Hobijs. «Cik viņam viegli soļi,» viņa nodomāja. «Viegla gaita.» Sirds nevaldāmi pukstēja. Vai piecelties, uzsaukt: «Hobij, neaizej! ...» Modās seja kvēloja, viņa lauzīja rokas. Ak debess, nē taču — kāds kauns — kas ar viņu notiek? Jau visu dienu neatstājās aušīgas domas, un vakarā, nespēdama novērst acis no Hobija, viņa prātojusi — jā, tagad viņa godīgi sev atzinās! — kā būtu, ja Hobijs viņu noskūpstītu . ..

Jau gulēdama gultā, Moda vēl raudāja aiz skumjām un nožēlas. Tad nomierinājās un savaldījās. «Es pateikšu Maikam, kad viņš atnāks, un lūgšu, lai man piedod, zvērēšu ... Nepamet mani vienmēr tik vienu, Maik, es teikšu. Bet cik tas tomēr bija jauki. .. Mīļais dievs, Hobijs pārbijās līdz nāvei. Gulēt, gulēt, gulēt!»

Nākamajā rītā, kopā ar Edīti peldoties, viņa juta sirdī vairs tikai nelielu smagumu, kas neizgaisa arī tad, kad nemaz nedomāja par iepriekšējā vakarā notikušo. Gan jau viss būs labi, protams. Modai šķita, ka vēl nekad nav Maiku tik ļoti mīlējusi. Vienīgi viņam nevajadzētu pamest Modu tā novārtā! Tikai reizēm viņa aizmirsās un, tukšām acīm raudzīdamās tālē, ļāva vaļu trauksmainām, aprautām, aizraujošām domām. Ja nu viņa Hobiju tomēr mīl? ...

Hobijs nerādījās trīs dienas. Pa dienu viņš strādāja kā negudrs, bet vakarus pavadīja Ņujorkā, spēlēja un dzēra viskiju. Viņš aizņēmās četrtūkstoš dolāru un paspēlēja līdz pēdējam centam.

Ceturtajā dienā Moda aizsūtīja zīmīti, ka gaida viņu katrā ziņā vakarā ierodamies. Viņai esot kaut kas sakāms.

Hobijs atnāca. Viņu ieraugot, Moda nosarka, tomēr sasveicinājās, jautri smiedamās.

— Nekad vairs neatkārtosim tādu dumjību, Ho-bij! — viņa sacīja. — Vai dzirdi? Ai, mani mocīja nejauki pašpārmetumi! Nemaz nevarēju gulēt. Nē, nekad vairs. Vainīga esmu tikai es, nevis tu, negribu sevi krāpt. Sākumā prātoju, ka vajadzētu visu izsūdzēt Maikam, bet tagad esmu apņēmusies viņam neko neteikt. Vai arī tu domā, ka vajadzētu?

— Varētu jau pie gadījuma, Moda. Vai varbūt es...

— Nē, tu ne, vai dzirdi, Hobij! Jā, pie gadījuma — tev taisnība. Un tagad būsim atkal vecie labie draugi, Hobij!

— Ali right! — Hobijs piekrita un, saņēmis Modās roku savējā, domāja — cik skaisti mirdz viņas mati, cik jauks ir Modās pietvīkums un samulsums, cik viņa laba un uzticīga un arī par to, ka šis skūpsts viņam izmaksājis četrtūkstoš dolāru. Lai arī!

— Zēni atnākuši, lai padotu bumbiņas, vai spēlēsim?

Tā nu viņi atkal bija senie draugi, vienīgi Moda nespēja novaldīties, lai reizi pa reizei ar skatienu neatgādinātu, ka abiem ir kopīgs noslēpums.

CETURTĀ DAĻA

Maiks Alans kā pati sodība stāvēja, plaši iepleties, pāri visai zemei, šaustīja un skubināja steigt darbu.

Pasaule, elpu aizturējusi, vēroja brāzmaino skrējienu dziļi zem jūras ūdeņiem. Laikrakstos atvēra pastāvīgu nodaļu, kas lasītāju acis saistīja vispirms, gluži tā, it kā tās būtu ziņas no karalauka.

Septītā celtniecības gada pirmajās nedēļās Alanu piemeklēja nelaime. Ejās Amerikas pusē oktobrī notika katastrofa, kas nopietni apdraudēja visu pasākumu.

Atsevišķi nelaimes gadījumi un dažādi misēkļi bija ikdienišķa parādība. Gadījās, ka strādniekus apbēra grūstoši akmeņi, sabrauca vilcieni vai arī spridzināšanas darbos tos saplosīja gabalu gabalos. Nāve jutās tunelī kā savās mājās un bez liekas vilcināšanās pievāca celtniekus. Nebija ejas, kurās nebūtu vairākkārt ielauzušās lielas ūdens masas, sūkņi tikai ar grūtībām spēja tās pievārēt, tūkstošiem cilvēku draudēja noslīkšana. Drosmīgie vīri reizēm strādāja, stāvēdami ūdenī līdz krūtīm. Ieplūstošie ūdeņi bieži bija verdoši karsti un kūpēja kā geizeri. Lielāko tiesu gadījumos milzīgo ūdens masu ieplūšanu gan varēja paredzēt iepriekš, tāpēc bija iespējams kaut ko uzsākt aizsardzības labad. Ar īpaši konstruētiem aparātiem, kas, līdzīgi bezdrāts telegrāfa raidītājiem, pēc Getingenas doktora Lēvi ieteikta un pirmo reizi pielietota paņēmiena klintī raidīja elektriskos viļņus, kuri, tiklīdz sastapās ar lielām ūdens masām (vai rūdas slāni), reflektēja un interferencējās ar noraidītajiem viļņiem. Vairākkārt nobrukums apbēra urbjamās mašīnas, un tādās reizēs bija arī cilvēku upuri. Ja vien kāds nepaguva pēdējā mirklī aizbēgt, tika sašķaidīts. Ikdienišķa parādība bija saindēšanās ar oglekļa oksīdu un anēmija. Tunelis pat izraisīja jaunu slimību ar kesona slimībai līdzīgām pazīmēm. Tautā to mēdza dēvēt par «krampjiem». Saslimušajiem ar šo dīvaino kaiti Alans bija uzcēlis jūras krastā īpašu sanatoriju.

Visā visumā tunelis sešos gados nebija prasījis vairāk upuru kā jebkurš liela apjoma tehnisks uzņēmums. Kopsummā tūkstoš septiņi simti trīspadsmit cilvēku ir samērā neliels upuru skaits.

Bet desmitais oktobris celtniecības septītajā gadā bija Alana melnā diena ...

Katru gadu oktobrī Alans mēdza Amerikas darba iecirknī izdarīt vairākas dienas ilgu ģenerālinspek-ciju. Inženieri un ierēdņi šo laika posmu sauca par «pastaro tiesu». Ceturtajā oktobrī viņš veica apskati pilsētā. Apmeklēja strādnieku mājokļus, kautuves, pirti un slimnīcas. Ieradās arī Modās vadītajā atpūtas namā, un Modai visa diena pagāja vienā satraukumā; viņa tumši pietvīka, izdzirdusi uzslavu par savu darbu. Turpmāk viņš apstaigāja kantoru ēkas, preču stacijas un mašīnu halles, kur zvarkšķēdamas rībināja garu garās rindas dinamo mašīnu, darbojās ātrgaitas un trīskārtējie sūkņi, raktuvju ventilatori un kompresori.

Dienu vēlāk Alans kopā ar Hobiju, Harimanu un inženieri Bermanu devās uz tuneli.

Inspekcija tunelī ilga vairākas dienas, jo Alans kontrolēja katru staciju, katru mašīnu, katru pārmiju, šķērseju un depo. Tiklīdz vienā vietā apskate bija pabeigta, viņi signalizēja, apturēja vilcienu, piemetās uz kāda vagona un brauca gabaliņu tālāk.

Ejās valdīja dziļa tumsa. Reizēm garām aizšalca gaišu uguntiņu spiets: dzelzs karkasi, pie tiem piekļāvušies cilvēku augumi; acis žilbinādams, pazibēja sarkans lukturis, griezīgi šķindināja vilciena zvans, un, ceļu dodamas, sānis metās ēnas.

Tumsā nemitīgi atbalsojās garāmtraucošo vilcienu dārdi. Vienā laidā brīkšķēja un zvarkšķēja, melnum melnajā tālē bija dzirdami spalgi kliedzieni. Šķita, ka tur gaudotu vilki, šņākdams un sprauslodams kaut kur no ūdens iznirst nīlzirgs, tad atkal nikni strīdas varenas un skarbas ciklopu balsis un atsevišķi vārdi liekas pat skaidri saprotami. Pa ejām aizvēlās smieklu šalts, un beidzot visas šīs dīvainās un baismīgās skaņas saplūda kopā, tunelis granda, rēja, ducināja, un pēkšņi vilciens iekļuva tik pērkondimdošā rēkoņā un apdullinošā troksnī, ka vairs nebija iespējams saprast paša teikto. Četrdesmit kilometru attālumā no urbjamās mašīnas tunelis rībēja kā gigantisks auna rags, kurā pūš visi pekles gari. Te darba iecirkņi prožektoru gaismā tā žilbināja acis kā līdz baltkvēlei sakarsēta kausējamā krāsns.

Ziņa, ka Alans ir tunelī, izplatījās zibens ātrumā. Lai arī kur viņš gāja, no galvas līdz kājām novārtījies putekļos un netīrumos, tomēr viņu pazina — tūlīt strādnieki uzsāka «Dziesmu par Maiku»:

Lai trīskārt sveiks ir mūsu Maiks!

Nost cepuri un vēlreiz sveiks!

Maiks — mūsējais, tur nav ko teikt,

Lai sasper jods un katru soda,

Viņš visu prot, ir vīrs uz goda,

Lai trīskārt sveiks ir mūsu Maiks!

Uz akmeņu kravām sēdēja maiņu beigušie strādnieki, un dimdošajiem, dunošajiem vilcieniem nopakaļ aizšalkoja dziesmas atbalss.

Maiks bija populārs un — ciktāl pieļāva fanātiskais naids, kas pastāvēja starp strādniekiem un kapitālistiem, — tuneļa vīru vidū iemīļots. Viņš bija viens no viņiem, kauls no viņu kaula, kaut arī varens un spēcīgs.

«Maiks! ...» strādnieki mēdza sacīt. «Jā, tas tik ir puika! ...» Neko vairāk, bet tā bija augstākā uzslava.

It īpaši Maika «Svētdienas audiences» stipri pacēla viņa popularitāti. Arī par tām bija sacerēta dziesma ar šādu saturu: «Ja tevi māc rūpes, tad uzraksti pāris rindiņu Maikam. Viņš ir taisnīgs un mūsējais. Vai, vēl labāk, aizej uz svētdienas audienci. Es viņu pazīstu, viņš neraidīs tevi prom, iekams nebūs uzklausījis. Maiks saprot strādnieka sirdi.»

Elektriskās kniedējamās mašīnas «šķīstītavā» sprakšķēja un dūca kā pilnā jaudā palaisti propelleri, zlaukšēja dzelzs. Arī šeit strādnieki dziedāja. Melnajās sejās spīdēja acu baltumi, mutes vienmērīgi vārstījās, bet dzirdama nebija ne skaņa.

Pēdējos trīsdesmit kilometrus dienvidu ejā vajadzēja noiet gandrīz tikai kājām vai arī izlīdzēties ar gausiem preču vilcieniem. Te viss ceļš bija viens vienīgs nenotēstu baļķu mežs, koku stalažas, ko nemitīgi ar varenu spēku drebināja neizprotams troksnis, tas brīžiem aizmirsās, bet tūliņ atkal sevi atgādināja. Aiz karstuma — četrdesmit astoņi grādi pēc Celsija — sasprēgāja stabi un baļķi, kaut arī tos nemitīgi slacināja un ventilatori pievadīja svaigu, atdzesētu gaisu. Un tomēr te bija smags, grūti paciešams, smacīgs raktuvju gaiss.

Vienā no mazajām šķērsejām gulēja eļļā notraipījies, puskails līķis. Kāds montieris, ko bija ķērusi sirdstrieka. Visapkārt mutuļoja darbs, viņš gulēja, bet steidzīgas kājas kāpa viņam pāri. Nebija neviena, kas aizdarītu mirušajam acis.

Tad komisija nonāca līdz «ellei». Kaucošo putekļu virpuļu vidū stāvēja maza auguma japānis ar seju zemes pelēkumā, nekustīgs kā statuja, un ar optiskajiem signāliem izdalīja pavēles. Viņa reflektors meta drīz sarkanu, drīz baltu žilbinošu gaismu, bet reizēm iešāva koši zaļu staru tieši kustīgajā cilvēku barā, šajā gaismā tie izskatījās kā līķi, kas vēl vienmēr strādāja.

Te atnācējiem neviens nepievērsa uzmanību. Ne sveiciena, ne dziesmas — līdz pēdējam pārguruši cilvēki rāvās kā nemaņā. Gluži otrādi, te vajadzēja uzmanīties, lai pašus nenotriektu zemē vai nu kāds baļķis, ko vīri, smagi elsdami, stiepa pāri gruvešiem, vai akmens bluķis, kuru seši pāri stiegrainu, savainotu roku cēla vagonetē.

Šinī iecirknī eja ietiecās jau krietni dziļi, četri tūkstoši četrsimt metru zem jūras līmeņa. Tveicīgā atmosfēra, pilna kodīgu putekļu, sāpīgi kairināja un savainoja bronhus. Hobijs aiz gaisa trūkuma vienā laidā žāvājās, un Harimana sarkanajā sejā acis spiedās laukā no pieres, it kā viņš slāptu nost. Alana plaušas bija pieradušas pie retināta gaisa. Darba rīboņa, šurp un turp traucošie cilvēku pūļi iejūsmināja. Neviļus Alana acis ieguva lepnu un uzvarošu izteiksmi. Pazuda parastais miers un klusēšana, viņš šaudījās no vienas malas uz otru, žestikulēja, kliedza, un muskuļotā mugura nosvīdusi spīdēja.

Harimans ar kādu akmens paraugu rokā pierāpoja pie Alana un pacēla akmeni viņam pie acīm. Tad salika plaukstas pie mutes un kliedza Alanam ausī:

— Šī ir tā nepazīstamā rūda!

— Rūda? — Alans tādā pašā veidā pārjautāja. Tas bija rūsgans, bezveidīgs, trusis iezis. Pirmais ģeoloģiskais atklājums tuneļa celtniecības laikā. Nepazīstamā rūda, nosaukta par submarīnu, saturēja lielu daudzumu rādija, un Smelting and Reiining Co katru dienu gaidīja, ka nupat, nupat uzdursies uz lieliem iegūlumiem. Harimans to visu iebrēca Alanam ausī.

— Tas būtu viņiem pa zobam! — Alans smējās.

No urbjamās mašīnas izrausās milzīga auguma sarkanmatains cilvēks ar tik garām rokām kā gorillam. Netīrumu un eļļas stabs ar pelēcīgi šķidriem putekļiem uz gurdenajiem plakstiņiem. Viņš izskatījās pēc akmeņu krāvēja, bet bija viens no Alana galvenajiem inženieriem, īrs, vārdā O'Nīls. Viņa labā roka asiņoja, un asinis, sajaukdamās ar netīrumiem, pārvērtās par ratu smērei līdzīgu ziedi. Viņš nepārtraukti spļāva putekļus un šķaudīja. Kāds strādnieks šļāca viņam virsū ūdeni, aplaistīdams kā ziloni. O'Nīls gluži kails grozījās un liecās ūdens strūklā, tad, ūdenim pilot, pienāca pie Alana.

Alans sniedza viņam roku un norādīja uz ievaino j umu.

īrs papurināja galvu un ar savām lielajām plaukstām izžņaudzlja no matiem ūdeni.

— Gneiss kļūst arvien pelēkāks un pelēkāks! — viņš auroja Alanam ausī. — Pelēkāks un cietāks. Sarkanais gneiss pret to ir tīrā bērnu spēle. Katru stundu urbjiem jāmaina uzgaļi. Un tad tas sasodītais karstums!

— Drīz mēs iesim atkal uz augšu!

O'Nīls pasmīnēja.

— Pēc trim gadiem! — viņš rēca.

— Vai tālākā ceļā nav ūdens?

— Nē.

Pēkšņi visi kļuva zaļi un spokaini bāli — japānis bija pavērsis pret viņiem savu gaismas konusu.

O'Nīls bez kādām ceremonijām pastūma Alanu sānis, urbjmašīna kāpās atpakaļ.

Alans nogaidīja trešo maiņu, tad ierausās ar akmeņiem piekrautā vilcienā un kopā ar Harimanu un Hobiju devās atpakaļ. Pārguruši viņi vienā mirklī aizmiga, taču Alans, kaut arī gulēja, vēl ilgu laiku sajuta katru traucējumu, kādi gadījās četrsimt kilometru garajā ceļojumā augšup. Čīkstēja bremzes, vagoni sadūrās tik spēcīgi, ka uz sliedēm bira akmeņi, neskaidri nojaušami stāvi rāpās vilcienā, saucieni, sarkana žilbinoša gaisma. Vilciens gausi vilkās pāri pārmijām un tad ilgu laiku stāvēja uz vietas. Alans pa pusei atmodās un pamanīja tumšus augumus, kas kāpa viņam pāri.

— Tas ir Maiks, nesamin!

Vilciens kustējās, apstājās, brauca atkal. Pēkšņi tas sāka nevaldāmi brāzties uz priekšu, Alanam šķita, ka viņi lido, un viņš iegrima dziļā miegā.

Viņš pamodās, kad spilgta, nežēlīga dienas gaisma kā spožs naža asmens iedūra acīs.

Vilciens pieturēja pie stacijas ēkas, un Maiksitija atviegloti uzelpoja: «Pastarā tiesa bija laimīgi garām.»

Inženieri devās uz peldētavu. Hobijs kā aizmidzis gulēja baseinā un smēķēja cigareti. Turpretī Hari-mans sprauslāja un šņākuļoja kā nīlzirgs.

— Vai tu nāksi līdz brokastīs, Hobij? — jautāja Alans. — Moda jau būs piecēlusies. Pulkstenis ir septiņi.

— Man jāizguļas, — Hobijs atbildēja ar cigareti mutē. — Šonakt jālaižas atkal lejā, tunelī. Bet es katrā ziņā ieradīšos vakariņās.

— Žēl, tad es vairs te nebūšu.

— Uz Ņujorku?

— Nē, Bufalo. Mēs izmēģinām jauna tipa urbjmašīnu, ko izgudrojis Resnais Millers.

Hobijs neko daudz par urbjiem neinteresējās un tāpēc novērsa sarunu uz Resno Milleru. Viņš klusiņām iesmējās.

— Maik, Pendltons man vakar atrakstīja no Azoru salām, — viņš miegaini sacīja. — Tas Millers jau dzerot kā negudrs.

— Visi vācieši dzer kā lopiņi, — Alans cītīgi berza ar suku kāju.

— Pendltons raksta, ka viņš rīkojot dārza svētkus, kur viesus tā piedzirdot, ka tie beigās guļot zem galda.

Tobrīd viņiem garām pagāja mazais japānis — uzcirties un saposies. Viņš bija jau nostrādājis divas maiņas. Japānis pieklājīgi sveicināja.

Hobijs pavēra vienu aci.

— Good morning, Jap![16] — viņš uzsauca.

— Kārtīgs puisis! — noteica Alans, kad japānis bija aizvēris durvis.

Divdesmit četras stundas vēlāk šis kārtīgais puisis jau bija miris.

ii

Katastrofa notika nākamajā rītā dažas minūtes pirms pulksten četriem.

Iecirknis, kur dienvidu ejā urbjamā mašīna nelaimīgajā desmitajā oktobrī drupināja klinti, atradās tieši četrsimt divdesmit kilometru no ieejas tunelī. Trīsdesmit kilometru aizmugurē strādāja paralēlās ejas urbjmašīna.

Klints nupat bija saspridzināta. Prožektors, ar kuru mazais japānis izdalīja pavēles, meta krīta baltu gaismu uz grūstošajiem akmeņiem un puskailo ļaužu baru, kas teciņus trausās kūpošajā gruvešu kalnā. Tobrīd viens no strādniekiem pēkšņi pasvieda gaisā rokas, otrs atmuguriski novēlās, trešais negaidot nozuda.

Kūpošais akmens šķembu kalns kā mutuļojoša lavīna neaptveramā ātrumā sāka velties uz priekšu, aprīdams augumus, galvas, rokas un kājas. Apdullinošo darba troksni nomāca baismīgi dobja rēkoņa, cilvēka auss tikko spēja to uztvert. Galvu sakampa žņaugos tāds spiediens, ka bungādiņas plīsa pušu. Mazais japānis pēkšņi nogrima. Iestājās melna nakts. Neviens no visiem «elles vīriem» nepaguva ieraudzīt neko vairāk par kādu grīļīgu cilvēku, sāpēs ieplestu muti, brūkošu balstu. Neviens nekā nedzirdēja. Urbjamā mašīna, šis tērauda bruņu kuģis, kuru darbināja spēks, kas līdzvērtīgs divu ātrvilciena lokomotīvju spēkam, pacēlās no sliedēm kā skārda baraka, tika piespiesta pie mūra un sašķaidīta lupatās. Cilvēku ķermeņi līdz ar klintsbluķu krusu kā lielgabalu lādiņi šāvās pa gaisu, dzelzs vagonetes aizpūta, samala, saspieda pikās; balstu mežs sabruka, un akmeņu lavīna apraka visu dzīvo.

Tas ilga vienu vienīgu sekundi. Acumirkli vēlāk iestājās nāves klusums, un eksplozijas dārdi jau grandēja kaut kur tālumā.

Katastrofas postījumi skāra platību divdesmit piecu kilometru garumā, un tunelis rībēja astoņdesmit kilometru atstatumā — it kā ejās plosītos okeāns. Rēkoņai, kas līdzīgi lielai čuguna bumbai ripoja prom, sekoja klusums, baismīgs klusums — tad putekļu mākoņi un aiz putekļiem — dūmi: tunelis dega!

No dūmu mutuļiem joņiem drāzās laukā vilcieni, visapkārt biezi aplipuši ar šausmu pārņemtiem cilvēkiem, vilcieniem sekoja līdz nepazīšanai spokaini radījumi, kas bija neprātīgā skrējienā traukušies pa tumsu, un tad vairs nenāca nekas.

Nelaimīgā kārtā katastrofa bija notikusi tieši maiņas laikā, un pēdējos divos kilometros sablīvēti strādāja aptuveni divi tūkstoši pieci simti cilvēku. Vairāk par pusi vienā sekundē samala, saplosīja, nosita, apbēra, taču neviens nebija dzirdējis ne kliedziena.

Bet tad — kad eksplozijas dunoņa izdzisa tālumā — nāves klusumu piķa melnajā eju tumsā sašķēla izmisīgi brēcieni, skaļas vaimanas, ārprāta smiekli, pēdējo sāpju spalga smilkstoņa, palīgā saucieni, lāsti, gārdzieni un zvēriska kaukoņa. Visās malņs sāka kustēties un cilāties tumši kamoli. Bira akmens šķembas, brīkšķēja dēļi, kaut kas' šļūca, vēlās, slīdēja. Tumsa nebija vairs paciešama. Putekļi nosēdās kā biezs pelnu lietus. Kāds baļķis tika pastumts sānis, un no bedres sēkdams izlīda cilvēks, šķaudīdams un apdullis viņš pieplaka pie gruvešu kaudzes.

— Kur jūs esat? — viņš kliedza. — Dieva dēļ! ...

Viņš kliedza vienā laidā vienu un to pašu, bet par

atbildi skanēja mežonīgi auri un sirdi plosoši vaidi. Taču cilvēks aiz šausmām un sāpēm brēca arvien skaļāk, viņa balss pieauga arvien griezīgāka un neprātīgāka.

Pēkšņi viņš apklusa. Tumsā paplaiksnījās gaismas stars. Pa kādu spraugu no mājai līdzīgas gruvešu kaudzes pašāvās liesmu mēle, un negaidot augšup uzvirmoja uguns stabs. Kliedzējs — tas bija nēģeris — iebrēcās un šausmās sāka gārgt, jo — dievs, stāvi man klāt — liesmu vidū locījās cilvēks! Cilvēks, liesmu apņemts, rāpās augšup, kūpošs, baismīgs vīstoklis ar dzeltenu ķīnieša seju, šaušalīga parādība. Spoks klusēdams līda augstāk un augstāk, šķita, ka viņš palicis gaisā karājamies nama augstumā, tad noslīdēja lejā. Šai acumirklī nēģera sakarsušajās smadzenēs pavīdēja kāda atmiņa. Viņš pazina parādību.

— Hobij! — viņš rēca. — Hobij!

Bet Hobijs nedzirdēja, neatbildēja. Viņš grīļojās, nokrita uz ceļiem, dauzīja no drēbēm nost dzirkstis, sēca un rīstījās, kāri kampdams gaisu. Kādu mirkli apdullis palika knūpus zemē, melns kamols ugunsgrēka gaišajā blāzmā. Izskatījās, ka viņš nupat dur-teniski gāzīsies, bet nokrita tikai uz abām rokām un sāka lēnām, mehāniski rāpties uz priekšu, instinktīvi klausīdams balsij, kas nemitīgi sauca viņa vārdu. Negaidot viņš uzgrūdās tumšajam augumam un apstājās. Nēģeris asinīm pārplūdušu seju, sarāvies čokurā, tupēja un brēca. Hobijā mirkšķinot vērās te divas, te viena balta acs. Tas bija tāpēc, ka asinis arvien no jauna pārplūdināja nēģerim vienu aci, un to vajadzēja ar krampjainām pūlēm plest vaļā.

Abi kādu brīdi klusēdami raudzījās viens otrā.

— Prom! — Hobijs, nekā neapzinādamies, čukstēja un automātiski izslējās kājās.

Nēģeris viņu satvēra.

— Hobij! — viņš šausmās iegaudojās. — Hobij, kas noticis?!

Hobijs, mēģinādams sakopot domas, aplaizīja lūpas.

— Prom! — viņš piesmakušā balsī vēlreiz čukstēja, joprojām nespēdams atgūties.

Nēģeris, viņam cieši pieķēries, mēģināja piecelties, bet iebrēkdamies nogāzās.

— Kāja! — viņš vaimanāja. — Debesu tēvs — kas ar manu kāju?

Hobijs nebija spējīgs domāt. Bez apjautas viņš darīja to, ko mēdz darīt, ja cilvēks nokrīt. Centās nēģerim palīdzēt. Bet abi novēlās zemē.

Hobijs atsitās ar zodu pret kādu baļķi tik spēcīgi, ka galva nobrīkšķēja. Sāpes viņu atgrieza īstenībā. Pusnemaņā viņam bija licies, ka saņēmis belzienu pa zodu, un viņš neapzināti gatavojās izmisīgi aizstāvēties. Bet tad — tad ar viņu notika kaut kas neizprotams. Pretinieka nebija, dūres iegrima gruvešos. Hobijs atguvās. Pēkšņi viņš atskārta, ka atrodas ejā un ka noticis kaut kas ārkārtīgs! ... Viņš sāka drebēt, visi muguras muskuļi, kas vēl nekad mūžā nebija tā raustījušies, konvulsīvi trīsēja kā pārbaidītam zirgam.

Hobijs saprata.

«Katastrofa ...» viņš nodomāja.

Viņš uzrausās sēdus un redzēja, ka deg urbjamā mašīna. Izbrīnījies ievēroja uz gruvešiem veselām kaudzēm kailus un puskailus, baismīgi sakropļotus cilvēkus, un neviens nekustējās. Redzēja, ka tie guļ visapkārt, tepat līdzās, visur. Vaļā mutēm, izstiepušies visā garumā, sašķaidītiem galvaskausiem, saspiesti starp baļķiem, uzdūrušies uz mietiem, saplosīti gabalos. Cik tālu vien acs sniedz! Hobijam mati cēlās stāvus. Tie gulēja, aizbērti līdz pat zodam, sarāvušies čokurā, un tikpat, cik te bija akmens bluķu, baļķu, stabu un dzelzs lūžņu, tikpat daudz galvu, muguru, zābaku, roku un kāju rēgojās no gruvešiem. Vairāk! Hobijs aiz šausmām saguma, viņu tik ļoti kratīja drebuļi, ka vajadzēja pieturēties, lai nenogāztos zemē. Tagad viņam kļuva skaidrs, kur rodas šīs dīvainās skaņas, kas tuvu un tālu piepildīja pustumšo eju. Zvēru ņaudēšana, dīkšana, smilkstēšana, sprauslāšana un baurošana — baismīgas, nedzirdētas skaņas — tās radīja cilvēki! Hobija āda, seja, rokas bija kā salā sastingušas, kājas neklausīja. Tepat, pavisam klāt, sēdēja kāds, kam no mutes kaktiņa asinis plūda straumēm. Cilvēks vairs neelpoja, bet vēl turēja paliktu apakšā plaukstu, Hobijs dzirdēja, kā asinis tecēdamas guldzēja un šļakstījās.

Tas bija mazais japānis. Viņš to pazina. Pēkšņi roka noslīga zemē, galva liecās arvien zemāk, līdz atsitās pret akmeņiem.

— Prom, prom! — čukstēja šausmu pārņemtais Hobijs. — Mums jātiek prom! ...

Nēģeris ieķērās Hobija jostā un ar veselo kāju centās vilkties uz priekšu, cik vien spēja. Tā abi rāpās cauri stabu, līķu un akmeņu haosam, pretī vaimanām un dzīvnieciskai aurošanai.

— Hobij, — nēģeris sēca, aiz pārbīļa un baismām šņukstēdams. — Mister Hobij, lai dievs stāv jums klāt, nepametiet mani, neatstājiet mani te! Augstais dievs! . .. Man ir sieva un divi mazi bērni — nepametiet nabaga nēģeri! Žēlsirdību!

Degošā urbjmašīna bārstīja tumšajā ņudzeklī spilgtas, draudīgas gaismas lēveres, un Hobijam vajadzēja uzmanīties, lai neuzkāptu uz kāda auguma vai galvas, kas rēgojās laukā no gruvešiem. Pēkšņi starp divām apgāztām dzelzs vagonetēm iznira kāds stāvs, roka taustījās pēc Hobija, viņš spēji atrāvās atpakaļ. Tai pašā acumirklī viņš ielūkojās sejā, kas viņā idiotiski blenza.

— Ko tev vajag? — Hobijs jautāja, līdz nāvei pārbijies.

— Tikt ārā! — ķērca svešais.

— Vācies! — Hobijs attrauca. — Tu ej nepareizā virzienā!

Stulbuma izteiksme sejā palika. Tikai seja pati pamazām sāka atkāpties. Un tad bez mazākā trokšņa stāvs izgaisa, it kā to būtu aprijuši gruveši.

Hobija galva mazliet noskaidrojās, un viņš mēģināja sakopot domas. Sāpēja apdegumi, kreisā roka asiņoja, bet citādi nekas briesmīgs nebija noticis.

Viņš atcerējās, ka Alans bija viņu sūtījis ar kādu uzdevumu pie O'Nīla. Desmit minūtes pirms eksplozijas viņš vēl bija pie akmeņu vagonetēm sarunājies ar O'Nīlu, sarkanmataino īru. Pēc tam ierāpies urbjamā mašīnā. Kāpēc — to viņš vairs neatcerējās. Tikko iekāpis mašīnā, juta, ka zeme salīgojas. Pamanīja divas izbrīna pilnas acis — tad vairs neredzēja nekā. Tiktāl Hobijam viss likās skaidrs, bet nebija tikai izprotams, kā ticis no urbjamās mašīnas ārā. Varbūt eksplozijā izmests?

Vilkdams nopakaļ kunkstošo un vaimanājošo nēģeri, Hobijs apsvēra stāvokli. Tas nelikās bezcerīgs. Ja izdosies sasniegt šķērseju, kur vakar gulēja mirušais montieris, tad viņš ir glābts. Tur glabājās pārsienamais materiāls, skābekļa aparāti, avāriju lampas. Hobijs skaidri atcerējās, ka Alans bija lampas pārbaudījis. Šķērseja atradās pa labi. Bet cik tālu? Trīs jūdzes, piecas jūdzes? Viņš nezināja. Ja neizdosies to sasniegt, tad būs jānoslāpst, jo dūmi ik mirkli sabiezēja arvien vairāk. Un Hobijs izmisīgi rāpās uz priekšu.

Te viņš izdzirda līdzās kādu balsi dvešam viņa vārdu. Hobijs piestāja un, strauji vilkdams elpu, klausījās.

— Šurp! — balss sēca. — Tas esmu es, O'Nīls!.

Jā, tas bija O'Nīls, lielais īrs. Viņš, kura augums

parasti ieņēma krietnu platību, sēdēja, iespiests starp baļķiem, labā sejas puse pārplūdusi asinīm; viņš izskatījās tik pelēks, kā nobiris ar pelniem, un acis dega līdzīgi sārtām, ugunīgām rētām.

— Ar mani ir cauri, Hobij! — O'Nīls elsa. — Kas noticis? Ar mani ir cauri, tas vairs nav paciešams. Nošauj mani, Hobij!

Hobijs mēģināja vienu baļķi pabīdīt sānis. Viņš sasprindzināja visus spēkus, bet pēkšņi nezin kāpēc nogāzās zemē.

— Tam nav nozīmes, Hobij, — O'Nīls lūdzas. — Ar mani ir beigas, es vairs nespēju paciest! Nošauj mani un glābies!

Jā, ar O'Nīlu bija beigas, to Hobijs redzēja. Viņš izvilka no kabatas revolveri. Ierocis bija tik smags, kā svina pieliets, un viņš tikko spēja pacelt roku.

— Aizver acis, O'Nīl!

— Kālab, Hobij? ... — O'Nīls izmisīgi smaidīja. — Pasaki Maikam, es neesmu vainīgs, — paldies, Hobij! . . .

Dūmi koda acīs, bet uguns blāzma pamazām bālēja, un Hobijs cerēja, ka tā apdzisis. Tad briesmas vairs nedraudētu, bet pēkšņi atskanēja divi aprauti, spēcīgi sprādzieni. «Tie ir spridzekļi,» viņš nodomāja.

Un tūlīt kļuva gaišāks. Kāds augsts stabs dega vienās liesmās, tālu apgaismodams eju. Hobijs redzēja, kā cilvēki rakās ārā no gruvešiem, citi soli pa solim, lēnītēm vilkās uz priekšu, kailas, netīras muguras un rokas, uguns atspīdumā dzeltenas kā vasks. No akmens nogruvuma lauzās laukā gaudošana un vaimanas, snaikstījās rokas, māja ar krampjaini saliektiem pirkstiem, zeme grūdieniem cēlās uz augšu, bet gruvešu kārta arvien no jauna grima atpakaļ.

Hobijs truli rāpās tālāk. Viņš elsa. Seja bija sviedriem noplūdusi, aiz piepūles viņš gandrīz vai zaudēja samaņu. Hobijs nelikās redzam roku, kas spraucās laukā no gruvešiem un dzīrās viņu satvert aiz kājas, viņš apātiski rāpās tālāk arī tad, kad uz galvas no griestiem sāka plūst asins tērcīte. «Cik daudz

asiņu ir cilvēkā!» viņš nodomāja, rausdamies tieši pāri kādam līķim, kas gulēja, nokritis uz mutes.

Nēģeris, ko liktenis šajā šausmu stundā bija Hobijam uzsūtījis, aiz bailēm un sāpēm kaukdams un dīkdams, turējās, viņam cieši apķēries ap kaklu, brīžiem tas skūpstīja Hobija matus un lūgšus lūdzās nepamest.

— Mani sauc — Vašingtons Džeksons, — nēģeris gārdza. — Esmu no Atēnām, no Džordžijas, mana sieva ir Amanda Bella no Danielsvilas. Pirms trim gadiem sāku strādāt tunelī par akmeņu krāvēju. Man ir divi bērni, sešus un piecus gadus veci.

— Turi muti! — Hobijs uzkliedza. — Nežņaudz mani!

— O, mister Hobij! — Džeksons glaimīgi skūpstīja Hobija matus un ausis. — Stāsta, ka jūs esot labs, o, mister Hobij ...

Bet pēkšņi, kad Hobijs viņam iesita pa rokām, Džeksons iesvilās neprātīgās dusmās: viņam šķita, ka Hobijs raisās no viņa vajā. Cik vien spēka, sakampis rokām Hobija kaklu, viņš šņāca:

— Tu domā, ka vari mani_ te pamest, lai es nosprāgstu, Hobij! Tu domā ... Aāā!

Griezīgi iekliedzies, nēģeris nokrita zemē, jo Hobijs bija viņam iegrūdis acīs īkšķus.

— Hobij, mister Hobij ... — viņš smilkstēdams un šņukstēdams stiepa rokas. — Nepametiet mani, lūdzu jūsu mātes, jūsu vecās, labās mātes ...

Hobijs cīnījās pēc elpas. Viņa krūtis krampjaini sažņaudzās, augums sastinga un pastiepās, Hobijam šķita, ka nupat pienācis gals.

— Nāc, sasodītais elles prauls! — viņš, atguvis

m

elpu, uzsauca. — Mums jāizlien pa apakšu šim vilcienam! Ja tu mani atkal žņaugsi, es tevi nositīšu!

— Hobij, labais mister Hobij!

Un Džeksons elsodams un vaidēdams, ar vienu roku iekāries Hobija siksnā, vilkās aiz viņa.

— Hurry up, you idiot![17] — Hobija deniņi draudēja pārsprāgt.

Triju jūdžu garumā eja bija gandrīz vai pilnīgi izpostīta, aizbērta ar šķembu un stabu gruvešiem. Visur redzēja asiņojošus, ievainotus cilvēkus kliedzot, vaimanājot, klusu ciešot un vaidot, tie rāpās uz priekšu tik ātri, cik vien bija to spēkos. Rāpās pāri preču vilcieniem, kas bija izsviesti no sliedēm, līšus uzlīda gruvešu kaudzēs un vēlās atkal lejā, spraucās cauri baļķu aizsprostam.

Jo tālāk, jo aizvien vairāk saradās šādu stāvu, kas taustījās uz priekšu. Te valdīja pilnīga tumsa un tikai reizēm uzlāktīja pabālas gaismas zvīgas. Kodīgi dūmi spiedās arvien tālāk uz priekšu, un, tiklīdz iesitās degunā bēgošajiem, tie izmisīgi pūlējās kustēties ātrāk.

Bēgošie brutāli kāpa pāri ievainotajiem, kas rāpās gausāk, gāza ar dūrēm cits citu zemē, ja vien varēja tikt vienu vienīgu mazu solīti tālāk, kāds melnais vicināja nazi un bez apdoma nodūra katru, kas tam stājās ceļā.

Pie kādas šauras spraugas starp apgāztu vagonu un kaudzi koka balstu risinājās īsta kauja. Sprakšķēja revolveru šāvieni, un cietušo kliedzieni jaucās ar to cilvēku mežonīgiem rēcieniem, kas žņaudza un sita cits citu. Tomēr pamazām kautiņa dalībnieki iespiedās un pazuda spraugā, un ievainotie vaidēdami vilkās nopakaļ.

Tālākais posms kļuva brīvāks. Te mazāk vilcienu kavēja ceļu un eksplozija nebija iznīcinājusi visus balstus. Bet šeit valdīja pilnīga tumsa. Gārgdami, zobus griezdami, pārplūduši asinīm un sviedriem, nelaimīgie rāpās un klupdami krizdami vilkās uz priekšu. Uzgrūdās virsū baļķiem un sāpēs un bailēs bļāva, vēlās laukā no vagona, taustījās pa tumsu tālāk. Uz priekšu! Uz priekšu! Plēsonīgais dzīvības saglabāšanas instinkts pamazām aprima, un atkal sāka pamosties biedriskuma jūtas.

— Šurp, te ceļš ir brīvs!

— Vai te var tikt cauri?

— Pa labi, gar vagoniem!

Trīs stundas pēc katastrofas pirmie izbēdzēji no sagrautās balstu ejas sasniedza paralēlo eju. Arī te visi gaismas vadi bija izpostīti. Melna nakts. Cilvēki aiz niknuma sāka gaudot. Neviena vilciena! Neviena luktura! Paralēlās ejas strādnieku nodaļas jau sen bija gabalā un visi vilcieni aizgājuši.

Dūmu vāli atplūda arī šurp, un ārprāta skrējiens sākās no jauna.

Pūlis vēlās, skrēja, joņoja turpat vai stundu cauri tumsai uz priekšu, tikai uz priekšu, tad pilnīgā spēku pagurumā sabruka pirmie upuri.

— Nav jēgas! — viņi kliedza. — Mēs taču nevaram noskriet četrsimt kilometrus!

— Ko lai darām?

— Jāgaida, kamēr nāks mums pakaļ!

— Nāks? Kas tad nāks?

— Mēs nobeigsimies badā!

— Kur noliktavas?

— Kur avārijas lampas?

— Jā, kur ir?

— Maiks! ...

— Nu, pagaidi tik, Maik! ...

Un pēkšņi spēji uzliesmoja atriebības kāre.

— Pagaidi, Maik! Kad mēs tiksim laukā! ...

Bet dūmi spiedās virsū, un ļaudis atkal metās skriet, līdz sāka ļodzīties ceļgali.

— Stāt, stacija!

Stacija tumša un pamesta. Mašīnas stāvēja, cilvēki panikā aizbēguši.

Pūlis iebruka stacijā. Tās izkārtojums strādniekiem bija pazīstams. Viņi zināja, ka te atrodas aizplombētas pārtikas kastes, kuras vajag tikai atvērt.

Tumsā brīkšķēja un krakšķēja. Īstenībā neviens nejuta izsalkumu, jo šausmīgais pārdzīvojums neļāva domāt par ēšanu. Bet, ieraugot pārtikas krājumus, cilvēkos pamodās mežonīgs instinkts piepildīt vēderus, un visi kā izbadējušies vilki metās uz kastēm. Piebāza ar ēdienu pilnas kabatas. Vēl vairāk, aiz šausmām un naida kā prātu zaudējuši, izkaisīja pa zemi maisus ar sausiņiem un kaltētu gaļu, saplēsa simtiem pudeļu.

— Te ir lukturi! — sauca kāda balss.

Tie bija avārijas lukturi ar sausām baterijām, kuras vajadzēja tikai ieslēgt.

— Stāt, neslēgt, es šaušu!

— Kāpēc ne?

— Var eksplodēt!

Pietika iedomāties vien par šādu iespēju, lai visi bailēs sastingtu. Neviens vairs neārdījās.

Bet dūmi vēlās pakaļ, un mežonīgais skrējiens sākās no jauna.

Pēkšņi viņi izdzirda kliedzienus un šāvienus! Gaisma! Pa šķērseju visi sagruva līdzteku ejā. Un paguva vēl tikai ievērot, ka tālumā cilvēku pūļi cīnījās par vietu vagonā — ar dūrēm, nažiem, revolveriem. Vilciens aizgāja, strādnieki izmisumā krita gar zemi un kliedza:

— Maik! Maik! Pagaidi tik, gan mēs tevi dabūsim rokā!

m

Cauri tunelim brāzmoja panika. Tā izrāva no ejām trīsdesmit tūkstošus cilvēku. Strādnieku nodaļas neskartajās ejās, tikko izdzirdušas eksplozijas dārdoņu, pārtrauca darbus.

— Jūra plūst! — viņi kliedza un metās bēgt. Inženieri ar revolveriem rokā centās skrējienu aizturēt. Bet, kad ievirmoja putekļu mākonis un. sāka parādīties šausmu pārņemtie bēgošie cilvēki, nekādi draudi vairs nelīdzēja.

Strādnieki lēca uz vagoniem ar akmens kravām un traucās prom.

Pie vienas no pārmijām vilciens izskrēja no sliedēm, un nākamie desmit vilcieni pēkšņi tika aizkavēti.

Strādnieku pūļi metās paralēlajā ej ā un, nostājušies sliežu ceļa vidū, kliegdami apturēja vilcienus. Taču vilcieni jau bija pārblīvēti, un par katru vietu norisa sīvas cīņas.

Panika pieņēmās apmēros vēl jo vairāk tāpēc, ka neviens īsti nezināja, kas noticis, zināja tikai — atgadījies kaut kas ārkārtējs! Inženieri mēģināja cilvēkus vest pie prāta, bet, kad arvien vairāk sāka pienākt vilcieni ar šausmu pārņemtiem ļaudīm, kas kliedza: «Tunelis deg!» — un kad no tumšajām ejām sāka mutuļiem gāzties dūmi, arī inženierus sagrāba panika. Visi vilcieni joņoja uz izeju. Ienākošos, kas veda materiālus un maiņas strādniekus, ar mežonīgiem kliedzieniem apturēja garām skrejošo cilvēku pūļi, un arī šie vilcieni sāka ripot atpakaļ.

Tāpēc divas stundas pēc katastrofas tunelis simt kilometru garumā bija pilnīgi pamests. Arī iekšējo staciju mašīnisti aizbēguši, un mašīnas stāvēja nekustīgas. Tikai vienā otrā vietā vēl palikuši daži drosmīgi inženieri.

Inženieris Bērmanis cīnījās par pēdējo vilcienu.

Šim vilcienam bija desmit vagonu, un tas gaidīja divdesmit piecus kilometrus attālu no katastrofas vietas, «šķīstītavas» pabeigtajā galā, kur tika kniedēti dzelzs spraišļi. Apgaismošanas ierīce arī te bija izpostīta. Bērmanis uzstādīja akumulatoru lampas, un tās meta dūmu autā žilbinošu gaismu.

«Šķīstītavā» tonakt strādāja trīs tūkstoši cilvēku, apmēram divi tūkstoši jau bija prom, pēdējos tūkstoš vīrus Bērmanis centās aizgādāt ar šo vilcienu.

Aizelsušies, sēkdami viņi skrēja šurp nelielos pūlī-šos un, vai prātu zaudējuši aiz bailēm, pa galvu pa kaklu iebruka vagonos. Ļaužu saradās arvien vairāk. Bērmanis apņēmīgi un pacietīgi gaidīja, jo dažiem «šķīstītavas» strādniekiem bija līdz vilcienam trīs kilometri ko nākt.

— Braukt! Lai brauc!

— Mums jāpagaida pārējie! — Bērmanis uzsauca. — No dirty business now![18] Man revolverī ir sešas lodes!

Bērmanis bija sirms maza auguma vācietis īsām kājām, jokus viņš nepazina.

Viņš staigāja šurp un turp gar vilcienu, bārās, lādējās, vērsdamies pret galvām un dūrēm, kas augšā dūmos satraukti snaikstījās.

— Netaisiet cūcības, visi tiksiet laukā!

Bērmanis turēja revolveri šaušanas gatavībā. (Katastrofas laikā atklājās, ka visi inženieri apbruņoti ar revolveriem.)

Beidzot, kad murdoņa arvien pieņēmās spēkā, viņš nostājās uz lokomotīves līdzās mašīnistam un piedraudēja to nošaut, ja tas došoties ceļā, nenogaidījis pavēli. Visi buferi, katrs izcilnis, viss vilciens bija aplipis ar cilvēkiem, un tie vienā balsī kliedza: «Brauc, brauc!»

Taču Bērmanis vēl joprojām gaidīja, kaut arī dūmi vairs nebija paciešami.

Tad nopaukšķēja šāviens, Bērmanis nokrita, un tagad vilciens sāka kustēties.

Izmisušu cilvēku bari ārprāta dusmās dzinās tam pakaļ, kamēr beidzot bez elpas, gārgdami, ar putām uz lūpām palika stāvam.

Un tad viss atlikušo pūlis uzsāka četrsimt kilometru garo ceļu pāri gulšņiem un gruvešiem. Jo tālāk aizlocījās gājiens, jo draudīgāk pacēlās saucieni: «Maik, tavas dienas ir skaitītas!»

Bet aiz viņiem, kaut kur aizmugurē, vēl nāca strādnieku bari, arvien jauni lieli bari, vēl un vēl...

Sākās šausmīgais skrējiens pa tuneli, sacensības ar nāvi, par kurām vēlāk plaši rakstīja visi laikraksti.

Jo ilgāk pūlis skrēja, jo mežonīgāk un nevaldāmāk plosījās, tas izdemolēja ceļā visas noliktavas, mašīnas, un pat tad, kad ļaudis bija sasnieguši posmu, kur vēl dega elektrība, to niknums un paniskās bailes nemazinājās. Tāpēc, sagaidījuši pirmo glābšanas vilcienu, kam vajadzēja visus izvest, ļaudis cīnījās ar nažiem un revolveriem rokās, lai pirmie iekļūtu vilcienā, kaut arī nekādas briesmas vairs nedraudēja.

Tai pašā laikā, kad tuneļa dziļumā izcēlās katastrofa, pār Maiksitiju vēl pletās nakts. Apmācies. Nerimtīgā laikmeta visnerimtīgākās pilsētas gaišajā nakts elpā pie debesīm draudīgi sarkanā blāzmā kvēloja smagnējas, blīvas mākoņu gabanas.

Maiksitijā valdīja drudžaina rosme un troksnis. Līdz pat apvārsnim zemi klāja mūžam kustīgās, versmainās lavas straumes, no kurām šāvās dzirkstis, Iāktīja uguns zibšņi, un cēlās tvaika mutuļi. Uguntiņu miriādes kā infuzorijas mikroskopā šaudījās uz visām pusēm. Stikla jumti virs mašīnu hallēm uz trases ieplakas terasēm vizuļoja kā zaļgans ledus saltā mēnesnīcā. Spalgi klaigāja svilpes un zvani, bija dzirdami veseru klaudzieni, skārda žvadzoņa, zeme drebēja.

Vilcieni, kā vienmēr, šāvās gan augšup, gan lejup.

Milzīgās mašīnas — dinamo, sūkņi, ventilatori — tukstēja un šņākuļoja mirdzoši spodrajās hallēs.

Bija vēss, un strādnieki, tikuši laukā no tuneļa, kur valdīja tāds karstums kā ceplī, salīgi spiedās kopā un, tiklīdz vilciens apstājās, drebinādamies steidzās uz bufeti, lai iedzertu karstu kafiju vai groku. Tad klaigādami un grūstīdamies lēca tramvajos, kas viņus izvadāja pa strādnieku mītnēm un mājām.

Jau dažas minūtes pēc pulksten četriem sāka klīst baumas, ka tunelī notikusi nelaime. Ceturksni pēc četriem uzmodināja Harimanu, viņš ieradās pārvaldē nomiegojies, aiz noguruma grīļodamies.

Harimans bija enerģisks, apņēmīgs vīrs, ieguvis rūdījumu sūra darba kaujas laukos. Bet tieši patlaban jutās satriekts un nomākts. Viņš visu nakti bija raudājis. Vakarā saņēmis telegrammu, ka dēls, vienīgais, kas viņam dzīvē palicis, Ķīnā miris no drudža. Satriecošo ziņu Harimans pārdzīvoja smagi un ļoti cieta, nespēdams iemigt, viņš bija iedzēris divkāršu devu miega zāļu, tāpēc nevarēja lāgā pamosties arī vēl tagad, kamēr gaidīja savienojumu ar tuneli, lai uzzinātu kaut ko tuvāk par katastrofu. Neviens nekā nevarēja paskaidrot. Harimans, apātiski un vienaldzīgi atslējies krēslā, gulēja vaļējām acīm. Tai pašā laikā ciematos simtiem strādnieku mājās iedegās ugunis. Ielās atskanēja skaļākas un klusākas balsis, čuksti, tie baismīgi satraucošie čuksti, kas dzirdami pat visdziļākā miegā. Sievas pamazām lasījās kopā. No ciematiem ziemeļos un dienvidos, pretī pārvaldes ēkai, pretī terašu spīguļojošiem stikla jumtiem devās tumši bariņi vīriešu un sieviešu.

Tie tuvojās neizskatīgajai, augstajai ēkai, un, kad bija salasījies prāvs pūlis, ļaudis it kā norunājuši sāka reizē saukt:

— Harimaņ, mēs gribam zināt, kas noticis!

Parādījās kāds kantora darbinieks un ar izaicinoši

vienaldzīgu izskatu paskaidroja:

— Mēs paši nezinām neko noteiktu.

— Nost ar klerku! Mums nav vajadzīgs nekāds klerks! Mēs gribam Harimanu! Hariman!!

Pūlis pamazam pieauga. No visām pusēm tuvojās tumši stāvi un pievienojās tiem, kas jau drūzmējās pie pārvaldes ēkas.

Beidzot iznāca Harimans, bāls, vecs, noguris un nomiegojies, un simtiem balsu visdažādākās valodās un noskaņās sviestiņ izsvieda viņam pretī vienu un to pašu jautājumu:

— Kas noticis?

Harimans norādīja, ka runās, un iestājās dziļš klusums.

— Dienvidu ejā ar urbjamo mašīnu gadījusies eksplozija. Vairāk mēs nekā nezinām.

Harimans šos teikumus izmocīja, mēle kustējās smagi un neveikli.

— Melis! Krāpnieks! Tu negribi mums teikt! — mežonīgi iegaudojās pūlis.

Harimanam sejā saplūda asinis, acis aiz dusmām draudēja vai izsprāgt no pieres; viņš attapās, grasījās runāt, bet nespēja sakarīgi domāt. Spēcīgi aizcirzdams durvis, viņš iegāja iekšā.

Pa gaisu aizlingoja akmens un ietriecās kādā apakšstāva loga rūtī. Varēja redzēt, ka viens no kantora darbiniekiem izbailēs spēji aizmetās prom.

— Hariman! Hariman!

Harimans no jauna nostājās durvīs. Viņš bija nomazgājies saltā ūdenī un jutās mazliet žirgtāks. Sirmo, gandrīz balto matu ielokā viņa seja bija pietvīkusi tumši sarkana.

— Kas tā par nejēdzību — dauzīt logus! — viņš skaļā balsī sauca. — Visu, ko mēs zinām, esmu jums jau pateicis! Esiet prātīgi!

Balsis, cita citu pārtraukdamas, sauca:

— Mēs gribam zināt, cik ir nogalināto! Kas ir beigti? Vārdus!

— Salašņu bars, tenku vāceles! — Harimans dusmās kliedza. — Kā lai es to tagad jau zinātu! — Viņš lēnām pagriezās un, paklusi lādēdamies, ieslāja atpakaļ namā.

— Hariman! Hariman!

Sievietes lauzās uz priekšu.

Pēkšņi sāka birt akmeņu krusa. Ļaužu pūlis, kas ikdienā bez ierunām pakļaujas justīcijai, tādos brīžos, paklausīdams iedzimtajai taisnības izjūtai, rada pats savus likumus, kurus tai pašā mirklī liek lietā.

Harimans, tikko valdīdamies aiz niknuma, iznāca atkal. Viņš neteica ne vārda.

— Parādi telegrammu!

Harimans apstājās.

— Telegrammu? Man nav nekādas telegrammas. Saņēmu ziņojumu pa telefonu.

— Rādi šurp!

Harimana sejā nepakustējās ne vaibsts.

— Labi, jūs to dabūsiet.

Pēc brītiņa viņš atkal atgriezās ar papīra lapu, kas bija izplēsta no telefona bloka, un nolasīja to skaļā balsī. Tālu izskanēja vārdi, kurus viņš uzsvēra: «Urbjamā mašīna ... dienvidu eja ... eksplozija

209

14 — Tunelis

spridzināšanas laikā.. . divdesmit līdz trīsdesmit nogalināto un ievainoto. Hobijs.»

Harimans nodeva lapiņu tuvāk stāvošajam un aizgāja.

Vienā mirklī lapiņa tapa saplēsta driskās — tik daudz roku sniedzās pēc tās, lai reizē izlasītu. Pūlis mazliet aprima. Divdesmit trīsdesmit upuru — tas bija briesmīgi, taču par lielu katastrofu to vēl nevarēja saukt. Pamodās cerība. Nav jau teikts, ka tieši viņš strādāja pie urbjamās mašīnas. Visvairāk nomierināja Hobija telefoniskais ziņojums.

Un tomēr sievietes vēl neizklīda. Dīvaini! Agrākais nemiers atgriezās, acis zalgoja, sirdis dauzījās. Tām bija uzgūlis smagums, un sievietes pārmija biklus skatienus.

Ja nu Harimans meloja? ...

Sievietes devās pāri uz staciju, kur, nākdami no tuneļa, apstājās vilcieni, tās gaidīja trīsēdamas, saldamas, tīstīdamās lakatos un seģenēs. Te, no stacijas laukuma, trase bija pārredzama līdz pat ieejai tunelī. Slapjās sliedes spīdēja loka lampu apgaismojumā, tālumā saplūzdamas kopā šaurā svītriņā. Dftiļi lejā melnēja divi tumši dobumi. Vienā no tiem kaut kas pazibēja, uzlāktīja gaisma, tad pēkšņi kļuva redzama kāda vilciena žilbinošā ciklopa acs, kas lidot lidoja pa sliežu ceļu augšup.

Vilcienu satiksme vēl noritēja regulāri. Vienmērīgos laika sprīžos vagoni ar materiāliem devās lejup, un, kā parasti, ar nenoteiktiem starplaikiem akmeņiem piekrauti vilcieni ripoja ārā, reizēm viens, citreiz trīs, pieci, desmit cits aiz cita, kā tas nu jau sešus gadus diendienā noticis. Skats, ko visi jau tūkstošiem reižu redzējuši. Un tomēr cilvēki, acis nenovērsdami, saspringti raudzījās uz pienākošajiem sastāviem.

Ja vilcienos bija arī strādnieki, tad atbraucējus ielenca, apbēra ar jautājumiem. Taču viņi neko nezināja, jo notikuma laikā bijuši ceļā.

Neizprotami, kādā veidā jau desmit minūtes pēc katastrofas ziņa par to varēja izplatīties pilsētā. Kāda inženiera neapdomīgi izmests vārds, nevilšus pasprucis izsauciens telefonā, — kas to lai zina? Bet tagad vairs nebija nekas dzirdams, gluži nekas, ziņas tika rūpīgi slēptas.

Līdz pulksten sešiem vagoni ar materiāliem un strādniekiem regulāri iebrauca tunelī. (Saskaņā ar norīkojumu viņus veda līdz piecdesmitajam kilometram!)

Pulksten sešos kārtējai maiņai paskaidroja, ka izgājis no sliedēm vilciens ar materiāliem, tapec vispirms jāatbrīvojot sliežu ceļš. Bet lai esot braukšanas gatavībā. Pieredzējušie strādnieki saskatījās: tur lejā, liekas, klājas ļauni! Debesu tēvs!

Sievietēm bija pavēlēts atbrīvot staciju. Taču viņas to nelikās dzirdam. Negāja ne no vietas, paklausīdamas nojautai, palika nekustīgi stāvām uz sliežu tīkla un nenovērsa acis no trases lejasgala. Pūlis arvien pieauga. Bērni, pusaudži, strādnieki, ziņkārīgie.

No tuneļa plūda akmeņi bez pārtraukuma, viena laidā.

Pēkšņi pūlis ievēroja, ka vilcieni ar materiāliem sāka iebraukt arvien retāk, tūdaļ citas caur citu pacēlās, savērpās balsis. Tad vilcieni vispār vairs negāja lejup, un ļaudīs nemiers pieauga. Neviens neticēja pasaciņai par vilcienu, kas izskrējis no sliedēm un aizsprostojis ceļu. Visi zināja, ka tas notiek ik dienas un tomēr satiksmes gaitu neietekmē.

Un tad atausa rīts.

Ņujorkas laikraksti jau tiecās iedzīvoties uz katastrofas rēķina: «Tunelī ielauzies okeāns! Desmittūk-stoš nogalināto!»

Virs jūras pacēlās dzedra, spoža gaisma. Elektriskie lukturi nodzisa ar rāvienu. Tikai tālu krastmalā, kur pēkšņi saskatāmi kāpa dūmi no kuģu skursteņiem, vēl kā aizmirsta mirgoja bākas uguns. Pēc brīža arī tā apdzisa. Pasakaini mirdzošā pilsēta piepeši pārvērtās satriecoši ikdienišķa: ar salto sliežu ceļu, daudzajiem vilcieniem, telefonu stabiem, atsevišķiem augstiem namiem, pār kuriem slīdēja pelēki mākoņi. Cilvēku sejas izskatījās dzeltenas un pārgurušas, stingas un zili nosalušas, jo līdz ar dzestro gaisu no jūras puses pūta ledussaltas vēja sīpas un sijāja auksts lietutiņš. Sievietes sūtīja bērnus mājā, lai atnes svārkus, lakatus, segas. Bet pašas nekustējās no vietas.

Transporta vilcieni, kas tagad nāca augšā, bija pārpilni ar strādniekiem. Jā, pat tie vilcieni, kas pirms neilga laika nobrauca lejā ar materiāliem un strādniekiem, atgriezās atpakaļ.

Satraukums auga augumā.

Bet neviena strādnieku grupa, kas ieradās no tuneļa, nezināja gluži nekā par katastrofas apmēriem. Viņi bija tikai braukuši laukā, jo brauca visi, kas atradās aiz viņiem.

Un atkal nemiera un baiļu pārņemtās sievietes nenovērsdamās raudzījās uz abām melnajām alām tur lejā, kas lūkojās augšup kā divas glūnīgas, šķielējošas acis un draudēja ar nelaimi un šausmām.

Ap pulksten deviņiem sāka pienākt pirmie vilcieni, bāztin piebāzti ar strādniekiem, kas visi satraukti kaut ko sauca un māja, vēl iekams vilciens bija apstājies. Viņi nāca no tuneļa iekšienes, kur panika paguvusi iesviest pirmās izbaiļu šaltis. Šie ļaudis brēkdami vaimanāja: «Tunelis deg!»

Sākās mežonīga kliegšana un gaudas. Pūlis vēlās uz priekšu un atkal atpakaļ.

Uz viena no vagoniem parādījās Harimans, viņš vicināja platmali un kaut ko sauca. Rītausmas palsajā gaismā viņš izskatījās sakrities, bāls kā nāve, un ikviens secināja, ka tas ir notikušās nelaimes dēļ.

— Harimans! Klusāk, viņš grib runāt!

— Zvēru, ka es runāju patiesību! — Harimans kliedza, kad pūlis bija aprimis, un līdz ar katru vārdu no viņa mutes izšāvās garaiņu mutuļi. — Tās ir blēņas, ka tunelis degot! Dzelzs un betons nevar degt. Eksplozijas rezultātā aizdegušies pāris draņķīgu stabu aiz urbjamās mašīnas, tūlīt izcēlusies panika. Mūsu inženieri jau veic dzēšanas pasākumus! Jums nevajag ...

Bet Harimanam neļāva izrunāt līdz galam. Viņu pārtrauca mežonīgi svilpieni un kliedzieni, sievietes noliecās pēc akmeņiem. Harimans nolēca no vagona un atgriezās stacijā. Tur bez spēka ieslīga kādā krēslā.

Harimans juta, ka viss ir zudis un vienīgi Alans spētu šeit augšā aizkavēt katastrofu.

Taču Alans ātrāk par vakaru nevarēja te būt.

Nemīlīgā, aukstā stacijas zāle bija pārpilna ar inženieriem, ārstiem, ierēdņiem, kas visi atsteigušies, lai būtu tuvumā un sniegtu palīdzīgu roku.

Harimans izdzēra litru melnas kafijas, tā vēlēdamies izgaisināt miega zāļu iedarbību. Viņš vēma un divas reizes zaudēja samaņu.

Ko tad lai dara? Vienīgo saprātīgo ziņojumu ar kāda inženiera starpniecību bija atsūtījis Bērmanis pa telefonu no sešpadsmitās stacijas.

Pēc Bērmaņa ieskatiem, balsti ar dēļiem apšūtajā ejā lielajā karstumā paši sākuši degt un uguns izraisījusi sprāgstvielu eksploziju. Tas bija saprātīgs secinājums, bet vai tādā gadījumā sprādziens varētu būt tik spēcīgs, ka to dzirdētu līdz pat divpadsmitajai stacijai?

Harimans bija iesūtījis glābšanas vilcienus, taču tie atgriezās, jo pa visiem četriem sliežu ceļiem vilcieni joņoja ārā un atstūma tos atpakaļ.

Pulksten puspiecos Harimans bija telegrafējis Ala-nam, kuru telegramma sasniedza guļamvagonā ceļā no Ņujorkas uz Bufalo. Alans bija atbildējis, ka ar speciālu vilcienu steigsies šurp. Par eksploziju nevarot būt ne runas, jo sprāgstvielas ugunī tikai sadegot. Turklāt mašīnā sprāgstvielu daudzums esot ļoti niecīgs. Sūtīt glābšanas vilcienus! Visas stacijas lai ieņem inženieri! Degošo eju applūdināt!

Alanam viegli runāt. Pagaidām neradās nekāda iespēja tunelī iesūtīt kaut vienu vienīgu vilcienu, lai gan Harimans bija nekavējoties devis pavēli ārā nākošos vilcienus novadīt uz šim nolūkam paredzētajām sliedēm.

Neviens vairs nezvanīja, vēl tikai piecpadsmitajā, sešpadsmitajā un astoņpadsmitajā stacijā bija palikuši inženieri, kas ziņoja, ka visi vilcieni pagājuši garām.

Pēc kāda laika sliedes atbrīvojās un Harimans nosūtīja tunelī citu pēc cita četrus vilcienus.

Pūlis drūmi noraudzījās tiem nopakaļ.

Viena otra sieviete izgrūda pa lāstam, nolamādama inženierus. Satraukums pieņēmās ar katru brīdi. Un tad, ap pulksten desmitiem, pienāca pirmie vilcieni no «šķīstītavas». Tagad vairs nebija šaubu — katastrofas apjomi izrādījās daudz baismīgāki, nekā varēja iedomāties.

Vilcienu pienāca arvien vairāk, un tad ieradās strādnieku grupas, kuri kliedza: «Pēdējos trīsdesmit kilometros visi beigti!»

IV

Vīrus, kas atgriezās no tuneļa, strādniekus dzeltenām, netīrām sejām, ielenca un apbēra ar neskaitāmiem jautājumiem, uz kuriem viņi nespēja atbildēt. Simtiem reižu viņiem vajadzēja atkārtot visu, ko zināja par katastrofu, bet tas jau bija pasakāms pāris vārdos. Sievas, kam bija laimējies sagaidīt vīrus, metās tiem ap kaklu, nemaz neslēpdamas savu prieku no citām, kas vēl atradās drausmīgā neziņā. To sejās atspoguļojās bailes, sievietes nenogurdamas vaicāja vienu un to pašu — vai nav redzēts vīrs, klusiņām raudāja, skraidīja uz priekšu un atpakaļ, vaimanāja, izmeta lāstus, tad atkal palika kā sastingušas stāvām un raudzījās lejup uz sliežu ceļu, kamēr bailes no jauna trenca skriet bez jēgas un apdoma apkārt un apkārt.

Cerēja vēl joprojām, jo ziņa, ka «pēdējos trīsdesmit kilometros visi beigti», jau izrādījās pārspīlētā.

Beidzot pienāca arī tas vilciens, kura atiešanu inženieris Bērmanis bija tik ilgi aizkavējis, kamēr viņu nošāva. Šis vilciens atveda pirmo nogalināto, kādu itālieti. Tas nebija zaudējis dzīvību katastrofā. Viņš bija izcīnījis pret vienu no saviem novadniekiem, savu amico \ izmisīgu cīņu ar nažiem par vietu vagonā un tautieti nodūris. Krītot amico bija uzšķērdis viņam vēderu, un viņš nomira jau ceļā. Lai vai kā, tas bija pirmais līķis. «Edison-Bio» operators steidzās uzvilkt savas kinokameras atsperi.

Kad mirušo ienesa stacijas ēkā, sagaidītāju satraukums aiz pārdzīvojumiem bija tiktāl sakāpināts, ka izraisīja eksploziju. Uzvirmoja naida šalts. Un pēkšņi visi sāka vienā balsī saukt, tāpat kā strādnieki tunelī: «Kur ir Maiks? Lai Maiks atbild!» Kāda sieviete, histēriski kliegdama, lauza ceļu cauri pūlim, viņa skrēja nopakaļ līķim, rāva sev veseliem kušķiem matus no galvas un plēsa nost drēbes.

— Čezare! Čezare!

Jā, tas bija Čezare.

Kad pārbiedētie strādnieku bari no Bērmaņa vilciena (lielāko tiesu itālieši un nēģeri) pateica, ka vairs neviena vilciena nebūs, iestājās dziļš klusums ...

— Neviena vilciena?

— Mēs esam pēdējie!

— Kas?

— Pēdējie! Mēs esam pēdējie!

Šķita, ka būtu nobirusi šāviņu krusa. Cilvēki, satvēruši deniņus, kā trāpīti tieši galvā, bez prāta un jēgas sāka skraidīt šurp un turp. [19]

— Pēdējie!! Viņi ir pēdējie!!

Sievietes vaimanādamas krita gar zemi, bērni brēca, bet citi vienā mirklī iedegās atriebības kārē. Un pēkšņi viss milzīgais ļaužu pūlis, skaļi kliedzot un vaimanājot, sakustējās.

Kāds melnīgsnējs, drukns polis ar kareivīgām ūsām, uzlēcis uz akmens bluķa, sauca pilnā balsī:

— Maiks viņus ievilinājis slazdos! ... Slazdos! ... Atriebsim savus biedrus!

Pūlis trakoja. Katrā rokā pēkšņi atradās akmens — tautas ierocis, un akmeņu te netrūka. (Viens no iemesliem, kāpēc lielpilsētās ielas asfaltē!)

Nākamajās trijās sekundēs visā stacijas ēkā vairs nebija neviena vesela loga.

— Šurp Harimanu!

Bet Harimans vairs nerādījās.

Viņš bija piezvanījis uz iecirkni, lai izsūta kareivju papildspēkus, jo Tuneļa pilsētas nedaudzie policisti bija bezspēcīgi. Tagad viņš bāls, smagi elsdams, sēdēja, ierāvies kaktā, un nespēja vairs neko izdomāt.

Viņu apbēra lamām un dzīrās ielauzties namā. Polim bija cits priekšlikums. Vainīgi visi inženieri! Jānodedzina viņu mājas, jāsadedzina viņu sievas un bērni!

— Tūkstoši, cilvēku tūkstoši beigti!

— Visus viņus iznīcināt! — kliedza itāliete, kuras vīrs bija nodurts. — Visus! Atriebt Čezari!

Un viņa kā plēsta aizjoņoja pa priekšu, īsta fūrija izplūkātiem matiem, skrandās saplēstām drēbēm.

Pūlis, mežonīgi aurodams, locīdamies pa gruvešu lauku, aizplūda pelēcīgajā lietū. Vīri, barotāji, tēvi nogalināti — trūkums, bads! Atriebt! Cauri troksnim bija dzirdamas saraustītas dziesmu skaņas, dažādās vietās reizē dziedāja marseljēzu, internacionāli, Savienoto Valstu himnu.

— Beigti, beigti cilvēku tūkstoši!

Satrauktajā pūli bija uzliesmojis akls naids, iznīcināšanas, graušanas un nogalināšanas alkas. Izrāva sliedes, nogāza telefonu stabus, noplēsa sargu mājiņas. Kad laužot un gāžot brikšķēja stabi un krakšķēja dēļi, atskanēja mežonīgas gaviles. Policistus, bombardējot ar akmeņiem, izsvilpa. Tā vien likās, it kā dusmās būtu pēkšņi pierimušas sāpes.

Visiem pa priekšu uz inženieru savrupmājām un vasarnīcām joņoja visnevaldāmākie bari — satrakotu, fanātisku sieviešu orda.

Tai pašā laikā izmisīgais skrējiens zem okeāna vēl nebija galā. Visi, kas, akmeņiem grūstot, liesmām un dūmiem plosoties, bija palikuši dzīvi, skrēja bez apstājas uz priekšu, nāve mina tiem uz papēžiem, tās sīvā elpa svilināja pakausi. Starp bēdzējiem bija vieninieki, kuri, zobus klabinādami, izspūrušiem matiem kumuroja uz priekšu, citi, iedami pa divi, gaudās un vaimanāja, vēl citi, turēdamies baros, smagi sēkdami, vilkās garās rindās, un kur tad ievainotie, sakropļotie, kas, zemē gulēdami, lūdzās žēlastību! Viens otrs palika stāvam kā paralizēts aiz bailēm, sapratis, ka neviena spēkos nav noiet šo bezgalīgo ceļa gabalu kājām. Daži padevās liktenim. Tie nogūlās zemē, lai mirtu. Bija arī labi skrējēji, kas raiti, kā zirgi rikšodami, cilāja kājas, paskrēja garām pārējiem, kuri tos apskauda, bet spēku zaudējušie, kam ļodzījās ceļi, tos nolādēja.

Glābšanai izsūtītie vilcieni skandināja zvanus, cik jaudas, ziņodami, ka tuvojas palīdzība. No tumsas tiem, aiz pārdzīvojuma šņukstot, metās klāt cilvēki. Taču, kad vilciens devās dziļāk tunelī, tos pēc brīža sagrāba baismas un tie lēca nost, lai kājām sasniegtu otro vilcienu, kurš, kā stāstīja, gaidot piecas jūdzes tālāk.

Vilciens tikai gausi vilkās uz priekšu. No pēdējiem ārā braucošiem vilcieniem šausmu pārņemtie strādnieki bija izmetuši akmeņus, lai atbrīvotu vietas, un tagad vajadzēja vispirms notīrīt sliežu ceļu. Un tad dūmi! Tie grauza acīs, koda rīklē, smacēja elpu. Tomēr vilciens devās arvien dziļāk, līdz prožektori vairs nespēja izspiesties cauri dūmu valnim. Šinī glābšanas vilcienā atradās drosmīgi inženieri, kas riskēja ar savu dzīvību. Viņi nolēca no vilciena un, uzlikuši galvā dūmu aizsargmaskas, metās vēl tālāk iekšā dūmos, nemitīgi skandinādami zvanus. Un tiešām — viņiem laimējās piedabūt vēl saņemties, lai aiztiktu līdz tūkstoš metru attālajam vilcienam, nelielas līdz pēdējam nomocītas ļaužu grupiņas, kas bija zaudējušas jebkuru cerību glābties.

Tad arī šim vilcienam vajadzēja atkāpties. Ļoti daudzi inženieri saindējās ar dūmiem un divas dienas vēlāk slimnīcā nomira.

v

Moda šai rītā nogulēja krietni ilgi. Viņa bija iepriekšējā dienā aizvietojusi slimnīcā kādu aizbraukušu kopēju un tikai pulksten divos naktī tikusi pie miera. Kad viņa pamodās, mazā Edīte jau sēdēja gultiņā un kavēja laiku, pīdama tievās bizltēs savus skaistos, gaišos matus.

Abas bija tikko sākušas tērzēt, kad ienāca kalpotāja un sniedza Modai telegrammu. Viņas acis pauda satraukumu.

— Tunelī notikusi liela nelaime.

•*— Kāpēc jūs tikai tagad nesat man telegrammu? — Moda mazliet saīgusi jautāja.

— Alana kungs telegrafēja, lai ļauju jums izgulēties.

Telegrammu Alans bija nosūtījis no ceļa. Tā skanēja: «Tunelī katastrofa. Neiet no mājas laukā. Būšu ap pulksten sešiem vakarā.»

Moda nobāla. «Hobijs!» — Tā bija viņas pirmā doma. Pēc vakariņām viņš bija iebraucis tunelī, Hobijs atvadījās labā omā, jokodamies ...

— Māmiņ, kas noticis?

— Tunelī atgadījusies nelaime, Edīt.

— Vai daudzi cilvēki beigti? — mazā vienaldzīgi pajautāja savā dziedošajā balstiņā, skaistām, bērnišķīgām kustībām pīdama matus.

Moda neatbildēja. Viņa raudzījās kaut kur prom. Vai viņš tai laikā bija tālu ejās?

Edīte apskāva mātes kaklu un mierinādama sacīja:

— Neesi bēdīga, tētis jau ir Bufalo!

Un Edīte smējās, lai pārliecinātu Modu, ka tētis atrodas drošībā.

Moda uzvilka peldmēteli un piezvanīja uz pārvaldi. Tikai pēc laba laika viņa dabūja savienojumu. Taču tur nekā nezināja vai arī negribēja nekā zināt. Hobijs? Nē, par misteru Hobiju neesot nekādu ziņu.

Modās acis saplūda asaras, ašas asaras, kuras neviens nedrīkstēja redzēt. Satraukta un nemierīga viņa kopā ar Edīti iegāja vannas istabā. Peldes abām parasti sagādāja prieku, un to viņas arī katru rītu papilnam izbaudīja. Moda, tāpat kā Edīte, labprāt plunčājās un klaigāja vannas istabā, kur visas skaņas dīvaini un dobji atbalsojās, laida no dušas kūpošo ūdeni, kas pamazām atdzisa arvien vēsāks un vēsāks, un mazā Edīte smējās kā kutināta, jo ūdens kļuva salts kā ledus. Tad sekoja rīta tualete un brokastis. Tas bija Modās skaistākais laika sprīdis visā dienā, no kura viņa nekad neatteicās. Pēc brokastīm Edīte gāja uz «skolu». Viņai bija sava klase ar melnu tāfeli — tā mazā bija vēlējusies — un pavisam īsts, neliels skolas sols, citādi jau tā nebūtu nekāda skola.

Šodien Moda nopeldējās steigšus, no parastā prieka nebija ne vēsts. Edīte gan visādi izmēģinājās māti uzmundrināt, un meitenītes bērnišķīgā centība aizkustināja Modu līdz asarām. Pēc peldes viņa vēlreiz piezvanīja uz pārvaldi. Beidzot izdevās dabūt pie telefona Harimanu, un viņš ļāva noprast, ka diemžēl nelaime esot lielāka, nekā sākumā domājuši.

Modās nemiers pieņēmās. Tikai tagad viņa atcerējās Maika dīvaino norādījumu: «Neiet no mājas laukā!» Kāpēc? Viņa nesaprata vīru. Moda izgāja cauri dārziem uz slimnīcu un čukstus aprunājās ar personālu. Arī šeit valdīja apjukums un neziņa. Moda patērzēja mazliet ar saviem mazajiem slimniekiem, bet bija tik izklaidīga, ka neko jēdzīgu nepateica. Beidzot atgriezās mājās vēl satrauktāka un nemierīgāka.

«Kāpēc lai es neizietu no mājas?» viņa domāja. «Nav gan labi, ka Maiks aizliedz iet laukā!» - Moda vēlreiz pamēģināja zvanīt, bet šoreiz bez panākumiem.

Tad viņa paņēma lakatu.

— Iešu paskatīšos, — viņa pusbalsī noteica. — Lai Maiks domā ko domādams. Kāpēc man jāpaliek mājās? Tieši tagad! Sievietes droši vien dreb bailēs, un tām vairāk nekā jebkad vajadzīga palīdzība.

Tomēr viņa atkal nolika lakatu nost. Sameklēja guļamistabā Maika telegrammu un pārlasīja to jau, liekas, simto reizi.

Nē, kāpēc gan? Kāpēc?

Vai tad katastrofa ir tik liela?

Nu, bet tieši tad viņa nekādā gadījumā nedrīkstētu stāvēt malā! Viņas pienākums bija palīdzēt sievietēm un bērniem. Modai gandrīz vai sametās dusmas uz Maiku, un viņa nolēma iet. Gribējās zināt, kas īsti noticis. Tomēr Moda vēl vilcinājās, neuzdrīkstēdamās pretoties vīra dīvainajam rīkojumam. Turklāt viņu māca baiļu sajūta, kurai pati nezināja izskaidrojuma. Beidzot viņa apņēmīgi uzvilka lietusmēteli un apsēja ap galvu lakatu.

Tad Moda devās ceļā. Viņa jau dzīrās vērt durvis, kad pēkšņi viņu sagrāba neizprotams nemiers, ka šodien, tieši šodien nedrīkst pamest mazo Edīti vienu. Ak, šis Maiks, pie visa vainīga muļķīgā telegramma!

Moda iegāja Edītes «skolā», ieģērba meiteni apmetnī un uzmauca iepriecinātajam bērnam uz gaišajiem matiem kapuci.

— Būšu pēc stundas atpakaļ! — ejot laukā, Moda pateica kalpotājai.

Dārzā pāri salijušam ceļam lēca varde, Moda satrūkās, jo gandrīz uzkāpa tai virsū.

Edīte priecājās no sirds:

— Ai, kāds mazs vardulēns, mamlt! Cik slapjš! Kāpēc tas nesēž mājā, kad līst lietus?

Pelēka, sadrūvusi, nejauka diena.

Uz ielas vējš pūta stiprāk, brāzmaināk un lietus gāza saltām, slīpām strūgām. «Vēl vakar bija tik karsts!» nodomāja Moda. Edīte lielā sajūsmā sparīgi brida pāri peļķēm. Pēc dažām minūtēm atklājās skats uz Tuneļa pilsētu — kantora ēkas, dūmeņi un kabeļ-mastu mežs, — nemīlīga un tumsnēja tā slēpās lietus un netīrumu autā. Moda tūlīt pat ievēroja, ka neredz braucam vilcienus ar akmeņiem. Kopš daudziem gadiem tā bija pirmā reize! Taču skursteņi kūpēja kā vienmēr.

«Nemaz jau nav zināms, vai viņš bijis tieši katastrofas vietā,» viņa sevi mierināja. «Tunelis ir tik liels!» Tomēr juceklīgas un draudīgas domas bez mitas jaucās pa galvu.

Pēkšņi viņa palika stāvam.

— Vai dzirdi? — viņa jautāja.

Edīte, lūkodamās augšup uz māti, ieklausījās.

Šurp atplūda neskaidra balsu murdoņa. Un tad abas ieraudzīja cilvēkus, tūkstošiem galvu, pelēcīgu, kustīgu ļaužu plūsmu. Taču lietū un dūmakā nevarēja saprast, kādā virzienā tā dodas.

— Kāpēc tie cilvēki kliedz? — Edīte jautāja.

— Viņus satraukusi nelaime, Edīt. Kad mazo bērniņu tēviem draud briesmas, tad māmiņām ir lielas bēdas.

Edīte pamāja ar galvu un pēc brīža ierunājās:

— Tā laikam ir ļoti liela nelaime, vai ne, māmiņ?

Moda sarāvās.

— Man liekas, jā, — viņa atteica, nogrimusi domās. — Tai jābūt lielai nelaimei! Iesim ātrāk, Edīt!

Moda pielika soli, viņa gribēja . . . Jā, ko tad viņa gribēja? Viņa gribēja darboties ...

Un tad viņa pārsteigta ievēroja, ka cilvēki nāk tuvāk. Kliedzieni kļuva skaļāki. Redzēja, ka telegrāfa stabs pēkšņi sakustējās un pazuda. Virs galvas trīsēja stieples.

Moda ašā gaitā satraukti steidzās uz priekšu, vairs neievērodama Edītes neatlaidīgos jautājumus. Ko viņi dara? Kas noticis? Uz bridi Modai gar acīm sametās tumšs un pazibēja doma griezties atpakaļ un ieslēgties mājā, kā bija licis Maiks.

Taču viņai šķita gļēvi bēgt no nelaimes piemeklētiem cilvēkiem aiz bailēm raudzīties acīs svešām bēdām. Ja arī viņa nespēs neko daudz līdzēt, tad kaut ko darīt jau var katrreiz. Un visi, tiklab strādnieki, kā viņu sievas, pazina Modu, sveicināja un vienmēr, kur tik iznāca sastapties, sniedza nelielus pakalpojumus. Un Maiks? Ko darītu Maiks, ja būtu te? Atrastos viņu vidū! ...

Pūlis vēlās šurp.

— Kāpēc viņi tā kliedz? — jautāja Edīte, kurai sāka mesties bail. — Un kāpēc viņi dzied, māmiņ?

Jā, patiesi, viņi dziedāja! Līdz ar viņiem tuvojās gaudulīga, nesaskanīga dziedāšana. Pa starpām kliedzieni un saucieni. Tā bija vesela armija, izklaidus pār visu pelēko gruvešu lauku, cilvēks pie cilvēka. Un Moda redzēja, kā atsevišķs bars pieklupa mazai lauku lokomotīvei un sagrāva to ar akmeņiem.

— Māmiņ? ...

«Kas tas, man nevajadzēja iet laukā,» Moda sabijusies palika stāvam. Taču tagad griezties atpakaļ bija par vēlu ...

Viņa bija pamanīta. Moda redzēja, ka priekšējie

izstieptām rokām norādīja uz viņu un pēkšņi nogriezās šurp. Ar šausmām viņa ievēroja, ka tie steidzas un tad skrien, cik jaudas. Bet viņa atkal atguva drosmi, saskatījusi, ka starp skrējējiem lielāko tiesu bija sievietes.

«Tās jau ir tikai sievietes ...»

Moda devās tām pretī, sirds pēkšņi sažņaudzās bezgalīgā līdzjūtībā pret nelaimīgajiem. Ak dievs, jā-būt notikušam kaut kam baismīgam!

Pirmais pūlītis elsdams tuvojās.

— Kas noticis? — Moda sauca neviltotā līdzjūtībā. Taču, ielūkojusies ļaunajās sejās, Moda nobāla. Sievietes izskatījās kā prātu zaudējušas, kā pašas nezinātu, ko dara, izmirkušas lietū slapjas, puskailas, un visos acu simtos zvēroja neprāta uguns.

Neviens Modās vārdos neklausījās. Viņai neatbildēja. Niknuma izķēmotas sejas, gavilējoši, spalgi kaucieni.

— Visi beigti! — daždažādās valodās ķērcošas, spiedzošas balsis vēlās šurp.

Pēkšņi atskanēja kādas sievietes kliedziens:

— Tā ir Maika sieva, sitiet viņu nost!

Un Moda redzēja, — viņa neticēja savām acīm, — ka noskrandusi sieviete saplēstā naktsjakā, dusmās sašķiebtu seju pacēla akmeni. Akmens švīkstēdams aizlidoja pa gaisu un noskrambāja Modās roku.

Viņa instinktīvi pieglauda klāt mazo, nobālušo Edīti un izslējās.

— Ko tad jums Maiks nodarījis? — viņa sauca, bet baiļu pilnās acis šaudījās visapkārt.

Neviens neklausījās.

Neprāta sagrābtais, trakojošais pūlis bija viņu pazinis. Uzbangoja rēkoņa, kas izskanēja kā viens vienīgs kliedziens. Pēkšņi no visām pusēm sāka lidot akmeņi, Moda sarāvusies drebēja pie visām miesām. Tagad viņa redzēja, ka stāvoklis bija nopietns. Viņa atskatījās, bet cilvēki blīvējās visapkārt, desmit soļu attālumā, — viņa bija ielenkta. Un visu sejās, pie kurām, palīdzību meklējot, aizmaldījās Modās šausmu pārņemtās acis, dega viena un tā pati naida un ārprāta liesma. Moda sāka lūgt dievu, uz pieres viņai parādījās auksti sviedri.

— Mans dievs — mans dievs — pasargi manu bērnu!

Bez atelpas, kā griezīga sirēna gaudoja kāda sievietes balss:

— Sitiet viņu nost! Maikam jāatmaksā!

Un pēkšņi kāda akmens šķemba trāpīja Edītei pa krūtīm tik spēcīgi, ka bērns sagrīļojās.

Mazā nekliedza. Tikai viņas rociņa Modās plaukstā drebēja, un viņa izbijusies, izbrīna pilnām acīm vērās augšup mātē.

— Ak dievs, ko jūs darāt! — Moda sauca, noliekdamās un apskaudama Edīti. Aiz bailēm un izmisuma viņa nespēja valdīt asaras.

— Maikam jāatmaksā!

— Lai Maiks jūt, kā tas ir!

— Ho! Ho!

Ai, visi šie neprāta pārņemtie stāvi un zvērojošās acis! Bet rokas vicina akmeņus ...

Būtu Moda nobijusies, gļēvi nokritusi uz ceļiem un lūgdama izstiepusi rokas, tad iespējams, ka pēdējā brīdī trakojošajā pūlī pamostos cilvēciskas jūtas. Taču Moda, mazā, sentimentālā Moda, negaidot izrādīja pārsteidzošu drosmi. Viņa redzēja, ka Edītei no mutes tecēja asinis, ka sejiņa tai nāves bālumā, redzēja akmeņus birstam kā krusu, bet žēlastību nelūdza.

Piekļāvusi bērnu sev cieši klāt, viņa pēkšņi nikni izslējās un, acīm zibsnījot, sviestiņ iesvieda visās šajās naida izvaikstītajās sejās:

— Zvēri! Plukatas, nelietīgie plukatas! Būtu man revolveris — es jūs visus nošautu kā trakus suņus! Ak jūs zvēri! Gļēvie, pretīgie zvēri!

To pašu brīdi ar lielu sparu triekts akmens trāpīja Modai pa deniņiem, un viņa izplestām rokām bez skaņas nokrita pāri Edītei zemē. Moda bija pamaza auguma un viegla, bet, viņai krītot, noskanēja tā, it kā, ūdeni uzšļakstot, būtu nogāzies smags stabs.

Sacēlās mežonīga, uzvaroša rēkoņa. Kliedzieni, smiekli, saucieni juku jukām:

— Maikam jāatmaksā! Jāatmaksā, lai jūt pats uz savas ādas ... slazdos iedzinis ... tūkstošus ...

Bet nu vairs nelidoja neviens akmens. Trakojošais pūlis spēji devās tālāk.

— Lai šīs guļ, gan pašas uzcelsies!

Tikai fanātiskā itāliete ar savām atsegtajām, nokarenajām krūtīm noliecās pār zemē guļošajām un uzspļāva tām. Un tagad uz inženieru mājām! Tālāk, uz priekšu! Visiem jānolaiž asinis!

Tomēr pēc uzbrukuma Modai ļaužu niknums atslāba. Bija radusies neskaidra nojausma, ka noticis kaut kas ārkārtējs, kam nevajadzēja notikt. Atsevišķi pulciņi atšķīrās un izklīda pa gruvešu lauku. Simtiem cilvēku nemanāmi atpalika un aizlumzāja šķērsām pāri sliedēm. Kad zvērīgā vadošā grupa ar itālieti priekšgalā sasniedza inženieru savrupmājas, tā bija tik ļoti sarukusi, ka viens vienīgs policists tika ar visiem galā.

Pūlis mazpamazām pajuka.

Un tagad no jauna uzbangoja skaudrās sāpes, bēdas, izmisums. Visās malās bija redzamas sievietes kaut kur skrienam, slaukām priekšautos acis. Viņas skrēja lietū, vējā, krizdamas klupdamas, nevērodamas ceļu.

Neprātīgas masu psihozes apmātais pūlis, nežēlīgi plosīdamies ļaunā gandarījuma priekā, pameta Modu un Edīti, un abas, neviena neievērotas, ilgi nogulēja lietū gruvešu lauka vidū.

Pēc kāda laika viņām tuvojās sīka, gadus divpadsmit veca meitenīte nobrukušām sarkanām zeķēm kājās. Viņa bija redzējusi, kā Maika sievu nomētā akmeņiem. Viņa pazina Modu, jo pagājušajā gadā vairākas nedēļas bija nogulējusi slimnīcā.

Meiteni šurp bija atvedusi parasta, cilvēciska līdzjūtība. Te nu viņa stāvēja savās nojukušajās zeķītēs un neuzdrīkstējās pieiet tuvāk. Gabaliņu tālāk stāvēja arī dažas sievietes un vīrieši, kas tāpat nedrīkstēja tuvoties. Beigās meitene paspēra vēl kādu soli un, aiz bailēm nobālusi, izdzirda apslāpētus vaidus. Iztrūkusies viņa atrāvās atpakaļ un pēkšņi sāka skriet, cik spēka.

Lietus aizsegā slimnīcas ēka izskatījās kā izmirusi, un meitene baidījās pieskarties zvanam. Tikai tad, kad pa durvīm kāds iznāca, — tā bija kopēja, — meitene piegāja pie režģa žoga un, norādīdama stacijas virzienā, sacīja:

— Viņas guļ tur!

— Kas tur guļ?

— Maika sieva un meitenīte!

Bet dziļi lejā, ejās, tai pašā laikā cilvēki vēl joprojām skrēja...

Iebraucot Ņujorkā, Alans saņēma Harimana telegrammu, ka Moda un Edīte cietušas uzbrukumā. Vairāk neko. Harimanam nebija ne pietiekami drosmes, ne arī nežēlības, lai pateiktu baismīgo patiesību — ka Moda mirusi un bērns guļ nāves gultā.

Kad drausmīgā diena sliecās pret vakaru, no Ņujorkas automašīnā ieradās Alans. Viņš pats sēdēja pie stūres, kā vienmēr, kad sevišķi steidzās.

Mašīna ellišķīgā ātrumā joņoja uz stacijas laukumu cauri nepārredzamajai sieviešu, tuneļa strādnieku, žurnālistu un ziņkārīgo drūzmai, kas stāvēja ar izplestiem lietussargiem. Visi pazina viņa smago, pelēko mašīnu un signāltaures skaņas.

Acumirklī mašīnu ielenca satrauktais pūlis.

— Te ir Maiks! — atskanēja saucieni. — Te viņš ir! Maiks! Maiks!

Taču, kad Maiks piecēlās, visi pēkšņi apklusa. Viņa personībai raksturīgais panākumu, ģēnija un spēka strāvojums arī tagad nebija izsīcis, tas iedvesa pūlim biklumu un pazemību. Jā, nekad Alans viņiem nebija licies tik dižens kā šai nelaimes stundā, kad liktenis viņu nežēlīgi šaustīja. Bet viņi taču tur, lejā, dūmos cīnīdamies par savu dzīvību, bija zvērējuši to nosist, vienalga, kur un kā sastaptu.

— Atbrīvojiet ceļu! — Alans skaļā balsī uzsauca. — Notikusi nelaime, mums visiem sāp sirds! Mēs darīsim visu un glābsim, kas vēl ir glābjami!

Bet tagad malu malās pacēlās balsu murdoņa. Tie paši saucieni, kas atskanēja jau kopš agra rīta.

— Tu esi vainīgs ... Tūkstošiem pagalam ... slazdos iedzini...

Alans palika mierīgi stāvam, vienu kāju uz mašīnas kāpšļa uzlicis. Satumsušu, stingu skatienu viņš raudzījās pretī satrauktajām balsīm, un viņa platā seja sadrūma. Bet negaidot — Alans jau bija pavēris lūpas atbildei — viņš sarāvās. Dzirdi skāra pēkšņs sauciens, kādas sievietes piepešs dusmu izvirdums, šis sauciens skaudri ieurbās līdz pašai sirdij, citas balsis viņš vairs nedzirdēja. Tikai šo vienu vienīgo kliedzienu, kas atkal un atkal nežēlīgi un baismīgi bungāja ausīs:

— Viņi nosita tavu sievu un bērnu! ...

Alana augums izslējās, pastiepās garāks, it kā viņš gribētu redzēt tālāk, galva nevarīgi pagriezās uz platajiem pleciem, melnīgsnējā seja pēkšņi no-bāla, saspringtais skatiens atslāba, un tajā paplaiksnī-jās šausmas. Visapkārt ļaužu izskats apliecināja, ka baismīgā balss runā taisnību. Visu acis meta viņam pretī drausmīgo patiesību.

Tad Alans zaudēja apvaldu. Kalnrača dēls, tāds pats strādnieks kā viņi visi, tāpēc pirmās jūtas bija nevis sāpes, bet niknums.

Atgrūdis šoferi, viņš iedarbināja motoru, iekams vēl bija atkritis sēdeklī. Mašīna iebrāzās pūlī, kas, šausmās kliegdams, pašķīrās uz visām pusēm.

Ļaudis noskatījās, kā viņš līdzīgi šāvienam ietriecās lietus pielijušā, pelēcīgajā mijkrēslī.

— Tā viņam vajag! — cita caur citu kliedza ņirdzīgas balsis. — Lai zina, kā tas ir!

Daži tomēr šūpoja galvu:

— Tā nu neder — sievieti un mazu bērnu ...

Satrakotā itāliete skaļi un griezīgi spiedza:

— Es sviedu pirmos akmeņus. Es! Es trāpīju viņai pa pieri! Tās vajadzēja nobeigt!

— Būtu nosituši viņu! Maiku! Maiks ir vainīgs! Bet viņa sieva? Tik labs cilvēks!

— Sitiet nost Maiku! — spalgi brēca itāliete, cīnīdamās pēc elpas. — Sitiet nost! Kā suni! — viņa spiedza kropļainā angļu valodā.

Māja skumjajā nokrēslī raudzījās pretī kā pamesta. Jau to uzskatot vien, Alans visu saprata. Ejot cauri dārziņam pa grantēto celiņu, kas šņirkstēja zem kājām, viņam atausa atmiņā kāds gadījums, ko pirms daudziem gadiem bija piedzīvojis, būvējot dzelzceļu Bolīvijas Andos. Toreiz viņš kopā ar draugu dzīvoja vienā no barakām, un šo draugu streikojošie strādnieki bija nošāvuši. Alans, neko nenojauzdams, atgriezās no darba, bet dīvainā veidā baraka, kurā gulēja noslepkavotais, likās neizprotami pārvērtusies, baismīgi svešāda. Līdzīga noskaņa tagad apdvesa viņa māju.

Priekšnamā varēja just ētera un karbola smaku. Ieraugot Edītes balto, mazo kažociņu, Alanam sametās tumšs gar acīm, un viņš gandrīz saļima.

Tobrīd atskanēja kalpotājas šņuksti:

— Saimnieks ... saimnieks! ...

Izdzirdis svešu balsi bēdājamies un nevarīgi vaimanājam, Alans atkal saņēmās. Viņš iegāja patumšajā viesistabā, kur pretī iznāca ārsts.

— Alana kungs! ...

— Esmu sagatavojies, dakter, — Alans paklusu sacīja, bet tik mierīgā, ikdienišķā balsī, ka ārsts, pametis uz viņu ašu mirkli, izbrīnījies ielūkojās viņam acīs.

— Vai bērns arī, dakter?

— Baidos, ka nav glābjams. Ievainotas plaušas.

Alans klusu ciešot pamāja un devās uz kāpnēm. Viņam šķita, ka dzird vestibilā savas mazās meitiņas zvārguļiem līdzīgos gaišos, skanīgos smieklus. Augšā pie Modās guļamistabas stāvēja medicīnas māsa, kas norādīja viņam ieiet.

Alans atvēra durvis. Istabā dega tikai viena svece. Moda gulēja gultā, izstiepusies visā garumā. Neparasti plakana, vaska dzeltenumā, sastingusi. Cildena miera apdvesta un skaista, tikai šķita, ka sejā, kurā nemanīja ne asins lāsītes, vēl kavētos kāds neizteikts pazemīgs, bikls jautājums, pavērtās, bālās lūpas paustu klusu izbrīnu. Aizvērto plakstiņu starpā staroja mikls spīdums no pēdējās notecējušās asaras. Nekad vairs visā savā mūžā Alans nespēja aizmirst šo valgo mirdzumu zem Modās bālajiem plakstiņiem. Viņš neraudāja, nevaimanāja, tikai sēdēja paplestu muti līdzās Modās nāves gultai un vērās viņā. Prātam neaptveramais bija sastindzinājis viņa sirdi. Viņš neko nedomāja. Taču domas, juceklīgas un neskaidras, klaiņoja pa galvu bez mitas, Maiks nepievērsa tām uzmanību. Tā bija Moda, viņa mazā madonna. Viņš bija to mīlējis, apprecējis aiz mīlestības. Bija sagādājis viņai, kas uzaugusi vienkāršos apstākļos, greznu dzīvi. Bija viņu sargājis un ik dienas brīdinājis, lai uzmanās no automašīnām. Pastāvīgi baiļojies par viņu, kaut arī nekad to neteica. Pēdējos gados nebija varējis veltīt viņai vajadzīgo uzmanību, tāpēc ka darbs paņēma bez atelpas visu. Taču tādēļ jau viņš sievu nemīlēja mazāk. Viņa mazā auša, labā, mīļotā Moda, te nu tu esi. Lai nolādēts dievs, ja tāds ir, lai nolādēts bezjēdzīgais liktenis!

Viņš saņēma Modās mazo, tuklo rociņu un lūko-

jās uz to tukšām, svilstošām acīm. Roka bija salta, bet tādai jau tai vajadzēja būt, jo tā bija mirusi, saltums Maiku nebiedēja. Viņš pazina katru šīs rokas līniju, nadziņu, katru pirkstiņu. Pār kreiso deniņu tumšie, zīdainie mati Modai bija nosukāti zemāk nekā parasti. Taču viņš redzēja cauri matu sukājumam zilganu, tikko manāmu plankumu. Šai vietā bija trāpījis akmens, akmens, ko viņš tūkstošiem metru dziļi zem jūras bija licis spridzināt, atšķelt no klints. Lai nolādēti cilvēki un viņš pats! Lai nolādēts tunelis!

Bez mazākām aizdomām viņa bija gājusi pretī ļaunajam liktenim, kad tas akls aiz naida un atriebības alkām traucās savu ceļu. Kāpēc Moda nebija klausījusi viņa norādījumu? Viņš jau bija gribējis viņu tikai pasargāt no pazemojumiem.

Par šādu pavērsienu viņš nebija domājis. Kāpēc viņš nebija te tieši šodien?

Alans atcerējās arī to, ka pats reiz nošāvis divus cilvēkus, kad toreiz sturmēja Huana Alvaresa raktuves. Viņš būtu varējis, ne mirkli nešaubīdamies, nošaut simtus, lai aizstāvētu Modu. Būtu viņai sekojis jūras dziļumā, — tie nebija tukši vārdi, —.būtu aizstāvējis pret simtiem tūkstošu plēsīgu zvēru, kamēr vien spētu pakustināt kaut vienu pirkstu. Bet viņa tobrīd te nebija ...

Domas klaiņoja un jaucās pa galvu, gan mīļvārdi, gan lāsti, bet īsti viņš nedomāja neko.

Te pie durvīm kāds bikli pieklauvēja:

— Alana kungs?

— Jā?

— Alana kungs ... Edīte ...

Viņš piecēlās un pārbaudīja, vai svece cieši turas

svečturī, vai nevar izkrist. Tad devās uz durvīm un no turienes vēlreiz atskatījās. Garā viņš redzēja pats sevi — kā pārkrīt pār mīļoto sievu, apskauj, raud, kliedz, lūdz dievu, lūdz, lai Moda piedod, piedod par katru mirkli, kad nebija jutusies ar viņu laimīga, — taču īstenībā Maiks stāvēja durvīs un raudzījās uz mirušo.

Un tad viņš gāja.

Ceļā uz savas mazās meitiņas nāves gultu viņš sirds dziļumos smēlās pēdējās spēka paliekas. Viņš bruņojās, atsaukdams atmiņā mūža baismīgākos mirkļus, nelaimīgos, kurus bija saplosījis dinamīts un savainojušas akmens šķembas; arī to, kuru aizrāva līdz spara rats un sašķaidīja pret sienu ... Pārkāpdams pāri slieksnim, viņš domāja: «Atceries, kā tu kādreiz nogruvumā uztaustīji Patersona novalkāto zābaka stulmu ...»

Alans ienāca īstā brīdī, lai vēl uztvertu sava mazā, mīļotā eņģelīša pēdējos dziestošos elpas vilcienus. Istabā stāvēja ārsti, kopējas un kalpotāji, sievietes raudāja, un pat ārstiem acis bija pilnas asaru.

Alans raudzījās kluss un sausām acīm. «Pekles vārdā, domā par Patersona novalkāto zābaku, domā un savaldies, cilvēkiem redzot.»

Pagāja mūžība, un ārsts pie gultas izslējās, varēja dzirdēt, kā viņš elpo. Alans gaidīja, ka viņu atstās ar mazo vienu, bet apkārtējie nekustējās.

Tad viņš piegāja pie gultas un noglāstīja Edītei matus. Būtu viņš bijis viens, tad labprāt vēlreiz saņemtu mazo augumiņu rokās, taču tagad neuzdrīkstējās.

Viņš izgāja laukā.

Ejot lejā pa kāpnēm, likās, it kā virs galvas pēkšņi noskanētu vaimanas un kliedzieni, bet īstenībā bija kluss un varēja dzirdēt vienīgi apslāpētas elsas.

Lejā Alans sastapa kādu kopēju. Redzēdama, ka viņš grasās kaut ko teikt, viņa palika stāvam.

— Kas jūs esat, mis? — beidzot ar lielām grūtībām viņš izdabūja.

— Esmu Evelīna.

— Mis Evelīna, — Alans runāja svešādi, čukstoši un maigi, — vai drīkstu jums lūgt kādu pakalpojumu? Es pats to nevaru, nespēju — es gribētu paturēt sev kādu šķipsniņu matu — sievas un bērna. Vai jūs to izdarītu? Bet lai neviens nezina. Vai varat man to apsolīt?

— Jā, Alana kungs!

Viņa redzēja, ka Alana acis bija pilnas asaru.

— Visu mūžu būšu jums pateicīgs, mis Evelīna.

Tumšajā viesistabā kāds sēdēja, kāda slaika sieviete, kas klusiņām raudāja, iekļāvusi seju mutautiņā. Kad viņš nāca garām, sieviete piecēlās, pastiepa pretī bālās rokas un čukstēja:

— Alan! ...

Bet viņš pagāja garām un tikai pēc vairākām dienām iedomājās, ka tā bijusi Etele.

Alans nokāpa dārzā. Viņam šķita, ka ir ļoti auksts, iestājusies dziļa ziema, tāpēc ciešāk ietinās mētelī. Kādu brīdi viņš pagājās šurp un turp pa tenisa laukumu, tad devās cauri slapjajiem krūmiem lejup uz jūru. Jūra šalkdama, vienmērīgi elpodama, laizīja piekrasti un kaisīja miklajās, gludajās smiltīs gaišas putu sprodziņas.

Alans pavērās pāri krūmiem uz māju. Tur viņas gulēja. Un tad pārlaida acis jūrai dienvidaustrumu pusē. Tur lejā sakrampētiem pirkstiem un atpakaļ atgāztu kaklu gulēja noslāpis Hobijs.

Metās arvien aukstāks. Jā, svelošs saltums kāpa no jūras. Alans jutās kā iekalts ledū. Sala. Rokas bija sastingušas kā visgriezīgākā ziemas spelgoņā, seja stīva un nejutīga. Tai pašā laikā viņš skaidri redzēja, ka pat smiltis nebija sasalušas, kaut arī ņirkstēja zem kājām kā sīki ledus kristāliņi.

Turpat stundu Alans staigāja pa liedagu turp un atpakaļ. Iestājās nakts. Izgājis cauri saltajam, sērsna jam dārzam, viņš nonāca uz ielas.

Šoferis Endijs bija ieslēdzis gaismu.

— Aizved mani, Endij, uz staciju, brauc lēnām! — Alans lūdza, piesmakušā, neskanīgā balsī un iekāpa mašīnā.

Endijs noslaucīja degunu piedurknē, viņa seja mirka asarās.

Alans satinās mētelī un uzmauca cepuri dziļi pār pieri.

«Dīvaini,» viņš domāja. «Kad dabūju zināt par katastrofu, man vispirms prātā bija tunelis un tikai tad cilvēki!» Viņš nožāvājās. Jutās tik noguris, ka nespēja pakustināt ne pirkstu.

Cilvēku mūris stāvēja, kā stāvējis, jo gaidīja atgriežamies glābšanai izsūtītos vilcienus.

Tagad neviens vairs nekliedza. Neviens nevicināja dūres. Tie bija kļuvuši viņam līdzīgi, visus vienoja vienas un tās pašas ciešanas. Ļaudis paši pašķīrās, dodami Alanam ceļu, kad viņš brauca pa vidu un izkāpa. Nekad viņi nebija redzējuši, ka cilvēks varētu būt tik bāls.

Alans iegāja stacijā, aukstajā apspriedes istabā, kas parasti tika izmantota kā uzgaidāmā telpa.

Ikdienā celtniecībā nemēdza ievērot nekādus ceremoniālus, ne formalitātes. Nevienam nenāca ne prātā pārtraukt darbu, lai paceltu cepuri, vai kā citādi izrādīt godbijību. Taču šoreiz satrauktās sarunas apklusa vienā mirklī, un tie, kuri aiz noguruma bija atkrituši krēslos, piecēlās.

Harimans gāja pretī, viņš izskatījās satriekts, nomocījies.

— Alan? ... — viņš šļupstēja kā piedzēries.

Alans pārtrauca viņu ar rokas mājienu.

— Vēlāk, Hariman.

Alans lika sev atnest no bufetes tasīti kafijas un, kamēr to maziem malciņiem izdzēra, noklausījās atsevišķu inženieru ziņojumus.

Viņš sēdēja noliektu galvu, kā sagatavojies lēcienam, nevienu neuzlūkoja un, šķiet, arī lāgā neklausījās. Seja kā sastingusi aiz aukstuma, bāla, lūpas zilganas, gar malām baltas. Svina pelēkie plakstiņi nošļukuši pār acīm, labais, kas reizēm nervozi raustījās, noslīdējis zemāk par kreiso. Acīs nebija vairs nekādas cilvēcīgas izteiksmes. Ledainas kā stikla lauskas — tās skadri spīguļoja. Dažbrīd trīsēja arī neskūtie vaigi un lūpas kustējās, it kā viņš košļātu graudus. Līdz ar katru elpas vilcienu nāsis drebēja, kaut arī elpa nebija dzirdama.

— Tātad noskaidrots, ka Bērmanis nošauts?

— Jā.

— Un par Hobiju nav nekādu ziņu?

— Nē. Tikai redzējuši viņu braucam uz priekšposteni.

Alans pamāja un pavēra muti, kā grasīdamies žāvāties.

— Tālāk!

Līdz pat trīssimt četrdesmitajam kilometram tunelis bija pilnīgā kārtībā un inženieru aprūpētās mašīnas darbojās nevainojami. Robinsons, kurš vadīja glābšanai izsūtītos vilcienus, ziņoja, ka dūmu dēļ tālāk par trīssimt septiņdesmito kilometru nav iespējams iespraukties. Viņš atgriežoties ar simtpiecdes-mit diviem izglābtajiem.

— Cik liels bojā gājušo skaits?

— Spriežot pēc kontroles taloniem, aptuveni divi tūkstoši deviņi simti.

Ilgs, dziļš klusums.

Alana zilās lūpas raustījās tā, it kā viņš pūlētos apslāpēt elsas. Viņš nolieca galvu zemāk un alkatīgi sūca kafiju.

— Alan! — Harimans iešņukstējās.

Taču Alans viņu izbrīnījies vēsi uzlūkoja:

— Tālāk!

Robinsons vēl esot ziņojis, ka Smits, kurš strādājot stacijā pie trīssimt piecdesmit otrā kilometra, apgalvojot, ka tuneļa dziļumā darbojoties gaisa sūknis, bet telefona sakari esot pārtraukti.

Alans pacēla galvu.

«Hobijs?» viņš nodomāja, bet neuzdrīkstējās šo cerību izteikt skaļi.

Pēc tam Alans pievērsās dienas notikumiem. Ha-rimana loma šajos notikumos nav bijusi nekāda spožā. Noguris, atbalstījis sāpošo galvu rokās, viņš sēdēja bez jebkādas izteiksmes aiztūkušajās acīs.

<

Kad pārrunas skāra ekscesus un postījumus, Alans spēji pagriezās pret Harimanu.

— Un kur tad jūs bijāt, Hariman? — viņš skarbi un nicīgi izmeta.

Harimans sarāvās un pacēla smagos plakstiņus.

— Ticiet man, Alan, — viņš satraukts kliedza,

— es darīju, ko spēju! Visu izmēģināju. Es taču nevarēju šaut!

— Un to sakāt jūs! — sauca Alans, un viņa balsī ieskanējās draudi. — Jums vajadzēja satrakotajiem ļaudīm mesties pretī, kaut arī būtu dabūjis kādu caurumu pakausī. Vai tad jums dūres nav? Varējāt arī šaut — jā, pie velna, kāpēc tad ne? Jūsu rīcībā bija inženieri, vajadzēja tikai pavēlēt.

Harimans pietvīka pār visu seju. Tuklais pakausis pietūka. Alana draudīgais tonis viņu aizvainoja.

— Ko jūs, Alan, runājat! — viņš iekaisis attrauca.

— Jūs šos cilvēkus neredzējāt, jūs te nebijāt.

— Jā, diemžēl nebiju! Biju pārliecināts, ka varu uz jums paļauties. Esmu vīlies! Jūs kļūstat vecs, Hariman! Vecs! Jūs neesat man vairs vajadzīgs. Vācieties pie velna!

Harimans izslējās un nolika savas sarkanās dūres uz galda.

— Jā, vācieties pie velna! — Alans vēlreiz rupji uzsauca.

Harimans nobāla, pat lūpas kļuva baltas, viņš samulsis cieši raudzījās Alanam acīs. Šīs acis žilbināja ar pārpārēm plūstošo nicinājumu un nežēlīgo brutalitāti.

— Ser! — viņš nosēcās un dziļi aizvainots piecēlās.

Arī Alans pielēca kājās un ar saliektiem pirkstiem

uzsita pa galdu tik spēcīgi, ka nosprakšķēja.

— Neprasiet tagad no manis nekādu pieklājību, Hariman! — viņš skaļi kliedza. — Ejiet! — Un Alans norādīja uz durvīm.

Harimans sagrīļojās un gāja. Viņa seja aiz kauna kļuva pelēka. Galvā pazibēja doma — būtu jāpasaka Alanam, ka dēls ir miris, ka visu priekšpusdienu vajadzēja pretoties divkāršai miega zāļu devai. Bet viņš neteica nekā. Viņš gāja.

Vecs, sabrucis cilvēks, acu nepaceldams, kāpa lejā pa trepēm. Kailu galvu.

— Harimans izlidojis! — strādnieki smīkņāja. — Bullis izlidojis!

Taču Harimans nekā nedzirdēja. Viņš klusiņām raudāja.

Pēc tam kad Harimans bija izgājis, Alans pieprasīja norēķinu vēl pieciem inženieriem, kas pametuši savus posteņus un izbraukuši reizē ar bēgošajiem strādniekiem. Viņš tos atlaida bez lielām runām.

Šodien pūta sasodīti skarbs vējš, un inženieri neiebilda ne vārda.

Tad Alans deva rīkojumu, lai tūlīt dabū savienojumu ar Robinsonu. Viens no kalpotājiem izsauca stacijas un lika apturēt Robinsona vilcienu. Tikmēr Alans pētīja sagrautās ejas plānu. Bija tik kluss, ka varēja dzirdēt, kā istabā pa izsistajām rūtīm pil lietus.

Desmit minūtes vēlāk Robinsons jau runāja pa telefonu. Alans viņu ilgi izprašņāja. Par Hobiju nekādu ziņu! Vai Robinsons uzskatot par iespējamu, ka dūmu pilnajās ejās vēl varētu būt dzīvi cilvēki? Tāda varbūtība neesot izslēgta.

Alans izdalīja pavēles. Pēc dažām minūtēm vil-

ciens triju vagonu sastāvā aizjoņoja ar inženieriem un ārstiem pa trasi lejup un pazuda tunelī.

Alans pats vadīja vilcienu, un tas brāzās tik mežonīgi pa dobji dunošo tukšo tuneli, ka pat Alana pavadoņus, pie lieliem ātrumiem pieradušus vīrus, sagrāba nemiers. Pēc nepilnas stundas viņi satika Ro-binsonu. Viņa vilciens bija ļaužu pilns. Cilvēki vagonos, lai arī zvērējuši Alanam atriebties, tagad, lukturu gaismā viņu pazinuši, drūmi viņā raudzīdamies, skaļi un īgni izteica savu neapmierinātību.

Alans brauca tālāk. Pie nākamajām pārmijām viņš novadīja vilcienu uz Robinsona sliedēm, jo bija drošs, ka tās ir brīvas, un samazināja ātrumu tikai tad, kād iekļuva dūmu mutulī.

Pat šeit, dūmu pilnajās stacijās, strādāja inženieri. Viņi bija noslēguši dzelzs aizbīdāmās durvis, gar kurām dūmi vēlās garām kā sablīvēti mākoņu vāli. Tomēr stacijās dūmu iespiedies tik daudz, ka ilgāka uzturēšanās bija iespējama tikai tāpēc, ka mašīnas vienā laidā sūknēja gaisu un netrūka arī skābekļa aparātu. Tāpat kā Alans, ikviens inženieris bija gatavs tunelim ziedot savu veselību un dzīvību.

Stacijā, kas atradās pie trīssimt piecdesmit otrā kilometra, viņi satika Šmitu, kurš kopā ar diviem mašīnistiem te apkalpoja mašīnas. Viņš vēlreiz apliecināja, ka dziļāk tunelī, liekas, darbojoties kāds gaisa sūknis, un Alans atkal domāja par Hobiju. Būtu liktenis saglabājis kaut draugu!

Viņš tūlīt tiecās dziļāk ejā. Tomēr vilciens spēja tikai gausi virzīties uz priekšu, jo sliedes nemitīgi aizsprostoja lieli akmens bluķi. Dūmu aizsegs bija tik biezs, ka starmešu gaismas kūlis atlēca no tā kā no mūra. Pēc pusstundas vajadzēja apstāties, jo ceļā

241

16 — Tunelis

blāķiem gulēja līķi. Alans izkāpa un ar aizsargmasku galvā devās dziļāk iekšā dūmos. Vienā mirklī viņa lukturis izzuda skatienam.

Visapkārt pilnīgs klusums. Ne skaņas, tikai apslāpēti knikšķ skābekļa aparāta ventilis. Alans ievaidējās. Te viņu neviens nedzirdēja. Viņa krūtis bija viena vienīga versmaini sūrstoša rēta. Vaidēdams, griezdams zobus, viņš vilkās uz priekšu kā ievainots zvērs, reizēm šķita, ka viņš sabruks zem neciešamo sāpju pārāk smagās nastas.

Ik pēc pāris soļiem viņš uzgrūdās kādam cilvēka ķermenim, bet, to pagaismojis, katrreiz pārliecinājās, ka tie bija līķi, kas atbaidoši izvaikstītām sejām blenza viņā. Hobija to vidū nebija.

Pēkšņi viņš izdzirda gārgšanu un pacēla lukturi. Tai pašā brīdī kāda roka aizskāra viņu un čerkstoša balss izdvesa:

— Sauvé![20]

Cilvēks sabruka. Jauns puisis, tam bija vienīgi bikses kājās. Alans pacēla nokritušo un nesa atpakaļ uz vilcienu, ejot viņš atcerējās, ka reiz līdzīgos apstākļos kāds bija nesis arī viņu cauri tumšai ejai. Ar ārstu palīdzību paģībušais drīz vien atguva samaņu. Tas bija kanādietis Saris Renārs, viņš stāstīja, ka ejā darbojoties ventilators un tas izglābis viņam dzīvību. Vai viņš esot ejās vēl manījis kādas dzīvības zīmes?

Izglābtais pamāja.

— Jā, — viņš sacīja, — es reizēm dzirdēju smieklus.

— Smieklus?

Visi šausmās saskatījās.

— Jā, smieklus. Pavisam skaidri.

Alans pieprasīja pa telefonu vilcienus un cilvēkus.

To pašu brīdi viņš pats devās ar vilcienu uz priekšu. Zvans spalgi zvanīja. Tas bija ellišķīgs darbs, un dūmi viņus pastāvīgi atsvieda atpakaļ. Ap pusdienas laiku izdevās izlauzties gandrīz līdz pašam trīssimt astoņdesmitajam kilometram, un te viņi negaidot izdzirda tālus, griezīgus smieklus. Nav iespējams iedomāties kaut ko baismīgāku par šiem smiekliem klusajā, kūpošajā ejā. Visi, elpu aizturējuši, sastinga. Tad steidzās tālāk. Smiekli atskanēja arvien skaidrāk, mežonīgi, ārprātīgi, — tādus reizēm dzird ūdenslīdēji, tuvodamies avarējušām zemūdenēm, kur slāpst nost komanda.

Beidzot viņi sasniedza kādu mazu staciju. Tur dūmos divi trīs, nē, četri cilvēki valstījās pa zemi, ķē-mīgi locīdamies, lēkāja un aizgūtnēm ķērcoši, skaļi un nedabiski smējās. No ventilatora svilpdams plūda gaiss, tāpēc nelaimīgie bija palikuši dzīvi. Turpat viņiem līdzās atradās skābekļa aparāti — tie nebija aizskarti.

Pēkšņi ieraudzījuši gaismu un cilvēkus maskas, ārprātīgie, šausmās brēkdami, sāka kāpties atpakaļ. Sabēguši kaktā, kur, rāmi izstiepies, gulēja kāds līķis, viņi lūdza dievu un aiz bailēm smilkstēja. Tie bija itālieši.

— Vai ir mūsu vidū kāds, kas runā itāliski? — Alans jautāja. — Noņemiet maskas!

Viens no ārstiem panācās uz priekšu un klepodams un smakdams uzsāka ar prātu zaudējušiem sarunu.

— Ko viņi saka?

Ārsts šausmās tikko spēja atbildēt.

— Ja esmu pareizi sapratis, tad viņi domā, ka atrodas ellē!

— Tad paskaidrojiet, dieva vārdā, ka esam atnākuši, lai vestu viņus debesīs! — iesaucās Alans.

Ārsts runāja ilgi, līdz beidzot viņu saprata.

Nelaimīgie raudāja, lūdza dievu un lūgdamies stiepa pretī rokas. Bet, kad viņiem tuvojās, atkal sāka trakot. Vajadzēja ar varu katru atsevišķi sasiet. Viens nomira atpakaļceļā, divi nonāca psihiatriskajā slimnīcā, bet ceturtais drīz vien atguvās un ātri izveseļojās.

Alans kā nemaņā atgriezās no šīs ekspedīcijas atpakaļ Šmita stacijā. Vai šausmām nekad nebūs gala? Viņš sēdēja, aizgūtnēm elpodams, tuvu sabrukumam. Trīsdesmit sešas stundas bija pagājušas bez miega.

Bet ārstu pūles viņu pārliecināt, lai brauc no tuneļa laukā, bija veltas.

VIII

Dūmi vēlās arvien tālāk. Palēnām, sprīdi pa sprīdim, dūmu slānis kā apzinīga būtne taustījās uz priekšu. Pasnaikstījās šķērsejās, stacijās, pašāvās gar griestiem un piepildīja visas telpas. Raktuvju ventilatori to atsūknēja, sūkņi ieplūdināja miljoniem kubikmetru svaiga gaisa. Un beidzot, gandrīz nemanot, dūmi sāka izklīst.

Alans pamodās un sāpošām, iekaisušām acīm raudzījās palsajā miglas autā. Pirmajā brīdī viņš nespēja attapties, kur atrodas. Tepat līdzās stāvēja zema, garena mašīna, vizēja tērauds un varš, mehā-

nisms darbojās nedzirdami. Pa pusei zemē iegremdētais spararats šķietami pat neietrīsējās, bet, ielūkojies vērīgāk, Alans pamanīja slīdam spožas svītras: tā veikums bija deviņsimt apgriezienu minūtē un tik precīzi izstrādāts, ka liekas, tas stāvētu nekustīgi. Tad Alans arī atskārta, kur atrodas. Vēl joprojām Šmita stacijā. Miglas paisumā paplaiksnījās kāds stāvs.

— Vai tas esat jūs, Šmit?

Stāvs pienāca tuvāk, un Alans pazina Robinsonu.

— Es Šmitu nomainīju, Alan, — sacīja Robinsons, garš, kalsns amerikānis.

— Vai es ilgi gulēju?

— Nē, vienu stundu.

— Kur pārējie?

Robinsons ziņoja, ka pārējie mēģinot attīrīt sliežu ceļu. Dūmi sākot izklīst un esot jau ciešamāki. Deviņpadsmitajā stacijā (trīssimt septiņdesmitajā kilometrā) vēl septiņi cilvēki palikuši pie dzīvības.

— Vēl joprojām dzīvi cilvēki? Vai iespējams, ka šai briesmīgajā ejā vēl ir kāds dzīvs?

Tālāk Robinsons ziņoja, ka deviņpadsmitajā stacijā kāds inženieris, vārdā Štroms, apkalpojot mašīnas. Viņš esot savācis sešus cilvēkus, un visi jūtoties labi. Inženieri neesot vēl līdz viņiem tikuši, bet atjaunojuši telefoniskos sakarus un sazinājušies ar staciju.

— Vai Hobijs tur nav?

— Nē.

Alans nodūra acis. Pec brīža viņš jautaja:

— Kas ir Štroms?

Robinsons paraustīja plecus.

— Tas, lūk, ir pats dīvainākais. Neviens viņu nepazīst. Viņš nav no tuneļa inženieriem.

Tad Alans atcerējās, ka Štroms ir elektrotehniķis kādā no Bermuda salu spēkstacijām. Vēlāk noskaidrojās, ka Štroms bija tikai atbraucis tuneli apskatīt. Eksplozijas brīdī viņš atradās Bērmaņa iecirknī, trīs kilometrus šaipus deviņpadsmitās stacijas. Ar šo staciju viņš bija iepazinies pirms vienas stundas un tūdaļ atgriezies tur atpakaļ, jo stacijas apkalpojošais personāls viņam nebija licies pietiekami uzticams. Štroms bija vienīgais, kurš devās tuneļa iekšienē, nevis bēga no tā laukā.

Pēc pāris stundām Alans viņu ieraudzīja. Štroms bija nostrādājis bez pārtraukuma četrdesmit astoņas stundas, bet nevarēja manīt nekādas noguruma pazīmes. Jo sevišķi Alans ievēroja viņa rūpīgi sasukātos matus. Štroms bija vidēja auguma, šaurām krūtīm, tikko trīsdesmit gadus vecs pārkrievojies Baltijas vācietis kalsnu, nekustīgu seju, tumšām, mazām acīm un melnu ķīļbārdu.

— Es vēlētos, lai mēs kļūtu draugi, Štrom! — Alans paspieda roku jaunajam cilvēkam, kura drosmi viņš apbrīnoja.

Štroma sejā nepakustējās ne vaibsts, viņš tikai pieklājīgi palocījās.

Štroms bija uzņēmis savā stacijā sešus izmisušus bēgļus. Durvju šķirbas aizdrīvējis ar saeļļotām pakulām, tāpēc gaiss te bija samērā paciešams. Štroms bija bez pārtraukuma sūknējis gaisu un ūdeni degošajā ejā. Taču savu pozīciju viņš labākajā gadījumā varētu vēl noturēt trīs stundas, tad būtu jānoslāpst — un to Štroms apzinājās ļoti labi!

No šīs tālās stacijas ceļu varēja turpināt tikai kā-

jām. Pāri vagoniem, kas noskrējuši no sliedēm, pāri akmens grēdām, gulšņiem, sagrautiem balstiem viņi soli pa solim rāpās uz priekšu, dziļāk dūmos. Te līķi gulēja kaudzēm! Tad sekoja klajāka vieta, iet varēja ātrāk.

Pēkšņi Alans saspringa.

— Klau! Vai tur kāds nerunā?

Viņi apstājās un klausījās. Nekas nebija dzirdams.

— Es skaidri dzirdēju kādu balsi! — Alans neatlaidās. — Ieklausieties, es saukšu.

Un tiešām, uz Alana saucienu atbildēja kāda tāla, tikko uztverama skaņa, kā reizēm naktīs kaut kur dzird uzvirmojam apslāpētas balsis.

— Ejā kāds ir! — Alans satraukti sacīja.

Tagad arī pārējie šķita sadzirdam tāltālu, tikko samanāmu- atbalsi. Saukdami un klausīdamies viņi pārmeklēja tumšo ceļu. Beidzot kādā šķērsejā, kur, aurodams kā vētras brāzma, sūknējās gaiss, viņi uzgrūdās sirmgalvim, kas sēdēja zemē, atslējis galvu pret mūri. Viņam līdzās gulēja miris nēģeris plati atvērtu muti, tanī spīdēja balti zobi.

Sirmgalvis vārgi smaidīja. Novājējis, sakrities, ar saviem sniegbaltajiem, plānajiem matiem, kas caurvējā plīvoja, viņš likās simtgadīgs. Acis nedabiski ieplestas, zīlītes milzum lielas. Viņš bija pārāk novārdzis, lai varētu pakustēties, un spēja vienīgi smaidīt.

— Es jau zināju, ka tu atnāksi man pakaļ! — viņš tikko saprotami čukstēja.

Tad Alans viņu pazina.

— Tas taču Hobijs! — Alans izbijies un priecīgs iesaucās, vilkdams sirmgalvi augšup.

— Hobijs? — pārējie neticīgi atkārtoja.

— Hobij? ... — Alans jautāja, nevarēdams apslēpt prieku un aizkustinājumu.

Hobijs gurdeni pamāja ar galvu.

— 1 am ali iight![21] — viņš čukstēja. Tad, norādīdams uz mirušo nēģeri, sacīja: — Nēģeris sagādāja daudz pūļu, un beigās viņš man tomēr nomira.

Hobijs nogulēja vairākas nedēļas slimnīcā, svārstīdamies starp dzīvību un nāvi, kamēr uzvarēja spēcīgā daba. Bet tas nebija vairs senākais Hobijs.

Hobija atmiņa bija iedragāta, un viņš nekad, arī vēlāk ne, nezināja izskaidrot, kādā veidā nokļuvis tālajā šķērsejā. Skaidrs bija vienīgi tas, ka skābekļa aparāti un lukturi paņemti līdz no mazās šķērsejas, kur vienu dienu pirms katastrofas bija gulējis mirušais montieris. Nēģeris Džeksons, kā noskaidrojās, nemaz nebija noslāpis, bet nomiris aiz bada un nespēka.

Paretam kāds vilciens nāca no tuneļa ārā, paretam kāds vilciens brauca tunelī iekšā. Inženieru bataljoni varonīgi cīnījās ar dūmiem. Šī cīņa slēpa sevī briesmas. Desmitiem cilvēku smagi saslima, saindējušies ar dūmiem, un pieci nomira — trīs amerikāņi, viens francūzis un viens japānis.

Pati strādnieku armija nedarīja nekā. Tā bija atteikusies no jebkuras līdzdalības. Tūkstošiem un atkal tūkstošiem stāvēja cits citam līdzās gar malām un vēroja, kā Alans kopā ar inženieriem rāvās pēdējiem spēkiem. Cilvēki stāvēja, skatījās un nekustināja ne pirksta. Lielās apgaismošanas mašīnas, ventilatorus un sūkņus apkalpoja inženieri, aiz pārmērīga noguruma tikko turēdamies kājās. Salstoša-

jiem strādnieku pūļiem pievienojās neskaitāmi ziņkārīgie, kurus šurp bija atvilinājusi šausmu atmosfēra. Ik stundu no vilcieniem izbira jauni atbraucēju bari. Hobokenas-Maiksitijas dzelzceļa līnijas ienākumi auga augumā. Vienas nedēļas laikā tā ieņēma divus miljonus dolāru; sindikāts nekavējoties paaugstināja braukšanas maksu. Tuneļa hotelis bija stāvgrūdām pilns ar laikrakstu reportieriem. Tūkstošiem automašīnu joņoja cauri gruvešu pilsētai, vezdamas dāmas un kungus, kas vēlējās apmierināt ziņkārību, palūkoties uz nelaimes vietu. Tie aizrautīgi tērzēja, pļāpāja un veda līdz grozus ar bagātīgām brokastīm. Un visi ar slēptām šausmām vērās uz četriem dūmu stabiem, kas, celdamies no stikla jumtiem, bez mitas virpuļoja augšup zilajās oktobra debesīs. Tie bija dūmi, kurus ventilatori sūknēja laukā no ejām. Un tomēr tur iekšā atradās cilvēki! Stundām ilgi ziņkārīgie gaidīja, kaut arī nekas nebija redzams, jo līķus izvāca naktīs. No stacijas ēkas plūda saldena hlorkaļķa dvaka.

Attīrīšanai vajadzēja vairākus mēnešus laika. Vislielākās pūles prasīja darbs ejās ar koka balstiem, kuras lielāko tiesu bija izdegušas. Tikai sprīdi pa sprīdim varēja tikt uz priekšu. Līķi te gulēja kaudzēm. Lielākoties tie bija baismīgi sakropļoti, un reizēm nevarēja atšķirt, vai tas ir pārogļojies stabs vai cilvēks. Tie bija sastopami ik uz soļa. Mirušie gulēja zem gruvešiem, slēpās aiz apdegušiem baļķiem un atņirgtiem zobiem raudzījās pretī cilvēkiem, kas lauzās uz priekšu. Baismīgajā mirušo valstībā arī drosmīgākos sagrāba šausmas.

Alans, kā vienmēr, nenogurdināmi turējās priekšgalā.

Kapličās un slimnīcu palātās norisinājās satriecoši skati, kādi redzami vienmēr pēc katastrofām. Raudošas sievietes un vīrieši, vai bez prāta aiz pārdzīvojuma sāpēm, meklē savus piederīgos, atrod, vaimanā, zaudē samaņu. Tomēr lielāko tiesu nelaimīgos nebija iespējams pazīt.

Mazā krematorija netālu no Maiksitijas darbojās dienu un nakti. Dažādu ticību un sektu garīdznieki, pildīdami savu pienākumu, pārmaiņus vadīja skumjo ceremoniju. Augām naktīm mazā krematorija mežā bija spoži apgaismota, bet hallē joprojām stāvēja bezgalīgas koka zārku rindas.

Pie sagrautās urbjmašīnas vien atrada četrsimt astoņdesmit līķus. Gala rezultātā katastrofa bija aprijusi divi tūkstoši astoņsimt septiņpadsmit strādnieku dzīvības.

Tiklīdz bija novāktas urbjamās mašīnas drupas, pēkšņi acīm atklājās tumšs caurums. Urbji bija pavēruši eju milzīgā, tukšā telpā. Starmešu gaismā varēja saskatīt, ka ala bija aptuveni simt metru plata; dziļums mērens: akmens atsitās pēc trīsarpus sekundēm, kas atbilda sešdesmit metriem.

Pilnīgi droši katastrofas iemeslu nekad neizdevās noskaidrot. Taču ievērojamākās autoritātes domāja, ka ķīmiskas sairšanas rezultātā radusies tukšā telpa bijusi pilna ar gāzēm, kas ieplūdušas ejā un spridzināšanas laikā eksplodējušas.

Alans tai pašā dienā sāka pētīt atvērušos alu. Tā bija apmēram tūkstoš metru gara, pilnīgi sausa aiza. Pamatu un sienas veidoja nepazīstamā, irdenā, stipri

radioaktīvā rūda, kuru ģeologi bija nosaukuši par submarīnu.

Ejas saveda kārtībā. Inženieri regulāri braukāja pa dzelzceļa līniju visā garumā.

Bet darbs stāvēja uz vietas.

IX

Alans publicēja ziņojumu streikojošiem strādniekiem. Viņš deva tiem trīs dienas laika apdomai, vai tie vēlētos atkal stāties pie darba, pretējā gadījumā varot uzskatīt sevi par atlaistiem.

Maiksitijas akmeņainajos laukos ļaužu masas pulcējās mītiņos. Sešdesmit tūkstoši cilvēku, cieši cits pie cita saspiedušies, ielenca desmit tribīnes (vagonus), no kurām tika vienlaikus runāts.

Saltajā, dūmakainajā oktobra gaisā nemitīgi skanēja vieni un tie paši vārdi: tunelis ... tunelis . . . Maiks ... katastrofa ... trīs tūkstoši cilvēku ... sindikāts un atkal: tunelis ... tunelis . ..

Tunelis bija aprijis trīs tūkstošus cilvēku dzīvību, šausmas un bailes sagrābušas strādnieku armijas. Cik tur trūka, un katrs no tiem būtu kvēlojošā dzīlē pārogļojies, noslāpis, cik viegli var atkārtoties līdzīga katastrofa, varbūt pat vēl lielāka! Kas zina, var uzbrukt vēl drausmīgāka nāve. Šermuļi skrēja pār kauliem, jau iedomājoties «elli» vien. Strādniekus turēja savā varā masu psihozei līdzīgas bailes. Šīs bailes pārsviedās uz darba vietām Azoru salās, Bermuda salās un Eiropā. Arī tur darbs stāvēja uz vietas.

Sindikāts bija uzpircis dažus strādnieku vadoņus un nosūtījis tos uz runātāju tribīnēm.

Uzpirktie aģitēja, lai streikotāji nekavējoties atsāktu darbu.

— Mēs esam sešdesmit tūkstoši! — viņi kliedza. — Kopā ar strādniekiem no citām stacijām un palīg-uzņēmumiem mūsu ir simt astoņdesmit tūkstoši! Ziema jau pie durvīm! Ko lai iesāk? Mums ir sievas un bērni. Kur lai ņem ko mutē bāzt? Mūsu dēļ algas viscaur darba biržā noslīdēs zemē, un mūs nolādēs!

Tas bija katram skaidrs. Runātāji atgādināja sajūsmu, ar kādu strādnieki bija ķērušies pie darba, labās attiecības starp strādniekiem un sindikātu, samērā augstās algas.

— «Šķīstītavā» un «ellē» viens otrs, kas citur lāgā nederēja ne par zābaku spodrinātāju, ne ielu slaucītāju, nopelnīja dienā savus piecus sešus dolārus. Ir tā vai nav?

Norādīdami strādnieku ciematu virzienā, viņi kliedza:

— Paskatieties uz savām mājām, dārziem, rotaļu laukumiem! Jums ir pirtis, lasītavas. Maiks jūs pataisījis par cilvēkiem, un jūsu bērni aug tīri un veseli. Ciķāgā un Ņujorkā jums nebūs glābiņa no utīm un blaktīm.

Runātāji uzsvēra, ka sešu gadu laikā neesot atgadījusies neviena lielāka nelaime un sindikāts darīšot visu iespējamo aizsardzības labā, lai tamlīdzīgas katastrofas vairs nekad nenotiktu.

Pret to nebija ko iebilst. Nē! Bet pēkšņi visus atkal sagrāba bailes, un nekāda pasaules vara nespēja neko panākt. Strādnieki kliedza, svilpa, apmētāja akmeņiem runātājus un bez aplinkiem teica tieši acīs, ka tos uzpircis sindikāts. «Lai neviens ir pirkstu ne-

kustina nolādētā tuneļa laba!» Tas bija pārējo runātāju vadmotīvs.

— Neviens!

Un dārdoši aplausi, kas izskanēja jūdzēm tālu, izteica vispārēju piekrišanu. Šie runātāji uzskaitīja visas briesmas, kādas draud celtniecībā. Uzskaitīja visus upurus, kādus tunelis prasījis jau pirms katastrofas. Sešu gadu laikā veselus tūkstoš astoņus simtus! Vai tas nebija nekas? Vai tad neviens nedomāja par tiem tūkstoš astoņsimt sabrauktajiem, sašķaidītajiem, nosistajiem? Viņi runāja par krampjiem, kādus simtiem cilvēku cieta nedēļām ilgi un dažiem vajadzēs ciest visu mūžu.

— Maika īstā seja atklājusies pilnībā! — auroja runātāji (daļēji tos bija uzpirkušas kuģniecību sabiedrības, kas vēlējās, cik iespējams, novilcināt tuneļa pabeigšanu). — Maiks nav strādnieku draugs! Meli un viltus! Maiks ir kapitālistiskais bende! Lielākais bende, kāds jebkad zemes virsū bijis. Vilks avs ādā! Viņš nodarbina simt astoņdesmit tūkstošus strādnieku! Divdesmit tūkstošus ellišķīgā darbā nodzītus cilvēkus viņš ik gadus apārstē savās slimnīcās, bet pēc tam aiztrenc pie velna — kropļi uz visu mūžu! Lai sapūst uz ielām, lai izlaiž garu nabagmājās! Maikam vienalga. Kāds milzums cilvēku šais sešos gados iznīcināts! Diezgan! Lai Maiks pameklē sev mocekļus citur! Lai dabū melnos no Āfrikas, vergus savai «ellei», lai atpērk no valdībām noziedzniekus un cietumniekus! Paskatieties tur uz to zārku rindu! Divu kilometru garš gājiens, zārks pie zārka! Izlemiet!

Aurošana, dimdoņa, rēcieni! Tāda bija atbilde.

Dienām ilgi cīņas bangas Maiksitijā vēlās te uz vienu, te uz otru pusi. Tūkstošiem reižu tos pašus argumentus atkārtoja «par» un «pret».

Trešajā dienā runāja Alans pats.

Priekšpusdienā viņš bija nodevis kremācijai Modu un Edīti, bet pēcpusdienā, vēl skumju un sāpju plosīts, uzrunāja tūkstošgalvaino ļaužu jūru. Jo ilgāk viņš runāja un skaļāk kliedza ruporā, jo vairāk juta atgriežamies senāko spēku, senāko ticību savam darbam.

Par Alana runu ziņoja metru lieli plakāti, to vienlaikus izkliedza dažādās gruvešu lauka vietās vācu, franču, itāliešu, spāņu un krievu valodās. Simtos tūkstošos eksemplāru to izplatīja pa visu zemeslodi. To pašu brīdi runa tika septiņās valodās izbazūnēta ruporā Bermuda un Azoru salās, Finisterā un Biskajā.

Alanu sagaidīja ar klusēšanu. Kad viņš spraucās cauri pūlim, ļaudis pašķīrās un viens otrs pat dzīrās pacelt cepuri. Ne skaņas, ledains klusums iezīmēja ceļu, kur pārtrūka un sastinga visas sarunas. Tiklīdz Alans parādījās uz preču platformas ļaužu jūras vidū — tas pats Maiks, ko visi pazina, kas ar katru pārmijis kādu vārdu, kam ikviens spiedis roku, Maiks, kura baltie, spēcīgie zobi palikuši atmiņā visiem, tiklīdz viņš parādījās, «Tēvoča Toma» zirgu dzinējs, — ļaužu jūra strauji saviļņojās, notika stihiska masu pārgrupēšanās, milzu armijas krampjaina savilkšanās, līdzīgi ķīļiem, kurus hidrauliskas preses dzen uz centru, un visas pārvietošanās laikā nebija dzirdama ne skaņa.

Alans skaļi kliedza megafonā. Katru teikumu viņš kā taurēdams iztaurēja uz visām četrām debess pusēm.

— Te es stāvu, lai runātu ar jums, tuneļa vīri! — viņš uzsāka. — Es esmu Maiks Alans, un jūs mani pazīstat! Jūs kliedzat, ka es esot nogalinājis trīstūkstoš cilvēku! Tie ir meli! Liktenis ir spēcīgāks par cilvēku. Darbs ir nogalinājis šos trīs tūkstošus! Darbs ik dienas nogalina simtiem cilvēku zemes virsū. Darbs ir cīņa, bet cīņā vienmēr ir kritušie! Vienā pašā Ņujorkā, ko jūs pazīstat, darbs ik dienas nogalina divdesmit piecus cilvēkus! Bet nevienam nenāk ne prātā pamest Ņujorkā darbu! Jūra ik gadus nogalina divdesmit tūkstošu cilvēku, bet nevienam nenāk ne prātā pamest darbu uz jūras. Jūs esat zaudējuši draugus, tuneļa vīri, es zinu! Arī es esmu zaudējis draugus — tāpat kā jūs! Mēs esam līdzīgi. Tāpat kā darbā, arī bēdās mēs esam biedri! Tuneļa vīri...

Viņš centās atkal iekvēlināt entuziasmu, kas strādnieku armijas visus šos sešus gadus bija mudinājis veikt gandrīz neiespējamo. Sacīja, ka neceļot tuneli sev par prieku. Ka tunelim jābūt draudzības saitei starp Ameriku un Eiropu, jāsavienojot divas pasaules, divas kultūras. Ka tunelis došot maizi tūkstošiem. Tunelis netiekot radīts, lai padarītu bagātākus atsevišķus kapitālistus, bet tikpat labi piederot tautai. Tieši tas esot viņa nodoms.

— Jums pašiem, tuneļa vīri, tur lejā pieder tunelis. Jūs visi esat sindikāta akcionāri!

Alans juta, ka dzirkstīte pārskrēja uz ļaužu jūru. Izsaucieni, kliedzieni, sakustēšanās! Kontakts bija radies...

— Es pats esmu strādnieks, tuneļa vīri! — Alans kliedza. — Tāds pats strādnieks kā jūs. Es ienīstu gļēvuļus! Nost ar gļēvuļiem! Bet drosmīgie lai

paliek! Darbs nav vienīgi līdzeklis, lai apmierinātu izsalkumu! Darbs ir ideāls. Darbs ir mūsu laiku reli-ģija!

Saucieni.

Visi apstākļi bija Alanam labvēlīgi. Bet, kad viņš uzaicināja atsākt darbu, pēkšņi visapkārt no jauna iestājās stindzinošs klusums. Bailes atkal bija visus sagrābušas savā varā ...

Alans bija kauju zaudējis.

Vakarā strādnieku vadoņi noturēja apspriedi, kas ilga līdz agram rītam. No rīta pilnvarotie paskaidroja, ka viņi vairs nestrādāšot.

Okeāna un Eiropas stacijas pievienojās saviem amerikāņu biedriem.

Šai rītā Alans atlaida simt astoņdesmit tūkstošus cilvēku. Četrdesmit astoņu stundu laikā strādniekiem vajadzēja atbrīvot dzīvokļus.

Tunelis klusēja. Maiksitija šķita kā izmirusi.

Tikai šur tur ar šauteni rokā stāvēja sardzē kareivji.

PIEKTĀ DAĻA

Edison-Bio» sabiedrība šai laikā guva pasāža kainu peļņu. Tā savās filmās demonstrēja pat pašas katastrofas norisi tunelī(!), skriešanos ejās ar nāvi. Rādīja sapulces, Maiku runas laikā. Visu.

Arī laikrakstiem nauda nāca kā pa reni, un izdevēju maki krietni pildījās. Katastrofa, glābšanas darbi, masu mītiņi, streiks — tie bija lielgabalu šāviņi, kas satrauca šausmu un sensāciju kāro avīžu lasītāju pulku uz visas zemeslodes. Laikrakstus raušus rāva no rokām laukā.

Piecu kontinentu strādnieku prese attēloja Maiku Alanu kā sava laikmeta spokainu parādību, notašķītu asinīm un dubļiem, apkrāvušos ar savu upuru galvām, ar bruņu plāksnēm nosegtiem naudas skapjiem rokās. Visu valstu rotācijas mašīnas ik dienas plosīja viņu gabalos. Tuneļa sindikāts tika pielikts pie kauna staba un apzīmogots par nežēlīgāko vergturi, kādu pasaule jebkad redzējusi, par atbaidošāko kapitālisma tirānu.

Atlaisto strādnieku nostāja kļuva draudīga. Bet arī Alans ieņēma līdzīgu attieksmi. Pie visām barakām, stabiem un ielu stūros parādījās ziņojums: «Tuneļa vīri! Sindikāts neļaus pielikt roku ne naglai! Mēs

paskaidrojam, ka visās sindikāta ēkās uzstādīti ložmetēji! Un brīdinām, ka nedomājam dzīt jokus!»

No kurienes šim Maikam pēkšņi radušies ložmetēji? Atklājās, ka ieroči slepeni uzstādīti jau pirms daudziem gadiem — visādiem gadījumiem! Maiks nebija ar pliku roku ņemams!

Tieši četrdesmit astoņas stundas pēc atlaišanas strādnieku ciematos vairs nebija ne ūdens, ne gaismas. Ja negribēja, lai nonāktu līdz kaujai ar sindikātu, tad neatlika nekas cits kā iet savu ceļu.

Tomēr aiziet padevīgi un klusiņām tuneļa vīri nevēlējās. Viņi gribēja pasaulei sevi atgādināt, vēl pirms aiziešanas sevi parādīt.

Nākamajā dienā piecdesmit tūkstoši tuneļa vīru devās uz Ņujorku. Viņi brauca piecdesmit vilcienos, un pulksten divpadsmitos lielā strādnieku armija ieradās Hobokenā. Policijai nebija nekāda iemesla aizliegt šīm ļaužu masām ieeju Ņujorkā: katram ir tiesības to apmeklēt. Taču telefoni policijas iecirkņos strādāja nepārtraukti, jo pilsētā ieradušos ļaužu pūli vajadzēja uzmanīt. Hudzonas tunelī divas stundas bija slēgta gandrīz vai visa satiksme. Gājiena dalībnieki garu garā rindā virzījās tam cauri, un velvēs dārdēdami atbalsojās strādnieku soļi un dziesmas.

Iznākot no tuneļa, visa lielā strādnieku armija sakārtojās demonstrācijai un iegriezās Kristofera ielā. Priekšgalā, mežonīgi grandot, soļoja orķestris. Tad nāca karognesēji ar karogu, ko greznoja sarkans uzraksts: «Tuneļa strādnieki». Tālāk nesa neskaitāmus Internacionālās strādnieku līgas sarkanos karogus, aiz tiem pāri galvām plīvoja simtiem visu pasaules tautu karogu: pašā priekšā Savienoto Valstu zvaigžņotais un britu nacionālais karogs, tad sekojošu

valstu karogi: Kanādas, Meksikas, Argentīnas, Brazīlijas, Čīles, Urugvajas, Venecuēlas, Haiti, Francijas, Vācijas, Itālijas, Dānijas, Zviedrijas, Norvēģijas, Krievijas, Spānijas, Portugāles, Turcijas, Persijas, Holandes, Ķīnas, Japānas, Austrālijas, Jaunzēlandes.

Raibajam karogu mežam nopakaļ lumzāja nēģeru bari. Viena daļa nēģeru bija iesvēlusies nevaldāmā niknumā, tie bolīja acis un bezjēdzīgi bļaustījās, bet citi palika kā bijuši lāga meļnie zēni, kas, plati smaidīdami, rādīja savus baltos zobus un retajām dāmām, kas uzdrīkstējās nākt pretī, izteica nepārprotamus mīlestības piedāvājumus. Viņu vidū pacēlās plakāts ar milzu burtiem: «Elles vīri». Tiem sekoja pulciņš, kas nesa karātavas. Pie karātavām šūpojās lupatu lelle: Alans!

Apaļajā galvā bija uzbāzta liesmaini sarkana parūka, izgatavota no veca maisa, baltie zobi uzzīmēti ar krāsu. No zirgu segas bija sadiegts plats apmetnis, līdzīgs Maika visiem pazīstamajam, brūnajam mētelim.

Pakārtajam pa priekšu nesa lielu plakātu ar uzrakstu:

Maiks Alans, 5000 cilvēku slepkava.

Pāri galvu, bērētu, cepuru un iedauzītu katliņu straumei, kas plūda pa Kristofera un Vašingtona ielu uz Brodvejas pusi, zvalstījās vesela rinda tamlīdzīgu putnu biedēkļu.

Aiz Alana virvē šūpojās Loids. Izbāzteņa galva bija nokrāsota riekstu brūna, acis un atvieztie zobi atbaidoši. Plakāts, ko nesa šai indiāņu mūmijai pa priekšu, vēstīja:

Loids, miljardu zaglis.

Pārtiek no cilvēku gaļas.

Tad sekoja Hobijs gaišu salmu parūku galvā, tik tieviņš, ka plīvoja līdzīgi karogam. Uz viņa plakāta bija rakstīts:

Hobijs.

Knapi izsprucis no velna nagiem, pakārts.

Nākamais bija S. Vulfs. Biezas, sarkanas lūpas un dūres lieluma melnas acis, galvā sarkana feska. Ap kaklu savērtas diedziņā karājās vairākas lelles.

Krāpnieku čempions!

Ebrejs S. Vulfs ar savu harēmu!

Cits aiz cita parādījās pazīstami finansisti un dažādu staciju galvenie inženieri. To vidū sevišķi izcēlās Azoru salu Resnais Millers. Apaļš kā balons, galvas vietā uzlikts tikai vecs katliņš.

Gards kumosiņš ellei!

Pūlim pa vidu maršēja desmitiem dažādu orķestru, kas visi spēlēja vienlaikus un piepildīja Brod-vejas aizu ar tik apdullinošu rīboņu un šķindoņu, it kā uz asfalta sabirtu un reizē plīstu tūkstošiem logu rūšu. Strādnieki auroja, svilpa, smējās, visu mutes piepūlē pletās un šķiebās. Atsevišķas nodaļas dziedāja internacionāli, citas marseljēzu un vēl citas klaigāja juku jukām, kas vien iešāvās prātā. Bet juceklīgā trokšņa pamatā bija soļu raksts un dipoņa. Smago zābaku dobjā takts, kas stundām ilgi atkārtoja vienu un to pašu: tunelis, tunelis, tunelis. . .

It kā tunelis pats būtu ieradies Ņujorkā, lai demonstrētu.

Kāda grupa procesijas vidū saistīja visu uzmanību. Tai pa priekšu nesa visu tautību karogus un sevišķi lielu plakātu:

Maika kropļi!

Te gāja vīri, kuriem trūka vai nu roka, vai kāja; dažs steberēja uz koka stumbeņa, un daži, balstīdamies pat uz diviem kruķiem, šūpojās uz priekšu kā zvani. Aiz viņiem klunkuroja strādnieki dzeltenām, slimīgām sejām. Tie slimoja ar «krampjiem».

Tuneļa vīri soļoja kolonās pa desmit rindā, un viss gājiens izstiepās vairāk nekā piecu kilometru garumā. Tā aste nupat tikai izlīda no Hudzonas tuneļa, bet galva jau bija sasniegusi Volstrītu. Tuneļa strādnieku armija disciplinēti maršēja cauri Brodvejai, automašīnu riepu nogludinātajās ielās vēl nākamajā dienā manīja apavu naglu iespiestās zīmes. Satiksme bija pārtraukta. Bezgalīgas tramvaju, pajūgu, automašīnu rindas gaidīja gājiena beigas. Dzīvokļu un veikalu logi pilni ziņkārīgo. Visiem gribējās redzēt tuneļa vīrus, kas dzeltenām raktuvju strādnieku sejām, sastrādātām rokām un sagumušām mugurām snāja garām savos smagajos zābakos. Viņiem līdzi nāca tuneļa baismu atmosfēra. Viņi visi bijuši tur, tumšajās ejās, kur nāve pievārējusi viņu biedrus. Šais rindās dzirdēja šķindam važas, no šiem cilvēkiem vēdīja ieslodzīto un beztiesīgo dvaka.

Fotogrāfi steidzās izdarīt uzņēmumus, kinooperatori filmēja. No frizētavām skrēja ārā vīrieši ar ziepju putām uz vaigiem, salvetēm ap kaklu, no apavu veikaliem — dāmas ar vienu kurpi kājā, no

apģērbu veikaliem raudzījās laukā pircēji bez svārkiem un daži pat apakšbiksēs. Preču namu pārdevējas, apkopējas un kantoru darbinieces no pirmā līdz divdesmitajam stāvam, sasarkušas aiz uztraukuma un ziņkārē degdamas, kārās laukā no logiem bīstami tālu pāri dzegai. Sievietes klaigāja, spiedza un vēdināja ar mutautiņiem. Taču apdullinošā trokšņa vilnis, kas bangoja no ielas, pacēla viņu spalgo kliegšanu augstāk, tāpēc tā nebija dzirdama.

Kādā necilā automašīnā, kas līdz ar simtiem citu gaidīja palojošās ļaužu straumes vidū, sēdēja Loids un Etele. Etele trīsēja aiz satraukuma un ziņkāres. Viņa vienā laidā sauca:

— Paskaties uz viņiem! ... Paskaties tikai! ... Skaties! Skaties!

Viņa slavēja laimīgo gadījumu, kas ļāvis ietikt pašā biezākajā burzmā.

— Tēt — viņi nes Alanu! Paklau! Vai tu redzi?

Un Loids, kurš sēdēja, ierāvies mašīnas pakaļējā

sēdeklī un raudzījās laukā pa mazu lodziņu, vienaldzīgi atteica:

— Es redzu, Etel!

Kad garām nesa Loidu pašu, viņa sāka skaļi un līksmi smieties.

— Tēt, tas esi tu!

Piecēlusies no savas vietas, viņa apkampa tēvu.

— Tu tas esi, vai redzi?

— Es redzu, Etel.

Kad garām soļoja «elles» vīri, Etele pieklauvēja pie rūts. Nēģeri, plati smaidīdami, pieplacināja ķie-ģeļsārtās plaukstas pie stikla. Taču viņi nevarēja palikt stāvam, jo aizmugurējie mina uz papēžiem.

— Never tikai logu vaļa, bērns! — Loids rāmi aizrādīja.

Kad tuvojās Maika «kropļi», Etele sajauca uzacis.

— Tēt! — viņa sacīja svešādā balsī. — Vai tu redzi tos?

— Redzu, bērns.

Otrajā dienā Etele lika izdalīt «Maika kropļiem» desmittūkstoš dolāru.

Viņas prieks izgaisa kā nebijis. Eteles sirdī pēkšņi uzbangoja neizprotams rūgtums pret dzīves īstenību.

Pavērusi lodziņu uz šofera kabīni, viņa uzsauca:

— Brauciet! !

— Nevaru! — atbildēja šoferis.

Tomēr Eteles labais garastāvoklis drīz vien atgriezās.

Pēc brīža viņa jau smējās par japāņiem, kas ašiem solīšiem tipināja ar savu grupu uz priekšu.

— Tēt, vai redzi japāņus?

— Redzu, Etel, — sekoja Loida stereotipiskā atbilde.

Loids labi saprata, ka viņi abi ik mirkli atrodas dzīvības briesmās, taču neieminējās par to ne ar vārdu. Viņš nebaidījās, ka viņu varētu nogalināt, bet zināja, ka, tiklīdz kāda balss iesauktos: «Tā ir Loida mašīna!» — ziņkārīgie to ielenktu un saspiestu. Viņus pašus — bez kāda ļauna nolūka! — izvilktu un samītu. Labākajā gadījumā Etelei un viņam rastos izdevība iet gājienam līdzi cauri Ņujorkai, sēžot uz divu nēģeru pleciem, — bet šādas izredzes viņu nemaz nesajūsmināja.

Viņš apbrīnoja Eteli, kuru apbrīnoja pastāvīgi. Viņa ne drusku nedomāja par briesmām! Šai ziņā ta bija ļoti līdzīga savai mātei.

Loids atcerējās kādu gadījumu Austrālijā, toreiz, kad viņi vēl bija mazi ļaudis. Eteles mātei uzbruka nikns dogs. Un ko darīja viņa? Sapļaukāja suni un sašutusi uzsauca: «You go on, you!» [22]

Un suns nezin kāpēc tiešām atkāpās. Loidam tas patlaban iešāvās prātā, un viņa sejā iegūla rievas — viņš smaidīja.

Tobrīd motors sāka dūkt un mašīna sakustējās.

Loids pastiepa uz priekšu savu izkaltušo mūmijas galvu un sāka smieties, smejoties viņam pa zobu starpu šaudījās mēle. Viņš izskaidroja Etelei, kādās briesmās viņi turpat vienu stundu ilgi atradušies.

— Es nebaidos, — Etele sacīja un smaidīdama piebilda: — Kas tad no cilvēkiem ko baidīties?

— Tā ari vajag, bērns. Tāds, kurš baidās, dzīvo tikai pa pusei.

Etelei bija divdesmit seši gadi, pilnīgi patstāvīga, viņa tiranizēja tēvu, taču Loids vēl arvien ar viņu apgājās kā ar mazu meitēnu. Viņa arī neko neiebilda, jo galu galā viņš tomēr darīja tā, kā vēlējās meita.

Kad karogu sārtenais mežs sasniedza sindikāta ēku, strādnieki ieraudzīja, ka nama smagās durvis slēgtas un abu pirmo stāvu logiem nolaisti dzelzs aizvirtņi. Pie fasādes četrsimt logiem neparādījās neviena seja. Uz granīta kāpnēm masīvo durvju priekšā stāvēja viens vienīgs policists. Milzīga auguma resns īrs pelēkā formas ģērbā, ar pelēku kasku un ādas siksniņu zem sārtā dubultzoda. Viņam bija apaļa seja kā mēness, klāta iesarkani zeltainiem bārdas rugājiem, zilas, jautras acis, kas vēroja šurp plūstošo strādnieku armiju; viņš, labsirdīgi smaidīdams un mierinā-

dams, cēla roku — milzīgu roku baltā vilnas cimdā, līdzīgu lāpstai, pilnai ar sniegu, — un, vienā laidā sulīgi, guldzoši smiedamies, atkārtoja:

— Rāmu garu, puiši! Rāmu garu, puiši!

It kā nejauši tobrīd pa Painstrītu lēnā gaitā brauca trīs spožas ugunsdzēsēju tvaika mašīnas ar uzrakstu «Uz depo», demonstrācijas aizkavētas, tās apstājās un pacietīgi gaidīja; no spožajiem misiņa skursteņiem skaidrajā gaisā stīdza tieva, balta dūmu strūkliņa, virs tērauda korpusiem nemitīgi trīsuļoja tveice.

Protams, jāpiebilst, ka labsirdīgi smaidošajam īram ar lielajām, baltajām rokām nebija ne visniecīgākā ieroča, pat ne rundziņas, vienīgi kabatā atradās svilpīte. Tiklīdz viņš būtu spiests šo svilpīti lietot, tā minūtes laikā trīs spožās un nevainīgi gaidošās mašīnas, kas aiz spēka pārpilnības viegli drebēja, iešļāktu pūlī deviņi tūkstoši litru ūdens; pēc tam vēl atritinātos četrus metrus platais rullis, kas, neviena neievērots, bija piestiprināts' pie otrā stāva logu dzegas, un lieliem burtiem iekliegtu ielā: «Uzmanību! Ēkas iekšienē atrodas divsimt policistu. Uzmanību!»

Taču lielajam sārtvaidzim īram nebija nekādas vajadzības ķerties pie svilpes.

Vispirms sindikāta ēkas četrsimt logos iesitās apdullinoša aurošana, bangojoša rēkoņa, kurā juceklīgās mūzikas grāvieni pilnīgi noslāpa. Pēc tam kāra Maiku! Atskanot neprātīgam troksnim, viņu vairākas reizes parāva pie karātavām augšā un atkal nolaida lejā. Valgs pārtrūka, un Maiks, nevarīgi svaidīdamies, nokrita demonstrantiem uz galvām. Virvi atkal sasēja, un eksekūcija spalgu svilpienupavadījumā tika atkārtota. Tad kāds vīrs, nostājies uz divu cilvēku

pleciem, teica īsu runu. Vētrainajā troksnī nebija dzirdams neviens vārds, pat ne balss skaņa. Tomēr runāja vīra sašķobītā seja, sparīgā roku vēcināšana, krampjaini sažņaugtie pirksti, ar kuriem viņš mīcīja vārdus un tad svieda tos pūlī. Ar putām uz lūpām viņš kratīja abas dūres pret sindikāta ēku, ar to viņa runa beidzās, un ikviens bija visu sapratis. Kā viesulis nogranda kliedzienu orkāns. Tas aizskanēja līdz pat Baterijai.

Iespējams, ka beigās tomēr vajadzētu laist darbā ugunsdzēsēju šļūtenes, jo satraukums ēkas priekšā pamazām sakāpa līdz mežonīgam fanātismam. Taču pats demonstrācijas raksturs nepieļāva eksploziju, kas resno īru būtu saspiedusi plakanu un kā nebijušas aizslaucījusi visas trīs ugunsdzēsēju šļūtenes. Kamēr divi tūkstoši demonstrantu stāvēja ēkas priekšā, četrdesmit astoņi tūkstoši ar automātisku, vienmērīgu enerģiju spiedās tiem virsū. Tāpēc citādi nemaz nevarēja būt, — pienāca brīdis, kad tie divi tūkstoši, kas, raugoties izmirušajā ēkā, bija iedegušies satraukumā, tika grūsti ar tādu sparu, ka, līdzīgi pneimatiskās šautenes šāviņam, izlingoja cauri Volstrītam.

Vairāk nekā divas stundas ap sindikāta ēku mutuļoja tik ellišķīgs tracis, ka klerki un stenogrāfistes dabūja pasvīst baiļu sviedrus.

Mežonīgā rēkoņa aizplūda cauri Pirlstrītam un Bo-veri, augšup uz Trešo un Piekto avēniju, kur miljonāri sacēluši savas bezgaumīgās pilis. Tās slējās drūmi, bez mazākām dzīvības zīmēm. Skaļie, kūpošie sviedri aizlocījās gājienā gar pieklusušajiem miljoniem, kas slēpās aiz nocietinājumiem. Pie Loida dzeltenās, laika zoba mazliet apbružātās renesanses stila pils, ko no ielas atdalīja dārzs, gājiens atkal apstā-

jās, jo vajadzēja «pakārt» Loidu. Loida māja šķita tikpat klusa un izmirusi kā pārējās. Vienīgi pa pirmā stāva stūra logu raudzījās laukā kāda sieviete. Tā bija Etele. Bet neviens gan nespēja iedomāties, ka to varētu uzdrīkstēties kāds no Loidiem, tāpēc visi noturēja Eteli par vienu no kalponēm.

Gājiens devās gar Centrālo parku uz Kolumba skvēru. No turienes atpakaļ uz Medisona skvēru. Šeit lelles, graujot fanātiskai rēkoņai, tika sadedzinātas.

Tās bija demonstrācijas beigas. Tuneļa strādnieki izklīda. Viņi pazuda krodziņos pie īstriveras, un apmēram pēc stundas lielā Ņujorka tos jau bija aprijusi.

Bija izziņots, ka pulksten desmitos atkal jāsapulcējas pie tuneļa stacijas Hobokenas.

Bet šeit strādniekus sagaidīja liels pārsteigums: staciju ielenkuši policisti, visur viņi atdūrās pret to platajām krūtīm. Tuneļa vīri ieradās pamazām, cits pēc cita; ilgi klaiņojot, kliedzot un dzerot alkoholu, spars bija apsīcis, tāpēc viņiem pietrūka enerģijas pretestībai. Plakāti vēstīja, ka neprecētiem strādniekiem Maiksitijā vairs nav ko meklēt. Atpakaļ tiks vesti tikai ģimenes cilvēki.

Bars aģentu izdarīja stingru kontroli, un ik pa pusstundai vilcieni devās atpakaļ uz Maiksitiju. No rīta pulksten sešos aizgāja pēdējie.

ii

Kamēr pie sindikāta ēkas mūriem plosījās negantā vētra, Alans apspriedās ar S. Vulfu un sindikāta otro finansu direktoru — Rasmusenu.

Sindikāta finansiālais stāvoklis ne mazākā mērā

nelikās katastrofāls, kaut arī bija neapmierinošs. Uz nākamā gada janvāri tika gatavots otrā miljarda aizņēmums. Pašreizējos apstākļos par to, protams, nebija ko domāt. Neviens neparakstīsies ne par centu!

Dienvidu ejas eksplozijas dārdi Amerikas pusē un streika tracis atbalsojās visās pasaules biržās. Vērtspapīri nedaudzās dienās noslīdēja par divdesmit pieciem procentiem, jo katrs centās, cik vien iespējams, ātrāk no tiem atbrīvoties, nevienam nebija patikas apdedzināt gar tiem nagus. Nedēļu pēc katastrofas bankrots šķita neizbēgams. Taču S. Vulfs ar izmisuma pilnu piepūli metās balstīt grūstošo finansiālo milzi — un tas atkal stāvēja uz kājām! Vulfs uzbūra un publicēja kārdinošu bilanci, uzpirka veselu armiju biržu reportieru un pārplūdināja Vecās un Jaunās pasaules presi ar nomierinošiem komunikē.

Kurss nostiprinājās, kurss pārstāja slīdēt uz leju. Un S. Vulfs uzsāka kauju uz dzīvību un nāvi, lai to noturētu un atkal pamazām kāpinātu. Savā kantorī ēkas desmitajā stāvā viņš ar izmisīgu enerģiju, sēkdams un sprauslodams kā nīlzirgst izstrādāja kampaņas plānus.

Kamēr lejā auroja ļaužu jūra, viņš iepazīstināja Alanu ar saviem nodomiem. Viņš ieteica Resnā Mil-lera iecirknī ekspluatēt kālija un dzelzsrūdas slāņus. Izmantot spēkstaciju elektrisko enerģiju. Iegūt nelaimīgajā ejā submarīnu. Urbumi uzrādīja nogulumus caurmērā desmit metru biezumā — vesela bagātība! Vulfs vērsās pie Pittsburg Smelting and Refining Co. ar piedāvājumu. Lai sabiedrība izcērt rūdu, bet sindikāts apņemas ieguvi transportēt augšup. Par to S. Vulfs prasīja sešdesmit procentus no tīrās peļņas. Sabiedrība ļoti labi zināja, ka sindikāta stāvoklis ir

kritisks, un piedāvāja trīsdesmit procentus. Taču S. Vulfs zvērēja, ka drīzāk ļaus sevi dzīvu sadedzināt nekā piekritīs tik nekaunīgam priekšlikumam. Viņš nekavējoties uzsāka sarunas ar American Smelters, un Pitsburgas sabiedrība pasteidzās piedāvāt četrdesmit procentus.

Vulfs piekāpās līdz piecdesmit procentiem un piedraudēja, ka sindikāts vispār vairs neizvedīs ne sauju rūdas, tas gluži vienkārši cirtīs ejas vai nu virs, vai zem rūdas slāņiem. Beidzot vienojās par četrdesmit sešiem un vienu trešdaļu procenta. Par pēdējo trešdaļu S. Vulfs cīnījās kā masaī cilts karotājs, un Pitsburgas sabiedrības ļaudis apgalvoja, ka mīļāk sadarbotos ar pašu sātanu nekā ar šo haizivi.

Vulfs pēdējos divos gados bija manāmi pārvērties. Kļuvis vēl tuklāks un vēl vairāk nomocījās ar astmu. Tiesa, melno, garo skropstu ietvertās tumšās acis, kas pastāvīgi šķita krāsotas, vēl nebija zaudējušas savu viegli smeldzīgo austrumniecisko spožumu. Taču to liesmainais skatiens bija apsūbējis. S. Vulfs sāka stipri nosirmot. Bārdu viņš vairs nevalkāja īsi apgrieztu, tā bieziem kumšķiem apņēma zodu un abus vaigus. Ar vareno pieri, izvelbtajām, tālu vienu no otras stāvošajām acīm, plato, izliekto degunu viņam bija līdzība ar Amerikas bifeli, vientuļo savrupnieku, ko ganāmpulks izstūmis, jo tas visus pārāk tiranizējis. Šo iespaidu vēl pastiprināja asins izplūdumi zem acīm. Vulfs pēdējos gados cieta no pastāvīga asins pieplūduma galvā.

Tiklīdz aurošana lejā pieņēmās spēkā, S. Vulfs sarāvās, acis sāka nemierīgi šaudīties uz visām pusēm. Viņš nebija bailīgāks par citiem, bet pēdējo gadu drudžainais darbs bija sabeidzis viņam nervus.

Un tad — S. Vulfam bija ari vēl gluži citāda veida rūpes, gluži citāda, kuras viņš ar gudru ziņu nevienam neatklāja...

Pēc apspriedes Alans atkal palika viens. Viņš staigāja pa savu darbistabu no viena gala uz otru. Bija novājējis, acis likās apdzisušas un raudzījās skumji. Tiklīdz viņš palika vienatnē, viņu tūlīt sagrāba savā varā neizprotams satraukums un radās nepieciešamība kustēties, staigāt. Neskaitāmas reizes viņš gāja no viena istabas kakta otrā, nespēdams atbrīvoties no bēdām un rūpēm. Reizēm viņš palika stāvam un iegrima pārdomās. Taču pats nezināja, kur kavējās domas.

Vēlāk viņš piezvanīja uz Maiksitijas slimnīcu un apjautājās par Hobiju. Draugu mocīja drudzis, un pie viņa nelaida nevienu klāt. Beidzot Alans saņēmās un devās pastaigā. Vakarā viņš atgriezās mazliet atspirdzis un no jauna ķērās pie darba. Viņš iedziļinājās dažādos projektos par aizas izmantošanu, kas bija atklājusies zem okeāna dzīlēm. Tai vajadzētu tapt par lielu staciju, kur rastos iespēja iekārtot milzum plašas depo telpas un mašīnu halles. Sājā bezdibenī varētu sagāzt akmeņus no astoņdesmit kilometru garām, divkāršām ejām. Īstenībā vērtību nelaimīgajai aizai, kur miljoniem gadu nāve glūnīgi gaidījusi tuneļa strādniekus, nevarēja ne apsvērt, ne novērtēt. Projekti, kas nodarbināja Alana domas, aizgainīja smeldzīgās atmiņas. Ne mirkli viņš nedrīkstēja kavēties pie pagātnes notikumiem ...

Vēlu naktī viņš likās gulēt un bija priecīgs, ja izdevās pāris stundu pasnaust un netraucēja mokoši murgi.

Vienu vienīgu reizi viņš ēda vakariņas pie Loida.

Etele Loida pirms vakariņām ar viņu aprunājās. Viņa tik patiesi juta līdz Alana bēdām un tik dziļi pārdzīvoja Modās un Edītes nāvi, ka viņam radās gluži cits iespaids par šo sievieti. Etele pēkšņi likās daudz vecāka un saprātīgāka.

Dažas nedēļas Alans pavadīja tunelī, ne reizes neizbraukdams laukā.

Neliels pārtraukums darbā, kas parastos apstākļos prasītu neiedomājamus finansiālus upurus, īstenībā bija gluži vēlams. Gadiem ilgi strādājot bez atelpas, visi inženieri jutās pārguruši un ilgojās pēc atpūtas. Par strādnieku streiku Alans daudz nebēdāja. Neuztraucās ari tad, kad strādnieku apvienība, montieru, elektrotehniķu, dzelzs un betondarbu strādnieku, mūrnieku, galdnieku arodbiedrības izsludināja tunelim boikotu.

Pagaidām vajadzēja gādāt, lai uzturētu kārtībā ejas, ja negribēja tās īsā laikā aizlaist postā. Šim nolūkam Alana rīcībā bija astoņi tūkstoši liela inženieru un brīvprātīgo armija, kuru viņš sadalīja pa atsevišķiem ceļa posmiem. Ar pārcilvēcīgām pūlēm un patiesu varonību šie astoņi tūkstoši rūpējās par gigantisko uzņēmumu.

Tuksnesīgajā tunelī monotoni trinkšķēja reto vilcienu zvani. Tunelī valdīja miers, un visiem bija vajadzīgs ilgāks laiks, lai pierastu pie nāves klusuma ejās, kur senāk dienu un nakti nenorima darba duna. Dziļbūves tehniķi, dzelzskonstruktori, elektrotehniķi, mašīninženieri veica revīzijas braucienus pa Eiropas, Amerikas un Atlantijas iecirkņu ejām. Katra sliede, katrs gulsnis, kniede un skrūve tika pārbaudīti, atzīmēti nepieciešamie labojumi un pārveidojumi. Ģeodēzisti un matemātiķi rūpīgi pārmērīja eju stāvokli

un virzienu. Atkāpe no sākotnējā aprēķina bija visai niecīga. Vislielākā starpība bija Atlantijas ejā, Resnā Millera iecirknī — trīs metri horizontāli un divi metri vertikāli — diference, kas izskaidrojama ar instrumentu neprecizitāti, jo tos ietekmēja milzīgās akmens masas.

Liktenīgajā aizā dienu un nakti kāds tūkstotis pusē kailu, sviedros izmirkušu Pitsburgas Smelting Co. strādnieku urba, spridzināja un iekrāva submarīnu. Aizas tropiskajā tveicē darbs mutuļoja un dārdēja, it kā te nekas nebūtu noticis. Katras dienas produkcijai bija neaprēķināma vērtība.

Visur citur valdīja nāves klusums. Tuneļa pilsēta bija kā izmirusi. Vanemekers bija slēdzis savu preču namu, Tuneļa viesnīcas vārti aizdarīti. Strādnieku ciematos mitinājās sievietes un bērni — bojā gājušo atraitnes un bāriņi.

iii

Pret sindikātu uzsāktais tiesas process pēc dažām nedēļām tika apturēts, jo neapšaubāmi pierādījās, ka drausmīgajā katastrofā neviens nav vainojams.

Pa tiesas procesa laiku Alans bija palicis Ņujorkā. Bet tūlīt pēc tam devās prom.

Ziemu viņš pavadīja Bermuda un Azoru salās un dažas nedēļas Biskajā. Pēdējo reizi viņš bija redzēts Iešana salas spēkstacijā un tad pazuda nezināmā virzienā.

Alans visu pavasari palika Parīzē, kur dzīvoja kādā vecā viesnīcā Rišeljē ielā ar pieņemtu vārdu — tir-

gotājs C. Konors no Denveras. Neviens viņu nepazina, kaut gan visi bija simtiem reižu redzējuši viņa attēlu. Šo viesnīcu Alans bija izvēlējies tīšuprāt, lai izvairītos no ļaužu šķiras, kuru ienīda visvairāk: bagātajiem slaistiem un skaļajiem tukšo salmu kūlējiem, kas klejo no viesnīcas uz viesnīcu un smieklīgā svinīgumā ietur savas maltītes.

Alans dzīvoja gluži savrupi. Ik dienas pēcpusdienā viņš sēdēja pie apaļā marmora galdiņa vienas un tās pašas bulvāra kafejnīcas priekšā, klusi un vienaldzīgi raudzīdamies ielas trokšņainajā straumē. Laiku pa laikam viņš pacēla acis uz balkonu pāri pretī, hoteļa otrajā stāvā, kur pirms gadiem bija dzīvojis kopā ar Modu. Reizēm tur parādījās kāda sieviete gaišā ģērbā; tad Alans nespēja novērst no balkona acis. Katru dienu viņš devās uz Luksemburgas dārzu, tajā dārza daļā, kur rotaļājās simtiem bērnu. Te atradās sols, uz kura viņš bija sēdējis ar Modu un Edīti. Satriektais Alans stāvēja pie tā un noskatījās, kā draiskojas bērni. Tagad, kad bija pagājis pusgads, mirušie un sāpes pamazām ieguva pār viņu dīvainu varu. Pavasarī un vasarā viņš atkārtoja to pašu ceļojumu, kādā pirms gadiem bija devies kopā ar Modu un Edīti. Apmeklēja Londonu, Liverpūli, Berlīni, Vīni, Frankfurti, un visur viņu neatlaidīgi pavadīja drūmas, smeldzīgas atmiņas.

Viņš apmetās tanīs pašos hoteļos un lielāko tiesu tajās pašās istabās. Bieži, tuvodamies durvīm, kuras reiz bija vērušas Modās rokas, viņš pagausināja soli. Viņš prata labi orientēties visās šajās svešajās viesnīcās un gaiteņos. Daudzie raktuvju drūmajos pazemes labirintos aizritējušie gadi bija attīstījuši prasmi uztaustīt vajadzīgo ceļu. Naktis viņš pava-

dīja bez miega kādā atzveltnī, tumsā. Alans sēdēja nekustīgi, vaļā acīm. Dažreiz viņš paklusu šo to pateica, kā mēdza darīt, kad Moda vēl bija dzīva: «Ej nu gulēt, Moda!» — «Nebojā acis!»

Viņš nomocījās ar pārmetumiem, ka saistījis pie sevis Modu, kaut gan jau toreiz plānoja savu lielo pasākumu. Viņam šķita, ka nav nekad viņai pilnībā atklājis mīlestību, ka vispār nav viņu pietiekami mīlējis — ne tā, kā mīlēja tagad. Mocīdamies pašpārmetumos, atcerējās — viņu bija pat kaitinājuši Modās aizrādījumi, ka pametot to novārtā. Nē, viņš nebija pratis darīt laimīgu savu mazo, mīļo Modu. Iekaisušām acīm, bēdu apēnots, viņš sēdēja pagātnes istabās, kamēr ausa rīts. «Jau metas gaišs, putni sāk čivināt, vai tu dzirdi?» jautāja Moda. Un Alans čukstus atbildēja: «Jā, mīļotā, es dzirdu.» Un tad atgūlās.

Beidzot viņam iešāvās prātā iegūt atsevišķus priekšmetus no šīm sirdij svētajām telpām, kādu svečturi, pulksteni, rakstāmgalda piederumu. Hoteļu īpašnieki, uzskatīdami misteru Konoru par splīnīgu, bagātu amerikāni, uzprasīja nekaunīgi augstas cenas, bet Alans nekaulēdamies maksāja jebkuru summu.

Augustā Alans atgriezās no sava apkārtceļojuma atkal Parīzē un apmetās tai pašā viesnīcā Rišeljē ielā; viņš bija kļuvis vēl klusāks, drūmāks, ar salti zalgojošām acīm. Alans izskatījās kā garīgi slims cilvēks, kurš tik ļoti nodevies savām domām, ka nemana apkārtni. Nedēļām ilgi viņš nebilda ne vārda.

Kādā vakarā, ejot pa līkumotu, rosīgu ieliņu Latīņu kvartālā, Alans pēkšņi palika stāvam. Kāds bija saucis viņu vārdā. Taču visapkārt garām steidzās sveši, vienaldzīgi cilvēki. Negaidot viņš ieraudzīja

tepat acu priekšā lieliem burtiem nodrukātu savu agrāko vārdu.

Tas bija «Edison-Bio» spilgtais plakāts: «Maiks Alans, tuneļa konstruktors, un misters Hobijs, galvenais inženieris, sarunājas Maiksitijā ar līdzstrādniekiem.» — «Tuneļa vilcieni ceļā uz darba vietu un atpakaļ.»

Alans nezināja franču valodu, bet saprata afišas jēgu. Neizprotamas ziņkāres skubināts, viņš vilcinādamies iegāja tumšajā zālē. Patlaban rādīja sentimentālu filmu, kas viņu garlaikoja. Vienīgi kāda maza meitenīte, kas tanī tēloja un nedaudz atgādināja Edīti, spēja viņu pusstundu noturēt pārpildītajā telpā. La petite Yvonne [23], līdzīgi Edītei, runāja svarīgi, ar pieaugušu cilvēku nopietnību ...

Pēkšņi Alans izdzirda konferansjē minam savu vārdu, un tai pašā brīdī uz ekrāna parādījās «viņa pilsēta». Zaigojoša saule, aizsegusies ar putekļu un dūmu autu. Stacijas priekšā stāvēja inženieru grupa, pazīstamas sejas vien. Kā pēc signāla visa grupa pagriezās, lai sagaidītu lēnām piebraucošu automašīnu. Mašīnā sēdēja viņš pats un līdzās viņam — Hobijs. Hobijs paslējās un kaut ko uzsauca inženieriem, par atbildi tie sāka smieties. Ieraugot Hobiju, Alanu sagrāba trulas sāpes — možs, pārgalvīgs ... un tagad viņu tunelis samalis tāpat kā daudzus citus. Automašīna lēnām virzījās tālāk, un viņš redzēja sevi pieceļamies un noliecamies pār mašīnas malu. Viens no inženieriem par zīmi, ka sapratis teikto, pieskārās pie platmales.

Konferansjē skaidroja: «Ģeniālais konstruktors izdala rīkojumus saviem līdzstrādniekiem.»

Cilvēks, kurš bija pieskāries platmalei, negaidot pētoši ielūkojās publikā, raudzījās tieši uz viņu, uz Alanu, it kā būtu to pamanījis.

Tad Alans viņu pazina: šis vīrs bija Bērmanis, kuru desmitajā oktobrī nošāva.

Parādījās skrejošie tuneļa vilcieni: tie joņoja pa slīpo nogāzi lejup, ripoja augšup cits aiz cita, un tiem pāri cēlās putekļu mākonis.

Alana sirds nevaldāmi dauzījās. Viņš sēdēja kā apburts, uztraucies, seja dega kā ugunī, elpa rāvās sēcoši, grūdieniem, skatītāji līdzās pat sāka smieties.

Bet vilcieni traucās uz priekšu ... Alans piecēlās. Un tūlīt gāja prom. Paņēmis taksometru, viņš aizbrauca uz viesnīcu. Te viņš apjautājās pārvaldniekam par nākamo kuģi, kas dodas uz Ameriku. Pārvaldnieks, kurš vienmēr izturējās ļoti uzmanīgi pret Alanu un apgājās ar viņu kā ar smagu slimnieku, nosauca Kinera kuģu sabiedrības tvaikoni, kas rīt priekšpusdienā atejot no Liverpūles. Bet vakara ātrvilciens jau esot aizgājis.

— Pasūtiet nekavējoties speciālu vilcienu! — Alans sacīja.

Pārvaldnieks, pārsteigts par Alana balss noskaņu un runas veidu, raudzījās viņā. Kas šo misteru Ko-noru kopš pēcpusdienas tā pārvērtis? Šķiet, tas ir gluži cits cilvēks.

— Labprāt, — viņš atbildēja. — Vienīgi man būs jālūdz misteram Konoram zināmas garantijas .. .

Alans paspēra soli uz lifta pusi:

— Kāpēc? Pasakiet, ka vilcienu pasūta Maiks Alans no Ņujorkas.

Pārvaldnieks to pašu bridi viņu pazina, samulsis atkāpās soli atpakaļ un palocīdamies mēģināja apslēpt pārsteigumu.

Alans bija gluži pārvērties. Viņš joņoja uz priekšu ātrvilcienā, kas tādā tempā drāzās garām visām stacijām, ka gaiss likās zanam, un jau kustības ātrums vien palīdzēja atgūt sevi. Šai naktī viņš gulēja lieliski. Pamodās tikai vienu reizi. Tad, kad vilciens dārdināja pa tuneli zem Lamanša. «Pārāk šauras ejas izbūvētas!» viņš nodomāja un atkal aizmiga. No rīta jutās atspirdzis un možs, apņēmības pilns. Turpat no vilciena viņš sarunājās pa tālruni ar tvaikoņa kapteini un kuģniecības sabiedrības direkciju. Pulksten desmitos ieradās uz kuģa, kurš, viņu gaidīdams, nepacietībā drebēja un šņākuļojot vēla no dūmeņiem laukā tvaika mutuļus. Alans tikko paguva uzkāpt uz klāja, kad dzenskrūves jau bija sakulstījušas ūdeni par plūstošu marmoru.

Vēl nebija pagājusi pusstunda, bet viss kuģis jau zināja, ka vēlīnais pasažieris nav neviens cits kā Maiks Alans.

Tiklīdz kuģis izgāja selgā, Alans sāka drudžaini izsūtīt telegrammas. Pār Biskaju, Azoru, Bermuda salām, Ņujorku un Maiksitiju nolija telegrammu lietus. Cauri drūmajām ejām zem jūras izskrēja dzīvinoša strāva: Alans atkal satvēris stūri savās rokās.

IV

Pašu pirmo Alans apmeklēja Hobiju.

Hobija savrupmāja atradās mazliet nomaļus no Maiksitijas. Tā galvenokārt sastāvēja no lodžijām,

balkoniem un verandām, tūlīt aiz dārza pletās jauns ozolājs.

Alans piezvanīja, bet durvis neviens neatdarīja. Jādomā, ka zvans nedarbojās. Radās iespaids, ka māja jau ilgāku laiku pamesta. Tomēr visi logi plaši atvērti. Arī dārza vārtiņi bija aizslēgti, tāpēc Alans, daudz negudrodams, pārlēca pāri žogam. Tikko viņš paspēra soli, tā pēkšņi, nikni riedams, nez no kurienes izskrēja aitu suns. Alanam izdevās suni nomierināt, un tas beidzot arī atbrīvoja ceļu, kaut gan, acu nenovērsdams, sekoja pa pēdām. Dārzs bija piebiris ar nokaltušām ozolu lapām un izskatījās tikpat pamests kā šis nams. Jādomā, ka Hobija mājās nebija.

Tādēļ jo lielāks bija Alana prieks un pārsteigums, kad viņš negaidot ieraudzīja draugu. Hobijs, domās nogrimis, atbalstījis zodu plaukstās, sēdēja uz mājas kāpnītēm dārza pusē. Liekas, viņš nebija pat dzirdējis suni rejam.

Kā vienmēr, Hobijs bija ģērbies eleganti, kaut arī viņa ārienē jautās kaut kas švītīgs, tas bija sirmgalvis, kurš valkāja jauna cilvēka drēbes. Grezns krekls ar krāsainām svītriņām, lakkurpes platām zolēm un koķetos pušķos sasietām zīda auklām, dzeltenas zīda zeķes un savdabīga piegriezuma pelēkas bikses rūpīgi iegludinātām vīlēm. Svārku viņam mugurā nebija, lai gan laiks bija jūtami vēss.

Pirmajā brīdī viņš atstāja vesela, inteliģenta cilvēka iespaidu, un Alana sirdī jau uzvirmoja prieks. Bet, kad Hobijs pacēla acis un Alans redzēja, cik tās svešādas un izmocītas, redzēja grumbaino, bālo sirmgalvja seju, tad saprata, ka Hobija veselība vēl ne tuvu nav uzlabojusies.

— Tu arī esi klāt! — Hobijs sacīja nepakustēdamies, nesniegdams roku. — Kur tu biji?

Ap acīm un muti krokas sagūla kā mazi vēdekllši. Hobijs smaidīja. Vārdi vēl arvien skanēja svešādi, kā aizsmakuši, kaut arī Alans jau skaidri sadzirdēja Hobija senāko balsi.

— Es biju Eiropā, Hobij. Un kā tev klājas, veco zēn?

Hobijs jau atkal nenovērsdamies raudzījās kaut kur prom.

— Labāk, Maik. Ari sasodītā galva jau strādā kā strādājusi!

— Vai tad tu, Hobij, dzīvo gluži viens?

— Jā, kalpotājus es padzinu. Viņi pārāk trokšņoja.

Bet nupat Hobijs īsti atskārta, ka atnācējs ir Alans.

Piecēlies viņš spieda draugam roku un izskatījās iepriecināts.

— Nāc, Maik, iekšā! Jā, redzi, kā nu iet!

— Ko saka ārsts?

— Ārsts ir apmierināts. Pacietību, tikai pacietību — tā viņš daudzina.

— Kāpēc visi logi atrauti vaļā? Vējš traki velk, Hobij.

— Man patīk caurvējš! — Hobijs svešādi iesmējās.

Viņš drebēja kā drudzī, un, kāpjot uz darbistabu,

viņa baltie mati plīvoja pa gaisu.

— Es jau atkal strādāju, Maik. Gan redzēsi. Kaut kas vienreizējs!

Un Hobijs, kā atdarinādams senāko Hobiju, pamirkšķināja ar labo aci.

Viņš parādīja draugam dažas lapas, kas bija pārklātas ar saraustītām, drebelīgām švīkām. Uzmetumos esot attēlots jaunais suns. Tie nebija labāki par

nevarīgiem bērna zīmējumiem. Un tai pašā laikā visapkārt sienas klāja Hobija lieliskās staciju, muzeju, preču namu skices, kurās skaidri manīja ģēnija roku.

Alans centās Hobiju iepriecināt, uzslavēdams zīmējumus.

— Jā, tie man ir izdevušies, — Hobijs ar lepnumu atzina un trīsošām rokām piepildīja divas glāzes ar Black and white [24]. — Es sākšu no jauna, Maik. Tikai ātri nogurstu. Drīz tu dabūsi redzēt putnus. Putnus! ... Kad es tā sēžu, tad pastāvīgi redzu pa galvu šaudāmies visdīvainākos putnus — miljoniem, un visi kustas. Dzer, veco zēn! Dzer, dzer, dzer!

Hobijs atzvēlās nodilušā ādas sēdeklī un nožāvājās.

— Vai Moda bija līdzi Eiropā? — viņš negaidot iejautājās.

Alans satrūkās un nobāla. Viņam noreiba galva.

— Moda? — viņš paklusi atkārtoja, un šis vārds izskanēja tik dīvaini, it kā būtu nodarīta netaisnība, to izrunājot skaļi.

Hobijs mirkšķināja acis un saspringti domāja. Tad, piecēlies kājās, jautāja:

— Vai gribi vēl viskiju?

Alans pakratīja galvu:

— Paldies, Hobij! Es dienā nemēdzu dzert.

Satumsušu skatienu viņš raudzījās cauri rudenīgajai lapotnei uz jūru. Mazs, melns tvaikonis gausi slīdēja dienvidu virzienā. Gluži neapzināti viņš ievēroja, ka tvaikonītis pēkšņi apstājas kādā zaru spraugā un vairs nekustas no vietas.

Hobijs atkal apsēdās, un ilgu laiku valdīja klusums. Joņiem istabā iebrāzās vējš, joņiem rāva no kokiem nost lapas, Pār kāpām un jūru cita aiz citas lidoja ašas mākoņu ēnas, viešot neticību nākotnei un nojausmu par mūžam nebeidzamām mokām.

Pēc brīža Hobijs atkal sāka runāt.

— Tā tas reizēm ir ar manu galvu, — viņš sacīja. — Vai redzi? Es, protams, zinu visu, kas noticis. Bet gadās, ka man sajūk domas. Moda, nabaga Moda! Starp citu, vai tu esi dzirdējis, ka doktors Hercs uzlidojis gaisā? Ar visu savu laboratoriju. Sprādziens izrāvis ielā pamatīgu caurumu, un turklāt vēl trīspadsmit cilvēku aizgājuši bojā.

Doktors Hercs bija ķīmiķis, kas strādāja pie sprāgstvielām tunelim. Alanu šī ziņa bija sasniegusi jau uz kuģa.

— Žēl, — Hobijs piebilda, — jaunais sastāvs, pie kura viņš strādāja, droši vien bija labs! — Un vienaldzīgi pasmaidīja. — Traki žēl!

Alans novērsa sarunu uz aitu suni, un kādu brīdi Hobijs sekoja šim tematam. Tad atkal pārlēca uz citu.

— Moda gan bija jauka meitene! — viņš negaidot ieminējās. — īsts bērns! Un tomēr vienmēr izrīkojās tā, it kā būtu gudrāka par visiem. Pēdējos gados viņa nebija diez cik apmierināta ar tevi.

Alans, nogrimis domās, glāstīja Hobija suni.

— Es zinu, Hobij, — viņš sacīja.

— Jā, viņa šad tad sūdzējās, ka tu pametot viņu šeit gluži vienu. Es viņai teicu: «Redzi, Moda, citādi jau nevar.» Reiz mēs arī skūpstījāmies. Atceros kā šodien. Vispirms mēs spēlējām tenisu, un tad Moda pļāpāja visādus niekus. Dievs augstais, cik skaidri

patlaban dzirdu viņas balsi! Viņa nosauca mani par Frenku...

Alans stingu skatienu raudzījās Hobijā. Bet nekā nejautāja. Hobijs vērās tālumā, un viņa acis baismi zalgoja.

Pēc brīža Alans piecēlās, lai ietu. Hobijs viņu pavadīja līdz dārza vārtiņiem.

— Kā ir, Hobij, vai negribi braukt man līdz? — Alans jautāja.

— Uz kurieni?

— Uz tuneli.

Hobijs nobāla, un viņa vaigi sāka raustīties.

— Nē . . . nē . . . — Viņš bailīgi lūkojās apkārt.

Alans, redzēdams seno draugu drebam pie visām

miesām, nožēloja savu jautājumu.

— Visu labu, Hobij, rīt es iegriezīšos atkal!

Hobijs nokārtu galvu stāvēja pie dārza vārtiņiem,

iekaisušām acīm, bāls, vējš šķirstīja viņa sirmos matus. Pie kājām viņam virmoja sausās ozollapas. Kad Alanam nopakaļ sāka nikni riet suns, atskanēja Hobija smiekli — slimīgi, bērnišķīgi smiekli, kas vēl vakarā Alanam zvanīja ausīs.

Jau nākošajās dienās Alans atsāka sarunas ar Strādnieku savienību. Viņam šķita, ka tagad varbūt ceļš uz saprašanos būs vairāk pieejams. Un tā arī bija, jo savienība vairs nespēja atbalstīt tuneļa boikotu. Ar ziemas iestāšanos no rietumiem sāka ieplūst tūkstošiem algādžu, kas meklēja darbu. Pagājušajā ziemā savienība bija iztērējusi milzīgas summas bezdarbnieku pabalstam, un šinī ziemā paredzami vēl lielāki izdevumi. Kopš apstājās darbs tunelī, arī raktuvēs, metālrūpniecībā un mašīnbūvniecībā ražošana strauji samazinājās, vesela strādnieku armija atradās

izmesta uz ielas. Arvien vairāk pieaugot darbaspēka piedāvājumam, algas slīdēja lejā, tāpēc arī tie, kas strādāja, tikko varēja nopelnīt iztikai.

Savienība organizēja mītiņus, sasauca sapulces, Alans runāja Ņujorkā, Cincinati, Čikāgā, Pitsburgā un Bufalo. Viņš bija neatlaidīgs un nenogurdināms. Runājot balss dārdēja tāpat kā senāk un dūre valdonīgi platā lokā šķēla gaisu. Tagad, kad Alana sīkstā daba bija uzvarējusi, liekas, atgriezās arī senākā vara pār cilvēkiem. Prese no jauna daudzināja viņa vārdu.

Visi apstākļi bija viņam labvēlīgi. Alans cerēja, ka novembrī, vēlākais, decembrī varēs atsākt darbus.

Bet tad — Alanam gluži negaidot — pār sindikātu savilkās jauni nelaimi vēstoši padebeši. Negaiss, kura sekas draudēja izvērsties graujošākas par oktobra katastrofu.

Sindikāta milzīgā finansu celtne sāka šķobīties .. .

v

S. Vulfs ar tādu pašu cieņas pilnu izskatu kā senāk braukāja pa Brodveju savā lielajā piecdesmit zirgspēku mašīnā. Kā vienmēr, viņš precīzi pulksten vienpadsmitos ieradās klubā uz pokera spēli un iz-malkot tasīti kafijas. Viņš ļoti labi apzinājās, ka nekas nerada lielākas aizdomas kā atkāpšanās no pierastā dzīves veida, tāpēc ārēji rūpīgi tēloja savu lomu, izpildīja to visos sīkumos.

Bet tas vairs nebija agrākais Vulfs. Viņu nomāca rūpes, ar kurām vajadzēja tikt galā vienam pašam.

Tas nebūt nevedās viegli! Viņam vairs nesniedza atpūtu vakariņās pavadīts laiks ar kādu no savām «radiniecēm», «dievietēm». Pārkairinātajiem nerviem bija nepieciešamas orģijas, ekscesi, čigānu mūzika un dejotājas. Naktīs guļot gultā, viņš aiz pārguruma raustījās, bet smadzenes drudžaini strādāja. Beigās nespēja vairs citādi aizmigt, kā vien ik vakaru apreibinoties ar stipru vīnu.

S. Vulfs bija labs komersants. Milzīgo ienākumu pietika, lai piepildītu visas ekstravagantās iegribas. Tur nebūtu ko iebilst. Bet apmēram pirms diviem gadiem viņš iekļuva gluži citādā atvara virpulī un, kaut arī labi pārvaldīja peldēšanas prasmi un reizi pa reizei izrāvās rāmajos ūdeņos, tomēr ar katru mēnesi arvien vairāk tuvojās mutuļojošai vērpetei.

Vulfa ērkuļainais bifeļa pakausis bija izperinājis napoleonisku domu. Viņš tīksminājās ap šo domu, rotaļājās ar to kā iemīlējies. Loloja un kopa. Sev par prieku, atpūtas brīžos. Šī doma — no dūmiem izaudzis fantoms kāpa laukā no pudeles kā džins, ko atradis arābu zvejnieks. Vulfs varēja pavēlēt, lai tas lien atpakaļ pudelē, un varēja to vestes kabatā nēsāt sev visur līdz. Bet kādā dienā džins sacīja: «Diezgan!» Džins bija izaudzis līdz normālam lielumam, stāvēja, izslējies visā augumā kā debesskrāpis, blisināja acis, dārdināja un vairs nevēlējās līst atpakaļ pudelē.

S. Vulfam vajadzēja izlemt.

Nauda S. Vulfam bijusi nebijusi. Sen pagājuši tie nožēlojamie laiki, kad nauda pati par sevi kaut ko nozīmēja. To varēja pasmelt no ielas dubļiem, paķert no gaisa, viņa smadzenēs tā gulēja sakrauta miljonu kaudzēs, vajadzēja tikai pastiept roku. Neviena nepazīts, bez feniņa kabatā viņš kādreiz apņē-

mās gada laikā tikt pie bagātības. Nauda nebija nekas! Tikai līdzeklis, lai sasniegtu mērķi. Vulfs bija pavadonis, kas riņķoja ap Alanu. Taču viņš gribēja būt centrs, ap kuru riņķotu citi! Mērķis bija cildens, cienīgs, un Vulfs izšķīrās.

Kāpēc lai viņš nedarītu to pašu, ko darījuši visi šie Loidi un citi dižvīri? Tas bija gluži tas pats, ko pirms divdesmit gadiem darījis jaunais Vulfsons, kad, uzlicis visu uz vienas kārts, eleganti apģērbās, izgrūda trīsdesmit markas par mākslīgajiem zobiem un devās ceļā uz Angliju. Tā bija likumsakarīga, viņam raksturīga prasība — pēc zināma laika sprīža darboties līdzīgi.

S. Vulfs drīz pārauga pats sevi, viņa dēmons sniedzās pārcilvēciskos augstumos.

Plāns bija gatavs, iegravēts smadzenēs, ļoti precīzs, dziļi apslēpts no citiem cilvēkiem. Desmit gadu laikā radīsies jauna lielvalsts, S. Vulfa lielvalsts. Desmit gados S. Vulfa lielvalsts sagrābs tuneli.

Un S. Vulfs sāka darboties.

Viņš darīja to pašu, ko darījuši tūkstoši pirms viņa, bet vēl neviens tik grandiozos apjomos! Viņš bija aprēķinājis, ka mērķa sasniegšanai nepieciešami piecdesmit miljoni dolāru. Tāpēc lika uz piecdesmit miljoniem dolāru. Vulfs rīkojās drosmīgi, aukstasinīgi, nepazīdams ne sirdsapziņas pārmetumus, ne aizspriedumus. Viņš spekulēja uz savu roku, kaut ari pēc līguma tas bija stingri aizliegts. Kas tur, līgums ir tikai nedzīva un nevērtīga papīra lapa, un šo noteikumu bija uzstādījušas citas lielvalstis, vienīgi lai neļautu viņam brīvi darboties. Vulfs nelikās gar to ne zinis. Nopirka visu Dienvidfloridas kokvilnu un

nedēļu vēlāk pārdeva, nopelnīdams divus miljonus dolāru. Balstīdamies uz sindikātu, Vulfs veica darījumus, neizlietodams nevienu sindikāta dolāru. Gada laikā viņš bija atlicis sev piecus miljonus dolāru. Ar šiem pieciem miljoniem slēgtās rindās viņš devās uzbrukumā Rietumindijas tabakai. Gadījās, ka ciklons iznīcināja tabakas plantācijas un no pieciem miljoniem atgriezās tikai nožēlojams kropļu bataljons. S. Vulfs neatteicās no cīņas. Viņš atkal izmēģināja kokvilnu, un, paskat, kokvilna palika viņam uzticīga. Vulfs laimēja. Sekoja vesela sērija veiksmīgu darījumu, viņš laimēja vienā laidā un izcīnīja pirmšķirīgas kaujas. Bet tad negaidot iekrita lamatās. Viņu sakāva ielenktais varš. Atklājās nezināmi vara krājumi, kas uzbruka no aizmugures un Vulfu tikpat kā iznīcināja. Vulfs zaudēja daudz asiņu un bija spiests aizņemties no sindikāta rezervēm. Atvara virpulis jau bija viņu sagrābis. Vulfs sparīgi peldēja, iekampis gaisu, cik plaušās lien, bet atvars vilka un nelaida vaļā. S. Vulfs mācēja meistariski peldēt, tomēr netika no vietas. Pametis skatienu atpakaļ, viņš redzēja, ka pūlas veltīgi. Vulfs peldēja izmisīgi un nozvērējās, līdzko tiks skaidros ūdeņos, atvilks elpu un atturēsies no tālākām avantūrām.

Tās bija S. Vulfa rūpes, no kurām viņu neviens nespēja atbrīvot.

Iepriekšējā gadā bija izdevies uzburt apmierinošu bilanci. Pagaidām vēl sindikāts viņam dāvāja pilnīgu uzticību.

Bija iestājies nelāgs laika posms, oktobra katastrofas dēļ tirgus rosība apsīkusi, un Vulfs, domājot par nākamo janvāri, dabūja sirmus matus.

Te izšķīrās jautājums par dzīvību vai nāvi.

Naudu! Naudu! Naudu!

Viņam trūka trīs līdz četri miljoni dolāru. Taisnību sakot, niecīga summa. Divi trīs izdevīgi darījumi — un pamats zem kājām atgūts.

Brīdis bija izšķirošs, un S. Vulfs aizstāvējās varonīgi.

Sākumā devās mazāk bīstamā vietējas nozīmes karā, bet, kad pienāca vasara un noskaidrojās, ka viņš virzās uz priekšu pārāk gausi, tad gribot negribot vajadzēja iesaistīties nopietnā cīņā. S. Vulfs daudz nevilcinājās un metās viskarstākajās kauju ugunīs. Viņš vēlreiz izmēģināja ar kokvilnu un tai pašā laikā uzlika roku arī uz alvas. Ja šīs milzu apmēra spekulācijas kaut daļēji attaisnotos, viņš būtu glābts.

Mēnešiem ilgi viņš dzīvoja guļamvagonos un kuģu kajītēs.

Vulfs apceļoja Eiropu un Krieviju, pētīdams pozīcijas, kurām būtu vērts izdarīt uzbrukumu. Savus personīgos izdevumus viņš ierobežoja, cik vien iespējams. Nekādu speciālvilcienu vairs, nedz salonva-gonu, Vulfs apmierinājās ar parasto pirmās klases ķupeju. Londonā un Parīzē viņš uzteica savām sirds-dāmām, kas aprija prāvas summas. Viņas aizstāvējās ar putām uz nobālušajām lūpām. Tikai nebija padomājušas, ka strīdas ar S. Vulfu, kurš jau pirms gada apsvēra iespēju, kā pēkšņi atlaist savu galmu, un tāpēc jau vairākus mēnešus dievietes novēroja detektīvi. Ar lieliski notēlotu sašutumu viņš pārmeta, ka desmitajā maijā, piecpadsmitajā maijā, sešpadsmitajā maijā — šai un vēl citā datumā — viņas ar X un Z

kungu bijušas tur un tur, nelielos izpriecas braucienos. Fonogrāfi atskaņoja šausmu pārņemtajām visas notikušās sarunas, Vulfs parādīja, ka grīdā un griestos izurbti caurumi un dienu un nakti tur uzmanījusi kāda acs vai auss — dievietes bālēja un ģība. Tad Vulfs izlika tās uz ielas.

Viņš brāzās pār Eiropu kā pats atriebības dievs, bariem atlaizdams karavadoņus un aģentus.

Pārdeva raktuves Vestfālē, metalurģiskās rūpnīcas Beļģijā, izņēma naudu no smagās rūpniecības un ieguldīja citur, kur patlaban bija lielākas izredzes uz peļņu. Daudz negudrodams, brutāli pieprasīja norēķinus zemes gabalu spekulantiem Londonā, Parīzē un Berlīnē, kas bija iepirkuši zemi Biskajā un Azoru salās un krīzes dēļ nevarēja laikā nokārtot maksājumus. To stāvoklis bija bezcerīgs. Vesela rinda mazāku banku izbeidza darbību. S. Vulfs nepazina žēlastību, viņš cīnījās par savu nākotni. Izdāļājis Pēterburgā krietnus kukuļus, savus trīs miljonus rubļu, viņš ieguva koncesiju simt miljonu rubļu vērtībā uz Ziemeļsibīrijas mežiem, kas ienesa divdesmit procentu peļņas. Pārvērta pasākumu akciju sabiedrībā un atvilka pusi no sindikāta kapitāla, bet izdarīja to tik veikli, ka sindikāta ienākumi turpmāk nemaz neizmainījās. Visas šīs manipulācijas jau draudēja pārkāpt likumā atļauto robežu, bet katram gadījumam viņam bija paglabāts rezervē kārtējais «kukulis». Vulfs rausa naudu, kur un kā vien spēja.

Arī tādam cilvēkam kā S. Vulfam, kam netrūkst ne pieredzes, ne zināšanu, tomēr jāpaļaujas vienīgi uz instinktu. Gluži tāpat kā matemātiķis būtu pazudis komplicētu formulu mežā, ja pakļautos domai, ka aprēķina sākumā ieviesusies kļūda, tā arī Vulfu uztu-

rēja pārliecība, ka viss, ko viņš dara, ir vienīgi pareizais. S. Vulfs klausīja savam instinktam. Viņš cieši ticēja uzvarai.

Trauksmainās naudas medības Eiropā paņēma visu laiku bez atlikuma. Tomēr Vulfs nespēja atgriezties Amerikā, neticies ar tēvu. Šim apciemojumam par godu viņš sarīkoja dzīres, kas ilga trīs dienas, un tajās piedalījās viss Scentas miestiņš. Šeit tad arī, tai pašā Ungārijas nostūrī, kur viņš, nabadzīgu vecāku dēls, bija pirmo reizi ieraudzījis šīs pasaules gaismu, pienāca pirmās satraucošās telegrammas.

Dažas sīkākas spekulācijas nebija izdevušās, viņa armijas priekšposteņi sakauti. Pirmo telegrammu Vulfs vienaldzīgi iebāza savu plato amerikāņu bikšu kabatā. Saņemot otro, viņš pēkšņi vairs nedzirdēja dziedāšanu, it kā ausis būtu aizkurlušas, bet, izlasot trešo, lika jūgt zirgus un aizbrauca uz staciju. Acis neredzēja saulē iztvīkušo, labi pazīstamo apkārtni, acis vērās tālē, skatīja Ņujorku, raudzījās sejā Maikam Alanam.

Budapeštā viņu sagaidīja jaunas Ijaba vēstis: iepirkto kokvilnu vairs ilgāk nevarēja turēt, ja negribēja ciest milzīgus zaudējumus, un aģents vēlējās zināt, vai drīkst to pārdot. S. Vulfs vilcinājās. Viņš šaubījās neziņā, nevis pārdomādams, bet aiz nedrošības. Vēl pirms trim dienām viņš būtu ar kokvilnu nopelnījis miljonus un tomēr nepārdeva nevienu ķīpu. Kāpēc? Viņš pazina kokvilnu, jo trīs gadus bija strādājis tikai ar šo preci. Pazina tirgu Liverpūlē, Čikāgā, Ņujorkā, Roterdamā, Ņuorleānā — katru aģentu, pazina kursu likumu, diendienā iegrima biržas skaitļu biezoknī, klausījās ar savām dzirdīgajām ausīm visu pasauli un ik dienas saņēma neskaitāmas radiotele-

289

19 — Tunelis

grammas, kas uztveramas un saprotamas vienīgi tiem, kuri šifru pasaulē jūtas kā savās mājās. Viņš bija līdzīgs seismogrāfam, kas atzīmē visniecīgākos satricinājumus un pārmaiņas, un pamanīja katru tirgus svārstību.

No Budapeštas Vulfs ar speciālvilcienu aizbrauca uz Parīzi un tikai Vīnē deva Liverpūles aģentam rīkojumu kokvilnu pārdot. Tika zaudēts daudz asiņu — cietoksnis bija uzspridzināts! — taču viņam pēkšņi pietrūka dūšas riskēt ar visu.

Stundu vēlāk viņš šo rīkojumu nožēloja, bet vairs neuzdrīkstējās atsaukt. Pirmo reizi visas darbības laikā Vulfs neuzticējās savam instinktam.

Viņš jutās saguris kā pēc uzdzīves, nespēja izlemt un kaut ko gaidīja. Vulfam šķita, ka dzīslās būtu iekļuvusi kāda organismu novājinoša inde. Viņu mocīja ļauni paredzējumi un reizēm kratīja viegls drudzis. Brīžiem viņš iesnaudās, bet drīz vien atkal atguvās. Vulfs sapņoja, ka sarunājas kantorī pa telefonu ar lielo pilsētu pārstāvjiem un tie cits caur citu sauc: «Viss zaudēts!» Viņš pamodās, kad balsis saplūda vaimanājošā nelaimes korī. Taču īstenībā bija dzirdējis bremžu gaudošanu, vilcienam pagriezienā strauji palēninot gaitu. Vulfs sēdēja un nenolaida acis no lampas aukstās gaismas pie kupejas griestiem. Tad paņēma piezīmju grāmatiņu un sāka rēķināt. To darot, viņš juta, ka stingst kājas un rokas un gurst sirds: viņš neuzdrošinājās Liverpūles-zaudējumus atsegt kailos ciparos.

«Es nedrīkstu pārdot!» viņš sacīja sev. «Telegrafēšu, tiklīdz vilciens pieturēs. Kāda atpalicība, vilcienā nav telefona! Ja tagad pārdošu, tad tās būs beigas, gadījumā, ja alva neienesīs četrdesmit procen-

tus, un tas nav iespējams! Man jāriskē ar visu, tā ir vienīgā izeja!»

Viņš runāja ungāriski. Arī tas bija dīvaini, jo parasti viņš veikala darījumus kārtoja angļu valodā, vienīgajā valodā, kurā iespējams pienācīgi runāt par naudu.

Bet, kad vilciens pēkšņi apstājās, savāds stingums neļāva piecelties no mīkstā sēdekļa. Viņš domāja, ka patlaban viņa armija ar visām rezervēm atrodas kaujas ugunīs. Bet kaujas labvēlīgam iznākumam viņš neticēja, nē! Galva bija skaitļu pilna. Lai ari kur viņš skatījās, pretī rēgojās septiņu astoņu ciparu skaitļi, skaitļu stabiņi, neiedomājami garas saskaitāmo rindas. Šie skaitļi izskatījās rūpīgi iespiesti, salti, kā izgriezti no metāla. Tie uzradās negaidot, negaidot pārveidojās, patvarīgi pārsviedās no debeta uz kredīta pusi vai arī pēkšņi pazuda kā aizpūsti. Mulsinošs kaleidoskops, kurā riņķoja skaitļi. Tie lēkāja grabēdami, trinkšķēdami, gan smieklīgi mazi, gan milzum lieli un tad drūmi un draudīgi kvēloja tukšā, melnā tumsā. Vulfam, tajos raugoties, uz pieres izspiedās auksti sviedri, viņš baidījās, ka zaudēs prātu. Naids, kas izplūda no skaitļiem, bija tik stindzinošs, ka viņš, nezinādams glābiņa, sāka raudāt.

Skaitļu vajāts, nomocījies līdz nāvei, S. Vulfs ieradās Parīzē. Tikai pēc vairākām dienām viņš kaut cik atguva mieru. Vulfs jutās kā cilvēks, kurš, būdams pilnīgi vesels, pēkšņi uz ielas zaudē samaņu un, kaut arī drīz vien atžirgst, tomēr ar bažām domā par slimību vēstošo simptomu.

Pagāja nedēļa, un kļuva zināms, ka instinkts nebija viņu piekrāpis.

Spekulācija ar kokvilnu, tiklīdz tā bija pārdota, pārgāja citās rokās. Kāds konsorcijs to vienu nedēļu paturēja un tad pārdeva ar miljonu lielu peļņu.

S. Vulfs spļāva zilas ugunis! Būtu paklausījis savam instinktam, tad tagad stāvētu uz cieta pamata.

Tā bija viņa pirmā lielā kļūda. Taču jau tuvākajās dienās viņš izdarīja otru lielu aplamību. Pārāk ilgi noturēja alvu. Trīs dienas par ilgu un tad pārdeva. Peļņa bija gūta arī vēl tad, tomēr pirms trim dienām tā būtu divtik liela, divdesmit pieci procenti, turpretī tagad — tikai divpadsmit. Divdesmit pieci — tie pavērtu skatu uz cietzemi, uz glābiņu! S. Vulfa seja kļuva pelēka.

Kā lai izskaidro to, ka aplami soļi sekoja cits citam? Kokvilnu viņš pārdeva nedēļu par agru, alvu trīs dienas par vēlu! Viņš bija zaudējis ticību sev, vairāk nekas. S. Vulfa rokas, nemitīgi nosvīdušas miklas, drebēja. Reizēm uz ielas viņu sagrāba pēkšņs vājums, un viņš grīļojās, bieži baidījās pāriet pāri laukumam.

Bija oktobris. Desmitais oktobris, katastrofas gadadiena. Vulfam vēl atlika trīs mēneši laika, vēl neliela iespēja glābties. Bet vajadzēja pāris dienu atvilkt elpu, atpūsties. Viņš izvēlējās šim nolūkam Sense-bastjanu.

Tieši pēc trim dienām, kad pašsajūta bija tiktāl uzlabojusies, ka radās interese par dāmām, pienāca Alana telegramma: viņa ierašanās Ņujorkā esot nepieciešama. Alans gaidot viņu atbraucam ar nākamo kuģi.

S. Vulfs nekavējoties iekāpa pirmaja vilcienā, kas devās ceļā.

Reiz oktobrī, Alanam par lielu pārsteigumu, pie viņa ieradās Etele Loida.

Ienākusi jaunā sieviete pārlaida istabai ašu skatienu.

— Vai jūs, Alan, esat viens? — viņa smaidot apjautājās.

— Jā, mis Loida, pavisam viens!

— Tas ir labi! — Etele paklusu iesmējās. — Nebaidieties, es neesmu izspiedēja. Mani sūta tētis. Man jānododot jums vēstule, bet tikai tādā gadījumā, ja jūs esot viens.

Viņa izvilka no mēteļa kabatas vēstuli.

— Paldies, — Alans pateicās, saņemdams vēstuli.

— Protams, tas liekas mazliet dīvaini, — Etele moži skaidroja, — bet tētim raksturā ir viena otra savdabība.

Viņa tērzēja jautri un brīvi, kā vienmēr, un ievilka kluso Alanu sarunā, ko pārvaldīja gandrīz viena pati.

— Vai jūs bijāt Eiropā? — viņa apjautājās. — Mēs šovasar izstrādājām lielisku numuru, bijām pavisam pieci — divi vīrieši un trīs dāmas. Čigānu kulbā aizbraucām līdz pat Kanādai. Pastāvīgi svaiga gaisā. Gulējām zem klajas debess, paši vārījām ēst, tas bija burvīgi! Telti un nelielu laivu vedām līdz uz kulbas jumta .. . Tie laikam ir projekti?

Ar parasto atklātību Etele apskatīja telpu, joprojām saglabādama domīgu smaidu skaisti veidotajās, spilgti sārtajās lūpās — tā patlaban prasīja mode. Viņai mugurā bija zīda mētelis plūmju krāsā, galvā nedaudz gaišāka maza, apaļa cepurīte ar pelēcīgi

zilganu strausa spalvu, kas nokarājās līdz plecam. Kostīma blāvi zilganais tonis pastiprināja acu izteiksmi, tās likās zilākas nekā īstenībā. Kā tumšs tērauds.

Alana darbistaba pārsteidza ar savu vienkāršību. Padilis paklājs uz grīdas, pāris parasto ādas sēdekļu, ugunsdrošais skapis. Vairāki darba galdi ar aprakstītu papīru kaudzēm, kas noslogotas ar tērauda paraugiem. Plaukti, papīru ruļļi un vāki. Papīru grēdas, kas šķietami sakrautas istabā bez kādas jēgas. Plašās telpas sienas no vienas vietas noklātas ar atsevišķu celtniecības iecirkņu milzu apmēru plāniem. Viegli ieskicētie jūras dziļumu mēri un ar tušu uzvilktā tuneļa trases līkne padarīja plānus līdzīgus iekārto tiltu zīmējumiem.

Etele smaidīja:

— Kāda jums kārtība!

Telpas prozaiskais izskats viņai nesagādāja vilšanos. Viņa iedomājās sava tētuka darbistabu, kur nebija nekā cita kā viens rakstāmgalds, atzveltnes krēsls, tālrunis un spļaujamtrauks.

Etele pavērās Alanam acīs.

— Man liekas, Alan, ka tik interesants darbs kā jums vēl nav bijis nevienam cilvēkam! — viņa sacīja ar neviltotu apbrīnu skatienā.

Pēkšņi viņa pielēca kājās un sāka plaukšķināt.

— Vai dieviņ, kas tad tas! — nejauši ievērojusi skatu, kāds pavērās pa logu uz Ņujorku, Etele pārsteigta iesaucās.

No neskaitāmiem lēzeniem jumtiem pretī saulei cēlās tievas tvaiku strūklas, taisnas kā sveces. Ņujorka strādāja, Ņujorka bija līdzīga tvaika mašīnai, kurai pa visiem ventiļiem svilpdams laužas laukā tvaiks. Sablīvēto torņveidīgo ēku fasādēs zaigoja logi. Dziļi

lejā Brodvejas aizas ēnā rāpoja skudras, sīki kukainīši un niecīgi pajūgi. Raugoties no augšas, namu bloki, ielas un pagalmi izskatījās pēc kārēm bišu stropā, un neviļus bija jādomā, ka cilvēkus mudinājušas celt šīs šūnas tie paši dzīvnieciskie instinkti, kas bites. Divu debesskrāpju grupu vidū bija redzama Hudzona, un pa to kustējās maziņš tvaikonītis, rotaļlietiņa ar četriem skursteņiem, īstenībā piecdesmit tūkstošu tonnu liels okeāna milzenis.

— Cik brīnum jauki! — ELele nevarēja vien beigt jūsmot.

— Vai jūs nekad neesat redzējusi Ņujorku no augstienes?

— Esmu gan, — Etele pamāja. — Esmu lidojusi pāri pilsētai kopā ar Vanderštiftu. Bet lidmašīnā tik neganti velk vējš, ka visu laiku jātur šalle un tikpat kā nekā neredz.

Etele runāja dabiski un vienkārši, un visa viņas būtība izstaroja sirsnību un atklātību. Alans nevarēja saprast, kāpēc viņas sabiedrībā nekad nejutās īsti brīvi. Viņam nevedās nepiespiesta, atraisīta tērzēšana. Iespējams, ka vainīga bija vienīgi viņas balss. Visumā Amerikā sieviešu balsis sadalāmas divi daļās: maiga, dziļa krūšu balss — tādā runāja Moda, un skarba, kurā nedaudz jūtama izruna caur degunu, tā skan draiski un uzbāzīgi. Tāda bija Eteles balss.

Drīz Etele atvadījās. Pie durvīm viņa vēl apjautājās, vai Alans pie gadījuma nevēloties piedalīties mazā izbraukumā ar viņas jahtu.

— Man jābūt daudzās apspriedēs, tās aizņem visu manu laiku, — Alans noraidīja ielūgumu un atplēsa Loida vēstuli.

— Nu tad citu reizi! Good-bye! — Etele aiziedama līksmi uzsauca.

Loida vēstulē bija tikai pāris vārdu. Tai trūka paraksta. «Pavērojiet S. V.!»

S. V. bija S. Vulfs. Alanam pēkšņi sāka dūkt ausīs.

Ja Loids brīdina, tad aizdomas nav bez pamata! Vai tas būtu Loida instinkts, kam radušās aizdomas? Vai Loida spiegi?

Alanu sagrāba ļaunas nojautas. Finansu darījumi nebija viņa ziņā, un viņš nekad nejaucās S. Vulfa resorā. Tas bija pārvaldes padomes uzdevums, un visus šos gadus darbs vedās lieliski.

Viņš nekavējoties ataicināja Rasmusenu, S. Vulfa vietnieku. Neuzkrītoši, starp citu, lūdza sastādīt komisiju, kas kopā ar Rasmusenu pašu precīzi konstatētu sindikāta pašreizējo finansiālo stāvokli. Alans grasoties drīzumā atsākt darbus un gribot zināt, ar kādām summām varot tuvākajā laikā rēķināties.

Rasmusens, pēc tautības zviedrs un gaužām pieklājīgs cilvēks, savu eiropeisko uzvedību bija saglabājis visus divdesmit Amerikā pavadītos gadus.

Viņš palocījās un jautāja:

— Vai jūs, mister Alan, vēlaties, lai komisija tiktu sastādīta jau šodien?

Alans pakratīja galvu.

— Nav tik steidzīgi, Rasmusen. Rīt priekšpus: dienā. Vai līdz tam laikam pagūsiet izdarīt izvēli?

— Protams! — Rasmusens pasmaidīja.

Šai vakarā Alans ar panākumiem uzstājās arodbiedrību delegātu sapulcē.

Šai vakarā Rasmusens nošāvās.

To uzzinājis, Alans nobālēja. To pašu brīdi viņš aicināja S. Vulfu atpakaļ un lika izdarīt slepenu

revīziju. Telegrāfs strādāja dienu un nakti. Revīzija atklāja neatšķetināmu haosu. Konstatēja iztrūkumus, kuru lielumu acumirklī nebija iespējams noteikt, viltus iegrāmatojumus, notušētus ar rafinētām manipulācijām. Patlaban vēl nevarēja pateikt, vai par to bija atbildīgs Rasmusens, S. Vulfs vai citi. Vēlāk pierādījās, ka S. Vulfa pēdējā gada bilance bija uzpūsta un rezerves fondos seši līdz septiņi miljoni dolāru pārgājuši mīnusos.

VII

Vulfs šķērsoja okeānu un nevarēja ne iedomāties, ka viņu uzmana divi detektīvi.

Viņš bija nonācis pie pārliecības, ka vislabāk paziņot par neveiksmēm Alanam. Tomēr ar piebildi, ka zaudējumi, ižņemot kādu nieku, izlīdzināsies ar citiem izdevīgiem darījumiem. Pēc tam viņš jutās brīvāk. Izdzirdis radiotelegrammu, ka Rasmusens izdarījis pašnāvību, viņu sagrāba šausmas. Vulfs raidīja uz Ņujorku telegrammu pēc telegrammas. Teica, ka atbildot par Rasmusenu un nekavējoties iecelšot revīzijas komisiju. Alans ziņoja, lai viņš vairs netele-grafējot, bet tūlīt pēc .ierašanās Ņujorkā nākot pie viņa.

S. Vulfs nenojauta, ka viņam virs galvas jau draudīgi pacelts zobens. Viņš joprojām cerēja, ka pats varēs vadīt revīziju un atradīs kādu izeju. Varbūt pat mirušais Rasmusens būs viņa glābiņš! Lai tikai izkļūtu sausā, viņš bija gatavs uz visu — pat, ja vajadzīgs, uz nelietīgu rīcību. Un to, ko nogrēkotos pret mirušo Rasmusenu, varētu izpirkt, palīdzot nelaiķa ģimenei.

Tikko tvaikonis bija pietauvojies Hobokenā, Vulfs jau sēdās mašīnā un brauca uz Volstrītu. Viņš tūlīt lika sevi pieteikt Alanam.

Alans nesteidzās pieņemt — pagāja piecas minūtes, desmit minūtes, ceturtdaļstunda. Vulfs bija neizpratnē. Ar katru brīdi vairāk saplaka visa lielmanīgā drosme, ar kādu viņš centās uzturēt možu garu. Kad Alans beidzot aicināja iekšā, Vulfs mēģināja savu sašķobīto pašapziņu slēpt aiz astmatiskas sēkšanas, kas izklausījās gluži ticami.

Pakausī atbīdītu katliņu, cigāru mutē viņš ienācis jau durvīs sāka runāt.

— Jūs nu gan, mister Alan, liekat saviem ļaudīm gaidīt, man jāsaka! — viņš pārmetoši gārdzināja un, tumīgi smiedamies, noņēma cepuri, lai noslaucītu pieri.

— Kā jums klājas?

Alans piecēlās.

— Te nu jūs esat, Vulf! — viņš mierīgi sacīja parastā balss noskaņā un kaut ko meklēja ar acīm uz galda.

Alana balss uzmundrināja Vulfu, atkal atspīdēja gaismas stars, bet tikpat kā salta naža pieskāriens pie muguras šķita uzruna «Vulfs» un nevis «misters Vulfs». Šāda familiaritāte kādreiz bija viena no viņa slepenākām vēlēšanām, bet tagad tā nelikās nekāda labā zīme.

Smagi vilkdams elpu, viņš iemetās kādā atzveltnī, ar skaļu knikšķi nokoda galiņu jaunam cigāram un aizdedzināja to.

— Ko jūs sakāt par Rasmusenu, mister Alan? —

viņš uzsāka tusnīdams, vicinādams sērkociņu, kamēr tas nodzisa, tad nometa to zemē. — Tik izcili spējīgs cilvēks! Žēl! Dievs sodi, viņš varēja mums pamatīgu putru ievārīt! Kā jau telegrafēju, par Ras-musenu es galvoju ...

Viņš aprāvās, jo uztvēra Alana skatienu. Tas bija vēss, nekas vairāk. Tik tāls no jebkuras cilvēciskas līdzdalības un intereses, ka aizskaroši apvainoja. S. Vulfs acumirklī apklusa.

— Rasmusens ir nodaļa par sevi, — Alans lietišķi pārtrauca un paņēma no galda kaudzi telegrammu. — Runāsim bez aplinkiem, proti, par jums, Vulf!

Vulfs sajuta ledus aukstu dvesmu.

Viņš padevās uz priekšu, pačamstināja lūpas un pamāja kā cilvēks, kurš uzklausa nosodījumu un atzīst savu vainu. Tad, dziļi ievilcis elpu, pavērās Alanā ar nopietnu, kvēlu skatienu.

— Es jums jau telegrafēju, mister Alan, ka šoreiz man nebija laimīga roka.* Kokvilnu pārdevu nedēļu par ātru, tāpēc ka ļāvu sevi iebiedēt tam idiotam Liverpūles aģentam. Alvu savukārt pārdevu par vēlu. Es nožēloju šos zaudējumus, bet tie vēl ir labojami. Jūs varat man ticēt, nav nekāda prieka atzīties, ka esi uzvedies kā pēdējais nelga! — viņš nobeidza, krekšķēdams paslējās krēslā un klusi iesmējās.

Taču smiekli, kam vajadzēja izskanēt kā pašapsūdzībai un lūgumam pēc pielaidības, lāgā neizdevās.

Alans nepacietīgi atmeta galvu. Viņš tikko valdījās aiz sašutuma un dusmām. Iespējams, ka vēl nekad viņš nebija nevienu cilvēku tā ienīdis kā šai brīdi šo spalvaino, pašā būtībā svešo astmatiķi. Tagad, pēc viena gada — viena nožēlojami zaudēta gada, kad viņam ar ārkārtīgu piepūli bija izdevies

no jauna visu ievadīt pareizās sliedēs, vajadzēja šim noziedzīgajam biržas spēlmanim atkal visu salaist dēlī! Viņam nebija iemesla apieties ar nelieti maigi, tāpēc viņš izrīkojās aši un nesaudzīgi.

— Nav runas par to, — Alans iebilda tikpat mierīgi kā iepriekš, vienīgi viņa nāsis paplētās. — Sindikāts ne mirkli nevilcinātos jūs atbalstīt, ja jūs ciestu zaudējumus, strādājot akciju sabiedrības labā. Bet.. . — Alans izslējās pie rakstāmgalda, pie kura bija stāvējis, atspiedies uz rokām, viņš raudzījās Vulfā ar mežonīgā naidā satumsušām acīm. — Jūsu pagājušā gada bilance bija blefs, cienījamais! Blefs! Jūs spekulējāt savā labā un piesavinājāties septiņus miljonus dolāru!

S. Vulfs sabruka līdzīgi nogāztam kokam. Seja, zemes pelēkumā, sastinga kā nedzīva. Viņš tvēra ar tuklo roku pie sirds un, rīdams gaisu, atkrita atpakaļ. Mute kā neizpratnē palika muļķīgi pavērta, un asinīm pieplūdušās acis dzīrās izsprāgt laukā no pieres.

Alans aiz piepūles savaldīties te nobāla, te tumši piesarka. Tikpat mierīgi un aukstasinīgi kā iepriekš viņš sacīja:

— Pārliecinieties pats!

Un nevīžīgi nometa pie Vulfa kājām visu telegrammu kaudzi, kas izlidoja pa grīdu.

S. Vulfs, joprojām cīnīdamies pēc gaisa, gulēja atkritis krēslā. Pamats grīļojās, kājas, mīkstas un ļenganas, neklausīja, čērkstošā elpa paša ausīs atbalsojās kā ūdenskrituma šalkoņa. Viņš bija tik apdullis, tik pārsteigts spējā kritienā no stāvajiem augstumiem, ka nemaz neievēroja apvainojoši nosviestās telegrammas. Pelēkie acu plaksti kā vāciņi noslīdēja pār acīm. Viņš nekā neredzēja. Visapkārt tumša

nakts, virpulī sagriezusies nakts, šķita, ka viņš nupat mirs, aicināja nāvi... tomēr atguvās un sāka saprast, ka nav vairs iespējami nekādi meli, kas iznestu glābējā krastā.

— Alan? ... — viņš murmināja.

Alans klusēja.

S. Vulfs vēlreiz ienira virpuļojošā atvarā, vēlreiz šņākuļodams uzpeldēja, beidzot pavēra acis, dziļi iekritušas kā vecām, sapuvušām zivīm. Smagi elpodams, viņš izslēja muguru.

— Mūsu stāvoklis bija izmisīgs, Alan, — Vulfs purpināja, bet krūtis kā smakdamas cilājās grūdieniem. — Es gribēju dabūt naudu — par katru cenu naudu . . .

Alans sašutis pietrūkās kājās. Tiesības uz meliem ir katram izmisušajam. Taču pret šo cilvēku viņš nejuta ne mazāko līdzjūtību, nejuta neko, gluži neko, vienīgi naidu un svelošas dusmas. īsi un aši tikt ar viņu galā, un lai pazūd no acīm! Alana lūpas aiz uztraukuma bija baltas kā sniegs, kad viņš sacīja:

— Budapeštas bankā jūs bijāt deponējis uz Volf-sona vārda pusotra miljona, Pēterburgā — vienu miljonu, Londonā uz laiku un Beļģijas bankās divus līdz trīs miljonus. Jūs slēdzāt pats savus darījumus un beigās lauzāt kaklu. Dodu jums laiku līdz rīt-vakaram pulksten sešiem. Nevienu minūti agrāk un nevienu minūti vēlāk likšu jūs apcietināt.

Vulfs grīļodamies, dzeltens kā līķis, piecēlās, lai instinktīvā pašaizsardzībā mestos Alanam virsū. Taču nespēja pakustināt ne pirkstu. Viņš jutās paralizēts un drebēja kā drudzī. Pēkšņi uz kādu mirkli atgriezās gluži skaidra apziņa. Vulfs stāvēja elsā-dams un sviedriem norasotu seju stingi raudzījās

grīdā. Acis mehāniski lasīja uz zemē nosviestajām telegrammām veselu virkni banku nosaukumu. Vai teikt Alanam, kāpēc viņš ielaidies šajās spekulācijās? Paskaidrot ieganstu, kādēļ to darījis? Pasacīt, ka nekādā gadījumā tas nav noticis naudas dēļ? Taču Alana raksturs bija pārāk vienkāršs, primitīvs, lai spētu saprast, ka cilvēks var tiekties pēc varas, — viņš, kuram tā bija, lai gan nekad nav pēc tās tīkojis, nav licies par to zinis, nav neko darījis, lai to iegūtu, tā viņam gluži vienkārši bija! Šim mašīnu konstruktoram galvā rosījās tikai divas trīs domas, viņu neurdīja nekādi pasaules jautājumi, un viņš neko tanīs nesaprata. Jā, pat ja Alans viņu saprastu, arī tādā gadījumā Vulfs atdurtos kā pret granīta mūri, pret šauri mietpilsonisku goda izpratni, kas attaisnojama sīkumos, bet nopietnos gadījumos ir muļķība, šādas izpratnes mūri nebūtu iespējams pārvarēt. Tādēļ Alans viņu nenicinātu un nenolādētu mazāk. Alans! Jā, tas pats Alans, kuram uz sirdsapziņas guļ pieci tūkstoši cilvēku dzīvības un veselība, Alans, kurš izvilka tautai no kabatas miljonus, nebūdams drošs, vai kādreiz spēs savus solījumus pildīt... Gan pienāks arī Alana stunda, to viņš paredz! Un šis vīrs šodien viņu apsūdz un iedomājas to darām ar pilnām tiesībām! S. Vulfa smadzenes drudžaini strādāja. Izeja! Glābiņš! Ir kāda iespēja! Viņš atcerējās vispārzināmo Alana labsirdību. Kāpēc Alans uzbruka viņam kā plēsoņa? Labsirdība un žēlsirdība ir atšķirīgi jēdzieni.

Izmisuma pārņemtais cilvēks bija tik dziļi iegrimis pārdomās, ka uz brīdi aizmirsa visu apkārtni. Viņš nedzirdēja, ka Alans pasauca kalpotāju un lika atnest glāzi ūdens, jo misters Vulfs nejūtoties labi.

Un, jo ilgāk viņš domāja, jo vairāk seja sakrita, un vaibsti sastinga kā nedzīvi.

Viņš attapās tikai tad, kad viņu paraustīja aiz piedurknes un kāda balss sacīja:

— Ser?

Vulfs ieraudzīja, ka Alana kalpotājs Lions sniedz glāzi ūdens.

Viņš izdzēra to sausu, dziļi ievilka elpu un pavērās Alanā. Pēkšņi viņam stāvoklis vairs nelikās tik bezcerīgs. Ja izdotos aizkustināt Alana sirdi?

— Paklausieties, Alan, tas nevar būt nopietni domāts. Mēs jau strādājam kopā septiņus astoņus gadus, esmu sindikātam nopelnījis miljonus ... — viņš sacīja zemā balsī, apvaldīti un mierīgi.

— Tas bija jūsu pienākums.

— Protams! Paklausieties, Alan, atzīstos, ka esmu nošāvis greizi. Un nevis naudas dēļ. Es jums paskaidrošu. Jums jāzina cēlonis . . . Bet tas, ko jūs teicāt, taču nevar būt nopietni domāts! Notikušais ir labojams! Es esmu vienīgais cilvēks, kurš to var ... Ja jūs iegāzīsiet mani, tad kritīs arī sindikāts ...

Alans zināja, ka Vulfam taisnība. Velns rāvis tos septiņus miljonus, bet skandāls — tā būs katastrofa. Tomēr viņš palika nepielūdzams.

— Tā ir mana darīšana!

Vulfs pašūpoja savu pinkaino bifeļa galvu. Viņš nespēja saprast, ka Alans patiesi nodomājis no viņa atteikties, iegrūst nelaimē. Tas nevar būt. Vulfs saņēma drosmi un, lai vēlreiz par to pārliecinātos, ielūkojās Alanam acīs. Bet šīs acis klusēdamas izkliedza nežēlīgo patiesību, ka nav gaidāma ne iecietība, ne žēlastība. Nekas! Gluži nekas! Pēkšņi viņš aptvēra,

ka Alans ir amerikānis, jau no dzimšanas tāds, bet viņš pats par tādu tikai kļuvis, un Alans bija stiprāks.

Veltīga bija klusā cerība, ar kuru viņš sevi mierināja. Viss pagalam. No jauna viņš skaudri izjuta savu posta stāvokli.

— Alan! — viņš pēkšņi izmisīgi iekliedzās. — Nevar būt, ka jūs to gribētu. Nē! Jūs dzenat mani nāvē! Nevar būt!

Viņš vairs necīnījās ar Alanu, viņš cīnījās ar likteni. Taču liktenis bija frontes līnijā nosūtījis Alanu, aukstasinīgu karotāju, kurš neatkāpās.

— Nevar būt, Alan! — viņš atkal un atkal atkārtoja. — Jūs dzenat mani nāvē!

Viņš vicināja dūres Alanam pie sejas.

— Esmu visu pateicis. — Alans pagriezās pret durvīm. Vulfa pieri un vaigus kā gļotas sedza auksta sviedru kārta, bārda lipa šķipsnās.

— Es naudu atlīdzināšu, Alan! — viņš kliedza, nevaldīdams pār sevi un tvarstīdamies ar rokām pa gaisu.

— Blēņas! — iesaucās Alans, iedams laukā.

Vulfs aizklāja ar plaukstām seju un kā ievainots

vērsis nokrita uz ceļiem, dobji atsitoties pret grīdu.

Durvis aizcirtās.

Alans bija prom.

S. Vulfa apaļā mugura trīsēja. Viņš piecēlās pusē apdullis. Krūtis plosīja raudas, bet asaru nebija. Viņš paņēma platmali, pārvilka ar plaukstu pār tās virsu un lēnām devās uz durvju pusi.

Pie durvīm viņš palika vēlreiz stāvam. Alans bija blakus istabā, ja sauktu, tur vajadzētu dzirdēt. Vulfs paplēta muti, bet pār lūpām nenāca ne skaņa. Vienalga. Tam nebija nekādas nozīmes!

Vulfs gāja. Aiz dusmām, pazemojuma un bēdām viņš grieza zobus. Niknums sadzina pilnas acis asarām. Kā viņš tagad Alanu ienīda! Ienīda tik ļoti, ka sajuta uz mēles asins garšu . .. Gan pienāks arī Alana stunda! ...

Nevis Vulfs, bet dzīvs mironis brauca ar liftu leja.

Viņš iekāpa mašīnā:

— Laid uz upmalu!

Šoferis, pametis skatienu saimnieka sejā, nodomāja: «Ar S. Vulfu ir cauri!»

Sagumis, pelēks, dziļi iegrimušām acīm Vulfs sēdēja mašīnā, neko ne redzēdams, ne dzirdēdams. Aukstie sviedri viņu saldēja, viņš ierausās atpakaļ mētelī kā gliemezis gliemežnīcā. Reizi pa reizei viņš sajuta rūgtu pretīgumu uz mēles: «Viņš mani nogalinājis. Noslepkavojis!» Neko citu Vulfs nebija spējīgs domāt.

Iestājās nakts, šoferis apturēja un jautāja, vai nebraukt mājā.

S. Vulfs ar grūtībām atģidās.

- Uz Simt desmito! — viņš neskanīgi sacīja.

Tā bija Renē — viņa pašreizējās mīļākās adrese. Viņam nebija neviena ar ko parunāt, ne drauga, ne laba paziņas, tāpēc viņš brauca turp.

Vulfs sabijās, ka būs sevi nodevis, un centās saņemties. Pie Renē mājas viņš izkāpdams vienaldzīgi un augstprātīgi, kā parasti, izmeta:

— Gaidiet!

«Tikpat ar tevi ir cauri!» nodomāja šoferis.

Renē ne ar vaibstu neizrādīja prieku par viņa atgriešanos. Viņa bija sapīkusi. Līdz nāvei negarlaikojusies, nelaimīga. Tik ļoti aizņemta ar savu pašas

augstprātīgo, izlutināto un ietiepīgo personu, ka nemaz nemanīja Vulfa satraukumu.

Redzot tik lielu sievietes egoismu, Vulfam sanāca smiekli. Šie smiekli kopā ar krietnu devu izmisuma līdzēja atgriezties tai noskaņai, kāda bija parasti Renē sabiedrībā. Viņi sarunājās franciski. Liktos, ka šī valoda Vulfu pārveidotu. Mirkļiem — pavisam īsiem mirkļiem — viņš reizēm pilnīgi aizmirsa, ka ir beigts cilvēks. Jokojās ar Renē, sauca viņu par savu mazo, izlutināto bērnu, dusmīgo pūcīti, zelta gabaliņu, paiju un ar savām miklajām, saltajām lūpām uzspieda skūpstu uz Renē skaistās, tuklās mutes. Renē bija izcila skaistule, iesarkani gaišiem matiem, ziemeļfrancūziete no Lilles. Vulfs bija viņu pagājušā gadā paņēmis līdz no Parīzes. Viņš meloja, ka atvedis viņai no Parīzes brīnumainu šalli un krāšņu vēdekli, tūdaļ Renē seja iemirdzējās gaišāk. Viņa lika uzklāt galdu un nemitīgi čivināja par savām rūpēm un untumiem.

Viņa ienīda šo Ņujorku, ienīda amerikāņu tautu, kas varēja parādīt dāmām vislielāko cieņu un vislielāko vienaldzību. Viņai nekādā ziņā nepatika mūžam kvernēt savā dzīvoklī un gaidīt. Oh, mon dieu, oui,[25]būtu labāk palikusi Parīzē kā maza modiste ...

— Varbūt tu varēsi, Renē, drīz atgriezties turp! — Vulfs sacīja ar smaidu, kas Renē zemajā pierītē izraisīja pārdomas.

Pie galda viņš nespēja norīt ne kumosa, bet lielos daudzumos dzēra burgundieti. Dzēra vēl un vēl, galva metās karsta, bet nereiba.

— Renē, pasūtīsim mūziku un dejotājus, — Vulfs

ierosināja. Renē piezvanīja uz kādu ungāru restorānu ebreju rajonā, un pēc pusstundas muzikanti un dejotāji bija klāt.

Kapelas vadītājs pazina Vulfa gaumi un bija paķēris līdz skaistu meiteni, kas nupat iebraukusi no Ungārijas provinces. Meiteni sauca par Julišku, viņa tikko sadzirdami nodziedāja vienkāršu tautas dziesmiņu.

Vulfs apsolīja trupai simt dolāru ar noteikumu, ka ne mirkli neiestāsies pārtraukums. Mūzika vienā laidā mijās ar dziesmām un dejām. Vulfs kā līķis gulēja, atgāzies krēslā, vienīgi acis spīdēja. Viņš visu laiku bez mitas sūca sarkanvīnu, bet apskurbis nebija. Renē, ietinusies greznā, spilgti sarkanā šallē, sēdēja, ieraususies ar visām kājām krēslā, zaļās acis pa pusei pievērusi, viņa izskatījās līdzīga sarkanai panterai. Vēl arvien šķita, ka viņa garlaikotos. Tieši šī neatkārtojamā vienaldzība bija savaldzinājusi Vulfu. Tiklīdz viņai tuvojās, daiļava aizsvilās niknumā kā mežone, līdz uzliesmoja elles ugunīs.

Skaistā, jaunā ungāriete, kuru veiklais vijolnieks bija atvedis līdz, Vulfam patika. Viņš bieži nolūkojās uz meiteni, bet viņa kautri vairījās šo skatienu. Pēc kāda laika Vulfs pamāja vijolniekam, un abi sačukstējās. Pagāja brīdis, un Juliška bija pazudusi.

Tieši pulksten vienpadsmitos Vulfs atvadījās. Viņš uzdāvināja Renē vienu no saviem briljanta gredzeniem. Renē noglāstīja ar lūpām viņa ausi un čukstus jautāja, kālab viņš nepaliekot. Kā parasti, viņš atrunājās ar darbu, Renē sarauca pieri un uzmeta lūpu.

Juliška jau gaidīja Vulfa dzīvoklī. Viņa nodrebēja no Vulfa pieskāriena. Meitenei bija brūni, mīksti

mati. Vulfs ielēja viņai glāzi vīna, paklausīgi pielikusi to pie lūpām, viņa pazemīgi sacīja:

— Uz jūsu veselību, kungs!

Tad, izpildīdama viņa vēlēšanos, nodziedāja iepriekšējo melanholisko tautas dziesmu, tikpat klusi, gandrīz nedzirdami.

— Ket lānya volt a ialunak, — viņa dziedāja, ket virāga; mind a ketto ūgy vāgyott a boldogs-āgia... — Divas meitenes dzīvoja ciemā, divas puķes. Abas ilgojās laimes; vienu aizveda pie altāra, otru — uz kapiem.

Jaunībā S. Vulfs bija simtiem reižu dzirdējis šo dziesmu. Taču šodien tā viņu pagalam nomāca. Tanī skanēja viss viņa izmisums, bezcerība. Viņš sēdēja, dzēra, un acīs pamazām sariesās asaras. Viņš raudāja aiz žēluma pret sevi, un asaras gausi ritēja pār vaskainajiem, izburbējušajiem vaigiem.

Pēc brīža viņš nošņaucās.

— Tas tev labi izdevās. Ko tu, Juliška, vēl proti? — viņš laipni un klusi vaicāja.

Meitene vērās viņā ar savām skumjajām, brūnajām acīm, kas izskatījās līdzīgas lamas acīm. Viņa papurināja galvu un izmisusi čukstēja:

— Neko, kungs.

Vulfs nervozi iesmējās.

— Tas nav daudz! — viņš sacīja. — Paklausies, Juliška, es došu tev tūkstoš dolāru, bet tev jādara, ko es teikšu.

— Jā, kungs, — Juliška nobijusies padevīgi izdvesa.

— Izģērbies. Ieej blakus istabā.

Juliška nokāra galvu.

— Jā, kungs.

Kamēr viņa noģērbās, S. Vulfs sēdēja nekustīgi, raudzīdamies kaut kur tālē. «Ja Moda Alana būtu dzīva, tad vēl varētu cerēt,» viņš domāja. Vulfs sēdēja, bet nelaime, neatkāpdamās ne soli, viņu uzmanīja. Pēc kāda laika, pacēlis acis, viņš ieraudzīja durvīs stāvam Julišku, kas izģērbusies slēpās portjerā. Vulfs bija meiteni pilnīgi aizmirsis.

— Panāc tuvāk, Juliška!

Juliška paspēra soli uz priekšu. Labā roka vēl tvērās pie portjeras, kā negribēdama atlaisties no pēdējā aizsega.

S. Vulfs nolūkojās viņā ar lietpratēja skatienu, un meitenes kailais augums ievirzīja domas citā gultnē. Kaut arī Juliškai vēl nebija ne septiņpadsmit gadu, viņā jau varēja manīt mazu sievieti. Gurni platāki, nekā izskatījās, kad tos slēpa apģērbs, apaļīgas kājas, mazas, tvirtas krūtis. Meitene likās veidota no zemes, pēc tam saulē nobrūnināta.

— Vai tu proti dejot? — S. Vulfs jautāja.

Juliška pakratīja galvu. Viņa stāvēja, nodūrusi

acis.

— Nē, kungs!

— Vai tu nekad neesi dejojusi vīnogu ražas svētkos?

— Esmu gan, kungs!

— Vai esi dejojusi čardašu?

— Jā, kungs!

— Uzdejo čardašu!

Juliška izmisusi atskatījās. Tad vairāk aiz bailēm nekā augstā atalgojuma dēļ sāka dejot. Meitene neveikli cilāja kājas, kustināja rokas. Bez apģērba viņa nezināja, ko iesākt ar savu augumu. Kā staigādama pa lauskām, viņa tipināja sīkiem solīšiem. Acis bija

pilnas asaru, un vaigi kaunā dega. Ak, un kājas, ne gluži tīrās kājas, kur lai tās paslēpj?

Meitene bija lieliska. Jau daudzus gadus S. Vul-fam nebija gadījies redzēt tik aizkustinošu kautrīgumu. Viņš izbaudīja šo skatu papilnam.

— Dejo, Juliška!

Juliška, atliekusi galvu, neizveicīgi, kā sasaistīta lēkāja un snaikstīja rokas, uz krūtīm bira asaras. Tad trīsēdama palika stāvam.

— No kā tu baidies, Juliška?

— Es nebaidos, kungs!

— Tad panāc tuvāk!

Juliška paspēra solīti tuvāk.

«Tagad viņš to darīs!» viņa domāja, atcerējusies naudu.

Taču S. Vulfs nedarīja neko. Viņš apsēdināja meiteni sev klēpī.

— Nebaidies, paskaties man acīs!

Viņa pameta biklu, šaudīgu skatienu. S. Vulfs noskūpstīja Julišku uz vaiga, tēvišķīgā maiguma uzplūdā pievilka klāt, un acīs viņam sariesās valgums.

— Ko tu esi nodomājusi iesākt te, Ņujorkā?

— Es nezinu.

— Kas tevi šurp atveda?

— Brālis. Bet viņš tagad aizbrauca uz Rietumiem.

— Ko tu tagad dari?

— Dziedu ar Gjulu.

— Lai Gjula iet savu ceļu, nedziedi vairs ar viņu. Tas ir nelietis. Un dziedāt tu nemaz neproti!

— Nē, kungs!

— Es tev iedošu naudu, un tu dari, kā es teikšu.

— Protams, kungs!

— Klausies. Mācies angļu valodu. Nopērc skaistu,

vienkāršu apģērbu un sameklē sev pārdevējas vietu. Ievēro labi, ko es tev saku. Es tev iedošu divi tūkstoši dolāru par to, ka tu tik jauki dejoji. Ar šo naudu vari izdzīvot trīs gadus. Apmeklē vakara kursus. Mācies grāmatvedību, stenogrāfiju un mašīnrakstīšanu. Pārējais radīsies pats no sevis. Vai darīsi tā?

— Jā, kungs! — Juliška nobijusies izmocīja, jo Vulfs viņai likās pavisam dīvains. Viņa bija dzirdējusi, ka Ņujorkā meitenes bieži tiekot nogalinātas.

— Apģērbies.

S. Vulfs sniedza meitenei pilnu sauju ar naudas zīmēm. Bet viņa neuzdrīkstējās tās ņemt. «Tiklīdz pastiepšu roku, viņš mani nositīs,» viņa domāja.

— Ņem taču! — Vulfs pasmaidīja. — Man nauda vairs nav vajadzīga, rīt tieši pulksten sešos manis vairs nebūs starp dzīvajiem.

Juliška nodrebēja.

S. Vulfs nervozi iesmējās.

— Te tev būs vēl divi dolāri. Pasauc pirmo taksometru, ko redzēsi, un brauc mājās. Iedod Gjulam simt

dolāru un pasaki, ka vairāk neesi dabūjusi. Nestāsti nevienam, ka tev ir nauda! Pats galvenais pasaulē ir nauda — bet citi nedrīkst par to nekā zināt! Ņem!

Viņš iespieda naudas zīmes meitenei rokā.

Juliška aizgāja, ne paldies nepateikusi.

S. Vulfs palika viens, un viņa sejas izteiksme pārvērtās.

— Stulbs sievišķis! — viņš murmināja. — Tikpat aizies bojā.

Sametās žēl naudas. Viņš izsmēķēja cigāru, izdzēra glāzīti konjaka un pastaigājās šurp un turp pa istabu.

Tad ieslēdza visas lampas, jo nespēja paciest ne mazāko nokrēsli. Beidzot palika stāvam pie kāda lakota japāņu skapīša un atvēra to. Tas bija pilns ar matu sprogām — gaišām, zeltainām, rūsganām meiteņu matu sprogām. Katrai šķipsnai, gluži kā medikamentu pudelītei, bija pielikta etiķete. Uz tās uzrakstīts datums. Vulfs, noraudzīdamies uz šo matu bagātību, sāka nicīgi smieties. Tāpat kā visi vīrieši, kas pazinuši vienīgi pērkamas sievietes, viņš tās nicināja un neieredzēja.

Taču paša smiekli pārsteidza. Tie atsauca atmiņā kādreiz kaut kur dzirdētus. Un pēkšņi viņš atcerējās, ka tā mēdza smieties viņa tēvocis, gluži tā, bet šo tēvoci viņš bija visvairāk ienīdis. Cik dīvaini!

Un atkal viņš sāka staigāt šurp un turp. Dzīvokļa sienas un mēbeles pagaisa arvien vairāk. Istabas pletās plašumā, plašumā un vientulībā. Vientulība vairs nebija paciešama, un viņš devās uz klubu.

Pulkstenis bija trīs naktī. Ielā neredzēja neviena cilvēka. Bet trīs namus tālāk stāvēja kāda automašīna, kurai, acīm redzot, bija notikusi klizma. Šoferis, palīdis zem mašīnas, to laboja. Tiklīdz Vulfs sāka braukt, arī svešā mašīna ripoja nopakaļ. Vulfs rūgti smaidīja. Alana spiegi? . . . Pie kluba Vulfs iedeva šoferim divus dolārus dzeramnaudas un atlaida mājās.

«Dievs debesīs, ar to nu ir galīgi cauri!» nodomāja šoferis.

Klubā pie trim galdiem vēl pilnā sparā spēlēja pokeru, Vulfs apsēdās pie paziņām. Apbrīnojami, kādas viņam šodien krita kārtis! Kārtis, kādas parasti nedabū ne redzēt! «Te nu ir Juliškas divi tūkstoši atkal atpakaļ.» Viņš iebāza naudu bikšu kabatā. Pulksten sešos spēli pārtrauca, un Vulfs visu garo ceļa gabalu atpakaļ snāja kājām. Aiz viņa tērzēdami gāja divi vīri ar lāpstām pār plecu. Netālu no mājas klun-kurodams, tverdamies pie namiem, nāca pretī kāds iedzēries strādnieks un paklusā balsī aplam dungāja.

— Vai esi jau žvingulī? — Vulfs viņu uzrunāja.

Taču piedzērušais neatbildēja. Aizgūtnēm vervelēdams, tas aizslāja garām.

«Alana burvju triki!»

Mājās Vulfs iedzēra tik stipru viskiju, ka viņu sāka kratīt drebuļi. Viņš nebija apreibis, tikai pa pusei iegrimis nemaņā. Iegūlies vannā, viņš tanī aizmiga un pamodās, kad norūpējies kalpotājs klauvēja pie durvīm. Vulfs apģērba visu jaunu no galvas līdz kājām un izgāja no mājas. Tikmēr jau bija ataususi gaiša diena. Pāri pretī stāvēja kāda mašīna, un Vulfs, piegājis klāt, vaicāja, vai tā ir brīva.

— Esmu pasūtīts! — atbildēja šoferis.

Vulfs nicīgi pasmīkņāja. Alans bija viņu ielencis, Alans nelaida vairs vaļā.

Pa nama durvīm iznāca džentlmenis ar mazu, melnu portfeli padusē un sekoja viņam otrpus ielas. Vulfs pēkšņi ielēca garām braucošā tramvajā, pārliecināts, ka tagad izbēdzis no Alana detektīviem.

Viņš padzēra kafiju kādā mazā kafejnīcā un visu priekšpusdienu noklaiņoja pa ielām.

Ņujorka bija uzsākusi savu divpadsmit stundu skriešanās apli. Ņujorka rikšoja, to bez atelpas dzina uz priekšu darbs. Automašīnas, pajūgi, smagas mašīnas, gājēji — viss virpuļoja juku jukām. Rībēja dzelzceļi. Cilvēki kā plēsti skrēja āra no majam,

mašīnām, tramvajiem, šāvās laukā no zemes pa atverēm divsimt piecdesmit kilometru garajās apakšzemes dzelzceļa ejās. Tie visi pārspēja ātrumā Vulfu. «Es atpalieku,» viņš nodomāja. Viņš pielika soli, un tomēr visi viņu apdzina. Cilvēki slāja bez mitas kā hipnozē. Menhetena — pilsētas dižā sirds — tos sūk-tin uzsūca, Menhetena pa tūkstoš artērijām tos triek-tin aiztrieca prom. Tie šķita līdzīgi šķembām, atomiem, kas, berzējoties cits gar citu, sakarsa līdz baltkvēlei, bet tiem nebija vairāk rīcības brīvības kā parastajām molekulām. Un pilsēta soļoja savā dimdošajā gaitā. Ik pa piecām minūtēm Vulfam garām aiz-brāzās milzīgs, pelēks elektriskais omnibuss, kas joza pa Brodveju kā zilonis, kam zem astes pabāzts degošs vīkšķis. Tie bija tā saucamie brokastu omnibusi, kuros varēja pa ceļam uz kantori iekampt tasīti kafijas un aprīt sviestmaizīti. Mazo, virpuļa aizrauto cilvēku vidū klaigādami soļoja lieli, uzbāzīgi spoki: «Dubulto savus ienākumus! Kāpēc tev jābūt resnam? — Mēs tevi padarīsim bagātu, atsūti kartīti! — Bezrūpīgais gājēj! Iesniedz mums savus priekšlikumus! — Saudzē savus nervus! — Nemanāma dzērāju izārstēšana! — Divkāršojiet savu spēku!» Reklāmu plakāti! Tie bija dižie savaldītāji, kuriem pakļāvās šī nerimtīgi ņirbošā masa. Vulfs apmierināti, gandarīti pasmaidīja. Tas bija viņš, kurš pacēlis reklāmu līdz mākslas augstumiem!

No Baterijas bija redzamas trīs citrondzeltenas reklāmas lidmašīnas, kas cita aiz citas šaudījās virs līča, tvarstīdamas pircējus ceļā uz Ņujorku. Uz to dzeltenajiem spārniem lieliem burtiem rakstīts: «Vanemekers — izpārdošana!»

Kam no visiem šiem tūkstošiem apkārt plūstošo

cilvēku ienāktu prātā, ka viņš bija tas, kurš pirms divpadsmit gadiem izgudroja «lidojošo plakātu»?

Vulfs klimta pa Ņujorku, nespēdams atbrīvoties no centrtieces spēka, ar kādu viņu sūca sev klāt varenā milža dzirnakmeņiem līdzīgie žokļi. Visu dienu. Paēda pusdienas, padzēra kafiju, šur tur iemeta pa glāzītei konjaka. Tiklīdz viņš apstājās, viņu sagrāba viegls reibonis, tāpēc viņš bez mitas gāja un gāja tikai uz priekšu. Pulksten četros gluži apdullis, nekā nedomādams, viņš nonāca Centrālajā parkā. Pagāja garām Gaisa satiksmes aerodroma Čikāga — Bostona — Ņujorka sabiedrības hallēm un snāja tālāk, kur vien veda ceļi. Sāka līt, parks bija pamests tukšs. Vulfs iedams snauda, pēkšņi viņu pamodināja spējas izbailes — viņu bija pārbiedējusi paša gaita. Viņš gāja sakumpis, šļūkādams kājas, ieliektiem ceļgaliem, gluži tāpat, kā šļūcināja vecais Volfsons, kam liktenis iedīdījis padevību. Vulfs bija skaidri dzirdējis kādu balsi čukstam: «Līķu mazgātāja dēls!»

Bailes spieda viņu atgūties. Kur viņš atradās? Centrālais parks. Kāpēc te? Kāpēc viņš nebija jau gabalā, jā, pie velna — kāpēc viņš nebija pāri visiem kalniem? Kam vajadzēja augu dienu mīcīties pa Ņujorku? Kas bija to licis? Viņš paskatījās pulkstenī. Dažas minūtes pāri pieciem. Tātad viena stunda laika vēl ir, jo Alans vārdu tur.

Galva sāka saspringti strādāt. Kabatā bija pieci tūkstoši dolāru. Ar to varēja tālu tikt! Jābēg! Nedrīkst nonākt Alana rokās. Viņš paskatījās visapkārt — neviena cilvēka! Acīm redzot, bija izdevies tikt vaļā no Alana detektīviem! Šis panākums viņu uzmundrināja, un viņš sāka zibenīgi darboties. Iegriezies kādā frizētavā, lika nocirpt bārdu; kamēr tas

notika, Vulfs apdomāja bēgšanas plānu. Viņš atradās pie Kolumba skvēra. Jāaizbrauc ar apakšzemes dzelzceļu līdz Divsimtai ielai, mazliet jāpaiet kājām un jāiesēžas kādā vilcienā.

Desmit minūtes pirms sešiem Vulfs izgāja no frizētavas. Viņš nopirka vēl cigārus un septiņas minūtes pirms sešiem nokāpa lejā apakšzemes dzelzceļa stacijā.

Sev par izbrīnu, Kolumba skvēra stacijas peronā Vulfs starp gaidītājiem ieraudzīja kādu paziņu, pasažieri, ar kuru bija kopā šķērsojis okeānu pēdējā braucienā. Šis cilvēks pat palūkojās viņā, bet — kāda veiksme! — nepazina! Un viņi taču abi ik dienas smēķētāju salonā bija spēlējuši pokeru.

Pa iekšējo sliežu ceļu kā zibens šautra pavīdēja ātrvilciens, pārveldams stacijai trauksmes un nemiera vilni. Vulfam sāka zust pacietība, un viņš pavērās pulkstenī. Piecas minūtes!

Pēkšņi pasažieris no tvaikoņa bija pazudis. Atskatījies Vulfs viņu ieraudzīja sev aiz muguras lasām «Heraldu». Vulfs juta, ka pamirst visi locekļi. Viņā pamodās šausmīgas aizdomas. Ja nu šis pasažieris ir viens no Alana detektīviem, kurš viņam sekojis jau no Šerburas?...

Trīs minūtes vēl trūka no pulksten sešiem. Vulfs paspēra soli sānis un paslepus pameta acis uz bijušo ceļabiedru. Tas joprojām mierīgi lasīja, bet laikraksts bija ieplīsis, un plaisā raudzījās skadra acs!

Dziļi izmisis, Vulfs ielūkojās šajā acī. Beigas! Tobrīd stacijā iebrāzās vilciens, peronā gaidītājiem par izbailēm S. Vulfs nolēca uz sliedēm. Kāda roka izplestiem pirkstiem dzīrās viņu satvert.

Divas minūtes pirms sešiem S. Vulfu samala apakšzemes vilciena riteņi, pusstundu vēlāk jau visu Ņujorku satricināja satraukta klaigāšana:

— Ekstrā! Ekstrā! Pērciet! Pērciet! Ei! Ei! Izsmeļošas ziņas par baņķiera Vulfa pašnāvību!

Laikrakstu pārdevēji rikšoja kā nevaldāmi zirgi, un ielās, pa kurām Vulfs šodien bija klimtis, atkal skaļi atbalsojās viņa vārds.

— Vulfs! Vulfs! Vulfs!

— Vulfs sagriezts trīs daļas!

— Tunelis aprijis Vulfu!

— Vulfs! Vulfs! Vulfs!

Katrs bija simtiem reižu redzējis aizslīdām pa Brodveju viņa piecdesmit zirgspēku automašīnu ar sidraba pūķi, kas gaudoja kā okeāna tvaikonis. Katrs pazina šā vīra spuraino bifeļa galvu. S. Vulfs bija daļa no Ņujorkas, un tagad nu viņš ir miris! S. Vulfs, kurš pārvaldīja vislielāko mantību, kāda jebkad bijusi cilvēka rokās! Sindikātam labvēlīgi laikraksti rakstīja: «Nelaimes gadījums vai pašnāvība?» Naidīgie turpretī: «Vispirms Rasmusens — tagad Vulfs!»

— Vulfs! Vulfs! Vulfs!

Laikrakstu pārdevēji, saceldami putekļu mākoņus, kā riedami izkliedza šo vārdu miglas pilnajās ielās. Šķita, ka tur, plosīdami savu upuri, aizsmakušām rīklēm gaudotu vilki.

Alans par Vulfa baismīgo nāvi dabūja zināt piecas minūtes pēc notikuma. To paziņoja pa telefonu viens no detektīviem.

Satraukts, nespēdams strādāt, viņš staigāja turp un

atpakaļ pa savu kabinetu. Ielās kūpēja dūmaka, un vienīgi debesskrāpji rietošās saules palsajā gaismā pacēlās pāri miglas jūrai. Ņujorka tur dziļumā trakoja un gaudoja — skandāls bija sācies! Tikai pēc laba laika viņam izdevās apspriesties ar preses biroja priekšnieku un finansu resora pagaidu vadītāju. Augu nakti viņu vajāja atmiņas par Vulfu, nelaimīgā tēls, kāds bija palicis prātā no pēdējās reizes, — bāls kā nāve, rīstīdamies pēc gaisa, tas gulēja, atkritis krēslā...

«Tas ir tunelis!» nodomāja Alans. Visapkārt nelaime un draudi — viņu kratīja salti drebuļi. Drūma, bezcerīga nākotne. «Tagad paies gadi! ...» Mocīdamies ar bezmiegu, Alans staigāja pa istabu.

Vulfa nāve šai naktī tūkstošiem cilvēku laupīja miegu. Kad Rasmusens nošāvās, ļaudis kļuva nervozi, taču Vulfa nāve iztrūcināja visu pasauli. Sindikāts sagrīļojās! Pasaules lielākās bankas bija ieguldījušas tunelī miljardus, ar miljardiem piedalījās rūpniecība, miljardus bija devusi tauta, visi, līdz pat laikrakstu pārdevējiem. Satraukuma vilnis pletās no Sanfrancisko līdz Pēterburgai, no Sidnejas līdz Kap-štatei. Visu kontinentu prese bažas vēl pastiprināja. Sindikāta akcijas nevis slīdēja lejā, nevis kritās, bet gāzās ar joni! Vulfa nāve bija «milzīgās zemestrīces» sākums.

Sindikāta lielakcionāru sasauktā sapulce ilga divpadsmit stundu un atgādināja versmainu, ellišķīgu kauju, kurā pat parasti savaldīgi cilvēki bija gatavi cits citu saplosīt. Sindikātam vajadzēja otrajā janvāri izmaksāt simtiem miljonu dolāru procentos un daļu maksājumos — milzu summas, kam trūka seguma.

Sapulce izsludināja komunikē, kurā paskaidroja,

ka finansiālais stāvoklis pašreiz nav diez cik izdevīgs, taču neesot iemesla zaudēt cerību, ka tas varot uzlaboties. Komunikē vāji apslēptā veidā atklāja visu liktenīgo patiesību.

Nākamajā dienā desmitdolāru akcijas varēja pirkt par vienu dolāru. Vesela armija privātpersonu, ko pirms gadiem bija aizrāvis vispārējais spekulācijas drudzis, bija izpostīta. Jau pirmajā dienā upuru skaits sniedzās pāri par desmit. Bankas tika sturmē-tas. Ne vien tās, par kurām zināja, ka to sindikātā ieguldītā daļa ir ļoti liela, bet arī tās, kurām ar sindikātu nebija nekāda saskare, no agra rīta līdz vēlam vakaram bija ielenktas, jo klienti ņēma laukā savus noguldījumus. Veselai rindai iestāžu gribot negribot vajadzēja slēgt kases, jo pietrūka skaidras naudas. Tūkstoš deviņi simti septītā gada krīze salīdzinājumā ar šo bija bērnu spēle. Dažas mazas bankas neizturēja jau pirmā uzbrukuma triecienu un sabruka. Taču arī lielās bankas, kad pret tām atsitās brāzmainais vilnis, nodrebēja no apakšas līdz augšai. Veltīgi tās mēģināja nomierināt sabiedrības prātus ar ziņojumiem par stāvokli. New York City Bank, Morgan Co., Lloyd, American triju dienu laikā izmaksāja galvu reibinošas summas. Telegrāfa darbinieki aiz noguruma neturējās uz kājām. Pilīm līdzīgie banku nami bija visu nakti gaiši apgaismoti, direktori, kasieri, sekretāri vairākas dienas strādāja bez atelpas, bez atģērbšanās. Naudas vērtība cēlās arvien vairāk. Ja tūkstoš deviņi simti septītā gada panika paaugstināja skaidrās naudas dienas procentu likmi no astoņdesmit līdz simt trīsdesmit procentiem, tad tagad tā bija uzdzīta uz simt līdz simt astoņdesmit procentiem. Reizēm vispār nebija iespējams aizņemties tūkstoš

dolāru. New York City uzturēja Gulds, Loida banka aizstāvējās pati līdz pēdējai asins lāsītei. American saņēma atbalstu no Bank oi London. Atskaitot šo banku, no Eiropas bankām nevarēja dabūt ne centa — tās pašas ar drudžainu steigu ieņēma aizsardzības pozīcijas. Ņujorkas, Parīzes, Berlīnes, Londonas, Vīnes biržās sākās vēl nepiedzīvota kursa slīdēšana lejā. Neskaitāmas firmas pārtrauca maksājumus. Neviena diena nepagāja bez bankrota, neviena diena nepagāja bez upuriem. Vulfa nāves veids kļuva epidēmisks, katru dienu strupceļā nonākušie metās apakšzemes dzelzceļos zem riteņiem. Piecu pasaules daļu finansu milzis bija saņēmis vaļēju brūci, un bija jābaidās, ka tas noasiņos. Tirdzniecība, transports, rūpniecība — mūsdienu modernā mašīna, ko baro ar miljardiem un kas miljardus ražo, griezās gausi, ar grūtībām, tā vien šķita, ka nupat, nupat apstāsies pavisam.

Tuneļa gruntsgabalu sabiedrība, kas nodarbojās ar zemes gabalu pirkšanu un pārdošanu ap tuneļa stacijām, sabruka vienas dienas laikā un zem drupām apraka neskaitāmus upurus.

Laikraksti šajās dienās bija līdzīgi ziņnešiem no kaujas lauka.

«Tunelis aprij arvien vairāk un vairāk upuru!»

«Misters Harijs Siluels, Čikāgas baņķieris, nošāvies. — Mākleris Viljamsons Divdesmit sestajā ielā, zaudējis visu, noindējis savu ģimeni un pēc tam noindējies pats. — Fabrikants Klepštets no Hobokenas meties zem apakšzemes dzelzceļa.»

Ziņa, ka Scentā pakāries vecais Jakobs Volfsons, aizslīdēja gluži nepamanīta.

Tā bija panika! Pāri Francijai tā pārmetās uz Angliju, Vāciju, Austriju un Krieviju. Vispirms tai padevās Vācija, ko nedēļas laikā, līdzīgi Savienotajām Valstīm, sagrāba trauksme, nemiers un šausmas.

Rūpniecība, nupat atguvusies no oktobra katastrofas sekām, atkal zaudēja pamatus zem kājām. Vērtspapīri, ko tunelis bija sadzinis nedzirdētos augstumos, — dzelzs, tērauds, cements, varš, kabeļi, mašīnas, ogles, — kopā ar tuneļa akcijām tika norauti bezdibenī. Ogļu un lietuvju karaļi bija nopelnījuši ar tuneli milzu bagātības, bet tagad nevēlējās riskēt ne ar pliku helleru. Viņi pamazināja algas, pārkārtoja strādnieku maiņas un izmeta uz ielas tūkstošiem cilvēku. Strādājošie solidarizējās ar atlaistajiem, uzsāka streiku, apņēmušies šoreiz cīnīties līdz pēdējam elpas vilcienam un neļaut sevi apkrāpt ar solījumiem, kas top aizmirsti, tiklīdz briesmas garām. Ja apstākļi bija labvēlīgi, tad strādnieki lieti noderēja, lai saraustu miljonus, ja apstākļi iegriezās neizdevīgi, tad viņus izmeta laukā. Lai raktuves noslīkst, lai domnu krāsnis aizrijas ar izdedžiem!

Streiks sākās kā parasti. Tas uzliesmoja Lilles baseinā, Klermonferanā un Sentetjenā, pārvēlās uz Mozeles, Sāras, Rūras apgabalu, uz Silēziju. Jorkšī-ras, Nortumberlendes, Daremas un Diēnvidvelsas angļu kalnrači un lietuvju strādnieki izziņoja solidaritātes streiku. Tiem pievienojās Kanāda un Savienotās Valstis. Neredzama dzirksts pārmetās pāri Alpiem uz Itāliju un pāri Pirenejiem uz Spāniju. Tūkstošiem sarkano un dzelteno fabriku visās valstīs apklusa. Pilsētas pamira. Domnu krāsnis izdzisa, raktuvju zirgus izveda no šahtām laukā. Veselas tvaikoņu flotiles, dūmenis pie dūmeņa, gulēja ostu kapsētās. Katra diena nesa neiedomājamus zaudējumus. Panika atrāva naudu arī pārējām rūpniecības nozarēm, tāpēc miljoniem lielā bezdarbnieku armija pieauga ar katru dienu. Stāvoklis kļuva kritisks. Dzelzceļi, elektriskās spēkstacijas, gāzu fabrikas palika bez oglēm. Amerikā un Eiropā kursēja vairs tikai desmitā daļa vilcienu, un transatlantikas kuģniecība apstājās gandrīz pilnīgi.

Izcēlās sadursmes. Vestfālē sprakšķēja ložmetēji, un Londonā dokeri izcīnīja ar policiju asiņainas kaujas. Tas notika astotajā decembrī.

Ielas pie West-India dokiem šai vakarā klāja strādnieku un policistu līķi. Desmitajā decembrī angļu strādnieku apvienība izziņoja ģenerālstreiku. Tai sekoja franču, vācu, krievu un itāliešu apvienības un beigās piebiedrojās arī amerikāņu.

Tas bija modernais karš. Nevis nenozīmīga priekšposteņu apšaude, bet īsta kauja! Cieši slēgtās rindās kapitāls un strādnieki nostājās viens pret otru.

Jau pēc dažām dienām parādījās šīs cīņas šausminošie rezultāti. Statistikas dati par noziegumiem, bērnu un zīdaiņu mirstību bija satriecoši. Pārtikas krājumi, paredzēti miljoniem cilvēku, sapuva un aizgāja bojā dzelzceļu vagonos un tvaikoņu tilpnēs. Valdība aicināja palīgā karaspēka vienības. Taču armijas sastāvs bija proletārisks, kareivji uzsāka pasīvu pretošanos, viņi gan strādāja, taču neko nepadarīja, bet represijām patlaban nebija īstais laiks. Ap ziemsvētkiem lielās pilsētas, kā Čikāga, Ņujorka, Londona, Parīze, Hamburga, Vīne un Pēterburga, palika pilnīgi bez uguns, to iedzīvotājus gaidīja bada nāve. Cilvēki savos dzīvokļos sala, vārgie un slimie aizgāja bojā. Ik dienas notika ugunsgrēki, lau-

pīšanas, sabotāžas, zādzības. Draudēja izcelties revolūcija .. .

Internacionālā strādnieku līga neatkāpās ne par matu un prasīja izdot likumus, kas aizsargātu strādniekus no kapitāla patvaļas.

Tuneļa sindikāts visu šo briesmu un nemieru vidū joprojām stāvēja kā stāvējis. Vairs tikai vraks, sūce pie sūces, tas krakšķēja visās šuvēs, tomēr turējās!

Tas bija Loida nopelns. Loids bija sasaucis visu lielāko kreditoru sapulci un ieradās tanī pats, lai runātu, ko nu jau kopš divdesmit gadiem slimības dēļ vairs nekad nemēdza darīt. Sindikāts nedrīkstēja krist! Stāvoklis visā pasaulē bija izmisīgs, un sindikāta krišana izraisītu neiedomājamu postu. Ar sapratīgu rīcību tunelis esot glābjams! Ja tagad pieļautu kādu taktisku kļūdu, tad tā liktenis būtu izlemts uz visiem laikiem un rūpniecības attīstība aizkavētos par gadiem divdesmit. Ģenerālstreiks vairs nevar turpināties ilgāk par trim nedēļām, jo strādnieku armijas ir tuvu bada nāvei, nauda atgriezīsies, krīze pavasarī beigsies. Ir jānes upuri. Liela vēriena kreditoriem jāpagarina termiņi, jāaizdod nauda. Akcionāriem otrajā janvārī jāsaņem savi procenti līdz pēdējam helleram, pēdējam feniņam, citādi uzliesmos jauna panika.

Loids bija pirmais, kurš nesa lielus upurus. Ta viņam izdevās sindikātu noturēt.

Apspriede notika slepeni. Laikraksti otrajā diena paziņoja, ka uzsākta sindikāta atveseļošana un otrajā janvārī sabiedrība, kā vienmēr, pildīs savu pienākumu, un akcionāri saņems tiem paredzētos maksājumus.

Pienāca slavenais otrais janvāris.

Parasti pirmaja janvāri visi teātri, koncertzāles, restorāni Ņujorkā ir pārpildīti.

Šoreiz pirmajā janvārī viss bija kā izmiris. Tikai dažās lielākajās viesnīcās, kā parasti, valdīja dzīvība. Tramvaji negāja. Tiklab virs, kā zem zemes kursēja vienīgi atsevišķi vilcieni inženieru vadībā. Ostā, dokos, izdzēstām ugunīm stāvēja pamesti okeāna milzeņi, tos apņēma migla un ledus gāles. Ielas vakarā grima tumsā, dega tikai katrs trešais lukturis; gaismas reklāmas, kas citkārt uzliesmoja tik vienmērīgi kā bākas, tagad snauda.

Jau ap pusnakti sindikāta ēkas priekšā bija sastājies cieši sablīvējies pūlis, sagatavojies te pavadīt nakti. Tie visi vēlējās glābt savus procentus — piecus, desmit, divdesmit, simt dolārus. Bija izplatījušās baumas, ka trešajā janvārī sindikāts slēgšot durvis, un neviens negribēja riskēt ar savu naudu. Pūlis arvien pieauga.

Nakts bija ļoti auksta, divpadsmit grādu zem nulles, pēc Celsija. Kā baltas smiltis no melnum melnajām debesīm sijājās smalkas sniega pārslas, klusējošo debesskrāpju augšējie stāvi izzuda tumšajās visuma dzīlēs. Saldami, aiz aukstuma klabinādami zobus, gaidītāji spiedās kopā, lai sasildītos, tie satrauca cits citu ar minējumiem, bažām un spriedelējumiem par sindikātu un akcijām. Viņi stāvēja tik ciešā jūklī, ka būtu varējuši gluži labi stāvot gulēt, taču miegs nevienam nebija prātā. Bailes aizdzina nogurumu. Ja nu sindikāta durvis tomēr neatveras! Tad viņu akcijas pēkšņi zaudēs jebkuru vērtību! Zili

nosalušām, iekritušām sejām, baiļu un rūpju pilnām acīm viņi gaidīja savu likteņa lēmumu.

Nauda! Nauda! Nauda!

Mūža darbs, sviedri, pūliņi, pazemojumi, negulētas naktis, sirmi mati, zaudētas cerības! Vēl vairāk — vecuma dienas, daži gadi mierīgas dzīves pirms nāves! Ja nauda būs zudusi, tad zaudēts viss — aizmesti divdesmit mūža gadi, atkal tumsa, posts, nelaime un nabadzība ...

Bailes un satraukums ar katru brīdi auga augumā. Ja sūri grūti pelnītais ietaupījums būs pagalam, tad lai par Maiku Alanu, lielāko no visiem krāpniekiem, spriež linča tiesu!

Uz rīta pusi saradās arvien prāvāki ļaužu pūļi. Rinda stiepās līdz Varenstrītam. Gausi ausa pelēcīga gaisma.

Pulksten astoņos pūlis pēkšņi sakustējās: klusējošā, svilīgā aukstuma apņemtā sindikāta ēkā iedegās pirmās lampas!

Tieši deviņos — reizē ar pulksteņa sitieniem — atvērās nama masīvās durvis. Pūlis iegāzās greznajā vestibilā un no turienes spoži apgaismotajā kasu telpā. Aiz mazajiem kasu lodziņiem rosījās vesela armija ierēdņu — moži, nomazgājušies, izgulējušies. Kuponu izmaksa notika zibenīgā ātrumā. Visos lodziņos veiklas rokas šķirstīja uz marmora palodzēm dolāru zīmes, šķindēja sīknauda. Viss noritēja mierīgā garā. Tos, kas naudu bija saņēmuši, aizmugurē stāvošie neviļus spieda laukā uz izeju.

Dažas minūtes pēc pulksten desmitiem notika maza aizkavēšanās. Trīs lodziņus slēdza, jo pietrūka sīknaudas. Publika satraucās, un pārējos lodziņus reizē apstāja savi desmit divdesmit nepacietīgi gaidītāji.

Tad kasu nodaļas vadītājs paziņoja, ka uz piecām minūtēm kases slēgs. Lai izmaksas pārāk nenovilcinātos, lūdza klientus turēt sagatavotu siknaudu. Lodziņi aizvērās.

Situācija, kādā atradās izmaksas gaidītāji kasu telpā, nebija apskaužama. Pūlis, kuru laikraksti vērtēja uz trīsdesmit tūkstošiem cilvēku, vienmērīgi spiedās no ārienes iekšā. Gluži tāpat kā zāģa mehānisms bīda koku virsū zāģim, ļaužu rinda mazpama-zām tika iespiesta sindikāta ēkā, tur sašķelta daļās un pa izejas durvīm izstumta Volstrītā. Tiklīdz kāds uzlika uz pirmā granīta pakāpiena kāju, pēc mirkļa pūlis, spiezdamies aizmugurē virsū, pacēla cilvēku augstāk, un tas jau stāvēja ar abām kājām uz pirmā pakāpiena. Pēc desmit minūtēm viņš atradās augšā un lēni, bet neatlaidīgi tika stumdīts cauri vestibilam. Vēl pēc desmit minūtēm to iespieda kasu zālē. Cilvēks kļuva par automātu, bez savas gribas, tūkstoši pirms un pēc viņa tāpat izdarīja tās pašas kustības gluži tādā pašā laika posmā.

Izmaksas pārtraukumā milzīgā kasu zāle dažos mirkļos sagāzās stāvgrūdām pilna. Daļa cilvēku vestibilā pa kāpnēm tika uzstumti augšējos stāvos.

Pie kases lodziņiem stāvošie vairs nespēja noturēt savas pozīcijas, un tiem draudēja drūmas izredzes — pēc desmit stundu ilgas gaidīšanas tos varēja aizbīdīt prom uz izeju. Stājies tad nu atkal rindas galā!

Visi bija pavadījuši nakti bez miega, saluši kā suņi, neēduši brokastis, zaudējuši daudz laika, turklāt sagaidāmas nepatikšanas darba vietās — garastāvoklis neiedomājami slikts. Visi kliedza un svilpa, tracis izskanēja cauri vestibilam uz ielu.

Pāli sagrāba mežonīgs satraukums.

— Kases tiek slēgtas!

— Pietrūcis naudas!

Grūstīšanās pieņēmās arvien neatlaidīgāka un varmācīgāka. Citiem šai burzā noplēsa drēbes, citi, tā saspiesti, ka nespēja ne paelpot, brēca pilnā rīklē un lādējās. Vēl citi, pacelti līdz krūtīm pāri galvām un pūļa nesti, izkliedza draudus un lāstus.

Pie lodziņiem sablīvējās tādas ļaužu masas, ka varēja noslāpt. Lamas un kliegšana nemitējās. Kāds šoferis ietrieca dūri kases lodziņā un aiz elpas trūkuma tumši sasarkušu seju bļāva:

— Atdodiet manu naudu, blēžu banda! Man te ir trīssimt dolāru! Atdodiet manus trīssimt dolārus, asinssūcēji, rīkļurāvēji tādi!

Ierēdnis kasē, bāls un sašutis, raudzījās uz neganto uzbrucēju:

— Jūs ļoti labi zināt, ka akcijas nav izpērkamas. Varat saņemt savus procentus, neko vairāk!

Pēkšņi visās malās un stūros iešķindējās pavērtie lodziņi, ierēdņi drudžainā steigā atkal sāka izmaksāt naudu. Taču bija jau par vēlu. Zālē un vestibilā cieši sablīvētais pūlis pārprata kliegšanu, kas sacēlās, kad izmaksas atjaunoja, un drūzma vairs nebija paciešama.

Tie, kas sasniedza izeju, steidzās prom, ko kājas nes. Bet arī tas izdevās tikai retajam. Pēkšņi nobrīkšķēja durvis kasēs, un pūlis grūšus sagruva kasu telpā. Kasieri un ierēdņi cik vien ātrumā spēdami kampa dokumentus, naudas kasetes un laidās prom. Pūlis, kā vētras nests, iebrāzās iekšā, un vienā mirklī kasu ozolkoka sienas iebruka. Tai pašā brīdī radās kustības brīvība. Katrs metās laukā, kur vien manīja kādas durvis. Tagad spiediens no aizmugures pastip-

rinājās vēl vairāk, cilvēki kā šāvienu lādiņi bariem lidoja iekšā. Bet te pārsteigti ieraudzīja izpostītu un izlaupītu banku. Apgāztus galdus, izkaisītus dokumentus, izlietu tinti, kaudzēm izbārstītu sīknaudu un samīdītas dolāru zīmes.

Taču šaubu nebija — nauda ir zudusi! Pagalam! Prom! Nav! Nauda, cerības — viss!

Kā ievainotu zvēru gaudošana ēkā izvirda naids un sašutums. Sāka demolēt visu, kas bija demolējams. Šķindēja logu rūtis, krakšķēja lūstošie krēsli un galdi, un līdz ar katru jaunu postījumu uzbangoja fanātisku gaviļu brāzma.

Sindikāta ēku ieņēma triecienuzbrukumā!

Trīsdesmit tūkstoši cilvēku — pēc dažu laikrakstu ziņām vēl vairāk — ielauzās iekšā un tika uzstumti pa kāpnēm augšējos stāvos. Nedaudzie policisti, kas te mēdza uzturēt kārtību, bija pilnīgi bezspēcīgi. Miermīlīgi noskaņotākie meklēja ceļu, kā tikt laukā, bet saniknotie krampjaini tvērās, kur vien varēja, lai izgāztu savas dusmas.

Nams šajā otrā janvāra dienā bija tikpat kā bez ierēdņiem, vairums stāvu pilnīgi tukši. Lai ietaupītu naudu, bija nolemts paturēt vienīgi nepieciešamākās telpas un atbrīvotos stāvus izīrēt. Lielākā tiesa nodaļu jau bija pārcēlušās uz Maiksitiju, citas dzīrās turp pāriet, bet juristiem un dažādām firmām iznomātajos birojos darbs vēl nebija īsti uzsākts.

Otrais un trešais stāvs bija pieblīvēti ar dažādu dokumentu, rēķinu, kvīšu, plānu ķīpām, kuras janvāra pirmajās dienās bija paredzēts transportēt uz jaunajām kantoru telpām.

Pūlis, kā prātu zaudējis aiz niknuma, sāka šīs ķīpas mest laukā pa logiem un kraut kāpņu telpās.

Pēkšņi visos logos līdz pat septītajam stāvam parādījās sejas.

Trīs jauni, nekaunīgi mehāniķi pat devas ceļā uz trīsdesmit otro stāvu pie Alana!

— Lai Maiks atdod mūsu naudu! Hallo!

Tā tik bija ideja!

— Ved mūs augšā, boy! Mēs gribam pie Maika!

Lifta zēns atteicās bramanīgos puišus vest. Tad viņi

to izmeta no lifta kabīnes un brauca paši. Vaibstīdamies, smiedamies par lifta zēnu, kas aiz dusmām raudāja. Lifts cēlās augstāk, aizvien augstāk, kamēr iestājās neparasts klusums un miers. Sākot ar divdesmito stāvu, dārdoņa lejā izklausījās kā tāls ielas troksnis.

Lifts lidoja garām tukšiem gaiteņiem. Tikai reti bija redzams kāds cilvēks, un tas pats, likās, pat nenojauta, kas norisinājās lejā, divdesmit, divdesmit piecus stāvus zemāk. Kāds ierēdnis garlaikoti vēra vaļā sava kantora durvis, trīsdesmitajā stāvā divi vīrieši sēdēja ar cigāriem mutē uz palodzes un par kaut ko jautri tērzēja.

Lifts apstājās, un visi trīs mehāniķi, izkāpuši no ta, sāka brēkt:

— Maik! Maik, kur tu esi? Kraties laukā!

Viņi dauzīja un klaudzināja pie visām durvīm.

Pēkšņi Alans parādījās kādās durvīs, un visi trīs pavērtām mutēm blenza viņā, kura attēlu tik bieži bija redzējuši.

— Ko jūs gribat? — Maiks īgni noprasīja.

— Mēs gribam savu naudu!

Alans nodomāja, ka viņi ir piedzērušies.

— Vācieties pie velna! — Viņš aizcirta durvis.

Puiši ieplestām acīm raudzījās uz aizkritušajām durvīm. Viņi bija nākuši, lai notiek kas notikdams, izplēst no Maika savu naudu un tagad nu, nedabūjuši ne centa, vēl tika sūtīti pie velna.

Apspriedušies visi trīs nolēma atgriezties lejā.

Pie velna viņi vis negāja, bet šķīstītavai tomēr vajadzēja iziet cauri! Divpadsmitajā stāvā laidās cauri dūmu valnim, bet astotajā viņiem aizdrāzās garām gaišās liesmās degošs lifts.

Apjukuši, vai prātu zaudēdami aiz šausmām, puiši sasniedza vestibilu, kur ārā bēgošu cilvēku vilnis viņus izrāva līdz uz ielas.

x

Neviens nezināja, kā tas bija gadījies. Neviens nezināja, kas to izdarījis. Neviens nebija redzējis. Bet noticis tas bija .. .

Trešajā stāvā pēkšņi kāds cilvēks nostājās uz palodzes. Pielicis abas plaukstas kā ruporu pie mutes, viņš, cik vien spēka, pilnā balsī sauca lejā pūlī, kas vēl arvien spiedās ēkā:

— Ugunsgrēks! Deg! Atpakaļ!

Saucējs bija bankas ierēdnis Džims Blekstons, kuru ļaužu pūlis bija uztriecis trešajā stāvā. Sākumā viņu neviens nedzirdēja, jo nemitīgā kliegšana visapkārt nomāca katru skaņu. Taču, kad griezīgie saucieni automātiski atkārtojās, arvien vairāk un vairāk cilvēku pavērsa sejas augšup, un pēkšņi iela saprata, ko Blekstons auroja. Tā nesaprata visu, uztvēra tikai vienu satraucošu vārdu: «Ugunsgrēks!» Iela arī pēkšņi saskatīja, ka pelēkā dūmaka ap Blekstonu,

kura izskatījās kā salta migla, nebija vis migla, bet dūmi. Tie sabiezēja, platām, šļauganām lēverem plūda laukā pa logu un virs Blekstona galvas strauji uzvirmoja augšup. Dūmi sabiezēja arvien vairāk, sāka vāliem velties, mutuļot, un Blekstons gandrīz pilnīgi pazuda tanīs. Bet viņš neatkāpās no sava posteņa. Pamazām un neatlaidīgi kā mehānisks, spalgs brīdinātājs signāls viņš atturēja pūli, kas ar milzu pasīvu enerģiju bruka uz priekšu, — vispirms atturēja uz vietas un tad piespieda atkāpties.

Tikai Blekstona attapība paglāba visus no neiedomājamas katastrofas. Viņa spalgie saucieni lika galvu zaudējušiem atjēgties. Ekā tobrīd atradās daudzi tūkstoši. Tie traucās uz izejām, bet te atdūrās pret ļaužu mūri. Šķita, ka cilvēki uz ielas grasās ziņkārīgi noskatīties, kas tagad īsti notiks. Tad beidzot, Blekstona saucienu pamudināti, tie pagriezās, un simtiem mutes atkārtoja Blekstona brīdinājuma signālu:

— Atpakaļ! Deg!

Pūlis tika izspiests blakus ielās, kur pamazām aizplūda prom.

Pār ēkas platajām granīta kāpnēm brāzās mežonīgs galvu, roku un kāju ūdenskritums, virpulis cilvēku, kas, izmesti uz ielas, rausās augšā un, šausmu pārņemti, bez apstājas skrēja prom. Visi, mezdamies lejā pa kāpnēm, bija tos redzējuši — tur, iekšā, — baismīgos, degošos liftus! Liftus — trīs četrus, pilnus ar liesmojošām papīra ķīpām, lifti bija šāvušies augšup, šļakstinādami visapkārt uguns lietu.

Negaidot Blekstons kļuva atkal dūmos saredzams. Viņš aši auga lielāks un pēkšņi tuvojās: viņš lēca! Blekstons iekrita kādā bēgošo bariņā, jābrīnās, ka

neviens netika ievainots. Cilvēki pašķīda uz visām pusēm kā dubļu peļķe, kurā iemests akmens bluķis. Tie visi zibens ātrumā atkal bija kājās, tikai Blek-stons palika guļam. Viņu aiznesa, bet viņš drīz vien atguvās, jo bija tikai izmežģījis kāju.

No Blekstona pirmā sauciena līdz pat lēcienam nebija pagājušas ne piecas minūtes. Desmit minūtes vēlāk Painstrītā, Volstrītā, Tomasstrītā, Sidarstrītā, Nasaustrītā un Brodvejā čumēja un mudžēja neskaitāmas ugunsdzēsēju mašīnas, kūpoši tvaika sūkņi un ātrās palīdzības mašīnas. Ugunsdzēsēju komandas bija saskrējušas no visas Ņujorkas.

Kelijs, ugunsdzēsēju vienības komandieris, acumirklī saprata, kādām nepārredzamām briesmām pakļauts viss sabiedrisko ēku kvartāls. Viņš pat izsauca palīgā «Sešdesmit sesto iecirkni», Bruklinu, kas nebija noticis kopš lielā ugunsgrēka Ekitebla ēkā. Bruk-linas tilta ziemeļu uzbrauktuve tika slēgta, un astoņi tvaika sūkņi kopā ar saviem pajūgiem aizauļoja kā vējš pār ziemas dūmakā spokaini izslējušos tiltu uz Menhetenu. Tuneļa nams kūpēja pa visām malām kā milzīga trīsdesmit divu stāvu krāsns. Tai apkārt plosījās kaujas signāli, brīdinoši, satraucoši taurētāja aicinājumi, spalga zvanīšana, griezīga svilpšana.

Uguns bija pielikta liftos trešajā stāvā, kurus palaida augšā. Neviens vēlāk nezināja pateikt, kurš pastrādājis šo velnišķīgo darbu.

Degošie lifti gāzās lejā cits pēc cita līdzīgi kalnā kāpējiem, kam, rāpjoties gar krauju sienu, pietrūkst spēka. No pagraba stāva pēc katra kritiena uzvir-puļoja kvēlojošu putekļu mākonis. Vestibilā, liftu šahtā dārdēja lielgabalu šāviņi un sprakšķēja skrej-uguns: versme ar krakšķoņu plēsa nost dēļus no

skrūvēm šahtas apšuvumam. Liftu šahta pārvērtās par kaucošu sakarsēta gaisa stabu, kas rāva augšup degošās dokumentu ķīpas. Tās iztriecās cauri gaismas kupolam, kur virs jumta uzvirmoja dzirkstu fontāns. Tuneļa ēka bija līdzīga vulkānam, kas izvirda degošas papīru driskās un kvēlojošus dokumentu saiņus, tie pacēlās gaisā kā raķetes un, līdzīgi šāvienu zvīgām, švirkstēdamas aizlidoja pār Menhe-tenu.

Ap ugunsvēmēju krāteri augšā, bīstami tuvu, ka plēsoņa putns ap savu degošo ligzdu riņķoja lidmašīna: «Edison-Bio» operatori, kas uzņēma sniega klātos debesskrāpju kalngalus ar liesmojošo vulkānu to vidū.

No liftu šahtas uguns pa durvīm ložņādama pletās tālāk uz katra stāva telpām.

Logu rūtis, spalgi strinkšķēdamas, lidoja lauka un sašķīda pret apkārtējiem namiem. Dzelzs spraišļus svelme salieca un aiztrieca pa gaisu, virpuļodami tie dobji dūca kā lidmašīnu propelleri. Cinks, ar ko bija lodēts logu un noteku cauruļu skārds, sakusa un šņākuļodams nolija kā ugunīgs lietus. (Par šīm cinka pikām vēlāk maksāja lielu naudu!)

Kelijs izcīnīja varonīgu kauju. Viņš izvilka divdesmit piecu kilometru garumā gumijas vadu un pa simt divdesmit šļūtenēm iešļāca simtiem tūkstošu galonu ūdens degošajā ēkā. Visā visumā šis ugunsgrēks aprija divdesmit piecus miljonus galonu ūdens un izmaksāja Ņujorkas pilsētai simt trīsdesmit tūkstošus dolāru —- par trīsdesmit tūkstošiem vairāk nekā tūkstoš deviņi simti vienpadsmitajā gadā lielais Ekitebla ēkas ugunsgrēks.

Kelijs reizē karoja ar uguni un aukstumu. Hidranti

iesala, šļūtenes plaisāja. Ielu klāja cieša ledus sega. Degošo namu apņēma blīvs ledus apmetnis. Pain-strītā pletās ledus graudu klājs, veselu pēdu biezs, jo vējš, aizpūzdams ūdeni, pārvērta to ledus druskās, kas nobira uz ielas līdzīgi krusai.

Kelijs ar saviem bataljoniem bija ienaidnieku aplencis un astoņas stundas atsita uzbrukumu. Visapkārt uz jumtiem, dūmos slāpdami, iekalti ciešās ledus bruņās, desmit grādu salā, pēc Celsija, cīnījās Kelija bataljoni. Viņu vidū šaudījās reportieri, un kinooperatori sastingušiem pirkstiem grieza aparātu kloķus. Arī viņi strādāja pāri spēkiem.

Ēka bija no betona un dzelzs un nevarēja nodegt, kaut arī tik stipri sakarsa, ka izsprāga visu apkārtējo namu logi. Tās iekšpuse izdega pilnīgi.

XI

Alans aizbēga pāri Mercantile Safe Co. jumtam, kas atradās astoņus stāvus zemāk.

Uguns izcelšanos viņš pamanīja kādu laiciņu pēc tam, kad, izdzirdis nekaunīgo puišu klaigāšanu, bija izgājis no darbistabas. Tobrīd, kad, grīļodamies aiz bailēm un uztraukuma, pie viņa atsteidzās Lions, Alanam jau bija mugurā mētelis un galvā platmale. Viņš patlaban rausa no galdiem kopā dokumentus un bāza kabatās.

— Ser, nams deg! — sēca ķīnietis. — Lifti deg! Maiks pameta viņam atslēgas.

— Atslēdz naudas skapi un nekliedz! — viņš sacīja. — Nams ir ugunsdrošs.

Alana seja metās dzeltena, viņu satrieca jaunā nelaime, kas atkal uzbruka. «Tās ir beigas,» viņš nodomāja. Viņš nebija māņticīgs. Taču pēc visiem likteņa sitieniem sāka uzmākties doma, ka pār tuneli guļ kāds lāsts. Gluži mehāniski, īsti neapzinādamies, ko dara, Alans vāca kopā zīmējumus, plānus, dokumentus.

— Mazā tapiņa ar trim zobiņiem, Lion, tikai ne-činksti! — viņš pamācīja un apjucis izklaidīgi vairākkārt atkārtoja: — Tikai nečinksti...

Spalgi ietarkšķējās telefons. Tas bija Kelijs, kurš sacīja, lai Alans pa austrumu mūri kāpj lejā uz Mer-cantile Safe Co. jumta. Ik pa brīdim zvanīja telefons — esot pats pēdējais laiks! — tad Alans izslēdza aparātu.

Viņš gāja no galda pie galda, no plaukta pie plaukta, vilka laukā plānus un dokumentus un meta tos Lionam.

— Liec tik visu seifā, Lion! Aši!

Lions aiz bailēm bija vai prātu zaudējis. Taču neuzdrīkstējās vairs bilst ne vārda, tikai kustināja lūpas, it kā piesauktu kādu mājas garu. Pametis iesā-nis skatienu, Lions pārliecinājās, ka saimnieka sejā redzama negaisa tuvošanās, un sargājās viņu kaitināt.

Pēkšņi kāds klauvēja. Dīvaini! Durvīs parādījās Štroms, pārkrievojies vācietis. Viņš stāvēja uz sliekšņa īsā mētelī, platmali rokā, stāja nepauda ne pazemību, ne arī uzbāzību. Stāvēja tā, it kā būtu nodomājis pacietīgi gaidīt:

— Ir laiks, Alana kungs!

Alans bija neizpratnē, kā Štroms ticis augšā, bet neatlika laika par to domāt. Viņš atcerējās, ka Štroms atbraucis uz Ņujorku, lai apspriestos par inženieru armijas samazināšanu.

— Ejiet jau, Štrom! — viņš īgni izmeta. — Gan es sekošu!

Un viņš atkal sāka vandīties dokumentu kaudzes. Aiz logiem rituļoja dūmu mutuļi, bet dziļi lejā gaudoja ugunsdzēsēju signāltaures.

Pēc brīža Alans vēlreiz pameta acis uz durvīm — Štroms stāvēja, kā stāvējis, klusi gaidīdams, ar platmali rokā.

— Jūs vēl tepat?

— Es gaidu jūs, Alan, — atturīgi un noteikti atbildēja Štroms, viņa seja bija bāla.

Pēkšņi istabā ieklupa dūmu mākonis un reizē ar dūmiem ugunsdzēsības virsnieks baltu ķiveri galvā. Viņš klepodams sauca:

— Mani sūta Kelijs! Pēc piecām minūtēm, Alana kungs, jūs vairs netiksiet uz jumta!

— Man tikai piecas minūtes vairs arī vajadzīgas, — Alans joprojām vāca kopā papīrus.

Šai brīdī noknikšķēja fotoaparāta slēdzis, visi atskatījās un ieraudzīja reportieri, kas uzņēma Alanu.

Virsnieks baltajā ķiverē aiz izbrīna pakāpās atpakaļ.

— Kā jūs te tikāt? — viņš apstulbis jautāja.

Reportieris nofotografēja arī pārsteigto virsnieku.

— Es rāpos aiz jums, — viņš paskaidroja.

Alanam ar visu nomāktību paspruka skaļi smiekli.

— Lion, beidzam, slēdz ciet! Iesim nu!

Nepametis ne skatienu atpakaļ uz savu darbistabu,

viņš izgāja laukā.

Gaitenis bija tumšs, tanī vērpās biezi, kodīgi dūmi. Bija pats pēdējais laiks. Nemitīgi sasaukdamies, viņi sasniedza šaurās dzelzs kāpnes un jumtu, kur no trim pusēm augšup pletās pelēki dūmu vāli, aizsegdami skatienu.

Viņi uznāca tieši tai mirklī, kad sagruva stikla kupols un jumta vidū pavērās krāteris, kas izvirda dūmus, dzirksteļu spietu, liesmu mēles un degošus papīra kumšķus. Aina bija tik satraucoša, ka Lions sāka skaļi vaimanāt.

Bet reportieris bija pazudis. Viņš fotografēja krāteri. Pavērsa objektīvu pret Ņujorku, lejup pret ielu aizām, pret cilvēku pūlīti uz jumta. Viņš bija nonācis tādā fotografēšanas azartā, ka virsnieks, nezinādams, ko lai iesāk, beidzot paķēra viņu aiz apkakles un aizvilka pie kāpnēm.

— Vai jūs beigsiet reiz, trakais! — virsnieks nikni uzsauca.

— Ko jūs teicāt — trakais? — sašuta reportieris. — Jūs par to atbildēsiet! Es te varu fotografēt, cik ilgi gribu. Jums nav tiesību . ..

— Netarkšķiet un vācieties! — virsnieks kliedza.

— Ko jūs teicāt? Netarkšķēt? Arī par to jūs atbildēsiet. Esmu Harisons no «Heralda». Jūs vēl mani pieminēsiet.

— Kungi, vai jums ir cimdi? Dzelzs margas noraus ādu no rokām.

Virsnieks lika reportierim kāpt lejā pirmajam.

Taču reportieris, kurš grasījās uzņemt nokāpšanu, pretojās.

— Uz priekšu! — Alans uzsauca. — Ejiet prom no jumta! Netaisiet dumjības!

Reportieris uzmeta uz pleca aparāta siksnu un pārkāpa pāri aizmargojumam.

— Jums vienīgajam ir tiesības padzīt mani no sava jumta, mister Alan, — viņš dziļi aizvainots runāja, lēnām laizdamies lejā. Un, kad vairs bija redzama tikai viņa galva, piebilda:

— Man tomēr žēl, ka jūs sakāt — dumjības, mister Alan. No jums es nebūtu to gaidījis.

Reportierim sekoja Lions, kas bailīgi raudzījās lejup, tad Štroms, Alans, un pēdējais devās lejā virsnieks.

Viņiem vajadzēja nokāpt astoņus stāvus, tieši simt pakāpienu. Dūmi te bija paciešami, bet, jo zemāk, jo pakāpienu šķērsīši tā apledojuši, ka tik tikko varēja uz tiem noturēties. Pār viņiem vienā laidā šļācās ūdens, kas, tai pašā mirklī sasaldams uz sejas un drēbēm, pārvērtās par cietiem graudiem.

No apkārtējo namu jumtiem un logiem raudzījās ziņkārīgie, kas saspringti sekoja nokāpšanai; skatoties no malas, tā likās vēl bīstamāka nekā īstenībā.

Beidzot visi laimīgi nonāca uz Mercantile Safe Co. jumta, kur tos ar aparātu kaujas gatavībā sagaidīja reportieris.

Jumts izskatījās līdzīgs šļūdonim, un Alanam tuvojās mazs, smails ledus kalniņš. Tas bija komandieris Kelijs. Abi senie paziņas sasveicinājās vārdiem, kas vēl tai pašā vakarā tika nodrukāti visos laikrakstos:

Kelijs: Priecājos, ka dabūju jūs lejā, Maik!

Alans: Paldies, Bil!

XII

Milzīgajā ugunsgrēkā, vienā no lielākajiem, kādu Ņujorka jebkad piedzīvojusi, dīvainā veidā aizgāja bojā tikai seši cilvēki; kases apkalpotāju Džosua

Džilmoru kopā ar kasieri Reinhardu un galveno kasieri Vebsteru uguns bija pārsteigusi tērauda kamerā. Aizsargrežģus pārzāģēja, uzspridzināja, Reinhardu un Vebsteru izglāba. Bet, kad dzīrās vilkt laukā Džilmoru, kāda gruvešu un ledus lavīna apbēra režģi. Džilmors bija pie tās piesalis.

Arhitekti Kapelli un O'Braiens. Abi izmetās laukā no piecpadsmitā stāva un triecās pret ielas bruģi. Ugunsdzēsējs Rivets, kam pie kājām abi nogāzās, dabūja nervu šoku un trīs dienas vēlāk nomira.

Ugunsdzēsēju virsnieks Dejs. Ielūstot grīdai, viņš krita tai līdz no trešā stāva, viņu nogalināja šķembas un lūžņi.

Ķīniešu zēns — kalpotājs Sins. Novācot gruvešus, viņu atrada iesalušu ledus blāķī. Šausmu pārņemti, visi raudzījās uz ledus bluķi, kuru saskaldot parādījās piecpadsmit gadus vecais ķīnietis savā skaistajā, zilajā uzvalkā un cepuri galvā, ko rotāja burti A. T. S.

īsti varonīga bija mašīnista Džima Batlera rīcība. Batlers iespraucās degošajā ēkā un, kamēr virs galvas trakoja liesmas, aukstasinīgi nodzēsa visos astoņos tvaika katlos uguni. Tā viņš novērsa katlu eksploziju, kas izraisītu tālejošas sekas. Džims bija izpildījis savu pienākumu un negaidīja uzslavas. Taču viņš nebija muļķis un nenoraidīja kāda menedžera piedāvājumu — par diviem tūkstošiem algas mēnesī ļaut sevi vadāt cauri visai Amerikai, lai uzstātos estrādes koncertos.

Trīs mēnešus Batlers katru vakaru dziedāja savu dziesmiņu:

Es esmu Džims no A. T. S.

Pār mani brāzmo liesmu vējš,

Bet saku sev: Džim, krāsnis dzēs . ..

Visā Ņujorkā bija jūtama ugunsgrēka saceltā trauksme un deguma smaka.

Vēl dūmi mutuļiem vēlās pār Dauntaunu, no pelēkajām debesīm lija apsvilušu papīru lietus, bet laikrakstos jau bija redzami degošās ēkas attēli, Kelija bataljonu kaujas, ugunsgrēkā cietušo uzņēmumi, Alana un viņa pavadoņu nokāpšana.

Sindikāts bija nolemts nāvei. Ugunsgrēks izrādījās īsti pirmšķirīga kremācija. Kaut arī sindikāta ēka bija apdrošināta, zaudējumi sasniedza neiedomājamus apmērus. Par neglābjami liktenīgām izvērtās nekārtības, ko bija sacēlis pūlis un uguns. Iznīcinātas kvītis un plāni. Pēc Amerikā valdošajiem likumiem akcionāru ģenerālsapulces sasaucamas gada pirmajā otrdienā. Šoreiz otrdiena iekrita četras dienas pēc ugunsgrēka, un šinī dienā sindikāts izsludināja konkursu.

Tās bija beigas.

Jau vakarā pēc sindikāta izsludināšanas par maksātnespējīgu pie Centrālparka viesnīcas ēkas, kur bija apmeties Alans, svilpdams un aurodams pulcējās salašņu bars. Pārvaldnieks, nobažījies par logu rūtīm, parādīja Alanam vēstules, kurās draudēja uzspridzināt hoteli, ja Alans tur vēl palikšot.

Alana sejā paplaiksnījās nicīgs, rūgts smaids:

— Es saprotu!

Pieņēmis svešu vārdu, viņš pārgāja uz Palace. Taču nākamajā dienā viņam vajadzēja aizvākties arī no Palace. Un trīs dienas vēlāk Alanam jau liedza pajumti visas Ņujorkas viesnīcas! Tie paši hoteļi, kas agrāk bez vārda runas būtu izmetuši ārā valdošo firstu, ja vien Maikam Alanam ievājadzētos tā istabas, tagad slēdza viņam durvis.

Gribot negribot Alanam vajadzēja Ņujorku pamest. Pārcelties uz Maiksitiju viņš nedrīkstēja, jo bija piedraudēts nodedzināt Tuneļa pilsētu, tiklīdz viņš tur parādīšoties. Tāpēc viņš ar nakts vilcienu devās uz Bufalo. Maika Alana tērauda rūpnīcas apsargāja policija. Taču viņa ierašanos nevarēja diezin cik ilgi noslēpt. Satrauktie ļaudis grasījās uzspridzināt tērauda rūpnīcas. Lai tiktu pie naudas, Alans bija rūpnīcas līdz pēdējai naglai ieķīlājis misis Brau-nai, bagātajai augļotājai. Rūpnīcas vairs nebija Alana īpašums, un viņš nedrīkstēja tās pakļaut briesmām.

Viņš aizbrauca uz Čikāgu. Bet arī šeit bija simtiem tūkstošu, kas zaudējuši naudu tuneļa akcijās. Viņu padzina arī no šejienes. Naktī bija sašauti viesnīcas logi.

Alans jutās kā izsludināts ārpus likuma. Vēl pirms īsa laika sprīža viņš bija viens no pasaules varenajiem, ko visu valstu valdnieki apbēra ar apbalvojumiem, liela skaita augstskolu goda doktors, ievērojamāko akadēmiju un zinātnisko biedrību goda biedrs. Gadiem ilgi ļaudis viņam uzgavilēja, un dažbrīd sajūsma, ar kādu viņu sveica, atgādināja seno laiku varoņu kultu. Vajadzēja Alanam nejauši ieiet viesnīcas zālē, kad jau atskanēja kāda sajūsmināta balss:

— Maiks ir zālē! Lai dzīvo Maiks!

Dienu un nakti reportieru un fotogrāfu bars sekoja viņam pa pēdām. Viņš nevarēja izteikt ne vārda, ne arī soli spert, lai tūdaļ to nedabūtu zināt atklātībā.

Katastrofu viņam nepārmeta. Zaudētas jau bija tikai trīstūkstoš cilvēku dzīvības! Bet tagad zaudēta bija nauda, sabiedrība jutās trāpīta pašā sirdī un tāpēc atvieza savus asos zobus.

Alans nozadzis tautai miljonus un miljardus! Alans savam neprātīgajam projektam izšķiedis mazo ļaužu sūri grūti pelnīto naudu! Alans nav nekas cits kā lielceļa laupītājs, krāpnieks! Abi kopā ar savu cienījamo S. Vulfu! Visu šo tuneļa farsu viņš inscenējis tikai tādēļ, lai nodrošinātu savam alanītam varenu noietu — ik gadus viens miljons dolāru tīras peļņas! Paskatieties tagad uz Alana Steel Works Bu-ialo — vesela pilsēta! Šaubu nav, ka Alans savu naudu jau nogādājis drošībā, iekams sākās tracis! Katrs lifta zēns, katrs tramvaju vagonu vadītājs kliedza pilnā balsī, ka Maiks ir visu laiku lielākais blēdis!

Sākumā vēl daži laikraksti nostājās Alana puse. Bet redakcijas saņēma veselu birumu draudu vēstuļu ar nepārprotamiem mājieniem. Vēl jo vairāk — neviens vairs šos laikrakstus nepirka! Jā, velns un elle, kam tad jālasa tas, ar ko pats nav vienis prātis, turklāt par to vēl jāmaksā nauda! Tāpēc laikraksti, kas bija novirzījušies no pareizā ceļa, mainīja kursu un centās panākt nokavēto. Trūka tik necili nebūtībā aizgājušā S. Vulfa, kuram bija īsts talants pareizā lieluma kukuli iespiest pareizā rokā.

Alans uzradās dažādās pilsētās, un katrreiz viņam vajadzēja no jauna pazust. Viņš bija aizbraucis ciemos pie Vanderštifta uz Ohaio, bet, paskat tik, pēc dažām dienām Vanderštifta paraugsaimniecība nodega trīs noliktavas. Sludinātāji lūgšanas namos izmantoja konjunktūru un dēvēja Alanu par antikristu, un šādā veidā tika pie krietnas peļņas. Neviens vairs neuzdrīkstējās Alanu pieņemt. Vanderštifta fermā viņu sasniedza Eteles Loidas telegramma.

«Dārgais mister Alan,» telegrafēja Etele. «Tētis

lūdz Jūs apmesties, uz cik ilgu laiku vien gribat, mūsu muižā Tertlriverā, Manitobā. Tētis ļoti priecātos Jūs uzņemt kā savu viesi. Jūs varat tur makšķerēt foreles, un Jūsu rīcībā būs labi zirgi. Jo sevišķi iesaku Jums Tediju. Vasarā arī mēs aizbrauksim turp. Ņujorka sāk jau nomierināties. Ceru, ka Jūs labi pavadīsiet laiku. Jūsu padevīgā Etele Loida.»

Beidzot Kanādā Alans guva ilgoto mieru. Neviens nezināja viņa uzturēšanās vietu. Viņš bija pazudis bez vēsts. Daži laikraksti, kas pārtiek no sensacionāliem meliem, nāca klajā ar satraucošām ziņām par Alana pašnāvību: «Tunelis aprijis Maiku Alanu!»

Turpretī tie, kas Alanu pazina un zināja, ka viņam tikpat sīksta dzīvība kā haizivij, pareģoja, ka viņš drīz vien atkal uzpeldēšot. Un tā arī notika, viņš atgriezās atpakaļ Ņujorkā ātrāk, nekā to kāds būtu varējis nojaust.

Sindikāta sabrukums aizrāva līdz atvarā vēl simtus. Daudzas privātpersonas un firmas, kuras bija iedragājis pirmais trieciens, vēl būtu varējušas atgūties, ja tām Jautu kādu mēnesi atelpas. Otrais trieciens tās nogāza gar zemi. Taču visumā bankrota sekas nebija tik postošas, kā varēja domāt. Bankrots nenāca negaidīts. Turklāt vispārējais stāvoklis bija tik ļauns, ka nez vai varēja kļūt vēl ļaunāks. Kopš simt gadiem tas bija visskumjākais un nožēlojamākais laika posms. Pasaule savā attīstībā bija atsviesta par divdesmit gadiem atpakaļ. Streiki sāka iet mazumā, bet tirdzniecība, transports, rūpniecība joprojām snauda kā dziļā transā. Tālu uz augšu līdz pat Aļaskai, līdz Baikala kalniem un Kongo mūžamežiem pletās sastingums. Misūri, Misisipi, Amazonē, Volgā,

Kongo upē bez dzīvības nekustīgi gulēja veselas kuģu flotiles.

Bezpajumtnieku patversmes bija pārpildītas, lielajās pilsētās daudzi kvartāli ieslīguši nabadzības purvā. Visur bēdas, posts un bads.

Būtu muļķīgi apgalvot, ka visu nelaimju cēlonis ir Alans, jo liela tiesa vainas bija dažāda veida saimnieciskajām krīzēm. Taču to apgalvoja. Laikraksti nemitējās Alanu apsūdzēt. Tie klaigāja dienu un nakti, ka viņš ar viltus solījumiem izkrāpis tautai naudu. Pēc septiņiem celtniecības gadiem neesot pabeigta vēl ne trešdaļa tuneļa! Nemūžam viņš nevarēja nopietni domāt, ka tiks galā ar tuneļa būvi piecpadsmit gados, tikai nekaunīgi melojis tautai!

Beidzot februāra vidū laikrakstos parādījās ziņojums, kas izsludināja, ka meklējams Maiks Alans, Atlantijas tuneļa cēlājs. Alanu apsūdzēja par apzinātu sabiedrības uzticības maldināšanu.

Trīs dienas vēlāk Ņujorkā atkal atbalsojās laikrakstu pārdevēju klaigas: «Maiks Alans Ņujorkā! Nodod sevi tiesas rokās!»

Sindikāta pārvalde finansu jautājumos piedāvāja nedzirdēti lielu drošības naudu, tāpat arī Loids, taču Alans abus piedāvājumus noraidīja. Viņš palika sēžam izmeklēšanas cietumā Franklinstrītā. Katru dienu viņš dažas stundas pavadīja, apspriežoties ar Štromu, kura pārziņā bija nodevis tuneli.

Štroms ne ar vārdu, ne vaibstu nepauda nožēlu, ka Alans nonācis tik neapskaužamā stāvoklī, ne arī pasmaidīja, lai izrādītu prieku par tikšanos. Viņš referēja, neko vairāk.

Alans negarlaikojās, viņš saspringti strādāja. Krāja

atziņas, domas un apsvērumus, kurus vēlāk — vēlāk! — vajadzēs pārvērst taustāmā enerģijā.

Pa ieslodzījuma laiku izmeklēšanas cietumā viņš izstrādāja vienejas metodi tuneļa tālākajā celtniecībā. Bez Štroma viņš pieņēma vēl savus aizstāvjus, vairāk nevienu.

Reiz Etele Loida pieteicās Alanu apmeklēt, bet viņš atraidīja šo apciemojumu. Alana process sākās trešajā aprīlī. Jau vairākas nedēļas iepriekš visas vietas sēžu zālē bija aizņemtas. Starpniekiem par vietām maksāja nedzirdētas summas. Notika visnekaunīgākās un pārsteidzošākās blēdības. It īpaši dāmas bija kā prātu zaudējušas: viņas dega ziņkārē redzēt, kā izturēsies Etele Loida!

Par tiesas priekšsēdētāju bija izraudzīts pats bargākais Ņujorkas tiesnesis doktors Seimurs.

Maika Alana advokāti bija četri Savienoto Valstu labākie juristi: Boijers, Vinzors, Kohens un Smits.

Prāva ilga trīs nedēļas, un trīs nedēļas Amerika atradās neiedomājamā satraukuma un sasprindzinājuma varā. Tiesas procesā tika izklāstīta visa sindikāta tapšanas vēsture — tā dibināšana, finansēšana, tuneļa celtniecība un pārvalde. Tika sīki iztirzāti arī visi nelaimes gadījumi un oktobra katastrofa. Dāmas, kam parasti uzmācās miegs, lasot visskaistāko dzejoju krājumus, nenogurdināmi un uzmanīgi klausījās arī tad, kad apsprieda visas sīkākās detaļas, kas saprotamas vienīgi speciālistiem, kuri labi iedziļinājušies apspriežamā tehnikas nozarē.

Etele Loida bija klāt no sākuma līdz galam. Visā tiesas norises laikā viņa sēdēja, uzmanīgi klausīdamās, gandrīz vai nekustēdamās.

Alana ierašanās radīja sensāciju un ari zināmu

vilšanos. Sagaidīja, ka viņš, kuru liktenis tik smagi piemeklējis, būs satriekts un salauzts, tas varētu izraisīt zināmu līdzjūtību. Taču no tā nebija ne miņas, Alans izskatījās tāpat kā senāk. Veselīgs, platiem pleciem, mati kapara krāsā, gluži tāds pats klausīšanās veids kā senāk — šķietami izklaidīgi un vienaldzīgi. Valoda bija tikpat gausa un skopa, raksturīga ziemeļamerikāņiem, tā reizēm atsauca atmiņā «Tēvoča Toma» šahtas zirgu dzinēju.

Zāle saviļņojās arī, parādoties Hobijam, kas bija uzaicināts par liecinieku. Tiklab viņa izskats, kā arī nevarīgā runāšana visus satrieca. Vai šis sirmgalvis bija Hobijs, kurš reiz jāja pa Brodveju uz ziloņa? ...

Par lielām izbailēm saviem četriem aizstāvjiem, kas jau bija tikpat kā pārliecināti, ka aizstāvamo attaisnos, Alans pats līda cilpā.

Visa tiesas procesa kodols, protams, bija tuneļa celšanai paredzētais laiks — piecpadsmit gadi, kādos Alans sākumā solīja būvi pabeigt. Un septiņpadsmitajā prāvas dienā doktors Seimurs, uzmanīgi taustīdamies, sāka tuvoties kutelīgajam jautājumam.

Pēc neliela atelpas brīža viņš nevainīgi iejautājās:

— Jūs bijāt apņēmies tuneli uzcelt piecpadsmit gadu laikā, tātad, paejot minētajam termiņam, vajadzēja sākt kursēt pirmajiem vilcieniem?

Alans. Jā.

Doktors Seimurs, nosodoši paraudzīdamies uz publiku, kā starp citu, ieminējās:

— Vai jūs bijāt pārliecināts, ka paredzētajā laikā pabeigsiet tuneļa būvi?

Visi gaidīja no Alana apstiprinošu atbildi. Taču tā neatskanēja. Viņa četrus aizstāvjus gandrīz vai ķēra

trieka, kad Alans izdarīja aplamību, teikdams patiesību.

— Pārliecināts es nebiju. Bet cerēju, ka, pastāvot labvēlīgiem apstākļiem, varēšu termiņu pildīt.

Doktors Seimurs. Vai jūs rēķinājāties ar šiem labvēlīgajiem apstākļiem?

Alans. Es, protams, biju sagatavojies dažāda veida grūtībām. Varēja gadīties, ka zināmos apstākļos celtniecība par diviem trim gadiem ieilgtu.

Doktors Seimurs. Tātad jūs bijāt pārliecināts, ka piecpadsmit gados būvi nepabeigsiet?

Alans. To es neesmu teicis. Es teicu, ka cerēju pabeigt, ja viss labi veiksies.

Doktors Seimurs. Vai jūs uzdevāt piecpadsmit gadu termiņu tāpēc, lai vieglāk realizētu savu projektu?

Alans. Jā.

(Aizstāvji sēdēja kā valodu zaudējuši.)

Doktors Seimurs. Jūsu taisnības mīlestība, mister Alan, dara jums godu.

Maiks bija teicis patiesību, un pašam vajadzēja izbaudīt savas rīcības sekas.

Doktors Seimurs sāka savu galavārdu. Viņš runāja no pulksten diviem dienā līdz diviem naktī. Dāmas, parasti bālas aiz dusmām, ja veikalā jāpagaida piecas minūtes, izturēja līdz beigām. Doktors Seimurs atritināja visu baismīgo nelaimju panorāmu, kādu tunelis sagādājis pasaulei: katastrofu, streiku, bankrotu. Apgalvoja, ka divi tādi cilvēki kā Maiks Alans esot spējīgi iznīcināt visas pasaules ekonomiku. Alans izbrīnījies palūkojās uz viņu.

Nākamajā dienā pulksten deviņos no rīta sakas aizstāvju runas, kas ieilga līdz vēlai naktij. Aizstāvji izstiepās vai garšļaukus zvērināto priekšā un kutināja tiem pazodes ...

Tad pienāca diena, kad vispārējais satraukums bija sakāpināts līdz pēdējam. Tūkstošiem cilvēku ielenca tiesas ēku. Tie visi bija Alana dēļ zaudējuši savus divdesmit, simt, tūkstoš dolāru. Viņi prasīja upuri un dabūja to.

Zvērinātie nemaz neuzdrīkstējās noliegt Alana vainu. Viņiem nebija nekādas patikas ar dinamīta palīdzību uzlidot gaisā vai arī sava nama kāpnēs dabūt lodi krūtīs. Viņi atzina, ka Alans apzināti maldinājis tautu, īsi sakot, apvainoja viņu krāpšanā. Un atkal trūka S. Vulfa, šā tik necili nebūtībā aizgājušā vīra, kura rokas prata īstā brīdī pamest zelta pēdas.

Spriedums skanēja: seši gadi un trīs mēneši cietuma.

Tas bija viens no tiem Amerikas tiesas spriedumiem, kas eiropiešiem nav saprotami. Spriedumu ietekmēja tautas noskaņa un pašreizējais stāvoklis. Sava nozīme bija arī politiskajiem motīviem. Drīzumā vajadzēja notikt vēlēšanām, un republikāniskā valdība centās pielabināties demokrātiskajai partijai. Alans mierīgi noklausījās spriedumu un tūlīt iesniedza pārsūdzību.

Toties auditorija kādu brīdi kā sastingusi klusēja.

Un tad atskanēja sašutumā dreboša sievietes balss:

— Nav vairs Savienotajās Valstīs taisnības! Tiesnešus un zvērinātos uzpirkušas kuģniecības sabiedrības!

Tā bija Etele Loida. Šī piezīme viņai maksāja nelielu kapitālu, turklāt desmit tūkstošus dolāru advokātiem. Process pret Eteli Loidu izraisīja ārkārtīgu interesi, tiesas sēdē Etele atkārtoti apvainoja tiesu,

tāpēc viņai piesprieda trīs dienas aresta par nepiedienīgu uzvešanos. Taču Etele Loida nemaksāja labprātīgi nevienu centu. Viņa ļāva, lai apraksta mantu. Proti, kad ieradās tiesas izpildītājs, viņa pasniedza tam divus pārus cimdu ar briljanta pogām.

— Vai esmu vēl kaut ko parādā? — viņa jautāja.

— Nē, pateicos, — ierēdnis atbildēja un, paņēmis cimdus, devās prom.

Bet, kad pienāca laiks iet aiz restēm, Etelei tas nemaz nebija pa prātam. Tupēt trīs dienas? Nē, paldies, ser! Viņa aizbēga ar savu jahtu «Zelta karpa» un kreisēja divdesmit jūdžu attālumā no krasta, kur neviens viņai nevarēja neko padarīt. Ik stundu viņa sarunājās ar raidītāja palīdzību ar tēvu. Laikrakstu radiouztvērēji visas šīs sarunas uztvēra, un Ņujorka veselas astoņas dienas par tām uzjautrinājās. Vecais Loids smējās līdz asarām par meitas izdarībām un dievināja viņu vēl vairāk. Bet, nespēdams bez viņas dzīvot, lūdza, lai viņa beidzot brauc mājās. Viņš nejūtoties vesels. Etele tūlīt pat pagrieza «Zelta karpu» uz Ņujorkas pusi un te vienā mirklī iekrita tiesas un taisnības rokās.

Etele nosēdēja trīs dienas, un laikraksti skaitīja stundas līdz viņas atbrīvošanai. Etele iznāca laukā smiedamās, viņu sagaidīja vesela autokolona, kas atbrīvoto cietumnieci ar triumfu pavadīja mājās.

Tikmēr Alans sēdēja Atlantas valsts cietumā. Viņš nenokāra galvu, jo neuzskatīja spriedumu par galīgu.

Jūnijā sākās Alana prāvas otrreizēja izskatīšana.

Milzu procesu vēlreiz izritināja no sākta gala. Taču spriedums palika spēkā, un Alanu aizveda atpakaļ uz Atlantu.

Alana pārsūdzība nonāca augstākajā tiesā. Un trīs mēnešus vēlāk prāva tika atjaunota pēdējo reizi. Stāvoklis kļuva nopietns, izšķīrās Alana dzīvības vai nāves jautājums.

Tikmēr finansiālā krīze bija gājusi mazumā. Tirdzniecība, transports, rūpniecība sāka atdzīvoties. Tautā bija izzudis fanātiskais naids. Neskaitāmas pazīmes norādīja, ka patlaban par Alanu kāds rūpējas un kārto viņa jautājumu. Daži apgalvoja, ka tā esot Etele Loida. Laikrakstos parādījās labvēlīgākas noskaņas raksti. Zvērināto sastāvs tagad bija pilnīgi cits. Alana izskats, stājoties augstākās tiesas priekšā, bija pārsteidzoši pārvērties. Sejas krāsa bāla, neveselīga, piere vienās krunkās, tās neizlīdzinājās arī tad, kad viņš runāja. Viņš bija stipri novājējis, mati pie deniņiem nosirmojuši. Acu mirdzums apdzisis. Reizēm šķita, ka viņu nekas neinteresē.

Ne pēdējo mēnešu satraukumi, ne prāvošanās nevarēja viņu nospiest pie zemes, bet cietums bija iedragājis viņa veselību. Ja tādu cilvēku kā Alans atrauj no dzīves un aktīvas darbības, tad tam draud bojā eja. Tāpat ierūsē mašīna, ja pārāk ilgi stāv dīkā. Viņu urdīja nemiers, un viņš slikti gulēja. Tirdīja satraucoši murgi, no rītiem viņš cēlās nomocījies, noguris. Tunelis viņu vajāja ar savām šausmām. Tas pa sapņiem dārdināja, okeāns lauzās tunelī iekšā, un tūkstošiem cilvēku gluži kā slīkstoši dzīvnieki peldēja uz tuneļa izeju. Tunelis iesūca sevī visu kā piltuve: aprija darbnīcas un namus, Tuneļa pilsēta pamazām slīdēja bezdibenī, kuģi, ūdens un zeme ... Ņujorka slīga un grima. Ņujorka dega gaišās liesmās, un viņš glābās, bēgdams pa kūstošās pilsētas jumtiem. Alans redzēja S. Vulfu sagrieztu trīs daļās, visas trīs daļas bija dzīvas un lūdza žēlot.

Augstākā tiesa Alanu attaisnoja. Attaisnojošais spriedums tika uzņemts ar skaļām gavilēm. Etele Loida vicināja mutautiņu līdzīgi karogam. Alanam vajadzēja iet uz savu mašīnu apsardzībā, citādi viņu būtu saraustījuši gabalos, lai tikai dabūtu kādu piemiņu. Ielās ēkas apkārtnē no jauna dimdēja:

— Maik Alan! Maik Alan!

Vējš sāka atkal pūst no citas puses.

Taču Alanam bija tikai viena vienīga vēlēšanās, doma, kurai viņš pietvērās ar visas savas atlikušās enerģijas spēku: vientulību, tikai ne cilvēkus ...

Viņš devās uz Maiksitiju.

SESTĀ DAĻA

Tunelis bija miris.

Soļi dobji un tālu atbalsojās tukšajās ejās, balsis skanēja kā no pagraba. Stacijās dienu un nakti vienmērīgi klusi dziedāja mašīnas, tās apkalpoja nerunīgi, īgni inženieri. Paretam kāds vilciens dunēdams ieripoja, izripoja. Tikai zemjūras aizā vēl arvien rosījās Pitsburg Smelting and Refining Co. strādnieki. Tuneļa pilsēta bija pamesta, pilna putekļu, izmirusi. Gaiss, ko citkārt piedārdināja betona maisītājas mašīnas un vilcienu klaboņa, bija kluss, zeme vairs nedrebēja. Ostā rindām gulēja nedzīvi tvaikoņi. Mašīnu halles, kas senāk mirgoja kā pasaku pilis, tagad gandrīz visas naksnīgajā tumsā rēgojās līdzīgi pamestām, melnām krāsmatām. Ostas bākas uguns nemirkšķināja.

Alans dzīvoja kantora ēkas piektajā stāvā. Pa viņa logiem bija redzama vesela jūra tukšu, noputējušu sliežu. Pirmajā laikā Alans nemaz neizgāja no mājas. Tad kādas nedējas pavadīja tuneļa ejās. Viņš tikās vienīgi ar Štromu. Draugu viņam Maiksitijā nebija. Hobijs savu savrupmāju jau sen bija pametis. Atteicies no savas profesijas un Meinā nopircis fermu. Novembrī Alanam bija trīs stundas ilga apspriede ar veco Loidu, kas iznīcināja viņa pēdējās cerības. Satriekts un sarūgtināts viņš vēl tai pašā dienā izbrauca ar sindikāta kuģi jūrā. Viņš apmeklēja okeāna un Eiropas stacijas, laikrakstos parādījās par to īsas piezīmes. Taču neviens tās nelasīja. Maiks Alans bija visiem miris tāpat kā tunelis pats, pasauli žilbināja jauni spīdekļi.

Kad viņš pavasarī atgriezās Maiksitijā, neviens par to neinteresējās. Tikai Etele Loida!

Etele pāris nedēļu nogaidīja, vai viņš neieradīsies apciemot viņas tēvu. Bet, kad Alans nedeva par sevi nekādas ziņas, Etele uzrakstīja īsu, laipnu vēstulīti: viņa esot dabūjusi zināt, ka viņš atgriezies no ceļojuma. Tētis un viņa ļoti priecātos, ja Alans pie gadījuma viņus apciemotu. Sirsnīgi sveicieni!

Alans neatbildēja.

Etele jutās pārsteigta un aizvainota. Viņa ataicināja labāko Ņujorkas detektīvu un uzdeva nekavējoties ievākt par Alanu informāciju. Nākamajā dienā detektīvs ziņoja, ka Alans ik dienas strādājot tunelī. Parasti atgriežoties no turienes starp pulksten septiņiem un divpadsmitiem vakarā. Viņš dzīvoja pilnīgi noslēgti no visas pasaules un kopš pārbraukšanas neesot ticies ne ar vienu cilvēku. Piekļūt pie viņa varot vienīgi ar Štroma starpniecību, un Štromš esot nepielūdzamāks par jebkuru cietumsargu.

Vēl tās pašas dienas vakarā Etele ieradās mirušajā Tuneļa pilsētā, lai tiktos ar Alanu. Viņai pateica, lai runājot ar Štroma kungu. Etele jau bija ar šo apstākli rēķinājusies un attiecīgi sagatavojusies. Gan viņa tiks ar Štroma kungu galā! Viņa bija Štromu redzējusi Alana tiesas procesa laikā. Viņa to reizē ienīda un apbrīnoja. Viņai derdzās Štroma necilvē-

cīgais saltums un nicīgā izturēšanās, bet tai pašā reizē pārsteidza tā drosme. Šodien tam iznāks darīšana ar Eteli Loidu! Viņa bija rūpīgi posusies, mugurā Sibīrijas sudrablapsu kažoks, cepuri rotāja lapsas galva un ķepiņas. Triumfējoši, ar visapburošāko smaidu, pārliecībā, ka acumirkli Štromu savaldzinās, viņa pieglaimīgā balsī jautāja:

— Vai man ir tas gods runāt ar misteru Štromu? Esmu Etele Loida. Es labprāt vēlētos redzēt misteru Alanu.

Taču Štroma sejā nepakustējās ne vaibsts. Ne visuvarenais vārds, ne sudrablapsa, ne skaistās, smaidošās lūpas viņu ne mazākā mērā neietekmēja. Ete-lei radās pazemojoša sajūta, ka viņas apciemojums Štromu neizsakāmi garlaiko.

— Misters Alans ir tunelī, mis Loida! — viņš vēsi noraidīja.

Štroma skatiens un nekaunība, ar kādu viņš meloja, izraisīja Eteles sašutumu, viņa acumirkli pārvērtās, apdzēsa laipno smaidu un aiz dusmām nobālēja.

— Jūs esat melis! — viņa saniknota pasmīnēja. — Man nupat teica, ka viņš ir te.

Štroms palika tikpat mierīgs, kā bijis.

— Es nevaru jūs piespiest man ticēt, uz redzēšanos!

Un tas bija viss.

Kaut ko tādu Etele savā mūžā vēl nebija piedzīvojusi. Bāla, sašutumā drebēdama, viņa attrauca:

— Jūs, cienītais, vēl mani pieminēsiet! Līdz šim neviens nav uzdrīkstējies ar mani tik nekaunīgi apieties! Gan pienāks diena, kad es, Etele Loida, jums parādīšu durvis! Vai dzirdat!

— Tad es tik gari nerunāšu kā jūs, mis Loida, — Štroms vēsi atbildēja.

Etele paraudzījās viņa salti ledainajās acīs un stingajā sejā. Viņai bija liela vēlēšanās bez aplinkiem pateikt, ka viņš nav džentlmenis, bet viņa savaldījās un nesacīja nekā. Pametusi uz viņu iznīcinošu skatienu — un kādu vēl! — gāja prom.

Ar dusmu asarām acīs, gausi kāpdama lejā, Etele domāja: «Tas jau arī ir prātu izkūkojis, cerbers tāds! Tuneļa dēļ visi zaudē saprašanu, Hobijs, Alans, — vajag tikai tur pāris gadu pastrādāt.»

Braukdama automašīnā mājās uz Ņujorku, Etele šņukstēja aiz niknuma un vilšanās. Viņa bija grasījusies likt lietā visu savu māku, lai savaldzinātu Štromu, aiz kura Alans slēpās, bet Štroma nekaunīgi noraidošā izturēšanās bija vienā mirklī kā slaucīt aizslaucījusi viņas pašapziņu. Pikta un sakaitināta viņa raudāja par nepareizi izvēlēto taktiku. «Gan tas pūslis vēl pieminēs Eteli Loidu!» viņa, svildama dusmās, atriebīgi smējās. «Es nopirkšu visu tuneli tikai tāpēc, lai varētu šo nekauņu izmest laukā. Pagaidi tik mazliet!»

Pie galda šai vakarā Etele sēdēja tēvam pretī bāla un nerunīga.

— Pasniedziet misteram Loidam mērces trauku! — viņa uzbrēca kalpotājam. — Vai tad jūs neredzat?

Un kalpotājs, kam Eteles untumi bija labi zināmi, pasteidzās izpildīt pavēli, nesavelkot ne vaibstu.

Vecais Loids bikli raudzījās savas daiļās meitas skadrajās, dzalkstošajās acīs.

Etele neļāva sevi iebaidīt nekādiem šķēršļiem. Alans bija viņu ieinteresējis. Viņa bija apņēmusies Alanu satikt un nozvērējusies, ka satiks, lai notiek

kas notikdams. Taču ne par ko uz pasaules vairs neatgriezīsies pie Štroma. Viņa ienīda to! Un bija pārliecināta, ka sasniegs savu ar! bez Štroma, kurš nebija nekāds džentlmenis.

Turpmāk vecajam Loidam gribot negribot vajadzēja sēsties pie galda vienam pašam. Etele lūdza atvainot. Katru dienu viņa pulksten četros pēc pusdienas brauca uz Maiksitiju un atgriezās pusvienpadsmitos ar vakara vilcienu. No pulksten sešiem līdz deviņiem viņa gaidīja desmit soļu attālumā no kantora ēkas galvenās ieejas, sēdēdama īrētā mašīnā, ko vēl no Ņujorkas bija pasūtījusi Maiksitijā.

Ietinusies kažokā, viņa uzmanīja nama durvis un drebinājās aiz aukstuma, gan dēkainā piedzīvojuma satraukta, gan juzdamās pazemota ar lomu, kādu uzņēmusies tēlot, un nemitīgi raudzījās caur aizsalušajām rūtīm, kurām laiku pa laikam vajadzēja uzpūst dvašu, lai tās atkausētu. Kaut arī dega dažas loka lampas, izraudamas nakts melnumā starojošus gaismas apļus, visapkārt valdīja dziļa tumsa, tikai mu-džeklīgais sliežu tīkls blāvi mirgoja. Tiklīdz kaut kas sakustējās vai nāca, Etele sasprindzināja redzi, un sirds sāka nevaldāmi pukstēt.

Trešajā vakarā viņa pirmo reizi ieraudzīja Alanu. Kopā ar kādu vīrieti viņš nāca šķērsām pāri sliežu ceļam, Etele viņu tūlīt pazina pēc gaitas. Taču viņa pavadonis bija Štroms. Etele viņu nolādēja! Abi gāja pavisam tuvu garām automašīnai, un Štroms pagrieza seju pret vizošo, aizsalušo logu. Eteje nezin kāpēc bija pārliecināta, ka Štroms uzminējis, kas mašīnā sēž, un jau baidījās, ka viņš pievērsīs automobilim Alana uzmanību. Taču Štroms devās tālāķ, nebilzdams Alanam ne vārda.

Vēl pēc dažām dienām Alans atgriezās no tuneļa jau pulksten septiņos. Viņš nolēca no kāda gausi ejoša vilciena un bez steigas šķērsoja sliedes. Alans nāca arvien tuvāk, nogrimis domās, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Tieši tai brīdī, kad viņš spēra soli uz ieejas pirmā pakāpiena, Etele pavēra mašīnas durtiņas un uzsauca viņam.

Alans palika mirkli stāvot un paskatījās visapkārt. Tad dzīrās kāpt augšā.

— Alan! — Etele sauca vēlreiz un skrēja klāt.

Alans pievērsās viņai un aši, pētoši paraudzījās

sejā, ko sedza plīvurs.

Viņam bija mugurā plats, brūns mētelis, kaklauts un kājās dubļiem notašķīti garie zābaki. Seja izskatījās kalsna un skarba.

Abi klusēdami lūkojās viens otrā.

- Etele Loida? — Alans zemā, vienaldzīgā balsī novilka.

Etele samulsa. Alana balss viņai bija tikai neskaidri palikusi atmiņā, tagad viņa to atkal atcerējās. Juzdama, ka nosarkst, viņa kavējās pacelt plīvuru.

* — Jā, — viņa nedroši atsaucās, — tā esmu es, — un atsedza seju.

Alans raudzījās viņā nopietnām, skaidrām acīm.

— Ko jūs te darāt? — viņš jautāja.

Bet Etele jau bija atguvusies. Viņa saprata, ka zaudēs, ja tūlīt pat neatradīs pareizo runas veidu. Un to viņa gluži instinktīvi atrada. Etele sāka sirsnīgi un līksmi smieties kā bērns:

— Tā tik vēl trūka, lai jūs mani sabārtu, Alan! Man ar jums jārunā, bet jūs nevienu pie sevis nelaižat, tāpēc es jau divas stundas jūs automašīnā uzmanīju.

Alana sejas izteiksme neizmainījās, bet balss, aicinot viešņu ienākt, neskanēja nelaipni.

Etele atviegloti uzelpoja. Draudošais mirklis bija garām. Ieejot liftā, viņa jutās laimīga, ap sirdi bija viegli un gaiši.

— Es jums rakstīju, Alan! — viņa pasmaidīja.

Alans vairījās uz viņu paskatīties.

— Jā, jā, es zinu, — viņš, acis nodūris, izklaidīgi atbildēja, — bet, atklāti sakot, man toreiz... — Alans nomurmināja kaut ko nesaprotamu. Tobrīd lifts apstājās. Lions atvēra Alana dzīvokļa durvis. Etele likās ļoti iepriecināta un pārsteigta, atkal satiekot Lionu.

— Te jau arī mūsu vecais Lions! — viņa uzsauca kā senam, mīļam paziņam, pastiepdama vecajam, iz-ģindušajam ķīnietim roku. — Kā iet, Lion?

— Pateicos, — Lions tikko dzirdami nočamstināja un, šļūkādams kājas, palocījās.

Alans lūdza viņu uz brīdi atvainot, un Lions ieveda Eteli plašā, krietni sakurinātā istabā, bet pats tūlīt izgāja laukā. Etele atpogāja mēteli un novilka cimdus. Istaba likās ļoti vienkārša un nemājīga. Acīm redzot, Alans bija mēbeles pasūtījis pa telefonu kādā preču namā un visu iekārtojumu atstājis tapsētāja ziņā. Turklāt aizkari patlaban bija noņemti, logu spraišļi atsegti kaili, acīm pavērās melni taisnstūri, katrā ar trim četrām salti vizošām zvaigznēm. Pēc ilgāka laika Lions atgriezās, nesdams tēju un grauzdētas maizītes. Tad ienāca Alans. Viņš bija pārģērbies un garos zābakus nomainījis pret kurpēm.

— Esmu jūsu rīcībā, mis Loida, — viņš mierīgi un

nopietni teica, sēzdamies krēslā. — Kā klājas miste-īam Loidam?

Un Etele nepārprotami nolasīja Alana sejā, ka nav viņam vajadzīga.

— Tēvs jūtas labi, pateicos, — viņa izklaidīgi atbildēja.

Tagad viņa varēja labi apskatīt Alanu. Viņš bija stipri nosirmojis un izskatījās novecojis. Vaibsti iezīmējušies asāk un likās pilnīgi nekustīgi, kā akmenī cirsti, tanīs slēpās sarūgtinājums un klusa spīts. Acis dzedras, bez dzīvības dzirksts, tās neļāva sevī ielūkoties dziļāk.

Ja Etele rīkotos apdomīgi, tad vispirms uzsāktu nenozīmīgu sarunu, lai abi pagūtu aprast ar radušos situāciju. Tā viņa arī dzīrās darīt un pat bija apņēmusies sūdzēties par Štromu, bet, redzēdama Alanu tik pārvērtušos, svešādu un noraidošu, pakļāvās impulsam. Sirds apgalvoja, ka jābūt kādai iespējai Alanu aizraut un noturēt.

Un to pašu brīdi viņa sāka sirsnīgi un mīļi tērzēt, it kā abi būtu senāk bijuši vislabākie draugi.

— Alan! — viņa, savām zilajām acīm starojot, pastiepa pretī roku. — Jūs nevarat iedomāties, cik ļoti priecājos jūs atkal redzēt!

Viņai bija grūti noslēpt satraukumu.

Alans pasniedza savu cieto, sastrādāto plaukstu. Kaut arī viņš pasmaidīja, skatienā jautās viegls, labsirdīgs nicinājums par šāda veida sieviešu patikas izpausmi.

Etele nepievērsa tam uzmanību. Viņu vairs nevarēja iebiedēt.

Viņa pavērās Alanā un pašūpoja galvu.

— Jūs neizskatāties labi, Alan, — viņa runāja tālāk. — Tāda dzīve kā patlaban nav jums piemelota. Es, zināms, saprotu, jums kādu laiku bija nepieciešams miers un vientulība, bet neticu, ka tas var labi atsaukties, ja turpināsies vēl ilgāk. Nedusmojieties, ka es to saku. Jums nepieciešams jūsu darbs — jums trūkst tuneļa! Cits nekas!

Tā bija taisnība, kas trāpīja Alanam pašā sirdī. Alans sēdēja nekustēdamies un nenolaida no Eteles acis. Viņš neiebilda ne vārda un pat nemēģināja to darīt.

Etele bija pārsteigusi Alanu nesagatavotu un kā vien prazdama izmantoja tā apjukumu. Viņa runāja tik satraukti, tik ātri bēra vārdus, ka vispār nebūtu iespējams viņu pārtraukt, lai nekļūtu nepieklājīgs. Viņa pārmeta, ka Alans pats pilnīgi atrāvies no draugiem, ka aprokot sevi šinī mirušajā pilsētā, aprakstīja savu sadursmi ar Štromu, stāstīja par Loidu, Ņujorku, par paziņām un atkal un atkal atgriezās pie tuneļa. Kurš tad lai pabeidzot tuneli, ja ne viņš? Kam vēl pasaule varētu uzticēt tādu uzdevumu? Un pavisam neatkarīgi no visa tā viņa gribot atklāti pateikt, ka viņš aiziešot bojā, ja labi drīz neatsākšot tuneļa darbus . ..

Alana pelēkās acis sadrūma un satumsa — tik daudz skumju, sāpju, rūgtuma un ilgu Etele bija uzvandījusi.

— Kāpēc jūs man to visu sakāt? — viņš jautaja, pārlaidis Etelei īgnu skatienu.

— Es saprotu, ka man nav tiesību jums to teikt, — viņa atbildēja. — Varbūt vienīgi ar paziņas vai drauga tiesībām . .. Bet saku jums to tāpēc, ka ... — Tomēr Etele neatrada nekāda izskaidrojuma un turpināja:— Es jums pārmetu tikai to, ka jūs aprokaties šajā pretīgajā istabā, turpretī jums vajadzētu apgriezt debesis un elli otrādi, lai uzceltu tuneli.

Alans iecietīgi pakratīja galvu un rezignēti pasmaidīja.

— Mis Loida, es jūs lāgā nesaprotu. Esmu jau debesis un elli apgriezis otrādi un katru mīļu dienu daru, ko varu. Pagaidām par darbu atsākšanu nav ko domāt.

— Kāpēc?

Alans viņu izbrīnījies uzlūkoja.

— Mums nav naudas, — viņš īsi paskaidroja.

— Kurš tad lņi varētu naudu dabūt, ja ne jūs? — Etele pasmaidīdama aši iebilda. — Kamēr sēdēsiet te ieslēdzies, protams, neviens naudu nedos.

Alanu saruna sāka nogurdināt.

— Esmu visu izmēģinājis, — viņš izmeta, un Etele pēc balss noskaņas juta, ka sāk viņam apnikt.

Viņa paņēma cimdus un, vilkdama rokā kreiso, jautāja:

— Vai ar tēti arī esat runājis?

Alans, vairīdamies viņas skatiena, pamāja.

— Ar misteru Loidu? Protams!

— Nu, un? ...

— Loida kungs vairs nedeva man ne mazākās cerības! — Viņš pavērās Etelē.

Etele smējās savus dzidros, bērnišķīgos smieklus.

— Kad, Alan, kad tas bija? — viņa vaicāja.

Alans centās atcerēties:

— Pagājušajā rudenī.

— Jā, rudenī! — Etele likās izbrīnījusies. — Tētim toreiz bija saistītas rokas. Tagad ir pavisam citādi ... — Un Etele Loida izspēlēja pašu lielāko trumpi: — Tētis man teica: «Es varbūt pārņemtu celtniecību, bet nevaru taču iet pie Alana. Alanam jānāk pie manis.»

To viņa izmeta tikai tā, starp citu.

Alans sēdēja klusi, nogrimis dziļās pārdomās. Viņš nekā neatbildēja. Ar šo paziņojumu Etele bija viņam sirdī iededzinājusi gaišas liesmas. Sejā saplūda asinis. Pēkšņi ausīs ieskanējās darba ritmiskā dunoņa. Vai tas iespējams? Loids? . . . Satraukums bija tik liels, ka vajadzēja piecelties kājās.

Viņš klusēja. Tad palūkojās uz Eteli. Viņa pogāja ciet cimdus, un šī nodarbība, šķiet, piesaistīja visu viņas uzmanību.

Etele piecēlās un uzsmaidīja Alanam.

— Tētis, protams, nelika jums to teikt, Alan. Viņš nedrīkst zināt, ka esmu te bijusi, — viņa sacīja klusāk un sniedza roku.

Alans vērās Etelē ar siltu, pateicīgu skatienu.

— Tas tiešām bija ļoti laipni, ka jūs mani apciemojāt, mis Loida! — Viņš paspieda Etelei roku.

— Lūdzu, — Etele klusiņām iesmējās, — man šinīs dienās nebija ko darīt, un tā es nodomāju, ka jāpaskatās taču, ko AJans dara. Good-bye!

Un Etele aizgāja.

ii

Šai vakarā Etele maltītes laikā bija tik lieliskā omā, ka Loida sirds aiz laimes sila. Pēc pusdienām viņa apķērās tēvam ap kaklu:

— Vai manam mazajam, mīļajam tētim būs rīt priekšpusdienā laiks ar mani aprunāties par kādu svarīgu jautājumu?

— Šodien pat, ja vēlies, Etel.

— Nē, rīt. Un vai mans mīļais, mazais tētuks darīs visu, ko viņa Etele lūgs?

— Ja vien tas būs manos spēkos.

— Tas būs tavos spēkos!

Nākamajā dienā Alans saņēma ar Loida paša roku rakstītu, nepārprotami Eteles diktētu ļoti laipnu ielūgumu.

«Mēs būsim paši vien,» rakstīja Loids, «mēs trīs.»

Alans sastapa Loidu lieliskā garastāvoklī. Viņš bija vēl vairāk sarucis, un Alanam radās iespaids, ka viņu sāk pārņemt vecuma bērnišķīgums. Tā, piemēram, viņš bija pilnīgi aizmirsis Alana apciemojumu pagājušajā rudenī. Loids atkal izklāstīja visos sīkumos Eteles prāvu un smējās līdz asarām, stāstīdams, kā Etele izjokojusi iestādes, braukādama savā jahtā apkārt pa jūru. Viņš tērgāja par visiem rudens un ziemas notikumiem, par skandāliem un vēlēšanām. Kaut arī viņa saprāts sāka pagurt, viņš bija dzīvespriecīgs, interesējās par visu jauno, labprāt dzina jokus. Alans izklaidīgi piedalījās sarunā, jo bija pārāk nodarbināts pats ar savām domām. Taču nerada izdevību ieminēties par tuneli. Loids iepazīstināja viņu ar saviem observatoriju projektiem, kuras bija nodomājis dāvināt dažādām nācijām, un, kad Alans patlaban dzīrās novadīt sarunu uz to, kas viņam māca sirdi, kalpotājs ziņoja, ka mis Loida aicinot kungus pie galda.

Etele bija saposusies kā uz galma balli. Viņa žilbināja. Visa jaunās sievietes āriene izstaroja gaismu, svaigumu, cildenumu. Nebijusi uz zoda ēde, kas pletās arvien plašumā, tad Eteli varētu atzīt par Ņujorkas izcilāko skaistuli. Alans, viņu ieraugot, jutās stipri pārsteigts, jo nekad līdz šim nebija ievērojis, cik viņa skaista. Vēl vairāk viņš apmulsa, redzot Eteles aktrises talantu, kas atklājās, viņiem sasveicinoties.

— Te nu jūs beidzot esat, Alan! — viņa iesaucās, raudzīdamās viņā ar savām starojošajām, skaidrajām, zilajām acīm. — Cik sen neesam redzējušies! Kur jūs bijāt pazudis visu šo laiku?

— Etel, neesi tik ziņkārīga, — Loids nosodoši aizrādīja.

Etele sāka skaļi smieties. Pie galda viņa bija lieliskā jūtoņā.

Viņi pusdienoja pie liela, apaļa sarkankoka galda, ko Etele pati ik dienas izrotāja ar puķēm. Starp ziedu kupenām Loida galva izskatījās groteska, līdzīga brūnganam mūmijas galvaskausam. Etele nemitīgi rūpējās par tēvu. Viņš drīkstēja ēst vienīgi to, ko meita atļāva, un ikreiz bērnišķīgi smējās, kad viņa liedza kaut ko nobaudīt. Visu, kas viņam garšoja, ārsti bija aizlieguši.

Loida seja labpatikā vaikstījās, kad Etele viņam uzlika uz šķīvja nedaudz omāra majonēzes.

— Šodien, tētuk, nebūsim tik bargi, — viņa sacīja.

— Misters Alans ir mūsu ciemiņš.

— Nāciet labi bieži, Alan, — Loids svepstēja.

— Kad jūs esat te, viņa apietas ar mani labāk.

Etele izmantoja katru gadījumu, lai liktu Alanam

noprast, cik iepriecināta jūtas par viņa apmeklējumu.

Pēc maltītes kafiju dzēra plašā zālē ar ļoti augstiem griestiem, telpa izskatījās kā palmu oranžērija. Krāšņā, īstā renesanses laikmeta kamīnā, kas bija brīnišķīgs, grezns mākslas darbs, kvēloja prasmīgi atdarinātas lielas, dižskābarža pagales. Kaut kur bur-zguļoja neredzama strūklaka. Te valdīja tik dziļa krēsla, ka saskatāmi bija vienīgi silueti. Loidam vajadzēja saudzēt savas iekaisušās acis.

— Padziedi mums kaut ko, bērns, — Loids aizkūpināja lielu, melnu cigāru.

Šos cigārus Havannā gatavoja īpaši viņam, un tie bija vienīgais luksus, ko viņš sev atļāvās.

Etele pakratīja galvu:

— Nē, tētuk, Alanam nepatīk mūzika.

Brūnais mūmijas galvaskauss pagriezās pret Alanu:

— Jums nepatīk mūzika?

— Man trūkst vajadzīgās izpratnes, — Alans atteica.

Loids pamāja.

— Tas ir saprotams, — viņš uzsāka ar veciem cilvēkiem raksturīgu gausumu. — Jums ir ko domāt un nav vajadzīga nekāda mūzika. Agrāk man bija uz mata tāpat. Bet ar gadiem, kļūstot vecākam, man radās vēlēšanās sapņot, tad es to pēkšņi iemīļoju. Mūzika vajadzīga tikai bērniem, sievietēm un vārgiem cilvēkiem ...

— Fu, tēt! — Etele iesaucās no sava šūpuļkrēsla.

— Es izbaudu sava vecuma privilēģiju, Alan, — Loids nemitējās tērgāt. — Starp citu, mūziku iemīļot mani iemācīja Etele — mana mazā Etele, kas tur sēž un smejas par savu tēvu!

— Vai tētis nav jauks? — Etele paraudzījās uz Alanu.

Tad pēc īsas, bet straujas vārdu divkaujas starp tēvu un meitu, kurā Loids tika neganti sasists, viņš negaidot pats sāka runāt par tuneli.

— Kā sastāv ar tuneli, Alan?

No visiem viņa jautājumiem bija skaidri noprotams, ka Etele jau iepriekš visu norunājusi ar tēvu un Loids cenšas nolīdzināt un atvieglot Alanam ceļu sarunas sākšanai.

— Vācieši nupat grasās nodibināt regulāru gaisa satiksmi, — Loids ieminējās. — Jums vajadzētu pasteigties, Alan, lai drīzāk sāktu kaut kas kustēties.

Izšķirošais brīdis bija pienācis. Un Alans skaļi un saprotami sacīja:

— Dodiet man savu vārdu, mister Loid, un es rīt pat stāšos pie darba!

— Es jau sen dzīros, Alan, ar jums šo to pārrunāt, — Loids apdomīgi paskaidroja. — Biju nolēmis pat jums rakstīt, kad bijāt aizceļojis. Bet Etele pretojās: «Pagaidi, kamēr Alans pats pie tevis atnāk.» Viņa man neļāva!

Loids klukstoši iesmējās, triumfēdams, ka devis Etelei trāpīgu cirtienu. Bet to pašu brīdi viņa sejā atspoguļojās neiedomājams apmulsums, jo Etele, pēkšņi ieplādama ar plaukstu pa krēsla atzveltni, pielēca kājās un nobālusi, acīm zibsnījot, uzsauca:

— Tēv, kā tu uzdrošinies kaut ko tādu teikt!

Viņa atsvieda šlepi, devās laukā un iziedama tik

spēcīgi aizcirta durvis, ka zāle nodrebēja.

Alans sēdēja bāls un kluss: Loids bija Eteli nodevis!

Loids satriekts grozīja galvu uz vienu un otru pusi.

— Ko es viņai nodarīju? — viņš stomījās. — Tas taču bija tikai joks! Tā jau nemaz nebija domāts. Ko tad esmu tādu pateicis? Vai, kā viņa var noskaisties!

Viņš savaldījās un centās atkal izskatīties jautrs un apmierināts.

— Nekas, gan jau atkal ienāks, — viņš mierināja sevi. — Viņai ļoti laba sirds, Alan! Etele ir vienīgi neaprēķināma un untumaina, gluži tāda pati, kāda bija māte. Bet paiet kāds laiciņš, viņa atgriežas, nometas man līdzās uz ceļiem, glāsta un lūdzas: «Piedod, tēt, man šodien tik nejauka oma!»

Eteles krēsls vēl aizvien šūpojās. Bija ļoti kluss. Kaut kur burzguļoja un guldza strūklaka. Uz ielas, līdzīgi kuģu sirēnām miglā, taurēja automašīnas.

Loids paraudzījās uz Alanu, kas sēdēja, nebilzdams ne vārda, tad pameta acis uz durvīm un klausījās. Pēc mirkļa viņš piezvanīja kalpotājam.

— Kur ir mis Loida? — viņš jautāja.

— Mis Loida iegāja savā istabā.

Loids nokāra galvu.

— Tad mēs viņu šodien vairs neredzēsim, Alan, — pēc brīža viņš klusi un nomākti sacīja. — Neredzēšu arī rīt. Un katra bez Eteles pavadīta diena man ir zudusi. Man nav nekā cita kā vien mana meita!

Loids šūpoja savu mazo, kailo galvu un nespēja nomierināties.

— Apsoliet, Alan, ka rīt atnāksiet, lai mēs varētu pielabināt Eteli. Kas lai saprot tādu meitēnu? Ja vien es zinātu, ko īsti esmu nogrēkojies.

Loida balss bija skumju pilna. Viņš jutās līdz sirds dzijumiem satriekts. Pasūkstījies apklusa un noliektu galvu raudzījās zemē. Nelaimīgs, izmisis, vecs vīrs.

Drīz vien Alans piecēlās un atvainojies atvadījās.

— Manas muļķības dēļ arī jums garastāvoklis sabojāts, — Loids pamāja ar galvu un sniedza Alanam savu mazo roku, tik maigu kā meitenei. — Un viņa tā priecājās, ka jūs atnācāt! Viņai bija lielisks garastāvoklis! Visu dienu viņa mani sauca par tētuku!

Loids, nogrimis domās, palika viens sēžam krēslainajā palmu zālē, mazs un sīks milzīgajā telpā. Vecs, pamests, vientuļš.

Tikmēr Etele, svildama dusmās un kaunā, saplēsa savā istabā kādu pusduci mutautiņu un domās apbēra tēvu ar pārmetumu krusu.

«Kā tēvs varēja to pateikt... kā viņš varēja ... ko tagad Alans domās ...»

Alans uzvilka mēteli un izgāja no mājas. Pie durvīm gaidīja Loida automašīna, bet Alans atteicās to izmantot. Lēnā gaitā viņš devās pa ielu uz priekšu. Sniga, sniegs krita nedzirdamām, mīkstām pārslām, un Alana soļi noslāpa uz baltā paklāja.

Alanam sejā iegūla sastindzis, rūgts smaids. Viņš bija sapratis! Pēc rakstura vienkāršs un atklāts viņš nemēdza lauzīt galvu par citu cilvēku rīcības motīviem. Pats brīvs no kaislību varas viņš nesaprata arī citu kaislības. Alanam bija sveši diplomātiski gājieni, tāpēc arī savā apkārtnē viņš neredzēja ne intrigas, ne viltīgu spēli.

Eteles apciemojums Tuneļa pilsētā viņu nepārsteidza, viņš šajā apstāklī nesaskatīja nekā sevišķa. Pirms vairākiem gadiem Etele bieži mēdza iegriezties viņa mājā, un abu attiecības bija draudzīgas. Un kā draudzīgu pakalpojumu viņš izskaidroja arī Eteles ierašanos toreiz, kad viņa atklāja tēva labvēlīgo nostāju. Tagad Etele parādījās gluži citādā gaismā! Etele gribēja, lai viņš būtu vienīgi tai pateicību parādā! Viņam vajadzēja gūt iespaidu, ka vienīgi viņa, Etele, pierunājusi tēvu uz lielu finansiālu risku. Vārdu sakot, Etele Loida būtu noteicēja, vai viņam pavērsies iespējas tālāk strādāt vai ne, — bet Etele Loida uzstādīja arī savas prasības! Viņš pats bijņ maksājamā cena! Etele vēlējās viņu! Bet, goda vārds, viņa Alanu slikti pazīst!

Alana soļi kļuva arvien gausāki. Viņam radās sajūta, ka nupat grimst sniegā, rūgtuma un vilšanās naktī. Pēdējā cerība līdz šim bija Loids. Bet šādos apstākļos par to nav ko domāt! Nožēlojamā veidā šovakar bija zudusi arī šī pēdējā cerība . . .

Nākamajā rītā Alans saņēma Loida telegrammu, kurā vecais vīrs ļoti lūdza atnākt uz vakariņām. «Es lūgšu Eteli kopā ar mums ieturēt maltīti, esmu pārliecināts, ka viņa neatteiksies. Neesmu viņu šodien vēl redzējis,» Loids rakstīja telegrammā.

Alans atbildēja ar telegrammu, ka nekādā gadījumā nevarot šovakar ierasties, jo ziemeļu ejā ieplūdis liels ūdens daudzums. Tā bija taisnība, bet viņam tur nemaz nebija jābūt katrā ziņā klāt.

Diendienā viņš uzturējās mirušajās ejās, sirds tiecās pretī tuneļa tumsai. Bezdarbība, kurai Alans bija notiesāts, māca kā lāsts.

Apmēram pēc nedēļas kādā skaidrā ziemas dienā Maiksitijā ieradās Etele Loida.

Viņa ienāca Alana kantorī tieši brīdī, kad viņš apspriedās ar Štromu. Etelei bija mugurā sniegbalts kažoks, viņa izskatījās spirgta un starojoša.

— Hallo, Alan! — viņa bez aplinkiem sveicināja, it kā nekas nebūtu noticis. — Cik jauki, ka jūs satieku! Tētis mani sūta jums pakaļ!

Štromu viņa likās neredzam.

— Misters Štroms! — Alans iepazīstināja, pārsteigts un samulsis par Eteles nekautrību.

— Man jau bija tas gods! — Štroms nomurmināja, palocījās un izgāja laukā.

Etele nepievērsa tam ne mazāko uzmanību.

— Jā, — viņa līksmi tērgāja, — esmu te, Alan, lai paķertu jūs līdz. Šovakar koncertē filharmonijas orķestris, un tētis lūdz jūs kopā ar mums nākt uz koncertu. Mana automašīna lejā gaida.

Alans mierīgi paskatījās viņai acīs.

— Man vēl jāstrādā, mis Loida, — viņš atteicās.

Etele raudzījās pretī un izlikās noskumusi.

— Mīļais dievs, Alan! — viņa iesaucās. — Es redzu, ka jūs vēl dusmojaties uz mani par toreizējo izlēcienu. Protams, es uzvedos nepiedienīgi, bet, sakiet, — vai tad tētim vajadzēja tā runāt? Iznāk gandrīz tā, ka dzenu kādu intrigu pret jums. Lai nu kā, tētuks piekodināja, lai jūs šovakar katrā ziņā atvedu. Ja jums ir kas darāms, varu jau pagaidīt. Laiks ir burvīgs, es tikmēr pavizināšos. Bet es paļaujos, ka jūs brauksiet līdz. Tūlīt piezvanīšu tētim . . .

Alans gribēja atteikties. Bet, palūkojies Etelei acīs, saprata, ka atteikums sāpīgi ievainos viņas lepnumu un līdz ar to uz mūžīgiem laikiem būs jāatsakās no savām cerībām. Tomēr viņš nespēja arī izšķirties un lūgumu pieņemt, tāpēc atbildēja izvairīgi:

— Varbūt, acumirklī vēl nevaru pateikt.

— Nu, līdz pulksten sešiem jūs jau droši vien zināsiet? — Etele laipni un kautrīgi tincināja.

— Iespējams. Bet es neticu, ka varēšu izrauties.

— Uz redzēšanos, Alan! — Etele draiski uzsauca. — Pulksten sešos būšu klāt un ceru, ka man uzsmaidīs laime.

Tieši pulksten sešos Eteles mašīna atkal stāvēja pie durvīm.

Alans izteica nožēlu, ka ir aizņemts, un Etele aizbrauca.

Alans bija nojaucis aiz muguras visus tiltus.

Kaut arī cerību nebija nekādu, viņš nolēma izdarīt vēl pēdējo mēģinājumu. Lūgt palīdzību valdībai, ko jau vairākkārt bez panākumiem darījis. Alans pavadīja trīs nedēļas Vašingtonā un bija šai laikā prezidenta viesis. Prezidents sarīkoja viņam par godu dineju, visi izturējās ar cieņu un respektu, gluži ka pret valdnieku, kas gāzts no troņa. Tikai par līdzdalību tuneļa būvē valdība pagaidām nevarēja ne domāt.

Tad Alans izmēģināja vēlreiz meklēt atbalstu pie bankām un finansu dižvīriem. Tāpat bez panākumiem. Atsevišķas bankas un lielkapitālisti lika noprast, ka, iespējams, arī piedalītos pasākumā, ja to darītu Loids.

Loids viņu saņēma ļoti laipni. Viņš sagaidīja viesi savā vienkāršajā darbistabā. Runāja par biržu, par pasaules tirgu, visos sīkumos iztirzāja stāvokli tirdzniecībā ar naftu, tēraudu, cukuru, kokvilnu un transporta iespējas. Neiedomājams kritiens pēc tik nedzirdēta kāpinājuma! Pasaule vēl joprojām atpalika saimnieciskajā attīstībā par gadiem desmit, kaut arī izmisīgiem spēkiem darīja visu, lai stāvokli uzlabotu.

Tiklīdz radās izdevīgs brīdis Loidu pārtraukt, Alans bez aplinkiem devās pretī mērķim. Viņš attēloja valdības nostāju, un Loids, pieliecis galvu, klausījās.

— Tā tas ari ir! Jums, Alan, nekas nav samelots. Jūs jau varat galu galā vēl savus trīs līdz piecus gadus pagaidīt.

Alana seja noraustījās.

*— Tas nav iespējams! — viņš iesaucās. — Trīs līdz piecus gadus! Es cerēju uz jums, Loida kungs!

Loids domīgi šūpoja galvu.

— Nekas neiznāks! — viņš noteikti izlēma un saknieba lūpas.

Abi klusēja. Tās bija beigas.

Kad Alans grasījās atvadīties, Loids lūdza viņu palikt uz pusdienām. Alans nevarēja izšķirties — taču nespēja patlaban aiziet no Loida. Kaut arī nebija gluži nekāda iegansta, viņš vēl klusībā loloja nelielu cerību.

— Etele būs mēma aiz pārsteiguma! Viņai nav ne mazākās jausmas, ka jūs esat te!

«Etele.. . Etele...» Pieminējis sava dievekļa vārdu, Loids vairs nespēja ne par ko citu runāt. Viņš izkratīja Alanam sirdi.

— Iedomājieties, — viņš stāstīja, — Etele bija divas nedēļas prom ar jahtu, tieši tad, kad laiks sametās tik nelāgs. Es uzpirku telegrāfistu — jā, uzpirku, citādi jau ar Eteli nav iespējams, - bet viņš man neko neziņoja. Etele bija uzminējusi manu nodomu. Viņa ir sliktā omā, mēs jau atkal sastrīdējāmies. Un katra diena, kad es viņu neredzu, man ir tīrā mocība. Nevaru neko darīt kā vien sēdēt un gaidīt viņu. Esmu vecs vīrs, Alan, un nekā cita man nav kā mana meita.

Etele bija ārkārtīgi pārsteigta, kad pēkšņi ieraudzīja istabā ienākam Alanu. Viņa sarauca pieri, bet tad ašiem soļiem pagājās pretī un drusku nosarkusi līksmi sniedza roku.

— Jūs esat te, Alan! Cik jauki! Ja gribu būt godīga, man jāatzīstas, biju vairākas nedēļas uz jums noskaitusies.

Loids smīkņāja. Viņš zināja — Eteles garastāvoklis tagad būs uzlabojies.

— Es toreiz nevarēju iet jums līdz uz koncertu.

— Alan, vai tikai jūs nemelojat? Paklausies, tētuk, kā Alans melo. Viņš taču negribēja! Jūs negribējāt, Alan. Sakiet atklāti!

— Nu — negribēju.

Loida sejā parādījās izbailes. Viņš sagaidīja negaisu. Etele bija spējīga saplēst kādu šķīvi un izskriet no istabas. Bet jutās pārsteigts, dzirdot, ka Etele tikai smējās.

— Vai redzi, tēt, tāds ir Alans! Viņš pastāvīgi runā patiesību.

Un Etele visu vakaru jautri tērzēja un smējās.

— Paklausieties, mans draugs Alan! — viņa šķiroties sacīja. — Otrreiz jūs vairs nedrīkstat tik nejauki pret mani izturēties — es jums to nepiedotu.

— Centīšos, cik spēšu! — Alans jokodamies atbildēja.

Etele viņu uzlūkoja. Alana balss noskaņa viņai nepatika. Taču viņa sevi nenodeva un pasmaidīja:

— Labi, redzēsim!

Alans iesēdās Loida mašīnā un ciešāk ietinās mētelī. Viņš iegrima domās un sacīja sev: «Vecais Loids nedarīs nekā bez meitas — un darīs visu, ko tā gribēs.»

Pēc dažām dienām Alans kopā ar Eteli ierādās Loida ložā koncertnamā Madison-Square-Palast.

Viņi iegāja, kad koncerts jau bija sācies, un abi tik spēji pievērsa sev visu uzmanību, ka Egmonta uvertīra pagāja gandrīz nedzirdēta.

Etele Loida un . . . Maiks Alans!

Eteles tērps reprezentēja veselu bagātību. Viņas labā bija lauzījuši galvas trīs ievērojamākie Ņujorkas apģērbu modelētāji mākslinieki. Greznā kleita, kuras audums bija caurausts ar sidrabu un apšūts sermuliņu ādiņām, lieliski izcēla jaunās sievietes kaklu un pakausi. Matus rotāja spalvu pušķis, ko saturēja briljantu sprādze.

Viņi bija divi vien. Etele pēdējā brīdī mācēja pārliecināt Loidu, kurš jau, apģērbies koncertam, grasījās braukt līdz, ka viņš neizskatoties īsti vesels, tāpēc labāk lai paliekot mājās. Nosauca par «jauko, labo tētuku un papucīti», uzrunāja ar «mans mīļotais tētiņš», tāpēc Loids savā mīlestības aklumā svētlaimīgi nosēdēja trīs stundas krēslā, gaidīdams atgriežamies meitu.

Etele vēlējās, lai viņu ar Alanu redz divatā vien, vēlējās, lai loža būtu apgaismota.

Starpbrīdī visu binokļi pavērsās pret Loida ložu, atskanēja arvien skaļākas balsis:

— Maiks Alans! — Maiks Alans!

Alana slava atgriezās tai pašā brīdī, kad viņš parādījās līdzās miljonārei. Maiks samulsis atkāpās dziļāk ložā.

Taču Etele atskatījās uz viņu tik starojoša, ka viss kļuva skaidrs, tad pārliecās pāri margām, atklādama burvīgā smaidā savus skaistos zobus, un papilnam izbaudīja lielisko triumfu.

Alans tikai ar stipru piespiešanos izturēja šo pārbaudījumu. Atmiņā atausa vakars, kad bija te kopā ar Modu sēdējis ložā pāri pretī un gaidījis, vai Loids aicinās pie sevis. Viņš skaidri atcerējās Modās caurspīdīgo, sārto ausi, aiz satraukuma piesarkušos vaigus, sapņainās acis, kas raudzījās tālē. Un tikpat skaidri atcerējās Eteles balsi, kad viņa tam pirmo reizi sniedza roku un teica: «How do you do, mister Alan?» [26] Viņš domās sev jautāja, vai gribētu, lai Loids tad nebūtu atnācis, lai tunelis nekad nebūtu sākts. Un sašuta pats par sevi, apzinādamies, ka iespējama tikai viena atbilde: nē! Pat Modās un Edītes dēļ viņš nespētu atteikties no sava mūža darba.

Jau otrajā dienā tuneļa vērtspapīru cena cēlās par septiņiem procentiem! Kāds nekaunīgs laikraksts bija no rīta ievietojis piezīmi, ka Etele Loida nākama ja mēnesī saderināšoties ar Maiku Alanu.

Ap pusdienas laiku kāds cits laikraksts iespieda Eteles atsaukumu.

Mis Loida paskaidroja: «Cilvēks, kurš izplata šādas baumas, ir lielākais melis pasaulē. Esmu Maikam Alanam labs draugs. Tā ir taisnība, un es ar to lepojos.»

Taču žurnālisti nelikās mierā. Pēc dažām nedēļām avīzēs parādījās piezīme, kas nepārprotami ļāva šo to noģist; īsajā ziņā bija teikts, ka Maiks Alans esot atkal pārcēlies uz Ņujorku.

Ziņa gan atbilda patiesībai, bet šim apstāklim nebija ne vismazākā sakara ar Alana un Eteles attiecībām. Alans iekārtojās uz dzīvi Hobokenas tuneļa stacijā. Šo ēku vēl tikai cēla, to darīja pēc Hobija uzmetumiem. Tās vidusdaļā bija trīsdesmit stāvu, ar piecdesmit logiem frontālā pusē, kam abos sānos desmit logu platumā slējās divdesmit piecu stāvu augstas torņveidīgas celtnes. Nama centrālā daļa un torņveidīgās celtnes balstījās uz vareniem lokiem, kas veda tieši stacijas nojumē. Sānu torņus un plato vidusdaļas korpusu savienoja divi pāri tiltu. Dažādības dēļ ēkai uz jumtiem pacelsies kolonas, būs viegli jumta dārzi, arkādes.

Ēka bija gatava līdz sestajam stāvam un augšā pabeigts trīsdesmitais un divdesmit devītais stāvs. Pa vidu juku jukām pletās dzelzs konstrukcijas režģo-jumi, pa kuriem augām dienām rāpoja un klaudzināja strādnieki, kas, no lejas skatoties, likās rotaļu cilvēciņi.

Alans apdzīvoja pirmo stāvu, tieši virs stacijas nojumes lielā vidusloka. Viņš bija iekārtojis sev darba telpu plašajā restorāna zālē, no kurienes pavērās brīnum jauks skats uz Hudzonu un Ņujorkas ūdeņu teritoriju.

Etele nebija ļāvusi sevi noraidīt un savukārt piedalījās nemājīgās, milzīgās zāles izdaiļošanā; jau uzlūkojot vien plašo telpu, jebkuru pārņēma grūtsirdība. Viņa bija likusi atgādāt no savām siltumnīcām Masačūsetsā vairākas autokravas ar istabas augiem. Un pati atveda veselu blāķi paklāju.

Etelei nepatika Alana izskats. Bālā un slimīgā sejas krāsa. Viņš tagad strauji nosirmoja. Slikti gulēja un maz ēda.

Etele aizsūtīja viņam sava tēva pavāru, francūzi, lielisku sava amata meistaru, kurš pēc cilvēka ārienes vien varēja noteikt, kāda ēdienu karte tam piederas. Turklāt paziņoja, ka Alanam nekas neesot vairāk vajadzīgs kā svaigs gaiss, jo pazemes ejas saindējušas viņa asinis. Netērēdama liekus vārdus, Etele katru dienu tieši pulksten sešos ieradās ar savu ziloņkaula krāsas automašīnu un veda Alanu vienu stundu pastaigas braucienā. Alans nepretojās. Abi visu ceļu reizēm nepārmija ne vārda.

Laikrakstos atkal un atkal uzpeldēja baumas par gaidāmo saderināšanos, un sindikāta vērtspapīru cena sāka celties (Loids bija visā klusībā licis uzpirkt akcijas par desmit miljoniem dolāru vēl tad, kad tās varēja dabūt gandrīz par velti, tāpēc jau tagad nopelnījis veselu kapitālu!).

Smagās rūpniecības izredzes kāpa. Visās nozares, arī pašās sīkākajās, manīja uzlabošanos. Pasaules biržu ietekmēja jau tas apstāklis vien, ka Eteles mašīna katru dienu pulksten sešos stāvēja pie Hoboke-nas stacijas.

Alanam šī nomācošā un apkaunojošā komēdija bija apnikusi līdz kaklam, tāpēc viņš nolēma darīt tai galu.

Kada pastaigas brauciena laika viņš Eteli bildināja.

Taču Etele, raudzīdamās Alanū lielām, izbrīnās pilnām acīm, sāka nevaldāmi smieties.

— Nerunājiet niekus, Alan! — viņa iesaucās.

Alans paliecās uz priekšu un pieklauvēja šoferim.

Viņš bija bāls kā audekls.

— Ko jūs gribat darīt? — Etele piesarkusi un izbijusies neticīgi jautāja. — Mēs esam trīsdesmit jūdzes tālu no Ņujorkas!

— Gluži vienalga! — Alans strupi atcirta un izkāpa.

Viņš gāja prom neatskatīdamies, neatsveicinajies.

Alans vairākas stundas noklaiņoja pa mežiem un laukiem, aiz kauna un dusmām griezdams zobus. Nu ir beigas ar šo intriganti! Beigas! Nekad, nekad vairs, nemūžam viņu ceļi nekrustosies! Kaut velns viņu rāvis . ..

Beidzot viņš uzdūrās kādai dzelzceļa stacijai un aizbrauca atpakaļ uz Hobokenu. Tur nonāca nakts vidu. Tūlīt pat pasūtījis automašīnu, Alans devas uz Maiksitiju.

Augām dienām viņš dzīvoja pa tuneli. Ne cilvēkus, ne gaismu negribēja redzēt.

IV

Etele Loida izbrauca ar savu jahtu un palika jūrā astoņas dienas. Šinī braucienā viņa bija ielūgusi Van-derštiftu un mocīja savu viesi tik ļoti, ka viņš dzīrās mesties pār bortu un zvērēja pie visiem svētiem, ka vairs nerādīsies Etelei ne tuvumā.

Atgriezusies Ņujorkā, viņa tai pašā dienā aizbrauca līdz Hobokenas stacijai un apjautājās pēc Alana. Viņai paskaidroja, ka Alans strādājot tunelī. Etele, ne mirkli nekavējoties, nosūtīja telegrammu uz Maiksitiju. Viņa lūdza, lai Alans piedodot. Bildinājums esot viņu pārsteidzis, tāpēc arī savā neizpratnē tik neglīti uzvedusies. Viņa lūdzot to rītvakar atnākt uz pusdienām. Atbilde neesot vajadzīga, no tā varot secināt, ka viņa neapšaubot Alana ierašanos.

Alans dabūja vēlreiz izcīnīt grūtu cīņu. Eteles telegrammu viņš saņēma tunelī. Izlasīja to noputējušas spuldzītes gaismā. Tikai pāris desmitu šādu spuldzīšu gailēja ejas tumsā, vairāk nekas. Alans domāja par mirušajām ejām. Redzēja tās. Amerikas, Eiropas un okeāna ejas. Redzēja tūkstošiem mašīnu, kas darbojās bez kādas jēgas. Redzēja vientuļajās stacijās drosmi zaudējušos inženierus, pārgurušus apnicīgajā darbā. Ne viens vien simts jau bija viņu pametis, jo nespēja vairs paciest mokošo vienmuļību. Alanam sūrstēja acis. Lēnām salokot Eteles telegrammu, viņam sāka dunēt ausīs. Viņš izdzirda vilcienus brāžamies cauri ejām, tuneļa vilcienus uzvaroši aizzibsnī-jam no Amerikas uz Eiropu. Tie dūkdami aizšāvās viņa pievērto acu priekšā, un to reibinošais ātrums viņu skurbināja .. .

Etele saņēma viesi ar jokojot izteiktiem pārmetumiem — Alanam taču vajagot zināt, ka viņa esot izlutināts un untumains radījums!

Sākot ar šo dienu, viņas automašīna atkal pastāvīgi tieši pulksten sešos gaidīja pie tuneļa stacijas. Etele tagad mainīja taktiku. Senāk viņa apbēra Alanu ar uzmanības pierādījumiem. Tagad to vairs nedarīja. Gluži otrādi, Etele bija izmanījusies panākt, lai Alans izpilda vienu otru viņas vēlēšanos.

Viņa sacīja:

— Rīt uzstājas Blanša. Es labprāt, Alan, ietu paskatīties.

Alans pasūtīja ložu un gāja skatīties Blanšu, kaut arī garlaikojās, vērodams histēriskā sievišķa vaibstī-šanos, smieklu un asaru plūdus.

Tagad Ņujorka pastāvīgi redzēja Alanu un Eteli Loidu kopā. Etele gandrīz ik dienas vizinājās pa Brodveju Alana automašīnā. Alans pats sēdēja pie stūres kā tai laikā, kad vēl jutās pilnīgi vesels. Aizmugurē, ģērbusies mētelī un apņēmusi greznu šalli, bija iekārtojusies Etele un vērās garām slīdošajā ainavā.

Etele uzstāja, lai Alans viņu paņem reiz līdzi tunelī. Alans izpildīja arī šo vēlēšanos.

Kad vilciens šāvās lejup pa trasi, Etele aiz labpatikas smējās pilnā balsī, pašā tunelī viņa nevarēja vien beigt brīnīties.

Etele bija izstudējusi visu tuneļa literatūru, tomēr viņas iztēlei tehniskos jautājumos trūka pietiekamas sagatavotības, lai gūtu skaidru priekšstatu par ejām. Viņai nebija ne mazākās nojausmas, ko nozīmē četrsimt kilometru garš brauciens gandrīz pilnīgi tumšā tunelī. Eteli gan biedēja, gan sajūsmināja dārdoņa, kas apņēma vilcienu un bija tik spēcīga, ka vajadzēja kliegt, lai saprastu kādu vārdu. Stacijas izraisīja skaļu apbrīnu. Viņai līdz šim nebija nekāda priekšstata par to, kādas varenas mašīnas te dienu un nakti rībināja. Veselas mašīnu zāles zem jūras! Un kur tad ventilācija, kas svilpa kā viesuļvētra un gāza nost no kājām!

Pēc dažu stundu brauciena tumsā kā bākas uguns iekvēlojās sarkana gaisma.

Vilciens pieturēja. Viņi bija sasnieguši nelaimīgo aizu. To uzskatot, Etele apklusa. Kāda gan tam nozīme, ja viņa līdz šim zināja, ka aiza ir sešdesmit līdz astoņdesmit metru dziļa, simt metru plata, zināja, ka tūkstoš cilvēku dienu un nakti ved no tās laukā rūdu?

Tagad Etele saprata, ka sešdesmit līdz astoņdesmit metru ir baismīgs dziļums, tāds dziļums, kurš līdzvērtīgs divdesmit stāvu nama augstumam. Tālu lejā, putekļu dūmakā, kas apņēma aizas pārredzamo daļu, divdesmit stāvu dziļumā kvēloja nepārredzams loka lampu spiets un zem tām mudžēt mudžēja — cilvēki! Pēkšņi uzvirmoja mazs dūmu mākonītis, un no aizas pa tuneli dunēdama aizvēlās lielgabala šāviena atbalss.

— Kas tas?

— Spridzina.

Viņi iekāpa transporta liftā un nobrauca zemē. Padrāzās garām loka lampām, un šķita, ka cilvēki no lejas stāvus ceļas braucējiem pretī. Nonākusi apakšā, Etele nevarēja vien beigt brīnīties par augstumu, no kāda bija nolaidusies. Izeja uz tuneli izskatījās līdzīga maziem, melniem vārtiem. Milzīgas ēnas kā spokaini dēmoni pletās un snaikstījās uz sienām . ..

Etele atgriezās no tuneļa samulsusi, sajūsmināta un nevarēja vien beigt visu vakaru stāstīt Loidam, kā tur izskatās; viņa apgalvoja, ka Panamas kanāla slūžas salīdzinājumā ar tuneli esot tīrā bērnu spēle.

Nākamajā dienā jau visa Ņujorka zināja, ka Etele kopā ar Alanu bijusi tunelī. Laikraksti iespieda garu garām slejām intervijas.

Pēc divi dienām paziņoja Alana un Eteles saderināšanos. Laikrakstos parādījās abu attēli.

Jūnija beigās notika kāzas. Tai pašā dienā Etele nodibināja tuneļa strādniekiem astoņu miljonu dolāru lielu pensijas fondu.

Kāzas ar karalisku greznību nosvinēja Atlantic lielajā godību zālē, tai pašā viesnīcā, uz kuras jumta dārza pirms deviņiem gadiem bija notikusi slavenā sanāksme. Trīs dienas ilgi sensacionālās laulības deva laikrakstiem atliku likām vielas. Sunday Mirror visnotaļ gādāja par Eteles līgavas garderobi. Divsimt pāru kurpju! Tūkstoš pāru zīda zeķu! Eteles veļu aprakstīja visos sīkumos. Ja Alans šajās dienās būtu lasījis avīzes, tad zinātu, cik neticama laime uzsmaidījusi kādreizējam «Tēvoča Toma» zirgu zēnam, apprecot Eteli Loidu, kuras zeķturus rotā briljanti.

Kur tas laiks, kad Ņujorka bija redzējusi vienkop tik spožu sabiedrību kā šajās kāzu svinībās! Taču vecā Loida, kurš vairījās no cilvēkiem, nebija. Kopā ar savu ārstu viņš pa dzīru laiku aizburāja ar «Zelta karpu» jūrā.

Etele krāšņajā tērpā laistījās un vizuļoja. Viņa bija izrotājusies ar Rosy Diamond un izskatījās jauna, starojoša, līksma un laimīga.

Arī Alans šķita esam laimīgs. Viņš smējās un trieca jokus — lai neviens nevarētu apgalvot, ka taisnība vispārējam uzskatam, proti, viņš esot pārdevies Etelei. Taču Alans visu darīja kā drudzī. Neciešamās mokas, kādas prasīja šīs komēdijas tēlošana, neviens nemanīja. Domas riņķoja ap Modu, un kauns un pretīgums smacēja elpu. Neviens to neredzēja. Pulksten deviņos jaunlaulātie aizbrauca uz Loida māju, kur bija nolēmuši sākumā dzīvot. Viņi nepārmija ne vārda, arī Etele neuzstāja, lai Alans kaut ko sacītu. Viņš sēdēja, pusguļus atzvēlies mašīnā, pagalam noguris un pievērtiem, plakstiņiem vienaldzīgi raudzījās ielu mudžeklī, kur nemitīgi virmoja gaismekļi. Reiz Etele grasījās satvert viņa roku, bet tā likās salta, kā bez dzīvības.

Pie Trīsdesmit trešās ielas mašīnu aizkavēja, un kādu brīdi vajadzēja pagaidīt. Alana skatiens nejauši aizklīda pie milzīga plakāta, kura asinssarkanie burti izkliedza tālu ielā:

— Tunelis! Simttūkstoš strādnieku!

Viņš atvēra plakstiņus, acu zīlītes paplētās, bet sirdi stindzinošais, nepārvaramais nogurums neatkāpās ne uz mirkli.

Etele bija likusi palmu zālē iededzināt gaišas ugunis un lūdza, lai Alans vēl drusku pakavējas viņas sabiedrībā.

Etele nepārģērbās. Savā mirgojošajā kāzu tērpā, ar Rosy Diamond uz pieres viņa ieslīga kādā sēdeklī, smēķēja cigareti un laiku pa laikam pacēla savas garās skropstas, lai pamestu mirkli uz Alanu.

Alans staigāja šurp un turp, it kā būtu viens, tikai reizēm apstājās, izklaidīgi pārlaizdams acis pār mēbelēm un puķēm.

Zālē valdīja dziļš klusums. Apslēptā ūdensstrūkla urdza un burzguļoja. Dažbrīd pastiepdamies noslēpumaini iečaukstējās kāds augs. Šķita, ka varētu saprast uz ielas runātos vārdus.

— Maik, vai tu esi ļoti noguris? — Etele pēc ilgas klusēšanas vaicāja. Jautājums izskanēja tikko dzirdami un liegi.

Alans palika stāvam un pavērās Etelē.

— Jā, — viņš neskanīgi sacīja, atbalstīdamies pret kamīnu. — Bija tik daudz cilvēku!

No Alana līdz Etelei bija soļu desmit ko iet, bet varētu domāt, ka viņi atrodas jūdzēm tālu viens no otra. Nekad vēl nebija redzēts vientuļāks jaunlaulāto pāris.

Alans izskatījās bāls un sakrities. Acis apdzisušas, tukšas. Viņam nebija vairs spēka izlikties. Taču Etelei šķita, ka nu viņš beidzot kļuvis cilvēks, tāds pats kā viņa, cilvēks, kam ir sirds, kas spēj just, spēj ciest.

Viņa piecēlās un pagājās pāris soļu tuvāk.

— Maik! — Etele klusi pasauca.

Alans pacēla acis.

— Vai dzirdi, Maik, — viņa glāsmaini uzsāka, — man ar tevi jārunā. Uzklausi mani. Es negribu, Maik, lai tu būtu nelaimīgs. Gluži otrādi, vēlos no visas sirds, lai tu, cik nu tas iespējams, kļūtu laimīgs! Es neesmu tik liela muļķe, lai iedomātos, ka tu mani apprecēji aiz mīlestības. Nē, tik dumja es neesmu.

Man nav tiesību uzstādīt tavai sirdij prasības, un to es arī nedaru. Tu esi tikpat brīvs un nesaistīts kā agrāk. Tev nav arī jācenšas man radīt ilūziju, ka mani mazliet mīli, nē! Tas mani apkaunotu. Es neprasu no tevis neko, Maik, gluži neko. Vienīgi tiesības, kādas jau nedēļām ilgi izmantoju, — pastāvīgi mazliet atrasties tavā tuvumā .. .

Etele apklusa. Taču Alans neteica ne vārda. Tad viņa turpināja:

— Es tagad vairs netēloju, Maik. Tas jau ir pagājis. Man vajadzēja tēlot, lai tevi piesaistītu, bet tagad, kad esmu tevi ieguvusi, man tas nav vairs vajadzīgs. Nu varu būt pilnīgi vaļsirdīga, un tu redzēsi, ka neesmu tikai untumains un ietiepīgs radījums, kas to vien zina kā spīdzināt citus. Paklausies, Maik, man tev jāpasaka viss, lai tu mani pa īstam iepazītu . . . Tu man iepatikies tūdaļ, kad tevi redzēju pirmo reizi! Tavs mērķis, tava drosme, es apbrīnoju tavu enerģiju. Es esmu bagāta, vēl maza būdama, zināju, ka esmu bagāta. Manai dzīvei jākļūst lielai un brīnišķai, tā es domāju. Tās nebija skaidri apjaustas domas, tikai ilgas. Sešpadsmit gadu vecumā sapņoju apprecēt princi, bet, kad man bija septiņpadsmit gadu, dzīros visu savu naudu atdāvināt trūkumcietējiem. Protams, viss tikai blēņas. Astoņpadsmit gadu vecumā man vairs nebija nekāda noteikta plāna. Es dzīvoju uz mata tāpat, kā dzīvo citi jaunieši, kam bagāti vecāki. Taču drīz vien tas sāka neganti garlaikot. Es nebiju īsti nelaimīga, bet nejutos arī laimīga. Dzīvoju no dienas dienā, uzjautrinājos un vadīju savu laiku, kā vien pratu. Šais gados es vispār neko nedomāju, tā man vismaz tagad liekas. Tad pie tētuka ieradās ar tavu projektu Hobijs. Aiz vienkāršas ziņkārības

es uzstāju, lai tētuks mani iepazīstina ar plāniem, jo viņa sarunas ar Hobiju bija ļoti noslēpumainas. Ar Hobija palīdzību iedziļinājos tavos plānos un izlikos tos saprotam. Tavs projekts tik tiešām mani ļoti interesēja, tā ir taisnība. Hobijs man stāstīja par tevi, arī kāds brīnišķīgs cilvēks tu esot, un beidzot mani sāka neganti urdīt ziņkāre tevi redzēt. Un tad es tevi redzēju! Izjutu pret tevi tik neiedomājamu cieņu kā vēl nekad ne pret vienu cilvēku. Tu man patiki! Tik vienkāršs, spēcīgs un veselīgs tu izskatījies. Un man radās vēlēšanās — kaut tu pievērstu man uzmanību! Taču tu biji pavisam vienaldzīgs. Cik bieži es domās atgriezos pie tā vakara! Es zināju, ka tu biji precējies, Hobijs man visu izstāstīja, un man arī nemaz nebija ne prātās— toreiz, — ka es varētu tev būt kaut kas vairāk nekā draugs. Vēlāk es pamazām kļuvu uz Modu greizsirdīga. Piedod, ka minu viņas vārdu! Lai ietu kur iedama, visur redzēju un dzirdēju tevi daudzinām. Un nodorņāju, kāpēc es nevarētu būt Modās vietā. Cik tas būtu brīnum jauki! Tad arī manai bagātībai rastos jēga! Tas nebija iespējams, es to labi sapratu, centos ar to samierināties, ja vien drīkstētu būt tavs draugs. Lai iegūtu tavu draudzību, es toreiz bieži pie jums aizbraucu, nekāda cita iemesla man nebija. Kaut arī kalu neprātīgus plānus, ko darīt, lai tu mani iemīlētu, tā iemīlētu, ka pamestu sievu un bērnu, tas nebija nopietni, un es pati tam ne mirkli neticēju. Bet arī tavu draudzību iekarot, Maik, man nebija nekādu izredžu. Tu noslēdzies sevī, tev nebija man ne laika, ne domu. Maik, es neesmu sentimentāla, bet toreiz jutos ļoti ļoti nelaimīga!

Tad notika katastrofa. Tici man, es būtu atdevusi visu, lai novērstu briesmīgo nelaimi. Zvēru tev to! Tas bija satriecoši, un man toreiz bezgala sāpēja sirds. Bet, Maik, es esmu egoiste, liela egoiste! Vēl apraudot Modu, es atskārtu, ka nu, Maik, tu esi brīvs! Tu biji brīvs! Un, sākot ar šo brīdi, es darīju visu, lai tiktu tev tuvāk. Maik, man vajadzēja tevi iegūt! Streiks, boikots, bankrots, tas viss bija man izdevīgi — pēkšņi liktenis darbojās manā labā. Mēnešiem ilgi centos tēvu pierunāt, lai aizbilst par tevi. Taču tēvs noraidīja: «Tas nav iespējams!» Šai gadā sāku uzbrukumu no jauna. Bet tētis negribēja ne dzirdēt: «Pilnīgi izslēgts!» Tad es sacīju tētim: «Tam jābūt iespējamam, tētuk! Padomā labi, tev jāizdara tā, lai tas būtu iespējams!» Es nomocīju tētuku līdz nāvei, lai gan ļoti viņu mīlu. Neatkāpos ne dienu, ne nakti. Beidzot viņš piekrita. Viņš dzīrās tev rakstīt un piedāvāt savu palīdzību. Un tad es pārliku. Kas būs tālāk, es domāju. Maiks pieņems tētuka palīdzību, pāris reižu paēdīs pie mums pusdienas — un tad atkal ieraksies darbā un es viņu vairs neredzēšu. Sapratu, ka man ir tikai viens vienīgs ierocis cīņā ar tevi — tētuka nauda un vārds! Piedod, Maik, ka esmu tik vaļsirdīga! Es nevilcinājos šo ieroci izlietot. Prasīju, lai tētuks reiz savā mūžā dara, nejautādams pēc iemesla, vienīgi to, ko es saku. Piedraudēju savam mazajam, mīļajam, vecajam tētukam, ka pametīšu viņu, ja mani neklausīs, un viņš mani nekad, nekad vairs neredzēs. Tas, protams, bija nejauki, bet citādi nespēju. Tikpat jau nebūtu pametusi, jo mīlu un cienu savu tētuku, bet man vajadzēja viņu iedzīt sprukās. Un pārējo jau tu zini, Maik. Es nerīkojos glīti — bet nekāda citāda ceļa pie tevis man nebija! Es cietu, bet biju apņēmusies pārvarēt visus šķēr-

šļus. Kad tu mani mašīnā bildināji, biju gatava tūlīt pat bildinājumu pieņemt. Bet gribēju arī, Maik, lai tu mazliet manis dēļ papūlētos . . .

Etele runāja apslāpētā balsī un bieži vien tikai čukstus. Laipni un silti smaidīja vai ari savilka pieri grumbās, un tad skumjas apdvesa viņas vaigus, reizēm šūpoja savu skaisto galvu vai sapņaini pacēla acis uz Alanu. Un bieži runājot aizkustinājumā apklusa.

— Vai tu dzirdēji, ko es teicu? — viņa tagad jautāja.

— Jā! — Alans tikko dzirdami atbildēja.

— Man vajadzēja to visu tev, Maik, pavisam atklāti un godīgi pateikt. Tagad tu zini. Varbūt mēs tomēr varam kļūt labi biedri un draugi?

Etele, sapņaini smaidīdama, vērās Alanam acīs, kas likās tikpat nogurušas un skumjas kā iepriekš. Viņš saņēma tās skaisto galvu abās rokās un pamaja.

— Es ceru, Etel! — Viņa bālās lūpas noraustījās.

Etele, paklausīdama savām jūtām, uz mirkli piekļāvās viņam pie krūtīm. Tad, dziļi ievilkdama elpu, izslējās un samulsusi smaidīja.

— Vēl kaut ko, Maik! — viņa atsāka. — Ja jau esmu tev to pateikusi, tad jāpasaka viss. Es gribēju tevi dabūt un nu esmu dabūjusi! Bet uzklausi: tagad es gribu, lai tu man uzticies un mani iemīļo! Tas būs turpmāk mans mērķis. Pamazām un neatlaidīgi, vai dzirdi, Maik, tās būs manas rūpes, un es ticu, ka gūšu panākumus! Jo, ja es tam neticētu, tad butu nelaimīgāka par nelaimīgu . . . Arlabunakti, Maik!

Gausi sperdama soļus, Etele kā apskurbusi izgaja no istabas.

Alans palika stāvam pie kamīna un nekustējās. Raudzīdamies ar savām nogurušajām acīm telpā, kurā bija svešs ienācējs, viņš domāja, ka galu galā dzīve līdzās šai sievietei nemaz nebūs tik bezcerīga.

v

Tunelis!

Simttūkstoš strādnieku!

Un viņi nāca — laukstrādnieki, kalnrači, algādži, klaidoņi. Tunelis kā varens magnēts pievilka visus. Tie nāca no Ohaio, Ilinoisas, Javas, Viskonsinas, Kanzasas, Nebraskas, Kolorādo, no Kanādas un Meksikas. Cauri štatiem steidzās īpaši vilcieni. No Ziemeļkarolīrīas, Tenesijas, Alabamas un Džordžijas nepārredzamā straumē plūda darbavīru bataljoni. Daudzi lielās armijas tūkstoši, kurus reiz bija aizbaidījušas tunelī draudošās briesmas, tagad atgriezās.

Uz celtniecības vietām brauca strādnieki no Vācijas, Anglijas, Beļģijas, Francijas, Krievijas, Itālijas, Spānijas un Portugāles.

Mirušās tuneļa pilsētas pamodās dzīvei. Zaļajās, noputējušās, milzum lielajās stikla hallēs iedegās bālie gaismekļi, no jauna sāka cilāties celtņi, vāliem virmoja balti tvaiki, tāpat kā senāk griezdamies mutuļoja melni dūmi. Pa jaunceltņu dzelzs sastatnēm lodāja ēnas, no augšas līdz lejai, cits pie cita bija redzami kustamies un kāpaļājam cilvēki. Zeme drebēja, grandēdamas un kaukdamas gruvešu pilsētas no jauna izvirda pret debesīm putekļu, tvaiku, melnu kvēpu fontānus, spļāva gaismas un uguns šaltis.

Tiklab Ņujorkas, Savannas, Ņuorleānas, Sanfrancisko, kā arī Londonas, Liverpūles, Glāsgovas, Ham-burgas, Roterdamas, Oporto un Bordo ostu kuģu kapsētās snaudošajiem tvaikoņiem pēkšņi atkal no skursteņiem sāka velties biezi dūmi, šķindēt vinčas. Novārtā pamestajās metalurģiskās rūpnīcās no jauna atdzīvojās darba duna, no savām nojumēm sēkdamas līda laukā noputējušas lokomotīves. Raktuvju celtņi strinkšķēdami arvien ātrāk laidās lejup šahtās. Rūpnieciskā dzīve, kas krīzes dēļ bija tikai gausi kustējusies, tagad atvilgusi sāka zelt. Tukšojās bezdarbnieku patversmes, slimnīcu palātas, uz ielām vairs neredzēja klaidoņus. Banku un biržu satraukums auga augumā, it kā nupat būtu gaidāma eksplozija. Industrijas akciju vērtība strauji kāpa. Atgriezās darba prieks un ticība panākumiem. Tuneļa vērtspapīri atkal tika senākā godā.

— Loids pārņem tuneli!

— Loids viens pats! Viens vienīgs cilvēks!

Tunelis dziļi ievilka elpu. Gluži kā neredzētu apmēru sūknis tas sāka rīt un spļaut laukā dzīvus cilvēkus, bet sestajā dienā jau strādāja ar sākotnējo tempu. Ejās rībināja urbjmašīnas, trakojošie, niknumā zvērojošie alanīta briesmoņi, tāpat kā senāk, kaukdami un gaudodami grauzās klintī. Neprātīgs smieklu un vaimanu koris pildīja ejas. Un atkal spožā starmešu gaismā sviedriem applūduši vīru bari kā viļņi vētrā te izrāvās uz priekšu, te vēlās atpakaļ. It kā nekas nebūtu bijis. Streiks, katastrofa — viss aizmirsts! Alans centās sasniegt agrāko ellišķīgo tempu, arī viņam, acīm redzot, pagaisis no atmiņas, ka reiz bijis citādi.

Amerikas ceļa posms bija pārvarams visvieglāk. Baismīgā nelaimes aiza aprija akmens bluķus no divkāršām ejām astoņdesmit kilometru garumā. Dienu un nakti bez pārtraukuma šai bezdibenī gāzās akmens un šķembu lavīna. Aizu šķērsoja trīssimt metru plats aizsprosts. To apņēma sliežu tīkls, pa kuru vienā laidā, nākdami no ejām, ripoja preču vilcieni ar akmeņiem un izgāza savu kravu tumsas atvarā, Ziemeļu sektors pēc viena gada bija piepildīts un nolīdzināts, tur uzcēla varenas mašīntelpas ar ģeneratoriem, dzesināmām ierīcēm un ozona aparātiem. Piecus gadus pēc darbu atjaunošanas Amerikas un Bermuda salu ejas bija pienākušas viena otrai tik tuvu, ka Alans varēja ar radio starpniecību cauri klintij sarunāties ar Stromu, kurš vadīja darbus Bermuda salās. Alans lika vispirms izurbt virzienu ejas, un visa pasaule saspringti gaidīja brīdi, kad ejas saskarsies. Pat zinātnieku aprindās bija ļaudis, kas šaubījās, vai tās vispār sadursies. Neaptveramām akmeņu masām, karstumam, lielajam dzelzs un elektriskās enerģijas daudzumam taču vajadzēja ietekmēt visprecīzākos instrumentus. Kad virzienu ejas atradās jau piecpadsmit kilometru attālumā viena no otras, seismogrāfi noteica eju spridzināšanu. Piecpadsmitajā celtniecības gadā virzienu ejas atdūrās viena pret otru. Aprēķini uzrādīja augstuma novirzi par trīspadsmit metriem un noslieci sānis par desmit metriem — .gaužām viegli izlīdzināma starpība. Divus gadus vēlāk Ame-rikas-Bermuda salu dubultejas jau bija izurbtas un ietvertas dzelzsbetona apvalkā. Līdz ar to radās neiedomājamas priekšrocības — vilcieni varēja transportēt uz Bermuda salām dzelzi, cementu, sliedes un darbaspēku.

Tuneļa akciju vērtība cēlās par divdesmit procentiem! Tautas nauda atgriezās.

Grūtāk risinājās Francijas posma izbūve, kur Alans sākumam lika cirst tikai vienu eju. Te četrpadsmitajā celtniecības gadā iebruka dūņas. Eja bija uzgrū-dusies kādai okeāna «krokai». Vajadzēja upurēt trīs kilometrus izurbtās ejas ar vērtīgiem aparātiem un mašīnām. Lai izsargātos no dūņu un ūdens ieplūšanas, uzcēla divdesmit metru biezu dzelzsbetona mūri. Šinī dūņu iebrukumā zaudēja dzīvības divi simti septiņdesmit divi cilvēki. Eju ar lielu līkumu novadīja bīstamajai vietai garām. Arī te tā atdūrās pret dūņu šķērsli, ko pārvarēja ar izmisuma pilnu, saspringtu piepūli. Šā posma pieci kilometri izmaksāja nedzirdētu summu — sešdesmit miljonu dolāru. Eju pabeidza divdesmit pirmajā celtniecības gadā.

Tiklīdz Francijas un Amerikas eju posmi bija gatavi, celtniecības izdevumi ievērojami samazinājās. Ar katru mēnesi vairāk varēja sarucināt strādnieku armiju. Tomēr vēl arvien tunelis aprija miljardus. Etele bija līdz pēdējam centam visu savu milzīgo kapitālu atdevusi tunelim. Ja tuneli nepabeigs, tad tai pašā dienā viņa būs nabagāka par nabagu. Arī Loids pats bija ieguldījis celtniecībā tik daudz, ka viņam vajadzēja likt lietā visu savu finansiālo stratēģiju, lai noturētos līdzsvarā.

Vislielākās grūtības sagādāja Atlantijas posmi ar savām neizmērojamām platībām. Dienām un naktīm, gadiem ilgi sviedriem noplūdušu cilvēku vilnis urbās klintī. Jo tālāk, jo sarežģītāks kļuva transports un apgāde, it īpaši tāpēc, ka arī šajos iecirkņos lielākoties cēla tikai vienu eju. Te tuneļa strādnieku ienaidnieks nebija vis ūdens, bet karstums. Ejas šeit sniedzās dziļumā līdz seštūkstoš metriem zem jūras līmeņa. Tveice bija tik svilinoša, ka sienu apšūšanai vairs nevarēja izmantot koku, bet vēl vienīgi dzelzi. Gaiss versmainajās, dziļajās un garajās ejās bija jo vairāk neciešams tāpēc, ka vienīgi divkāršu eju sistēmā iespējams nodrošināt kaut cik pietiekamu ventilāciju. Ik pa desmit kilometriem klintī vajadzēja izcirst stacijas, kurās augām dienām un naktīm darbojās dzesējošās iekārtas, ozona aparāti un gaisa sūkņi.

Tas bija smagākais un gigantiskākais darbs, kādu jebkad cilvēki veikuši.

No abām pusēm urbjmašīnas grauzās arvien dziļāk un dziļāk. Resnais Millers no Azoru, Štroms no Ber-muda salām. Štroms veica pārcilvēcisku darbu. Strādnieki viņu neko nemīlēja, toties apbrīnoja gan. Viņš spēja caurām dienām iztikt bez ēšanas, dzeršanas un miega. Ļoti bieži stundām ilgi pats vadīja priekšposteņa darbus. Augām dienām Štroms nenāca laukā no svelmainās ejas. Strādnieki bija viņu apveltījuši ar iesauku «krievu sātans».

Ejas ik dienas izvirda četrtūkstoš vagonus akmeņu Azoru salās un trīstūkstoš vagonus Bermuda salās. Uzradās jaunas plašas teritorijas. Zemūdens klintis, sēkļi, salas sakusa kontinentā. Tā bija gluži jauna zeme, ko te radīja Alans. Viņa ostās arhitekti uzcēla modernākās ēkas, molus, dambjus, dokus un bākas. Te varēja piestāt vislielākie kuģi. Alana pilsētu arhitekti uz gruvešu lauka uzbūra jaunas pilsētas. Viesnīcas, bankas, preču nami, baznīcas, skolas — viss gluži jauns! Taču viena kopīga iezīme bija visām piecām Alana pilsētām: tām trūka jebkādas veģetācijas. Tās pacēlās no gruvešiem, gneisa un granīta — žilbinošs spogulis saulē un putekļu mākonis vējā. Pēc desmit gadiem tās izvērtīsies tikpat zaļas kā pārējās pilsētas, jo bija paredzēti skvēri, dārzi, parki, tādi paši kā Londonā, Parīzē un Berlīnē. Celtnieki pieveda zemi ar kuģiem, Čīle piegādāja salpetri, jūra izskaloja ūdenszāles. Tika atvesti augi un koki. Patiesi, šur tur jau uzradās savdabīgi apstādījumi — noputējušas palmas, koki un zāles vietā nožēlojama drīksna.

Toties Alana pilsētām piederēja kaut kas cits. Vistaisnākās ielas pasaulē un visu kontinentu skaistākās pludmales. Pilsētas bija līdzīgas cita citai kā dvīņu māsas. Tās visas celtas pēc Amerikas ģīmja un līdzības, amerikāņu gara priekšpulki, forti, apbruņoti ar gribasspēku, enerģijas pārpilni.

Celtniecības beigās Maiksitijā bija jau pāri par vienu miljonu iedzīvotāju!

Gan lielāki, gan mazāki nelaimes gadījumi un katastrofas tuneļa būvē reizumis vēl atgadījās. Taču ne apmēru, ne biežuma ziņā nepārsniedza tos, kādi notika jebkurā lielākā tehniskā uzņēmumā. Alans bija kļuvis piesardzīgs un bailīgs. Viņam vairs nebija senāko stipro nervu. Celtniecības sākumā viņš daudz nebēdāja arī par simt bojā aizgājušiem cilvēkiem, turpretī tagad katra atsevišķa dzīvība, ko paņēma tunelis, kā smaga nasta nomāca sirdi. Ejas no vienas vietas bija pilnas ar drošības un reģistrācijas aparātiem, ja vismazākās zīmes norādīja uzmanīties, viņš lika tempu samazināt. Alans bija nosirmojis, tagad viņu tuneļa ļaudis dēvēja par «veco, sirmo Maiku». Viņa veselība bija iedragāta. Viņš tikpat kā negulēja, pastāvīgā nervu sasprindzinājumā gaidīja, ka ik brīdi var atgadīties kāda nelaime. Vientuļš vīrs, kura vienīgā atpūta bija vakara pastaiga pa savu

parku. Pasaules notikumi viņa uzmanību daudz nesaistīja. Tuneļa radītājs bija kļuvis par tā vergu. Alana drudžaini darbīgās smadzenes nepazina nekādas citādas ideju asociācijas kā vien mašīnas, vagonu tipus, stacijas, aparātus, skaitļus, kubikmetrus un jaudas. Gandrīz vai visas cilvēcīgās jūtas viņam bija notrulinājušās. Vēl palicis tikai viens pats draugs — Loids. Abi lielāko tiesu vakarus pavadīja kopā. Sēdēja atzveltnes krēslos, smēķēja un klusēja.

Astoņpadsmitajā celtniecības gadā izcēlās liels . streiks, kas ilga divus mēnešus; Alans cieta bargus zaudējumus. Tikai Štroma aukstasinība paglāba no jaunas panikas, masveidīgās izbailes izdevās apslāpēt pašā iedīglī. Kādu dienu karstums ejā pacēlās vēl par pilniem pieciem grādiem. Neizprotama parādība, kas brīdināja uzmanīties. Strādnieki atteicās nolaisties ejā. Viņi baidījās, ka klints varētu kuru katru brīdi pavērties un izšļākt verdošu lavu. Bija ļaudis, kas izplatīja neprātīgas baumas, ka eja tuvojoties liesmu apņemtajai zemes iekšienei. Daudzi zinātnieki uzskatīja, ka tuneļa ass pieskaroties kāda zemjūras vulkāna krāterim. Darbus pārtrauca un attiecīgā joslā okeāna dibenā izdarīja rūpīgus pētījumus. Izmērīja temperatūru, bet nekādu pazīmju par vulkāna vai karstu avotu esamību neatrada.

Štroms izvēlējās brīvprātīgos un palika četras nedēļas dienu un nakti ejā. «Sātana krievs» likās mierā tikai tad, kad pats sabruka bez samaņas. Taču nedēļu vēlāk viņš jau no jauna rosījās pa «elli».

Cilvēki te strādāja pilnīgi kaili. Kā netīras, eļļainas salamandras viņi pusnemaņā ložņāja lejā pa eju, tikai ar uzmundrinošiem līdzekļiem turēdamies kājās.

Divdesmit ceturtajā celtniecības gadā, kad pēc aprēķiniem abu eju gali atradās viens no otra sešdesmit kilometru attālu, Stromam izdevās cauri klintij pa radio sarunāties ar Resno Milleru no Azoru salām. Pēc sešu mēnešu necilvēcīga darba abas ejas bija tiktāl padzītas uz priekšu, ka pēc visiem aprēķiniem tām vajadzēja atrasties ļoti tuvu kopā. Taču seismo-grāfi nereģistrēja ne mazāko detonāciju, kaut gan Millers katru dienu spridzināja reizes trīsdesmit. Visi laikraksti ievietoja satraucošas telegrammas, ka ejas novirzījušās sānis. Abu virzienu eju inženieri pastāvīgi uzturēja kontaktu. Attālumi starp Azoru un Ber-muda salām bija precizēti līdz vienam metram, kā virs, tā arī zem ūdens. Tātad varētu būt runa tikai par dažu kilometru atstatumu. Konstruēja sevišķi jutīgus aparātus, kurus karstums neietekmēja, taču aparāti nereaģēja.

Steigšus no Berlīnes, Londonas un Parīzes ieradās zinātnieki. Daži pat uzdrīkstējās ieiet versmainajā ejas posmā, bet arī neguva nekādus panākumus.

Alans lika urbt ejas ieslīpi uz augšu un ieslīpi lejup, atvērt veselu tīklu sānu eju. Tās bija īstas raktuves. Darbs pilns neziņas, uz labu laimi, nepanesams un nogurdinošs. Neizturamā tveice kā sērga gāza cilvēkus gar zemi. Gandrīz katru dienu gadījās kādas ārprāta lēkmes. Kaut arī sūkņi nepārtraukti sūknēja ejās vēsu gaisu, mūri tomēr palika tik dedzinoši kā cepļi. Gandrīz vai akli aiz putekļiem un svelmes inženieri pilnīgi kaili, netīri, vienos dubļos tupēja ejās un nemitīgi vēroja reģistrējamos aparātus.

Tas bija vismokošākais, satraucošākais darba cēliens, un Alans vairs neaizvēra naktīs ne acu.

Meklēšana ilga četrus mēnešus, jo sānu eju urbšana prasīja daudz laika.

Visu pasauli bija sagrābis krampjains sasprindzinājums. Tai pašā laikā tuneļa akciju vērtība sāka slīdēt lejā.

Kādā naktī tomēr Alanam piezvanīja Štroms, un, kad Alans patlaban rāpus līda cauri ejai, viņam pretī, noplūdis sviedriem, netīrs un tikko vairs līdzīgs cilvēkam steidzās «sātana krievs». Pirmo reizi Alans redzēja šo aukstasinīgo vīru satrauktu un pat smaidām.

— Mēs esam Milleram uz pēdām!

Tālu, kādas dziļas slīpās ejas galā, kur pa šļūtenēm svilpdams plūda vēsinošs gaiss, zem raktuvju luktura bija novietots reģistrācijas aparāts, kam līdzās varēja samanīt divas nomelnējušas sejas.

Pulksten divos un vienā minūtē reģistrācijas aparāts atzīmēja svārstību par vienu milimetru. Milleram pēc vienas stundas vajadzēja atkal spridzināt, un tagad visi četri veselu stundu, elpu aizturējuši, uzmanīja aparātu. Tieši pulksten trijos un divās minūtēs adata notrīsēja atkal.

Laikrakstu redakcijas iespieda speciālizdevumus. Sensācija nevarētu izvērsties lielāka arī tad, ja Mil-lers būtu kāds ilgi meklēts bīstams noziedznieks, kam uz pēdām ticis vesels bars detektīvu.

Tagad darbs vairs nesagādāja grūtības. Pēc divām nedēļām nebija šaubu, ka Millers atrodas zem viņiem. Maiks telefonēja, lai viņš «nāk augšā». Millers urbās ar savu eju augšup. Vēl pēc divām nedēļām viņi bija tik tuvu viens otram, ka aparāts reģistrēja pat svārpstu darbību. Pēc trim mēnešiem varēja jau paši savām ausīm dzirdēt spridzināšanas troksni. Dobja, apslāpēta pērkona dunoņa tālumā. Vēl pēc viena mēneša dzirdēja strādājam urbjus. Un tad pienāca lielā diena, kad urbums savienoja abas ejas.

Strādnieki un inženieri uzgavilēja.

— Kur ir MaiksV — jautāja Resnais Millers.

— Te es esmu! — Maiks atsaucās.

— Kā veicas, Maik? — Millers skaļi smējās.

— Mums iet labi! - Alans atbildēja.

Šī saruna jau tai pašā vakarā parādījās nodrukāta visos speciālizdevumos, kas nolija pār Ņujorku, Čikāgu, Berlīni, Parīzi un Londonu.

Viņi bija strādājuši divdesmit četrus gadus — šis bija viņu mūža ievērojamākais brīdis! — un tomēr neviens no viņiem neteica skaļus vārdus. Stundu vēlāk Millers varēja iesūtīt Alanam pudeli Minhenes alus, un nākamajā dienā pa kādu spraugu jau bija iespējams rāpus sanākt kopā — visi pārguruši, nosvīduši, kaili un netīri — seštūkstoš metru zem jūras līmeņa.

Alana atgriešanās cauri ejai ievērtās par triumfa braucienu. Strādnieku armijas, kas te tumsā rosījās, skaļi sveica un gavilēja.

Nost cepuri, un vēlreiz sveiks!

Maiks — mūsējais, tur nav ko teikt. . .

Bet Alanam aizmugurē no jauna, urbdamies klintī, dūcināja svārpsti.

VI

Etele bija gluži citāda rakstura nekā Moda. Viņa neļāva sevi nobīdīt malā no darba, gluži otrādi, ielauzās tur, kur tas mutuļodams sita visaugstāko vilni.

Lai varētu «piedalīties sarunās», viņa pabeidza regulārus inženieru kursus.

Kopš tās dienas, kad Etele bija sniegusi Alanam roku, viņa prata cienīgi aizstāvēt savas tiesības.

Viņai šķita jau pietiekami, ja neuzstāja, ka vīram jāpiedalās brokastīs, taču pulksten piecos, tieši pulksten piecos, viņa katrreiz bija klāt kā likts — vienalga, vai Alans uzturējās Ņujorkā vai Tuneļa pilsētā — un, ne vārda nebilzdama, klusiņām sagatavoja tēju. Alans varēja apspriesties ar kādu inženieri vai arhitektu, Etele nelikās gar to ne zinis.

Viņa rimti savā nodabā saimniekoja kādā nostūrī vai blakus istabā un, kad tējas galds bija uzklāts, aicināja:

— Maik, tēja ir gatava.

Un Alanam vajadzēja nākt — vienam vai kopā ar citiem, tas Etelei bija vienalga.

Pulksten deviņos viņa sēdēja automašīnā pie durvīm un pacietīgi gaidīja, līdz viņš nāca. Svētdienas Alanam vajadzēja pavadīt mājās. Viņš varēja pēc sirds patikas aicināt draugus vai pasaukt uz pārrunām veselu baru inženieru, kā nu pats vēlējās. Ete-les māja bija slavena ar viesmīlību. Te ļaudis nāca un gāja pēc sirds patikas. Viņas rīcībā bija garāža ar piecpadsmit automašīnām, kas ikvienu viesi jebkurā dienas vai nakts stundā aizveda, kur tas gribēja. Vienu otru svētdienu no savas fermas atbrauca arī Hobijs. Hobijs ik gadus saražoja divdesmit tūkstošus vistu un veselu lērumu olu. Pasaulīgā dzīve viņu vairs neinteresēja. Viņš bija kļuvis reliģiozs un apmeklēja lūgšanu namus. Dažbrīd viņš nopietni ielūkojās Alanam acīs:

— Domā, Maik, par savas dvēseles glābšanu!

Kad Alans devās ceļojumos, Etele pastāvīgi brauca līdz. Viņa bija vīru vairākkārt pavadījusi uz Eiropu, Azoru salām, Bermuda salām.

Vecais Loids bija četrdesmit kilometru uz ziemeļiem no Maiksitijas nopircis zemes gabalu un tur uzcēlis Etelei lielu māju, īstu pili. Zemes gabals sliecās līdz pašai jūrai, pils atradās parkā ar veciem kokiem, kurus Loidam japāņu dārznieki bija īpaši sagatavojuši pārstādīšanai un atsūtījuši uz šejieni.

Loids brauca katru dienu abus apmeklēt un laiku pa laikam veselām nedēļām ciemojās pie savas dievinātās meitas.

Trešajā laulību gadā Etelei piedzima dēls. Dēls! Etele viņu glabāja kā savu acuraugu. Tas bija Maika bērns, Maika Alana, kuru viņa mīlēja klusi, bez skaļiem vārdiem, dēls pēc divdesmit gadiem pārņems un pilnveidos tēva mūža darbu. Etele baroja mazo pati, mācīja teikt pirmos vārdus un spert pirmos soļus.

Pirmajos dzīvības gados mazais Maiks likās maigs un jūtīgs bērns. Etele to izskaidroja ar cildenu izcelšanos, aristokrātismu. Trīs gadu vecumā viņas dēls sāka pieņemties druknumā, pakausis izauga lielāks un sejā sabira vasarasraibumi. Gaišajos matos ielija ugunīgs sarkanums — mazais Maiks pārvērtās par īstu šahtas zirgu zēnu. Etele staroja laimē. Viņai maigi un jūtīgi bērni nepatīkot, tiem esot jābūt dūšīgiem un stipriem, krietni jākliedzot, lai attīstoties plaušas, — tā, kā to darīja mazais Maiks. Etele, kas nekad nebija zinājusi, kas ir bailes, tagad dabūja ar tām iepazīties. Ik brīdi viņa drebēja par savu bērnu. Viņu pastāvīgi satrauca iedomas par nolaupīšanām, kad nozagti miljonāru bērni, sakropļoti, padarīti akli.

Viņa lika savā mājā, pagraba stāvā, iebūvēt tērauda istabu, līdzīgu bankas seifam. Šajā tērauda istabā vajadzēja gulēt mazajam Maikam un auklei. Bez aukles puisēns nedrīkstēja ne soli spert ārpus parka. Divi īpaši izdresēti policijas suņi bērnam pastāvīgi sekoja, un vienmēr kāds detektīvs trīs jūdžu apkārtnē uzmanīja, vai viss kārtībā. Ja Etele mazo ņēma līdz izbraukumos, divi detektīvi pilnā apbruņojumā viņus mašīnā pavadīja. Šoferim bija piekodināts braukt pavisam lēni, un reiz Etele viņam Ņujorkā ielas vidū iecirta pļauku, jo viņš bija braucis ar ātrumu simt jūdzes stundā.

Katru dienu ārstam vajadzēja pārbaudīt veselību mazajam, kurš auga un attīstījās labi. Tiklīdz zēns ieklepojās, Etele aicināja speciālistu bērnu slimībās.

Etele visur saskatīja briesmas, kas uzglūn bērnam. Noziedznieki varēja izkāpt no jūras, jā, tie varēja pat nolaisties no gaisa, lai nolaupītu mazo Maiku.

Parkā bija liela nora, par kuru Etele teica, ka tā aicināt aicinot lidmašīnu nosēsties. Tāpēc viņa lika tur sastādīt koku pudurus, pret kuriem ikvienai lidmašīnai, kas iedomātos nosēsties, vajadzētu sašķīst gabalos.

Etele ziedoja neiedomājami lielu summu slimnīcas paplašināšanai, ko nosauca par «Modās Alanas slimnīcu». Visās piecās tuneļa pilsētās viņa nodibināja labākās bērnu patversmes pasaulē. Beidzot viņa bija tuvu bankrotam, tāpēc vecais Loids brīdināja:

— Etele, tev vajag taupīgāk dzīvot!

Ne vārda neteikdama Alanam, viņa lika vietu, kur Modu un Edīti nogalināja, apjozt ar žogu un pārvērst par ziedošu puķu dobi. Etele ļoti labi zināja, ka Alans nebija aizmirsis ne Modu, ne mazo Edīti.

Reizēm viņa dzirdēja, ka virs naktīs stundām ilgi staigāja pa istabu, klusi pats ar sevi sarunādamies. Zināja, ka viņš savā rakstāmgaldā rūpīgi glaba bieži lasītu dienasgrāmatu: «Manas mazās meitiņas Edītes dzīve un valodiņa.»

Mirušajiem ir savas tiesības, un Etelej nenaca ne prātā tās mazināt..

BEIGAS

Urbjmašīnas skaldīja klinti Atlantijas ejas, un tuneļa gali ar katru dienu vairāk un vairāk tuvojās viens otram. Pēdējos trīsdesmit kilometros bija īsts katordznieku darbs. Alanam vajadzēja par divām stundām darba maksāt desmit dolāru, jo neviens negribēja līst «krāterī». Šinīs iecirkņos eju sienas bija jāizliek ar dzesējamo cauruļu tīklu. Pēc viena gada necilvēcīga darba arī šī eja tika pievārēta.

Tunelis bija gatavs. Cilvēki to bija uzsākuši, cilvēki to arī pabeidza. No sviedriem un asinīm celts, aprijis deviņus tūkstošus cilvēku dzīvību, atnesis pasaulei neiedomājamu postu, tagad nu tas patiesi bija gatavs! Un neviens par to nebrīnījās.

Mēnesi vēlāk sāka darboties zemūdens pneimatiskais pasts.

Kāds izdevējs piedāvāja Alanam vienu miljonu dolāru, ja viņš uzrakstīs tuneļa vēsturi. Alans piedāvājumu noraidīja. Viņš uzrakstīja tikai divas slejas «Heraldam».

Alans necentās izlikties pieticīgāks, nekā bija, un mazināt savus nopelnus, bet viņš nenoguris atkal un atkal uzsvēra, ka varējis uzcelt tuneli tikai ar tādu izcilu cilvēku palīdzību kā Štroms, Millers, Olins,

Mīlenbergs, Hobijs, Harimans, Bērmanis un simtiem citu.

«Tomēr jāatzīstas,» viņš rakstīja, «ka laiks aizsteidzās man priekšā. Visas manas mašīnas virs un zem zemes novecoja, un gribot negribot tās pamazām vajadzēja aizvietot ar modernām. Manas urbjmašīnas, ar kurām es kādreiz tik ļoti lepojos, ir novecojušas. Klinšu kalni ir izurbti daudz īsākā laikā, nekā es to būtu varējis izdarīt. Motorkuģi tagad divarpus dienās veic attālumu no Anglijas līdz Ņujorkai. Vācu milzīgās lidmašīnas pārlido Atlantijas okeānu trīsdesmit sešās stundās. Vēl es esmu pārāks par yiņiem, un, jo vairāk pieaug tvaikoņu un lidmašīnu ātrums, jo lielāku ātrumu attīstīs mani vilcieni! Man nesagādā grūtības palielināt ātrumu uz trīssimt līdz četrsimt kilometriem stundā. Turklāt braucieni ar lieljaudas tvaikoņiem un lidmašīnām maksā daudz, šos ceļojumus var atļauties tikai bagātnieki. Manas cenas ir vispārpieejamas. Tunelis pieder tautai, komersantiem, ceļotājiem. Es varu patlaban pārvadāt diena četrdesmit tūkstošus cilvēku. Pēc desmit gadiem, kad visas ejas būs dubultas, pārvadāšu astoņdesmit un simttūkstoš cilvēku. Pēc simts gadiem tunelis lielā pasažieru pieplūduma dēļ vairs netiks ar savu uzdevumu galā. Sindikātam vajadzēs līdz tam laikam uzcelt paralēlas ejas, šis uzdevums relatīvi būs lēti un viegli izpildāms.»

Un Alans savā vienkārši un necili sacerētajā rakstā paziņoja, ka tieši pēc sešiem mēnešiem, divdesmit sestā celtniecības gada pirmajā jūnijā, nosūtīs pirmo vilcienu uz Eiropu.

Lai varētu šo termiņu ievērot, viņš skubināja inženierus un strādniekus uz mežonīgu finišu. Mēnešiem ilgi vilcieni kaudzēm veda laukā vecus gulšņus un sliedes. Tika sakārtoti sliežu ceļi tuneļa vilcieniem, visās ejās izdarīti mēģinājuma braucieni. Sagatavoja mašīnistus, Alans šim amatam izvēlējās cilvēkus, kuri pieraduši pie lieliem ātrumiem: automašīnu un motociklu sacīkšu braucējus un lidotājus.

Biskajas un Maiksitijas stacijās pēdējos gados bija izaugušas milzīgas halles: tuneļa vagonu fabrikas. Te būvētie vagoni izraisīja jaunu sensāciju. Tie bija nedaudz augstāki par pulmana vagoniem, bet gandrīz divreiz garāki un otrtik plati. Bruņu kreiseri, kuri balstās uz četriem pāriem biezu dubultriteņu un kuru korpusos slēpjas veseli organismi — žiroskopi, saldējamās ierīces, rezervuāri, kabeļi un caurules. Restorānvagoni īstenībā bija krāšņas zāles. Kinofilmām un koncertiem vajadzēja īsināt braucienu cauri tunelim.

Turpat vai visa Ņujorka ielenca Hobokenas staciju, lai jaunajos vagonos pagaidām aizvizinātos kaut līdz Maiksitijai. Ceļojumā pa pašu tuneli vilcienos visas vietas uz pirmajiem trim mēnešiem jau kopš vairākām nedēļām bija pārdotas līdz pēdējai biļetei.

Tā pienāca pirmais jūnijs .. .

Ņujorka bija greznota karogiem. Londona, Parīze, Berlīne, Roma, Vīne, Pekina, Tokija, Sidneja izrotājušās karogiem. Visa civilizētā pasaule svinēja Alana pirmo reisu kā visas tautas svētkus.

Alans dzīrās izbraukt pusnaktī un otrajā jūnijā (pēc Amerikas laika) ierasties Biskajā.

Jau vairākas dienas iepriekš īpaši vilcieni no Berlīnes, Londonas un Parīzes devās uz Biskaju, bet no visām Savienoto Valstu lielākajām pilsētām — uz Maiksitiju. Veselas kuģu flotiles uzņēma ceļu pa jūru uz Azoru un Bermuda salām. Pirmajā jūnijā jau agri no rīta Maiksitijā sāka pienākt pa divdesmit vilcieniem stundā, visi pieblīvēti ar cilvēkiem, kas paši savām acīm gribēja redzēt, kā pirmais Amerikas-Eiropas ekspresis ienirs tunelī. Ņujorkas, Čikāgas, Sanfrancisko, Parīzes, Berlīnes, Londonas lielākajās viesnīcās tika sarīkoti banketi, kam vajadzēja sākties pulksten desmitos vakarā un turpināties veselas divdesmit astoņas stundas bez pārtraukuma. «Edison-Bio» sabiedrība bija nodomājusi rādīt visos šajos hoteļos savu vairāku sēriju garo tuneļa filmu, kas ilga tieši sešas stundas. Varietē un koncertu zālēs uzstājās kori, tie sastāvēja no bijušajiem tuneļa strādniekiem un dziedāja tuneļa dziesmas. Ielās pārdeva miljoniem pastkaršu ar Alana attēlu, miljoniem tuneļa amuletu — ejās iegūtus mazus akmens šķembu gabaliņus, kas ietverti metālā.

Alans startēja tieši pulksten divpadsmitos naktī. Viss plašais perons pasaules lielākajā stacijā — Ho-bokenā bija līdz pēdējai iespējai pārblīvēts ar satrauktiem skatītājiem, tie cēlās pirkstgalos, staipīja kaklus, lai kaut ar vienu aci redzētu aizbraukšanai gatavo vareno tuneļa vilcienu. Pelnu pelēks tērauda milzenis.

Vilciens, kura sastāvā kopā ar motorvagonu bija seši vagoni, stāvēja gaiši apgaismots, un ziņkārīgie, kuriem palaimējās izspraukties tuvāk, ielūkojās greznajās telpās. Tie bija salonvagoni. Domāja, ka pirmajā braucienā piedalīsies arī Etele, jo par spīti fantastiskajām summām, ko piedāvāja par braucienu, pasažierus noraidīja. Bez ceturkšņa divpadsmitos nolaida dzelzs režģi. Pūļa satraukums ik mirkli pieauga. Desmit minūtes pirms divpadsmitiem četri inženieri iekāpa motorvagonā, kas izskatījās līdzīgs torpēdlai-vai ar divām izvalbītām acīm smailajā priekšgalā. Kuru katru brīdi vajadzēja ierasties Alanam.

Viņš atnāca, kad pulkstenis rādīja bez piecām minūtēm divpadsmit. Kad viņš parādījās uz perona, hallē sacēlās tāda kliedzienu vētra, ka likās, nupat sabrūk visa Hobokenas stacija.

Uzsākot tuneļa būvi, Alans bija jauns cilvēks, un tagad te stāvēja dzīves nogurdināts sirmgalvis bāliem, mazliet uzblīdušiem vaigiem, labsirdīgām, zilganpelēkām bērna acīm. Viņam līdzās nāca Etele, vezdama pie rokas mazo Maiku. Etelei aiz muguras sekoja sīks, sakumpis cilvēciņš ar augsti uzslietu mēteļa apkakli un ērtu ceļojuma cepuri, kuru bija uzvilcis dziļi pār pieri. Viņš nebija neko lielāks par mazo Maiku, un ļaudis viņu noturēja par melnādainu pakalpiņu. Tas bija Loids.

Niecīgā mūmija pasniedza roku Etelei un mazajam Maikam un piesardzīgi ierausās vagonā — tātad pasažieris bija Loids! Nevis kāds imperators vai karalis, vai republikas prezidents, bet varenais Loids — kapitāls bija pirmais pasažieris!

Etele ar dēlu palika uz perona. Viņa bija atvedusi mazo Maiku līdz no Ruoli, lai viņš būtu klāt svinīgajā brīdī. Alans atvadījās no dēla un Eteles. Etele sacīja:

— Nu tad uz redzēšanos, Maik! Ceru, ka tev būs patīkams ceļojums!

Žiroskopi sāka rotēt, staciju piepildīja dobja, svilpjoša sanoņa. Tiklīdz žiroskopi sasniedza vajadzīgo apgriezienu skaitu, balsti automātiski atbrīvojās, un vilciens, pūlim skaļi gavilējot, izslīdēja no stacijas.

Starmeši pleta baltus gaismas kūļus pār Hobokenu, Ņujorku, Bruklinu, kuģu sirēnas dokos, uz Hudzonas, līci, īstriverā auroja un svilpa, zvanīja telefoni, klaudzēja telegrāfi. . . Ņujorka, Čikāga, Sanfrancisko aizrautībā bangoja, visas pasaules sajūsma pavadīja Alanu ceļā. Vienlaikus tehniskie uzņēmumi visa pasaulē uz piecām minūtēm pārtrauca darbu, aprima kult okeāna ūdeņus to kuģu dzenskrūves, kas šinī acumirklī šķēla viļņus jūras klaida. Tai paša reizē gaudoja un kauca svilpes un sirēnas visiem vilcieniem un kuģiem, kas atradās ceļā, — mežonīgs, varens darba sveiciens, darbs sūtīja sveikas savu roku veikumam.

Vecais Loids ļāva sevi izģērbt un likās gulēt.

Viņi bija ceļā.

Viesnīcās tūkstošiem cilvēku bija pulksten desmitos paēduši pusdienas un uzbudināti pārrunāja gaidāmo startu. Spēlēja orķestri. Satraukums arvien palielinājās. Cilvēki jūsmoja un kļuva pat liriski. Tuneli dēvēja par «visu laikmetu cilvēku roku dižāko celtni». «Maiks Alans radījis dzelzs un elektrības eposu.» Jā, pieminot dažādos likteņa cirtienus, kādus Maiks Alans saņēmis visos divdesmit piecos celtniecības gados, viņu godāja par «mūslaiku tehnikas Odiseju».

Desmit minūtes pirms divpadsmitiem iedegās «Edison-Bio» ekrāns, uz tā bija lasāms: «Uzmanību!»

Tai pašā brīdī iestājās pilnīgs klusums. Un vienlaikus sāka darboties telekinematogrāfs. Visās lielākajās pilsētās uz zemeslodes vienā un tai pašā brīdī varēja redzēt Hobokenas stacijas peronu ar visu lielo ļaužu jūru. Redzēja impozanto tuneļa vilcienu, redzēja, kā Alans atvadījās no Eteles un dēla, kā skatītāji māja ar cepurēm, kā vilciens sāka slīdēt laukā no stacijas ...

Iešalcās neaprakstāmas, dārdošas gaviles, kas ilga vairākas minūtes. Cilvēki kāpa uz galdiem, plēsa un samina simtiem šampanieša glāžu. Orķestris spēlēja «Tuneļa dziesmu»: «Three cheers and a tiger ior him!. ..» Taču troksnis bija tik nevaldāms, ka nevarēja dzirdēt ne skaņas.

Tad uz ekrāna parādījās uzraksts: «Divdesmit pieci attēli.» Alans, uzsākot tuneļa celtniecību, Alans šodien. Nodārdēja jauns sajūsmas orkāns. Hobijs, Štroms, Harimans, Bērmanis, S. Vulfs, Resnais Mil-lers, Loids. Tad sākās pati filma. Vispirms ar sanāksmi uz Atlantic viesnīcas jumta, tad rādīja pirmo kapļa cirtienu — visas nakts laikā filma izvadāja skatītājus pa ikvienu celtniecības fāzi, un, tiklīdz uz ekrāna parādījās Alans, sākās jaunas jūsmīgas gaviles. Plašajā filmā gar acīm aizslīdēja katastrofa, streiks. Varēja redzēt Alanu atkal uzrunājam megafonā strādnieku armiju (fonogrāfs atskaņoja daļu runas!), tuneļa vīru demonstrācijas gājienu, lielo ugunsgrēku. Visu.

Pēc vienas stundas, pulksten vienos, uz ekrāna parādījās telegramma: «Alans iebraucis tunelī. Neiedomājams ļaužu sajūsmas uzplūds! Daudzi cilvēki drūzmā ievainoti!»

Filma turpinājās. Ik pa pusstundai to pārtrauca telegrammas: Alans pabrauc garām simtajam kilometram — divsimtajam — Alans uz brīdi aptur vilcienu. Tika slēgtas derības uz lielām summām. Neviens vairs nesekoja filmai. Visi rēķināja, derēja, kliedza. Vai Alans ieradīsies laikā Bermuda salās? Alana pirmais brauciens izvērtās par sacīkšu skrējienu, par elektriskā vilciena skrējienu, neko citu. Rekordu sātans bija apstājis visus. Pirmajā stundā Alans pārsniedza elektrisko vilcienu ātruma rekordu, kas līdz šim bija piederējis vilcieniem Berlīne — Hamburga. Brauciena otrajā stundā viņš tuvojās lidmašīnu pasaules rekordam, bet trešajā pārspēja arī to.

Pulksten piecos sasprindzinājums otrreiz sasniedza kulmināciju.

Uz ekrāna telekinematogrāfa pārraidē parādījās spožas saules apmirdzēta Bermuda salu dzelzceļa stacija, kas bija ļaužu pārpilna, visi, acu nenovērsdami, raudzījās vienā virzienā. Pulksten piecos un divpadsmit minūtēs iznira pelēkais tuneļa vilciens un lidot ielidoja stacijā. Alans izkāpa, sarunājās ar Štromu, abi iekāpa. Pagāja piecas minūtes, un vilciens traucās tālāk. Telegramma: «Alans sasniedz Bermuda salas, nokavējies par divām minūtēm.»

Daļa banketa dalībnieku tagad devās mājās, bet lielākā tiesa palika. Tie pavadīja nomodā vairāk nekā divdesmit četras stundas, lai sekotu Alana braucienam. Daudzi bija viesnīcās noīrējuši arī istabas un uz pāris stundām atgūlās, iepriekš piekodinājuši, lai viņus katrā ziņā pamodina, tiklīdz «kaut kas notiek». Ielās jau nolija laikrakstu speciālizdevumu lietus.

Alans bija ceļā.

Vilciens šāvās cauri ejām, jūdzēm uz priekšu, un aiz tā atbalsojās rīboņa. Ceļa pagriezienos vilciens sasvērās uz sāniem, gluži kā meistarīgi konstruēta buru jahta, vilciens burāja. Kāpjot nogāzēs, vilciens slīdēja vienmērīgi un rāmi kā lidmašīna, vilciens lidoja. Ugunis tumšajā tunelī likās plaisas naktī, sig-nāllukturi — raibi mirgojošas zvaigznes, kas šaltīm ielija traucošajai torpēdlaivai apaļajos logos, gaisma stacijās — garām ņirboši meteoru spieti. Tuneļa strādnieki, nostājušies aiz staciju dzelzs bīdāmām durvīm, dzīves grūtībās rūdīti puiši, kas oktobra katastrofā nenobirdināja ne asaru, raudāja aiz prieka, kad redzēja pazibam garām «veco zēnu» Maiku.

Loids bija licis sevi pamodināt pulksten astoņos. Nopeldējies vannā, paēda brokastis un aizkūpināja cigāru. Viņš smējās labpatikā, jo šeit jutās lieliski. Beidzot viņu neviens netraucēja, beidzot viņš bija tālu no cilvēkiem, turklāt vēl drošs, ka neviens viņam nevar piekļūt. Reizēm viņš pastaigājās pa spoži apgaismotajiem apartamentiem, divpadsmit greznām telpām, kur gaiss bija piesātināts ar ozonu. Pulksten deviņos viņam piezvanīja pa telefonu Etele, un abi sarunājās minūtes desmit. («Nesmēķē tik daudz, tētuk!» Etele aizrādīja.) Tad Loids lasīja telegrammas. Pēkšņi vilciens apstājās. Viņi bija pieturējuši «karstās ejas» lielajā stacijā. Loids palūkojās pa skatāmo lodziņu un ieraudzīja kādu pulciņu cilvēku, kuru vidū stāvēja Alans.

Loids paēda pusdienas, pagulēja, vilciens apstājās atkal, Loida salona logi bija vaļā: cauri stikla sienai viņš vērās zilā jūrā un otrā pusē — nepārskatāmās ļaužu masās, kas kaut ko jūsmīgi sauca. Azoru salas. Kalpotājs ziņoja, ka viņi kavējoties par četrdesmit minūtēm, jo sācis tecēt viens no eļļas bākiem.

Logi tika atkal aizvērti. Vilciens auļoja lejup, un vecais, sarukušais, mazais Loids sāka labpatikā svilpot, ko jau kopš divdesmit gadiem nebija darījis.

Sākot ar Azoru salām, vilcienu vadīja Štroms. Viņš ieslēdza pilnu jaudu, un ātruma mērītājs pacēlās līdz divsimt deviņdesmit pieciem kilometriem stundā. Inženierus pārņēma nemiers, turpretī Štroms, kuram karstajās ejās tveice varēja gan nosvilināt matus, bet neietekmēja nervus, neļāva sevi traucēt.

— Būtu kauns, ja mēs nokavētos, — viņš sacīja.

Vilciens joņoļa tik ātri, ka šķita stāvam uz vietas, ugunis lidoja pretī kā dzirksteļu šaltis.

Finistera

Pār Ņujorku atkal nolaidās nakts. Viesnīcās saplūda cilvēki. Kad pienāca telegramma par nepiedzīvoto ātrumu, nogranda apdullinošas sajūsmas bangas. Vai izdosies iedzīt nokavēto laiku? Derībās, kas tika noslēgtas, summas sasniedza nedzirdētus apmērus.

Pēdējos piecdesmit kilometrus vilcienu vadīja Alans.

Viņš nebija gulējis divdesmit četras stundas, satraukums neļāva aizmigt. Viņš bija bāls un noguris, drīzāk nopietns nekā priecīgs — dažādas domas jaucās pa galvu . . .

Pēc pāris minūtēm viņiem jābūt galā, jau skaitīja kilometrus un sekundes. Garām zibēja signāllukturi, vilciens sāka lidot augšup . . .

Pēkšņi acis apžilbināja balta, spilgta gaisma. Vilcienā iebruka diena. Alans apturēja.

Viņi sasniedza Eiropu, nokavējušies par divpadsmit minūtēm.

SATURS

Pirmā daļa Otrā daļa Trešā daļa Ceturtā daļa Piektā daļa Sestā daļa Beigas . .

Bernhard Kellermann

DER TUNNEL

Aufbau-Verlag Berlin und Weimar 1964

Бернгард Келлерман

ТУННЕЛЬ

Издательство «Лиесма»

Ha латышском языке

Redaktore L. Rambeka Māksi, redaktors A. Jēgers Tehn. redaktore V. Dārziņa Korektore B. Kalniņa

Nodota salikšanai 1965. g. 20. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 25. martā. Papīra for māts 70X108/32. 13,20 fiz. iespiedi.; 18,08 uzsk. iespiedi.; 17,73 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Maksā 95 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 19932-D2693. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 1265.

..

.

A (Vācu)

1

Labvakar, mister Alan. (Angļu vai.)

2

4. jūlijs — ASV nacionālie svētki. 4. VII 1776. Ziemeļamerikā tika izsludināta neatkarība.

3

— Tunelis

4

Lion (angļu vai.) — lauva.

5

— Tunelis

6

Amerika — Eiropa — Zibenspasts.

7

Pēc Fārenheita.

8

Ingvera alus, bieži kopā ar viskiju, garšvielai citrona miziņas.

9

Džins ar sodas ūdeni.

10

Tunelis

11

— Tunelis

12

Blefs! Blefs! Afēra! Lielākais pasaules blefs! (Angļu vai.)

13

Uz redzēšanos! (Angļu vai.)

14

Ir jau labi! (Angļu vai.)

15

Nauda. (Angļu vai.)

16

Labrīt, japānīt! (Angļu vai.)

17

Veicīgāk, stulbeni! (Angļu vai.)

18

Izbeigt nelietības! (Angļu vai.)

19

Draugs. (Itāliešu vai.)

20

Glābts! (Franču vai.)

21

Man iet labi! (Angļu vai.)

22

Vācies, vai dzirdi! (Angļu vai.)

23

Mazā Ivonna. (Franču vai.)

24

Melns un balts (angļu vai.) — viskija šķirne.

25

Ak, mans dievs, jā! (Franču vai.)

26

Labvakar, mister Alan. (Angju vai.)

Content

Kellermanis Bernhards Tunelis

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

PIEKTĀ DAĻA

SESTĀ DAĻA

BEIGAS

SATURS

1