Sēks Makss

Vajātājs

Makss Sēks

Vajātājs

.

I

Brāzmas ir kļuvušas spēcīgākas, un vējš bez mitas gaudo gar stiklā un apmestā betonā tapušo savrupnamu. Aukas, kas atbalsojas no jumta karnīzes, pamazām pieņemas spēkā, klusinātie brikšķi atgādina dzirksteļojošu kamīna uguni. Par stipro ziemeļvēju liecina apbrīnojamā ātrumā zūdošais sniega slānis, kas bija sapūsts baltās kupenās. Marija Koponena savelk ciešāk vilnas jakas jostu un veras tumsā pa viesistabas lielajiem logiem, kas sniedzas no grīdas līdz griestiem. Viņa vēro sasalušo jūru, kas šajā gadalaikā pārsteidzošā kārtā atgādina plašu tīrumu, un tad taciņu, kuru apgaismo pusmetru augstas gaismas lampas.

Marija ierokas ar kāju pirkstgaliem bārkstainā paklājā, kas klāj gandrīz visu grīdas virsmu. Mājā ir silti un mājīgi. Tomēr viņas prāts ir nemierīgs, un pat vismazākā nekārtība šķiet ārkārtīgi kaitinoša. Piemēram, tie velnišķīgi dārgie dārza gaismekļi, kas nedarbojas kā pienākas. Marija atgūstas no domām, tikai pamanot, ka mūzika vairs neskan. Viņa paiet garām kaminam pie milzīga grāmatplaukta, kur piecās kārtīgās rindās atrodas viņas dzīvesbiedra izveidotā gandrīz četru simtu vinila plašu kolekcija.

Gadu gaitā Marija ir apradusi, ka šajā namā mūziku nemēdz klausīties no mobilā telefona. Vinilam ir daudz labāka skaņa. Rodžers tā bija teicis pirms daudziem gadiem, kad Marija pirmo reizi bija piestājusi pie kolekcijas. Jau tolaik skaņuplašu bija vairāk nekā trīs simti. Gandrīz par simtu mazāk. Tas, ka skaņuplašu skaits viņu kopdzīves laikā ir palielinājies samērā nenozīmīgi, atgādina Marijai par to Rodžera mūža daļu, kas nodzīvota pirms viņu satikšanās. Bez viņas. Pirms Rodžera Marijai bija tikai viens vīrietis: vidusskolas gados sākusies draudzība aizveda līdz nodejotām kāzām, bet attiecībām tika pielikts punkts līdz ar slavenā rakstnieka sastapšanu. Atšķirībā no Rodžera Marija nekad nebija izbaudījusi vientuļnieces dzīvi. Reizēm arī viņa bija vēlējusies izmēģināt vieglu dzīvi bez saistībām, sevis meklējumus, vienas nakts sakarus. Brīvību.

Mariju nebūt neuztrauc, ka Rodžers ir par sešpadsmit gadiem vecāks nekā viņa. Viņu nomoka doma, ka kādu dienu pati atjēgsies, nemiera pārņemta, un to remdēs vienīgi vēlme daudzkārt mesties nezināmajā. Un Rodžeram līdzšinējā dzīvē jau ir bijusi iespēja to baudīt.

Tagad pēkšņi, vētrainajā februāra vakarā, viena klimstot pa šo lielo piekrastes savrupnamu, Marija pirmo reizi uztver visu apkārtējo kā draudu. Līdzsvara trūkumu, kas var pārāk draudīgi sasvērt viņu savstarpējo attiecību kuģi, reiz nokļūstot īstas vētras epicentrā.

Marija paceļ atskaņotāja adatu, ar pirkstiem satver Boba Dilana Blonde on Blonde plati un rūpīgi ieslidina to kartona

vāciņā, no kura, brūnā zamšādas žaketē un melnbaltu rūtainu šalli ap kaklu apmetis, jaunais mākslinieks, pašpārliecināti drūms, skatās tieši foto objektīvā. Marija ieliek skaņuplati plauktā un izvēlas uz labu laimi citu no alfabētiskā kārtībā sarindoto skaņuplašu otra gala. Pēc īsa čerkstoņas brīža no skandām atbalsojas Stivija Vondera medainā un labvēlīgā balss.

Tad Marija ierauga to vēlreiz. Šoreiz ar acs kaktiņu. Apgaismojuma stabiņš, kas atrodas tuvāk piekrastei, uz mirkli izdziest un tad atkal iededzas.

Tieši tāpat kā pirms brīža tas izslēdzas tikai uz sekundi. Marija zina, ka apgaismes ķermeņu LED lampas tika nomainītas pirms Ziemassvētkiem. Viņa to labi atceras, jo pati bija apmaksājusi elektriķa bezkaunīgi augsto rēķinu. Un tieši tāpēc šis būtībā nieks dara viņu tik ērcigu.

Marija paķer telefonu un uzklikšķina ziņu Rodžeram. Viņa tā īsti nespēj izskaidrot, kāpēc vēlas traucēt viru tādā lietā - vēl jo vairāk labi apzinādamās, ka tieši pašlaik viņam ir tikšanās ar lasītājiem. Varbūt iemesls ir pēkšņā vientulības brāzma, kurai piejaukusies druska nedrošības un nepamatotas greizsirdības. Marija brīdi pavēro nosūtīto ziņu, gaidīdama, ka apakšmalas robojumā parādīsies zila maliņa, bet tā nenotiek. Rodžers telefonā neieskatās.

Vienlaikus plate iestrēgst. What I’m about to. What I’m about to. What I’m... Vondera balsi trūkst pārliecības, jo puse skaistās frāzes ir norauta. Dažas Rodžera skaņuplates ir tik sliktā stāvokli, ka tās derētu bez nožēlas izmest. Vai šajā

nolādētajā mājā vispār kaut kas darbojas? Tad Mariju pāršalc auksts vilnis. Pirms aptvērusi pašas atskārsmi, viņa otrpus stikla durvīm ierauga kaut ko tur neiederīgu. Uz brīdi silueta kontūras saplūst ar viņas pašas atspulgu stiklā, bet tad stāvs sakustas un pārtop par patstāvīgu būtni.

II

Rodžers Koponens atsēžas polsterētajā krēslā, kas tapsēts ar raupju, sviedriem piesūkušos audumu, un samiedz acis. Konferenču nama centrālajā auditorijā augstu pie griestiem iekārtie prožektori spīd tieši uz skatuves sēdošajiem sejā. Vienubrīd viņš redz tikai žilbinošo gaismu, aizmirsdams, ka viņa un divu citu kolēģu priekšā atrodas teju četrsimt zinātkāru lasītāju, kuri ir piepildījuši auditoriju, lai dzirdētu savu iecienītāko alkoholiķu domas, kas izklāstītas jaunākajos literārajos darbos. Rodžers saprot, ka šī tikšanās ir svarīga no viņa un sarakstītās grāmatas popularizēšanas viedokļa. Viņš saprot, kāpēc bija jākuļas šurp četrsimt kilometru necaurredzamā putenī un jānakšņo kaut kādā virspusēji pieklājīgā ūķī Savonlinnas centrālajā laukumā ar trūcīgu ieskrietuvi apakšstāvā, kas dekorēta ar bezgaumīgiem galdautiem, un viduvēju apkalpošanu pie galdiņiem.

Tas, ko Rodžers nesaprot, - kāpēc Savonlinnas iedzīvotāji ir piepūlējušies sapulcēties tādā vakarā kā šis. Lai gan ir pārdoti desmitiem miljonu viņa grāmatas eksemplāru visā plašajā pasaulē, viņš nekad nekļūs par spiedzošu fanu ielenktu elku. Retajam ienāk prātā, ka mūziķiem un rakstniekiem ir

visnotaļ līdzīgs darbs - tas pats mēsls, tikai citā iepakojumā, ar to vienīgo atšķirību, ka pirmajiem no iepriekš minētajiem pusmūža sievietes sviež biksītes uz skatuves. Tomēr arī te cilvēki pulcējas. Lielākā daļa - sirmgalvji, kuri lēnīgi pieliec galvu te uz vienu, te uz otru pusi. Vai tiešām viņiem nav apnikušas banalitātes sporta ziņu diktoru stilā un virspusēja analīze, kādu rakstnieki izgāž par saviem tekstiem? Acīmredzot nav apnikušas, jo zāle, šķiet, ir pārpildīta līdz pēdējai vietai.

Rodžera pagājušā gada pavasarī izdotais psiholoģiskais trilleris ir milzīgus panākumus guvušās triloģijas “Raganu medības” trešā un pēdējā daļa. Viņa grāmatām vienmēr ir bijis pieklājīgs noiets, bet sērija “Raganu medības” bija uzspridzinājusi statistiku. Tamlīdzīgus megapanākumus neviens nebija gaidījis, vismazāk jau viņa aģents, kurš uzskatīja šo tēmu par apšaubāmu, vai arī iepriekšējais izdevējs, kuru Rodžers pirms triloģijas pirmās daļas izdošanas bija pametis, jo tas neticēja grāmatas panākumiem. Dažu gadu laikā romāna tulkošanas tiesības bija pārdotas teju trīsdesmit valstīm, un bija gaidāms vēl. Viņš un Marija arī agrāk bija labi nodrošināti, bet nu viņi varēja iegādāties visu, ko vien sirds vēlas. Pēkšņi viņiem kļuva pieejama greznība un baudas, kādas viņi vien spēja iedomāties.

Uzstāšanās noritēja ierastajā gaitā; šādu tikšanos laikā Rodžers bija simtiem reižu dzirdējis jau kādreiz uzdotus jautājumus un atbildējis uz tiem četrās dažādās valodās, brīžam runājot atšķirīgā tempā, brīžam variējot intonāciju un sīkas

detaļas, lai saglabātu nomodu spilgtās gaismas un izprovocētu smieklu miglā.

“Jūsu grāmatās ir daudz vardarbības,” saka kāda balss, bet Rodžers ir piekalis skatienu ūdens krūkai, no kuras piepilda savu glāzi trešo vai ceturto reizi. To viņš dzird itin bieži, un tiesa kas tiesa - Rodžera Koponena grāmatās ir visnotaļ detalizēti aprakstītas nežēlīgas slepkavības, sadistiska spīdzināšana, seksuāla vardarbība pret sievietēm, ieniršana murgiem līdzīga slima prāta atvarā.

“Tas atgādina Breta Istona Elisa teikto, ka viņš izlādē savu satraukumu, detalizēti rakstot par vardarbību,” tā pati balss turpina iesākto domu. Nu Rodžers paskatās uz zāles vidū sēdošo vīrieti, kurš tur rokā mikrofonu. Rodžers paceļ glāzi pie lūpām un gaida viņu uzdodam jautājumu. Tomēr paiet kaitinoši ilgs brīdis, pirms vaicātājs sakopo domas.

“Vai jūs baidāties? Vai tāpēc rakstāt?” visbeidzot viņš pajautā neizteiksmīgā, vienmuļā balsī. Rodžers noliek glāzi uz galda un paskatās uz kalsno vīrieti, kuram mati atkāpušies līdz galvvidum. Pārsteidzoši un interesanti. Teju bezkaunīgi. Šādu jautājumu viņš nekad iepriekš nebija dzirdējis.

“Vai es baidos?” Rodžers saka, pietuvinādams lūpas viegli grozāmam mikrofonam, kas novietots uz galda. Kaut kāda iemesla dēļ viņš tieši šobrīd sajūt, ka izsalkums sagrābj iekšas.

“Vai savās grāmatās esat rakstījis par paša bailēm?” vīrietis pavaicā un tad noliek mikrofonu klēpī. Uzdotajā jautājumā jaušas kaitinoša pašpārliecinātība. Tajā itin nemaz nav

nervozas cieņas, sava veida godbijības pret slavenību, pie kā Rodžers ir pieradis.

“Tā gan,” Rodžers saka, domīgi pasmaidīdams. Uz brīdi viņš piemirst par vaicātāju, ļaudams skatienam klīst pa seju jūru. “Esmu pārliecināts, ka papīram vienmēr tiek uzticēts kaut kas no paša rakstnieka. Tāpēc gribot vai negribot sanāk, ka rakstīts tiek par kaut ko zināmu vai to, kas šķiet zināms. Bailes, cerības, traumas, nepadarītais un, protams, paveiktais, kam pamatojums ir izrādījies gana labs...”

“Jūs neatbildējāt uz jautājumu.” Kalsnais vīrietis atkal ir pietuvinājis mikrofonu pie lūpām. Vispirms Rodžers sajūt pārsteigumu, bet tad aizkaitinājumu, kas caururbj viņu. Kas tā, pie velna, ir par nopratināšanu? Man nekādā gadījumā nav jāuzklausa tādas draņķības.

“Vai vaicātājs varētu precizēt jautājumu?” Pasākuma vadītājs, literatūrkritiķis ar bagātu pieredzi un tikšanās organizētājs Pave Koskinens iejaucas sarunā. Viņam pilnīgi noteikti šķiet, ka viņš eleganti un pašaizliedzīgi pilda savu lomu, bet nu ir satrūcies, ka šurp uzaicinātā slavenība, trīs starptautiski slavenus bestsellerus uzrakstījušais jaunizceptais trilleru autors ņems ļaunā. Tomēr Rodžers samiernieciski paceļ roku un pašpārliecināti pasmaida. “Piedošanu. Iespējams, nemaz neesmu sapratis jautājumu. Vai rakstu par to, no kā baidos visvairāk?”

“Nē. Tieši otrādi,” vīrietis saka neparasti drūmi. Kāds priekšējā rindā nošķaudās kaitinoši skaļi.

“Otrādi?” Rodžers pārjautā, ar stulbu smaidu piesegdams pārsteigumu.

“Jā, Rodžer Koponen,” vīrietis mehāniski turpina, un veids, kā viņš izteic rakstnieka vārdu, ir ne vien sarkastisks, bet arī kaut kādā veidā stindzinošs. “Vai jūs baidāties no tā, ko rakstāt?”

“Kāpēc gan man bīties no paša uzrakstītā?”

“Tāpēc, ka īstenība ir dīvaināka par iedomāto realitāti,” vīrietis ar iekritušo seju saka, tad atsēžas savā vietā. Zāli pārņem nervozs klusums.

Pēc desmit minūtēm Rodžers apsēžas pie balti klāta gara galda cilvēku un balsu murdoņas apņemtā siltumā. Pirmais autogrāfa tīkotāju rindā pašsaprotami ir Pave Koskinens.

“Paldies, Rodžer. Paldies. Un atvainošanās par to prātvēderu. Tu tiki galā lieliski. Par nožēlu, ne visiem ir dotas sociālās prasmes.”

“Tas nekas, Pave. Bez visādiem meža dīvainīšiem neiztikt. Šajā pasaulē katrs ir atbildīgs tikai pats par savu rīcību,” Rodžers pasmaida, ievērodams, ka vīrietis ir nolicis viņam parakstīšanai visas trīs triloģijas grāmatas. Priekšlapā līdzās parakstam uzšņāpjot kaut ko šķietami personīgu, viņš paskatās uz rindu, kas aizvijas tālumā, un domās secina, ka dīvaini ar kalsno seju nekur nemana. Par laimi. Viņš nebūt nespētu izvairīties no provokācijas tikpat diplomātiski, sastopoties ar viņu vaigu vaigā.

“Paldies, Rodžer. Paldies. Mums deviņos ir rezervēts galdiņš viesnīcas restorānā. Tur ēdienkartē ir izcili labs jēra cepetis,” Koskinens pasmaida un paliek stāvam turpat, piespiedis grāmatas pie krūtīm kā tāda jūsmīga skolniecīte. Rodžers

pamāj ar galvu un nodur skatienu kā apsūdzētais, kuram tiesnesis tikko nolasījis spriedumu. Koskinenam nav grūti pamanīt, ka vislabprātāk Rodžers būtu devies taisnā ceļā uz savu viesnīcas numuriņu. Viņš ir iemācījies ienīst tās tukšās galda runas un obligāto sarkanvīna lakšanu, kura diez vai atstās jebkādu iespaidu uz viņa grāmatu noietu. Viņš tikpat labi varētu atteikties un iegūt asociāla sūdabrāļa zīmogu pierē.

“Izklausās labi,” pēc brīža Rodžers saka piekusušā balsī, savilkdams vaibstus gandrīz ticamā smaidā. Pave Koskinens apmierināts pamāj ar galvu, atsedz zobu rindu, kas, pateicoties jaunajiem kronīšiem, izskatās puslīdz balti. Šķiet, viņš svārstās, tad atkāpjas sāņus un dod ceļu grāmatu mīļotāju simtkājim.

Ill

Kriminālizmeklēšanas vecākā konsteble Džesika Niemi sasien matus zirgastē, kas sniedzas līdz pleciem, un uzvelk ādas cimdus. Kad viņa atver blakussēdētāja puses durvis, motoram joprojām darbojoties, atskan klusināts skaņas signāls.

“Paldies par atvešanu,” Džesika saka pie stūres sēdošajam vīrietim.

“Droši vien būs labāk, ja neviens neuzzinās, kurš tevi atveda,” vīrietis saka nožāvādamies. Brīdi viņu skatieni sastopas, it kā gaidītu skūpstu. Tomēr ne viens, ne otrs neizrāda iniciatīvu.

“Tas bija velnišķīgi nepareizi.”

Džesika izkāpj no mašīnas un samiedz acis. Ledains vējš ietriecas viņai sejā. Sasnidzis daudz sniega, skolas apkaimē žvadzēdami rībina sniega tīrītāji, kuri nav spējuši nokļūt līdz piekrastei. Džesika aizver mašīnas durvis un ierauga savā priekšā lielu, modernu savrupnamu, nelielu priekšdārzu, tūju rindu, kas apcirpta acu augstumā, un kaltus metāla vārtiņus. Mājas priekšā uz ielas ir novietotas divas policijas melnās bērtas, un, spriežot pēc kaut kur tālumā dzirdamām sirēnām, tuvojas vēl vairākas.

“Sveikiņi.” Biezā, zilā kombinezonā ģērbies vīrietis tuvojas Džesikai no mikroautobusa puses. “Vecākais konstebls Koivuaho.”

“Džesika Niemi,” Džesika atbild, uzrādīdama apliecību. Kolēģi no patruļas jau ir viņu pazinuši. Svešā starp savējiem. Viņa garāmejot ir uztvērusi dažu iesauku. Detektive iespīlētā pakala. Lara Krofia. PILF.

“Kas noticis?” Džesika vaicā.

“Ak velns un elle...” Koivuaho novelk tumšzilo mici un paberzē pliko galvvidu. Džesika pacietīgi gaida, kamēr vīrietis sakopo domas. Viņa paskatās uz ārdurvīm un ievēro, ka tās ir pusvirus.

“Saņēmām izsaukumu ceturksni pāri desmitiem. Ar Tas-kinenu atradāmies tuvējā apkaimē un bijām pirmā patruļa, kas ieradās,” Koivuaho saka, aicinādams Džesiku sekot viņam pa vārtiņiem uz priekšdārzu.

“Kādu izsaukumu dežurants raidīja?” Džesika pavaicā, tikko manāmi pamādama sveicienam pie mašīnas stāvošajiem dežurējošajiem konstebliem.

“Ienāca ziņas, ka kāds grasās izdarīt pašnāvību. Šajā namā,” Koivuaho saka, abiem apstājoties uz lieveņa. Priekšnamā uz akmens grīdas ir izveidojusies izkusuša sniega peļķe. Vējš uz brīdi pierimst, un vīrietis turpina: “Durvis bija vaļā, tāpēc mēs devāmies iekšā.”

Griestu lampas spilgtajā gaismā Džesika tikai tagad ierauga, cik ļoti liels izbīlis ir iegūlis spēcīgā vīrieša izteiksmē. Džesika pakustina sāpošos pirkstus un mēģina prātā sastatīt ainu

uz to informācijas drusku pamata, kuras viņai pirms brīža pa telefonu tika pavēstītas.

“Tātad mājā neviena cita nav?” Džesika pavaicā, lai gan zina, ka atbilde būs negatīva. Koivuaho nopietnu izteiksmi papurina galvu un pārvelk mici atpakaļ pār ausīm.

“Mēs izpētījām abus stāvus. Jāatzīst, sirds nekad nav dauzījusies tik stipri. Un tad vēl tā sasodītā mūzika, kas skanēja no skandām.”

“Mūzika?”

“Tā situācijā neiederējās... Pārāk mierīga.”

“Kur ir līķis?” Džesika vaicā, kamēr Koivuaho sniedz viņai nozieguma vietas izpētes pamatkomplektu: cimdus, respira-toru un bahilas. Viņa pieliecas un uzvelk zilās bahilas pār melnajām sporta kurpēm. Pistoles maksts pieskaras grīdai.

“Mēģinājām neskart notikuma vietu,” Koivuaho saka, noklepodamies dūrē. Džesika notrauc samirkušu matu šķipsnu no pieres un dodas pie lielajiem logiem, kas pavērsti pret jūru. Viņa paiet garām tualetei un virtuvei un drīz vien nokļūst plašā dzīvojamā istabā, kuras sienas viscaur ir no stikla. Cauri milzīgajiem logiem atspīdošās zilās bākugunis liek mēbelēm itin kā pulsēt sirds ritmā. Telpa pārāk atgādina akvāriju, lai būtu uzskatāma par mājīgu, tomēr, ieraudzījusi pusdienu galda galā sēdošo figūru, Džesika uzreiz pārtrauc vērtēt telpas estētiskās dimensijas.

Džesika uz brīdi apstājas, lai saprastu, kāpēc gandrīz stalti uz krēsla sēdošā sieviete izskatās tik nedabiska. Tad viņa pasper dažus soļus uz priekšu un sajūt, ka iekšās viss sagriežas.

“Vai esi jebkad redzējusi kaut ko tik drausmīgu?” kaut kur tālāk aiz viņas atskan Koivuaho balss, bet Džesika jautājumu nedzird. Mirušās sievietes vaibsti ir savērpušies gandrīz histēriskā grimasē. Pat viņas acis smejas. Izteiksme ir pilnīgā pretrunā faktam, ka pirms brīža sieviete ir izlaidusi garu. Viņai ir uzvilkta grezna, melna kleita, kurā galvenais akcents ir dziļš kakla izgriezums. Krustām saliktās rokas guļ uz galda. Galds ir tukšs. Nav ne telefona, ne ieroča. Nekā.

“Es pataustīju pulsu. Nekam citam neesmu skāries klāt,” Koivuaho saka, un tikai tagad Džesika pagriežas, lai paskatītos uz vecāko konsteblu. Tad viņa uzmanīgi pieiet pie sievietes un pārliecas pār viņu, lai izpētītu šos nedabīgajā grimasē saviebtos sejas pantus.

“Kas, pie velna...” Džesika nomurmina tik klusi, ka to būtu varējusi dzirdēt vienīgi sieviete, ja vien būtu dzīva. Ātri uzmetot skatienu, Džesika ievēro, ka kailās kājas ir saliktas krustām zem krēsla un matēti melnas augstpapēžu Jimmy Choo kārtīgi novietotas turpat līdzās. Gan roku, gan kāju nagi nolakoti spīdīgi melni.

“Koivuaho?” viņa saka, skatienam atgriežoties pie sievietes sejai uzspiestās eiforiskās izteiksmes.

“Klausos!”

“Tūdaļ pat izziņojiet to par slepkavību. Šī neizskatās pēc tipiskas pašnāvības.”

“Velns parāvis,” Koivuaho saka, norīdams kaklā sakāpušo kamolu, un pienāk dažus soļus tuvāk galdam. Viņam sāk līt sviedri pa mezglainajiem deniņiem: straumīte aiztek aiz auss un noslēdz gaitu pie masīvā kakla un kombinezona

apkaklītes. Šķiet, vīrietis izvairās no neelpojošās būtnes skatiena un nedroši turpina: “Vai tad tu vēl nezini, ka tas, kurš zvanīja uz ārkārtas dienestu...”

“Nu?” Džesika nepacietīgi vaicā, vīrietim uz brīdi apklustot.

“Sieviete nebija tā, kas zvanījusi,” Koivuaho saka, un paiet dažas sekundes, kamēr viņš ar mēli samitrina pilnībā izkaltušās lūpas. Džesika nojauš, kā viņš grasās pabeigt teikumu, tomēr, kad tas ir izskanējis, viņai pārskrien drebuļi.

“Zvanītājs bija vīrietis.”

IV

Rodžers Koponens iemet mutē atlikušo kalvadosu, mazliet paskalina, bet nesajūt ne mazākās ābolu vai bumbieru garšas. Lēts štrunts. Lai gan kopumā vakariņas izrādījās visnotaļ pozitīvs pārsteigums, pateicība par to pienākas nevis pasākuma organizētājiem, bet gan trīsdesmitgadīgajai Alisai, kura strādā kādā Savonlinnas grāmatnīcā par vadītāju. Itin spridzīga - viņas skaistie vaibsti un dzidrie smiekli noturēja viņu neparasti labā formā. Crossfit. Sieviete bija minējusi to iepriekš, stāstot, ka viņas bijušā drauga atslēgas palikušas trešā stāva dzīvoklī un ka abiem tomēr bija izdevies ierāpties iekšā, kraujot dārza mēbeles citu virs citas un... Bla, bla, bla. Viss viens. Tā vietā, lai koncentrētos uz stāstiņa detaļām, Rodžers bija vērojis gaumīga toņa spīduma samitrinātās lūpas veidojam vārdus. Būtiskākais bija tas, ka stāstiņā iesaistītais čoms ar viena vai otra, vai arī abu lēmumu pirms dažiem mēnešiem bija ieguvis apzīmētāju “bijušais”.

Alisa skatās uz viņu tā, kā labākajā gadījumā mēdz uz viņu skatīties trīsdesmitgadīgas vientuļnieces - balansējot starp mūžīgo jaunību un aizvien augošo vairošanās kāri. Rodžers

izbauda uzmanības apliecinājumus. Jaunībā viņš nekad nebija brunču mednieks. Nē, būtībā gluži otrādi. Pirmā saskarsme ar pretējo dzimumu agrīnajos pusaudža gados bija neveiksmīga. Pagāja gandrīz divi gadu desmiti, lai pieredzētā vilšanās aizmirstos. Jauns būdams, Rodžers sava vecuma sievietēm šķita pārāk dīvains un atšķirīgs, un, tikai nonākot līdz četrdesmit gadu slieksnim, viņš patiešām sāka paļauties uz savu izskatu, pievilcību un tagad ir gatavs noticēt, ka pretī sēdošā sieviete skatās, skropstas plikšķinādama, tieši apbrīnojot viņu, nevis kaut kādu jaunu viesmīli, kurš izskatās pēc sasodīta Šaias Lebafa un stāv viņam aiz muguras, papildinādams glāzi ar viduvēju kalvadosu.

Līdz ar vecumu bija pievienojušies panākumi, nauda, pašpārliecība un galvenokārt harisma, kas nav tikai mākslīga iedeguma, vēdera muskuļu, kas spiežas cauri kreklam, un bieza matu ērkuļa nopelns. Sievietes vēlējās viņu. Viņš kā daudzi neveikli arāji bija atradis savu tīrumu - sieviešu tipu, kuru ieguva vienmēr. Šo laimīgo pulkam visbeidzot pievienojās arī Marija. Un tam neizbēgami pieder arī grāmatnīcas Alisa.

“Vai esmu vienīgā, kas nav lasījusi “Raganu medības”?” Alisa vaicā, skaļi iesmiedamās. Pie galda sēdošie lišķi ironiski izsaka nosodījumu un arī sāk smieties. Alisa pagaršo kalvadosu, uzmezdama rotaļīgu skatienu Rodžeram pāri glāzei, tad samiernieciski parausta plecus, it kā tikko būtu trāpījusi viņam ar sniega piku pa pakausi. Sieviete provocējoši flirtē. Pēc Rodžera domām, tas ir velnišķīgi seksīgi. Viņš jūt,

ka sāksies erekcija, un izvērtē iespēju piecelties no galda, lai dotos uz tualeti. Alisa sekotu viņam, par to nav ne mazāko šaubu. Viņš varētu to grāmatu tirgotāju kārtīgi uzlādēt, pat bez vajadzības pēc tam skatīties uz viņu sev līdzās mazā viesnīcas numuriņa gultā. Bez vajadzības izgudrot kaut kādas dziļas tēmas, kad runāšana ir lieka.

“Tu, Alisa, esi mazākumā,” viņai blakus sēdošais Pave Kos-kinens pasmaidīdams saka, nokasa izkusušā saldējuma paliekas no deserta trauciņa un tad turpina: “Šķiet, to ir izlasījis ikviens. Pat tādi, kuri nemūžam nepieskaras detektīviem.”

Rodžers noliek glāzi uz galda, pasmaida Koskinenam un sajūtas pilnībā pārliecināts, ka nespēj slēpt pretīgumu aiz samākslotā smaida. Vecais vīrs nopurina pēdējās pašcieņas druskas, turpinādams pieglaimoties un glābdams slaveno rakstnieku no īlena, ko, neizpratis situāciju, neuztver kā flirtēšanu.

“Uz brīdi pametīšu jūs, lai nopūderētu degunu,” Alisa saka, noslauka lūpu kaktiņus salvetē, it kā to paģērētu etiķete, un pieceļas kājās. Viņa ir soli priekšā. Rodžers seko ar skatienu, kā Alisa augstpapēžu kurpēs apmet loku apkārt galdam un tad, iedama garām Rodžeram, nemanāmi pieskaras viņa mugurai. Pilnīgi lieks žests: spēles noteikumi tāpat jau ir skaidri. Pēc brīža Rodžers pārlaiž skatienu ap galdu sēdošajiem dinozauriem un ievēro, ka tikai Pave Koskinens neizpratnes pilnu skatienu seko Alisas mugurai. Izskatās, ka arī tev, Pave, ir pulss. Rodžers pārvelk ar pirkstu pār kalvadosa glāzes kājiņu, apdomādams nākamo gājienu. Kopš pēdējās reizes pagājis

jau vairāk nekā pusgads. Viņš neskaitāmas reizes bija solījies sev, ka vairs nemuļķosies Marijai aiz muguras. Vismaz ne tādās situācijās, kad iespēja tikt pieķertam ir lielāka par kārdinājumu. Šis ir robežgadljums. Jaunās sievietes acīs kaistošā vēlme uzkurina viņā īpašu interesi, lai gan vakariņu gaitā tapa skaidrs, ka ir lieki gaidīt jebkādu dziļāku tuvināšanos. Čik, čik, un gatavs, meitēn. Dažas minūtes, un viss būtu galā.

Rodžers atgrūž krēslu nostāk no galda, gandrīz manāmi noelšas un pieceļas kājās. Viņš uzmet skatienu pulkstenim telefonā un secina, ka ir reģistrēti trīs jauni zvani no viņam nezināma numura. Turklāt vēl WhatsApp ziņa no Marijas. Pirms divām stundām. Jaunās, dārgās āra lampas nestrādā! Zem tā noraudājies emotikons un oranžs dusmu ģīmītis.

Rodžers sajūt asas sāpes vēderā. Tas, ka viņu grauž netīra sirdsapziņa par savu rīcību, tomēr nemazina sajūtu, ka viņš ir sūdabrālis. Pēkšņi Rodžers saprot, ka bija nepareizi solīt Marijai uzticību tikai tāpēc, ka nevēlas nevienu citu pielaist pie medījuma. Viņš zina, ka jebkurš pusmūža vīrietis būtu gatavs šķirties no nieres par iespēju novecot kopā ar tādu sievieti kā Marija. Bet tik un tā viņš ir gatavs mesties pakaļ grāmatveikala skuķim.

Nestreso. Es nokārtošu to rīt. Rodžers brīdi pagaida, kamēr Marija izlasa ziņu, bet, tā kā tas nenotiek, viņš atkal iebāž telefonu bikšu kabatā.

“Atvainojiet,” viņš nosaka, nemaz nemeklēdams kādu alibi, un taisnā ceļā dodas projām. Tikai izgājis no vakariņu telpas,

viņš dzird, ka mušas pamazām turpina džinkstēt. Žūžodamas par jauko vakaru un to, ka Rodžers Koponens droši vien šo uzskata par izdevušos pasākumu. Bez viņu kompānijas viesnīcas restorānā citu viesu nav, un, iziedams cauri tukšajai hallei, Rodžers dodas uz tualeti. Viņš paiet garām reģistratūrai, pamāj ar galvu darbiniecei, kura tieši tobrīd atbild uz telefona zvanu, un ievēro pusvirus atstātās sieviešu tualetes durvis. Viņam sirds sāk dauzīties aizvien stiprāk, un gara acīm viņš jau redz, ka drīz pacels melnbalto, rūtaino kleitu līdz jostasvietai, pavilks lejā biksītes un ietieksies jaunajā sievietē, aizliekot viņas mutei priekšā roku, lai neizraisītu pārējo apmeklētāju interesi. Tieši sniedzoties pēc sieviešu tualetes durvju roktura, viņš dzird aiz sevis balsi un sastingst. Tāpat kā pusaudzis, kurš grasās bez atļaujas aizslīdēt uz draugu rīkotu mājas ballīti, bet viņu aptur mātes niknā balss. Tomēr tonis ir nevis nosodošs, bet savā ziņā atvainošanās pilns. Runātāja ir reģistratūras darbiniece.

“Piedodiet, jūs taču esat Rodžers Koponens, vai ne?” sieviete saka no droša attāluma.

“Jā,” Rodžers atbild, vēl pārdomādams, vai varētu ticami sameloties, ka maldīgi noturēts par slaveno rakstnieku - sieviešu mīluli.

“Jūs meklē pa telefonu,” sieviete saka, un Rodžers ievēro, ka jaunā sieviete šķiet bažīga. Meklē pa telefonu? Tas gan ir sasodīti labi izvēlēts laiks.

“No policijas,” sieviete turpina savu sakāmo, pirms Rodžers paspēj kaut ko pajautāt.

“Ko?” Jautājums rupjā veidā izlaužas Rodžeram no mutes: viņš vienlaikus šķiet gan pārsteigts, gan vīlies. Augstpapēžu kurpes klidzina pa sieviešu tualetes flīzēto grīdu.

“Zvana no policijas. Šķiet, kāds ir ceļā šurp.”

“Kas...”

“Jūsu sieva. Saistībā ar jūsu sievu.”

V

Džesika Niemi ir novilkusi melnos cimdus un nomainījusi tos pret plāniem, elastīgiem gumijas cimdiem. Iztaisnodama to grumbas, viņa pārdomā sava priekšnieka Ernes vārdus. Cimdi pasargā pierādījumus no izmeklētājiem, bet arī izmeklētājus no pierādījumiem. Tieši tagad šie vārdi ir īsti vietā. Apskatot līķi, nav iespējams noteikt, kāds ir bijis sievietes nāves iemesls. Nav ne asiņojošu brūču, ne žņaugšanas pēdu, nedz arī kādu citu norāžu par nāves iestāšanās apstākļiem. Uz galda - drīzāk visā telpā - varēja būt kaut kas indīgs, tāds, kas ar neapbruņotu aci nav ieraugāms.

“Eksperti ir klāt.” Šī balss pieder Jūsufam Peplem, kurš ir kriminālizmeklētāju komandas vecākais konstebls. Džesika paskatās uz tumšādainā vīrieša pusi, kurš pamāj ar galvu pavērto durvju virzienā. Džesika nepārredz ielu, bet dzird motora rūkoņu tukšgaitā un mikroautobusa bīdāmo durvju aizciršanos, jūsufs ir dažus gadus jaunāks par Džesiku, sportisks vīrietis skaistiem sejas pantiem un lielām acīm, un viņa saknes, visticamāk, meklējamas Etiopijā. Taču jūsufs nav redzējis Etiopiju, viņš ir dzimis un audzis Sēderkilē pie Sipo,

Helsinku guļamrajonā, un visā savā būtībā teju pārlieku atgādina simpātisku lauku puisi.

“Vai dzīvesbiedrs ir sazvanīts?’’ Džesika vaicā, aizvērdama acis. Lielais nams dzīvo vēja ritmā, un izklausās, it kā tas vēlētos pastāstīt savu notikušā versiju.

“Virs ir atradies. Kāds no Savonlinnas policijas tieši pašlaik ir ceļā pie viņa uz viesnīcu, kur...” Jūsufs iesāk savu sakāmo, bet tad viņi dzird, ka iezvanās telefons. Džesika atver acis un paskatās sev apkārt.

“Kur tas ir?” viņa nomurmina, redzēdama, ka Jūsufs dodas pie dīvāna un krēslu komplekta istabas otrā galā.

“Tas ir te - līdzās tālvadības pultij, ieslīdējis starp spilveniem.”

“Pagaidi,” Džesika uzkliedz, pati to nevēlēdamās, un izlēmīgā soli dodas pie Jūsufa. Uz dīvāna šķietami pazīstamu melodiju spēlējošā iPhone ekrānā mirgo vīrieša attēls. Rou-zer <3.

“Rouzer?”

“Rodžers. Rodžers Koponens,” Džesika saka, pārliekdamās pār telefonu.

“Tas virs šķiet velnišķīgi redzēts.”

“Izskatās, ka neesi no grāmatu tārpiem,” Džesika lakoniski bilst, novēršot skatienu uz grīdu. Jūsufs bridi pavēro uz ekrāna redzamo smaidošo pusmūža vīrieti, pirms atskārsme pārņem viņa vaibstus. Džesika paver elpceļu aizsargmasku, novelk labās rokas cimdu un atbild uz zvanu ar rādītājpirksta vidējo kauliņu. Tad viņa ieslēdz skaļruni.

“Hallo?”

“Marija?” pēc īsas pauzes atskan izlēmīga, bet satraukta vīrieša balss.

“Rodžers Koponens?” Džesika vaicā un pietuvina seju telefonam.

“Kas runā?”

“Te kriminālizmeklēšanas vecākā konsteble Džesika Niemi no Helsinku policijas pārvaldes,” viņa atbild un uz dažām sekundēm ietur pauzi. Vīrietis otrā galā nesaka neko. Taču Džesika saklausa vīrieša nedrošajā balsi to, ka skumjā ziņa viņu jau ir sasniegusi. “Man ļoti žēl.”

“Bet... Kas ir noticis?” Rodžera Koponena balss nav aizlūzusi, tā vienīgi meklē īsto noti.

“Man ļoti žēl. Jums vislabāk derētu atgriezties mājās,” Džesika atbild, sajuzdama, ka empātijā aizžņaudzas kakls. Viņa savas darba dzīves laikā vēl nav paguvusi pārāk daudz reižu risināt šādas sarunas. Līdz šim atbildību par skumjo ziņu nogādāšanu piederīgajiem viņa uzņēmusies vien dažas reizes. No otras puses, daudzi viņas kolēģi bija teikuši, ka nevienā reizē šis uzdevums nav izrādījies vieglāks. Kā izteikt cilvēkiem vārdus, no kuriem ikviens baidās visvairāk? Džesika prāto, kad un no kā viņa pati ir dzirdējusi tos pirmo reizi. Vai tas ir bijis kāds no reanimācijas ārstiem? Sociālie darbinieki? Tīnas tante?

Džesika norij siekalas, lai samitrinātu izkaltušo rīkli, tūdaļ grasīdamās kaut ko teikt, bet Rodžers noliek klausuli. Tieši tobrīd vējš pārstāj gaudot, un kādu brīdi viņi skaidri dzird, kā kriminālistikas eksperti sarunājas nama priekšā.

“Vai tu teici, ka viņas vīrs atrodas Savonlinnā?” Džesika vaicā, nepaceldama skatienu uz Jūsufu. Telefona ekrāns satumst melns. Džesika cenšas ieslēgt to: bez PIN koda šie mēģinājumi izrādās nesekmīgi. Pēkšņi ierīce ir nekas vairāk kā nederīgs melna metāla gabals.

«rri- , • »

la man teica.

“Velns parāvis,” Džesika vēlreiz nomurmina, likdama mazliet tālāk stāvošajam policistam saausīties. Tas tik ir gadījums. Somijas šībrīža eksporta preces numur viens, trilleru autora Rodžera Koponena sieva ir mirusi mīklainos apstākļos, lai neteiktu vairāk. Kā pēc pasūtījuma vīrs pašlaik atrodas Somijas otrā malā, līdz ar to izslēdzama statistiski iespējamākā versija. Viņiem deguna priekšā guļ mobilais telefons, no kura Marijas Koponenas slepkava, visticamāk, tikai pirms brīža ir zvanījis ārkārtas palīdzības dienestam. Un devies projām vētrainajā naktī. Vainīgais nevar būt tālu ticis. Vienlaikus Džesika apzinās, ka ir pasteigusies ar pieņēmumiem.

“Vai palīdzības dienestam zvanīts no šī numura?” viņa pavaicā un jūtas spiesta paskatīties pāri dīvāna malai - tur, kur redzama Marija Koponena histēriski smejamies. Vismaz fotogrāfijās tā izskatītos. Pārāk uzspēlēts līksmības izvirdums. Viss pārējais telpā dzīvo šābrīža noskaņās. Zilas bākugunis, vējš, Jūsufs un ārā koku dejojošie kailie zari. Bet Marija Koponena sēž mirusi, stinga kā akmens.

“Nezinu,” Jūsufs saka, atvilkdams vējjakas rāvējslēdzēju. No pavērtajām durvīm telpā uzvēdī stindzinošs gaiss, tomēr te ir karsti.

“Noskaidro, lūdzu, to palīdzības dienestā. Tūdaļ pat,” Dže-sika saka Jūsufam, kamēr trīs baltos kombinezonos tērpti stāvi lēni ielīgo dzīvojamajā istabā, it kā cenzdamies nepa-modināt mūžīgā miegā dusošo princesi.

Džesika pavēro, kā kriminālnozieguma vietas izpētes eksperti sāk darboties. Viņi rīkojas tik ierasti, it kā runa būtu par kaut kādu ikdienišķu nodarbi, piemēram, trauku mazgājamās mašīnas iztukšošanu. Šie aizsargtērpos ģērbtie cilvēkveidīgie bruņrupuči pilnīgi noteikti ir redzējuši tik daudz, ka viņi no tāda nieka nemaz nesatrūkstas. Tomēr Džesika nevar nepamanīt, ka katrs no viņiem pēc kārtas apstājas pavērot līķi, kura glīto vaibstu izteiksme gandrīz atsauc atmiņā Džeka Nikolsona Džokeru.

“Pirmais nu ir nokopts,” viens no ekspertiem nomurmina kapuces un elpceļu maskas aizsegā. Spriežot pēc soļu dim-doņas, kas pirms brīža atbalsojās gaitenī, viņš ir nokāpis no augšstāva, nu stāv balsu murdoņā Džesikas priekšā, un, it kā nekā cita nebūtu ko darīt, pētoši pārlaiž skatienu pār telpu. Trīs citi eksperti koncentrējušies darbojas ap līķi. Džesika skatās uz vīrieti samiegtām acīm, pauzdama neizpratni par viņa repliku. Viņa simtprocentīgi paļaujas uz šo cilvēku profesionālajām prasmēm: līdz šim savas darba dzīves gaitā viņai nekad nebija vajadzības iejaukties nozieguma vietas izpētes procedūrās.

“Kas ir nokopts?” viņa tomēr pavaicā, bet vīrietis jau ir pagriezies promiešanai un gandrīz nozudis gaitenī.

Paejot garām galdam, Džesika dodas pie grāmatplaukta, kurš ir pārpildīts ar vinila platēm. Viņa iet gar garo rindu,

ļaujot gumijas cimdos tērptajiem pirkstgaliem palēkties pār albumu vāciņu plānajām muguriņām. Dučiem skaņuplašu -laulātajiem tik tiešām bija jābūt īsteniem mūzikas cienītājiem tās analogajā versijā. Rakstnieka grāmatplaukti pilni ar mūzikas ierakstiem. Džesika apstājas pie vinila skaņuplašu atskaņotāja un secina, ka tas ir gluži jauns un acīmredzot pievienots mājas bezvadu skandu sistēmai. Adata ir pacelta, un plate, kas izgatavota no polivinilhlorīda, nekustīgi guļ uz pārmērīgi lielās pamatnes. Septiņu collu plate. Singls. Uz koka galdiņa pie atskaņotāja guļ skaņuplates vāciņš ar melnbaltu attēlu, kurā Džons Lenons apaļām saulesbrillēm piesegto skatienu pavērsis pret fotokameru. Imagine. Released as a singlefor thefirst time in the UK. Džesika paceļ skaņuplates vāciņu un apgriež to otrādi. Divas puses. Divas dziesmas. Katrā pusē pa vienai. Imagine. Džesika jūt aukstu drebuļu vilni pāršalcam ķermeni, atceroties, ko pirms brīža Koivuaho bija sacījis. Tā sasodītā mūzika, ļa dziesma skanēja, patruļai ierodoties, tādā gadījumā bija jābūt kādam, kurš novietojis adatu uz plates, brīdi pirms konstebli spēra soli mājā.

Džesika ļauj nokrist vāciņam uz galda un ieslidina roku zem vējjakas atloka, pirms paspējusi izvērtēt savas atskārsmes nozīmi. Viņa satver Glock pistoles polimēra rokturi un paveras uz baltajiem eņģeļiem, kuri rosās ap līķi. Kopskaitā to ir trīs. Visu laiku viņi bija tikai trijatā, un neviens no viņiem nevienā brīdī nav kāpis augšstāvā.

VI

Džesika veikliem soļiem dodas pāri gaitenim ārdurvju virzienā. Viņa atsprādzē pistoles maksti un sāniski pagriež pistoli pret sevi, tāpēc sprūda mehānisms atbloķējas. Viņa sajūt pulsāciju deniņos, ritmiski un aizvien intensīvāki sirdspuksti liek viņai sajusties dzīvai, sajusties kā būtnei, kas uztur automātiskas ķermeņa funkcijas. Tikusi līdz durvīm, Džesika ierauga trīs formās tērptus policistus, divas melnās bērtas, ekspertu mikroautobusu, kā arī tikko piebraukušo līķu auto. Turpretī veltīgi izsauktā ātrās palīdzības mašīna dodas projām. Naksnīgās idilles krāsu paletē valda palīdzības dienesta braucamrīku sarkanās un zilās bākugunis, tās laiza kaimiņu zemes gabalus un ēkas, un aizvien vairāk logos iedegtās gaismas apliecina pieaugošo ziņkāri.

Pirms Džesika paspēj kaut ko pateikt, konstebli ievēro, ka kaut kas nav labi.

“Vai viss kārtībā?”

“Kur viņš devās?” Džesika iesaucas.

“Kurš?”

“Tas tehniķis!”

“Ak, tas...” viens no konstebliem saka, norādīdams ar īkšķi uz ielu, kas ved lejā pa nogāzi. “Tur jau viņš tikko...”

“Skrēja?”

«/n - • »

Gaja.

“Viens nojums - sekojiet man!” Džesika iesaucas, pasperdama dažus soļus atmuguriski, un skrien pa kalnu lejā. Vējā šūpojoties, ielu laternas apgaismo ceļu.

“Viņš bija tas...”

“Un tu tūdaļ pat paziņo centrālei, ka slepkava pirms brīža kājām devās projām no nozieguma vietas. Izsauciet papildspēkus, nekavējoties!” Džesika izlēmīgi komandē, izvilkdama ieroci no maksts. Dramatiskais žests liek bārdainajam konsteblam satrūkties, it kā viņš tikko būtu aptvēris, ka Dže-sikas teiktais ir patiesība.

Viņi dodas lejā pa sniega klāto ielu, kur dziļās riepu pēdas norāda, ka pa tām varētu pat braukt ar tramvaju. Uz ietves skaidri manāma vesela virkne svaigu pēdu. Kombinezonā tērptais vīrietis tik tiešām ir turpinājis ceļu kājām: skrienot pēdu atstatums būtu platāks. Viņi panāks vīrieti, ja viņš negaida policistus tik drīz dzenamies sev pakaļ. Tomēr mulsums paspēj pārņemt Džesikas prātu to dažu sekunžu laikā, kamēr viņi, sekojot pēdām, tiek līdz krustojumam. Slepkava zina, ka viņi metīsies viņam pakaļ. Viņš taču tieši to bija vēlējies: vēl pirms brīža viņš bija piegājis pie Džesikas un runājis ar viņu, lai gan būtu varējis vienā mierā doties pa ielu projām. Ja, abiem sastopoties, Džesika būtu sapratusi, ka tas nav nozieguma vietas eksperts... Džesika jūt, ka uzmetas zosāda. Viņa bija skatījusi Marijas Koponenas slepkavu vaigā.

Un tagad tas sūdabrālis ir kaut kur te ārā, brīvībā izbaudīdams uzvaras garšu.

“Viņš nevar būt nekur tālu ticis,” plecīgais konstebls saka. Džesika aptver pistoli abām rokām, tuvodamās krustojumam, kur redzamību uz šķērsielu aizsedz augsts apsnidzis egļu dzīvžogs. Viņa palēnina soli, tad zīmīgi paskatās uz līdzās ejošo konsteblu, kura rīcība ir teju atspulgs viņas pašas kustībām. Džesika palūr gar dzīvžogu un ierauga tukšu ielu, kurai abās malās novietotu automašīnu rinda.

“Velns parāvis...” Džesika nomurmina, pētīdama pēdas apkārtnē. Tās nekur nav redzamas. Iela ir tikko notīrīta, un bēglis ir varējis turpināt ceļu pa brauktuvi, aiz sevis neatstājot pamanāmas pēdas. Džesika dzird tuvojošās policijas patruļas sirēnas.

Kaut kur tālumā atbalsojas sniega tīrītāja žvadzoņa un dārdoņa.

“Viņš varētu būt paslēpties kaut kur aiz mašīnām. Vai zem tām,” konstebls pašpārliecināti nočukst un mierīgi dodas tuvāko automašīnu virzienā.

“Viņš tā rīkotos vienīgi tad, ja būtu steidzīgi jānoslēpjas,” Džesika saka gandrīz ierastā skaļumā.

“Vai tad tā nav?”

Džesika neatbild. Viņa nolād tās garās sekundes, kuras viņai bija nepieciešamas, lai saprastu, ka slepkava pats savām kājām ir pametis policijas norobežoto nozieguma vietu.

“Varbūt viņam te bija novietota mašīna,” konstebls ierosina. Šī doma nav gluži no gaisa paķerta. Tomēr pirmajā acu uzmetienā šajā ceļa malā darbinātas automašīnas izkausētu

četrstūri vai riepu protektora pēdas virzienā uz šoseju nekur nemana.

“Kā tevi sauc?” Džesika pavaicā, uzmanīgi virzīdamās uz priekšu no vienas mašīnas pie citas.

“Halvīks. Lāse Halvīks. Vecākais konstebls.”

“Okei, Lāse. Pārbaudi mašīnas. Esi modrs. Palīgspēki ir ceļā,” Džesika nosaka un riksīšiem dodas pa spoži apgaismoto ceļu.

“Tu taču nemetīsies viņam pakaļ pilnīgi viena?”

Džesika pat ne ar kustību nepapūlas atbildēt, bet izvelk no kabatas telefonu, pielikdama to pie auss un otrā rokā joprojām turēdama pistoli. Viņa skrien pa ielas vidu starp ceļa malās novietoto automašīnu rindām, apzinādamās, ka Halvīks nodrošinās viņai aizmuguri. Vismaz šī ceļa posma garumā.

“Hallo?” modrā balss, kas atbild Džesikas zvanam, pieder viņas priekšniekam, kriminālizmeklēšanas virskomisāram Ernem Miksonam, ar kuru pirms pusstundas viņi bija runājuši par izmeklēšanas pavedieniem.

“Nezinu, vai ziņa pienākusi no centrāles, bet mums jāslēdz pārvadi, kas ved uz Kulosāri tiltiem. Tūdaļ pat,” Džesika saka, samanīdama spriedzi pašas balsī.

“Kas tur notiek?”

“Dzenos pakaļ slepkavam.”

“Kas tev ir līdzi?”

“Neviens.”

“Džesika!”

“Viņš pirms brīža devies projām. Man noteikti jāredz... Velns parāvis, pagaidi...” Džesika ieslidina telefonu kabatā

un atkal satver Glock ar abām rokām. Uz brīdi viņa sajūtas pārliecināta, ka redz uz zemes cilvēku. Taču baltais kombinezons, kas plivinās pašā ielas vidū, ir tukšs kā Michelin vīriņš, kuram pa izdurtu caurumu izplūdis gaiss. Viena no bikšu starām trīsuļo vējā, it kā norādīdama virzienu, kurā, visticamāk, ceļu turpinājis tās īpašnieks. Pamezdama skatienu atpakaļ, Džesika redz Halvīku, kurš pārsimt metru attālumā līkņā ap automašīnām. Viņa iebāž pirkstus mutē un iesvilpjas, lai piesaistītu viņa uzmanību.

“Lāse! Pieskati, lai neviens neuzbrauktu tam virsū!” Džesika nokliedzas, lai gan nav pārliecināta, vai viņš sadzird pretvējā sviesto saucienu. Taču Halvīks iztaisnojas un steidzas klāt. Džesika turpina pakaļdzīšanos, pārdomādama nākamo gājienu, bet pamana pastiprināmies sirēnu gaudošanu. Kaut kāda vārdos neaprakstāma nojauta liek viņai apstāties un pačukst nožēlojamo patiesību: tas cilvēks netiks notverts. Vismaz ne šonakt. Viņa dziļi nopūšas, sajuzdama sāpes plaušās. Tad viņa iebāž roku kabatā un atkal pieliek telefonu pie auss.

Erne?

“Sasodīts, Džesika! Es jau nodomāju, ka...”

“Es, Erne, esmu nolaidusi luni.”

Viņa klausās priekšnieka balsī, bet domas jau ir ielēkušas rotējošā karuselī. Tādā, kura braucienā vairs netiek iekšā neviena jauna doma. Cilvēks, kurš iedzīvināja Marijas Kopone-nas nekustīgajos vaibstos smaidu, pašlaik varētu vērot viņus tumsas aizsegā. Viņš nekur nav redzams. Taču viņš ir visur.

VII

Kriminālizmeklēšanas virskomisāru Erni Miksonu jau trešo nedēļu vajā pamatīga gripa, bet mašīnas salona īpatnējais aromāts - neparasts marcipāna, vecas, nodilušas ādas un sajūga deguma smārds - ietiecas iesnu aizliktajās nāsīs. Erne dzird pieklusinātu signālu un izvelk no paduses digitālo termometru. 37,4. Sasodīts... Tas ir par 0,3 grādiem vairāk nekā iesēžoties automašīnā Pasilas policijas pārvaldē. Erne uzmet aci pulkstenim, izvelk no kabatas piezīmju blociņu un atzīmē rezultātu nākamajā brīvajā rūtiņā. Biezā burtnīca ir kalpojusi jau vairākus gadus, un nu ieraksti tuvojas beigām.

Erne satrūkstas, kad vecā trešās sērijas BMW durvis paveras un iekšā iekāpj trīsdesmit trīs gadus veca sieviete melniem matiem, kuras pievilcīgo vaibstu stūrainību uzsver spīvais skatiens un krēslainais apgaismojums. Brīdi viņi abi skatās sev priekšā: simt metru attālumā, nama priekšā, ir novietots savs ducis automašīnu. Tuvāk šķērsām ielai novietota melnā bērta, kuras raidīto ziņu pastiprina zili baltā norobežojuma lente.

“Cirks ir ieradies Kulosāri,” visbeidzot Erne Miksons nosaka, ieslidinādams blociņu krūšu kabatā, un iebāž mutē no

folijas izritinātu nikotīna košļājamo gumiju. Pirms desmit minūtēm pie pavērtā loga izsmēķētās cigaretes nomierinošais iespaids jau ir pagaisis. Turklāt ir pienācis pēdējais laiks samazināt. Vai pat atmest. Tas, vai ir vērts, noskaidrosies, kad ārsts piezvanīs viņam un informēs par biopsijas rezultātiem.

“Iekšā nenāksi?” Džesika klusi noteic, atgāžot galvu pret sēdekļa galvas balstu.

“Nē. Ja reiz nav obligāti,” Erne saka, un viņa acis šķiet žāvājamies. Tad viņš nolaiž logu zemāk un turpina: “Četrdesmit gadus vecs vīrietis, normālu ķermeņa uzbūvi, nosacīti platiem pleciem, 180 centimetrus garš, zilām acīm un... spriežot pēc laikapstākļiem, viegli ģērbies?”

“Neticu, ka zem kombinezona būtu iespējams pavilkt biezu vējjaku.”

“Mums ir seši aprakstam atbilstīgi zeļļi, un viņiem visiem ir itin biezas virsdrēbes. Viens no ielas, trīs no bāra iepirkšanās centrā. Un vēl divi no Austrumu maģistrāles pārvada autobusa pieturas. Aizturēšanas tika izvērstas rādiusā, pamatojoties uz attālumu, ko viņš būtu varējis noskriet pa šo laiku. Vēl piecas minūtes, un mums būtu jāpārķemmē arī Hertoniemi pussalas piekraste. Līdz ar to visi resursi jau būtu izsmelti,” Erne saka, paskatīdamies uz Džesiku sev līdzās, un tad turpina: “Tu, Džesa, izdarīji visu, kas bija nepieciešams.”

Džesika pasmaida par priekšnieka vārdiem, bet tie nesniedz mierinājumu. Erne uzrunā viņu kā futbola treneris lempi, kuru nocēlis no laukuma pēc pirmā puslaika.

Empātiskā nots balsī nemīkstina faktu, ka izmeklēšanas vietā ne gluži viss notika tā, kā būtu vajadzējis.

“Pasaki man, Erne,” Džesika sadzirdami norij siekalas, tad turpina: “Vai tu sen jau esi vienībā? Cik reižu šajos tūkstoš gados izmeklētājs nozieguma vietā ir aprunājies ar slepkavu un palaidis viņu projām?”

“Vari to traktēt arī šādi, ja vēlies sevi pamocīt.”

“Kā, pie velna, to var traktēt citādi?”

“Nu, piemēram, tā, ka, pirms tev radušās aizdomas, tas džeks varēja izvilkt ieroci un nošaut jūs visus uz līdzenas vietas. Nevienam nebūtu iespējas reaģēt kaut kādā veidā,” Erne saka, pieklusinādams radio skaņu. Pēc Džesikas izteiksmes var spriest, ka šajos vārdos slēpjas patiesības grauds. Viņi uzskatīja, ka atrodas drošībā, un vīrietis bez piepūles būtu varējis savainot jebkuru no klātesošajiem. Ne tikai Mariju Koponenu.

“Seši aizdomās turamie?” visbeidzot Džesika nosaka, atvelkot vējjakas rāvējslēdzēju.

“Uz kombinezona atrastās šķiedras salīdzināsim ar vīriešu DNS.”

“Bet kā ar elpceļu masku?”

“Tā nekur neatradās. Droši vien kaut kur atkritumos. Vai paņēmis līdzi.”

“Tam visam nav nekādas jēgas,” Džesika klusi nosaka.

“Tam, ka viņš pameta kombinezonu ielas vidū?”

“Jā.”

“Paklau, Džesa,” Erne izlēmīgi saka, lai pārtrauktu tukšās runas par varbūtībām. Viņš nofokusē skatienu uz vīrieti, kurš

iznāk pa vārtiņiem ielas pretējā pusē un kuram Jūsufs norāda turēties tālāk. Ziņkārīgie kaimiņi ir sajutuši maitas smārdu. “Kā tev šķiet, vai tu varētu atpazīt to tipu pēc balss?” Erne ievaicājas, vērojot, kā viens no izmeklētājiem vienlaikus pieraksta kāda vīrieša liecību, kurš ģērbies biezā mēteli, pidžamas biksēs un stulmzābakos.

“Protams. Bet varu derēt, ka vainīgā nav starp aizturētajiem.”

“Pesimists nekad neviļas,” Erne nosaka, pastiepdamies pēc ādas portfeļa uz aizmugurējā sēdekļa, un izvelk no tā klēpj-datoru. Pēc brīža viņš pasniedz to Džesikai.

“Seši video. Sešas reizes viens un tas pats teikums,” Erne saka. Pirmais nu ir nokopts. Džesika caurskata videoklipus, ieklausās balsī un ieskatās katram aizturētajam dziļi acis, vēlēdamās noticēt, ka spēs atpazīt viņu vidū vaininieku. Bēgli, kurš vēl pirms trīs ceturkšņiem stāvēja viņas priekšā Marijas un Rodžera Koponenu mājās līdzās skaņuplašu plauktam. Divi digitālajā atpazīšanas sesijā stāvošie pilnīgi noteikti ir dzērumā, kas ekrāna apakšmalā ierakstītajā komentārā ir apstiprināts ar alkohola testu. Viens izturas apbrīnojami -bet ne tāpēc īpaši aizdomīgi - mierīgi, bet atlikušie izskatās vīlušies dzīvē. Nav ari nekāds brīnums - kuram pilsonim neriebtos spilgtā apgaismojumā atkārtot policistu diktētu teikumu bez jebkādas nojausmas, par ko ir runa. Dažiem ir ne tikai nojauta, bet ari saprašana. Bet, kā jau Džesika bija pieņēmusi, neviens no video redzamajiem nav slepkava.

“Nē,” viņa saka, sniedzot datoru Ernem atpakaļ.

“Esi pilnībā pārliecināta?” Erne pārvaicā, labi zinādams, ka jautājums nav pelnījis atbildi. Pēc klusuma brītiņa viņš saglauž biezos, sirmos matus uz galvvidu un skaļi nokremšļojas. Dziļi kaklā atbalsojusies gārdzoņa tomēr pēc noklepo-šanās nedomā atkāpties.

“Te būs. Rasmuss ir savācis visu būtiskāko par Mariju Ko-ponenu,” Erne saka, pasniegdams Džesikai izdruku. Mirušās sievietes curriculum vitae, pamatziņas par šo pusceļā aprāvušos dzīvi. Džesika paņem lapu un lasa rindu pa rindai. “Vecums: 37... Izglītība: farmācijas doktore... Amats: produktu attīstīšanas nodaļas vadītāja, AS Neurofarm ...”

“Nezinu, vai no tā būs kāds labums.”

“Gan jau redzēs,” Džesika nosaka, salocīdama lapiņu un ielikdama to vējjakas kabatā. Pār ceļu pārskrien balts zaķis. Varbūt derētu nopratināt arī to.

“Man tagad jādodas uz preses konferenci Pasilas policijas pārvaldē,” Erne turpina.

“Ak, laimīgais!”

“Situācija ir diezgan īpatnēja. Jābrīdina cilvēki.”

“Par ko? Lai never vaļā durvis kriminālizmeklēšanas ekspertam?” Džesika nomurmina, paberzēdama pirkstu kauliņus. Erne iesmejas bez prieka nots balsī. Melnais humors ir darba sastāvdaļa, bet Džesika meistarīgi prot to novest līdz galējībai. Viņi brīdi sēž klusumā, lai sakopotu domas.

“Meklēšanas lauks ir jāpaplašina. Turklāt vēl jānopratina Rodžers Koponens,” visbeidzot Erne saka, vērdams logu ciet, un turpina: “Es parūpēšos par to visu. Tev paliek uzdevums

noskaidrot, kas, pie velna, noticis šajā namā. To uzzināsim, tiklīdz nopratināsim kaimiņus. Varbūt kāds ir kaut ko redzējis.”

“Okei,” Džesika saka, atvērdama mašīnas durvis. “Pacenties nesaķert infarktu, ser Davos.”

“Ja kāds to izraisīs, tad tā būsi tu, Ārija.”

VIII

Rodžers Koponens sēž pie galda, ar pirkstiem aptvēris tukšu ūdens glāzi un blenzdams uz priekšā sēdošās sievietes pieri. Tikai pirms brīža no kabineta izgājusī sociālā darbiniece bija teikusi, ka uzgaidīs blakus telpā, ja Rodžers vēlēsies parunāt par notikušo. Kriminālizmeklēšanas komisāre Sanna Porka no Savonlinnas policijas pārvaldes pastiepj roku ar ūdens krūku, kuras iekšmalās redzami gaisa burbuļi, un ielej viņam vēl ūdeni. Sanna Porka ir četrdesmit divus gadus veca sieviete bez ģimenes, viņa visu mūžu vadījusi šajā Austrumso-mijas pilsētā, un viņas dzīve līdzās policistes darbam grozās ap medībām, orientēšanās sportu, kā arī trim vecām somu špicu kucēm.

“Droši vien man vajadzētu atgriezties Helsinkos,” Rodžers saka, piekalis stiklaino skatienu pie pašas sienu un griestu apmales.

“Es saprotu,” Sanna saka, mierīgi atslīgdama krēslā. “Tomēr vispirms derētu iepūst promiļu skaitītājā. Droši vien esat paguvis vakariņās nobaudīt mazliet alkohola...”

“Ak, velns parāvis, jūs jokojat?” Koponens neticībā nolamājas.

“Mēs vislabprātāk vēlētos, lai jūs pārnakšņotu Savonlinnā, kā jau bijāt plānojis.”

“Kāpēc?”

“Ikvienam šāda ziņa būtu liels satricinājums. Priekšā ir garš ceļa gabals sliktos braukšanas apstākļos, turklāt Helsinkos jūs šonakt neko līdzēt nevarat.”

“Tiesa. Liekas, ir pārāk vēls tādam braucienam,” Rodžers Koponens gandrīz čukstus nosaka, vārgi pasmaidīdams, bet tikai ar lūpām. Visādi citādi sejas izteiksme ir sāpju pārpilna. Sanna Porka zina, ka piederīgo rīcība bieži vien mēdz būt dīvaina un nekonsekventa. No šādas reakcijas reti var izsecināt kaut ko noderīgu. Tomēr sastingušais skatiens, spīdums acīs, bālā ādas krāsa un seklā elpa vēsta par patiesu satricinājumu.

“Vai tas vīrietis jau ir notverts?” Rodžers Koponens vaicā mazliet izlēmīgākā tonī, trīcošām rokām paceldams ūdens glāzi pie lūpām. Sanna Porka ātri uzmet skatienu pierakstiem, lai pārliecinātos, cik daudz upura dzīvesbiedram līdz šim ir pastāstīts. Acīmredzot Rodžers Koponens ir informēts vienīgi par to, ka mājās, Kulosāri rajonā Helsinkos, ir atrasta mirusi viņa sieva un ka policijai ir pamatots iemesls aizdomām par kriminālnoziegumu. Tad Sanna domās vēlreiz pārcilā vīrieša jautājumu.

“Atvainojiet, kas liek jums pieņemt, ka vainīgais ir vīrietis?” Sanna pavaicā, visiem spēkiem mēģinādama izvairīties no pratināšanai raksturīgā toņa. Pagaidām policijai nav iemesla uzskatīt, ka Rodžers Koponens būtu iesaistīts sievas nāvē, bet pilnībā izslēgt to nevar, lai nepieļautu stulbas

nevērības kļūdas. Īstenībā Sannai Porkai nav nekādas saistības ar šīs lietas izmeklēšanu, viņas uzdevums ir vienīgi pieskatīt slavenu rakstnieku, kurš pirms mirkļa zaudējis sievu. Taču vilinājums uzdot viņam dažus būtiskus jautājumus ir pārāk liels.

“Nezinu. Vai tad tas nav acīmredzams?” Rodžers Kopo-nens lēni saka, nolikdams glāzi uz galda. Viņa skatiens kļūst mazliet gaišāks, it kā viņu pārņemtu lepnums par savu secinājumu. Sanna sakniebj lūpas un piekrītoši pamāj ar galvu. Viņam ir taisnība, ja notikušo vērtē, ņemot vērā statistiku. Somijā deviņos gadījumos no desmit slepkava ir vīrietis. Šis skaitlis ir vēl lielāks, ja slepkava un upuris ir savstarpēji nepazīstami.

“Tagad vienīgais mērķis ir noķert noziedznieku. Un Helsinkos viņi domā, ka vislabāk varat būt noderīgs, tieši esot pie datora. Te, Savonlinnas policijas pārvaldē, mēs nodrošināsim jums visu nepieciešamo. Bet ne automašīnā, kurā piekusis un satriekts apdraudēsiet savu un, iespējams, arī kāda cita satiksmes dalībnieka drošību,” Sanna Porka noteic, atkal sakniebj lūpas cerībā, ka ir izrādījusi empātiju pietiekami lielā mērā. Tad viņa ieraksta paroli klēpjdatorā.

“Kāds gan labums no manis varētu būt pie datora?” saraucis pieri, Rodžers Koponens vaicā.

“Izmeklēšanas vadītājs no Helsinkiem - Erne Miksons -vēlētos aprunāties ar video zvana starpniecību,” Sanna mierīgi nosaka, sakrustodama rokas uz galda. Rodžers Koponens vairākas reizes samirkšķina acis, it kā ierosinājums izklausītos pilnībā absurds. Taču viņa ķermeņa valoda neizrāda tiešu pretestību.

“Ar video zvanu?” Rodžers nomurmina, un šķiet, ka viņš rūpīgi pārdomā dzirdēto.

“Kā jau minēju, vienīgais iemesls ir...”

“Tikko teicāt “mērķis”.”

“Kā, lūdzu?”

“Tikko teicāt, ka vienīgais “mērķis” ir notvert manas sievas slepkavu. Nevis “iemesls”...” Koponens saka, ar nagu paberzēdams uzacis. Līdzās glāzei nobirst dažas atmirušas ādas plēksnītes.

“Jā, jums taisnība,” Sanna bilst, cenzdamās saprotoši pasmaidīt. Viņa brīdi pārdomā, vai vajadzētu ļaut vīrietim nomierināties pašam. Tomēr tam nav laika. Tikai pirms pusstundas viņa bija saņēmusi atskaiti, saskaņā ar kuru aizdomās turētais joprojām bēguļo. Četrstūrainā sienas pulksteņa minūšu rādītājs uzvirzās uz cipara divpadsmit.

“Atvainojiet, tūdaļ būšu atpakaļ,” Sanna saka. Ar dažu sekunžu novēlošanos vīrietis pamāj ar galvu, šķietami piekrizdams.

Sanna Porka aizver durvis aiz sevis un pamāj dežurējošajam konsteblam, lai tas patur vīrieti acīs. Viņa uzmet aci pajaunai sociālajai darbiniecei, kura stāv pie kafijas automāta, kas skaļi maļ pupiņas, un tad dodas uz savu kabinetu.

“Vai Koponens ir gatavs runāt?” pa telefonu vaicā Ernes Mik-sona nogurusī balss. Fonā dzirdama automašīnas motora rūkoņa.

“Viņš šķiet pavisam izsists no sliedēm.”

“Tomēr mums ir jārunā ar viņu.”

“Protams,” Sanna saka, pieiedama pie loga. No tumsas bērzu slaidie, kailie zari pamāj silto iekštelpu virzienā.

“Protams, būtu prātīgāk to darīt klātienē,” Erne sāk savu sakāmo, un Sanna Porka fonā dzird folijas loksnītes čaboņu. Tad saruna pārtrūkst un vīrieša žokļi mirkli koncentrējas uz gumijas košļāšanu. Visbeidzot vīrieša aizsmakusi balss turpina: “Lai gan šķiet necienīgi tikko atraitņos palikušo izvaicāt caur datorekrānu, bet mums nekavējoties jātiek pie noderīgas informācijas.”

“Oki,” Sanna nosaka, par izteikto vārdu sajuzdamās kā nedroša pusaudze, kura saprot pieaugušo valodu, bet nemāk izteikties līdzīgi.

“Piecpadsmit minūtes, un es pieslēgšos tiešsaistē. Līdz tam gādājiet par viņu vislabākajā veidā.”

“Sorit te tāda lieta...” Sanna Porka iespraucas, pirms kri-minālizmeklēšanas virskomisārs pārtrauc sarunu.

“Nu?”

“Rodžers Koponens... Viņš ārkārtīgi vēlas redzēt sievu. Vismaz fotogrāfijas no nozieguma vietas.”

“Protams,” Erne pēc brīža nosaka. Automašīnas motora troksnis aprimst, un Sanna Porka, šķiet, dzird, ka vīrietis nospļaujas. Tad durvis aizcērtas, atskan šķiltavu klikšķis un dziļš elpas vilciens, vīrietim ieraujot plaušās pamatīgu dūmu. “Protams, sasodīti vēlas. Bet tici man, kad es tev saku -ir jēga nogaidīt vēl kādu brīdi.”

IX

Džesika Niemi apliek jaunas bahilas un apvelk baltu kombinezonu, cimdus un sejas masku. Pēkšņi pārvietošanās pa mājokli šķiet bīstama, lai gan pēc pēdējā starpgadījuma tas visādā ziņā ir ticis pamatīgi izpētīts. Džesika vēlreiz ieiet dzīvojamajā istabā: viņa pamana, ka eksperti ir paplašinājuši pārmeklējamo teritoriju ap galdu. Marija Koponena uzticīgi sēž savā vietā galda galā, vaibstos tā pati jukušās sajūsmas pilnā grimase. Šķiet, it kā mājas saimniece būtu vienīgā, kurai nav sakara ar slepkavību.

Parastos apstākļos līķis šajā brīdī jau būtu ielikts maisā un aizvests no nozieguma vietas, bet acīmredzot gaisā virmo pārāk daudz jautājumu - tādi, uz kuriem atbildes iegūšana neatgriezeniski tiktu apdraudēta, ja neelpojošās sievietes ķermenis tiktu pārvietots.

“Vai mums ir vismazākā nojausma, kas te noticis?” Džesika vaicā. Ar rokas mājienu viņa ir apturējusi ekspertu, kurš atbild par nozieguma vietas izpēti: šoreiz tādu, kurš pilnīgi noteikti pieder izmeklēšanas grupai. Sastapšanās ar maskēto tehniķi ir likusi viņai kļūt īpaši modrai.

Izskatīgo vīrieti sauc Harju, un viņš nomierinoši skatās uz Džesiku ar savām brūnajām acīm.

“Visnotaļ vārga nojausma,” Harju nopūšas, novilkdams elpceļu aizsargu.

“Itin nekā?”

“Varam būt droši par to, ka ielaušanās pazīmju mājā nav. Slepkava ir ienācis iekšā pa dzīvojamās istabas bīdāmajām durvīm. Tad aizvēris tās aiz sevis. Tās nebija aizslēgtas. Īstenībā tās joprojām ir vaļā.”

“Nebija aizslēgtas...” Džesika nomurmina.

“Vai arī upuris ir pazinis slepkavu un pats ir ielaidis...” “Tomēr tam ir grūti noticēt. Slepkava ir ieradies, līdzi ņemot baltu kombinezonu un...” Džesika saka, paiedama garām Harju, un turpina: “...to, ar kā palīdzību viņš ir radījis šo “mākslas darbu”.”

“Sievietes vaibsti ir cieti kā akmens.”

“Kā, lūdzu?”

“Tie ir savilkti it kā piespiedu grimasē. Grūti teikt, vai...” “Vai uz sejas ir kaut kas uzsmidzināts?” Džesika vaicā, acis samiegusi, un tikai tagad ievēro, ka Marijas Koponenas galva ir mazliet sašķiebusies. Acīmredzot tā ir bijis visu laiku.

“Varētu domāt, ka jā. Bet tas noskaidrosies tikai sekcijas laikā.”

“Lūdzu, informē nekavējoties, tiklīdz uzrodas kaut kas pārsteidzošs.”

“Protams.”

“Paldies,” Džesika pasaka, apgriezdamās uz papēža. Ārdurvis gaiteņa galā, pa kurām ieplūst gaismas un skaņas, joprojām ir vaļā, un nu mājā ir kļuvis velnišķīgi auksti. Pie baltajām sienām piekārtās, dažiem otas vēzieniem uztrieptās minimālistiskās, baltās gleznas arī neizstaro siltumu, drīzāk otrādi - tās uzsver ledaino noskaņu. Džesika vēlreiz paiet garām skaņuplašu plauktam uz gaiteni un tad pirmo reizi ieiet plašajā virtuvē. Starp melnajiem skapīšiem un atvilktnēm atrodas milzīga, monolīta marmora virsma. Džesika noliek gumijas cimdā tērpto roku uz aukstā akmens. Viss ir nevainojami tīrs un mirdzošs. Poggenpohl. Šis marmora, kvalitatīvās koksnes, mājsaimniecības tehnikas, skrūvju un uzgriežņu ansamblis kalpo par mājas sirdi un ir izmaksājis divtik nekā ierindas policista gada ienākumi. Džesika to zina, jo viņas dzīvokļa virtuve ir teju identiska. Tas ir viņas acuraugs un viens no dučiem iemeslu, kāpēc viņa nekad nespētu uzaicināt kolēģus pie sevis uz mājām. īstajām mājām.

Džesika ļauj skatienam lēni slīdēt pāri logiem, kas pavērsti uz rietumiem, garām kamīnam pie grāmatu plaukta, kas notur milzīgu daudzumu vākos iesietu sižetu un domu. No pirmā acu uzmetiena plaukta saturs rakstu zīmju ziņā pēkšņi šķiet pārsteidzoši vienveidīgs. Viena un tā paša cilvēka vārds atkārtojas uz katras grāmatas muguriņas. Darbi atšķiras cits no cita ar izmēru un krāsu, bet tajos ir viena cilvēka rokraksts. Rodžers Koponens. Tikusi tuvāk, Džesika uzreiz ievēro, ka runa drīzāk ir nevis par autora ražīgumu, bet gan par mērogiem. Grāmatas lielākoties ir tulkojumi. Witch Hunt. Häxjakt. Hexenjagd. Caccia alle streghe. Džesika zina, ka Koponena trilleri ir atraduši lasītājus ari citur pasaulē. Šī iemesla dēļ Koponeni var atļauties visu šo: grezno savrupnamu jūras krastā un mūsdienu ērtības, ieskaitot virtuvi, kuras izmaksas pielīdzināmas vācu ģimenes auto cenai. Džesika sajūt dūrienu deniņos it kā atgādinājumam, ka viņas darbs ir nevis prātot, kā veidojusies šā laulātā pāra kopdzīve, bet gan izzināt to, kas pirms brīža ir saplēsis to driskās.

No ledusskapja atskan klikšķis, tā kompresoram automātiski ieslēdzoties. Klusa dūkoņa piepilda virtuvi. Džesika paņem rokā no plaukta acu augstumā noliktu grāmatu angļu valodā un nopēta tās vāciņu. Pie mieta piesieta un liesmām apņemta sieviete un gotiskiem burtiem uzrakstītais Witch Hunt atgādina smagā metāla mūzikas grupas plakātu. Džesika uzmet skatienu aizmugurējam vāciņam. Over 2 million copies sold worldwide. Viņa atceras kabatas formāta izdevumu somu valodā, kas mētājas uz viņas tualetes galdiņa. Džesika to saņēma dāvanā pirms vairākiem gadiem, bet grāmata tā arī palika nelasīta ne vien laika un apņēmības trūkuma dēļ, bet gan tāpēc, ka viņu vajā kaut kādi aizspriedumi attiecībā uz literatūru: galvā ir iesēdusies doma, ka lasot vienmēr jāiemācās kaut kas jauns un noderīgs. Un kādam šajā steidzīgajā pasaulē prātā uzpeldējušas pasaciņas lasīšana ir viens vienīgs laika tēriņš.

Viņas pirkstgali gumijas cimdos kļūst sviedraini. Serial killer... going after witches. Džesika vēl nesaprot, kāpēc viņas domas ir aizķērušās pie aizmugurējā vāka ar grāmatas kopsavilkumu. Pēc brīža viņa apgriež grāmatu otrādi, lai vēlreiz apskatītu tās virspusi. Grāmata nokrīt zemē. Džesika nav nometusi to tīšām - tā it kā izslīd no tvēriena, kad viņa sāk skatīties citus izdevumus, ļapāniski, poliski, kirilicā. Pēkšņi rodas iespaids, ka katras valsts apgāds savam izdevumam ir izvēlējies citu vāka bildi. Taču gandrīz ikvienā attēlota ciešanu pārņemta ragana. Vienīgi ar dažiem izņēmumiem, kuru vākus grezno gandrīz identiskas ziemīgas ainavas, balti aizsalis Somu līcis. Nordic noir. Tomēr lielākoties visur redzams sārts. Liesmas. Agonijā lokās jauna sieviete, kas ģērbta melnā. Izdevuma vāku vācu valodā - Hexenjagd - rotā kaut kāds moku rats, pie kura upuris piesiets aiz potītēm un rokas locītavām. Grezni tērpta. Un, ieskatoties sievietes attēlā cītīgāk, Džesika ievēro, ka tas, ko viņa pirms brīža bija uztvērusi kā ciešanas, īstenībā ir ņirdzīga grimase. Sievietes smaidā ir kaut kas psihiski slims, kaut kas no uzspiestas pašapmierinātības. Džesika sadzird pulsu un asins šalkoņu ausīs. Erne Miksons atbild uz zvanu, un Džesikai vajag kādu brīdi, lai aptvertu, ka dažu sekunžu laikā viņa intuitīvi ir izvēlējusies priekšnieka telefona numuru.

“Hallo? Džesika? Vai eksperti jau ir...”

“Klausies. Vai tu esi lasījis Koponena grāmatas?” viņa pārtrauc teikuma vidū, savā balsī saklausīdama aizdusu.

“Nevarētu teikt, ka...”

“Velns parāvis, Erne. Izskatās, ka slepkava gan ir lasījis.”

X

Rodžers Koponens stāv pie loga un skatās ārā tumsā. Starp rūtīm uzstādītās žalūzijas ir gandrīz aizvērtas, bet Rodžers nepapūlas tās pavērt ar regulētāju, kas nokarājas turpat pie rāmja.

“Ir laiks,” kriminālizmeklēšanas komisāre Sanna Porka taustīdamās saka un ielej Rodžeram glāzē minerālūdeni. Dzēriens ir istabas temperatūrā: kāds idiots ir atstājis kasti ar ūdens pudelēm atpūtas telpā uz grīdas tā vietā, lai ieliktu ledusskapī atdzist. Rodžers neatrauj skatienu no loga.

“Atvainojiet, bet mums tagad ir savienojums ar izmeklēšanas vadītāju,” Porka vēlreiz saka, un Rodžers slinki atskatās.

“Tad nav ko lieki kavēties,” Rodžers nosaka, atkal pavērsdams skatienu uz sniega nobērtajām koku galotnēm. Viņš stāv, rokas aiz muguras aizlicis, skatienu piekalis tukšumam ārā, kur viņa satricinātais prāts, iespējams, smeldzīgajās sāpēs meklē slēptu nozīmi. Rodžera Koponena nostāja liek kriminālizmeklēšanas komisārei domāt par diktatoru slepenā bunkurā, kurš prāto nākamo gājienu. Pēc brīža vīrietis strauji apcērtas un lēniem soļiem pieiet pie galda mokpilnās pārdomās, it kā tikko nolēmis pacelt sarkanā telefona klausuli un dot rīkojumu kodolraķetes izšaušanai.

“Izmeklēšanas vadītājs?” viņš pavaicā. Pirmo reizi viņa balsī saklausāma aizkaitinājuma nots. Ar katru stundu vīrieti noturēt uz vietas varētu kļūt aizvien grūtāk.

“Tieši tā. Viņu sauc Erne Miksons,” Sanna Porka atbild un ar dažiem peles klikšķiem ieslēdz videozvanu. Acīmredzot šis vārds iecērtas Rodžeram ausīs, jo viņš skeptiski sarauc uzacis. Pēc brīža Koponens dzird arī Miksona igaunisko akcentu, tādu, kas attāli atgādina Tallinas kruīzus un kuģa Tax Free paziņojumus vietējā translācijā. Sanna Porka pagriež portatīvo datoru otrādi un pieceļas no krēsla, lai pārliecinātos, ka sarunas biedri redz viens otru.

“Rodžer Koponen,” Ernes vaibsti parādās ekrānā, un paiet kāds brīdis, kamēr graudainais attēls precizējas ciešamā kvalitātē. Skaņa iepaliek dažas sekundes desmitdaļas aiz bildes. “Vispirms es gribētu izteikt dziļāko līdzjūtību saistībā ar sievas došanos mūžībā.”

“Paldies,” Rodžers aprobežojas ar lakonisku vārdu, lai gan apzīmējums “došanās mūžībā”, ar kuru izmeklēšanas vadītājs bija domājis sievas nāvi, izklausījās absurdi.

“Es esmu kriminālizmeklēšanas virskomisārs Erne Miksons un vadu šīs lietas izmeklēšanu.”

“Tā man teica,” Rodžers Koponens saka, iemalkodams minerālūdeni ar aveņu garšu. Šķiet, Koponens nepiešķir nozīmi dzēriena temperatūrai, un tas liek Sannai Porkai atvieglojumā uzelpot.

“Tomēr atvieglot situāciju es nevaru. Mums strauji jārīko-jas un jānodrošina, lai noziedznieks tiktu notverts.”

“Kā?” Koponens vaicā, tad viņam šķiet, ka uz brīdi mēle iesprūdusi rīklē. Viņš skaļi norij kaklā sakāpušo kamolu un turpina: “Kas notika ar Mariju?”

“Pēc brīža varēsiet iepazīties ar policijas patruļas atskaiti. Nāves iemesls noskaidrosies sekcijā, kas tiks veikta visdrīzākajā laikā.”

“Velns parāvis!” Rodžera Koponena balss skan teju šņācoši. Tikai dažās sekundēs vīrietis ir pārvērties no automašīnas starmešu apstulbināta ziemeļbrieža par īstenu plēsoņu, kas atņirdzis zobus. “Jūs taču esat redzējis Marijas līķi, vai ne?

“Jā, bet...”

“Tad stāstiet man, kas ar viņu ir noticis?”

“Mēs vēl nezinām...”

“Ak kungs dievs, pasakiet taču kaut ko saviem vārdiem! Vai viņa tika nošauta? Nožņaugta? Vai viņa... Vai viņa tika izvarota?” drebošās rokas žņaudzīdams dūrēs, Koponens, balsij trīcot, uzskaita.

“Kā jau teicu, nāves iemesls vēl nav noskaidrots. Par seksuālu nodarījumu pagaidām nekādu pazīmju nav. Bet izmeklētāja nozieguma vietā ir saskatījusi sakarību ar...”

“Kādu sakarību?”

“Ar vienu no jūsu grāmatām sērijā “Raganu medības”,” Erne ietur pauzi, lai dotu viņam iespēju reaģēt uz negaidīto jaunumu. “Vai vairākām. Es nezinu, jo diemžēl...”

“Kas, pie velna, tās par sakarībām?” Koponens nokliedzas, un galda otrā pusē sēdošā Sanna patiesībā spēj izprast šī cilvēka niknuma izvirdumu. Viņas kolēģis no Helsinkiem runā aplinkus, lai gan Koponenam būtu jādzird tieša runa.

“Es, Rodžer, nosūtīšu jums attēlu. Saprotu, ka uz to ir... Uz to ir drausmīgi skatīties. Bet mums ir pamats aizdomām, ka noziedznieks ir iedvesmojies... Ka viņš ir kopējis slepkavības veidu no jūsu grāmatas,” Erne pasaka un pievēršas datora tastatūrai. Rodžers Koponens neatbild. Viņš smagi elpo un gaida. Pēc brīža atskan īss signāls. Sanna Porka jau grasās celties kājās no krēsla, lai pārliecinātos, ka Koponens var atvērt Ernes Miksona atsūtīto failu, bet vīrietis aizsedz muti ar roku, kas liecina, ka viņai nevajag piepūlēties.

“Kas tas, pie velna?” Koponena acis plati ieplešas. Rokas aizklīst no mutes pāri degunam un tausta pieres grumbas. Sanna nebija redzējusi attēlu, bet, par spīti degošajai ziņkārei, viņa tomēr uzskata par neiederīgu apiet ap galdu, lai noskaidrotu, kas sievietei nodarīts. Gan viņa drīz vien tāpat uzzinās.

“Man ļoti žēl, ka jums tas jāredz. Tomēr vai varat apstiprināt, ka tieši šādā veidā esat aprakstījis kādu no upurētajām sievietēm triloģijas “Raganu medības” pirmajā daļā?”

“Vai Marijai... Vai Marijai ir melna kleita?” Koponens vaicā, un viņš vienā acumirklī atkal ir pārtapis tajā piesardzīgajā, bailīgajā vīrietī, kas vēl pirms brīža vērās ārā pa logu februāra nakts neremdināmajā tumsā.

“Jā,” Erne atbild.

“Vai nagi ir nolakoti melni?” Rodžers turpina vaicāt, un tagad pēc balss izklausās, ka viņš nolēmis stingri turēt sevi rokās. Tomēr skatiens paliek piekalts pie attēla no nozieguma vietas, kurā redzama viņa nogalinātā sieva.

«T- »

Ja.

“Sasodīts,” Rodžers nočukst, ieracies ar pirkstiem matos, viņš ļauj galvai atgāzties atpakaļ, it kā viņu kāds vilktu aiz tiem. Tad viņš izslējās un satver datoru ar abām rokām. Vīrietim zem zoda sakustas ādamābols.

“Vai jūs... Vai jūs esat pārmeklējuši piekrasti?” vēl bālāku sejas izteiksmi Koponens vaicā.

“Piekrasti?”

“Jā. Piekrasti! Vai esat to pārmeklējuši...”

“Mūsu eksperti atrada pēdas, un mums ir dibināts iemesls pieņemt, ka noziedznieks ir tuvojies namam no ledus klajuma puses.”

“Vai tiešām, sasodīts, neviens no jums nav lasījis to grāmatu?”

Paiet daudz garu sekunžu, nevienam no abiem nebilstot ne vārda.

“Kas, Rodžer, atrodas piekrastē?” pēc brīža Erne Miksons pavaicā.

“Ja kāds, velns parāvis, jukušais ir vēlējies iestudēt to situāciju precīzi, kā izklāstīts grāmatā, tad Marija nav vienīgā...”

“Ko jūs gribat ar to teikt? Kā tā - nav vienīgā?”

“To, ka kopskaitā raganas bija divas. Un viena no viņām tika apglabāta zem ledus.”

XI

I’m sorry for your loss. Šie vārdi atbalsojas Džesikas prātā tik skaidri, ka pat šķiet - viņa ir izteikusi tos balsī. Viņa apiet apkārt ceļos nokritušajam stiegrainajam augumam ar olīvkrāsas ādu, kura bēdu sagrauztais skatiens ir pienaglots baltā akmenī iegravētam vārdam. Vīrietis noliec galvu, klusi šņukstēdams, un slauka ar īkšķa galu asarām pielijušās acis. Zem zirgastē sasietajiem melnajiem matiem vīd tetovēts pakausis. Vaļīgais kakla izgriezums atsedz saules nobrūninātus muskuļainus plecus. Tad vīrieša skatiens no ceļiem atkal aizklejo pie kapavietas, pirkstgali pieskaras ziediem klātai nišai, kur, pelnos pārvērties, guļ aizgājējs. Džesika ievēroja vīrieti, kamēr viņš gāja pa flīzēto taciņu, kas aizvijas gar kolumbāriju, bet tikai tagad, tikusi tuvāk, viņa redz, cik viņš tomēr ir izskatīgs.

I’m sorry. Vārdi atkal iesprūst kaklā, un Džesika paiet garām, vīrietim nemanot, nemaz nevēlēdamās, lai viņš atskatītos. Džesika vēl ātri pamet skatienu pār plecu, sajuzdama atvieglojumu, ka, pēkšņas domas vadīta, tomēr nav bāzusi degunu lietā, kas uz viņu neattiecas. Tas būtu nepiedienīgi. Taču viņa jūt, ka ilgojas pēc kaut kā. Tā vīrieša acis. Tik izsmalcināts un skaists bija vīrieša profils, lai gan viņa netika redzējusi viņa acis. Tām jābūt brūnām un skumjām.

Gaiss ir smagnēji karsts, Džesika jūt tā elektrizēto uzlā-dējumu uz ādas kā mitru pieskārienu. Tālumā vīdošie svina pelēkie mākoņi sola negaisu. Džesika pirms pārdesmit minūtēm bija atbalstījusies pret margām uz ūdens tramvaja klāja, pie tumstošā apvāršņa vērojusi debesis un prātojusi, ka pilsētu, kas izpletusies uz vairāk nekā simt salām, lietus padarītu vēl mājīgāku.

Brauciens no Murano uz Venēcijas vēsturisko centru bija pārtrūcis, kad ūdens tramvajs piestāja pie augsta, sarkana mūra un ciprešu ieskautās Sanmikelas kapsētas salas un viņa, pēkšņas idejas vadīta, bija izkāpusi krastā.

Nu Džesika lēni klaiņo starp milzīgiem, baltiem kapu pieminekļiem un brīnās par ieraudzīto. Sanmikelā mirušie guļ virszemes katakombās cits virs cita, vietumis pat deviņos stāvos gandrīz kā augsta dzelzsbetona nama iemītnieki. Tomēr kopumā kapavietas izskatās satriecoši skaisti: gandrīz katru nišu grezno ziedu pušķis un akmenī atdusas vietu radušā aizgājēja fotoattēls. Daudziem ir drūma izteiksme, it īpaši no melnbaltajām fotogrāfijām izstaro bardzība, bet netrūkst arī smaidīgu seju. Reizumis kapavietām ir izvēlēts attēls ar sentimentālu un samocītu izteiksmi, kas padara pēdējo atdusas vietu savā ziņā mulsinošu, pat skumīgu. Piederīgie, protams, ir izvēlējušies tādu sava mīļā aizgājēja bildi, kādu viņi vēlas to atcerēties. Vai varbūt pavisam vienkārši - nav bijusi pietiekami liela fotogrāfiju izvēle.

Nu pērkons nodārd pirmo reizi, un Džesika jūt siltu vēja pūsmu pārslīdam pār seju. Viņa kāpj dažus pakāpienus uz smilšu taciņu, kas aizvijas gar pusaplī izvietoto kolumbāriju, un pavēro tā vidū augošos lielos kokus, kuru zarotni izdancina pēkšņās vēja brāzmas. Viņai patīk cipreses un pīnijas, un it īpaši palmas, kas sniedzas pret debesīm, un to vērošana atsauc atmiņā tēti, mammu un mazo brāli.

Grants čirkst zem sporta kurpēm, bet, Džesikai apstājoties, laukumu pārņem pilnīgs klusums. Pat skatienam neaizsniedzamā baloža dūdošana ir rimusi.

Džesika atceras par plāksnēm ar aizliegumiem pie kapsētas ieejas. Vietato fotografare, bere e mangiare. Viņa pamet skatienu visapkārt - nekur nemana ne dvēseles. Plecu somā iesaiņotās sviestmaizes Džesika apēdīs uz vaporetto atpakaļceļā uz Venēciju, bet viņa vēlas saglabāt kaut kādas atmiņas par šo īpašo salu. Viņa paceļ kaklā iekārto fotoaparātu un dažas reizes noklikšķina, attēlā iemūžinot šo jauko laukumiņu un kapu velves ap to. Tad Džesika ļauj fotoaparātam nokarāties siksnā, dodas apkārt vijīgajai būvei un piesardzīgi ieskatās kapu velvēs. Viss ir gaumīgs un aprūpēts, skaisti laika patinēts.

Džesika nostājas pie durvīm, un viņas skatienu piesaista sievietes skulptūra cilvēka augumā, kurai pie krūtīm piespiestajās rokās vīd ērkšķu kronis. Figūra ir pavērsusi skumju pārpilnu skatienu lejup, it kā prātodama par atbildi uz grūtu jautājumu, tās rēgainajās acīs jaušas kaut kas neatvairāms. Džesika deg vēlmē doties iekšā kapličā, pieskarties Jaunavas Marijas vaigam un sajust silto domu un aukstās realitātes kontrastu. Viņa piesardzīgi dodas iekšā, ievērodama, ka biezo mūru ēnā gaiss ir vēsāks nekā ārā. Džesika apņem ciešāk plāno žaketi un dodas tuvāk baltajai marmora sienai, uz kuras zeltītiem burtiem ir iegravēti aizgājēju vārdi. Daļa ierakstu ir pavisam neseni, pie dažiem vārdiem tie nav minēti vispār. Cilvēki ir rezervējuši vietu līdzās saviem mīļajiem. Šī doma vienlaikus šķiet gan skaista, gan baisa.

Džesika pastiepj roku un ļauj pirkstgaliem pieskarties Svētās Jaunavas skulptūras pirkstu kauliņiem, piesardzīgi, lai lakotie nagi nejauši neieskrāpētu tās krīta balto ādu. Uz garāmslīdošu brīdi viņa sajūt kaut kādu kopību, it kā saskaroties divām pilnībā dažādām pasaulēm un laikmetiem, un mierinājumu, kādu sniedz vienīgi kopīgas skumjas. Džesika sažņaudz pirkstus ap skulptūru, marmora pirksti nešķiet auksti, tie ir tādi, kādus viņa tieši ir vēlējusies. To sniegtais atbalsts ir godīgs un neizskaistināts. Intīmais brīdis ar Mariju ir kā narkotika, tā ietriecas apziņā ar pilnu jaudu kā tālumā nodārdējis negaisa zibens grandiens. Neviens nespēj saprast šīs izjūtas. Neviens nespēj viņu mierināt. Viss ir šeit un tagad.

Džesika dziļi nopūšas, pamazām atlaiž tvērienu no Marijas pirkstiem un pārlaiž delnas virspusi pār tās gludo vaigu. Paldies. Un, lūdzu, piedod manu uzbāzību.

Tad atskan ļaunu vēstoša skaņa. Džesika izsteidzas ārā, bet nevienu nemana. Kaut kur atskan drebelīga, nikna runa itāļu valodā. Džesika mēģina saprast, no kurienes tā nāk. Šķiet, tā apņem visu apkārtni. Beidzot viņa aptver: kapsētas skaļruņi. To vēstījumā jaušas kaut kas biedējošs. Tie atsauc atmiņā filmu kadrus par Otro pasaules karu - ierindā soļojošus karavīrus un nacistu žestā salutējošas rokas. Džesika bailīgi pamet skatienu visapkārt, varbūt viņa ir pārkāpusi noteikumus, ieiedama kapličā. Brīdi ieklausījusies, viņa saprot -skaļruņu čerkstošais vēstījums ir ierakstīta ziņa, ka kapsēta tiek slēgta. Nākamais ir ūdens tramvaja pēdējais reiss.

XII

Raitā solī Džesika dodas cauri vārtiņiem uz piestātni. Viņa ir ievērojusi, cik ātri tumšie mākoņi ir pietuvojušies no dienvidiem, un ejot noslēpj fotoaparātu somiņā. Viņa redz ūdens tramvaju, kas, tuvojoties no Murano, atstāj aiz sevis baltas viļņu muguras, un palēnina soli. Silts vējš dancina viņas matus, aizsedzot skatienu. Viņa pašķir tos sāņus un vienlaikus sajūt, ka vēders dīvaini saraujas čokurā. Pieturā zem nojumes stāv vīrietis. Viens. Tas pats skaistais profils, kuru Džesi-kai bija izdevies noglabāt savā prātā, vēlreiz ir viņas priekšā. Viņu pārņem kņudinošs satraukums un spriedze. Džesika nav no tām, kuras viegli iemīlas, bet vīrietī ir kaut kas valdzinošs, iespējams, tas ir skumju izraisīts jutīgums.

Vīrietis pagriežas, un pirmo reizi top redzams viņa masīvais zods un brūnās acis, kas ir apsārtušas no raudāšanas. Tās ir simpātiskas un skumjas, tieši tādas, kādas Džesika bija iztēlojusies.

“Buona sera” vīrietis nosaka, brīdi pavērojis viņu, un izberzē acis, itin kā pārliecinādamies, vai tajās nav aizķērusies kāda asara. Balss ir pārsteidzoši jauneklīga, bet patīkami zema.

Džesika atbild uz apsveicināšanos ar piesardzīgu smaidu un nostājas zem pieturas nojumes. Vīrietis atkal pavērš skatienu uz jūru, rokas sānos saspraudis. Brīdi viņi stāv līdzās viens otram, ne vārda nebilduši. Džesikai ir kauns, ka ieradusies kapsētā vienīgi ziņkāres dzīta, lai albumam pievienotu kādu fotogrāfiju. Tikmēr vīrietis ir ieradies, lai sērotu par zaudētu cilvēku, kuru kādreiz mīlējis. “Par laimi, fotoaparāts jau ir somiņā,” viņa nodomā un ar acs kaktiņu redz, ka vīrietim zeltnesī ir gredzens. Ūdens tramvajs no apvāršņa pietuvinās Sanmikelas salai. Vīrietis vēlreiz paskatās uz Džesiku.

“Sta per piovere,” viņš nosaka pasmaidīdams. Šķiet, drīz līs. Skatienā ir kaut kas līdzjūtīgs, it kā viņi abi būtu vienā laivā. Un pēc brīža tik tiešām tā arī ir vārda tiešā nozīmē.

Džesika palabo plecu somas siksniņu.

“Si purtroppo',' viņa atbild, apzinādamās, ka akcents viņu nodod. Pateicoties Džesikas dienvidnieciskajam ģērbšanās stilam, kā arī melnajiem matiem un dzidri zaļajām acīm, viņu viegli varētu noturēt par vietējo. Pateicoties aizrautīgām itāļu valodas stundām ģimnāzijā viņa var izteikties tekoši, bet ne bez kļūdām. Uz bridi vīrietis šķiet pārsteigts, viņš piekrītoši pamāj ar galvu, bet šoreiz skatiens neaizgriežas projām uz jūru. Viņš nopēta Džesiku no galvas līdz kājām, it kā vēlēdamies rast atbildes uz vēl neuzdotiem jautājumiem. Skumjo acu piesardzīgi vērtējošais skatiens Džesikai tomēr nešķiet uzbāzīgs. Viņa to drīzāk izjūt kā uzmanības apliecinājumu.

“Šī ir skaista vieta,” Džesika turpina itāliski, pārtraukdama klusumu, kas iestājies. Vīrietis vēlreiz piekrītoši pamāj ar galvu un tad abām rokām saglauž matus. Asinsvadi delnas

virspusē piebriest zem iedegušās ādas. Bicepsi saspringst cauri T krekla audumam, un no uzrotīto piedurkņu apakšas vēl mazliet pavīd ādā iedurstīta tinte.

“Tā gan,” vīrietis atbild, novērsdams skatienu uz apavu purngaliem. Bumba ir viņa pusē. Pretējā gadījumā sarunai nav paredzams dabīgs turpinājums. Taču vīrietis nerunā. Skumjas joprojām apēno vaibstus, un šķiet, ka viņam nākas cīnīties ar tām atkal un atkal.

Iestājoties klusumam, Džesika vēro ūdens tramvaja tuvošanos, tā piestāšana pieturā vienlaikus, šķiet, gan kaitina, gan atbrīvo. Vaporetto vadītājs ieslēdz atpakaļgaitu, lai samazinātu peldlīdzekļa ātrumu, un motora klabēšana uz brīdi pārmāc negaisa kārtējo grandienu. Neveikli pietauvojoties, ūdens tramvaja sāni atsitas pret piestātni. Tirkīza krāsas polo kreklā tērpta jauna matroze uzmet virves laso uz pāļa un pievelk laivu cieši pie piestātnes. Benvenutol Laivas motori tukšgaitā burzguļo kā putras katls. Gaisā uzvirmo dīzeļa blīvā dvinga.

Vīrieša pirkstgali itin kā zagšus ir uzslīdējuši Džesikai uz pleciem un gādīgi virza viņu uz klāju.

“Afteryou',' vīrietis mierīgi nosaka. Iekāpusi laivā, Džesika sajūt tauriņus vēderā, Jaunavas Marijas balto pirkstu kauliņu pieskārienu savai ādai un aizvien vairāk elektrizēto gaisu.

XIII

“No kurienes jūs esat?” vīrietis jautā angliski.

“No Somijas.”

“Ā-ā, Finlandia. Mika Salo, Mika Hakinens,” vīrietis pasmaida, kamēr abi sameklē sēdvietas vaporetto plastmasas krēslos. Ūdens tramvajs ir gandrīz tukšs, vīrietis izvēlas vietas, lai starp abiem paliktu eja. Varētu šķist dīvaini sēdēt cieši līdzās.

“Kolombano,” vīrietis noburkšķ, no pieres notraukdams sviedru lāsi.

“Kā, lūdzu?”

“Tā mani sauc,” viņš pasniedz roku. Džesika uzmet skatienu pirkstu kauliņiem ar ieplaisājušu ādu, uz kuras uztetovēti burti. Viņa satver vīrieša lielo roku un izrunā savu vārdu angliskā manierē, kā viņa to bija paradusi darīt bērnu dienās.

“Zesika. Skaists vārds.”

“Paldies.”

“Pirmo reizi Venēcijā?” vīrietis apvaicājas. Džesika piekrītoši pamāj ar galvu, pavērsdama skatienu pa logu uz jūru. Peldlīdzeklis jau ir atraisīts no piestātnes, un tā priekšgals ir pavērsts pret Venēciju.

Džesika pamasē auss ļipiņu. Kaut kāda iemesla dēļ Ko-lombano sabiedrība liek viņai kautrēties. Visa vīrieša izturēšanās ir tik atšķirīga no neizlēmīgajiem vēlīnos pusaudžu gados iesprūdušajiem puišiem, kurus viņa līdz šim vasaras vakaros bija satikusi Kaivohuone kafejnīcas terasē.

Tā nu viņi tur sēdēja, divi savstarpēji nepazīstami, pieauguši cilvēki, no kuriem viens uzreiz šķita nenovēršami vairāk nobriedis par otru. Tā tas arī bija. Kolombano, visticamāk, bija savus desmit gadus vecāks par viņu, iespējams, pat vairāk.

“Vai ceļojat viena?” Kolombano ievaicājas, pārtraukdams uz brīdi iestājušos klusumu.

Paiet mokoši garš klusuma brīdis, pirms Džesika paver lūpas atbildei. Vārdi iesprūst kaklā. Vai prātīgi atklāt patiesību tikai pirms dažām minūtēm satiktam cilvēkam? Vai ceļošana pa Eiropu vienatnē ir introvertas iedabas pazīme? Vai varbūt tas ir drosmīgi vai pat uzjautrinoši? Un kāda tam visam ir nozīme?

“Nē,” Džesika saka, un meli uzdzen zosādu. “Draugi palika Murano. Viņi nejaudāja...”

“Doties jums līdzi uz kapsētu? Ir gan dīvaina tā jaunatne,” Kolombano saka, uzzibsnīdams žilbinošu smaidu. Tajā pašā mirklī Džesika nožēlo, ka nav teikusi patiesību. Tad viņa pamana, ka vīrieša vaibstos iezogas tukšums - diez vai Džesi-kas atbildes dēļ, drīzāk gan tāpēc, ka viņa emociju karuseļa vagoniņš ir atkal aiztraucies tumšajā tunelī.

Par ko tu, Kolombano, sēro? Džesika nodomā, ūdens lāsītēm uzšļakstoties viņai uz sejas no vaļējā sānlodziņa. Džesika atvelk rokassomiņas sānu kabatas rāvējslēdzēju, izvelk no tās kabatas formāta pilsētas karti un pāršķirsta lapas, ļaudama vīrietim sakopot domas.

Pirms stundas dodoties ārā no viesnīcas Murano, viņa bija nolēmusi apstaigāt visas ievērības cienīgās vietas: Dodžu pili, Svētā Marka baziliku, kā arī Canal Grande un Rialto tiltu pār to. Varbūt nesteidzīgi nobaudīt pusdienas uz Caffe Chioggia terases un iegriezties dažos zīmolu veikalos. Tomēr spontānais lēmums apmeklēt Sanmikelas salu bija pamatīgi sagrīļojis viņas plānus. Ūdens tramvajs vairākas minūtes virzās uz priekšu gar lagūnā iedzītajiem koka pāļiem, kas iezīmē maršrutu. Visbeidzot pēc sēdekļa drebēšanas Džesika sajūt, ka kapteinis samazina degvielas padevi kuģītim. Viņa ieslidina brošūru atpakaļ somiņā.

“Jūsu pietura?” Kolombano pavaicā.

“Jā. Droši vien,” Džesika saka, iekozdama lūpā.

“Droši vien?”

“Es gribēju teikt, ka... Nepazīstu pilsētu pārāk labi.”

“Saprotu. Es pazīstu to pat ļoti labi, taču arī es nekad neesmu īsti drošs.”

“Par ko?”

“Par to, kura ir mana pietura,” Kolombano, dziļi nopūzdamies, iesmejas.

“Nu?” Džesika saka, sajūtot durstīgas sāpes pēdās. Viņa uzmet somiņu plecā un pieceļas kājās. “Vai ir?”

Grūti saprast notiekošo. Jautājums izklausās pēc flirtēšanas, lai gan viņai nebūt nebija šāda nolūka. Vai tomēr bija? Džesika cer, ka sejā pēkšņi ieplūdušais karstums nav uzdzinis vaigos sārtumu.

“Nē,” visbeidzot vīrietis teju stindzinoši noskalda. “Man vēl dažas pieturas.” Džesikai aizžņaudzas kakls. Šķiet, kāds izrauj pamatu no kājapakšas. Viņa nedroši paskatās uz vīrieti, nesaprazdama, kā pienāktos beigt sarunu. Aiz logiem pavīd piestātne. Motors atkal dārdina, un ūdens tramvajs no-zvārojas, ar būkšķi atsizdamies pret piestātni.

“Arrivederci, allora,” Džesika pasmaida un pagriežas pret pakāpieniem, kas ved uz augšējo klāju. Ko īsti viņa bija iedomājusies? Vīrietis ir vai nu precējies, vai tikko palicis atraitņos. Ko viņa...

“Zesika?”

Viņa dzird atskanam savu vārdu un apstājas. Vīrietis ir panācis viņu, un pagriezdamās Džesika atkal sajūt spēcīgu odekolona smaržu.

“Nezinu, vai jums un jūsu draugiem patīk klasiskā mūzika,” Kolombano sāk savu sakāmo, pasniegdams reklāmas lapiņu. “Vivaldi “Četri gadalaiki”. Es uzstāšos šovakar,” viņš saka. Džesika pārsteigumā veras uz lapiņu. Attēlā redzams stīgu kvintets. Vidū stāv izskatīgs vīrietis, kura stiprajās rokās ir iegūlusi vijole.

“Es... Es pavaicāšu pārējiem.”

“Varu izkārtot divas brīvbiļetes. Pārējiem būs jāmaksā.”

“Paldies,” Džesika pasmaida, divas reizes pārlocīdama reklāmas lapiņu. Tad viņa apcērtas uz papēža un kāpj krastā. Gaiss ir spiedīgi mitrs, un T krekls ir pielipis pie sviedrainās muguras. Taču viņu pārņem vieglāka pašsajūta nekā jebkad agrāk.

XIV

Lukturu starmešu mēles laiza pagalmu, kad policisti ar tiem rokās metas piekrastes virzienā. Mazliet tālāk virs jūras virpuļo divi helikopteri, meklējot uz ledus pēdas.

“Stājieties līnijā un skatieties, kur sperat soli!” Džesika iesaucas, skatienu cieši piekalusi sev priekšā. Policisti apseko zemes gabala kreiso malu tajā pašā pusē, no kurienes eksperti un policijas patruļa jau reiz bija devusies uz piekrasti. Pēdu nospiedumi, kas iepriekš jau bija nofotografēti un atlieti izpētei, atradās lielā priekšdārza vidū, caur kuru ved taciņa.

Džesika apstādina pārējos, paceldama dūri gaisā, un arī pati palēnina soli, pienākdama pie sasalušā ūdens robežas. Piekraste ir pārpilna ar sniegā padzisušām pēdām, kas acīmredzot pieder aizdomās turamajam. Saskaņā ar nozieguma vietas izpētes eksperta atskaiti, tās ved no Koponenu piekrastes uz divsimt metru attālo ātrslidošanas trasi uz ledus.

“Te jābūt kaut kādam rīkam, kas notur to uz vietas,” Džesika saka, apstādamās piekrastē. Vecākais konstebls Lāse Halvīks ir turpat viņai līdzās. Vīrieša seja ir rāma, it kā viņš būtu guvis pārliecību, ka darba pienākumu pildīšanā nekas dīvaināks vairs nav sagaidāms.

“Rīks?” viņš vaicā, pārmezdams kabatas luktura garo spalu pār plecu.

“Tā Koponens teica. Pretējā gadījumā to nav iespējams uziet.”

“Ko?”

“Otru liki,” Džesika pasaka, ievilkdama plaušās durstīgi auksto gaisu. Džesikas skatiens klimst gar piekrasti, kuras vidū atrodas koka piestātne. Dažu metru attālumā vīd divas sniega cepurēm apsnigušas sarkanas bojas, kuras stāv iesalušas nekustīgi uz vietas. Aizdomās turētā pēdas taisnā līnijā redzamas dienvidu pusē, tad gar piestātni, tad paralēli tai un saskatāmas piekrastē. Turpat desmit metru zigzagā šurpu turpu izstaigāta pati krasta līnija.

“Pagaidiet te,” Džesika saka, uzkāpdama uz ledus. Trīs metru attālumā no krasta redzams četrstūrains laukums ar savanditu sniega kārtu.

“Sasodīts,” Džesika nočukst un piesardzīgi tuvojas kaut kam, kas pēkšņi atgādina slazdu. Tas ir āliņģis, kuru kāds ir meistarīgi nomaskējis. Koponena grāmatā ragana ir noenkurota ledū. Ernes vārdi atbalsojas viņai ausīs.

“Halvīk,” Džesika pasauc, nomezdamās uz jau pakusušā sniega. Ledū izzāģētais laukums nav lielāks par pludmales volejbola bumbu. Džesika dzird vecāko konsteblu tuvojamies, bet nespēj nerīkoties. Viņa mēģina ar pirkstiem ieurbties biezās ledus kārtas un āliņģa apmalē, bet tas jau ir paguvis sasalt.

“Pamēģināsim ar šo,” Halvīks saka, atāķēdams no jostas instrumentu, kas prasmīgās rokās ātri pārtop par duncīti.

Viņš nometas ceļos līdzās Džesikai, ar dažām ātrām kustībām iecērt ledū, un pēc brīža ledus masa izceļas no vietas kā akas vāks.

“Velns parāvis,” Halvlks saka. Viņa vaibstos juceklīgā neticībā ir iezagušās šausmas.

Džesika norij kaklā sakāpušo kamolu un jūt, ka auksti drebuļi pārskrien mugurai. Vecākais konstebls veras ledus klucī, ko tur rokās, un tajā iesalušā plastmasas gabalā, kurā iesieta bieza aukla. Džesikai uznāk nelabums.

“Pasauc puišus palīgā,” viņa klusi noteic. “Mums jādabū tas ārā.”

Halvlks saloka savu darbarīku, piestiprinādams atpakaļ pie jostas un vienlaikus cieši turēdams auklu pirkstos. Tad viņš pieceļas un pasniedz to Džesikai.

“Nāciet kāds talkā!” Džesika dzird viņu sakām. Virve ir slapja un ledaini auksta. Viņa apliek to ap cimdoto plaukstas locītavu un ieskatās āliņģi: ūdens ir melns. Tas atgādina pašu tumsu šķidrā formā. Ar lielu varbūtību kaut kur tur, stindzinoša ūdens dzīlēs, atrodas mirusi sieviete. Viņu un Džesiku šķir vienīgi virve. Tilts starp dzīvi un nāvi. Lai gan Džesikai ir dūnu vējjaka, viņa pēkšņi pamana, ka salst.

“Nu re, dod nu mums,” Halvlks saka, atmodinādams Džesiku no pārdomām. Viņa pasniedz virvi vecākajam konsteblam un redz, ka tā ļaunu vēstoši nospriegojas. Tur patiešām ir līķis. Viņa pieceļas kājās un tikai tagad sajūt, ka uz ledus virsmas cauri plānajai džinsa auduma kārtai ceļi paspējuši sastingt. Halvlks un kāds uniformā tērpts konstebls velk virvi no ūdens. Kabatas lukturi izgaismo operāciju no visām pusēm. Notiekošais atsauc atmiņā murda vilkšanu no ezera. Virve ir gara, vispirms uz ledus nogulst metrs, tad otrs. Visbeidzot uz virsmas iznirst kaut kas tumšs un aļģēm klāts. Sievietes mati ir piķa melni tieši tāpat kā Marijai Koponenai.

XV

Asais vējš liek sniegam sacelties uz ledus virsmas vērpetēs. Džesika vēro, kā maisā ievietoto sievietes ķermeni aiznes nestuvēs uz līķu auto. Viņa uz brīdi aizver nogurušās acis, un tīklenē šķiet iededzinātas tikko redzētās vaļējās brūnās acis un krīta baltā āda.

“Tas tik ir vakars,” Jūsufs nosaka Džesikai aiz muguras, aizdegdams cigareti. Brīvajā laikā otrajā divīzijā florbolu spēlējošais kolēģis smēķē reti, vienīgi īpaša stresa pārņemts.

“Iedod man arī vienu,” Džesika saka, bet Jūsufs noliedzoši papurina galvu ar cigareti lūpās un pamāj uz formās tērptajiem konstebliem, kuri smēķē pie melnās bērtas. Tad viņš ievelk garu dūmu un piedāvā to Džesikai.

“Ak, lai paliek,” viņa nopūšas, iebāzdama rokas dziļi dūnu vējjakas kabatās.

“No Ernes ir ziņas?” Jūsufs vaicā, laizdams no mutes dūmus mazos gredzenos.

“Viņš izvaicā Rodžeru Koponenu. Abi caurskata grāmatu sērijā aprakstītās slepkavības. Slepkavību veidi, vietas...”

“Shiiit. Cik daudz to ir? Proti, slepkavību.”

“Nezinu. Šīs divas ir aprakstītas pirmās grāmatas pirmajā nodaļā.”

“Jēzus,” Jūsufs saka, pavilkdams rāvējslēdzēju augstāk. “Kas tālāk?”

“Erne zvanīs kuru katru brīdi,” Džesika saka un pamāj Jū-sufam, lai viņš pienāktu klāt - nostāk no ziņkārīgiem skatieniem. Lai gan pulkstenis rāda pāri pusnaktij, pusducis policistu dežurē uz ielas un zemes gabalā, lai nozieguma vietā aiz norobežojošās lentes preses pārstāvjiem nepievienotos kāds nepiederošais. Noskaņā ir jūtama spriedze. Vakara gaitā pieredzēto pārsteidzošo notikumu pagriezienu dēļ ikviens no klātesošajiem kļuvis modrs.

“Tagad nav nekā daudz, ko varam darīt lietas labā,” Džesika klusi nosaka, apstādamās pie Koponenu zemes gabala žoga. “Zinām vienīgi to, ka noziedznieks ir ieradies šurp no ātrslidošanas trases puses.”

“Tātad nav iespējams noskaidrot ierašanās virzienu.”

“Ja ne gluži neiespējami, tad velnišķīgi grūti gan. Visu vakaru ir snidzis. Šajā laikā apkopes tehnika izbrauc visu trasi.”

“Vai ātrās palīdzības mediķi teica, ka sieviete noslīkusi

• » vai...

“Tas noskaidrosies visai drīz,” Džesika saka, vērodama, kā dūmi no Jūsufa nāsīm izgaist kodīgi aukstajā gaisā.

“Meklēšanā arī neviens nav izsludināts,” Jūsufs saka, pasle-pus uzmezdams skatienu telefonam.

“Vēl ne. Bet upuris ir rūpīgi izvēlēts. Spriežot pēc izskata, tā varēja būt Marijas Koponenas dvīņumāsa.”

“Vai viņai tāda ir?” saausīdamies Jūsufs pavaicā, un izsmēķis nokrīt zemē.

“Kas? Māsa? Nav gan.”

Helikoptera rotora spārni ducina jau krietni tuvāk. Dže-sika pavēro lepnā savrupnama fasādi un nopūšas. Viņa zina, ko nozīmē izaugt tādā namā, kurā ir tik daudz istabu, ka to tikpat labi varētu noturēt par viesnīciņu. Pēkšņi viņa atceras melnas automašīnas aizmugurējā sēdekļa ādas aromātu, augstu metāla žogu un draudzīgi sveicinošo resno vīrieti, kurš ģērbies kā policists, lai gan strādā apsardzes firmā. Somijā nav tādu barjeru, žogu un apsargu, šeit neviena apdzīvota vieta nav nožogota. Te kurš katrs var piezvanīt pie jebkurām durvīm bez iedzīvošanās nepatikšanās. Kulosāri piekraste ir viens no dārgākajiem dzīvojamajiem rajoniem visā Somijā, bet tik un tā kāds, neviena nemanīts, ir spēris kāju rakstnieka mājā un nogalinājis Mariju Koponenu.

“Džesika?” Jūsufs saka, atsaukdams viņu no pārdomām realitātē. Viņš pamāj ar galvu policistam ceļa otrā pusē, kurš aicina viņus pievienoties. Viņam līdzās stāv stepētā vējjakā ģērbusies veca sieviete.

Viņi ātri dodas pie abiem.

“Kriminālizmeklēšanas virskonsteble Niemi,” Džesika saka, pasniegdama roku pavecajai sievietei, un sajūt viņas trauslos, kaulainos pirkstus savā saujā. Sievietes grumbainie vaibsti ir pigmenta plankumu izraibināti, balss lēnīga, bet skatiens ass. Džesika ievēro, kā mazās acis sāk durstīgi vērot Jūsufu un tajās pazib aizdomu ēna.

“Man žēl, ka iznācu ārā tikai tagad,” sieviete murmina vārgā balsī, tad bažīgi paskatās uz Koponenu namu. “Bet es guļu tik ciešā miegā, ka...”

“Nav par ko atvainoties, cienītā kundze,” Džesika saka. Viņa uzmet skatienu zaļajiem metāla vārtiņiem, aiz tiem -uz stāvo piebraucamo ceļu un brīdi pārdomā, kā sirmgalvei ir izdevies nepaslīdot iztipināt līdz pat ielai. Džesika ļauj sievietei mierīgi sakopot domas. Viņa uzmet aci Jūsufam, kurš izskatās mazliet vīlies. Droši vien ne bez iemesla: vēl pirms brīža pensionāre bija gulējusi ciešā miegā un diez vai būs redzējusi vai dzirdējusi kaut ko nozīmīgu slepkavības laikā.

“Tā nu gan reizi par visām reizēm ir dīvaina lieta,” visbeidzot sieviņa nosaka un parausta biezajā mētelī ieslēptos plecus. Džesikai prātā nāk apaukstējies bruņrupucis. Pēkšņi acis top baiļpilnas.

“Kā tā?” Džesika pavaicā, pienākdama soli tuvāk.

“Jums jānāk man līdzi. Es īsti labi vairs neatceros...” sieviete pasaka, ar žestu aicinādama policistus doties līdzi. Džesika un Jūsufs neizpratnē saskatās, bet tad seko sirmgalvei, kura piesardzīgiem soļiem dodas sava nama virzienā. Jūsuts pamāj kādam patruļas policistam, lai tas paliek uz ielas.

“Varbūt kundzei aizdambējusies izlietne vai...”

“Kuš,” Džesika apsauc Jūsufa čukstus, vienlaikus lēni dodamās augšā pa stāvo priekšdārza celiņu. Vienā lielā zemes gabala malā atrodas izrotāts koka nams, un tā augšējā stāva logā ir iedegta gaisma. Neskatoties uz vakara satraucošajiem notikumiem un stindzinošo salu, vecā sieviete ir atstājusi ārdurvis pusvirus.

“ļums jāuzkāpj te augšā,” sieviete turpina savu sakāmo, viņiem ienākot iekšā. Viņa pakarina savu mēteli un noliedzoši pamāj ar roku, kad Džesika un Jūsufs priekšnamā grasās novilkt sniegā sabristos apavus. Lakotie grīdas dēļi čīkst zem kājām. Priekšnamā uzvēdī vecu guļbaļķu un spēcīga mitruma dvaka.

“Kas tur augšā ir?” visbeidzot Džesika mazliet nepacietīgi vaicā, kad sirmgalve sper soli uz pirmā pakāpiena. Viņa ātrumā prātā pārcilā dažādus variantus, bet nespēj iedomāties, kas no izmeklēšanas viedokļa lietderīgs tur varētu atrasties.

“Jums pašiem tas ir jāredz,” sirmgalve nosvepst un turpina ceļu augšā pa pakāpieniem lēniem, bet izlēmīgiem soļiem. Džesika vēlreiz uzmet skatienu Jūsufam, kurš tikai parausta plecus.

Pakāpieni ved uz gaiteni, kur pie sienām karājas desmitiem melnbaltu portretu. Lielākā daļa no tiem ir grupas foto, kuros redzama pajauna sieviete ar veselu duci bērnu apkārt, un pusaudži veras fotoobjektīvā. Varbūt šī sieviete kādreiz ir bijusi skolotāja.

Gaiteņa galā no pavērtajām durvīm atspīd gaisma. Vecās sievietes vadīti, viņi dodas tās virzienā.

“Te ir mana guļamistaba. Atvainojiet, ka nepaspēju saklāt gultu,” vecā sieviņa nosaka, viņiem pārkāpjot pār slieksni. Džesika saprotoši pasmaida un pārlaiž skatienu telpai. Gulta, spogulis, rakstāmgalds, krēsls, klubkrēsls. Persiešu paklājs, pie griestiem maza lustra. Sirmgalve pieiet pie loga un paliek tur stāvam ar muguru pret viņiem. Džesika paslepus uzmet skatienu pulkstenim. Iespējams, Jūsufam taisnība, varbūt cienījamie gadi ir aptumšojuši sieviņas realitātes izjūtu.

“Jūs, kundze, vēlējāties kaut ko parādīt,” Džesika saka, notraukdama no pieres sniega samitrinātos matus.

“Malkus Maleficarum,” sieviete saka un lēnīgi apgriežas otrādi. Sirmgalves balss ir stindzinoši mehāniska.

“Kā, lūdzu?” Džesika saka, saraukdama pieri un pasperdama dažus soļus dziļāk istabā. Sieviete atkārto divus vārdus, šķiet, latīniski. Vienā acumirklī baismas pārņem istabu. Vārdi veļas sirmgalvei no mutes, it kā lūpas būtu apsēstības vadītas. Sievietes izteiksme vienlaikus ir mulsuma un baiļu pilna. Džesikas pirksti instinktīvi meklē dienesta ieroča maksti. Vienā acumirklī viss ķermenis ir sasprindzis - gatavs ārkārtas situācijai.

“Manā vecumā atmiņa reizēm pieviļ,” vecā sieviete klusi saka. “Bet redze aizvien tāda pati,” viņa turpina, norādīdama uz logu. Džesika un Jūsufs piesardzīgi pieiet pie tā. Viņi stāv uzkalniņa korē uzslietā trīsstāvu koka nama augšējā stāvā, daudz augstāk nekā piekrastes zemes gabalos uzbūvētie nami. Tad Džesika saprot, ka sieviete norāda uz kaut ko tādu, ko viņi no ielas puses nebūtu varējuši ieraudzīt.

“Kas tas, pie velna!”

MALLEUS MALEFICARUM. Lieliem burtiem vārdi izveidoti uz sniega klātā Koponenu nama jumta. Džesika pieliek klausuli pie auss un uzmet aci Jūsufam. Kolēģa vaibstos vēl pirms brīža gruzdējusī izsmiekla grimase ir zudusi. Viņš izskatās tā, it kā būtu redzējis spoku.

XVI

Kriminālizmeklēšanas virskomisārs Erne Miksons atgāžas atzveltnes krēslā un paberzē roku locītavas. Galds ir nokrauts ar visādiem papīriem, kurus viņš, daudz nedomādams, ir izdrukājis. Teksta druskas un attēli, ko viņš atrada internētā ar meklētāja palīdzību. Malleus Maleficarum. Abi vārdi norāda ne vien uz franču black mētai grupu, bet arī uz piecpadsmitajā gadsimtā izdotu grāmatu “Raganu veseris” par raganu medībām. Saskaņā ar “Vikipēdijas” ziņām, inkvi-zitora Heinriha Krāmera apkopotajā apšaubāmas reputācijas rokasgrāmatā ir atrodamas detalizētas norādes, kā jāpratina, jāspīdzina un jāsoda aizdomās turētās raganas. Ātri vien noskaidrojās, ka ir pieejams grāmatas tulkojums, kas tieši tagad atrodas kādā apgādā un tiek gatavots izdošanai.

Pirms brīža Erne pabeidza telefona sarunu, kuras noslēgumā viņa priekšnieks apsolīja rīt no rīta nodrošināt papildspēkus. Uz jumta uzrakstītais teksts ir padarījis slepkavību vēl jo mīklaināku tāpēc, ka Rodžera Koponena grāmatās nekas tāds nav minēts. Tas nozīmē, ka divu sieviešu slepkavība ir notikusi stingrā saskaņā ar Koponena savērpto sižetu, savukārt nozieguma vietā uz savrupnama jumta atveidotais teksts drīzāk liek domāt par pēkšņi prātā ienākušu zobgalību.

Erne dzird pieklusinātu skaņas signālu un uzmet skatienu termometra rādījumam. 37,7. Sasodīts, tas nevar būt. Parasti temperatūras paaugstināšanos pavada karstuma vilnis un nespēks. Šoreiz Erne nemanīja ne vienu, ne otru. Viņš izmisis patausta pieri un iebāž termometru atpakaļ padusē, lai veiktu kontrolmērījumu. Tad viņš iztin no folijas nikotīna košļājamo gumiju. Augļu garša drīz vien zūd, un dedzinoša sajūta izplatās pa aukslējām rīkles galā. Ārā visu vakaru gaudojušais vējš beidzot ir pierimis. Visā ēkas stāvā tieši tagad ir iestājies kaitinošs klusums.

“Džesa,” Erne saka, norīdams svilinošo sajūtu kaklā.

“Vai ir kaut kas jauns?” Telefonā dzirdamā sievietes balss izklausās nogurusi, bet izlēmīga.

“Es tūdaļ vēlreiz aprunāšos ar Koponenu. Nonācām pie secinājuma, ka visprātīgāk tomēr ir nekavējoties atgriezties Helsinkos. Kāds atvedīs viņu no Savonlinnas.”

“Skaidrs.”

“No rīta tiksim pie papildspēkiem,” Erne saka, nojauzdams vecākās konstebles nepacietību. Viņš ir rīkojies pretēji paradumam un piezvanījis savai padotajai, neskatoties uz to, ka nav nekā jauna, ko pastāstīt.

“Labi.”

“Dodieties mājās. Jūs būsiet mums vajadzīgi uzreiz rīt no rīta. Šonakt mēs koncentrēsimies uz pakaļdzīšanos tikai ar patruļām un suņu palīdzību. Mēs dabūsim ciet to sūdabrāli.”

“Tu tam tici?”

“Protams,” Erne pašpārliecināti nosaka un pieķeras kādam no izdrukātajiem, pēc skata viduslaikos tapušajiem zīmējumiem. Tajos redzami pavisam parasti cilvēki, kuri sarunājas ar ragainām būtnēm. Ar velniem, varbūt ar dēmoniem. Cits attēls turpat līdzās ir reālistiskāks: tajā ir redzama sieviete, kura pakārta aiz rokām, potītes ir sasietas kopā. Vīrieši tumšos tērpos skarbu skatienu nopratina sagūstīto. Runa, bez šaubām, ir par kādu patvaļīgu tiesas prāvu. Vai spīdzināšanu. Visādā ziņā sieviete šķiet šausmu pārņemta.

“Ja tu tā saki.” Džesikas balss sasniedz Erni, kamēr viņš ir iegrimis drausmīgo attēlu vērošanā.

“Ko?”

“Mēs dosimies uz brīdi nosnausties.”

“Tiekamies no rīta,” Erne nosaka, iegrimis domās, un dzird, kā Džesika pārtrauc sarunu. Viņš atver datorā fotogrāfijas, kurās redzama Marija Koponena un tā sieviete, kurai nozieguma vietas eksperti bija devuši šaušalīgu, bet trāpīgu iesauku - Ledus Princese. Skaistie, bālie vaibsti izstaro mieru, it kā viņa gulētu simt gadu miegā, gaidot, lai kādu dienu taptu modināta.

Erne paņem no kaudzītes kādu viduslaiku zīmējumu, kur atainots ugunskurs. Pie mieta piesietas sievietes. Gavilējošs cilvēku pūlis. Liesmas. Ciešanas. Tas viss šķiet tik pazīstams: šie paši attēli ir izmantoti arī uz Rodžera Koponena grāmatu vākiem.

Savulaik visos šajos noziegumos tika vainota inkvizīcija, katoļu baznīcas iedibināta institūcija, lai apkarotu ķecerību. Ernem pārskrien drebuļi. Raganu nekad nav bijis, taču tas viss kādreiz ir noticis. Inkvizīcijas dēļ nevainīgas sievietes tika nogalinātas. Un tagad kāds ir ķēries pie šādu drausmīgu noziegumu atkārtošanas. Vai runa ir par sadistu, kas ir atradis saviem varas darbiem piemērotu tēmu, pateicoties viduslaiku mācībai un Rodžera Koponena trilleriem? Vai varbūt noziedznieks ir tik ļoti aizmaldījies savos uzskatos, ka jūtas rīkojamies pareizi un nogalina raganas?

Erne dziļi nopūšas un aizver acis. Termometrs atkal no-pīkstina. 37,7. Šī ziņa vien liek aukstiem sviedriem izspiesties uz deniņiem. Viņš gadiem ilgi, teju uzmācīgas domas vadīts, ir mērījis ķermeņa temperatūru. Kritiskākajos brīžos Erne ir bāzis termometru padusē no divām līdz četrām reizēm stundā un atzīmējis piezīmju blociņā vairāk nekā piecdesmit mērījumus diennaktī. Atskatoties tas ir bijis pilnībā veltīgi. Tagad viņš zina, ka tas ir bijis pilnīgi bezjēdzīgi. Ārsts ir apsolījis piezvanīt rīt un pateikt jaunāko izmeklējumu rezultātus. Zvanīšanas laikam ir atvēlēta vesela darbadiena, it kā tik nopietnā lietā nevarētu vienoties par precīzāku laiku. Velnišķīgie, pārgudrie šarlatāni.

XVII

Jūsufs aptur auto pie Tēles un Muzeja ielas stūra. Pilsētas laternu un mēness apgaismotais Nacionālā muzeja tornis uz melno debesu fona šķiet nereāls, tas atgādina kādu no Go-temas debesskrāpjiem. Gaisā lidinās sniegpārsliņas, tās ir tik mazas kā filtrs, kas bloķē attēla krāsas.

“Atgādini, ka uzreiz no rīta kādam vajadzētu nopratināt Marijas Koponenas darbabiedrus un priekšnieku,” Džesika saka, un Jūsufs piekrītoši pamāj ar galvu.

“Man iebraukt pie tevis no rīta?” Jūsufs vaicā. Automašīnas kondicionētājs pūš salonā karstu gaisu.

“Paldies, nē. Es pati tikšu līdz darbam. Izgulies kārtīgi. Rīt atkal būs gara diena,” Džesika nosaka, uzmezdama aci automašīnas vadības paneļa rādījumam. Trīspadsmit pāri diviem. Viņa atver durvis, un ledaina brāzma ielaužas siltajā automašīnas salonā.

“Tiekamies pārvaldē.”

“Astoņos. Paldies, ka atvedi,” Džesika saka, aizvelk rāvējslēdzēju un izkāpj no mašīnas. Tuvējā pieturvietā stāv taksometrs, lai gan februāra otrdienā šajā nakts stundā klienta uzrašanās ir visai maz ticama.

Džesika noskatās, kā Jūsufa Volkswagen Golf izgriežas uz Mannerheima prospekta un pazūd no redzesloka. Viņa izvelk no kabatas telefonu. Vai Fubu vēl ir nomodā? Džesika jūtas pārgurusi, tomēr apzinās, ka nespēs uzreiz aizmigt. Prātā riņķo domas par Mariju Koponenu un to otru pagaidām nezināmo sievieti, kura tika izvilkta no ledus apakšas. Divas pilnībā atšķirīgas slepkavības. Divas skaistas, tumšmatainas sievietes. Džesika jūt, ka siltums ielīst pirkstos. Asinis riņķo vēnās, viņa saklausa to šalkoņu ausīs. Upuru spēcīgi izteiktā sievišķība ir viņu iespaidojusi: domas par nedzīvām, bet joprojām skaistām sievietēm tieši tagad liek viņai sajusties kā seksuālai būtnei.

“Džesa?” miegaina vīrieša balss pārsteigumā atbild uz zvanu.

“Vai tu... Vai tu guli?”

“Vai es guļu? Velns parāvis! Gatavs tev pakalpot.”

“Es...” Džesika nopūšas, šķērsodama ielu pa gājēju pāreju un joprojām turēdama telefonu pie auss. Vējš purina trosēs iekārtās laternas.

“Viss kārtībā?” Tagad Fubu balss izklausās nopietnāk. Viņš acīmredzami ir sapratis no Džesikas toņa, ka šī nav ierasta saruna.

“Traks vakars.”

“Vai vēlies par to parunāt?”

“Nevaru, pat ja gribētu,” Džesika atbild, izvilkdama savas mājas atslēgu no vējjakas kabatas. Viņa dzird, kā līnijas otrajā galā ar blīkšķi nokrīt tualetes poda vāka riņķis. Viņa gara acīm skata Fubu juceklīgo vecpuiša midzeni, spēj sajust viņa guļamistabas piesmakušos palagus, kas uzvēdī seksa un smaržu aromātu - ne tikai viņas, bet arī kādas citas. Džesika vēlas sajust šī vīrieša ķermeni pret savējo. Vīrieti sevī. Tik spēcīgi un ilgi, līdz viņa vairs nejaudās, līdz brīdim, kad būs tik piekususi, ka miegs pārņems gluži vai nemanot. Viņa vēlas pamosties no rīta un doties projām ar domu, ka vairs nav jāatgriežas tajā dzīvoklī.

“Gribi atnākt šurp?” pēc klusuma mirkļa Fubu vaicā.

“Varbūt. Bet man jābūt augšā pēc piecām stundām.”

“Mums jau nav jāguļ,” vīrietis nosaka, un Džesika dzird, kā viņš noskalina ūdeni klozetpodā. Viņa nodomā par Fubu, kurš vaļīgās apakšbiksēs nosēdies uz gultas malas. Iztēles radītais tēls ir silts un pietiekami drošs. Bet tad domas aizklīst pie Marijas Koponenas sastingušajiem vaibstiem, pie perfektā kosmētikas slāņa, vakartērpa un nolakotajiem nagiem. Aukstums pārņem viņas ķermeni.

“Varbūt rīt. Jauki, ka atsaucies uz zvanu,” Džesika noteic, atvērdama C kāpņutelpas durvis.

“Anytime, kruķi.”

XVIII

Džesika izkāpj no lifta piektajā stāvā un aizver metāla režģo-tās durvis. Viņa iebāž atslēgu slēdzenē, virs kuras uz misiņa plāksnītes rakstīts “Niemi”.

Viņa dodas iekšā un iededz gaismu vienistabas dzīvokli ar logiem uz iekšpagalmu. Džesika novelk apavus, pakarina vējjaku uz naglas un paņem reklāmas, kuras pastnieks iemetis pa vēstuļu lūku. Viņa stāv istabas vidū ar papīra lapiņām rokā un veras visapkārt.

Dažu vakaru, it īpaši kad jutusies ļoti nogurusi, viņa paliek gulēt tepat, vienistabas dzīvoklīti. Tā ir sava veida lomu spēle -tā, it kā privātmājas pagalmā tiek uzslieta telts, lai visas ērtības bez jebkāda riska uz bridi atstātu aiz sevis. Tomēr kopš pēdējās reizes, kad Džesika bija nakšņojusi te, ir pagājušas vairākas nedēļas. Tovakar Fubu bija zvanījis nakts vidū pilnīgā dzērumā - bet aizvien apburošs - un vēlējās, pēc viņa paša vārdiem, piedāvāt viņai kvēlāko mīlu mūžā. Neskatoties uz plātīzera runām, visa viņa rīcība bija sasniegusi visu laiku viszemāko punktu, un galu galā Džesikai neatlika nekas cits kā uzmest segu pār iemigušo viesi un sakopt atslābušā tvērienā uz grīdas noripojušās vīna glāzes satura pēdas.

Džesika noliek pastu uz galda un saišķī sameklē atslēgu. Pa labi no ieejas dzīvoklī, uzreiz līdzās nišai, atrodas vēl vienas ārdurvis. Nejaušus viesus vienmēr ir uzjautrinājusi doma par divām izejām tik mazā dzīvoklītī.

Džesika atver durvis un zeķēs iziet otrā kāpņu telpā. Tur nav lifta, tikai kāpnes, pa kurām var tikt ne tikai uz zemākajiem stāviem un vēdināšanas balkonu, bet arī uz noliktavu bēniņos. Šajā stāvā ir vēl vienas durvis, un arī uz tām nav iemītnieka vārda. Džesikai nevajag ieslēgt kāpņu telpas apgaismojumu, viņa dzird aiz sevis aizcērtamies vienistabas dzīvokļa durvis. Ar zaļu piekariņu atzīmētā atslēga iegulst slēdzenē. Pa durvju spraugu tumšajā kāpņutelpā atkal ieplūst gaisma.

Džesika ievada signalizācijas kodu. Tad viņa ierastā gaitā dodas cauri garam gaitenim uz plašu telpu, no kuras erkera logiem paveras panorāmiska ainava pāri parkam otrpus Tē-les līcim uz parlamenta ēku un aiz tās - uz spoži apgaismoto Mannerheima prospektu. Dzīvojamās istabas iekārtojumā ir manāms jaunāko interjera dizaina tendenču un senlaicīgu mēbeļu mikslis, kā arī konservatīva un moderna māksla. Aiz diviem dīvāniem gar garu sienu karājas pusducis dekoratīvi ierāmētu gleznu. Par spīti stilu dažādībai, Munsterhjelma, Šjerfbekas un Edelfelta gleznas pastāv līdzās savstarpējā harmonijā.

Džesika iziet cauri dzīvojamajai istabai, paiet garām vītņu kāpnēm, kas ved uz otru stāvu, un apstājas plašā virtuvē. Viņa ieslēdz tējkannu, izvelk no skapja baltu krūzi, noliek to uz galda, tad atbalstās uz virtuves darba virsmas. Poggenpohl.

Virtuve ir precīzi tāda pati kā Koponenu savrupnamā, tikai ar vienu izņēmumu - skapīšu krāsa atšķiras. Ar visām iekārtām un uzstādīšanu pirms trim gadiem tā bija izmaksājusi sešdesmit trīs tūkstošus eiro.

Ūdens pamazām sāk burbuļot hromētajā kannā. Džesika atver uz virtuves darba virsmas gulošā datora vāku, iedrukā paroli un meklētājprogrammā ievada malleus maleficarum. Vēl pirms stundas “Raganu veseris” viņai nebūtu izteicis pilnīgi neko. Ieraudzījusi tekstu uz Koponenu savrupnama jumta, viņa nespēja nociesties, tūdaļ pat neieguglējusi to. Tomēr iedziļināšanās romānā un tā tapšanas vēsturē nav Dže-sikas darbs: Erne nekavējoties bija uzdevis to izpētes vienības “riekstkožiem” Ņinai un Mikaelam, kuri tieši tagad lielā dedzībā rokas cauri ne tikai Koponena rakstu darbiem, bet arī visām citām noderīgām ziņām, kas nakts vidū viņiem ir pieejamas par “Raganu veseri”. Ņina un Mikaels ir nodaļas jaudīgais duets, kuru asais skatiens uz atsevišķām detaļām ir izrādījies noderīgs izmeklēšanas procesā. Džesikai ir tapis zināms, ka viņi tiekas arī brīvajā laikā, lai gan abi to tur noslēpumā. Džesika sajūt dūrienu sirdī. Ņina būtu pelnījusi labāku vīrieti - un draugu.

Džesika uzklikšķina “Vikipēdijas” rakstam angļu valodā. Tas ir daudz plašāks salīdzinājumā ar versiju somu valodā, un tajā ir visvisādi viduslaiku zīmējumi, kas detalizēti ilustrē dažādus nogalināšanas veidus. Viņa rūpīgi pārlasa tekstu, un daži teikumi liek sirdij iepukstēties ar pārsitienu. “Aizdomās turēto bija tiesības spīdzināt, līdz tā atzinās, ka ir ragana.” Džesika zina, ka atzīšanās izspiešana ar garīgas vai fiziskas vardarbības paņēmieniem nav nekāds retums - vēl šobaltdien tā bieži notiek autoritārās valstīs bet apsūdzība raganas statusā kā noziegumā ir absurda pašā būtībā. Cik gan daudziem nevainīgiem cilvēkiem bija jācieš tik drausmīgā veidā tikai tāpēc vien, ka katoļu baznīcas skatījumā viņi bija ķeceri? Kā gan viens nepareizs teikums, ļaunas mēles vai arī piepildījusies laika prognoze kuru katru varēja iemest sārtā, asinskāram pūlim uzgavilējot?

Džesika atver no Ernes saņemto izdruku. Viņa ieraksta meklētājprogrammā Marijas Koponenas darba devēja vārdu un pārlapo uzņēmuma Neurofarm klīniski nevainojamās lappuses. “Neiroleptisku zāļu sastāvdaļu izgatavotājs pēc līguma.” Lai arī ko tas nozīmētu, derētu to pasviest izpētei “urbēju” komandas “propelleram” Rasmusam.

Ūdens kannā sāk burbuļot. Džesika atrauj stiklaino skatienu no datora ekrāna, iemet krūzes dibenā tējas maisiņu un nogremdē to verdošā ūdenī. Krūze pirkstos šķiet karsta un liek pirkstgaliem sastingt. Ir bijuši laiki, kad Džesika ir vēlējusies, lai sastingtu ne tikai pirksti, bet ikviena ķermeņa šūna.

Džesika aizver datora vāku un izberzē acis. Viņa deg vēlmē mesties šīs lietas risināšanā, bet smadzenēm ir nepieciešams atelpas brīdis. Pirkstgalos satvērusi karsto dzērienu, viņa dodas uz dzīvojamo istabu. Tā atgādina muzeju, kuru viņa gadu no gada ir atjauninājusi. Vecais flīģelis ir projām, tas pats attiecas uz kafijas stūrīša mēbeļu komplektu, kas dzimtā pārmantots vesela gadsimta garumā. Tapetes ar liliju rakstu ir devušas vietu gaišpelēkam krāsas slānim. Tomēr dzīvoklis joprojām kaut kādā veidā rada šizofrēnisku iespaidu - itin kā tajā dzīvojošais nespētu apzināties, vai viņam ir trīsdesmit vai astoņdesmit gadu. Jaunais un vecais nav radis savstarpēju saskaņu. Kaut kāda iemesla dēļ pēdējā laikā tas Džesiku ir nomocījis.

Džesikai kļūst auksti, it kā vējš, kas plosās ārā, būtu apmeties pie viņas uz dzīvi. Viņa apjauš, ka nožēlo savu lēmumu nedoties pie Fubu. Dzīvoklis, kurā viņa ir piedzimusi, vienmēr radījis drošības sajūtu. Tas nekad nav šķitis pārāk liels, nomācošs vai vientuļš. Bet nu Džesika ir pārliecināta, ka nespēs iemigt.

XIX

Čuksti. Tie ieskanas nevis tuvumā, bet kaut kur pārāk tālu, lai šķistu reāli. Un tieši tāpēc tie skan tik neparasti. Džesika atver acis. Dzīvojamajā istabā ir tumšs: laika relejs ir izslēdzis televizoru. Digitālais pulkstenis rāda pusčetri. Ārā gaudo vējš, likdams logu rūtīm trīcēt. Tomēr iekšā šķiet smacējoši karsti.

Čuksti. Džesika pieceļas sēdus. “Kas tur ir?” Džesika klusībā saka, lai gan zina, ka tā ir mammas balss: reiz tā ir bijusi skaistākā balss pasaulē. Viņa atceras to kā čukstus pie auss, saules stariem spiežoties cauri aizvērtajiem plakstiem. Viņa atceras gleznās rokas, kas ieceļ viņu klēpī. Sajūt, kā deguni saskaras eskimosu bučā.

Čuksti. Mammai būtu jāzina, ka Džesika ir nomodā. Taču kāpēc viņa čukst? Kas ir, mamma? Bet mamma neatbild, viņa tikai sēž dzīvojamajā istabā pie garā galda ar muguru pret Džesiku. Vai esmu nokavējusi brokastis? Mamma, vai tu esi nikna? Nedusmojies, mamma.

Čuksti. Džesika lēni pieceļas. Kājas šķiet vieglas kā pūciņas. Ceļi ir stabilāki nekā parasti no rītiem. Viņai nekur nesāp. Viņa bez piepūles pieslīd pie virtuves galda.

“Mamma?” Džesika saka, ievērodama, ka nespēj atpazīt pati savu balsi. Tā ir nevis bērna, bet pieaugušā balss. Taču mamma nepagriežas. Viņas melnie mati nogūluši uz kailajiem pleciem. Izskatās, ka mamma grasās doties uz svinībām. Skaistas augstpapēžu laiviņas ir novietotas zem krēsla līdzās kailajām kājām. Viņa ir apvilkusi melnu vakarkleitu, to pašu, kas viņai bija mugurā pirmajā godalgu galā pasākumā.

Čuksti. Džesika pasmaida, saprazdama, ka mamma runā svešā valodā. Džesika runājas ar draugiem angliski, mājās ar mammu - zviedriski un ar tēti - somiski. Bet valoda, kādā mamma no rīta čukst, viņai nav zināma. Viņa nesaprot, ko šie vārdi nozīmē, bet, mammai tos izrunājot, jaušas kaut kas ļaunu vēstoši mehānisks. Izklausās, it kā viņa lasītu kaut ko tieši no papīra, kaut ko tādu, ko pati nesaprot. Pēkšņi Dže-sikas prātā iezogas biedējoša doma. ļa nu figūra, kas sēž ar muguru pret viņu, nemaz nav mamma, lai gan izklausās pēc viņas? Viņa joprojām neredz vaibstus. Pleci ir balti kā krīts. Mēnessgaisma, kas iespīd caur logu, met tiltu pār krēslu, uz kura sēž mamma.

“Mamma?” Džesika klusi saka un dodas pie garā pusdienu galda. Viņa vēlas, lai mamma pagrieztos un sejā atplauktu viņas skaistais smaids, lai viņa paņemtu Džesiku rokās. Viņa vēlas atkal sajusties kā bērns. Viņa vēlas, lai pasaule atkal būtu tāda, kādu to skatīja sešgadīga bērna acis.

No skandām atbalsojas Džona Lenona Imagine. Telpā dvako pēc skābuma, pēc visa tā zaņķa, ko tētis reizēm iegāž izlietnē. Tomēr šorīt tēti nekur nemana.

Čuksti. Vārdu šņākoņa, it kā spiežoties cauri zobu spraugām, tajos ir jaušama apslāpēta agresija. Nu Džesika stāv mammai aiz muguras, viņa pieskaras tās kailajam plecam. Un tad mamma lēni pagriež seju pret viņu. Tā patiešām ir mamma. Bet smaids nav tāds, kādu Džesika bija gaidījusi; tas nav tāds kā mammai tik daudzkārt rītos, modinot viņu. Tas ir jebkas cits, tikai ne priecīgs smaids.

Džesika jūt, ka šausmas pārņem ķermeni, viņa nespēj pakustēties. Džesika cenšas iekliegties, bet spēj izdvest vien elsas. Mamma gurdeni pieceļas no krēsla, kustības ir stīvas un nedabiskas, it kā kāds būtu salauzis ikvienu viņas ķermeņa kauliņu un sanaglojis kopā pa roku galam. Džesika cenšas pakāpties soli atpakaļ, bet pēdas paliek pielipušas pie grīdas. Viņa ir pielīmēta uz vietas.

“Ieskaties spogulī,” mamma pačukst un, rokas pastiepusi, sper soli uz priekšu, pirksti savilkti kā grifa nagi, gatavi ieķerties Džesikai matos.

Vienlaikus Džesika jūt, ka krīt. Pirksti ir satvēruši segu, un dīvāna pārklājs ir mitrs no sviedriem. Dzīvojamajā istabā ir tumšs, laika relejs ir izslēdzis televizoru. Digitālais pulkstenis rāda pusčetri. Ārā gaudo vējš, likdams logu rūtīm trīcēt.

XX

Sieviete vidējos gados stūrainiem sejas pantiem sēž otrpus galdam un kritisku skatienu pēta Džesiku. Pirms brīža Dže-sika ir pateikusi, ka ir ieradusies pēc Kolombano uzaicinājuma.

“Jums ir rezervētas divas biļetes,” sieviete pasaka itāliski.

“Es... Esmu ieradusies viena.”

“Nu protams,” sieviete noteic, samāksloti pasmaidīdama. “Laipni lūdzam.”

Džesika iebāž rokassomiņā ieejas biļeti un programmiņu, dodas tālāk garām biļešu pārdevējai un sajūt pakausī viņas vērtējošo skatienu.

Iekšā ir patīkami vēsi. Telpu grezno rotājumi, atgādinādami baznīcu, bet trūkst jebkādu dievnama rekvizītu un mākslas darbu. Mazā koncertzāle pamazām pildās ar cilvēkiem: vieni ir ģērbušies polo kreklos un šortos, savukārt citi tērpušies itin kā opersvētku pirmizrādē. Telpā ar augstajiem griestiem dažādās valodās atbalsojas vārdu murdoņas simfonija. Koncerta viesu lielākā daļa acīmredzami ir tūristi. Atbilstīgi reklāmai uz ielas biļete maksā tikai dažus desmitniekus, tātad nav runa par sazin kādu pasaules klases priekšnesumu.

Džesika ir apvilkusi tumšzilu kleitu un augstpapēžu kurpes. Viņa apzinās, ka izskatās skaista, bet nav pārliecināta, vai ir uzposusies pasākumam vai vienīgi Kolombano.

Viesnīcas numuriņā, krāsojot skropstas, pēkšņi viņu pārņēma nedrošība. Viņa atkal atcerējās raudošo Kolombano un metāla gredzenu zeltnesī. Tas, ka viņš ir izkārtojis Dže-sikai divas biļetes, norāda, ka viņš neilgojas pēc sabiedrības. Vai ierasties vienatnē šķiet dīvaini, tādā veidā atklājot viņas melus par saviem draugiem? Vai Kolombano pazīs viņu skatītāju rindās? Vai viņš sasveicināsies? Vai abiem būs iespēja pārmīt dažu vārdu pēc koncerta?

Džesika vēlreiz sameklē biļeti un uzmet skatienu zālei. Sēdvietas nav numurētas. Priekšējās rindas jau ir pilnas. Izskatās, ka koncerta apmeklētāju lielākā daļa ir cilvēki gados, bet netrūkst arī kāda jauna pārīša. Džesika nosēžas vidējās ejas malā un ieliek somiņu klēpī. Uz skatuves atrodas četri stīgu instrumenti: kontrabass un čells atbalstīti uz statīva, divas vijoles guļ uz krēsliem.

Džesika sajūt skābumu mutē. Pirms došanās uz koncertu viņa kafejnīcā bija pasūtījusi pudeli dzirkstošā, nobaudījusi divas glāzes un gandrīz pilno pudeli pametusi Venēcijas tumstošajā vakarā. Vēderā dzēriens šķiet silts, un tas nomierina kā uzticama drauga roka ap plecu.

Paiet vēl piecpadsmit minūtes, kamēr pēdējie viesi ir sameklējuši sēdvietas. Skaidri redzams, ka koncerts nav izpārdots līdz pēdējai biļetei: šur un tur pavīd pa brīvam krēslam.

Visbeidzot no atskaņotāja atbalsojas zvana signāls. Lampas mazliet aptumst, un balsu murdoņa pēkšņi pārtrūkst, it kā tiktu izslēgta ar slēdzi. Tad no telpas dziļuma atskan soļi un publika sāk aplaudēt. Garām Džesikai uz skatuvi dodas tumšos uzvalkos svinīgi ģērbti mūziķi - dažāda vecuma vīrieši un sievietes, kas mērķtiecīgi iet katrs uz savu vietu un ķeras klāt sarkanīgajiem koka instrumentiem. To uzskaņošana atbalsojas klusajā zālē. Taču Kolombano uz skatuves nav. Džesika pamet skatienu atpakaļ, bet zāles durvis ir ciet. Kas tie par brīnumiem? Nevar būt, ka viņa nav īstajā vietā, viņas vārds taču bija atrodams sarakstā. Un Kolombano taču sacīja, ka pats uzstāsies.

Džesika izvelk no somiņas programmas lapiņu. Attēlā redzamā koncertzāle ir tāda pati. Arī orķestra kopskats visumā izskatās tāpat kā fotogrāfijā. Kāpēc Kolombano nav ieradies? Vai kaut kas noticis?

Nu instrumenti iegulst mūziķu stingrajā roku tvērienā. Lociņi paceļas gaisā. Mūziķi pamāj ar galvu cits citam. Un tad zirgu astri sāk švīkāt stingri novilktās stīgas: tie prasmīgi tiek vilkti šurpu turpu, panākdami tik dzidru skanējumu, ka Džesikai uzmetas zosāda. Viņa pievēršās programmiņai. J. S. Bach - Air on G String. Melodija ir neparasti skaista, Džesika jūt, ka aizraujas elpa. Viņa aizver acis un savā priekšā ierauga ziediem klātu kapa kopiņu, pati sevi kapavietai līdzās, sajūt sev apkārt stāvošos cilvēkus un Tīnas tantes roku uz pleca. Asaras līst pār vaigiem. Balti puķu pušķi. Tā ir mammas mīļākā krāsa.

Skaņdarbs nevarēja būt garāks par dažām minūtēm, bet Džesikai tas bija elpu aizturēts ceļojums laikā - pagātnē - kā pārāk ātri aizjoņojusi mūžība.

Tad tas ir garām. Cilvēki atkal aplaudē, un paiet kāds bridis, kamēr Džesika spēj sakopot domas un pievienoties pārējiem sajūsmas izrādīšanā. Aplausi uz bridi pierimst un drīz vien atjaunojas. Tad smaidīgs vīrietis ar vijoli rokā paiet viņai garām un dodas uz skatuvi. Kolombano. Viņš ir solists. Viņš ir koncerta zvaigzne.

Džesika pārmet kāju pār kāju un pavelk zemāk kleitas apakšmalu. Pārņem viegluma sajūta. Viņa noliek rokas klēpī un vēro, kā izskatīgais vīrietis kāpj uz skatuves, paliek vijoli zem zoda un pasmaida publikai. Taču galvenokārt Kolombano smaida viņai.

XXI

Sanna Porka satver ciešāk stūri un redz savā priekšā paveramies hipnotisku skatu. Jaudīgo tālo starmešu gaismā virs šosejas virsmas lidinās sniega vērpetes. Staru kūļi izgaismo ne tikai ceļa malās nostumto sniegu, bet arī koku kailos stumbrus, kas slēpj aiz sevis bezgalīgu tumsu. Viņi jau ir braukuši sniegputenī stundu, bet ceļš līdz Helsinkiem bez apstāšanās vēl ir vairāk nekā trīs stundas garš. Erne Miksons pa telefonu bija uzsvēris, ka nekādas steigas nav. Vissvarīgāk, lai Kopo-nens droši tiktu nogādāts līdz Helsinkiem un lai no rīta viņi var mierīgi visu izrunāt.

Sanna paskatās uz navigatoru vadības panelī. Pēc Juvas viņai jāpagriežas uz šoseju numur pieci Miķeli virzienā un no tā jāturpina ceļš caur Lahti uz Helsinkiem. Šoseja pārtop automaģistrālē tikai pie Heinolas. Braukšana nogurumā pa šauro šoseju uzdzen stresu, lai gan satiksmes nav gandrīz nekādas. Pretī ir trāpījies vien kāds kravas auto, un Sannai Porkai nav bijis jāveic neviens apdzīšanas manevrs.

“Sakiet, ja vajag apstāties,” Sanna saka, pavērdamās atpa-kaļskata spogulī. Brauciena laikā viņi nebija pārmijuši ne vārda. Rodžers Koponens tik klusi sēdēja Audi aizmugurējā sēdeklī, ka Sannai pāris reižu bija radušās aizdomas, ka viņš ir iesnaudies. Bet Koponens nebija aizvēris ne acu, vīrieša tukšais skatiens visu laiku bija pavērsts pret meža ainavu, kas atgādina vienmuļu kinolenti. No viesnīcas numuriņa bāra bija paķērusies līdzi kāda mini izmēra alkohola pudelīte.

“Apstāties?” Koponens pārvaicā, pavērsdams skatienu uz priekšējo sēdekli. Sanna saož elpā vieglu viskija dvaku. “Jā, ja vien...”

“Pulkstenis rāda pusdivi naktī. Kāda velna pēc mums būtu jāapstājas?” vīrietis klusi turpina savu sakāmo, paberzēdams pieres grumbas. Sanna Porka brīdi apsver atbildi, tomēr izlemj paklusēt. Pietiks ar to, ka viņa vēlas izrādīt laipnību. Tamlīdzīgā situācijā nav iespējams sagaidīt adekvātu rīcību ne no viena. Vīrietis acīmredzot pārdzīvo šoku: viņš visādā ziņā vēlas ātrāk nokļūt mājās, apsēsties līdzās sievai uz dīvāna un izstāstīt, ka visi pārējie ir jukuši. Bet Marija Kopo-nena ir mirusi. Tagad Sanna Porka zina, par ko Koponens un viņas kolēģi runā, viņa ir ieskatījusies Ernes Miksona atsūtītajā failā. Eiforiskā grimasē sastingušie sievietes vaibsti ir ieēdušies viņai acu tīklenē. Viņa spēj iztēloties tos mašīnas starmešu gaismā dzirksteļojošajās sniegpārsliņās.

“Atvainojiet,” Rodžers Koponens saka nopūzdamies. Korķis ar vītni nočirkst vīrieša rokās. Sanna atgūstas no iztēles ainām. Ar radzēm aprīkotā auto ātruma mērītājs rāda mazliet pāri simtam, tātad pārsniedz ātruma ierobežojumu, un visādi citādi tas ir nepiemērots valdošajiem braukšanas apstākļiem.

“Es nevēlos būt rupjš,” viņš turpina nogurušā balsī, tad pieliek pudelīti pie lūpām. Sanna nesaprot, vai šobrīd Ko-ponena žūpošana ir vēlama. No otras puses, tādējādi viņš nomierināsies, varbūt tas pat palīdzēs iemigt uz mirkli. Mik-sona norādēs nebija nekādu īpašu prasību, tikai nogādāt Ko-ponenu viņa paša mašīnā uz Pasilas policijas pārvaldi.

“Viss kārtībā,” Sanna nosaka, ātri pamezdama skatienu pār plecu. Viņa nespēj tumsā saskatīt Rodžera Koponena vaibstus aizmugurējā sēdeklī, bet pieņem, ka viņa izteiksme ir samiernieciska.

Sanna noņem kāju no gāzes pedāļa. Zem auto pārsega murrājošais V6 samazina apgriezienus. Pirksti glāsta stūres apstrādātās ādas pārvalku. Grezns auto. Varbūt kādu dienu arī viņa varēs atļauties kaut ko tādu, ko pati vēlas, nevis to, kas viņai ir nepieciešams.

“Būsim Helsinkos labākajā gadījumā puspiecos,” Sanna saka, pabīdīdama ar mēles galiņu nikotīna spilventiņu aiz virslūpas. Viņas pasažieris neatbild, bet Sanna pamana, ka viņš ir atgāzis galvu uz pakauša balsta.

Sanna nav bijusi Helsinkos veselu mūžību, un arī šoreiz viņai nebija nolūka uzkavēties Pasilā ne mirkli ilgāk par nepieciešamo. Katrā ziņā kalendārā bija atzīmēta dežūra, un ir pilnībā vienalga, kur šis darbalaiks jāpavada - policijas pārvaldē Savonlinnā vai uz ceļa, vedot atraitņos palikušu bestselleru rakstnieku. Turklāt reta ir tā iespēja tikt pie tikko ražota luksusa auto stūres.

“Vai esat lasījusi manas grāmatas?”

“Nē,” Sanna ātri atbild. Skaidrošanās šķistu dīvaina.

Rodžers Koponens dziļi nopūšas.

“Tajās ir pavisam drūmas lietas... Ja visu to... Dievs pa-sarg’, negribas pat domāt.”

“Varēsiet izrunāties par to Pasilas policijas pārvaldē,” Sanna mierīgi nosaka. Paiet labs klusuma brīdis. Tad viņa dzird, ka vīrietis aizmugurējā sēdekli sāk šņukstēt. Sanna nesaprot, vai pēkšņais emociju izvirdums ir saistīts ar to, ka beidzot rakstnieka prātā ir konkretizējusies doma par sievas nāvi, vai viņš pārdomā tās drausmas, ko paša iztēle ir apkopojusi grāmatas vākos. Šaušalīgās fantāzijas, kas ir iedvesmojušas kādu garīgi slimo nogalināt viņa sievu. Sanna vēlas pateikt kaut ko mierinošu, bet nekas piemērots nenāk prātā. Viss jau reiz ir pateikts. Attālums līdz aizmugurējam sēdeklim šķiet garāks par gaismas gadu.

Garām aiztraucas kravas mašīna ar piekabi. Smagā braucamrīka radītās gaisa straumes iespaidā Audi sašūpojas. Sniegs kūleņo pa asfaltu un tad uzjundī vērpetes. Vienlaikus Sanna atpakaļskata spogulī ierauga, ka parādās spilgta gaisma.

XXII

Viskijs dedzina kaklā, bet nestindzina. Ne pietiekamā mērā. Policiste, kura vada mašīnu, ir pievērsusi skatienu ceļam. Ro-džers Koponens sajūt, ka asinis plūst pa vēnām verdoši karstas un tad izsīkst, padarīdamas pirkstgalus ledus aukstus. Aiz loga skrien vienmuļa meža ainava, sniegoto egļu absolūtā apnicība uzdzen nelabumu. Viņš deg vēlmē pieņemt policistes piedāvājumu apturēt mašīnu ceļmalā. Viņš vēlas mesties mežā, ienirt koku biezoknī un kā ūdensputns iegrimt bagātīgi noaugušā dīķī. Viņš vēlas nozust šajā neko neizsakošajā purvājā, pieplakt zemei, ierakties sniegā. Viņš vēlas laisties ziemas miegā kā lācis bez rūpestiem par nākamo pavasari.

Tā ir viņa vaina. Viņš ir nogalinājis Mariju. Šī doma viņā kaut ko iekustina. Viņš jūt, ka asaras rit pa vaigiem un lūpas savērpjas neremdināmās raudās. Viņam ir viss, ko viņš vēlējies, - literāri panākumi un skaista sieva, kura gaida viņu lielā savrupnamā jūras krastā. Bet nu viss šķiet galīgs, liekas, viņš dzīvojis un rakstījis tikai Marijai, dzīvojis tikai caur viņas attieksmi, saskatījis sevi no šīs sievietes perspektīvas. Sajūsminājies par sevi tikai no tā skatpunkta, kur attiecīgajā brīdī bija atradusies Marija. Nu Marijas vairs nav. Uz visiem laikiem.

Vai viņš ir mīlējis šo sievieti? Iespējams. Visādā ziņā - savā veidā. Viņš bija gatavs gādāt, lai Marijai nekā netrūktu. Vai tā bija mīlestība, vai varbūt Rodžers ir tikai tīrījis savu akvāriju un gādājis, lai zivtiņa būtu paēdusi? Viņš nezina atbildi, un tas liek viņam sajust žņaudzošu vainas apziņu. Tagad par vēlu izzināt patiesību, zaudētā laime zeltis viņa atmiņas uz mūžīgiem laikiem.

Garām pabrauc liels kravas auto. Mašīna sazvārojas. Automātiskie vējstikla tīrītāji brīdi pavēzējas kā publikas rokas koncertā. Automašīna ir tikai sešas nedēļas veca. Drīzāk jauna. Viss līdz katrai niecīgākajai papildaprīkojuma detaļai un ādas pārvalkiem ir rūpīgi izvēlēts jau pagājušajā gadā. Tomēr auto vairs nesmaržo kā tikko pirkts. Tas dvako pēc nāves. Tas atgādina 340 zirgspēku līķratus.

“Sasodīts, tālie ieslēgti.”

“Kas?” Rodžers iešņukstēdamies pieliek pudelīti pie lūpām.

Policiste pamet skatienu atpakaļskata spogulī. Pa automašīnas aizmugurējo logu tagad atspīd spoža gaisma.

“Mašīnai aiz mums ir ieslēgti tālie uguņi,” policiste atkārto, pavirzīdama atpakaļskata spoguli zemāk.

Rodžers noslauka acs kaktiņu ar piedurkni, pamet skatienu pār plecu un uzreiz apžilbst.

“Velns parāvis...” Rodžers nošļupst, ātri pagriezdams galvu atpakaļ. Tomēr viņš pagūst ievērot, ka automašīna brauc tikai dažu desmitu metru attālumā no viņiem.

Pēc brīža auto starmeši satumst.

“Tagad tas apdzīs,” policiste klusi nosaka. Abas rokas cieši satvērušas stūri.

Rodžers skatās uz auto, kas piebrauc viņiem līdzās. Policiste ir samazinājusi ātrumu zem astoņdesmit kilometriem stundā, bet apdzīšanas manevrs neseko. Viņš redz apvidus auto motora pārsegu, kas slīd uz priekšu vienādā intervālā ar Audi aizmugurējo logu.

“Kas, pie velna, notiek?” Policiste skarbi paskatās ārā pa logu. Uz priekšējā sēdekļa guļ ar auto strāvas tīklu savienota zila bākuguns, kuru policiste drošības pēc bija paņēmusi līdzi. Tiklīdz bākuguns tiks ieslēgta, lidzās braucošajai mašīnai joki beigsies, tā īsti nemaz nesākušies.

Rodžers uzmet skatienu vadības panelim: auto ātrums tagad ir nokrities līdz septiņdesmit. Taču mašina neatstājas kā ēna, tā turpina braukt līdzās kā blakusvāģis. Priekšā vientulīgi tukšs paveras taisns ceļa posms.

Policistes pirksti taustās pēc portatīvās bākuguns ierīces. Viņa uzliek to uz vadības paneļa un pieslēdz strāvai. Zilā gaismas strēle laiza līdzās sekojošās mašīnas logus. Tad apvidus auto aizmugurējais logs paveras. Iesāktā viskija pudelīte izslīd Rodžeram no pirkstiem. Viņš pazīst pavīdējušo kalsno seju un atceras, ka tās vidū rēgojas melnas lūpas un ka tās izdveš teikumu: “Vai jūs baidāties no tā, ko rakstāt?”

XXIII

Telefona signāls ielaužas sapnī. Paiet kāds bridis, pirms Erne Miksons uzslienas augšā no padiluša ādas dīvāna un apsēžas. Ventilators pūš viņam sejā aukstu gaisu, un sprands sāp. Nu, protams, ķermeņa temperatūra atkal ir paaugstinājusies. Telefona ekrānā mirgo Sannas Porkas numurs. Pulkstenis rāda ceturksni pāri trijiem. Atvērtā plānojuma birojs ir tukšs.

“Hallo?” Balss aizsmok, un uzmācas klepus.

“Respice in speculo resplendent,” sievietes balss nosaka. Izklausās pēc Sannas Porkas, bet balss ir gausa un trīcoša.

“Kas?”

Iestājas klusums. Fonā dzirdama šalkoņa. Sieviete šņukst. Erne cenšas aptvert dzirdēto, bet domas pēc miega juceklīgas.

“Sanna Porka?”

“Respice in speculo resplendent.”

“Nesaprotu,” Erne nomurmina, pieceldamies kājās. Viņš ir pārāk apstulbis, lai aptvertu notiekošo. “Kas noticis?” viņš vaicā, sažņaugdams telefonu vēl ciešāk. “Kur ir Koponens?”

Tad atskan kliedziens. Visbeidzot savienojums pārtrūkst. Erne brīdi pavēro telefona ekrānu un iepriekšējo zvanu arhīvā sameklē Sannas numuru.

“Jūsu izvēlētais numurs šobrīd nav sasniedzams.”

Sasodīts. Pirms dažām stundām Erne bija saglabājis ari Rodžera Koponena telefona numuru, bet ari viņš nav sasniedzams. Kaut kas ir pamatīgi nogājis greizi. Erne nikni paberzē seju un dodas uz biroju. Viņš sameklē telefona izvēlnē nākamo numuru un piespiež zvana ikonu.

“Dežurants Savonlinnas policijas pārvaldē...” ņemot vērā pulksteņa laiku, atbildējušā vīrieša balss izklausās lietišķa.

“Miksons. Helsinku kriminālizmeklēšanas nodaļa. Cikos Porka un Koponens izbrauca no Savonlinnas?”

“Mirklīti...”

“Cikos viņi devās ceļā uz Helsinkiem?” Erne neatlaižas un dzird, kā pirksti metas pie tastatūras. Aizrit desmit mokoši garas sekundes.

“Saskaņā ar braucienu grafiku abi ir devušies projām no pārvaldes 01.03. Bet vai viņiem nebija jābrauc ar tā rakstnieka automašīnu?”

“Jā. Kāpēc vaicājat?”

“Kā noprotu, viņiem vēl vajadzēja iegriezties viesnīcas autostāvvietā, tāpēc būs vēl kāds brīdis pirms došanās ceļā,” dežurants pasaka un apklust. Erne sēž pie datora, taustīdams pie kakla pulsu.

“Vai Sanna Porka neatbild uz zvanu?” dežurants vaicā.

“Nē.”

“Nu bet... ja uz ceļa kaut kas būtu noticis, mums noteikti būtu pienākusi ziņa par...”

“Tikai tad, ja runa ir par ceļu satiksmes negadījumu.”

“Kas vēl...”

“Paziņojiet man tūdaļ pat, ja kaut ko uzzināt,” Erne saka un pārtrauc sarunu. Viņš dzird asinis šalcam ausīs. Kailie bērza zari skrāpējas gar loga rūti.

Erne atver ceļu karti datora ekrānā. Vai Porka un Kopo-nens vispār ir devušies uz Helsinkiem? 01.03 plus pārdesmit minūšu... Labākajā gadījumā viņi būtu varējuši atrasties ceļā vien dažas stundas... Erne ar kursoru zīmē maršrutu no Sa-vonlinnas viesnīcas Šokos un aptur to starp Miķeli un Hei-nolu.

“Sasodīts. Sasodīts,” Erne nočukst un iekšējās lietošanas sarakstā sameklē teleoperatoru dienesta numuru. Viņš vēlreiz paceļ telefonu pie auss, vienlaikus cenzdamies atcerēties, ko Sanna Porka vēl pirms brīža bija teikusi pa telefonu. Res-pis... velns un elle. Šie vārdi no sākta gala neizteica viņam pilnīgi neko.

Teleoperatoru nakts dežurants atbild uz zvanu, bet Erne kavējas ar sakāmo, nespēdams noformulēt savu vajadzību. Viņu pāršalc auksts vilnis. Sannas Porkas teiktais bija latīniski.

XXIV

Džesika sēž uz dīvāna malas un skatās uz ēdamgaldu. Viņa ir iedegusi stāvlampu līdzās dīvānam, tāpēc ka tieši tagad tumsa ir pārtapusi par manēžu iztēles auļiem.

Džesika neatceras līdz šim pieredzējusi neko tamlīdzīgu. Nekad līdzšinējie sapņi nav šķituši tik reālistiski.

Šajā izmeklēšanas lietā ir kaut kas neparasts. Iespējams, kroplā nozieguma īstenošanas veida dēļ vai varbūt tādēļ, ka viņa ir vairāk nobijusies nekā apzinās, jo iepriekšējā vakarā nozieguma vietā ir sastapusies aci pret aci ar slepkavu. Iespējams, runa ir gan par vienu, gan otru.

Džesika iztaisno ceļus un pieceļas kājās. Locītavas sāp, gūžā sajūtams smeldzīgs dūriens. Reizēm viņa ir apdomājusi, ko vēl darīt, lai atbrīvotos no sāpēm, bet tās reti ir tik spēcīgas, lai saņemtos doties uz poliklīnikas reģistratūru. Sāpes ir pavadījušas Džesiku jau tik ilgi, ka tās pārtapušas par daļu no viņas pašas ķermeņa. Tās ir ķermeņa atmiņas, kuras viņa tam nevēlas atņemt. Galva jau sen ir izdarījusi secinājumus par notikušo, bet viņa vēlas dot savam ķermenim tik daudz laika, cik tam nepieciešams. Viņa jūtas tam parādā.

Džesika paiet garām krēslam, uz kura sapnī bija sēdējusi viņas mamma. Viņa pamet skatienu ar acs kaktiņu uz to un uz mirkli atgriežas tajā mokošajā murgā - atceras sievieti, kura atgādināja viņas mammu, bet nebija mamma. Ieskaties spogulī.

Parkets čīkst zem kājām. Džesika apstājas pie virtuves durvīm un sajūt vēderu saraujamies čokurā. Kas... Vienā acumirklī ķermenī ielīst adrenalīns. Pār virtuves saliņas augstā bāra krēsla atzveltni ir pārmests melns peldmētelis. Tieši tur, kur viņa bija atstājusi to pēc dušas. Virtuvē neviena nav. Tikai peldmētelis, kas atbilstīgos apstākļos tumsā ir rosinājis trāpīgu optisku ilūziju. Džesika saritina to murskulī un nomet uz galda. Viņa sadzird savu smago elpu.

Elektriskā tējkanna ir klikšķi ieslēdzas. Radio pulkstenis rāda 03.46. Viņai jāspēj nosnausties vēl kaut mirkli, pretējā gadījumā nākamā diena ievilksies pārāk gara.

Džesikas skatiens aizslīd līdz logam, un viņa ierauga gaismas pielieto virtuvi un sevi tās vidū treniņbiksēs un T kreklā. Melnie mati ir sasieti zirgastē. Vaibstus ir grūti izšķirt. Ieskaties spogulī.

Sapnī redzētā Marija Koponena sēdēja Džesikas virtuvē tieši tādā pašā pozā un tādās pašās drēbēs kā nozieguma vietā. Bet vaibsti atgādināja mammu. Džesika nekad nav pūlējusies izprast sapņu nozīmi, lai gan terapijā viņai reizumis nācās pievērsties sapņu skaidrošanai. Tomēr viņa nespēj nedomāt, ka tam, ko mamma teica sapnī, ir kaut kāda dziļāka nozīme.

Vēderā sāk rūkt. Džesika nav ēdusi neko kopš vakardienas vēlajām pusdienām. Viņa satver no groza maisiņu ar maizi, ieliek tosterā divas šķēles un uzgriež slēdzi uz pilnu jaudu, jo nespēj gaidīt nevienu lieku sekundi. Ūdens burbuļo tējkannā. Dators joprojām guļ virtuvē uz darba virsmas. Džesika izņem no skapīša tīru krūzi un ielej tējai ūdeni. Treniņbikšu kabatā sāk vibrēt telefons. Džesika jūt, ka pulss paātrinās. Erne nezvanītu nakts vidū, ja situācija nebūtu ārkārtīgi nopietna.

“Hallo?”

“Esi nomodā.”

“Tieši tā”

“Piedod. Ar iepriekš teikto es tiešām biju domājis, lai jūs atpūšaties...”

“Kas noticis?”

“Mums ir vēl divi līķi.”

“Okei,” Džesika noteic modrā balsi, ievērodama, ka Ernes jaunumi, neskatoties uz to šausminošo saturu, viņu nepārsteidz. Kaut kas tamlīdzīgs jau bija gaidāms. Džesika bridi valdās, dodama Ernem laiku formulēt sakāmo. Klausulē ilgstoši dzirdama vienīgi smaga elpošana.

“Piezvani Jūsufam, lai paķer tevi līdzi,” visbeidzot Erne saka.

Džesika dodas pie virtuves loga. Soli pa solim viņas atspulgs iegūst aizvien skaidrākas aprises, tas top aizvien pazīstamāks. Džesika jūt dīvainu atvieglojumu, it kā viņa būtu baiļojusies, ka logs atklās kaut ko tādu, ko viņa nevēlas redzēt.

“Erne?” viņa visbeidzot saka. “Kas ir noticis?”

“Līķi tika atrasti mežā pie Juvas netālu no Salajervi ezera. Sešdesmit kilometrus uz rietumiem no Savonlinnas.”

“No Savonlinnas...” Džesika klusi saka, ar pirkstiem pieskardamās logam. Tā rūts ir auksta, un šķiet, it kā ledainais, griezīgais vējš vienlaikus ir iekļuvis viņas ķermenī. Viņa klusēdama klausās Ernes vārdos, lai gan jau zina, ko viņš grasās teikt. Pamests Koponena Audi. Komisāres mobilais telefons, dīvainu vārdu virknējums. Visbeidzot Erne dramatiski nopūšas:

“Mums ir dibināts pamats pieņemt, ka līķi ir...”

“Pieņemt? Vai tad...”

“Džesika. Līķus nav viegli identificēt. Tie ir sadedzināti.”

“Ak die...”

Vienlaikus virtuvē atbalsojas īss klikšķis un Džesikas sirds salecas.

Telefons nokrīt uz flīzētās grīdas.

Virtuvē sāk smirdēt pēc deguma. Džesika blenž uz tosteru, kas izspļāvis no savām iekšām divas melnas maizes šķēlītes.

XXV

Sanāksmju telpa smird pēc izsmēķiem, lai gan pēdējo reizi tur drīkstēja ievilkt dūmu kaut kad gadsimta sākumā. Agrs rīts, vējš ir norimis, bet ārā joprojām valda tumsa. Pa logu paveras skats uz milzīgu būvlaukumu, kas izpleties gar dzelzceļa sliedēm, - tas ir tukšs, neskatoties uz spilgto apgaismojumu. Augstie ceļamkrāni slejas pret debesīm kā stāvus iemiguši dinozauri.

Džesika apņem pirkstus ap tējas krūzi un pieliek to pie lūpām. Līdzās viņai ir visa pārējā izmeklēšanas grupa, izņemot Erni: Jūsufs, Ņina, Mikaels un Rasmuss, no kura, kā ierasts, uzvēdī sviedru smaka. Pārvaldē klejo joks, ka Ras-musa dezodorants ir visdraņķīgākais visā pasaules vēsturē, jo allaž pieviļ. Gluži neaptverami, ka tas, ko ļaunas mēles kulsta, vēl nav nonācis viņam ausīs, jo, ja tā būtu noticis, viņš varbūt darītu kaut ko lietas labā. Rasmuss Susikoski, vienā vecumā ar Džesiku gandrīz līdz dienas precizitātei, pēc izglītības ir jurists un nevienu dienu nav nodarbojies ar praktisku nozieguma izmeklēšanu. Taču, pateicoties vērtīgiem novērojumiem un enciklopēdiskām zināšanām, viņš ne vienā vien izmeklēšanā ir izrādījies zelta vērts.

Ņina Ruska iegrimusi klikšķina telefonā, un šķiet, ka tikai pēc ziņas nosūtīšanas ir atgriezusies Pasilas policijas pārvaldes askētiskajā sanāksmju telpā - realitātē, kas ir drausmīgāka par izdomāto pasauli. Ņinai ir četrdesmit, robusti vaibsti un seja vienos vasarraibumos, viņa ir sieviete, kura vienmēr izskatās skaista, pat neņemot vērā, ka aizvien ir ģērbusies džinsos un jakā ar kapuci. Viņai līdzās sēdošais Mi-kaels Kāriniemi nikni maļ košļājamo gumiju. Miks ir tādā pašā vecumā kā Ņina, vīrietis, kurš pamazām padevies cīņā ar plikgalvību; viņa pletkrekli ir pārsteidzoši labi izgludināti. Viņš paskatās uz Džesiku, saraucis uzacis, bet viņa strauji novērš skatienu.

“Labrīt,” Erne saka, aizvērdams aiz sevis durvis. Pārējie pieci nomurmina kaut ko atbildei.

“Preses brīfings sāksies astoņos. Līdz tam mums vismaz jāieskicē sākotnējās izpētes versijas,” Erne turpina, ar tālvadības pulti ieslēgdams videoprojektoru. Telpu piepilda pie griestiem piekārtās iekārtas smalkā dūkoņa.

“Sāc tu, Rase,” atslīgdams krēslā, Erne nosaka. Pēc sviedriem smakojošais vīrietis nokremšļodamies atgūst balsi un piebiksta ar rādītājpirkstu brilles tuvāk pierei. Tad viņš uzmet skatienu pārējiem un, mazliet stomīdamies, sāk runāt:

“Mēs esam izlasījuši visu Koponena triloģiju un ķērušies klāt pa otram lāgam, jo varbūt pirmajā reizē kaut kas palicis nepamanīts. Kopā saskaitījām astoņas slepkavības, no kurām septiņas var uzskatīt par rituālām nonāvēšanām. Katrai ar izmeklēšanu saistītajai slepkavībai atrodams ekvivalents Koponena grāmatās.”

Rasmusa vārdi izlādē telpā samilzušo spriedzi: tie apstiprina to, ko visi dziļākajā būtībā jau apzinājās.

“Vai grāmatā aprakstītie noziegumi notiek tieši tādā pašā secībā?” sakrustodams rokas pār krūtīm, Erne pārsteidzoši mierīgā balsī pavaicā. Džesika uzmet aci priekšniekam un tad pievērš skatienu līdzās sēdošajam Ramusam.

“Nē,” viņš turpina, nervozi aptaustīdams briļļu rāmīšus. “Slepkavības ir īstenotas atšķirīgā secībā, nekā grāmatā aprakstīts. Pareizāk sakot, pirmās divas ir tādā pašā secībā, bet, ja rīta stundā notikušo slepkavību vēlamies uzskatīt par sadedzināšanu uz sārta... Te jums visiem pa kopijai...”

Rasmuss noliek galda vidū plānu papīra kaudzīti, un acumirklī katram tiek pa vienam eksemplāram. Džesika caurskata sarakstu un sarauc uzacis.

Rodžera Koponena grāmatu sērijā “Raganu medības” aprakstītās slepkavības:

Pirmā grāmata:

Sieviete, noslīcināta (zem ledus).

Sieviete, noindēta (tieši tāpat kā Marijas Koponenas līķis).

Vīrietis, nomētāts ar akmeņiem.

Otrā grāmata:

Vīrietis, nogalināts ar dunci.

Vīrietis, sadedzināts uz sārta.

Trešā grāmata:

Sieviete, sašķaidīta (pamazām zem akmeņu svara).

Sieviete, sadedzināta uz sārta.

“Acumirkli,” Erne saka, paceldams skatienu no papīra lapiņas. “Vai Marijas Koponenas nāves cēlonis ir apstiprināts kā noindēšana?”

“Cik man zināms, nē,” Rasmuss ātri atbild, balss skan nedroši. “Bet visādi citādi slepkavības saskan ar grāmatā aprakstīto. Un upuri pilnībā atbilst aprakstam... Tumšmatainas, skaistas.”

“Labi,” Erne saka, pietuvinādams izdruku acīm.

“Un kā ar to divu sadedzināšanu uz sārta...” Jūsufs ierunājas, un Erne gaidpilni pamāj ar galvu. Uz brīdi telpā iestājas nāves klusums, šķiet, visi pārlasa tekstu vēlreiz un vēlreiz. Džesika iemalko mežrozīšu tēju. Garšo pēc metāla.

“Ja pieņemam, ka noziedznieks vai noziedznieki grasās iziet cauri visam sarakstam, varam gatavoties vēl trim slepkavībām.”

“Noziedznieki?” Ņina pārvaicā, vienlaikus pierakstīdama kaut ko uz papīra izdrukas augšējās malas. Mikaels paskatās uz Ņinu un tad uz tikko uzkricelēto ziņu. Džesika uzmet aci abiem, brīdi aizdomādamās, vai Ņina pierakstīja kaut ko, lai neaizmirstu, vai runa ir par ziņu Mikam. Tomēr abu sejas ir nopietnas.

“Acīmredzot Juvā ir darbojies cits slepkavotājs, nevis tas, kurš aizlavījās no Koponena mājas,” Erne nosaka, aizvirzīdams sāņus videoprojektora raidīto zilo četrstūri. “Tomēr tas nebūt nav pašsaprotami. Noziedznieks Kulosāri aizlaidās no nozieguma vietas pulksten 23.04. Sanna Porka piezvanīja man no Juvas 03.15. Ja noziedznieks tūdaļ pat būtu ielēcis mašīnā Kulosāri un devies uz Savonlinnu, neskatoties uz pagājušās nakts nelabvēlīgajiem laikapstākļiem, viņš būtu varējis paspēt līdz Juvas apkaimei un uzglūnēt Koponena automašīnai.”

“Iespējams, došanās ārpus pilsētas no noziedznieka viedokļa arī visādi citādi bija prātīgs lēmums,” Jūsufs saka mazliet aizsmakušā balsī.

“Tomēr man šķiet, ka tas nevar būt viens un tas pats cilvēks.”

“Kāpēc?”

“Tāpēc, ka šajā teorijā ir viena pamatproblēma. Kā slepkava būtu varējis zināt, ka Koponens tiks vests uz Helsinkiem? Un turklāt cikos tas notiks?” Erne saka, paskatīdamies uz Jūsufu, kurš domīgi pakrata galvu.

“Grūti noticēt, ka viņš būtu uz labu laimi devies ceļā bez precīza plāna, pie Juvas atpazinis pretimbraucošo Audi un sācis pakaļdzīšanos. Turklāt pagājušajā naktī tur bija pamatīgs sniegputenis. Redzamība droši vien bija galīgā pakaļā,” Erne turpina un atkal apsēžas.

“Tomēr atradās kāds, kurš iekūra ugunskuru mežā,” skatienu papīra lapai piekalusi, Džesika klusi nosaka. Neviens neiesmejas. Protams, tas arī nebija domāts kā joks. Uz ielas atskan sirēna. Džesika atceras Fubu, kurš vienmēr satraucas, padzirdot ārkārtas dienestu sirēnu skaņu. Vīrieti var izcelt no Helsinku austrumdaļas, bet Helsinku austrumdaļu nevar izcelt no vīrieša.

“Visticamāk, kāds viņiem sekoja no Savonlinnas. Kāds, kurš bija pilnībā informēts par visām viņu darbībām. Lēmums doties uz Helsinkiem tika pieņemts tikai ap pusnakti,”

Erne saka, un viņa ādamābols notrīs - Džesika labi pazīst šo kustību. Tas bija Ernes lēmums. Vēlāk varēs prātuļot, ka Ko-ponenam mājupceļā vajadzēja nodrošināt kārtīgu apsardzi. Erne laikam vaino sevi notikušajā, vismaz neapzināti.

“Taču te ir vēl kāds uzmanības vērts fakts,” Erne turpina drūmā balsī. “Vispirmām kārtām Sannai Porkai līdzi bija dienesta ierocis. Neskatoties uz to, viņa nebija spējīga aizstāvēties pret uzbrucējiem. Kāpēc? Vai uzbrucēji arī bija bruņoti? Varbūt pat ar šaujamieročiem.”

Ja neskaita projektora dūkoņu, telpā ir iestājies pilnīgs klusums. Arī Mikaela žokļi uz brīdi ir aprimuši.

“No otras puses,” Erne turpina, saraukdams uzacis, it kā domu formulēšana radītu viņam sāpes. “Koponena mašīna bez skrambas ir atrasta nozieguma vietā. Tātad nav bijis sadursmes, un tā nav arī nostumta no ceļa. Tātad Porka ir nobraukusi uz meža ceļu, vai arī automašīnu vadījis kāds cits. Kurš? Un visbeidzot nozieguma vietā ir atrasti tikai viena veida apavu nospiedumi. Citiem vārdiem, ja noziedznieku ir bijis vairāk par vienu, tie visi ir valkājuši četrdesmit piektā numura desantnieku zābakus no viena iepakojuma. Uz vietas ir tik daudz pēdu nospiedumu, ka iesaistīto varētu būt vairāk par vienu.”

“Bet pēdas, kas tika atrastas Kulosāri...”

“Precīzi tādas pašas. Bet, kā jau minēju, manuprāt, tie ir dažādi noziedznieki.”

“Acumirkli,” Mikaels iejaucas, pakasīdams galvvidu. “Vairāki noziedznieki Juvā. Kā arī vīrietis Kulosāri. Vai varam pieņemt, ka...”

“Jā,” Erne saka, dziļi ievilkdams gaisu. “Viss norāda uz to, ka noziedznieku ir trīs. Vai vairāk.”

Džesika pavērš skatienu no papīriem uz karsto dzērienu. Tējas maisiņš ir iekrāsojis to tumši sarkanu. Viņa ar mēli sa-garšo metālu, un kaut kāda iemesla dēļ viņas smadzenēs raisās doma, ka viņa ir uzvārījusi sev asinis. Uz brīdi viss kļūst sarkans. Sienas, ekrāns, galds un tam apkārt sēdošo cilvēku sejas. Viņai uznāk nelabums.

XXVI

Pirksti ir cieši satvēruši izlietnes malas. Džesika smagi elpo. Viņa apzinās, ka sliktā pašsajūta ir saistīta ar nogurumu un stresu, un izvemšanās nelīdzēs. Viņa pastrebj ūdeni no krāna un paceļ galvu. Acis ir nogurušas, ātrumā uzklātā kosmētikas slāņa iespaidā seja izskatās grumbaina. Viņa ieskatās savā atspulgā, kas šķiet svešāds kopš vakardienas, it kā tā nebūtu viņas pašas seja. Džesika pieliecas tuvāk pie spoguļa, acu zīlītes paplašinās, no spoguļa pretī veras mamma, kuras lūpas savērpušās pretīgā smīnā.

“Džesa?” aiz durvīm dzirdama Ernes bažīgā balss. Tad atbalsojas sauss un dobjš smēķētāja klepus, kas kļuvis hronisks tikai pēdējo mēnešu laikā.

“Viss kārtībā,” Džesika nosaka, ar rāvienu noplēš garu gabalu no papīra ruļļa un noslauka ar to acis. Pēdējais skatiens spogulī. Slimīgā grimase vienā acumirklī pazūd, bet Džesika tik un tā aizver acis. Šī grimase ir iespiedusies viņai acu tīklenē. Viens dziļš elpas vilciens. Tad viņa atver durvis.

“Vai...?” Erne vaicā, atbalstījies pret sienu, un, Džesikai neapstājoties, viņš seko, klepodams dūrē.

“Tu taču nebūsi...”

“Kas?” Džesika apstājas un apcērtas otrādi tik strauji, ka Erne gandrīz uzskrien viņai virsū.

“Es neesmu pieradis tevi redzēt...” Erne stomās.

“Redzēt mani? Vājuma brīdī?”

“Ne vājuma brīdī, bet...”

“Vai, dieva dēļ, tiešām noteikumi te nekad no rīta neļauj justies slikti?” Džesika atcērt, rokas sānos iespraudusi, un sajūt, ka līdz ar pēdējiem izteiktajiem vārdiem Ernes skatienā kaut kas mainās.

“Velns parāvis. Un, nē, es neesmu stāvoklī. Pat ja, dieva dēļ, es būtu, tā nav tava darīšana,” viņa turpina, taisnā ceļā dodamās uz sanāksmju telpu.

“Džesika!” Erne norūc. Vienā acumirklī balsī ieskanas aizkaitinājums. Džesika apstājas. Erne pienāk pie viņas un satver viņu aiz elkoņa.

“Manis pēc tu vari justies, cik slikti vien gribi, un gaidīt kaut vai trīnīšus. Bet es gribu, lai tev ar galvu viss būtu kārtībā. Vai ir kārtībā?”

“Jā.”

“Atbildi.”

“Ar galvu viss ir kārtībā.”

“Saki vēlreiz!”

“Vai šis, pie velna, ir kaut kāds rokkoncerts? Tu gribi, lai es to izkliedzu un pārējie nodomā, ka esmu jukusi?”

“Okei,” Erne saka, paiet malā un saviebj savu bažīgo smaidu. To redzot, Džesika uzreiz nožēlo savus dusmu uzplūdus. Viena vai otra iemesla dēļ Erne mēdz zaudēt pašsavaldīšanos teju katru dienu, taču viņa spēj dusmoties uz Erni tikai minūti. Plašā sirds kompensē Ernes slimīgo tieksmi auklēties ar saviem padotajiem. Auklēties ar Džesiku, kura viņam ir kā meita, kādu viņš vienmēr ir vēlējies.

“Mūsu priekšā pašlaik ir visneparastākā lieta, kāda jebkad bijusi izmeklēšanā. Tu taču saproti, ka uz mani gulst milzīgs stress, kamēr tā nav atrisināta,” Erne turpina.

“Protams.”

“Ātri jātiek pie rezultāta. Tāpēc viss jāņem vērā. Tajā skaitā manas komandas fiziskais un garīgais stāvoklis.”

“Saprotu.”

“Mums nav bijis daudz laika pārdomāt šīs lietas mērogus. Vakar, runājoties mašīnā, bija viens līķis.”

“Tagad to ir četri.”

“Un, ja pareģojums piepildīsies, drīz vien klāt nāks trīs...” Erne saka, un teikums pārtrūkst, kad gaiteņa galā paveras durvis un klusajā telpā atbalsojas raiti soļi. Viņi redz, kā sanāksmju telpā ienāk kostīmā ģērbusies sieviete, kā arī policijas priekšniecības uniformā tērpts garš vīrietis.

“Lēnkvists no policijas vadības. Caur un cauri pielīdējs,” Erne klusi nosaka. “Viņš nāks līdzi uz preseni. Kāds arī no Iekšlietu ministrijas...”

“Ja nu viņu jau tagad ir septiņi?” Džesika klusi nosaka. Viņa ir pārvirzījusi skatienu uz Ernes pletkrekla apkaklītes neaizpogāto pogu.

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Ja nu slepkavības ir notikušas aprakstītajā secībā? Varbūt mēs tikai vēl neesam atraduši līķus?” Džesika saka. Viņa ierauga priekšnieka skatienā to, ka šī doma ir sāpīgi svaiga -un nebūt ne nereālistiska.

“Lai nu kā, gan tas drīz vien noskaidrosies,” Erne saka. “Gribēju kopā ar Jūsufu aizdoties uz zāļu rūpnīcu, kur strādāja Marija Koponena”

“Patologs drīz vien ieradīsies pārvaldē. Uzgaidiet līdz tam.” “Kurš dežurē?”

“Un kā tu domā?”

XXVII

Jūsufs atgāzies šūpojas krēslā, vērodams, kā Džesika un Erne atgriežas telpā un apsēžas savās vietās. Uz baltā ekrāna ir projicētas fotogrāfijas, kurās redzams no ūdens izvilktās sievietes līķis. Iepriekš redzētos attēlus, kurus bija notušējusi iznicinoša tumsa, nu nomainījis klīniski auksts alumīnija galds un balti palagi. Sievietes vaibsti ir bāli un rāmi.

Jūsufs atvelk trikotāžas džempera rāvējslēdzēju. Gaiss telpā ir sasmacis. Pienākuši klāt vēl vairāki cilvēki, divi pētnieki no tehniskās nodaļas, vīrietis no policijas pārvaldes vadības, kā ari par autopsiju atbildīgā patoloģe Sisija Sarvilinna.

“Balstoties uz sākotnējo izpēti, ir apstiprinājies, ka sievietes nāves cēlonis ir noslīkšana,” Sarvilinna saka un ar mazu tālvadības pulti, kuras galā lāzera norāde nemierīgi lēkā pa ekrānu, nomaina attēlu. Jūsufs iepriekš nebija saticis Sisiju Sarvilinnu, bet bija dzirdējis, ka viņa ir vienaldzīga, apstulbinoši tieša un ka viņa nebūt nav jauka, pat ne tad, kad izsaka savus īpatnējos melnā humora jociņus. Itin kā iejutušies zvērināta republikāņa tēlā, viņa atbilst taisnprātīga tiesu medicīnas ārsta stereotipam.

Jūsufs samiedz acis, brīnīdamies, kā mirušās izteiksme var būt tik rāma. Varētu domāt, ka nosmakšanai vajadzētu atstāt uz vaibstiem baiļu un panikas pēdas.

“...bet dziļākā izpētē atklājās, ka sieviete ir noslīcināta kaut kur citur,” Sarvilinna turpina, pārlaizdama skatienu pār telpā sapulcējušos apmulsuma pilnajām sejām un it kā izbaudīdama, ka pārcēlusi risināmo mīklu citā līmenī. Vienīgi Mikaels un Ņina izskatās tā, it kā ziņa viņus nepārsteigtu.

“Un tad apglabāta zem ledus? Erne nočukst. “Tas, kā Ko-ponens videosarunā izteicās, izklausījās kaut kā absurdi.” “Plaušas ir pilnas ar saldūdeni,” Sarvilinna turpina, it kā Erne nebūtu viņu pārtraucis. “Precīzāk sakot, ūdens no ūdensvada.”

“Kad ir iestājusies nāve?”

“Aptuveni vērtējot, laikposmā no sešiem līdz deviņiem vakarā. Turklāt diezgan droši var apgalvot, ka sieviete ir atradusies ledainajā ūdenī ne ilgāk par divām stundām.”

“Citiem vārdiem, viņa ir noslīcināta vakar pievakarē un gandrīz nekavējoties nogādāta uz Koponenu krastmalas ūdeņiem,” Džesika saka, pierakstīdama secinājumus.

“Un pēc tam, kad noziedznieks ir izzāģējis ledu, nogremdējis sievieti ūdenī un piesedzis āliņģi ar sniegu, viņš ir devies pāri priekšdārzam iekšā namā un nogalinājis Mariju Koponenu,” Jūsufs saka, uzmezdams skatienu tiesu medicīnas ārstei kā nedrošs skolas puika. Sisija Sarvilinna neizrāda ne mazāko kustību, lai atbildētu. Viņa garlaikoti paskatās pulkstenī. Patoloģes uzdevums nav apstiprināt policistu minējumus. Viņa ir ieradusies izklāstīt faktus. Nepielūdzamo realitāti.

“Kas par to ir rakstīts grāmatā?” Džesika vaicā, un ziņkārīgi skatieni pievēršas Mikaelam. Viņš pačaukstina zilu maisiņu un iemet mutē košļājamās gumijas spilventiņu. Tad viņš paskatās uz Ņinu un iesāk: “Grāmatā aizdomās turētajai raganai tiek sasietas potītes un roku locītavas. Tad viņu iemet ūdenī. Tas ir sava veida viduslaiku eksperiments vai brutāla tiesa pār raganu atkarībā no tā, kā vēlas traktēt. Ja aizdomās turētā, būdama sasieta, tomēr negrimst, tad tas kalpo par pārliecinošu pierādījumu tam, ka viņa ir ragana, un nekavējoties tiek piespriests nāvessods.”

“Uz kāda, velns parāvis, pamata?” galvu neticīgi purinādama, Džesika vaicā.

“Uz šo ir divas atbildes. Daudzi uzskatīja, ka, pievienojoties nelabajam, viņas ir atteikušās no kristietības, tāpēc ūdens viņas atgrūž. Saskaņā ar otru uzskatu ūdens atgrūž raganu, jo viņa simbolizē ļauno. Tomēr vistrakākais ir šis: ja upuris nogrima un noslīka - kā, visticamāk, arī notika aizdomas tika atsauktas. Katrā ziņā tāds eksperiments tika veikts nepieciešamo pierādījumu gūšanai. Draņķa būšana, tomēr tas bija jādara.”

“Velns parāvis! Tam taču nav nekādas jēgas,” Jūsufs ierunājas, noslaucīdams sviedrainās plaukstas gar džinsiem.

“Vai upuris ir gājis bojā šāda eksperimenta rezultātā?” Erne vaicā.

“Tas ir iespējams, ja slepkavas ir atdarinājuši Koponena romānā rakstīto. Grāmatā noziegums notiek tieši tādā veidā.”

“Ievainojumi uz ķermeņa apstiprina šādu teoriju. Upurim ap roku locītavām un potītēm ir siešanas pēdas,” Sisija Sarvi-linna saka, ar klikšķi pietuvinādama mirušās sejas tuvplānu.

“Kur šī tiesa notika? Proti, grāmatā?” Džesika pārvaicā.

“Galvenā inkvizitora mājā,” Ņina saka. Viņa un Mikaels saskatās un gandrīz vienlaikus nopūšas. Pārējie metas bombardēt viņus ar papildu jautājumiem.

“Katram, kurš ir iesaistīts lietas izmeklēšanā, derētu izlasīt tās grāmatas. Zināmā mērā sakritības pastāv, bet...” Ņina saka un aizver acis.

“Tur jau tā lieta,” Mikaels turpina. “Līdzības var saskatīt tikai zināmā mērā.”

“Klau... Šajā brīdī jums visiem noteikti jāsaprot viens,” Ņina saka iztaisnodamās. “Koponena grāmatas daļēji ir attiecināmas uz fantastiskas žanru: tajās notiek pārdabiskas lietas. Sižetā ir gan sievietes, kuras tiek turētas aizdomās, gan pavisam īstas raganas. Piemēram, pie galda sēdošā sieviete Koponena sižetā jau reiz ir nogalināta, bet viņa parādās galda galā svinīgi tērpusies, baisu smīnu sejā.”

“Tātad slepkavas nav burtiski inscenējuši grāmatā rakstīto, bet gan vispārīgi iedvesmojušies no tās?” Erne vaicā. Policijas pārvaldes vadības pārstāvis, kurš stāv, atbalstījies pret tālāko sienu, paberzē uzacis.

“Tā izskatās,” Ņina saka, izlaizdama gaišos matus, lai atkal sasietu tos mezglā.

“Bet kā ar upuru sadedzināšanu Juvā?” Erne vaicā, vienlaikus atzīmēdams kaut ko pierakstu burtnlciņā.

“Grāmatā tie ir divi visnotaļ nesaistīti notikumi. Līdzās pagājušās nakts slepkavības veidam vienīgais kopīgais ir tas, ka upuri ir vīrietis un sieviete,” Mikaels saka, ar mēli virpinādams košļājamo gumiju.

“Vai ir apstiprināts, ka abi Juvā nogalinātie tik tiešām ir Porka un Koponens?” Ņina vaicā.

“Uz to varu atbildēt es,” Džesika ierunājas, paceldama roku. “Vīrietim ir izrauti zobi. Acīmredzot lai viena vai otra iemesla dēļ apgrūtinātu viņa atpazīšanu. Bet DNS tests ir apstiprinājis upura personu. Koponena mājās no higiēnas priekšmetiem ņemtie DNS paraugi atbilst vīrieša līķa paraugiem.”

Paiet ne viena vien sekunde, pirms kāds ierunājas. Tagad tas ir oficiāli apstiprināts - Rodžers Koponens ir miris.

“Atgriežoties pie Ledus Princeses,” Džesika saka, uzreiz nožēlodama, ka ir lietojusi drausmīgo iesauku pārpildītajā sanāksmju telpā. “Vai mums joprojām nav nekāda priekšstata par upura identitāti?”

“Nē. Neviena no pazīmēm neatbilst meklēšanā izziņotajām personām.”

“Bet kā ar neatbilstīgām pazīmēm?”

“Slepkavas būtu varējuši uzkrāšļot un saģērbt sievieti, kā vien vēlas, bet tādējādi nevar noslēpt deviņdesmit vienu gadu vecu Alcheimera pacienti, ja to tu gribēji dzirdēt.”

“Labi. Bet kā ar Mariju Koponenu? Kā viņa tika nogalināta?”

“Ārēju brūču nav,” Sarvilinna saka, sakrustodama rokas pār krūtīm. “Viņa acīmredzot ir noindēta. Bet paies kāds laiks, kamēr tas noskaidrosies pilnībā.”

“Bet kā ar to smaidu?” Erne vaicā. Sisija Sarvilinna nomaina attēlu uz ekrāna, kurā redzama Marija Koponena. Tad otru un trešo. Patoloģe šķirsta viņu priekšā attēlus citu pēc cita, un tie veido no dažādām detaļām sastāvošu kopainu.

“Tie ir tamponi, kas tika atrasti aiz vaigiem. Tiem cauri ir izvilkta plāna makšķeraukla, kas sasieta sievietei ap galvu. Auklu ir grūti ieraudzīt, jo pār to ir uzklāts biezs kosmētikas slānis un laka, kas sastindzinājusi vaibstus,” Sarvilinna uzskaita, paberzēdama auss ļipiņu.

“Jukušā darbi,” Erne nosaka. Nākamās desmit sekundes paiet, klātesošajiem neizpratnē grozot galvu. Visbeidzot Dže-sika redz, kā augsta ranga uniformā tērptais garā auguma vīrietis uzmet skatienu pulkstenim un pamāj Ernem, lai tas pienāktu klāt. Erne lēnīgi pieceļas no krēsla. Abi nozūd gaitenī.

Džesika izprot priekšnieka bažas. Ernes darbs izmeklēšanas vadībā tik tiešām nav no vieglajiem. Mērot ar jebkuru mērauklu, četri līķi dažu stundu laikā ir liels retums. Sērijveida slepkava. Ikviens, kurš ir izmeklējis smagus noziegumus, apzinās, ka Somijā tas ir ārkārtīgi liels retums. Visas valsts kriminālistikas vēsturē ir zināma tikai saujiņa gadījumu, kuros iespējams saskatīt sērijveida slepkavību pazīmes, - divas vai vairākas slepkavības, kas veiktas kā saistīti noziegumi. Arī tagad šā termina lietošana ir gandrīz vai apšaubāma: fakti runā par labu tam, ka Kulosāri un Juvā paveiktās slepkavības, protams, neskatoties uz līdzībām, ir pastrādājuši dažādi noziedznieki.

“Pēc dažām stundām saņemsim sākotnējos laboratorijas rezultātus,” Sisija Sarvilinna saka, izvilkdama no ādas somiņas biezus vākus. “Te ir viss, ko jau esam noskaidrojuši. Jūs zināt, kur mani meklēt.”

Pieklusināta balsu murdoņa piepilda telpu. Atgriežas Erne. Priekšnieka pātarošana ir noritējusi īsi, bet intensīvi. Ernes sejā vīd stress. Neviens neko nebilst.

Jūsufs atver telefonā dienas laikraksta internēta vietni, lai gan zina, ka tas tikai pavairos mokošo sajūtu. Virsraksti ir juceklīgi, žurnālisti nezina, kā iesākt ziņu. Policija. Slavens rakstnieks. Sieva.

Dienasgaismas lampas pie griestiem nozibsnī, kad Sisija Sarvilinna pēc brīža aizver durvis aiz sevis.

XXVIII

Policijas pārvaldes auditorija šorīt atgādina paralēlo realitāti: tā ir spilgti apgaismota un dzīvības pārpilna šūna visādi citādi pelēkās biroju ēkas ķermenī. Erne Miksons nosēžas krēslā garā galda pašā maliņā, pēdējā vietā, kas vēl ir brīva. Līdzās sēdošais zilā uniformā iespīlējies ļuka Rūskanens skatās savā priekšā, neveltīdams Ernem pat ne niecīgāko sveiciena žestu. Tiesa, situācijas dēļ visus ir pārņēmis stress, bet šis cilvēks jau gadiem sen ir distancējies un iztēlojas sevi esam velnišķīgi nozīmīgu. Šķiet, ir pagājusi vesela mūžība kopš kursabiedru draudzības un kopīgo ballīšu laikiem.

Uz galda juku jukām sakrauti dažādu izmēru un krāsu mikrofoni un diktofoni. Aiz tiem paveras zāle, kuras solu rindas ir piepildījusi pagurusi, bet uzmanīga publika. Uzzibsnī zibspuldzes, lielākās kameras raida attēlu uzreiz uz tīmekli un televīziju. Erne neatceras, ka šajā zāle jebkad agrāk ir bijis tik daudz cilvēku; šajā lietā ir ārkārtīgi daudz saistošu elementu. Erne noklepojas. Mute šķiet sausa, un uz galda nav ūdens. Viņš paberzē degunu un pirkstos saož pirms piecām minūtēm smēķētās tabakas aromātu.

“Pulkstenis rāda tieši astoņi. Sāksim preses konferenci,” Rūskanens visbeidzot pasaka, un balsu murdoņa rimstas. Tikmēr fotoaparāti zibsnī vēl intensīvāk, it kā preses konferences atklāšana kaut kādā veidā būtu veicinājusi pie galda sēdošo policistu fotogēniskumu.

“Mani sauc Juka Rūskanens, esmu Helsinku policijas pārvaldes priekšnieks, un pa kreisi no manis sēž policijas priekšnieka vietnieks Jenss Oranens, kā arī Jonass Lēnkvists no policijas vadības centra,” vīrietis pasaka, ieskatīdamies priekšā klikšķošos fotoobjektīvos. Vienubrīd Ernem rodas iespaids, ka Rūskanens ir aizmirsis par viņa eksistenci. “Un pa labi sēž izmeklēšanas vadītājs, kriminālizmeklēšanas virskomi-sārs Erne Miksons no Helsinku kriminālpolicijas nodaļas,” visbeidzot Rūskanens saka, paskatīdamies uz Erni. Erne jūt, ka fotoobjektīvi pavēršas pret viņu un nepaguruši vēlas visu dokumentēt. Tagad tas ir oficiāli, viņš atkal ir kļuvis par seju, kas atbildīga par pieļautajām kļūdām, un potenciālu vaininieku, ja nebūs rezultāta. Zibspuldzes uzplaiksnījumos viņa sejā atklājas dziļas grumbas un izceļ tajās sakrājušos gadus. Viņš apzinās, ka izskatās vārgs. Laiks ir darījis savu, bet daudz jāpateicas arī igauņu Rumba, papīra sloksnītē ievīstītajai indei, kuru viņš gadu no gada ir vilcis plaušās, iespējams, pat biežāk nekā tīru skābekli.

Rūskanens iesāk savu sakāmo ar iepriekšējā vakara un nakts notikumu īsu kopsavilkumu. Sviedri līst Ernem pār muguru, un paduses ir slapjas. Viņš uzmet aci Rūskanenam, lai nevajadzētu vērties objektīvos, kas neatlaidīgi lūr kā lielas, melnas acis.

Rodžers Koponens... sieva... policija... Rūskanens izsakās lakoniski. Erne neklausās, jo viņš to visu varētu noskaitīt no galvas. Tā vietā viņš vēro Rūskanenam otrā pusē sēdošos vīrus, kuri ir apvilkuši kā čaulas tumši zilās uniformas, kas būtu iederīgi balles deju vakarā. Erne ir vienīgais visā rindā, kurš bez lielas gudrošanas bija apvilcis melnus džinsus, pletkreklu un apvalkātu tvīda bleizeru. Tā ir viņa uniforma. Igauņu izsūtāmā zēna darba apģērbs. Erne ir vienīgais no visas kompānijas, kuram pēc oficiālās daļas būs jāatbild uz žurnālistu jautājumiem, bet pārējie trīs kā jau politikāņi dosies darīt to, kam nav īstas saistības ar policijas darbu. Priekšnieki ir viņa vecumā, Jenss Oranens pat noteikti jaunāks. Varētu pieņemt, ka Erne kādā brīdī ir pamatīgi aizsēdējies. Iestrēdzis. Taču Ernem vienmēr šķitis, ka viņš ir virzījies karjerā tā, kā pats to vēlējies. Viņš savos piecdesmit gados ir tieši tur, kur grib būt. Viņš dara darbu, par kādu sapņojis, mazs puika būdams. Tomēr tamlīdzīgās situācijās tas spīd cauri - zināma savrupība un novirze no normas.

“...un uz jautājumiem, kas saistīti ar izmeklēšanu, atbildēs izmeklēšanas vadītājs,” visbeidzot Rūskanens nosaka, un, pirms teikums paspējis izskanēt līdz galam, gaisā paceļas vairākas rokas.

“Vai policijai jau ir aizdomās turamais?” priekšējā rindā sēdoša sieviete, kuru Erne pazīst kā valsts radio žurnālisti, jautā. Preses konference sākas ar vistipiskākajiem un acīmredzamākajiem jautājumiem, bet Erne no pieredzes zina, ka, izvaicāšanai turpinoties, tie kļūs aizvien āķīgāki.

“Policijai ir zināmas Kulosāri slepkavībā aizdomā turētā pazīmes. Šajā izmeklēšanas stadijā varu atklāt vienīgi to, ka tas ir vīriešu kārtas baltas ādas krāsas Somijas pamatiedzīvotājs,” Erne saka, pievērsdams skatienu mikrofonam. Tā ir informācijas druska, kuru viņam ir likts izpaust. No Iekšlietu ministrijas ir pienākusi nepārprotama ziņa; saskaņā ar to uzreiz ir jādara gals spekulācijām par iespējamu etnisku teroru. “Tātad aizdomās turamā nav?”

“Kā jau teicu, mums ir pazīmes. Šajā lietā aizturēto nav, balstoties uz izmeklēšanā noskaidrotajām detaļām, mēs turpinām aizdomās turamā meklējumus,” Erne saka, sažņaugdams pirkstus dūrēs. Šķiet, halogēna lampu apgaismojums pie griestiem ir kļuvis spilgtāks.

“Bet kā ar policistes slepkavību Juvā? Vai esat pārliecināti, ka runa ir par citu noziedznieku?”

“Ņemot vērā attālumu, tas ir ļoti ticams.”

“Vai runa varētu būt par vairākiem noziedzniekiem, kas darbojušies kopā?”

“Šajā izmeklēšanas stadijā tas nav izslēdzams.”

“Vai Rodžers Koponens vai viņa sieva iepriekš ir saņēmuši draudus?”

“Mūsu rīcībā nav šādas informācijas.”

“Kādā veidā tika pastrādātas Kulosāri slepkavības?”

Erne vairākas reizes samirkšķina acis. Tagad noderēs slavenais pokera ģīmis.

“Izmeklēšanas interesēs mēs nevaram...”

“Vai slepkavības veidam ir līdzība ar Juvas mežā pastrādātajām slepkavībām?”

“Kā jau teicu, es nevaru..

“Vai policijai ir aizdomas, ka nogalināšanas veids balstās uz Rodžera Koponena grāmatu sižetu?”

Te nu tas ir. Nenovēršamais ir noticis. Neskatoties uz to, ka noziegumu detaļas rūpīgi mēģināts paturēt noslēpumā.

“Šajā brīdī es nevaru un nevēlos komentēt noziegumu pastrādāšanas veidu.”

Erne apzinās, ka nav atbildējis uz jautājumu. Amata profesionāļi, kuri iemanījušies mest grieztās bumbas, ar to neapmierināsies.

“Vai līķi tika sadedzināti mežā?”

Rokas svīst. Informācija ir noplūdusi. Rūskanens iespiež pirkstu kauliņus viņam sānos, pieliecas Oranena virzienā, iečukst viņam ausī kaut ko un tad pamāj Ernem.

“Jā. Upuri tika atrasti sadedzināti,” Erne saka, ar pirkstiem taustīdamies pēc ūdens glāzes, bet tad aptver, ka tādas uz galda nemaz nav. Katrs vārds rada sāpes rīkles galā. Turpmāko sekunžu laikā fotoaparātu, datoru tastatūru un čukstu orķestris pārvēršas dārdoņā.

“Koponena grāmatā rakstīts par sadedzinātiem cilvēkiem. Vai sakritība nav acīmredzama?”

“Mūsu izmeklētāji pašlaik ir iedziļinājušies Rodžera Koponena literārajos darbos. Ja slepkavībām un grāmatu saturam būs savstarpēja saistība, mēs centīsimies to atklāt un izmantosim izmeklēšanā.”

“Vai Kulosāri notikušajām slepkavībām ir literārs piemērs?”

“Atbilde uz šo jautājumu būtu pretrunā ar manis tikko teikto.”

“Vai ir iespējams runāt par sērijveida slepkavu?”

“Pašlaik slepkavības neatbilst šādiem kritērijiem.”

“Vai policijai ir iemesls pieņemt, ka tas cilvēks grasās paveikt vēl citas slepkavības?”

«\t- »

Ne, nav.

Rūskanens un Oranens atkal sačukstas. Paceļas vēl rokas, lai gan nevienam vairs netiek dots vārds. Ernem ātra apžēlošana nav paredzama.

“Kāpēc policija...” jautājums pārtrūkst, jo to uzdevušā vīrieša lūpas, kuras rotā pašķidra bārda, aprauj to pusceļā. Pirmo reizi preses konferences laikā telpu pārņem pilnīgs klusums. Žurnālista tāpat kā visu pārējo klātesošo skatiens ir piekalts portatīvā datora ekrānam. Tad telpā izplatās neticības pilna balsu murdoņa un pieņemas spēkā pilnībā jaunā līmenī. Žurnālisti ķeras pie telefoniem un sāk klikšķināt ekrānā. Tie, kuri vēl nav apjautuši notikušo, snaikstās pāri rindām, lai citu klātesošo datorekrānos ieraudzītu, kas notiek. Sanākušo sejās vīd satraukums un neticība. Pat aizrautība. Sākotnējais pagurums ir pagaisis.

Apakšlūpu kodīdams, Rūskanens pamet skatienu visapkārt, it kā pieprasīdams paskaidrojumu par pārmaiņām gaisotnē. Erne satver telefonu, lai noskaidrotu, vai komanda nav atsūtījusi viņam jaunas ziņas.

“Kas notiek?” Rūskanens nodārdina. Pēc balss var spriest, ka viņam riebjas būt pēdējam, kurš tiek informēts par notiekošo.

“Rodžera Koponena YouTube kontā tikko ir ievietots video,” valsts radio žurnāliste skaļā balsi saka. “Video par viņa sievu.”

Erne saspiež pirkstus ap biezo mikrofonu. Viņš uz sekundi aizver acis, un acu tīklenē vīd vaibsti, kas savērpušies nedabiskā smaidā.

XXIX

Malleus Maleficarum. Malleus Maleficarum. Malleus Male-ficarum.

Džesika sēž pie rakstāmgalda. Jūsufs ir atbalstījies pret to viņai līdzās. Datorā uz ekrāna ir atvērts Rodžera Koponena YouTube kanāls, kur tikai pirms brīža ticis augšupielādēts dramatiskais video. Pretskatā un mazliet drebošais video ir acīmredzot uzņemts ar telefonu. Tajā ir redzama Marija Koponena ar vājprātīgās smaidu sejā sēžam jau zināmā garā galda galā. Fonā skan Imagine, kam videoierakstā saklausāma monotona un drūma skaņa, kas saplūst ar spēcīgu šalkoņu. Balss atkārto vārdus vēl un vēl aizvien tajā pašā modulācijā: uMalleus Maleficarum.” Video ir vienu minūti garš, un tajā nav redzams nekas cits kā vienīgi nogalinātā sieviete. Video ir uzņemts tikai dažas minūtes pirms tam, kad noziedznieks izsauca policiju. Vai arī filmēšanas brīdī jau bija piezvanījis.

“Šaušalīga balss. Vai tas ierakstīts lentē?” Jūsufs vaicā par vīrieša balsi, kas atkārto latīnisko frāzi.

“Šķiet, ka jā.”

“Cik ilgs laiks paies, kamēr YouTube izdzēsīs video?”

“Tam nav nekādas nozīmes. Video ir jau redzēts, lejupielādēts un izplatīts,” Džesika atbild, lūpas nospriegojusi šaurā linijā, un pārbīda peles kursoru zemāk, lai apskatītos komentārus. Koponena kanālam, neskatoties uz pasaules slavu, ir tikai daži tūkstoši sekotāju, bet video ir izplatījies zibenīgi. Simtiem komentāru. Jūsufam no lūpām atskan kaut kas līdzīgs svilpienam.

“Velns parāvis. Erne brīdināja par drausmīgu vētru, bet neko tādu viņš nespēja paredzēt.”

“Kurš gan to būtu varējis?” Džesika saka, norīdama kaklā sakāpušo kamolu. Skats uzdzen šermuļus. Lielākā komentētāju daļa uzskata to par joku, par sava veida novēlotu Halovīna sveicienu vai rakstnieka pašreklāmas gājienu. Tomēr minūti garais video ir pietiekams, lai apliecinātu, ka ne viss ir kārtībā. Marija Koponena neelpo. Turklāt mirušie vienmēr uzvēdī kaut kādu nolemtības sajūtu, kaut ko tādu, ko nav iespējams imitēt. Komentāros izskan viss, izņemot empātiju. Cilvēks tomēr prot būt nežēlīgs. Un stulbs. Vinstons Čērčils reiz esot teicis, ka visefektīvākais arguments pret demokrātiju ir īsa saruna ar vidusmēra vēlētāju. Tagad teikuma otro daļu varētu aizvietot: uzmetot skatienu sociālo mediju komentāriem.

“Ko darīsim?” Jūsufs vaicā.

“Sazinies pie viena ar IT ekspertiem. Mums jānoskaidro, no kuras IP adreses slepkava ir reģistrējies Koponena You-Tube kontā.”

“Okei,” Jūsufs noelšas, jau grasīdamies nozust, atkāpjoties no kreisās puses, kad Džesika atrauj skatienu no datora ekrāna.

“Jūsuf... Man kaut kā šķiet, ka došanās uz Neurofarm ir laika nosišana. Palūdz Ernem, lai viņš aizsūta kādu no Drošības policijas puišiem. Ja jau reiz viņi mums ir atsūtīti palīgos.”

Jūsufs piekrītoši pamāj ar galvu un dodas projām.

Džesika aizbīda kursoru uz augšu un noklikšķina uz video sākumu. Viņa jau ir redzējusi to trīs reizes, kārtējā skatīšanās diez vai atklās kaut ko jaunu. Attēls ir pietiekami skaidrs, bet tikko manāmās svārstības liecina, ka telefons filmējot ir nevis atbalstīts pret galdu, bet gan turēts rokā. Malleus Malefi-carum. Malleus Maleficarum. Aizvien tā pati monotonā balss ir stindzinoša, bet Džesika neizslēdz skaņu. Viņai jādzird sacītais atkal un atkal, viņai ir jāmēģina saprast, ko vīrietis, kurš ir ielauzies tajā mājā, ar šo noziegumu un videoierakstu ir gribējis pavēstīt. Džesika ieskatās sievietes platajā grimasē ar sastingušajiem vaibstiem, un šķiet, ka acis vienlaikus sauc pēc palīdzības un ņirdzīgi blenž.

XXX

Džesika vēl arvien sēž uz vietas, tikmēr publika jau ir pametusi zāli. Vivaldi pārlaiclgās melodijas joprojām skan viņai ausīs. Džesika nav liela klasiskās mūzikas piekritēja, bet šodien venēciešu komponista nešaubīgi slavenākais koncertu cikls ir atstājis uz viņu neizdzēšamu iespaidu. Tiesa, šis pārdzīvojums bija tik neaizmirstams arī tāpēc, ka solists uzstāšanās reizē bija Kolombano, kurš ir ne tikai valdzinoši noslēpumains un izskatīgs, bet arī īsts vijoļspēles virtuozs.

Kolombano nebija lūdzis Džesiku uzgaidīt. Viņš tikai bija uzmetis ātru skatienu, dodamies projām no skatuves uz durvīm zāles galā. Tomēr kaut kas lika Džesikai palikt uz vietas. Vai Kolombano tiešām ir uzaicinājis Džesiku noklausīties koncertu bez jebkāda nodoma apsveicināties ar viņu? Gaisinām pamazām nodziestot, sāk šķist, ka Kolombano ir nevis meklējis randiņa partneri, bet gan vēlējies redzēt vairāk koncerta apmeklētāju.

“Mēs slēdzam ciet,” sieviete saka itāliski. Džesika satrūkstas, un sārtums ielīst viņai vaigos.

“Es saprotu,” viņa atbild, nemierīgiem pirkstiem taustīdama pēc rokassomiņas ādas siksniņas. Viņa pagriežas un ierauga sievieti ar augstajiem vaigu kauliem, atgādinot plēsīgu putnu. Taču sievietes acīs vairs nav tā vēsuma kā pirms koncerta sākuma - tajās vīd līdzjūtība. Varbūt pat žēlums. Tās šķiet sakām: “Neuztver personīgi. Neesi jau nu pirmā. Neesi vienīgā.”

“Jums laiks doties projām,” sieviete saka, paraustīdama plecus. Džesika sajūt vilšanos zvalstāmies vēderā, viņa pieceļas no krēsla un tikko manāmi pamāj ardievas sievietei, kura tagad izstaigā rindas, savākdama tur pamestās programmiņas. Džesikas soļi atbalsojas plašajā telpā, kājas šķiet smagas. Dzirkstošā vīna nomierinošā ietekme koncerta laikā ir zudusi, un ir palikusi vien tukšuma sajūta. Džesika nezina, vai to ir izraisījis izsalkums, vilšanās vai abi kopā.

Džesika atgrūž smagās durvis un ievēro, ka atkal sācis līt. Lāsītes ir vieglas un siltas. Mitrā brīze smaržo pēc jūras, mazliet arī pēc metāla un urīna. Kaut kur tālumā, no Piazza San Marco puses, skan tenora balss, kas izpilda pazīstamu melodiju.

Džesika sper soli uz mitrā bruģa un sagrīļojas. Potītes šķiet nestabilas, un it kā nez no nekurienes ir piezagušās nervu galus mokošas sāpes. Smeldzoņa parasti sākas virs potītes, tad izstaro uz apakšstilbu līdz celim un ieurbjas dziļāk augšstilbā kā nagla, kuru asiem āmura sitieniem kāds dzen cauri kaulam.

Džesika apzinās, ka viņai jāapgriežas un jāsatver smago durvju rokturis, jāatbalstās pret to un jāatsēžas pie durvīm nogaidīt, kamēr sāpju lēkme pāries. Taču lepnums liedz viņai tā rīkoties. Džesika vēlas atstāt aiz sevis krāšņo koncertzāli, kura šovakar viņai ir kļuvusi par pazemojuma un vilšanās skatuvi.

Ar katru soli sāpes pieņemas spēkā. Džesika pamana ielas otrā pusē strūklaku un sāk klumburot tās virzienā kā garkājains ziemeļbriedis uz slidena ledus. Aizvien vairāk naglu: viena kājas ikrā, otra augšstilbā. Galu galā spēkā pieņēmušās sāpes kļūst neciešamas. Džesika apzinās, ka viņa netiks līdz strūklakai, kas izkalta akmenī. Viņa notupstas uz smeldzošajām kājām un meklē atbalstu ar rokām uz slapjās ietves.

Tad kāds viņu satver. Spēcīgi pirksti iespiežas viņai ribās, aptver viņas rokas tā, ka viņa sajūt akmenscietās plaisas pret savu ādu. Tvēriens nav maigs, tas ir apņēmības pilns un izlēmīgs. Viņa ir nokļuvusi tāda spēka varā, kas nemēdz lūgt piedošanas.

“Zes/kfl,” vīrietis klusi saka, pēdējos metrus aiznesdams viņu līdz strūklakai.

Kolombano apsēdina viņu uz tās malas. Džesika pieliecas, lai novilktu kurpes, un kailās kājas nolaiž peļķē, kas izveidojusies ielas bedrē. Tikai tad viņa paveras uz savu glābēju. Te nu viņš ir. Tikai un vienīgi viņas dēļ. Asara nobirst viņai pār vaigu. Tā ir sāpju un atvieglojuma zīme. Prieka un kauna zīme.

“Kas noticis?” Kolombano vaicā, nemanāmi pamezdams skatienu kaut kur aiz Džesikas. ļādomā, ka viņas neveiklā sagrīļošanās ir izraisījusi neizpratni un pievērsusi arī citu kājāmgājēju uzmanību. Bet, pat ja tā, neviens cits nebija meties viņai palīgā. Vienīgi Kolombano.

“Kur palika jūsu vijole?” Džesika visbeidzot pavaicā. Viņa nebija domājusi to kā joku, lai gan tā izklausījās. Kolombano atvieglojumā pasmaida. Tad viņš kļūst nopietns, aplaiza lūpas un paveras debesīs, lai itin kā labāk sajustu no augstumiem smidzinošo lietu. Džesika aizver acis, un pēc tam, kad ir tās atvērusi, Kolombano skatiens jau ir atgriezies. Nemanot vīrietis ir mazliet pietuvinājies.

“Kur paliki tu?”

Brīdi viņi veras viens otrā.

“Vai tev patika? Koncerts.”

“Kāpēc tu mani uzaicināji?” Džesika vaicā, ievērodama, ka sāpes kājās ir izzudušas gandrīz tikpat ātri kā uzradušās. Atlikusi vien kņudinošā spriedze. Un druska kauna. Kolombano izplūst siltos smieklos. Vīrietim smejoties, vaigi aizspiež acis šaurās strīpiņās un platā mute atsedzas līdz pat aizmugurējiem zobiem.

“Tante domande, Jessica, ma nessuna risposta."

XXXI

Jūsufs atjēdzas no Džesikas murmināšanas un pārvirza skatienu no priekšā saliktajām smalkmaizītēm uz viņu.

“Ko tu teici?” Jūsufs vaicā.

Džesika paceļ skatienu no telefona un vaicājoši paskatās uz viņu. Rokā turētās lodīšu pildspalvas gals viegli atsitas pret galdu. Tā notiek allaž, kad viņa ir iegrimusi domās.

“Vai tik arī tu nesāc runāt latīniski? Domande... risposta...”

“Nē, tikai...” Džesika nočukst nokremšļodamās. Vai viņa tiešām tika izteikusi šos vārdus skaļi?

“Tas nebija latīņu valodā, bet gan itāliski,” viņa turpina. “Tas nozīmē ‘Tik daudz jautājumu, bet nevienas atbildes’.”

“Ļoti daiļrunīgi. Un piemēroti situācijai,” Jūsufs saka, pamādams ar galvu, un atkal paskatās uz gardumu savā priekšā.

Neraugoties uz haotisko rītu, Ņina ir paspējusi tuvējā maiznīcā nopirkt smalkmaizītes. Kopīgas sanāksmes pie kafijas tases kriminālizmeklēšanas komandai ir kļuvušas par ierastu paradumu, ievērojot, ka tas ir piemērots brīdis sarunām. Ņemot vērā izmeklējamo noziegumu iedabu, kādam no malas varētu šķist, ka tās ir nevajadzīgi bezrūpīgas un nesteidzīgas. Taču tieši tāds bija nolūks.

Džesika notrauc cukuru no delnas un rūpīgi savāc uz papīra šķīvīša. Ap galdu sēdošie izmeklētāji klusēdami šmakstina lūpas, tiesājot maizītes. Mikaels ir pielīmējis pie tāfeles četras fotogrāfijas, kurās redzami iepriekšējā vakarā un nakti atrastie mirušie cilvēki. Rodžers un Marija Koponeni, kriminālmeklēšanas komisāre Sanna Porka, kā ari no ledus apakšas izceltā skaistā, tumšmatainā sieviete, kuras identitāti joprojām ir mīkla.

Durvis atveras, un pa tām ienāk Erne ar planšeti padusē. Pirms brīža vēdinātajā telpā uzvirmo sīvs tabakas aromāts. Rasmuss ātri noslēpj atlikušo bulciņas daļu mutē kā bailēs no soda, ja tiktu pieķerts to ēdam.

“Sēdieties,” Erne saka, ieņemdams vietu galda galā. Viņš atbalstās ar plaukstām uz tā, bungādams ar sašķeltiem nagiem pa koka virsmu. Džesika viņu vēro. Viņi viens otru pazīst jau ilgi, kopīgi pieredzējuši ne vienu vien kritisku bridi, bet viņa neatceras redzējusi Erni tik ļoti stresa pārņemtu. Vai lietas plašā publicitāte un priekšnieku spiediens ir tik smagā formā ietekmējuši viņu, vai runa ir tikai par ārkārtīgi agresīvas gripas izpausmi?

“Džesika būs galvenā izmeklētāja,” Erne saka, un visi piekrītoši pamāj ar galvu. Džesika bija tā, kura toreiz dežurēja un pirmā tika izsaukta uz nozieguma vietu, tāpēc par šādu lēmumu nevarēja būt divu domu. Jebkurš cits lēmums būtu neuzticības izrādīšana viņai.

Ernes telefons sāk vibrēt bikšu kabatā, bet viņš nepievērš tam uzmanību.

“Bulvāru presē jau ir parādījušies pirmie kliedzošie virsraksti. Noziegumi jau ir nokristīti par rituālām slepkavībām, un pieļauju, ka gaisā virmo spekulācijas par gaidāmiem jauniem upuriem,” Erne saka, sabāzdams rokas kabatās. Tad viņš aiziet līdz galda vidum un pasniedzas pēc pēdējās smalkmaizītes.

“Es gribu, lai jūs aizmirstat par medijiem. Es tikšu ar viņiem galā. Mums ir visas iespējas virzīties uz priekšu ar izrāvienu. Mums palīgā ir Austrumsomijas policijas pārvalde, jo viena no upuriem ir policiste, arī Drošības policija ir iesaistīta izmeklēšanā.”

“Bet uz mums gulstas galvenā atbildība?”

“Yes. Ļoti iespējams, ka slepkavības ir savstarpēji saistītas. Drošības policija un Austrumsomijas policijas pārvalde izmeklē slepkavības Juvā, bet viņi atskaitās mums un informē par izmeklēšanas gaitu.”

“Okei,” Džesika saka, sajuzdama niezi pirkstos. Tā ir milzīga lieta, un viņa, būdama galvenā izmeklētāja, ir atbildīga par tās atrisināšanu.

“Vai mums, Džesa, ir kas jauns?” Erne vaicā, šmakstinādams un slaucīdams pūdercukuru no lūpām. Džesika izslie-nas, cenzdamās izrādīt pēc iespējas lielāku izlēmību.

“Mums jānoskaidro, no kāda datora šorīt notikusi pieslēgšanās Rodžera Koponena YouTube kontam. Tā kā sadegušā ķermeņa apkārtnē mobilais telefons nav atrasts, iespējams, pat acīmredzams, video ir augšupielādēts no tā.”

“Teleoperatoru dati?”

“Telefons pēdējo reizi identificēts pie torņa, kas atrodas netālu no slepkavības vietas. Turpmākās pusstundas laikā noskaidrosies, vai tas šorīt ir pieslēgts vēlreiz”

“Ja video tik tiešām ir augšupielādēts no Koponena mobilā telefona, mums ir vēl lielāks iemesls aizdomām, ka slepkavas Kulosāri un Juvā ir darbojušies uz vienu roku,” Erne saka.

Visi piekrītoši pamāj ar galvu. Erne paņem vilnas auduma vējjaku, kas uzmesta pār krēsla atzveltni. Viņa kustības kaut kādā veidā ir stingas un lēnīgas, tādas tās ir bijušas jau kādu laiku.

“Šajā ziņā pozitīvi, ka vairs nav jādomā par informēšanas stratēģijām. Noziedznieki jau ir parūpējušies par to mūsu vietā,” Erne nosaka un dodas durvju virzienā. “Mediji un cilvēki šajā lietā izdarīs paši savus secinājumus. Mums jābūt gataviem sava veida panikai.”

“Vajadzīgs aizdomās turamais. Un ātri,” Džesika saka, arī pieceldamās kājās.

“Sāciet ar izdevēju,” Erne saka.

“Kāpēc?” Džesika vaicā. Pēc ilgiem laikiem Ernes sejā iezogas vārgs smaids.

“Manuprāt, tā ir vienīgā iesaistītā puse, kas gūst labumu no visas šīs jezgas. Presenē es dzirdēju, ka Koponena grāmatu sērija “Raganu medības” dažās stundās ir izpirkta visos Ziemeļvalstu internēta veikalos.”

XXXII

Džesika pabeidz sarunu un piespiež telefonu pie krūtīm. Uz Neurofarm devušies Drošības policijas viri bija runājuši ar Marijas Koponenas priekšnieku un dažiem kolēģiem, bet nekas ārpus ierastā nav atklājies.

Džesika atkal apsēžas pie datora un bridi vēro tā melno ekrānu. Satverdama datorpeli, viņa grasās uzmodināt to no snaudošā režīma, bet roka apstājas kustības vidū. Viņa veras savā neskaidrajā spoguļattēlā: tas iezīmē galvas kontūras, bet sejas pantus ir grūti izšķirt. Šis bridis atgādina pagājušajā naktī pašas skatīto atspulgu loga rūtī. Šķiet, otrpus stiklam pretī kāds veras. Svešiniece no aukstā un tumšā Visuma, it kā atgādinādama, ka viņa nav atradusi sev vietu šajā pasaulē. Viņa nekad nebūs parasta, pat ja strādās valsts darbu un izliksies, ka dzīvo no algas, kuru policijas pārvalde viņai katru mēnesi ieskaita kontā. Blēde. Mele. Svētule. Viltniece fon Hel-lensa.

“Džesika!” Jūsufs paģēroši uzkliedz, it kā apsauktu suni. Aiz nodalošās žalūzijas parādījušies vīrieša sejas vaibsti tomēr šķiet samiernieciski. “Teleoperatoru dati,” jūsufs saka klusākā balsi, bet šķiet nepārprotami sašutis. Džesika ar klikšķi atmodina datora ekrānu un, apiedama galdam, pieiet pie Jūsufa rakstāmgalda. Tas ir juceklīgs kā allaž. Netīras kafijas krūzītes, kopskaitā vienmēr sešas vai septiņas, un to iekšmalās rotājas apkaltušas kafijas josliņu pēdas. Nav nekāds brīnums, ka virtuvē nav iespējams atrast tīrus traukus. Aiz papīru kaudzēm atrodas divi kausi, kurus viņš saņēmis, kad uzvarējis nodaļas kartinga meistarsacīkstēs, un ko viņš labprāt demonstrē katram, kurš nonāk līdz viņa darba vietai.

“Rodžera Koponena telefons ir bijis ieslēgts pulksten 08.02-08.09,” rokas pār krūtīm sakrustojis, Jūsufs saka.

“Kur?”

“Helsinku Centrālajā dzelzceļa stacijā. Iespējams, pazemē, metro pieturā.”

“Protams, kā gan citādi,” Džesika saka, iespiezdama nagus Jūsufa krēsla polsterējuma audumā. “Tur taču ir velnišķīgi daudz cilvēku...”

“Izpētīsim ierakstus,” Jūsufs saka un ieklikšķina numuru savā telefonā. Džesika iztaisnojas un ievelk plaušās smacīgo gaisu, ko policijas pārvaldes allaž nepagurušais kondicionētājs izplata telpās - īpatnēju aromātu, kurā jaušas putekļusūcēja putekļu maisiņa un metāla sajaukums. Džesika paberzē roku locītavas un satausta pulsu, kas kopš iepriekšējā vakara notikumiem šķiet paātrinājies. Viņa nespēj izdzēst no apziņas tikšanos ar slepkavu. Aizsargtērpa maskētie sejas vaibsti un acis, kuru krāsu viņa nespēj atcerēties. Vārdi, kuru nozīmi viņa joprojām nespēj saprast. Pirmais nu ir nokopts. Viņa nespēj nedomāt, ka “pirmais” nozīmē kaut ko tādu, ko viņi vēl nespēj pat iedomāties, kaut ko tādu, ko slepkava vēlas darīt viņiem zināmu. Vai, precīzāk, liek uzminēt.

“Džesa?” Datora ekrānā parādās savienojums ar dzelzceļa stacijas laukuma novērošanas kamerām.

“Paies kāds brīdis,” Jūsufs turpina, “kamēr izpētīsim ierakstus...”

“Uzdod to...”

“Mīlniekiem?” Jūsufs saka un pasmaida, ievērodams Dže-sikas samulsušo skatienu. Tad Jūsufs noliedzoši papurina galvu. “Kas ir? Tu domā, es nezinu, ka Ņina un Miks salaiž? Domā, Erne nezina?”

“Vienalga. Aizej, pasaki viņiem. Tad braucam,” Džesika saka, satverdama uz Jūsufa galda nomesto dūnu vējjaku un iesviezdama to viņam klēpī.

“Uz kurieni?”

“Uz Kulosāri. Es gribu redzēt to vietu gaišā dienas laikā.”

XXXIII

Kraukšķīgo salu ir nomainījis pelēks slapjdraņķis, it kā laiks būtu dzīvojis līdzi iepriekšējās nakts stindzinošajiem notikumiem.

Jūsufs vada mašīnu uz Austrumu maģistrāli. Džesika pa logu vēro būvlaukumu, kura vidū slejas debesskrāpis, kas būšot augstākais dzīvojamais nams Somijā. Džesika atceras redzējusi par debesskrāpi dēvētās ēkas vasarīgos datorsimu-lāciju attēlus, kuros tas mirdzoši balts slējās pret debesīm. Tomēr realitātē ēka ir drūma. Iespējams, tas ir atkarīgs no laikapstākļiem, vai arī pavisam vienkārši - arhitektu datoru ekrānos materiāli izskatās labāk.

“Vai Ernem viss ir kārtībā?” Jūsufs vaicā, noregulēdams radio klusāk.

“Kāpēc vaicā?”

“Šķiet, viņš ir kaut kā...”

“Sastresojies?”

“Ne tas vien. Šķiet, viņš nejūtas labi.”

“Fiziski?”

“Jā,” Jūsufs ātri noteic. Džesika brīdi skatās uz kolēģi pie stūres un tad atkal pievērš skatienu ceļam. Protams, viņa saprot, par ko Jūsufs runā. Džesika pazīst Erni labāk nekā jebkurš cits no komandas, jau pirms laba brīža viņa bija ievērojusi skaidras izmaiņas Ernes uzvedībā. Viņš izklausās un izskatās slims. Tomēr veltīgāk par visu būtu apvaicāties viņam pašam par labsajūtu. Stūrgalvīgais sāmsalietis pat ar padusē pasistu galvu apgalvos, ka viņam viss ir pilnīgā kārtībā, un nopels pārējos par lieku panikas celšanu.

“Ja Ernem ietu traki, mēs uzzinātu to nekrologā,” viņa saka, prātodama, kāpēc pati vēlas piesegt to, ka arī viņu māc bažas par Erni.

“Apbrīnoju viņa nostāju. To, ka nekad nesūdzas. Nesūdzas, pat ja...”

“Iespējams, Ernem nav iemesla sūdzēties. Tev tikai tā šķiet,” Džesika saka, tagad viņa pagriež radio mazliet skaļāk un skatās ārā pa logu. Aiz Kuorekarinsalmi paveras Musti-kamā, kur, termometra stabiņam pakāpjoties, baltā sniega seģene ir sarāvusies. Šur un tur vīd zaļas joslas. Džesika sarauc uzacis.

“Jūsuf?”

“Nu?”

“Ko slepkava būtu pasācis, ja jūra jau būtu vaļā?” “Pagaidītu, kamēr iestājas kārtīgs sals.”

“Bet ja nolūks bija izvēlēties brīdi, kad Rodžers Koponens atrodas Somijas otrā malā un Marija ir viena mājās? Saskaņā ar Koponena teikto, visa janvāra un februāra laikā šī bija vienīgā nakts, kad viņš bija projām.”

“Vispārīgi ņemot, droši vien visnotaļ ticams, ka februāra vidū jūra ir aizsalusi,” Jūsufs saka, pagriezdamies uz Kulosāri šoseju. “Turklāt Rodžers Koponens arī ir miris. Ja viņš būtu atradies mājās, arī viņš droši vien tiktu nogalināts turpat. Kopā ar sievu. Šoreiz tikai sanāca, ka viņš atradās prombūtnē un reklamēja savu grāmatu, vai ne tā?”

“Sanāca, ka viņš reklamēja savu grāmatu? Savu grāmatu^7." Džesika saka, iekozdama apakšlūpā. Visa atslēga slēpjas tieši Koponena grāmatā. Nekas ar to saistītais nav sagadīšanās. Nevar būt sagadīšanās.

XXXIV

Nina Ruska saburza tukšu pastilas kārbiņu dūrē un iemet atkritumu urnā. Pirms brīža viņa bija sēdējusi pie galda, uz kura līdzās klēpjdatoram atrodas vēl divi monitori. Vidējā ekrānā greznojas videofailu saraksts. Kopskaitā to ir četrdesmit pieci. Katrs atbilst vienai novērošanas kamerai. Darbs varētu šķist nepaveicams, it īpaši tāpēc, ka neviens nezina, kas ierakstos jāmeklē. Džesikas noteiktais septiņu minūšu intervāls tomēr lielā mērā atvieglo uzdevumu. Turklāt no Koponena mobilā telefona bluetooth sūtītā radiosignāla informācija un ierīces MAC kods piedāvā precīzas pārvietošanās koordinātas.

“Septiņas minūtes,” Mikaels saka, nosēzdamies līdzās Ņinai.

“Šajā laikposmā tas ir saņēmis videoierakstu un augšup-ielādējis to YouTube.”

“Cik kameras vēl ir palikušas?”

“Pēc atsijāšanas - deviņas. Sasodīts. Man ir spēcīgas aizdomas, ka viņš stāv uz metro perona. Tieši tāpēc tas šķiet tik bezjēdzīgi.”

“Ko tu gribi ar to teikt?” Mikaels saka, maisīdams karoti tējas krūzē.

“Tas tips zina, ka mēs ar novērošanas kameru palīdzību meklējam cilvēku, kurš tur rokās telefonu.”

“...un tur gandrīz katrs otrais klikšķina telefonā.”

“Ne katrs otrais, bet gan - katrs,” Ņina saka, atvērdama ar datorpeles klikšķi vienu no failiem. “Skaties, daudzējādā ziņā nomācoša aina. Pat tie, kuri ierodas uz perona kāda cita sabiedrībā, pastiepuši roku, skatās sāņus.”

“Nav ko piebilst, visnotaļ distopisks skats.”

“Tāpēc esmu pārliecināta, ka mūsu meklētais tips ir redzams kādā no ierakstiem. Mēs tikai nezinām, kurš no viņiem. Uz perona atrodas vismaz simt cilvēku.”

“Kopš kura laika esi kļuvusi par tādu pesimisti?” Mikaels saka, paķerdams peli Ņinai no saujas. “Turklāt tas ir pilnīgi bezjēdzīgi.”

“Kādā ziņā?”

“Tu taču pati teici, ka tas tips zina - telefona pārvietošanos ir iespējams izsekot. Un tomēr viņš ir ieslēdzis to visā valstī visvairāk uzraudzītajā un apsargātajā teritorijā. Ko tas, tavuprāt, nozīmē?”

“Ka...” Ņina smagi nopūšas un pasmaida. “Ka viņš vēlas tikt atpazīts.”

“Ne obligāti atpazīts, bet drīzāk gan redzēts,” Mikaels piebilst, piemiegdams ar aci.

Ņina atgāžas krēslā un paskatās uz viņu. Viņa jau daudzus gadus ir sajūsminājusies par nesatricināmo pašpārliecību, kas dveš no šī vīrieša pat tad, kad tai nav bijis nekāda pamata.

Iespējams, tādēļ Ņina ne reizi nav uzdrošinājusies tuvināties Mikaelam pirmā. Viņa bija domājusi, ka šā vīrieša bezrūpība un vienaldzība ir liecība tam, ka viņš ir pašapmierināts vecpuisis, kurš neilgojas neviena sev pie sāniem, un, pat ja ilgotos, tad visādā ziņā tā jau nu nebūs piecas reizes nedēļā džudo treniņos sviedrējusies kolēģe policiste. Bet tad, pirms pieciem mēnešiem, kāda milzīgi intensīva darba cēliena noslēgumā Mikaels beidzot pirmais spēra soli: viņi devās uz bāru un sēdēja līdz tā slēgšanai, pļāpādami par tēmām, kas nekad darbā netika apspriestas, un secinādami, ka savstarpējā ķīmija ir nostrādājusi. Ka tā tas ir bijis labi sen.

“Tātad runa ir par kaut kādu slimīgu spēlīti?” Ņina vaicā.

“Protams. Tāda tā ir bijusi no sākta gala. Noziedznieks vazā mūs aiz deguna. Sarindo līķus tā, ka visa nodaļa ar palielināmo stiklu metas lasīt viduvēju romānu. Uzraksta ziņu uz savrupnama jumta. Nozieguma vietā aci pret aci konfrontējas un runā ar galveno izmeklētāju. Palaiž video tīmeklī no upura telefona, lai gan zina, ka mēs dzenam viņam pēdas,” Mikaels saka, pietuvinādams krūzi lūpām. Ņina ar klikšķi atver nākamo failu.

“Velnišķīgi tracinoša doma,” viņa saka.

“Kura tieši?”

“Ka mēs ejam pa tām pēdām, kuras noziedznieks ir vēlējies atstāt. It kā mēs bāztu galvu tieši peļu slazdā. Vai dīķī, kas ir pilns ar piraijām...”

“Tieši šobrīd mums nekā cita nav. Turklāt, pat ja dārgumu karte būtu saplānota nezin kā, tās izveidotājs varētu būt pieļāvis kļūdas. Neviens nav pati pilnība. Tāpat slepkavam nebūt nav ne mazākās nojausmas, ko policija mūsdienās spēj dabūt gatavu.”

“Esi pilnīgi drošs?” Ņina pasmaida.

“Nē,” Mikaels noteic pēc ilga klusuma brīža. “Varbūt tas tips sēž tepat, policijas pārvaldē.”

“Lēnkvists? Baltais, ļaunais burvis?”

“Varbūt visa policijas pārvalde?”

“Bingo!”

“Te mums ir īstens raganu midzenis,” Mikaels nosaka, piesardzīgi tuvinādams pirkstus Ņinas gurniem. Ņina paslepus uzsit viņam pa nagiem.

“Tagad gan nenāktu par ļaunu koncentrēties uz video.”

XXXV

Džesika un Jūsufs izkāpj no mašīnas pie Koponenu mājas. Ar brīdinājuma lentēm norobežotā teritorija ir sarukusi, un dežurē tikai viena policijas patruļa, regulējot iedzīvotāju plūsmu, kas ierodas vai dodas projām no apkaimes. No pusnakts apokaliptiskā haosa ir palikušas vien blāvas atmiņas.

Džesika ievelk plaušās mikroskopiskiem ūdens pilieniem piesātināto gaisu un brīdi paveras savā priekšā - uz nenotīrītā ceļa dubļainajām auto sliedēm un uz augstajām priedēm kaimiņu zemes gabalos, kas ar pūlēm notur smago, mitro sniega kārtu. Viņa paveras uz pakalna korē uzbūvēto koka namu, no kura loga iepriekšējās dienas vēlā vakarā viņi bija redzējuši jumta sniegā iemīdītos vārdus. Malkus Malefica-rum.

Viņa apvelk pāri apaviem bahilas, lai gan savrupnams nakts gaitā ir izložņāts no grīdas līdz griestiem. Iedama dziļāk telpās, Džesika pēkšņi atceras mūziku, kas skanēja, patruļai ierodoties. Džona Lenona Imagine. Šī dziesma bija atradusi ceļu pie viņas sapnī. Džesika redz priekšnamā lielu spoguli un piespiedu kārtā sajūt nepieciešamību paiet garām, neuzmetot tam aci. It kā tas spētu atklāt kaut ko nevēlamu. Taču ar acs kaktiņu viņa ievēro atspulgu. Siluets atgādina viņu pašu, bet viss ir ačgārni: sajūtas, motīvi, nolūki. Spogulī pazib tikai čaula, meistarīgi izgatavota vaska figūra. Tā esi tu. Džesikai iesmeldzās pakausī. Viņa paspaida to ar pirkstgaliem un piespiež sevi koncentrēties.

Mājā ir auksti. Nav jau nekāds brīnums, ārdurvis bija vaļā visu vakaru un līdz pat agrām rīta stundām. Kaut kādā veidā mitrais gaiss tomēr iederas noskaņā, nams atgādina milzīgu ledusskapi, kura vēsā krāsu palete un aukstais interjers paspilgtina kopiespaidu.

Rokas kabatās sabāzusi, Džesika dodas pāri hallei uz dzīvojamo istabu un paskatās uz ēdamgaldu, pie kura neviens vairs nesēž. Svinīgi tērptās, baismīgi smaidošās sievietes tēls ir ieēdies viņai apziņā tik spēcīgi, ka līķis vienlīdz labi joprojām varētu atrasties turpat.

“Dzirdi mani?” Jūsufs saka. Džesika sakniebj lūpas un norij kaklā sakāpušo kamolu. Viņa ir iestrēgusi mazliet par ilgu. Tieši tik ilgi, lai Jūsufam rastos nepieciešamība viņu atsaukt realitātē.

“Kā viņš varēja tikt uz jumta?” Jūsufs vaicā.

“Pa apkopes kāpnēm. Ēkas sānos,” Džesika saka, pagriezdamās pret jaunāko kolēģi. Jūsufs ir izvilcis no vējjakas kabatas fotogrāfiju žūksni: viena no tām ir uzņemta no vecās sievietes loga. Starmeši un ielu laternas izgaismo uz jumta rakstītos vārdus. “Neviena lieka apavu nospieduma. Vārdi ir tapuši, iemīdot burtus sniegā. Liekot soli pie soļa,” Jūsufs

saka. “Teksts ir vienmērīgi izvietots visa jumta garumā. Burti ir vienādā augstumā.”

“Tīri nostrādāts, nav vārdam vietas. Vai to tu gribēji teikt?”

“Ja es žvingulī gribētu uzrakstīt uz lauka vai pirts jumta “dirsa” vai “mēsls”,” Jūsufs ierunājas, apmierināts, ka licis Džesikai pasmaidīt, “tad es būtu priecīgs, ja tas kaut attālināti būtu izlasāms no deltaplāna.”

“Ko tu gribi ar to teikt? Ka noziedznieks nav bijis pilnīgā žvingulī? Vai to, ka tev kā māksliniekam nekas daudz nav sakāms?”

“Nē, to, ka kādam vajadzēja sasodīti daudz laika, lai šādu mākslas darbu radītu, kas būtībā nav iespējams, ņemot vērā notikumu gaitu. Vai arī tā izveidei iepriekš bija jāvingrinās. Turklāt šis mākslinieks ir precīzi zinājis Koponenu mājas jumta platumu un garumu,” Jūsufs saka, pasniegdams bildi Džesikai.

“Man pat nebija domas, ka tas noticis improvizējot. Viss ir rūpīgi izplānots.”

“Ko tu teiktu, ja šie vārdi tika iemīdīti iepriekš? Vienā mierā...”

“Nē. Tas ir izdarīts vakar vakarā. Eksperti noskaidroja visu par nokrišņu daudzumu un sniega slāņa biezumu pēdējo dienu laikā,” Džesika saka un tad pieiet pie pusdienu galda, kas nu, nevienam pie tā vairs nesēžot, kaut kāda iemesla dēļ šķiet garāks.

“Okei. Bet tam nav nozīmes. Jo, ja kāds ir vingrinājies teksta rakstīšanā, mēs atradīsim to arī kaut kur citur.”

Džesika paslien zodu un sakrusto rokas pār krūtīm.

“Precīzi tajā pašā izmērā,” Jūsufs turpina, un, šķiet, viņš jūt zināmu atvieglojumu. Džesika sarauc uzacis un paskatās uz Jūsufu. Varbūt šī doma ir apsvēršanas vērta. Bet varbūt tā ir pilnībā bezjēdzīga. Tiesa, šobrīd tāpat ir ar visu pārējo. Ja viņi vēlas atrisināt šo ārprātīgo noziegumu virknējumu, iespējams, jāķeras pie daudz radošākiem un tikpat ārprātīgiem paņēmieniem.

“Ko tu ierosini?” Džesika pavaicā, redzēdama, ka kolēģa skaistās acis iemirdzas aizrautībā. Viņš vienmēr ir bijis mīlīgs, bet viņa aizvien ir uzskatījusi viņu par draugu vai mazo brāli. Varbūt tāpēc, ka Jūsufs draudzējās ar savu saderināto Annu jau tad, kad Džesika sastapa viņu pirmo reizi. Abi vienmēr izskatījās tik platoniski iemīlējušies, ka pieklauvēšana pie šīs idilliskās ainas loga šķistu īsts nāves grēks. Viņiem visiem jāglabā cerība, kamēr vien Anna un Jūsufs ir kopā.

Jūsufs sakopo domas, rokas sānos iespraudis.

“Manuprāt, Erne varētu likt helikopteriem pārmeklēt tuvējo apkaimi. Vai arī palidināt dronus,” viņš sāk savu sakāmo un tad piebilst: “Sliktākajā gadījumā helikopters veltīgi palidos dažas stundas virs tīrumiem. Saskaņā ar laika prognozi, rīt atkal snigs; tāpēc, ja vēlamies papētīt to lietu pirms tumsas, jārīkojas ātri.” Jūsufs parausta plecus. Džesika dziļi nopūšas. Tad iezvanās viņas telefons.

“Čau, Mik.”

“Vai esi gatava ķert sirdstrieku?”

“Labs iesākums. Nav nekāds brīnums, ka tevi izmeta no telemārketinga nozares.”

“...te ir kaut kas velnišķīgi dīvains. Mēs ar Ņinu caurskatījām novērošanas kameru ierakstus. Un domāju, ka esam atraduši meklēto tipu.”

“Vai attēlā viņu ir iespējams atpazīt?”

“Ir gan. Un tieši tas ir velnišķīgi dīvaini,” Mikaels saka noklepodamies.

“Nu?” Džesika vaicā, tikmēr Jūsufs ziņkāru izteiksmi sejā pienāk soli tuvāk.

“Tas cilvēks ir... Viņš ir kā izspļauts Rodžers Koponens.” “Ko?”

“Ja pagājušajā naktī Juvas mežā sadegušajam nebūtu veiktas DNS analīzes, mēs būtu gatavi apzvērēt, ka tas ir viņš.”

XXXVI

Erne Miksons papūzdams dzesē kafiju, bet pat nemēģina iedzert. Viņš vairākas reizes ievelk dūmu, un cigarete sarūk par trešdaļu. Par spīti temperatūras izmaiņām, saglabājas velnišķīgi auksts laiks, un brāzmainais vējš mitro aukstumu padara neciešamu. Jocīgi gan, bet Ernem prātā ienāk decembra diena pirms daudziem gadiem Karkasonas nocietinājumā Dienvidfrancijā, kad viņš, pārāk plāni ģērbies, stāvēja uz tā mūriem ar toreizējo sievu pie sāniem. Ledains lietus kapāja seju, no koku zariem un jumtiem krītošas sniega masas, izmirkuši apavi, sāpīgs kakls. Toreiz visā varēja vainot pārejošu gripu, bet tagad simptomiem ir pievienojies vēl kaut kas. Klepus lēkmes. Plaušās dedzina, ievelkot pēdējo dūmu, - nu gan tām ir gana. Viņš pārāk ilgi ir pārbaudījis sava ķermeņa izturību, jaunībā ticēdams nemirstībai, bet vēlāk vienīgi aiz pieraduma. Arī degvīns tagad prasa savu tiesu, bet savulaik tas kautrīgajam vīram deva tik daudz. Erne nekad nav juties labi, palicis viens ar savām domām, nemaz nerunājot par citu cilvēku sabiedrību: glāzīte ir izlīdzējusi gan vienā, gan otrā situācijā. Šķiet ironiski, ka šķidrā nervu inde tagad viņu nogalina, tāpat kā tā ir ļāvusi dzīvot tik ilgu un notikumiem bagātu mūžu. Vērtējot no izejas pozīcijām, labu dzīvi, kurā iederas divi gudri dēli, kuri ātri vien pieauguši, kārtīgs darbs policijā un vesels bars tīri ciešamu kolēģu, no kuriem tuvākā un mīļākā ir Džesika.

Cigarete iekrīt pie durvīm novietotās urnas pašā dibenā. Tas, ka trauks ir tukšs, liek Ernem justies vainīgam. Iespējams, tas ir tikko iztukšots, vai arī viņš ir vienīgais smēķētājs visā Pasilas pārvaldē. Viņš cer, ka patiesībai atbilst pirmais no minējumiem.

Uz brīdi Erni pārņem skumjas un ilgas pēc pagājušajiem laikiem. Iespējams, nostalģijas vilni ir uzjundījis izsmēķis un mūsdienās gandrīz nesmēķētājiem pilnā policijas pārvalde, bet varbūt tas, ka pēdējo mēnešu laikā viņš ir labāk iepazinis domas par savu mirstību. Vecums, kas tuvojas, un līdz ar to ķermeņa nīcība cilvēka prātā allaž ir tāli rēgi līdz brīdim, kad tie klauvē pie durvīm. Ernem ir piecdesmit, un viņa paša tēvs nemaz nenodzīvoja līdz tādam vecumam. Pēc novembrī nosvinētās apaļās dzimšanas dienas Erni bija pārņēmusi doma, ka vīrietī kaut kas pamatīgi mainās, kad viņš pārdzīvo sava tēva mūža garumu. Tā kā Erne šajā pasaulē ir nodzīvojis ilgāk par savu tēvu, viņam jābūt vairāk nobriedušam un gudrākam. Pārņēma sajūta, ka viņš no zeļļa ir pārtapis par meistaru. Padomus un dzīves gudrības tagad vaicātu tēvs, ja vien kaut kādā formā joprojām eksistētu. Bet, ja viņš būtu dzīvs, tad šai domai vairs nebūtu nekāda pamata.

Termometrs atkal nopīkst 37,3. Nav katastrofāli. Bet satraucoši augsta.

Erne ieslidina termometru kabatā un satver durvju rokturi, kuras vienlaikus kāds no otras puses izlēmīgi ver vaļā.

“Erne? Kāpēc tu neatbildi uz telefona zvaniem?” Mikaels stāv pie durvīm kā šveicars.

“Kā tā?” Erne saka, atcerēdamies, ka atstājis telefonu kabinetā uz rakstāmgalda. Viņš vēlējās mieru kaut uz desmit minūtēm. “Kas lēcies?”

XXXVII

Rokas sakrustojis pār krūtīm, Erne stāv sanāksmju telpā pie galda un skatās lielā televizora ekrānā, kur Mikaels pirms brīža ir uzlicis novērošanas kameras ierakstu. Ņina sēž pie galda, malkodama sulu. Viņa ir novilkusi kapuci, un zem T krekla vīd uztrenēti roku muskuļi.

“Te kaut kas neštimmē,” Erne saka, pa kārtai uzmezdams aci abiem apakšniekiem.

Mikaels vēlreiz pievelk tuvāk vīrieša attēlu: viņš stāv uz metro perona pašā malā ar viedtelefonu rokā. Figūra, kas pārsteidzošā kārtā atgādina Rodžeru Koponenu, pagriež galvu un gandrīz tieši ieskatās kamerā. Attēls ir skaidrs un neatstāj vietu minējumiem. Vīrieša izteiksme ir saspringta, bet rāma.

“Velns parāvis, velns parāvis,” Erne saka, berzēdams pieri. Pēc brīža viņš paceļ acis un pleci sāk raustīties, vispirms gandrīz nemanāmi, tad ātrāk. Viņam izlaužas smieklu šalts. Mikaels un Ņina saskatās.

“Nu ir gan,” Erne saka, slaucīdams asaras no acu kaktiņiem. Tad viņš pārsteidzoši ātri atgūst nopietnību. “Ir gan, velns parāvis, no visas tiesas.”

“Pilnajā metro kādam pasažierim taču būtu vajadzējis ievērot Koponenu,” Mikaels sāk runāt, bažīgi pamezdams skatienu uz Erni. “Viņš taču ir slavenība. Un, lai gan ziņa par nāvi vēl nav paspējusi nokļūt rīta bezmaksas avīzēs, ap šo laiku tai jau vajadzētu būt sociālajos tīklos.”

“Iedomājies, ka telefona ekrānā lasi ziņu par kādas slavenības nāvi, paskaties, un te nu viņš sēž tev pretī metro vagonā - dzīvāks par dzīvu,” Ņina saka, nolikdama iztukšoto krūzi uz galda. “Es droši vien būtu norāvusi ārkārtas bremzi.”

“Pirmais, kas man būtu ienācis prātā, ir lielā līdzība. Par to ir runa. Visticamāk, tā,” Erne saka.

“Tāpēc, ka sadegušā līķa DNS tika salīdzināts ar Rodžera Koponena mantās atrasto?” Mikaels lakoniski pavaicā.

«T- »

Ja.

“Vai varam būt pārliecināti, ka noziedznieks pēc Marijas Koponenas noslepkavošanas Kulosāri nav izmētājis svešas mantas pa visu māju? Bārdas skuveklis, zobu birste, dezodorants...” Mikaels saka, paberzēdams pirkstu kauliņus. “Kaut kāda iemesla dēļ viņš ir vēlējies likt mums noticēt, ka viens no līķiem Juvā ir Rodžers Koponens. Iespējams, nozieguma vietā par ekspertu pārģērbies vīrietis augšstāvā tieši to arī izdarīja.”

Erne ir pienaglojis skatienu ekrānā redzamajam spokam.

“Uz kurieni viņš brauc?”

“Rase pašlaik to noskaidro.”

“Labi,” Erne saka, atbalstīdamies uz galda, un netīri brūnās krāsas kaklasaite izslīd no vējjakas apakšas. Ņina redz, ka Mikaels noglabā košļājamo gumiju zem mēles. Viņa dzird

Ernes čerkstošo elpu visādi citādi klusajā kabinetā. Viņš domīgi paberzē pelēko bārdu.

“Ja Rodžers Koponens nav gājis bojā agrās rīta stundās, bet gan sveiks un vesels atgriezies Helsinkos, metro gaidot, ar mobilo telefonu augšupielādējis YouTube šausminošo video fragmentu par savu mirušo sievu... Tas taču nozīmē, ka Koponens ir pats nelabais.”

“Vienu gan es nesaprotu,” Nina saka, sasiedama matus zirgastē, lai pēc brīža izlaistu tos vaļā. “Kāpēc vajadzēja tik ļoti nopūlēties, lai inscenētu Rodžera Koponena nāvi... ja bija gaidāms, ka viņš tikai pēc dažām stundām parādīsies ar visu telefonu uz metro perona rīta sastrēgumstundā?”

“Koponens varbūt ir iesaistīts šajā stāstā...”

“Taču jautājums paliek neatbildēts,” Nina saka. Pār telpu nolaižas klusums.

“Vai Džesika to zina?” visbeidzot Erne vaicā.

“Yes. Viņa ar Jūsufu pašlaik ir Kulosāri. Džesika ir izsaukusi nozieguma vietas izpētes ekspertus, lai paņemtu vēl citus DNS paraugus. Tādus, kas patiešām attiecas uz Koponenu.”

XXXVIII

Džesika apstājas pie krusas kapātajām stiklotajām durvīm un paskatās uz dārzu, kas plaši paveras mājas priekšā. Vakara tumsā piekrastē ir noslīcināts līķis, pēc tam kāds ir pārgājis pāri priekšdārzam un devies namā iekšā. Pēc tam -projām pa fasādes durvīm. Un visbeidzot mājas priekšu ir piepildījušas spožas gaismas, policijas eksperti un suņi. Džesika jūt drebuļus pārskrienam pār muguru.

“Tehniķi ir klāt,” Jūsufs iesaucas, nākdams iekšā, un pēc brīža Džesika saož tikko izsmēķētas tabakas aromātu. Katrs tiek galā ar stresu atšķirīgā veidā. Šobrīd stress ir tas, kas viņus visus vieno.

“Pastāsti viņiem, ko tikko izrunājām,” Džesika saka, staipīdama spranda muskuļus.

“Ko tu grasies darīt?”

“Iziet ārā.”

Džesika ievelk nāsis brāzmainā jūras vēja gaisu. Viņa aizver aiz sevis stiklotās bīdāmās durvis un uzmet aci to rokturim un slēdzenei. Nekas nav uzlauzts. Taču slepkava ir iegājis pa šīm durvīm. Acīmredzot Marija Koponena pazina noziedznieku: varbūt tas bija kāds, kurš reiz pusdienoja pie viņu ēdamgalda, skatījās televīziju, sēdēdams uz viņu dīvāna, un nakšņoja viesu guļamistabā. Varbūt kādreiz uzkāpa uz jumta pa apkopes kāpnēm. Kāds, kura mērķis bija nokļūt viņu mājas priekšnamā kādā ziemīgā vakarā. Kāds, kuru Marija gaidīja.

Gaišā dienas laikā priekšdārzs izskatās lielāks nekā vakarā. Džesika pārlaiž skatienu tūjām, kas sastādītas gar zemes gabala robežu, zemiem celmiem un divām augstām priedēm, kuras tikušas pataupītas, kamēr pārējie koki bez žēlastības izzāģēti skaista jūras skata vārdā. Taciņa no piekrastes līdz terasei ir norobežota ar zili baltu brīdinājuma lenti.

Džesika pieķeras pie melni krāsotās dzelzs margas un piesardzīgi kāpj dažus pakāpienus lejup. Slapjais sniegs žļerkst zem apaviem. Sporta kurpes ir lieliski kalpojušas iepriekšējo dienu salā, bet šķīdonī tajās ir iesūcies ūdens, un kājas sāk salt.

Džesika atskatās un redz Jūsufu runājamies ar nozieguma vietas ekspertiem. Jaunums, ka Rodžers Koponens, kas zina, varētu būt dzīvs, liek Džesikai sajusties nedroši. Par upuri uzskatītais cilvēks pēkšņi pārtapis par vienu no aizdomās turamajiem. Koponens vienā mierā aukstasinīgi augšupielā-dējis video par savu mirušo sievu, tad ielēcis metro. Un tagad neviens nezina, kur viņš ir. Varbūt viņš atrodas ceļā uz mājām.

Vējš atlaiž tvērienu no priežu zariem; ieskanas Džesikas mobilais telefons. Ekrānā redzams viņai nezināms numurs.

“Džesika Niemi.”

“Te Pave Koskinens no Savonlinnas. Pareizāk, esmu jau atpakaļceļā uz Turku un...”

“Par ko ir runa?” Džesika vēsi noskalda, ar skatienu sekodama divām vārnām, kas strauji pārmetas no vienas priedes galotnes uz otru. Viņai šķiet, ka dzird šņirkstoņu, kad putnu nagi satver zaru, spīvo sēkšanu un vieglo plakšķināšanu, tām purinot ūdens pilienus no spalvām. Tās skatās uz viņu.

“Es dabūju jūsu telefona numuru no izmeklēšanas vadītāja Miķelsona...” brīdi pastomījies, vīrietis saka.

“No Miksona.”

“Nu protams. Tieši tā. Mēs esam ārkārtīgi satriekti par notikušo. Rodžers Koponens bija izcils rakstnieks un... Šķiet pilnīgi nereāli, ka vēl vakar mēs sēdējām pie viena galda, vakariņodami lieliskā gaisotnē. Pēc tikšanās ar viņu “Savonlin-nas zāle ...

“Kā varu palīdzēt?” Džesika vaicā, mēģinādama neizklausīties strupa, lai gan jau otro reizi pārtrauc zvanītāju. Viņa aizver acis. Džesika šķiet saspringusi līdz galējai robežai, visas viņas maņas ir saasinājušās. Viņa paveras uz putniem, bet blīvajā zarotnē tos vairs nespēj saskatīt. Varbūt viņa visu laiku ir dzirdējusi iedomātas skaņas.

“Tā lieta ir tāda, ka... Man ienāca prātā kas, iespējams, saistīts ar Rodžera Koponena un viņa sievas slepkavību, bet nezinu, vai kaut kas izrādīsies noderīgs...”

“Viss var izrādīties noderīgs.”

“Tas noteikti nebūtu palicis prātā, bet tagad...”

“Kas tieši?” Džesika vaicā, vairs nespēdama noslēpt nepacietību. Viņa atkal ierauga putnus. Vārnas ir notupušās viena otrai līdzās uz priedes zemākā zara. To galvas nervozi klanās uz priekšu un atpakaļ.

“Vakardienas pasākumā, kurā Rodžers uzstājās, no publikas izskanēja dīvains jautājums. Vaicātājs šķita ļoti pašpārliecināts. Varbūt pat mazliet agresīvs. Viņš uzdeva Rodžeram dīvainu jautājumu...”

Zvanītājs apklust, apdomādams vārdus, un Džesika nolemj dot viņam laiku, lai sakopotu domas. Tieši tagad lieka steidzināšana nodarītu tikai ļaunumu.

“Ak, es tikko prātā vēlreiz to atkārtoju, bet...”

“Mierīgi padomājiet. Svarīgi atcerēties teikto pēc iespējas precīzāk.”

“Nu vispirmām kārtām vaicātājs bija vīrietis. Tāds pusmūža gados, plikpaurains, kalsns... Kaut kādā mērā aso-ciāls un biedējoša paskata tips,” Koskinens murmina, tikmēr Džesika, telefonu piespiedusi plecam, meklē vējjakas kabatā rakstāmo un piezīmju blociņu. Zvanītājs ir pievērsis viņas uzmanību.

“Ko viņš vaicāja?” Džesija saka, noklikšķinādama pildspalvas galu.

“Vai... vai Rodžers baidās no savām grāmatām.”

“Vai viņš baidās no tām?”

“Tieši tā. Jautājums patiešām bija dīvains, un neticu, ka arī Rodžers to saprata. Iespējams, tāpēc viņš tā īsti neprata atbildēt. Vismaz ne sākumā.”

“Ko vēl tas cilvēks vaicāja?”

“Vairākas reizes vienu un to pašu jautājumu. Atkārtodams mazliet citiem vārdiem.”

“Vai, jūsuprāt, jautātājs gribēja teikt, ka Koponenam jābaidās - izdomātais varētu kļūt par realitāti?” Džesika vaicā, uzreiz nožēlodama savu jautājumu. Tas ir nevajadzīgi uzvedinošs. Viņa pagriežas, lai paskatītos uz namu. No dārza tas izskatās vēl lielāks nekā no ielas puses. Nakts tumsā bija grūti saskatīt tā aprises.

“Nu tur jau tā lieta. Tieši tā tas jautājums izklausījās. Lai gan tikai tagad tie šausmīgie notikumi likuši man tā domāt... Tā, ka, atskatoties atpakaļ, tas izklausījās gandrīz pēc draudiem,” Pave Koskinens trīcošu balsi saka pa telefonu.

“Vai pasākums tika ierakstīts video vai audio versijā? Vai tur piedalījās žurnālisti?”

“Diez vai. Par žurnālistiem nezinu. Varbūt kāds arī bija. Es tikai vadīju sarunu.”

“Labs ir. Kā jūs domājat... Jūs taču sauc Pave, vai ne?”

“Jā, Pave Koskin...”

“Vai jūs spētu atpazīt runātāju pēc fotogrāfijas?”

“Nezinu. Varbūt. Domāju, spētu. Viņš bija pietiekami neparasta izskata dīvainis.”

“Labi. Lūdzu, Pave, izdariet man pakalpojumu. Atstājiet telefonu ieslēgtu visas dienas garumā. Es jums atzvanīšu.”

Džesika pārtrauc sarunu un atver zvanītāja numuru. Viņa pieraksta to un Koskinena vārdu piezīmju blociņā, tad ieslidina atpakaļ vējjakas kabatā. Ja “Savonlinnas zālē” vai tās tiešā tuvumā atrodas novērošanas kameras, viņiem ir cerības sameklēt to cilvēku. Lai gan uzdots jautājums nevienu nepadara par vaininieku. Visādā ziņā šī norāde šķiet cerīga.

Džesika uzvelk vilnas cepuri pār ausīm. Viņa nespēj ne-sajusties kā pilnīga nejēga. Viss, ko viņi ir uzzinājuši, tiek pienests klāt uz sudraba paplātes. Tomēr pieredze viņai ir iemācījusi, ka aizdomās turēto pasviestās maizes drupačas policistiem parasti nav ēdamas, tajās vienmēr ir kaut kas indīgs. Pretējā gadījumā tās vispār nemaz netiktu piegādātas policijai.

Tomēr nekādu dižo izmeklēšanas pavedienu tā īsti nav. Kalsns vīrietis publikā, kā arī Jūsufa plāni plānā teorija, ka teksts “Malkus Maleficarum” varētu atrasties arī kaut kur citur, iespējams, rakstīts tieši uz sniega. Viņa izjūt nepieciešamību piezvanīt Ernem, bet nolemj atlikt sarunu, līdz atgriezīsies pārvaldē. Lai gan Erne ir sirsnīgākais cilvēks pasaulē, tomēr viņam vienmēr kaut kādā muļķīgā kārtā izdodas pa telefonu izklausīties pēc sūdabrāļa. Viena vai vairākas sarunas ir ieslīdējušas nepareizā gultnē vienīgi tāpēc, ka siltums, kas dvesmo no šī cilvēka, tomēr neizstarojas caur telefonu. Lai Erne šķistu patīkams, viņš ir jāsatiek vaigā.

Džesika brien dažus atlikušos desmitus metru pa slapjo sniegu līdz piekrastei un apstājas pie piestātnes. Viņai aiz muguras ieķērcās vārnas. Piestātnes abās pusēs dirn divas iesalušas bojas, un sniegs tām uzmetis jaunu čaulu. Piestātnes kreisajā pusē redzams āliņģis, no kura pagājušajā naktī tika izvilkta Ledus Princese. Āliņģis joprojām nav aizsalis: ledainais ūdens tā viducī vīd melns kā naftas plankums.

Džesika vēro iepretī izveidoto garo slidošanas trasi, pa kuru, spriežot pēc atstātajām pēdām, iepriekšējā vakarā bija ieradies aizdomās turētais. Aiz tās tālumā neskaidri vīd

Krūnuvuori un Kaitalahti neapbūvētās klinšainās piekrastes; Džesika, tāpat kā daudzi citi jaunieši, sen tur klaiņodama, neiztika ari bez iedzeršanas.

Džesika paskatās pa labi. Dažus simtus metru no viņas starp slidošanas trasi un Lājasalo stāv figūra. Nekur nav redzams ne suns, ne zemledus makšķernieka inventārs. Iespējams, uz ledus stāv aizrautīgs žurnālists ar fotoaparātu, kas aprīkots ar pusmetru garu objektīvu.

Džesika sajūt dīvainas trīsas vēderā. Acumirklī viņa nožēlo, ka devusies uz piekrasti viena.

Džesika samiedz acis. Pēkšņi kaut kas sāk spraukties no silueta pleciem. Vienu brīdi Džesika nodomā, ka tas lēni ceļ augšā rokas, bet tad aptver, ka tie ir ragi un ka tie visu laiku tur ir bijuši. Siluets ir pacēlis galvu un tagad skatās uz piestātni, kuras galā viņa stāv. Viņa saož Venēcijas kanālu smacīgo dvaku, kurā jaušas sanesu un sāls sajaukums.

Džesika satver ieroča spalu, viņa sastingusi vēro dīvaino radījumu, viņai gribas uzkliegt, pavēlēt tam palikt uz vietas un sagūstīt to. Viņa deg vēlmē pasaukt Jūsufu, uz ielas dežurējošos patruļas policistus, bet lūpas ir salipušas. Siluets it kā mājienam paceļ labo roku gaisā. Bet roka nekustas. Un tieši tobrīd, kad Džesika atbrīvo ieroci no maksts un izlēmīgi sper soli uz ledus, viņa kaut ko sadzird. Skaņa aizvien pastiprinās. Tā ir dzirdama viņai aiz muguras. Āliņģī uzvirmo gaisa burbuļi, it kā ūdens būtu sācis vārīties.

“Kas tas, pie velna...” vārdi izlaužas no lūpām, bet viņa pati vienlaikus sastingst uz vietas.

Un tad, šī baismīgā murga prologa noslēguma daļā, Džesika izdzird dzīvniecisku kliedzienu, viņa ierauga no āliņģa iznirstam galvu, ap to aplipušus spīdīgus matus un pēc brīža nozilējušus pirkstus, kuru nagi iecērtas pakusušajā sniegā.

XXXIX

Kolombano paver vaļā stiklota balkona durvis, un gaisma ieplūst dzīvoklī. Pa šauro kanālu slīdošās laivas piekaramā motora parkšķi sajaucas ar paklāja pletnes sitieniem. Telpā uzvirmo sāļš aromāts, kurā var izšķirt kanālmalās bēguma ūdeņu atsegtos dubļus.

“Zini, ko, ZesikaV' Kolombano saka, nostādamies balkona durvju ailā. “Ja mēs atrastos Vivaldi Le quattro stagioni, šis rīts, tieši šis brīdis, būtu La primavera. Pavasaris.”

“Vai tas ir labi?” pasmaidīdama Džesika vaicā.

“Protams, muļķīt, labi. Tas nozīmē, ka esam kaut kā jauna sākumā un kaut kas labs vēl gaidāms. Vasara vēl ir priekšā.” “Bet reiz pienāks rudens. Un ziema.”

“L’inverno. Tā ir neizbēgama. Bet īstajā sabiedrībā ziema var izrādīties visnotaļ patīkama,” Kolombano saka, paskatīdamies ārā pa balkona stiklotajām durvīm. “Zini, ko es gribētu šodien izdarīt?” tad vīrietis saka, paskatīdamies pāri plecam. Viņš ir atbalstījis spēcīgās rokas pret durvju aiļu un izliecis ķermeņa augšdaļu ārā, izvingrinādams muguras muskuļus. Pa durvju aiļu ieplūstošajā gaismā skaidri izceļas plecu muskuļi, it kā runa būtu par da Vinči zīmējumu L’Uomo Vit-ruviano, kura detaļas ir prasmīgi izceltas ar ēnojumu.

Džesika pavelk palagu augstāk un notrauc matus no pieres.

“Es gribētu doties jūrā,” Kolombano turpina, pagriezdamies otrādi. Kailo vīrieša ķermeni klāj ducis vērienīgu tetovējumu. Taču tie nedara viņu baisu. Tieši otrādi. Kolombano ķermenis atgādina ilustrētu nakts pasaku grāmatu ar mīļiem un audzinošiem vēstījumiem. Džesika tos ir izpētījusi, ar pirkstgalu vilkusi līdzi pa to tumšzaļajām kontūrām. Vaicājusi un dzirdējusi desmitiem stāstu.

“Uz jūru?” Džesika ziņkārīgi pavaicā. Jūra Venēcijā ir visur, tāpēc runāt par to atsevišķi šķiet jocīgi. Laivas te ir pārvietošanās līdzeklis un darbarīks. Viņi dzīvo kosmosa stacijā, un Kolombano vēlas pavizināt viņu ar raķeti.

“Kāpēc ne?” vīrietis saka, paskatīdamies uz viņu ar tādu skatienu, ko Džesika dažu dienu laikā ir iemācījusies atpazīt. Blēdīgais smīns nav vienīgi maigs. Iespējams, tas ir mazliet ļauns.

“Vai tad mazajai Zesikai nav gana ar rotaļām iekštelpās?” Kolombano saka, ar diviem platiem lēcieniem metas atpakaļ gultā un apņem Džesiku apskāvienā. “Vai ziemeļu princese nekad nav apmierināma?”

“Lai notiek, dodamies uz jūru,” Džesika pasmaidīdama saka, aizver acis un pieņem ilgu skūpstu no Kolombano. Viņu lūpas, mēle un zobi saskaras. Tas ir nezin kurš skūpsts, bet aizvien šķiet kā pirmais.

“Labi. Man ir tāda sajūta, ka mums jādodas jūrā. Tūdaļ pat,” Kolombano saka un izlec no gultas tik ātri, ka mirkli Džesika guļ gultā viena, domādama, ka viņi joprojām skūpstās.

“Man ir laiva,” pēc brīža viņš iesaucas no vannasistabas un ieslēdz dušu. “Divdesmit zirgspēku. Ūdeņu Ferrari'.'

Džesika izstaipa rokas un nomet plāno palagu. Viņa ir pavadījusi šajā dzīvoklī divas dienas, drīzāk trīs naktis. Dienā viņi ir iepazinuši pilsētu, staigājot vai slīdot gondolā pa simtiem Venēcijas kanālu; viņi ir apskāvušies, kamēr gondoljers ar garu airi vadījis savu ūdens transportlīdzekli, un klusēdami atbalstījušies viens pret otru. Džesikas dzīve ir pārvērtusies pasaules lielākajā klišejā, viņa izdzīvo negaidītu mīlestības stāstu romantikas šūpulī, viņa ir ielēkusi galvenajā lomā sava vientulīgā ceļojuma laikā.

Brīžam racionālām domām ielaužoties realitātē, sajūsma un reibums izsijājas, Džesika atceras par gredzenu, kas rotāja Kolombano zeltnesi, kad abi stāvēja Sanmikelas ūdens tramvaja pieturā. Gredzena vairs nav - bālās josliņas pēdas ir ieraugāmas vienīgi tad, ja precīzi zina, kur jāskatās.

Džesiku pārņem vainas apziņa: viņa saprot, ka ir uzminusi kādai uz kājas. Lai kas arī šī sieviete nebūtu, viņas šeit nav. Varbūt viņa ir mirusi, varbūt kapsētā Kolombano lēja asaras viņas dēļ. Šī doma liek Džesikai justies kā maitasputnam, taču viņa apzinās, ka nav zagle. Ja kāds lūgtu atdot Kolombano, viņa to izdarītu tajā pašā acumirklī un turpinātu savu ceļu. Bet viņa no visas sirds vēlas, kaut tā nenotiktu. Viņa ir jauna, brīva, un viss viņas ķermenis trīsuļo mīlestības spēkā.

“Man vajadzētu izrakstīties no viesnīcas,” Džesika saka, bet cauri dušas šalkoņai Kolombano nedzird viņas teikto. Guļamistabā uzvirmo svaiga ziepju smarža.

Pēc tā vakara koncerta viņa tikai vienu reizi bija iegriezusies Murano salas viesnīcā, lai paņemtu drēbes. Pat toreiz Kolombano nepavaicāja, ko Džesikas draugi domā par viņas izgājienu ar nozušanu. Varbūt viņš zina, ka nekādu draugu nemaz nav. Galu galā tam nav nozīmes.

Laiks ir aiztraucies straujā gaitā. Runājoties, ēdot, dzerot, iepazīstot pilsētu un mīlējoties. Tikai pagājušajā naktī Dže-sika, pamostoties tumsā un ieklausoties Kolombano krākšanā, bija aptvērusi, ka nezina par Kolombano itin neko. īsto jautājumu uzdošana ir vesels mākslas paveids - romantisku attiecību sākumā prašņāšana varētu šķist uzbāzīga un pāragra, bet likmes pēc pāris dienu reibuma jau ir tik augstas, ka gribot negribot vārdi jāizvēlas īpaši rūpīgi.

Džesika apsēžas un vēro saules gaismas pielieto istabu. Tā nav pārāk liela, tas pats attiecas uz visu pārējo dzīvokli, kas atbilstīgi vecajam viduseiropiešu stilam ir visnotaļ kompakts. Mēbeles atrodas cieši līdzās cita citai, visur pilns ar mantām. Nav neviena nelietderīgi izmantota kvadrātmetra.

Džesika pieceļas no gultas, ar pēdām sataustīdama nodilušus koka grīdas dēļus, viņa kaila aiziet līdz vecai kumodei. Kolombano kaut ko dzied dušā, kas izklausās pēc itāļu estrādes dziesmiņas. Džesika nobrauc ar pirkstu pār fotogrāfiju dekoratīvajiem rāmīšiem, un plāns putekļu slānītis pieķeras viņai pie pirkstiem. Fotogrāfiju ir savi divi desmiti. Daža izbalējusi melnbalta fotogrāfija, kurā, viņa pieņem, ir redzami Kolombano vecvecāki. Pārējās fotogrāfijas ir krietni ikdienišķākas, tās pilnīgi noteikti ir uzņemtas spontāni, bez jebkādas sagatavošanās. Kolombano un stīgu orķestris, Kolombano un viņa vijole, Kolombano vairāku vīriešu sabiedrībā. Ko-lombano un kāda sieviete, piekļāvuši vaigu pie vaiga. Dže-sika sniedzas pie attālāk novietotas fotogrāfijas un uzmanīgi izceļ to savā priekšā. Fonā zila, mirdzoša jūra un kveldējoša saule. Fotoobjektīvam pozē divi skaisti cilvēki. Vīrietis nemaz neizskatās jaunāks par to, kuru viņa pirms dažām dienām ir iepazinusi un kurš skatās uz Džesiku, likdams saprast, ka neviena cita pasaulē nav. Ka nekad nav bijis.

Džesika atkal atceras Kolombano raudam Sanmikelas kapsētā un nodomā, ka viņai nemaz nepienākas zināt visu. Viņi ir nesen tikušies, gandrīz nemaz nepazīst viens otru: kas to lai zina, varbūt tā tam arī jāpaliek. Varbūt viss beigsies tikpat ātri kā sācies. Varbūt Džesika vēl šodien iekāps Milānas vilcienā, kā tas bija plānots pašā sākumā.

Dušas troksnis pierimst. Dziesma turpina skanēt. Džesika liek fotogrāfiju atpakaļ savā vietā, bet tā nokrīt uz šaurās kumodes virsmas, izraisot domino efektu, un sagāžas visa fotogrāfiju rinda.

Džesika jūt sārtumu ielīstam vaigos, viņa lielā steigā cenšas novērst priekšējās fotogrāfijas nokrišanu uz grīdas.

Viņa dzird Kolombano soļus, savelk lūpas smaidā un gatavojas izteikt atvainošanās vārdus, bet viņš jau ir satvēris Džesiku aiz pleca un parauj atpakaļ. Šī kustība ir pārsteidzoša un rupja. Vīrieša pirksti sāpīgi iespiežas viņas pleca ādā.

“Piedod...” Džesika nomurmina. Satraukumā balss nodreb. Kolombano stāv ar dvieli rokā pie kumodes un kārto ierāmētās fotogrāfijas stāvus, citu pēc citas. Viņš neko nesaka, pat neuzmet Džesikai aci. No mitrā ķermeņa viņam pie kājām pil ūdens. Viņa kustības dveš niknumu. Tad viņš atlaiž tvērienu, ļauj dvielim nokrist uz grīdas un pavēršas pret Džesiku, kura ir piegājusi pie gultas un nevērīgi ietinusies palagā.

“Ko lai es ar tevi iesāku?” viņš jautā.

“Ko?” Džesika nomurmina, un kādu brīdi viņai šķiet, ka jāatrodas kaut kur citur, citā vietā, varbūt vilcienā uz savu nākamo galamērķi.

Taču Kolombano vairs neizskatās dusmīgs. Džesika piesardzīgi nomēra vīrieti ar skatienu. Viņa acīs ir manāms dīvains spīvums. Grūti saprast, ko vīrietis jūt. Varbūt tā ir mīlestība.

“Ko lai es ar tevi iesāku?” vīrietis mierīgi atkārto, tad lēni pienāk pie Džesikas un apvij savus raupjos pirkstus ap viņas pakausi, iegremdēdams tos viņas matos.

“Ko tu gribi teikt?” Džesika vaicā. Dušas želejas smarža ir spēcīga. Muskuļainajām krūtīm uztetovētie tumšzaļie baloži tuvojas viņas sejai.

Kolombano uzspiež buču Džesikai uz pieres, viņa sajūt mitru elpu ausī. Tad roka satver pakausi stiprāk, palags nokrīt, un vīrieša pirksti ietiecas viņai kājstarpē. Džesika iekliedzas, pieskāriens šķiet patīkams, lai gan tajā trūkst visa tā maiguma, ko Kolombano tika izrādījis iepriekš. Un, kad vīrietis iespiež viņu gultā uz vēdera, Džesika ierauga sevi spogulī, kas atrodas līdzās vannasistabas durvīm. Tumšie mati ir uzkrituši uz sejas, melni nolakotie nagi žņaudz palagu, no pavērtajām lūpām atskan vaidi. Vīrieša muskuļainais vēders ritmiski kustas virs viņas sēžamvietas. Viņa nepazīst sevi atspulgā, viņa skatās uz to kā uz svešinieci, kas sastapta pirmo reizi. Un pēc brīža, mirkli pirms orgasma, viņa nodomā, ka mata tiesa šķir baudu no mokām. Un tad seko bezgalīga nedrošība, bailes un vientulība.

XL

Džesika brīdi stāv nekustīgi un mēģina saprast redzēto. Āliņģī ir cilvēks. Sieviete. Džesika sāk skriet, viņa metas pāri piestātnei un uzlec uz ledus.

“Jūsuf!” viņa iekliedzas, cik vien skaļi spēdama, un nometas uz ceļiem pie āliņģa līdzās sievietei, kura ķepurojas ūdenī. Paiet dažas sekundes, pirms Džesika spēj sakopot domas, prātā pārcilādama vairākas iespējas, kā rīkoties šajā neaptveramajā situācijā. Viņa redz melnos matus, kas pielipuši sejai, un zilganos, šausmās sašķiebtos vaibstus. Sieviete brīžam iz-klepo ledaino ūdeni, kas iekļuvis plaušās, brīžam kliedz pilnā kaklā.

No krastmalas dzirdami skrienoši soļi. Džesika satver sievieti aiz rokas un visiem spēkiem cenšas pavilkt viņu ārā no ūdens. Sieviete izraujas no tvēriena, padarot uzdevumu neiespējamu. Ūdens ir ledains, viņa izslīd Džesikai no rokām.

Tieši tobrīd, kad šķiet - viss velti, sieviete itin kā pati izstumjas ārā no āliņģa un sāk mētāties uz ledus kā rauda.

“Kas tas, pie velna!” Jūsufs iesaucas, nokļuvis līdz āliņģim. Džesika novelk vējjaku un apsedz viscaur trīcošo sievieti.

“Kāds izstūma viņu ārā! Es to jutu... Kāds bija zem ledus,” Džesika saka un, satverdama ieroci, pielec kājās.

“Viņa jānogādā siltumā!” Jūsufs paceļ brēcošo un pilošo būtni rokās. Džesika brīdi paskatās uz āliņģi un brīdi - uz sievietes seju, melnajām matu šķipsnām, aiz kurām vīd šausmu pārņemts acu pāris.

“Nirējs... Tur, pie velna, kāds ir!” viņa iesaucas, norādīdama uz āliņģi. Brīdi Jūsufs sabijies skatās uz Džesiku, bet tad skriešus metas uz piekrasti ar sievieti rokās.

“Kāds nirējs ir dabūjis viņu šurp...”

“Ej projām no turienes,” Jūsufs vispirms saka mierīgi, bet paceļ balsi, kad sieviete atkal sāk kliegt. “Džesika, ej, velns parāvis, projām no tā āliņģa! Izpētīsim vēlāk. Mums jānogādā viņa iekštelpās,” Jūsufs saka, pagriezdamies uz Kopo-nenu māju.

Džesika apiet apkārt āliņģim, ieroci tēmēdama ūdenī un ar stobru sekodama iedomātam ceļam zem ledus, un visbeidzot paceļ to pār atkāto jūru, kur vēl pirms mirkļa bija redzējusi ragaino siluetu. Nu tas ir nozudis.

XLI

Erne rūpīgi noslauka kājas priekšnama paklājā. Tajā pašā mirklī šī rīcība šķiet lieka un stulba.

“Kur ir Džesika?”

“Dzīvojamajā istabā,” Jūsufs atbild un gaitenī padod ceļu priekšniekam. Erne ātriem soļiem šķērso halli uz dzīvojamo istabu, kur tagad ir gandrīz tikpat daudz ļaužu kā iepriekšējā vakarā. Džesika sēž pie garā galda uz krēsla, kur iepriekš, kā zināms, bija sēdējusi Marija Koponena. Džesika ir nolikusi dūrēs sažņaugtās rokas uz galda. Izteiksme ir dzelžaini stinga.

“Tev viss kārtībā?” Erne vaicā, nosēzdamies Džesikai līdzās.

“Man, vai?” Džesika saka, nepacēlusi skatienu no galda. Erne paskatās ārā uz piekrasti, kur redzams pusducis mašīnpistolēm bruņotu specvienības vīru. Mazliet tālāk, uz ledus, rosās tikpat daudz siluetu ar ieročiem rokās.

“Šī, Erne, nav parasta slepkavības izmeklēšana,” Džesika saka, lēni atliekdama sažņaugtos pirkstus.

“Tas jau bija skaidrs kopš pagājušā vakara,” Erne saka, uzlikdams roku uz Džesikas pirkstu kauliņiem. Viņas skatiens seko žestam, bet sejā nepakustas ne vaibsts.

“Viņi mūs vazā aiz deguna... Mani vazā aiz deguna... Ne varēja būt sagadīšanās, ka es atrados piekrastē tieši tobrīd...”

“Tajā nav nekā personīga. Piekrastē varēja atrasties jeb kurš no policistiem. Jūsufs, es... Kāds no patruļas...”

“Es gan, Erne, nebūtu tik pārliecināta. Tajā ir kaut kas velnišķīgi dīvains... Nespēju tikt vaļā no šīs domas.”

“Bet tev tas ir jādara. Pretējā gadījumā cietīs izmeklēšana.”

“Droši vien tev taisnība,” Džesika saka, lēni atbrīvodamās no Ernes roku tvēriena. Erne pieceļas kājās un dodas pie bīdāmajām durvīm.

“Tā sieviete,” tad Erne iesāk savu sakāmo.

“Vai viņa ir...”

“Ņemot vērā apstākļus, ar viņu viss būs kārtībā. Ķermeņa atdzišana un šoks, bet ārsts teica, ka viņa noteikti izķepurosies.”

“Kad mēs varēsim ar viņu runāt?”

“Gribas ticēt, ka drīz vien. Viņa tikko ir nogādāta Tēles slimnīcā.”

“Bet kā ar apsardzi...”

“Tiks nokārtots. Neviens pie tā meitēna netiks,” Erne saka, ļaudams skatienam pārslīdēt pār dzīvojamo istabu. Tad viņš dzird Džesiku klusi lamājamies un purinām galvu.

“Ko, pie velna, tā ragainā galva...”

“Džesika,” Erne nopūšas. Viņam nekas vairāk nav jāsaka.

“Tu man netici?”

Erne neatbild. Par to nav vērts strīdēties. Iepriekš viņš ir redzējis Džesiku tādā stāvoklī tikai vienu reizi, un tas bija gandrīz pirms piecpadsmit gadiem. Ne viens, ne otrs pēc šiem notikumiem nebija tāds kā iepriekš.

“Ja?” Džesika neatlaižas.

“Visa teritorija tiek pārmeklēta. Pagaidām policija nav atradusi nevienu, kas atbilstu pazīmēm.”

“Ak, nevienu apkārt klīstošu ragaini...?” Džesika nopūšas, likdama Ernem pasmaidīt.

“Tāpat tuvējā apkaimē nav atrasts neviens cits āliņģis, kurā nirējs ar upuri būtu varējis nolaisties ūdenī. Piekrastes apsardze ir apņēmusies to noskaidrot.”

Džesika paberzē pieri. Jūsufs ienāk istabā, vilkdams dūnu vējjaku. Erne ar žestu norāda, lai Jūsufs apsēžas viņam un Džesikai līdzās, un Jūsufs rīkojas, kā likts.

“Tagad paklausieties jūs abi. Lai gan šī lieta ir neparasta, mēs nedrīkstam nolaist rokas un nedrīkstam padoties. Tagad mums ir pieci upuri, no kuriem viens ir izdzīvojis...”

“Tāpēc, ka viena vai otra iemesla dēļ to nav bijis vēlmes nogalināt,” Džesika saka, vilkdama astoņnieka zīmi uz galda virsmas.

“Pirms brīža runāju pa telefonu ar priekšniecību. Mums ir piešķirti papildspēki. Jūsufs būs kontaktpersona Drošības policijas ļaudīm.”

“Skaidrs,” Jūsufs saka, rokas sakrustojis pār krūtīm.

“Bet kā ar novērošanas kamerās redzamo vīrieti?” Džesika vaicā.

“Tagad šķiet, ka tas patiešām ir Rodžers Koponens, lai arī cik neticami tas neliktos.”

“Kāda būs stratēģija attiecībā uz medijiem?”

“Pašlaik tā lieta tiek vērtēta”

“Vai tagad Koponens ir galvenais aizdomās turamais?” “Tas mums ir jāizlemj pēc iespējas ātrāk.”

XLII

Džesika aizver aiz sevis durvis un dzird, ka Jūsufa auto skaļi ierūcas ceļmalā. Koponenu savrupnama priekšpuse joprojām izskatās pēc Holivudas kino uzņemšanas laukuma, tur darbojas vesels lērums ļaužu un iekārtu. Cirks ir ieradies, aizbraucis un atkal atgriezies Kulosāri. Encore.

Džesika aizvelk rāvējslēdzēju, tā nav viņas pašas vējjaka. Viņas dūnu jaka, kurā tika ievīstīta no ledainā ūdens iznirusī sieviete, atrodas ātrās palīdzības mašīnā, kas aizgādāja viņu uz slimnīcu. Vējjakas kabatā palika arī maks, telefons un piezīmju blociņš, kurā Džesika bija ierakstījusi tā cilvēka vārdu, kurš zvanīja no Savonlinnas.

Pirksti šķiet sastinguši, un locītavas pārņēmusi durstīga sajūta. Džesika bija iegremdējusi pirkstus ūdenī tikai uz mirkli, bet tik un tā šķiet, ka asinsrite tajos nav pilnībā atgriezusies.

Jūsufs piebrauc mašīnu pie vārtiņiem, tad Džesika lēni pieiet pie tās un atver durvis. Viņa iesēžas iekšā, uzmezdama pēdējo skatienu namam, un aizver durvis.

“Uz Tēles slimnīcu?”

“Yes,” Džesika saka, ļaudama galvai atslīgt pret pakauša balstu. Lai gan mākoņu aizkars ir aizsedzis sauli, ārā tagad ir gaišāks nekā iepriekš.

“Tas tik ir gadījums,” jūsufs saka, aizvērdams mašīnas vadības paneļa centrālo plauktu. Džesika pagūst ieraudzīt sarkanu cigarešu paciņu.

“Tās nav manējās.”

“Es neesmu tava vecākā māšele, you know.”

“Tas jau tāpat ir redzams pēc atšķirīgā iedeguma toņa,” Jūsufs pasmaida, pamādams ar roku patruļas konsteblam, kurš uzrauga, lai teritorijā neiekļūtu nepiederošie.

“Ja jāievelk, tad ievelc. Galvenais, lai spēj paskriet florbola laukumā,” Džesika nosaka, paskatīdamās pa sānu lodziņu uz slaido vīrieti ar vājo seju, kuram pār galvu pārvilkto mici rotā policijas ģerbonis ar lauvu.

Auto slīd pa to pašu maršrutu, pa kuru noziedznieks, pārģērbies par izmeklēšanas vietas ekspertu, iepriekšējā vakarā bija kājām devies projām. Džesika spilgti atceras trakoti sitamies pulsu un durstīgo salu plaušās. Kombinezonu, kas plivinās ielas vidū. Bailes un vilšanos. Dusmas, kas pārņēma viņu, tiklīdz bailes bija rimušās. Pilnīgi skaidrs, ka tas cilvēks ar viņu spēlēja kaut kādu spēli. Tā nevar būt sagadīšanās, ka tieši Džesika satika viņu iepriekšējā vakarā nama iekštelpās un šodien uz ledus. Viņš vēlējās tikt pamanīts, un labi, ka tā. Nākamajā reizē Džesika viņu nošaus.

“Apturi,” Džesika saka brīdī, kad Jūsufs izgriež auto krustojumā uz šoseju. Viņai prātā ir uzpeldējusi saruna, kura

notika pirms satikšanās ar ragaino siluetu uz ledus. Vidējos gados. Plikpauris. Kalsns.

Džesika atver mašīnas durvis.

“Kas nu?” Jūsufs vaicā, bet Džesika jau ir ārā.

Atgriezdamās pie Koponenu nama, Džesika pārliecinās, ka pistole ir darba kārtībā. Viņa dzird, ka mašīnas durvis aiz viņas aizcērtas un pēc brīža Jūsufa soļi seko viņai pa pēdām.

“Hei!” Džesika iesaucas un uzsvilpj policistiem, kuri dežurē mājas priekšā. Kalsnais policists nekur nav redzams. Džesika jūt, ka maņas saasinās. Kur viņš paguva nozust?

“Vai kaut kas aizmirsās?” viens no kombinezonā tērptajiem ievaicājas. Viņa balsī jaušama dumpīga sarkasma nots.

Džesika ieskatās viņam acīs, tad paveras uz viņa pārinieku. Jūsufs, mazliet aizelsies, apstājas turpat līdzās un neizpratnē uzmet viņai skatienu.

“Kur palika tas otrs?” Džesika vaicā, sajuzdama, kā spriedze liek trīsēt visam ķermenim. “Kur palika tas garais, kalsnais puisis?” viņa atkārto.

“Heh?”

“Tas, kurš tikko stāvēja te, pie lentes?” Džesika aizsvilstas, un tas liek patruļas policistiem jautrībā piesardzīgi saskatīties.

“Kur viņš ir?” Džesika prasīgi vaicā. Jūsufs pienāk soli tuvāk, pavērdams muti, lai kaut ko bilstu, bet uzreiz apklust. Pēc tam Džesikai aiz muguras atskan klepus.

“Vai vecākā konsteble meklē mani?”

Džesika apcērtas otrādi. Koponena nama durvju ailā stāv policists, kurš pirms brīža bija izlaidis Jūsufa auto no norobežotās teritorijas.

“Vecākās konstebles kundze...’' viņš saka, samiernieciski paceldams rokas gaisā. “Vai rādās, ka esmu ķezā?”

Viens no patruļas policistiem iesmejas. Džesika nolaiž skatienu un ievēro, ka labajā rokā tur pistoli.

“Drīkstu apskatīt apliecību?” Džesika saka, aizbāzdama ieroci aiz jostas.

“Skaidra lieta,” vīrietis atbild un nesteidzīgi atpogā krūšu kabatu.

“Kāda velna pēc jābola acis?”

“Sori, es tikai nesaprotu...”

Džesika satver apliecību. Skatiens pārslīd vārdam, fotogrāfijai un acu priekšā stāvošā sejai.

“Es tikai aizgāju pačurāt, un te pēkšņi...”

Džesika pasniedz apliecību atpakaļ.

“Nāc, Jūsuf.”

Džesika dodas atpakaļ uz mašīnu. Aiz muguras starp vīriešiem zibenīgi kā uguns kūlā izplatās kluss smiekliņš. Velnišķīgā šizo.

“Vai nevēlies arī pārējos apgaismot, par ko īsti bija runa?” Jūsufs saka, pārslēgdams ātrumu un kārtējo reizi neglābjami kavēdamies. Veids, kā Jūsufs mēdz noslogot motoru ar ātriem apgriezieniem, Džesiku vienmēr ir kaitinājis.

“Esot pagalma pusē, man piezvanīja... Tieši brīdi pirms tam, kad... notika tas, kas notika.”

“Kas zvanīja?”

“Kaut kāds vīrietis no Savonlinnas. Tas tips acīmredzot tika intervējis Rodžeru Koponenu vakar vakarā. Viņš teica, ka no publikas kāds uzdeva jautājumu, vai Koponens baidās pats no saviem tekstiem.”

“Visnotaļ vainu pastiprinoši, ņemot vērā nakts notikumus.”

“Plikpaurains, kalsns, dīvaina paskata... Vidējos gados,” Džesika saka, zīmīgi paskatīdamās uz Jūsufu. Viņš nopūšas.

“Es saprotu, ka tev tik tiešām ir smagi, bet...”

“Bet - kas? Arī tu apšaubi manis teikto?”

“Arī es?”

“Tur, uz ledus, bija būtne ar ragiem, un tā bija uzradusies tur manis dēļ.”

“Okei. Bet es to neredzēju.”

Brīdi viņi sēž pavisam klusi.

“Neredzēji vis. Tu arī neaptver visu šīs lietas būtību.”

“Un tā ir?”

“Ja mēs nebūtu devušies uz Koponena māju, tā sieviete nebūtu nokļuvusi jūrā.”

XLIII

Ņina Ruska ar skatienu pavada priekšnieku, kurš, uniformā iestīvējies, skābu ģīmi paiet garām izmeklētāju grupas rakstāmgaldiem, pat ne ar žestu nesveicinādams policistus, kuri cītīgi strādā savās darba vietās. Drīz pulkstenis būs viens, un Erne ir sagatavojis vadībai jaunu tikšanos ar presi.

Ņina bungo ar pirkstiem pa galdu. Viņa vēro, kā Mikaels virtuves stūrī ielej krūzē karstu ūdeni un iesviež ūdenī divas lielas karotes šķīstošās kafijas.

“Kafija jāber vispirms,” Ņina saka.

“Muļķības. Ja šķīstošo kafiju pieber beigās, tā paspēj uztvert skābekli, pirms izmirkst un sajaucas ar ūdeni. Rezultātā -labāka garša.”

“Tu pats tam nemaz netici.”

“Es neticu, ka tevi īstenībā interesē, kādā secībā kafija un ūdens nokļūst manā krūzē.”

“Acīmredzot iespējams sačakarēt pat visvieglāko recepti,” Ņina nosaka, kad Mikaels apsēžas viņai līdzās.

“Esmu šo to pārdomājis,” Mikaels saka, maisīdams dzērienu.

“Droši vien kaut ko citu, nevis kafijas pagatavošanu?”

“Esmu domājis, ka mēs varētu saiet kopā pa īstam,” Mi-kaels klusi saka, pamezdams skatienu visapkārt.

“Pa īstam?”

“Tā, lai nebūtu jāslapstās. Mēs taču pat nevaram, dieva dēļ, kopā aiziet uz ķinīti.”

“Vai tad slapstīšanās, tavuprāt, nav forša?” Ņina uzliek roku vīrietim uz augšstilba.

“Nūjā. Kādu brīdi. Viss reiz apnīk.”

“Arī es?” Ņina atvelk roku, raidīdama Mikaelam pārspīlētu aizvainojuma pilnu skatienu.

“Arī tu. Jā. Ja man vēlreiz būs kārtējā Ziemassvētku pasākumā jāskatās, kā Ahonens mēģina tev piecirst. Es nespēju uz kaut ko tādu noskatīties no malas. Es gribu, lai tu esi mans īpašums. Es gribu teikt, lai tu esi manējā, un iebliezt Aho-nenam pa žokli, ja viņš neatstājas.” Pēdējos vārdus Mikaels iečukst Ņinai ausī.

“īpašums? Kas tu, pie velna, esi par alu cilvēku?” Ņina saka, atvirzīdamās tālāk no Mikaela. Viņa siltā elpa ausī liek Ņinas asinīm riņķot un sirdij ātrāk sisties.

“Es tevi gribu.” Mikaels satver Ņinas roku un novieto to atpakaļ sev uz augšstilba.

“Bet es negribu zaudēt savu darbu.”

“Viss viens. Es varu iet strādāt pat par ceļu satiksmes regulētāju. Tu vari turpināt strādāt te.”

“Kāpēc, Mik, tieši tagad?” Ņina slidina roku no augšstilba līdz celim. Tad saspiež to tā, kā viņam patīk.

“Es nezinu. Varbūt šī raganu lieta man sākusi uzdzīt bažas. Pasaule ir velnišķīgi draņķīga. Es gribu tevi sev tuvāk līdzās. Es gribu vairāk rūpēties par tevi.”

“Man nevajag, lai kāds par mani rūpētos. Man ir melnā josta džudo.”

“Tur jau tā lieta. Es gribu, lai satvērieni tiek tikai man.”

“Es nolikšu tevi uz lāpstiņām, ja sāksi slikti uzvesties,” Nina saka, nespēdama nepasmaidīt. “Parunāsim par to kaut kad vēlāk.”

“Kad?”

“Pēc tam, kad šī lieta būs atrisināta.”

“Okei. Tas ir solījums,” Mikaels saka, atvirzīdamies tālāk no Ninas, kad viņas telefonā ieskanas signāls.

“Showtime. Tiksim apskatīties video.”

“Kādu?”

“No “Savonlinnas zāles” stāvvietas.”

XLIV

Džesika elpo caur muti, mēģinādama nesaost apžuvušu pārsēju un dezinfekcijas līdzekļa aromātu. Tas atsauc atmiņā nāvi un sen pavadītas garas, vientuļas nedēļas slimnīcā. Lifts ir pārpilns, daļa cilvēku ģērbušies slimnīcas drēbēs. Tuvāk pie durvīm sēž sieviete vidējos gados, un viņai pie ratiņkrēsla ir piestiprināts skābekļa balons. Vēl pirms brīža Džesika bija redzējusi viņu slimnīcas priekšā smēķējam.

Džesika un Jūsufs izkāpj no lifta sestajā stāvā un seko sarkanajai līnijai, kas uzlīmēta uz grīdas. Gaiteņa galā viņi ierauga muskuļainu vīrieti ar raidierīci ausī, viņš ir ģērbies tumšzilā sporta tērpā. Džesika pazīst vīrieti: pirms dažiem gadiem abi kopā bija iesaistīti kādā miesassardzes darbā. Dažu reizi arī tikušies privāti Džesikas vienistabas dzīvoklītī.

“Sveiks, Teo,” Džesika saka, pastiepdama sveicienam roku.

“Detectives” vīrietis nosaka čerkstošā balsī un sarokojas ar abiem. Džesika zina, ka Teo aizsmakums ir balsenes traumas rezultāts, kad viņam portjē laikos kāds neapmierināts klients iebelza ar vīna pudeli pa kaklu.

“Šis ir Jūsufs Peple. Varbūt jau esat tikušies.”

“Varbūt,” Jūsufs saka, pētoši ieskatīdamies garā auguma vīrieša tumšajās acīs. Teo ir biedējoša drošībnieka prototips, pat vaibstos pazibējušais smaids nav īsts, bet gan kaut kādos kursos iemācīts.

“Diez vai. Kā klājas, Džesika?”

“Tāpat kā basiem tavās austiņās.”

“Deviņdesmito reps?”

Abi velta viens otram nogurušu smaidu. Jūsufs apstulbis pamet skatienu uz abiem. Iekšējā joka izraisītais nostalģijas brīdis tomēr drīz vien pagaist, un abu izteiksmes kļūst nopietnas.

“Kur ir ārstējošais ārsts?” Džesika pagūst pavaicāt, pirms Teo pamāj gaiteņa virzienā, kur atbalsojas nācēja soļi. Viņiem tuvojas gandrīz divus metrus garš, bārdains vīrs ar planšeti padusē. Zem baltā ārsta halāta vīd tirkīza krāsas ķirurga apģērbs.

“Galvenais ārsts Alekss Kuzņecovs,” vīrietis saka, pamādams ar galvu. Džesika apstulbusi skatās uz ārstu - viņa noteikti šo cilvēku kaut kur iepriekš ir redzējusi.

“Kriminālizmeklēšanas vecākā konsteble Džesika Niemi.”

“Jūsufs Peple.”

“Pirms dodamies iekšā, īsumā dažas lietas par pacientes veselības stāvokli.”

“Protams,” Džesika saka. Teo taktiski paiet malā.

“Paciente nosauca savu vārdu - Laura Helminena. Tas saskan ar viņas minēto sociālās apdrošināšanas numuru.”

“Vai piederīgie ir apzināti?”

“Vēl ne.”

“Kā viņa jūtas?”

“Ņemot vērā apstākļus, apmierinoši. Ķermeņa temperatūra nebija paguvusi nokristies liktenīgi...” Kuzņecovs saka, paberzēdams nāsi. “Vai ir zināms, cik ilgu laiku viņa pavadīja ūdenī?”

“Nē. Domājām, varbūt jūs varēsiet to pateikt,” Džesika saka, uzmezdama aci pulkstenim. Šķiet, laiks traucas pārsteidzoši ātri. Tūlīt jau atkal būs vakars.

“Ķermeņa atdzišanu ietekmē ūdens temperatūra, pacienta fiziskais stāvoklis, vecums, ķermeņa uzbūve un iepriekšēja saskare ar aukstu ūdeni - savā ziņā aprašana ar to, piemēram, “roņu” aktivitātes. Tā kā ūdens temperatūra bija apmēram nulle grādu, pacientei ir divdesmit pieci gadi un viņa šķiet labā fiziskā kondīcijā, es teiktu, pilnīgi noteikti mazāk par piecpadsmit minūtēm. Ilgākā laikā acīmredzot viņa būtu zaudējusi samaņu. Un tas, ka paciente uzpeldot kliegusi un ķepurojusies, nozīmē, ka var rēķināties ar vēl īsāku laiku.” “Bet kā ar plaušām? Vai sieviete bija sarijušies ūdeni?” “Tikai mazliet. Pēc pašas teiktā, viņai bija akvalanga caurule,” Kuzņecovs saka, vaicājoši paskatīdamies uz Džesiku. “Es ļoti gribētu zināt, kas īsti noticis ar šo jauno sievieti.” “Izklausās, ka tikušas izmantotas kaut kādas niršanas iekārtas. Iemutis un skābekļa balons,” Jūsufs saka. Kuzņecovs velta viņam ilgu un vērtējošu skatienu.

“Skaidrs.”

“Ko vēl viņa pastāstīja? Piemēram, kā viņa nokļuva ūdenī?” Kuzņecovs noliedzoši papurina ar galvu un sakrusto rokas uz krūtīm.

“Viņa nespēja atbildēt. Domāju, tagad būs vieglāk runāt nekā pirms brīža. Šoka stāvoklis ietekmē arī atmiņu. Esmu pārliecināts, ka notikumu gaita pamazām sāks atgriezties atmiņā.”

“Tātad viņa būtu gatava izvaicāšanai?”

“Kā jau teicu, viņa ir pārdzīvojusi šoku, bet atgūstas no fiziskās pārslodzes. Tāpēc ierosinu nopratināšanā pieaicināt slimnīcas psihologu...”

“Mēs protam būt smalkjūtīgi,” Džesika saka.

“Runa nav par to, vai jūs protat tādi būt.”

“Kur ir psihologs?”

“Būs klāt pēc pusstundas.”

“Diemžēl mums nav laika gaidīt tik ilgi. Pastāv aizdomas, ka šis notikums ir plašākas noziegumu sērijas sastāvdaļa. Un, iespējams, šī sieviete ir redzējusi noziedznieku.”

“Gribat teikt, ka...”

“Mums jārunā ar šo sievieti tūdaļ pat, ja vēlamies novērst pārējos noziegumus.”

“Nu labi,” Kuzņecovs saka, sperdams soli tuvāk Džesikai. “Bet es sākšu sarunu, lai pārliecinātos, ka pacientei pietiks spēka.”

Džesikai lūpas saspringst šaurā līnijā. Viņa uzmet skatienu purngaliem un piekrītoši pamāj ar galvu. Tad pagriežas un dodas aiz garā auguma ārsta uz durvīm, kuras Teo jau ir paguvis atvērt.

XLV

Džesika dzird, kā aiz muguras aizveras durvis. Viņa ātri pārlaiž skatienu apkārt, bet nekur neierauga vējjaku, kurā pirms stundas bija ievīstījusi aukstumā drebošo sievieti. Uz pakaramā līdzās izlietnei nekā nav. Vējjakai jābūt māsu dežūrtelpā, ja vien mediķi nav aizmirsuši to ātrās palīdzības mašīnā.

Jūsufs pieiet pie Džesikas durvju ailā, rokas sānos saspraudis. Kuzņecovs mierīgiem soļiem pieiet pie gultas. Laura Helminena guļ slimnīcas gultā, kas ir dzīvības uzturēšanai paredzētu iekārtu apņemta, un statīvā karājas sistēmas maisiņi. Viņas acis ir ciet un mute vaļā, it kā viņa būtu iesnaudusies uz dīvāna, skatoties televīziju. Kuzņecovs piesardzīgi ieklepojas dūrē, un Helminena satrūkstas.

“Kā klājas?” Kuzņecovs apvaicājas rāmā balsī, paglaudīdams bārdu. Paciente nošmaukstina ar lūpām, kamēr ārsts uzmet ātru skatienu durvju ailā stāvošajiem kriminālizmek-lēšanas konstebliem. Tad viņš pagriežas, lai pārbaudītu sistēmas maisiņu un monitoru. Džesika uzmet skatienu gultā gulošajai sievietei, bet tad pievēršas Kuzņecovam. Tagad viņa saprot, kāpēc šis cilvēks šķiet viņai pazīstams, līdzība tik tiešām ir pārsteidzoša. “Pērs Tangī”, Vinsents van Gogs. Glezna ir apskatāma Rodēna muzejā.

“Vai pašsajūta ir kaut mazliet uzlabojusies?”

“Nu... Liekas mazliet dīvaini... It kā muskuļi būtu izauguši, tie šķiet pavisam cieti...”

“Jūsu stāvokli tas ir pilnīgi normāli. Muskuļi paguva atdzist. Dažas dienas tie var sūrstēt un savilkties,” saka deviņpadsmitā gadsimta beigu Parīzes tirgotāja līdzinieks, iebāzdams planšeti ārsta halāta kabatā.

“Te ir atnākuši divi cilvēki no policijas. Viņi gribētu uzdot dažus jautājumus, ja vien jums pietiks spēka atbildēt.”

Laura Helminena uzmet ārstam nogurušu skatienu. “Nebūs ilgi,” Kuzņecovs saka, viegli paplikšķinādams Hel-minenai pa plecu.

“Es sāku atcerēties...” sieviete saka. Viņas apakšlūpa sāk trīcēt, un viņas acis cieši aizspiežas. Kuzņecovs noliedzoši papurina galvu un nosodoši paskatās uz Džesiku, it kā tieši viņa būtu vainīga, ka sieviete ir nokļuvusi slimnīcā. Un atkal drausmīgā doma iešaujas viņai prātā: Kāpēc tas vispār notiek? Vai viss notiek tikai viņas dēļ?

“Tā ir laba zīme. Labi, ka notikumu gaita sāk atgriezties atmiņā,” Kuzņecovs saka sievietei un dodas durvju virzienā. Viņš nostājas cieši pretī policistiem, un Džesikai jāpaslien zods, lai ieskatītos viņam sejā.

“Piecas minūtes. Pacientei vajadzīga atpūta.”

Tas nav ierosinājums. Tas ir ārsta rīkojums, kura nepildīšana draud policijai ar lielām nepatikšanām. Džesika lēni novirza skatienu no ārsta acīm uz bārdu, no krekla apkaklītes -uz viņa balto uzsvārci un vārda zīmi. Šķiet dīvaini, ka viņš ir uzskatījis par vajadzīgu izrādīt savu autoritāti, pienākot tik tuvu klāt.

“Mums ļoti žēl, ka nākas jūs traucēt,” Džesika saka, paiedama garām Kuzņecovam un pienākdama pie gultas. “Bet ir patiešām svarīgi noskaidrot, kas ar jums noticis.”

Laura Helminena klusi šņukst, tad ar plaukstas virspusi izslauka acis un paskatās uz Džesiku. Brīdi šķiet, ka viņa fokusē skatienu, it kā fotoobjektīvā meklēdama piemērotu attālumu. Tad seju pārņēmušās skumjas un satricinājums atkāpjas. Visbeidzot sievietes seja savērpjas drausmīgā grimasē. Pirms Džesika paspējusi kaut kā reaģēt, mazo palātu piepilda ausis caururbjošs kliedziens.

“Kas...” Džesika paspēj izteikt, kad Kuzņecovs metas viņai garām. Kliedzieni pieņemas spēkā, un sieviete izkrīt no gultas, nogāzdama sistēmas statīvu. Tikusi līdz telpas stūrim, Helminena aizsargājoties piesedz seju ar rokām.

“Tā bija viņa!” viņa spalgi kliedz. Džesika uzmet skatienu Jūsufam, kurš šķiet tikpat apjucis kā viņa pati. Teo atver durvis viņiem aiz muguras.

Kuzņecovs pieliecas pie sievietes, kura ir sakņupuši uz grīdas, un mēģina viņu mierināt.

“Tā bija viņa! Viņa ir pats nelabais!” nu sieviete jau kliedz pilnā balsi. Viņa ar pirkstu norāda uz Džesiku. “Es atceros viņas seju!”

Džesika atkal sajūt to - metāla garšu uz mēles. Šķiet, visa telpa sāk griezties.

XLVI

Erne Miksons uzmet skatienu savam atspulgam vīriešu tualetes spogulī un palabo kaklasaiti. Pogājamā apkaklīte nospiež jutīgos limfmezglus, bet tāda neērtība tagad gluži vienkārši ir jāpacieš. Gaišzilais pletkrekls kādreiz derēja labāk, un tas ir viens no trim krekliem, kuru Erne reiz pasūtīja pie drēbnieka. Ja neskaita dažus bikšu pārus, tie ir vienīgie apģērba gabali, kurus viņš regulāri nes uz mazgātavu. Skaisti, dārgi krekli, kuriem būtu labāk jāturas pretī laika zobam. Nodilušās piedurkņu manšetes, uz kurām reiz ar tumšzilu diegu bija izšūts “E. M.”, tagad ar nolūku tiek paslēptas zem brūnā bleizera piedurknēm. Skaņas signāls. 37,8. Sasodīts.

Erne atgrūž durvis vaļā un gandrīz saskrienas ar priekšā stāvošo Mikaelu.

“Mik?”

“Yēs. Beidzot tevi atradu.”

“Cik man zināms, es nemaz neesmu pazudis.”

“Pirms kāda laika zvanīja Jūsufs un stāstīja, ka tievs, plikpaurains vīrietis vakar vakarā “Savonlinnas zālē” ir uzdevis Koponenam dīvainus jautājumus.”

“No kurienes tādas ziņas?”

“Pave Koskinens. Viņš bija pasākuma moderators. Aus-trumsomijas policija ir sākusi to cilvēku meklēt, bet neviens nav viņu atpazinis,” Mikaels saka, noslēpumaini smaidīdams.

“Bet?”

“Ēkas priekšā ir novērošanas kamera, kas darbojas.”

“Vai tas cilvēks ir redzams ierakstos?” Erne vaicā, cenzdamies norīt kaklā sakāpušo kamolu, bet tas neizdodas.

Mikeals piekrītoši pamāj ar galvu.

“Mēs pat varam redzēt mašīnu, kurā viņš iesēžas. Un valsts reģistrācijas numuru arī.”

“Ak dievs.”

“Protams, ir pāragri svinēt uzvaru. Zināms, ka viņš tikai uzdeva neērtus jautājumus un...”

“Mik. Aizver žaunas. Uz kā vārda automašīna ir reģistrēta?”

“Torstens Karlsteds no Espo,” Mikaels saka, ar mēli pa-klakšķinādams pret aukslējām, un pasniedz Ernem vēl silto izdruku. Tajā ir vīrieša pases kopija. Attēlā redzamais cilvēks nav nedz kalsns, nedz plikpaurains, nedz arī jebkādā veidā dīvains.

“Tas nav tas pats tips.”

“Nē. Bet, iespējams, Karlsteds vadīja automašīnu. Novērošanas kameras ierakstā redzams, ka plikgalvains vīrietis iesēžas Karlsteda mašīnas aizmugurējā sēdeklī.”

“Un auto viņu speciāli gaidīja?”

“Divpadsmit minūtes.”

“Sasodīts. Tas taču varētu būt izrāviens. Vai esi zvanījis Džesikai?”

“Mēģināju. Viņa ar Jūsufu ir ceļā uz slimnīcu.”

“Okei. Liec Rasēm noskaidrot visu iespējamo par Torstenu Karlstedu. Pieskati, lai viņam pietiek palīgu.”

“Vai atgādāt viņu šurp uz nopratināšanu?”

“Vēl ne. Vispirms paraksimies dziļāk. Tiešā veidā šo cilvēku ar noziegumiem nekas nesaista. Gluži pretēji, attiecībā uz Marijas Koponenas slepkavību tam tipam ir lielisks alibi. Tomēr liec kādam noskaidrot par tā cilvēka gaitām. Nekādā gadījumā nedrīkst izlaist viņu no acīm.”

XLVII

Gara, tumsnēja slimnieku kopēja stumj gultu ar pacientu gados, kuram galva gandrīz viscaur notīta ar pārsējiem. Metāliskās apmales nograb, riteņiem ripojot pār grambām uz grīdas.

Džesika staigā šurpu turpu pa gaiteni. Jūsufs ir atgriezies Helminenas palātā, lai kopā ar Kuzņecovu un atskrējušo med-māsiņu noskaidrotu situāciju.

“Džesika, viss kārtībā?” Teo vaicā, rokas sakrustojis pār krūtīm.

“Nezinu,” viņa atbild, atspiezdamās pret sienu. Tagad ir jācenšas nomierināties, lai gan galvā šaudās desmitiem jautājumu.

“Tā sieviete pilnīgi noteikti ir pieredzējusi smagus brīžus. Lai arī kas nebūtu noticis...”

“Izbeidz. Esi tik laipns un izbeidz,” Džesika saka, noraidoši pamādama ar roku. “Mani, velns parāvis, nav jāmierina.”

“Okei,” Teo pieklusināti nosaka, palabodams austiņu. Varbūt tāpēc, ka nav labi turējusies. Taču visticamāk tāpēc, ka sarunas pēkšņā apraušanās darījusi viņu nemierīgu. Uz brīdi gaitenī iestājās pilnīgs klusums. Tad Džesika papurina galvu, novērsdama skatienu no grīdas.

“Sori, Teo. Visiem nervi mazliet pārspriegoti.”

“Saprotu. Salīdzinājumā ar tavu darbu šajā sargsuņa lomā gandrīz nav nekāda stresa.”

“Tu labi zini, ka tā nav taisnība. Es arī to apzinos.”

“Droši vien atkarīgs no konkrētas lietas,” Teo saka pasmaidīdams. “Katra ir citāda.”

Lifta durvīm atveroties, Teo pēkšņi kļūst modrs. Kopēja iestumj gultu liftā.

“Daudz laika, Džesa, ir aiztecējis.”

“Tiesa. Kā tev iet?” Džesika vaicā, vairīdamās ieskatīties vīrietim acīs.

Teo pagroza galvu te uz vienu, te uz otru pusi, it kā pārliecinādamies, ka neviens nepagūs mesties no liftiem pie Hel-minenas palātas durvīm - vismaz ne nākamā teikuma laikā.

“Tīri nekas,” vīrietis neizteiksmīgi saka, paceldams apgre-dzenoto zeltnesi. “Sieva un divas dvīņu meitenes, piecus mēnešus vecas.”

“Tas taču... Tas taču ir jauki,” Džesika saka, dziļi ievilkdama elpu.

“Taisnību sakot, diezgan nogurdinoši. Ar to es domāju ne tikai mazulītes. Lai gan arī viņas pamanās... Bet šis darbs. Ar to vien ir par maz. Ik pa brīdim nākas darīt gabaldarbus. Pagājušajā nedēļā Eirā tīrījām sniegu no jumtiem. Cerams, tu saproti, ko es gribu teikt,” Teo nopūšas un teju nemanāmi papurina galvu. Džesika jau grasās izteikt līdzjūtību, bet viņu pārņem neparasta sajūta, it kā Teo kaut ko nojauš. Kas zina, varbūt ministrijā klejo dīvainas, bet neatlaidīgas baumas par policisti miljonāri, kura cenšas visādos veidos noslēpt savu mantību, noklusēt faktu, ka viņa spētu apmaksāt algu ne tikai sev, bet visai nodaļai turpmāko piecdesmit gadu garumā. Tādu baumu iekustināšanai pietiek tikai ar vienu pļāpīgu nodokļu inspektoru, finanšu nodaļas vadītāju, juristu vai psihiatru.

“Jo vairāk mutes, ko barot, jo...”

“Droši vien būs jāatsāk spēlēt loto,” Teo saka, rūgti pasmaidīdams. Dziļākajā būtībā Džesika apzinās, ka intuīcija viņu nav pievīlusi.

“Nemaz nerunā.” Džesika sarauc uzacis.

“Vai tev ir bērni?”

“Bērni?” Džesika pārvaicā un, pašai par pārsteigumu, dīvaini iesmejas. Neviens jau sen viņai neko tādu nav vaicājis.

Ne, nav.

Teo pamāj ar galvu un iztaisno stāju, atliekdams plecus atpakaļ. Kustība, kas Džesikai reiz patika.

Džesika vēlreiz uzmet skatienu pulkstenim, pamāj ar roku un dodas liftu virzienā. “Klau, pasaki manam kolēģim, ka gaidīšu viņu apakšstāvā kafejnīcā.”

“Lai tev veicas, Džesa.”

“Tev tāpat.”

Lai veicas visai tavai ģimenei, tu, velnišķīgi divkosīgais sū-dabrāli.

XLVIII

Kafejnīca ir pilna līdz pēdējam galdiņam ar pacientiem un viņu apmeklētājiem. Džesika ir paguvusi iztukšot tējas krūzi, kad Jūsufs steidzīgā noskaņojumā apsēžas viņai pretī.

“Vai arī es tagad esmu aizdomās turamā?” Džesika vaicā, aptverdama ar pirkstiem krūzi. Tā joprojām ir silta.

“Lauru Helminenu nolaupīja vakar vakarā no mājām Lā-jasalo. Tikai dažas stundas pirms tam, kad tika noslepkavota Marija Koponena. Viņa atceras, ka sēdēja uz dīvāna un skatījās televīziju, kad atskanēja durvju zvans. Turpmākās atmiņas ir krietni neskaidrākas. Viņa teica, ka esot pamodusies kaut kādā tumšā un drēgnā telpā kopā ar kādu citu sievieti.” “Tā otra sieviete bija Ledus Princese?”

“Yes. Helminena pazina viņu pēc fotogrāfijas. Bet nekad iepriekš nebija viņu sastapusi.”

“Kas vēl?”

“Bārdainais Jēzus saka, ka nopratināšanu var turpināt pēc brīža. Tā kā Helminena nespēja aprakstīt noziedzniekus...” “Pilnīgi nemaz?”

“Viņa zināja teikt, ka nolaupītāji ir bijuši vairāki. Spriežot pēc balsīm, tie bijuši vīrieši.”

“Tad kāpēc viņa nobijās no manis?”

Jūsufs apklust uz brīdi un sāk ar pirkstiem līdzināt vien-reizlietojamo galdautu.

“Telpā, kur viņa atmodās, pie sienas karājās glezna.”

“Kāda glezna?”

“Laura Helminena teica, ka tajā bija uzgleznota tumšmataina sieviete...”

“Un tas... bija mans portrets?”

“Klau, Džesika, Helminena ir apjukusi, viņa joprojām ir šokā. Padomā pati,” Jūsufs iesmejas.

“Ak, sasodīts, Jūsuf. Bet ja nu tas patiešām bija mans portrets? Ja nu upuriem tiek rādīts mans attēls? Varbūt viss šis šovs ir sarīkots vienīgi manis dēļ, varbūt kāds vēlas man atriebties?”

“Es nespēju tam noticēt ne mirkli,” Jūsufs saka, tad pārliecas pār galdu un viegli ar pirkstiem pieskaras Džesikas pirkstu kauliņiem. “Mēs drīz vien atrisināsim šo lietu. Mēs notversim tos jukušos, un tad tu redzēsi, ka tev ar to nav nekādas saistības.”

“Varbūt man turpmāk nevajadzētu piedalīties izmeklēšanā.”

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Pirmo reizi pēc ilgiem laikiem man šķiet, ka nespēju saskatīt kopsakarības,” Džesika saka, paskatīdamās uz luminis-cējošajām lampām pie griestiem. Viņai šķiet, ka ausīs skan dzīvsudraba gāzes mākoņa šalkšana. Vaigi kļūst karsti, un acis nemitīgi jāmirkšķina.

“Džesa, tev tagad ir jāsavācas. Tu mums esi vajadzīga,” Jū-sufs saka, sameklē kabatā smēķu paciņu un pieceļas kājās. “Es iešu ievilkt dūmu. Un tad pabeigšu Lauras Helminenas iztaujāšanu.”

“Okei. Varbūt pat labāk, ja paveiksi to viens.”

“Tikmēr pameklē savu telefonu. Pārējie man zvanās visu laiku, jo nevar dabūt tevi rokā.”

“Ir noskaidrojies kaut kas jauns?”

“Mīlnieki ir atraduši pavedienu “Savonlinnas zāles” novērošanas kamerās. Tas saistīts ar to plikpauraino vīrieti.”

“Okei. Nebrauc projām no šejienes bez manis.”

“Labi.”

“Un, klau, mans maks ir vējjakas kabatā. Dabūju pirkt tēju uz krīta.”

Jūsufs pasmīn un izvelk no kabatas maku, tad noliek uz galda maksājumu karti.

“Kodu tu zini. Neiztukšo visu kontu,” viņš nosaka un ātri pazūd liftu virzienā.

XLIX

“Tuk, tuk.”

Erne paceļ acis un durvju ailā ierauga Rasmusu Susikoski, kurš ir uzvilcis pelēku džemperi ar augstu apkakli. Viņam rokā ir portatīvais dators un izdruku žūksnis.

“Nāc, Rase, iekšā.”

“Jocīgi, ka te, kantorī, ir kļuvis aukstāks nekā vakar, lai gan ārā ir siltāks,” apsēzdamies Rasmuss nedrošu smīnu sejā saka. Erne redz, ka viņš runā, bet smadzenes atsakās reģistrēt tukšu parunāšanos par neko.

“Kā, Rase, varu palīdzēt?”

“Kur ir Džesika? Mēģināju vairākas reizes sazināties...”

“Džesikai pazudis telefons. Bet viņu var sasniegt, zvanot Jūsufam.”

“Okei,” Rase pamāj ar galvu un sāk izlikt līdzpaņemtos papīrus uz Ernes rakstāmgalda. Erne sarauc degunu, lai gan biezais vilnas džemperis pārsteidzoši labi bloķē sviedru smaku. Erne neko nevar līdzēt: pat ja Rasmuss tikko būtu iznācis no dušas, ikreiz, redzot šo cilvēku, Ernem iesitas degunā kodīgs sviedru smārds.

“Pirmkārt, jāsaka, ka tā lieta virzās uz priekšu gludi, jo palīgos ir pietiekami daudz cilvēku. Ja katrreiz būtu tikpat daudz palīdzīgu roku...”

“Un otrkārt?” Erne norūc.

“Nūja, es strādāju pie diviem uzdevumiem... Pirmkārt...” ““Pirmkārt” jau bija...”

“Tas, ko uzskatām par Rodžeru Koponenu, Centrālās dzelzceļa stacijas pieturā iekāpa metro virzienā uz Mellun-meki pulksten 08.08. Telefons izslēdzās vēlāk. Te ir attēls no novērošanas kameras metro vagonā,” Rasmuss saka, pagriezdams datoru, lai Erne redzētu ekrānu. “Pirmās durvis apakšā,” Rasmuss turpina, ar pirkstu norādīdams uz bīdāmajām durvīm. Erne uzliek uz deguna kaklā iekārtās lasāmbril-les un pieliecas izpētīt attēlu. Pēc brīža Rodžers Koponens iekāpj vagonā. Attēls ir skaidrs, un novērošanas kamera ir tik tuvu, ka par šī cilvēka personību nevar būt ne mazāko šaubu. Ja vien runa nav par identisku dvīni, bet, cik zināms, Koponenam tāda nav.

“Tas gan ir velnišķīgi... Un neviens viņu neatpazīst.”

“Ar tiem rakstniekiem ir dīvaina padarīšana, ja ģīmis nav redzēts televīzijā - kā, piemēram, raidījumā “Kas jauns?” vai tamlīdzīgi -, neviens viņus neatpazīst. Nav pat nozīmes, vai pārdoti desmitiem miljonu eksemplāru. Vai tu spētu atpazīt Dž. K. Roulingu bez kosmētikas metro, ja...”

“Ko?”

“Aizmirsti. Klau,” Rasmuss saka, ieklikšķinādams datorā. Attēla kustība paātrinās. Nākamo sekunžu laikā durvis vairākas reizes atveras un aizveras, cilvēki tipina iekšā un ārā kā tādas darba skudras. Bet Rodžers Koponens paliek uz vietas.

“Pulksten 08.16 Rodžers Koponens izkāpj no metro.” “Kurā pieturā?”

“Kulosāri.”

“Sasodīts. Vai viņš tiešām dodas savu māju virzienā?” “Visādā ziņā uz to pašu apkaimi. Diemžēl ārpus metro perona viņš pazūd no novērošanas kameru redzesloka.”

“Auto stāvvietā?”

“Nebija. Mēs būtu pamanījuši.”

“Sasodīts.”

“Bet pie Koponenu mājas kopš vakardienas nakts dežurē vismaz viena patruļas mašīna. Viņi būtu reaģējuši, ja Koponens uzrastos. Turklāt kāpēc viņam būtu tā jārīkojas... Atklāt, ka ir dzīvs?”

“Iespējams...” Erne saka un tad noslēpj seju rokās. “Varbūt viņš pats neapzinās, ka ir miris.”

“Kā, lūdzu?”

“Varbūt viņš nelasa ziņas. Sasodīts. Es nezinu. Tas viss ir mierīgi jāpārdomā. Paldies, Rase, man tagad ar dažiem jāparunā pa telefonu,” Erne saka, atbīda biroja krēslu nostāk no rakstāmgalda un pavērš skatienu ārā pa logu. Pie debesīm redzama lidmašīna.

“Tad vēl tā otra lieta... Saistībā ar Torstenu Karlstedu,” Rasmuss saka, aizvērdams datoru. Viņš ar mēli samitrina pirkstus un ieslidina tos līdzpaņemto papīru žūksnī. Erne ieinteresēts pagriežas atpakaļ.

“Tik tiešām interesants gadījums. Soms, vecums - četrdesmit gadu. Noziegumu reģistrā ierakstu nav. Dzīvo Espo, Vestendā, trīs bērni skolas vecumā. Izpilddirektors, valdes priekšsēdētājs un visu akciju turētājs IT nozares uzņēmumā ar nosaukumu Tors 10. Apgrozījums - solīdi 2,4 miljoni eiro. Gandrīz puse - ienākumos.”

“Un Savonlinnā redzētais auto pieder viņam?”

“Porsche Cayenne, 2018. gada izlaidums. Jaunāks par jaunu.” “Tikko minēji, ka tas ir interesants gadījums. Pagaidām man izklausās pēc visparastākā jaunbagātnieku iznireļa...” “Ne gluži. Izskatās, ka viņš ir kaut kāds okultisma eksperts. Viņš ir izdevis divas grāmatas par šo tēmu. Grāmatās rakstīts, cita starpā, par slepenām biedrībām, ezoteriku, maģiju un pat burvestībām. Somijā tās ir izdevis tas pats apgāds, kas publicēja Rodžera Koponena triloģiju.”

“Piebremzē mazliet,” Erne saka. “Vai okultais ir tas pats, kas pārdabiskais?”

“Vienkāršoti ņemot, jā. Termins nāk no latīņu valodas vārda occultus un nozīmē apslēpts’. Okultisms pēta pasauli ārpus ikdienas realitātes. Okultisma mērķis ir veidot tiltu no vienas realitātes citā, no laicīgās uz apslēpto pasauli. Lai panāktu šo mērķi, okultisma piekopēji izmanto dažādus rituālus un priekšmetus, piemēram, amuletus, zaķa ķepas, you name it. Vai arī buramvārdus un maģiju.”

“Kāds ir visas tās māžošanās mērķis?”

“Tikai retajam pieejamās slepenās zināšanas var pavērt apbrīnojamas iespējas, tās palīdz saprast dzīves jēgu. Ietekmēt tās virzību. Kas zina, uzvarēt nāvi.”

“Tātad okultisms tiecas uz labo?”

“Maģija mēdz būt dažāda. Kamēr baltā maģija tiecas uz labo, tikmēr melnā maģija...”

“Tiecas uz ļauno. Saprotu. Tātad varam runāt par sava veida reliģiju?”

“Gan vienai, gan otrai ir līdzības. Bet starp maģiju un lielajām valdošajām reliģijām ir viena pamatatšķirība. Un tieši tajā slēpjas okultisma pievilcība.”

“Un tā būtu?”

“Ja ir vēlēšanās, ikviens var pievērsties Dievam. Reliģiskie virzieni cīnās par ticīgajiem un ticību uzspiež cilvēkiem caur misionārismu un dogmām. Tomēr slepenā mācība atbilstīgi nosaukumam ir ekskluzīva, proti, tikai retajam un izredzētajam paredzētas zināšanas.”

Erne sakniebj lūpas šaurā līnijā un paskatās uz Rasmusu.

“Un okultisma eksperts Torstens Karlsteds ir braucis uz Savonlinnu tieši noklausīties, kā Rodžers Koponens runā par šo pašu tēmu, kas izklāstīta viņa romānos?”

“Diez vai. Proti, Rodžers Koponens iepriekšējā nedēļā ir trīs reizes uzstājies arī Helsinkos. Casino, Biržas namā un konferenču un kongresu centrā Paasitorni. Kāpēc gan būtu jātriecas četras stundas uz Savonlinnu, tikai lai noklausītos to pašu muldēšanu?” Rasmuss nomurmina.

“Varbūt Karlsteds nav ticis uz pasākumiem Helsinkos. Varbūt viņš ir īstens fans.”

“Koponenam bija paredzēts nākamnedēļ uzstāties kādā grāmatnīcā arī galvaspilsētas reģionā.”

“Ja Karlsteds zināja, ka Koponenam jāmirst, tad viņš apzinājās, ka ir klāt viņa pēdējā uzstāšanās reizē.”

“Vai arī zināja, ka Koponens īstenībā nemaz nemirs.”

“Velns parāvis, nupat sāk smirdēt pēc sēra. Bet ja nu viņš nav braucis turp un atpakaļ. Varbūt Karlsteds joprojām ir Sa-vonlinnā.”

“Visādā ziņā viņa auto atrodas mājas priekšā Vestendā.”

“Tas nozīmē, ka viņš varētu būt iejaukts dedzināšanas slepkavībās pie Juvas. Vismaz no loģikas viedokļa tas ir iespējams.”

“Tā gan,” Rasmuss nosaka un vairākas reizes dziļi ievelk elpu. Visa viņa būtība ir vairāk atslābusi, šķiet, lietas virzīšanās uz priekšu ļauj viņam justies brīvāk. “Kā jau teicu, grāmatas kopskaitā ir divas,” Rasmuss turpina, nolikdams uz galda divas izdrukas, abās redzams grāmatas vāks.

“Ievads okultisma mācība’, Torstens Karlsteds (2002).

“Hermeneitikas un ezoterikas zinātne”, Torstens Karlsteds, Kaijs Lehtinens (2007).

“Kas ir Kaijs Lehtinens?”

“Ātrumā nekādas ziņas par viņu nav atrodamas. Cik zināms, viņš ir piedalījies tikai šajā projektā un nav izdevis neko citu. Zvanīju izdevējam un lūdzu informāciju par viņu. Bet arī tur nenoskaidroju neko pieminēšanas vērtu. Izdevās dabūt vienīgi viņa personas kodu,” Rasmuss saka, izvilkdams no kaudzītes pašu apakšējo lapu. Attēlā redzams tik tiešām ar zināmā mērā draudīga izskata plikgalvains vīrietis. Nikns skatiens, šķiet, slēpj kaut ko neaprēķināmu un nevaldāmu.

“Kaijs Kalle Lehtinens, vecums 48 gadi. Būvdarbu vadītājs, dzīvo Vantā. Ģimenes nav.”

“Vai šis bija tas cilvēks, kurš uzdeva dīvaino jautājumu un tad iekāpa Karlsteda automašīnā?”

“Es nosūtīju fotogrāfiju Pavem Koskinenam, un viņš atbildēja, ka ir par deviņdesmit procentiem pārliecināts.”

“Labi padarīts darbiņš, Rase. Dod man desmit minūtes sagremot to visu,” Erne saka, sniegdamies pēc mobilā telefona.

L

Lifta durvis atveras stāvā, kura gaiteņa galā atrodas Lauras Helminenas palāta. Džesika sajūt deniņos Teo skatienu, viņš joprojām stāv durvju priekšā. Viņa dodas uz māsiņu dežūr-posteni, kura bīdāmā stikla lūka paveras, pirms viņa ir paguvusi pieklauvēt.

“Džesika Niemi no policijas.”

“Lūdzu?” sieviete platu seju caur bieziem briļļu stikliem raida uz viņu aizdomu pilnu skatienu. Džesika izvelk no džempera apakšas kaklā iekārto policistes apliecību un pastiepj to apskatīšanai. Sieviete uzmanīgi nopēta dokumentu. Šajā ziņā nevienam neko nevar pārmest.

“Laura Helminena, palāta numur četrpadsmit. Pirms dažām stundām viņa tika atvesta ar neatliekamās medicīniskās palīdzības mašīnu,” Džesika saka, ieslidinādama tievo aukliņu atpakaļ.

“Jā... viņa ieradās tieši no neatliekamās palīdzības.”

“Es gribētu zināt, kur ir viņas mantas. Drēbes un citas...”

“Drēbes?”

“Es aizdevu viņai savu vējjaku sasildīties...”

“Acumirkli” Sieviete aizver lūku, it kā nodrošinādamās, lai Džesika nenozagtu tumšzilo skavotāju vai marķieri. Tad sieviete lēnām kustībām pieceļas no krēsla un nozūd iekštelpās.

Džesika paveras visapkārt, acumirklīgas domas vadīta, vairākas reizes ar pirkstiem iespiež plaukstā dezinfekcijas līdzekli un ātri paberzē rokas vienu gar otru. Viņai nav paniski bail no baktērijām, darba gaitās nācies daudz laika pavadīt gan slimnīcās, gan morgā. Taču tieši tagad viņai, rokas kabatās sabāzušai, uznāk paniskas bailes no pilnīgas bezdarbības, no gaidīšanas. Kopš vakardienas viņa ir sajutusies atkailināta un neaizsargāta kā mērķis, tāpēc nevēlas apstāties, bet gan atrasties nemitīgā kustībā. Kustīgā mērķī ir grūtāk trāpīt. Visi upuri lielā mērā ir līdzinājušies viņai: sievietes ir bijušas nosacīti jaunas, tumšmatainas, slaidas. Turklāt Džesika apzinās, ka viņai ir ienaidnieki. Iepriekšējā gada oktobrī Džesika iemantoja zināmu publicitāti, būdama galvenā izmeklētāja lietā, kurā divi motociklistu bandas locekļi tika apcietināti aizdomās par slepkavību. Bet, jo vairāk Džesika domā par šo lietu, jo lielāka pārliecība viņai rodas, ka raganu vajāšanā nav vainojami sarūgtināti motociklistu brālības locekļi, nedz arī kādi citi, kurus viņa būtu pamanījusies sadusmot ar sodu apcietinājumā. Tieši pretēji, uz ledus redzētais ragainais tēls bija atsaucis atmiņā kaut ko tādu, ko viņa bija vēlējusies aizmirst gandrīz piecpadsmit gadu garumā. “Kolēģe teica, ka vējjaka jau ir paņemta.”

Šie vārdi ietiecas viņai apziņā pamazām, un paiet dažas sekundes, kamēr viņa spēj ietērpt domas vārdos.

“Kā, lūdzu? Kas paņēma?”

“Kāds vīrietis...”

“Kāda velna pēc jūs atdevāt to svešam cilvēkam?” Džesika jūt, ka viņai zūd balss.

“Pagaidiet. Es vēl pavaicāšu...”

“Tūdaļ pasauciet savu kolēģi!” Džesika aizsvilstas, atbalstīdamās pret leti. “Un netaisiet to lūku ciet!”

Medmāsa sabijusies pieceļas no krēsla, šoreiz ātrāk nekā iepriekš, un vēlreiz nozūd iekštelpās. Džesika sajūt dezinficējošā šķidruma rūpniecisko aromātu, tas atsauc atmiņā regulārās ārsta apskates, rentgenu, magnētiskās rezonanses manipulācijas, kortizona injekcijas, skrūves, skavas, neirolo-ģiskos izmeklējumus, osteopātiju, akupunktūru.

“Kur, pie velna, ir mana vējjaka?” Džesika gandrīz uzkliedz, triekdama dūri pret leti.

“Te tā ir, Džesa! Tikko... biju pēc tās atnācis.”

Džesika pagriežas un redz Jūsufu, brīdi uztver viņa izbīļa pilno skatienu, ierauga viņam padusē savu vējjaku un rokā viņas telefonu. Mazliet tālāk, gaiteņa galā, Teo ir pagriezies, lai paskatītos uz viņiem.

LI

Lietus lāses uz automašīnas stikliem vēsta par atkusni. Dže-sika aizver durvis, un Jūsufs iedarbina motoru. Viņi gāja uz autostāvvietu, nepārmijuši ne vārda. Džesika pārskata neatbildēto zvanu sarakstu.

“Es tikai gribēju palīdzēt,” Jūsufs saka.

“Jā, jā. Man nebija nolūka...”

Logu tīrītāji ritmiski slauka vējstiklu. Vairākas lāses paliek uz vietas. Labās puses tīrītāja gumija savu mūžu jau ir nokalpojusi.

“Ko Helminena teica?” Džesika visbeidzot vaicā, notraukdama matu šķipsnu no pieres.

“Noklausīsimies to vēlreiz,” Jūsufs saka, sameklēdams kabatā diktofonu.

Jūsufs Peple: ...vispirms gribēju apliecināt, ka konsteble Niemi nekādā veidā nav saistīta ar noziegumu.

Laura Helminena: Tā bija tā pati sieviete... Viņi teica, ka tā ir barvede. (Raud.)

JP (ilgs klusuma brīdis): Atgriezīsimies pie gleznas vēlāk. Iegaumējiet, ka esat pilnīgā drošībā. Pie durvīm jūs sargā ļoti modrs un stiprs vīrs. Neviens nenodarīs jums pāri, vai skaidrs?

LH šņukst.

JP: Pastāstiet, lūdzu, kas notika. Sāciet no paša sākuma. LH: Es neatceros...

JP: Kas ir pēdējais, ko atceraties?

LH: Es atrados mājās... Atskanēja durvju zvans...

JP: Vai mājās bijāt viena?

LH: Es dzīvoju viena.

JP: Kas bija atnācis?

LH: Es neatceros... Es neatceros neko vairāk. Un tad es atceros, ka atrados kaut kādā krēslainā vietā. Tas bija kaut kāds pagrabs vai...

JP: Tātad tur nebija logu?

LH: Tur bija tumšs. Un tāds sasmacis gaiss, tur smirdēja pēc pelējuma.

JP: Labi. Jūs teicami atceraties. Ko vēl tur redzējāt?

LH: Tās drēbes, tās nebija manējās.

JP: Melnā vakarkleita?

LH: Man nav... Tā nebija manējā.

JP (pauze): Ko vēl atceraties?

LH: Tur, pagrabā, bija (šņukst) vēl viena sieviete. Es viņu nepazinu, bet arī viņai bija melna kleita un dārgas kurpes... JP: Tātad jūs bijāt apģērbtas vienādi.

LH: Tad iekšā ienāca kāds vīrietis. (Izplūst asarās.)

JP: Vai varat aprakstīt to cilvēku?

LH: Ragi... It kā tas būtu kaut kāds kustonis no elles. Auns vai āzis...

Džesika paskatās uz Jūsufu, kamēr ierakstā skan raudas un mierinoša kušināšana. Tad soļi. Kuzņecovs kaut ko saka.

JP: Kas notika pēc tam?

LH: Viņš runāja latīniski... Zinu, ka tā bija latīņu valoda, jo mācījos vienu gadu.

JP: Vai sapratāt, ko viņš teica?

LH: Nē... Es biju tik drausmīgi nobijusies. Bet tad... Pēc brīža viņš sāka dejot... Un vicināt kaut kādu zizli. Tas bija tāds kā traks, slimīgs rituāls. Mēs abas bijām drausmīgi pārbijušās. Tad ienāca tas otrs vīrietis. Arī viņam bija maska ar ragiem.

JP: Lūdzu, turpiniet.

LH: Viņi noņēma no sienas pakārto audumu. Un es ieraudzīju gleznu. Tajā bija redzama ragana. Tā ragana, kas tikko bija atnākusi. (Raud.)

JP (ilga pauze): Ko viņi teica?

LH raud.

JP: Lūdzu, koncentrējieties, Laura. Mums jāsavāc pēc iespējas vairāk ziņu, lai spētu viņus notvert.

LH: Viņi aizvilka mūs uz otru telpu. Tur bija ļoti liela koka baļļa. Es dzirdēju, ka viens no viņiem šļaksta ūdeni ar rokām. Viņi teica, ka jāveic tests, un, ja nav nekā slēpjama, tad mums nav jāuztraucas. Un tad... (ilga pauze). Pēc tam es vairāk neko neatceros.

JP: Vai atceraties, kurā vietā jūs pavilka zem ledus? Tas, Laura, ir ļoti svarīgi.

LH: Iespējams, es atguvu samaņu ūdenī... It kā ar mani kāds kopā būtu peldējis ledusaukstā jūrā. (Šņukst.) Lai gan varbūt es tikai iedomājos. (Gara pauze.)

Alekss Kuzņecovs: Nu tā. Tagad vajadzētu ieturēt pauzi. Šķiet, atbildes uz svarīgākajiem jautājumiem jau ir saņemtas.

JP: Okei. Paldies, Laura. Ja kaut kas ienāk prātā, jebkas, izstāstiet to ārstam. Viņš mūs pasauks... (pauze) pasauks mani šurp. Sarunāts? Labi.

Jūsufs aptur ierakstu. Logu tīrītāji slauka stiklu. Smags sniega blāķis nokrīt no slimnīcas jumta, un blīkšķis atbalsojas pat automašīnas salonā.

“Tu, Jūsuf, labi tiki galā. Vairāk nebūtu iespējams uzzināt.”

“Tā lieta, Džesa, ir pavisam traka,” Jūsufs saka stiklainu skatienu. “Esot tur, mēģināju noskaidrot visu svarīgāko. Tikai tagad, klausoties ierakstu, patiešām saprotu, kādas šausmas tā meitene ir pārdzīvojusi,” viņš saka, aizvērdams acis.

Džesika uzmet skatienu līdzās sēdošajam vīrietim, kurš cieši saspiedis degungalu ar pirkstiem. Reizēm viņai aizmirstas, cik jūtīgs ir Jūsufs. Viņš nesatrūkstas ne no līķa, ne asinīm, ne izvandītām zarnām. Bet cilvēciskas traģēdijas, piederīgo ciešanas un zvērības pārcietušo iekšējās sāpes - tās bieži liek viņam noslēgties. Pagājušajā gadā pēc kādas astoņus gadus vecas meitenes slepkavības izmeklēšanas Jūsufs dažas nedēļas bija slims. Meiteni bija nogalinājis pašas tēvs, Jūsufam bija grūti pieņemt notikušo, un vēl joprojām viņš nav ticis tam pāri. Un kādēļ gan?

“Tātad Laura Helminena izturēja inkvizīcijas testu,” pēc brīža Džesika ierunājas.

“Bet tam taču nav nekādas jēgas... Vai tad visa tā pārbaudījuma būtība nav tāda, ka raganas uzpeld, bet nevainīgās noslīkst?”

“Šķiet, tā Miks to lietu skaidroja.”

“Diez vai kaut viena no tām nabaga sievietēm patiešām ir uzpeldējusi.”

“Diez vai.”

“Varbūt Helminena ir apžēlota kaut kāda cita iemesla dēļ?”

“Ledus Princesei tā nebūt nepaveicās,” Džesika saka, un Jūsufs iestūrē mašīnu satiksmes plūsmā.

LII

37,5. Dienas vidējā temperatūra: 37,4.

Erne Miksons sēž pie gara galda, malkodams Rasmusa pagatavoto plāno kafiju. Viņš pēta savus sausos un ieplaisājušos pirkstu kauliņus, kurus gadi ir iztēsuši asus un stūrainus.

“Džesika un Jūsufs ir šurpceļā,” apsēzdamies nosaka Mi-kaels. Līdzās viņiem ir arī Ņina un Rasmuss, kurš, pateicoties saviem atradumiem, jūtas jaunas enerģijas pārpilns. Viņš izskatās aizrautīgāks un mundrāks nekā jebkad agrāk.

“Kas par lietu?” Erne saka, nenovērsdams skatienu no savām rokām. Gadu gaitā viņš ir meistarīgi iemācījies uztvert pārmaiņas gaisotnē. Neuzkrītošas lietas, žesti, vārdi. Tieši tagad viņa komanda izstaro negatīvu enerģiju. “Nu? Mik. Spļauj ārā.”

“Es personīgi uzskatu, ka mums obligātā kārtā tūdaļ pat jādabū tie vīri šurp uz nopratināšanu,” Mikaels saka, rokas sakrustojis pār krūtīm, un starp zobiem no košļājamās gumijas uzpūš burbuli.

“Tiešām?” Erne saka, lai gan nebūt nejūtas pārsteigts.

“Tie abi pilnīgi acīmredzami no Savonlinnas ir sekojuši Rodžeram Koponenam un Sannai Porkai un piešķīluši abiem uguni. Mēs varētu apcietināt viņus par acīmredzamo nozie...”

“Rodžers Koponens ir dzīvs.”

“Un?”

“Ja Karlsteds un Lehtinens patiešām no Savonlinnas sekoja Porkas vadītajai mašīnai un apturēja to Juvā, nogalināja divus, no kuriem jaunāko ziņu gaismā vienu vēl neesam spējuši identificēt, tad var pieņemt, ka Rodžers Koponens pēc slepkavībām kopā ar tiem abiem turpināja ceļu uz Helsinkiem.”

“Protams.”

“Tas liek turēt Koponenu gluži vai aizdomās. Un, ja vēlamies atrast Koponenu, mums kādu laiku būtu jāuzmana Karlsteds un Lehtinens”

“Un jānoklausās,” Rasmuss saka, piesardzīgi paceldams pirkstu gaisā.

“Tas ir nokārtots. Tikko saņēmu atļauju no tiesas. Tu, Rase, rīkojies. Es gribu, lai tu noklausītos pilnībā ikvienu sarunu un atskaitītos par jebko, kas kaut kādā mērā varētu būt saistīts ar šo lietu vai izklausās kaut kādā veidā dīvaini. Un, protams, no telekomunikāciju operatoriem svarīgi noskaidrot, vai viņu mobilie telefoni ir pārvietojušies no Savonlinnas uz Helsinkiem un uzturējušies ilgāk vietā, kur notika slepkavības sadedzinot.”

“Skaidrs,” Rasmuss apmierināts pasmaida. Erne pēc pieredzes zina, ka viņš dievina izaicinājumus. Rasmuss visu dienu ir bijis azartiskā noskaņojumā.

“Tikmēr, Mik, tik tiešām svarīgi, lai neviens no abiem vīriem nenozustu no mūsu redzesloka. Novērošanā nedrīkst būt pārrāvumu. Nedz arī stulbu kļūdu,” Erne saka. Ņina ir pacēlusi roku, un Erne ar galvas mājienu dod viņai vārdu.

“Nav gluži tā, ka es, Erne, tev nepiekristu. Man šķiet, tas ir labs gājiens,” Ņina sāk savu sakāmo, zīmēdama uz galda virsmas neredzamus četrstūrus.

“Bet?”

“Bet to, ko šodien Džesika vairākas reizes ir likusi galdā, vajadzētu ņemt vērā. Proti, to neapstrīdamo faktu, ka mēs par soli bezcerīgi atpaliekam no šiem cilvēkiem. Tā tas ir bijis jau no paša sākuma.”

“Turpini,” Erne saka, no uzacu apakšas paskatīdamies uz Ņinu.

“Šķiet, visu, ko mēs esam noskaidrojuši... viņi ir gribējuši, lai mēs noskaidrotu.”

“Es saprotu tavu viedokli. Bet, no otras puses, dārgie kolēģi,” Erne saka uzsvērtāk nekā iepriekš, “te slēpjas briesmas, ka mēs pārvērtējam šīs kliķes attapību un spējas novest mūs no ceļa. Atgriezīsimies soli atpakaļ: kāpēc vispār ir radies iespaids, ka tiek pasviestas informācijas druskas?”

“Tāpēc, ka aizdomās turamo “kļūmes”...” un, to pateikusi, Ņina ietur īsu pauzi, ar pirkstiem gaisā uzzīmēdama pēdiņas -tas ir paradums, kas vienmēr tik ārkārtīgi kaitinājis Erni -, “...ir tik velnišķīgi stulbas. Kāpēc inscenēt Rodžera Kopo-nena nāvi, ja viņš pats nākamajā rītā augšupielādē internētā video par sievas slepkavību no paša viedtelefona vietā, kur atrodas simt divdesmit novērošanas kameras? Nav jābūt īpaši modram pilsonim, lai apzinātos, ka viegli izsekot telefoniem un citām viedierīcēm. Tie pakaļas vēlas tikt pamanīti.”

“Un tāpēc viņi ir jāņem ciet tūdaļ pat,” Mikaels iespraucas vidū, uzsvērdams katru vārdu.

“Esmu pārliecināta, ka viņi zināja ari par “Savonlinnas zāles” novērošanas kameru. Tomēr Lehtinens uzdeva to jautājumu auditorijā. Jautājumu, kas pilnīgi noteikti nepalika nepamanīts pārējai publikai. Tad viņš devās uz svaigi no rūpnīcas izripojušu Porsche, kas novietots tieši zem novērošanas kameras un kura valsts reģistrācijas numuru viņi nekādā veidā nav mēģinājuši piesegt,” Ņina turpina. “Pārāk stulbas kļūdas. Ja ne tas provocējošais jautājums, mums nebūtu šo okultistu vārdu.”

“Labs ir,” Erne nosaka, pieceldamies kājās. “Jums ir sajūta, ka mēs esam pilnīgi ēzeļi un viņiem ir auklas, kas apsietas mums ap kaklu.”

“Ap pautiem,” Mikaels saka, un pārējie piekrītoši māj ar galvu. “Viens vienīgs velnišķīgs šovs. Tieši to, Erne, mēs gribējām teikt. Mums jābeidz dancot pēc to sadistisko slepkavu stabules un jāizdara savs gājiens.” Mikaels iespļauj košļājamo gumiju virtuves papīra dvieļa kumšķī. Erne noskatās izmeklētājos, kuri sasēdušies ap galdu. Viņam netraucē atšķirīgie viedokļi - viņš pats vienmēr ir mudinājis apstrīdēt paša izteiktās domas. Iespējams, tieši tāpēc šis komandas izmeklēto lietu atrisināšanas procents vienmēr ir bijis augstāks par vidējo. Erne aizpogā bleizera augšējo pogu un pavelk krekla nodilušās manšetes zem piedurknēm.

“Paldies par jūsu domām. Es gribētu vēl dzirdēt Džesikas viedokli šajā lietā. Līdz tam jums ir jānodrošinās, lai garām nepaslīd neviena, pat vismazākā to divu tipu kustība vai saruna,” Erne saka, iziedams no sanāksmju telpas.

LIII

Krēsla atkal ir nolaidusies pār Helsinkiem. Cauri pelēkajai mākoņu segai šajā gadalaikā saule pavīd tik īsu brīdi, ka tā vien šķiet, it kā kāds grieztu aptumšotāja slēdzi te uz vienu, te uz otru pusi.

Brīdī, kad Džesika un Jūsufs kāpj ārā no mašīnas Pasilas policijas pārvaldes pazemes stāvvietā, iezvanās Džesikas telefons.

“Niemi. Esmu. Jā. Labi. Vai atsūtīsi atskaiti...? Labi. Paldies.”

Jūsufs ieinteresēts vēro kolēģes īso vārdu apmaiņu. Tad Džesika attālina telefonu no auss. “Zvanīja Sarvilinna. Ledus Princese ir identificēta.”

“Okei?” Jūsufs saka, ar elkoņiem atbalstīdamies pret automašīnas jumtu.

“Viņu sauc Lea Blumkvista. Divdesmit deviņus gadus veca.”

“Kas atpazina līķi?”

“Acīmredzot sievietes brālis, kurš no rīta bija paziņojis par Blumkvistas pazušanu.”

“Vai brālis joprojām ir Tiesu medicīnas centrā?”

“Jā. Viņš tūdaļ pat jānopratina.”

“Erne gribēja vispirms noturēt sapulci,” Jūsufs saka, aizcirzdams automašīnas durvis.

“Tad droši vien tā arī jādara.”

Durvis ir vaļā, un Džesika ar Jūsufu bez klauvēšanas dodas iekšā Ernes mazajā kabinetā.

“Jums gan abiem ir bijusi darbīga diena,” Erne saka, acis piekalis pie ekrāna un ar rādītājpirkstu klikšķinādams pa da-torpeli.

“Labāk nepiemini,” Džesika klusi nosaka un atver vējjakas rāvējslēdzēju. “Vai Sarvilinna zvanīja arī tev?”

“Jā. Viņa mēģināja dabūt tevi rokā arī iepriekš, bet tu neatbildēji.”

“Mans telefons uz brīdi bija pazudis.”

“Tā jau es domāju.”

“Tātad dzirdēji, ka Ledus Princese ir atpazīta.”

“Heh?” viņš sarauc uzacis. “Man tā iesauka nepatīk.”

“Mums arī ne. Un tagad to vairs nevajadzēs likt lietā,” Džesika saka, un Jūsufs apsēžas uz krēsla telpas stūrī.

“Tātad mēs tagad zinām visu upuru identitāti, izņemot Juvā noslepkavotā vīrieša vārdu,” Erne saka, noņemdams roku no datorpeles.

“Ves.” Džesika viegli paberzē ceļa skriemeļus. Tajos ir jūtama ļaunu vēstoša durstīšana. Kopš pēdējās lēkmes ir pagājuši vairāki mēneši, bet viņa joprojām spilgti atceras paralizējošās sāpes, kas uz daudzām dienām padarīja viņu darbnespējīgu.

“Ko tu grasies darīt?” Erne vaicā.

“Izvaicāt Lauras Helminenas un Leas Blumkvistas piederīgos. Varbūt arī Marijas Koponenas tuvākos draugus.”

“Kāpēc?”

“Esmu pārliecināta, ka starp šim trim sievietēm pastāv saikne. Ne tikai tā, ka, pēc kāda slima čakarētāja domām, viņas ir raganas.”

Erne pasmaida. Džesika pazīst visus trīs Ernes smaida paveidus. Tikko redzētais vēsta par apmierinātību.

“Okei, labi,” viņš saka un sāk nevaldāmi klepot. Džesika bažīgi vēro Erni. Pa kuru laiku viņš ir kļuvis tik vecs un vārgs?

“Gan Helminena, gan Blumkvista bija sazāļotas un tad nogādātas kaut kādā pagrabtelpā, kur pārģērbtas vienādās drēbēs,” Džesika saka, kad Ernes klepus lēkme ir rimusies. “Tad abām acīmredzot bija jāiztur pārbaudījums, lai pārliecinātos, vai viņas ir raganas, kā jau Miks iepriekš minēja. Sievietes tika gremdētas lielā baļļā.”

“Un tas viss balstās uz Helminenas sacīto?”

“Jā. Viņa arī pieminēja, ka nolaupītājiem galvā bija kaut kāda dzīvnieku maska, tāda pati, kādu šodien redzēju tam ķēmam uz ledus.” To pateikusi, Džesika uzmet Ernem ilgu skatienu, lai nopētītu viņa reakciju. Beidzot taču Ernem ir jāsaprot, ka tas ragainis uz ledus nebija Džesikas iztēles auglis.

“Tātad tu tici Helminenas liecībai?”

Džesikai pār muguru pārskrien drebuļi. Viņa ir kļūdījusies. Erne nepaļaujas ne uz vienu no secinājumiem.

“Ko tu ar to gribi teikt? Nesaprotu, kāpēc ne?”

“Pēc tāda satricinājuma cilvēka iztēle uz daudz ko ir spējīga”

Dusmas liek Džesikai savilkt pirkstus dūrēs džinsu aizmugurējās kabatās.

“Kā tikko minēju, viņas teiktais visās detaļās sakrīt ar kopainu,” Džesika saka, uzsvērdama vārdus, tad paskatās uz Jū-sufu, un paiet kāds brīdis, kamēr viņš aptver, ka ari piedalās sarunā.

“Tā tas ir, velns parāvis, Erne,” viņš saka, lai gan balss neskan pārliecināti. Jūsufs šajā nodaļā strādā tikai dažus gadus un joprojām baidās izteikt domas, kas nesakrīt ar Ernes viedokli.

Taču šoreiz Erne labdabīgi iesmejas.

“Tā tas ir, velns parāvis,” viņš klusi atkārto ļūsufa vārdus un tad iedziļinās papīru šķirstīšanā. Džesika ievēro rakstāmgalda malā biezu izdruku kaudzi, Koponena grāmatas un Karlsteda izdevumu “Ievads okultisma mācībā”, kuru Erne ir kaut kur sadabūjis.

“Esmu vienisprātis ar jums tādā ziņā, ka šīm sievietēm ir kaut kāda savstarpēja saistība, tas nevar būt vienīgi slaids augums un tumši mati. Manuprāt, šis ir pareizais izpētes virziens,” visbeidzot viņš nosaka.

“Es vēl neesmu paguvusi parunāt ar Miku par to, kas šodien noticis piekrastē pie Koponena mājas...” Džesika ierunājas un sajūt, ka kuņģis izsalkumā saraujas čokurā. Viņai nav bijis iespējas paēst.

“Tu gribi zināt, kā tas ir saistīts ar Koponena grāmatu?”

“Protams.”

“Tur atrodams diezgan precīzs apraksts. Grāmatā viena aizdomās turētā iztur pārbaudījumu. Citiem vārdiem, tā vietā, lai uzpeldētu, viņa nogrimst. Inkvizitori izvelk viņu no ūdens un atbrīvo. Acīmredzot šajā šaušalīgajā izrādē Laura Helminena pildīja tās nelaimīgās lomu.”

“Vai jums nešķiet dīvaini, ka daļa no grāmatā aprakstītajiem noziegumiem tiek kopēta velnišķīgi precīzi, bet daļai ir visnotaļ attāla saistība ar tekstu, kā, piemēram, šajā gadījumā ar Lauru Helminenu.”

“Tiesa. Tomēr jāpatur prātā - tas ir vienīgi mūsu pieņēmums, ka banda imitē Koponena grāmatā aprakstītos notikumus. Un, pat ja tā ir taisnība, noziedzniekiem nebūt nav jāseko grāmatā minētajam vārds vārdā.”

“Skaidrs,” Džesika saka, tad izvelk no kabatas piezīmju blociņu un kaut ko pieraksta. Brīdi viņi sēž klusēdami. Telpā dzirdama vienīgi Ernes smagā elpošana.

“Vēl viena lieta, Džesa, kurai gribēju pievērst tavu kā galvenās izmeklētājas uzmanību,” Erne saka, lēnām pieceldamies no krēsla. “Karlsteds un Lehtinens. Mums nav ziņu par viņu mašīnas pārvietošanās maršrutu pagājušajā naktī. Teorētiski iespējams, ka abi kaut kādā veidā ir saistīti ar slepkavībām un dedzināšanu Juvā. Un, pat ja tas tā ir, nevaram izslēgt, ka abi rīkojās saziņā ar Rodžeru Koponenu.”

“Bet nekā konkrēta taču nav? Izņemot vienīgi Lehtinena uzdoto jautājumu?” Džesika saka, paklikšķinādama pildspalvas galu.

“Tieši tā. Abi jāpatur pastāvīgā novērošanā. Mums ir norīkotas mašīnas novērošanai Vestendā un Vantā. Noklausīšanās atļauja ir saņemta, un vadi dūc. Pēc Ņinas un Mika domām, abi tūdaļ jāizsauc uz nopratināšanu.”

“Gribi dzirdēt, ko es par to visu domāju?”

“Degu nepacietībā.”

“Vai pirms tam mums nebūtu jāsameklē Rodžers Kopo-nens? Tādā gadījumā mums ir jānomierinās un jāpagaida, kad viens no viņiem sazināsies ar Koponenu - vai Koponens ar viņiem.”

“Gluži manas domas,” Erne saka, izskatīdamies mazliet atvieglots.

“Bet mēs nedrīkstam koncentrēties vienīgi uz Koponenu. Viņš pierādāmi ir uzturējies Savonlinnā, tikmēr Marija Ko-ponena un Ledus Princese...”

“Tagad, Džesika, tai sievietei ir arī vārds,” Erne saka, pieceļas no galda un pieiet pie loga.

“...Lea Blumkvista ir nogalināta Kulosāri.”

“Tāpēc, pat ja mēs atradīsim Koponenu, slepkava joprojām varētu būt uz brīvām kājām,” Erne saka, piespiezdams pirkstgalus pie loga rūts.

“Tieši tā,” Džesika saka, plaušās dziļi ievilkdama gaisu. “Tāpēc būtu patiešām stulbi atsaukt Karlstedu un Lehtinenu uz policijas pārvaldi.”

“Džesika redzēja uz ledus ragainu tipu,” joprojām pārdomās iegrimis, Jūsufs ierunājas. “Vienlaikus kāds zem ledus peldināja Lauru Helminenu uz āliņģi.”

“Un?”

“Vai Karlsteds un Lehtinens tobrīd jau tika novēroti?” “Nē. Bet drīz vien mēs identificējām Karlstedu viņa mājās Vestendā un Lehtinenu darbavietā Kivistē. Teorētiski it kā iespējams, bet velnišķīgi neticami, ka viņi tobrīd varētu atrasties Kulosāri. Turpretī Rodžers Koponens izkāpa no metro Kulosāri pieturā pulksten 08.16.”

Džesika noliec galvu un sajūt milzīgu drebuļu vilni pāršalcam ķermeni.

LIV

Džesika paliek stāvam Ernes kabinetā, atbalstījusies pret sienu. Mazajā telpā ir ari Miks, Ņina un Rasmuss. Kaut kāda iemesla dēļ Džesika nejūt vēlmi aizturēt elpu, lai gan Rasmuss stāv tieši viņai priekšā. Acīmredzot kāds viņam ir piegādājis anonīmu ziņu ar aicinājumu turpmāk vairāk pievērties personīgajai higiēnai.

“Tad nu tas ir skaidrs,” Mikaels saka, sasizdams plaukstas. Vēl pirms brīža Erne bija noraidījis viņa ierosinājumu nekavējoties saņemt ciet Karlstedu un Lehtinenu, bet Mikaels itin nemaz neizskatās sarūgtināts. Tāds viņš ir - Mikaelam gandrīz par visu ir viedoklis, bet nav nekādu problēmu atzīt priekšnieka lēmumus. Viņš dara zināmu, ka tas, kurš pieņem lēmumus, arī uzņemas atbildību par sekām.

“Tad par pārējo,” Erne turpina. Viņš ir vienīgais telpā, kurš sēž. “Pirmkārt, Jūsufs un Džesika tikko ierosināja, ka teksts Malleus Maleficarum jāpameklē ar helikopteru.”

“Būtībā tā ir Jūsufa ideja,” Džesika iespraucas pa vidu, nesaprazdama, vai šī piezīme ir vienīgi pieklājības izpausme vai vēlme glābt savu ādu gadījumā, ja ideja izrādīsies pilnīgs mēsls.

“Ko tas nozīmē?” Ņina ievaicājas, ar pirkstgaliem pamasēdama trenētos plecus.

“Iespējams, kāds iepriekš vingrinājies kaut kur citur, pirms iemīdījis tos vārdus uz Koponenu mājas jumta - kā Jūsufs ierosināja -, vai arī kaut kas tamlīdzīgs atkārtots citur. Kā mājiens mums,” Erne turpina.

“Mājiens mums?! Tātad mēs piekrītam iesaistīties spēlē ar to sūdabrāļu noteikumiem,” Miks saka, noliedzoši pakratīdams galvu.

“Tie sūdabrāļi šādā veidā ir atzīmējuši, piemēram, nākamā upura atrašanos. Tāpēc policijas interesēs ir atrast arī to vietu,” Erne noskalda, un uz brīdi viņi ierauga pazibam veco Erni. To cilvēku, kura skarbais un izlēmīgais izteiksmes veids neatstāja vietu nekādiem “kā būtu, ja būtu”.

Erne uz rakstāmgalda saāķē roku pirkstus.

“Otrkārt, mēs pagaidām neinformēsim medijus, ka Ro-džers Koponens ir dzīvs. Pastāv mazītiņa iespēja, ka raganu vajātāji nezina, ka mēs to zinām. Vismaz līdz vakaram paliksim šajās pozīcijās. Treškārt, nekavējoties jāsāk upuru piederīgo un draugu nopratināšana. Džesika un Jūsufs ķersies tam klāt; vajadzības gadījumā iesaistiet Drošības policijas ļaudis. Nekautrējieties, ja nepieciešamas papildu rokas vai lieks acu pāris,” Erne saka, pamādams ar pirkstu virzienā, kur, iespējams, atrodas Drošības policijas darbinieki.

“Ceturtkārt, Rasmus, es gribu atskaiti par to, kas paredzams, ja raganu vajātāji ir izlēmuši īstenot visus Koponena grāmatā aprakstītos noziegumus. Ne tikai slepkavības, no kurām, kā noprotu, atlikušas vēl trīs...”

Rasmuss pamāj ar galvu un runādams pa vienam saliec pirkstus: “Sieviete tiek saspiesta zem akmens svara, viens vīrietis tiek nomētāts ar akmeņiem, un otrs tiek nodurts ar dunci.”

“...bet ari par citu noziegumu pazīmēm, kas atbilst aprakstam. Nolaupīšanas, vardarbības, izvarošanas. Iekāpšana suņa sūdā. Visu. Par jebko grāmatā aprakstīto, kas varētu notikt vienā vai otrā veidā,” Erne saka, un pār telpu uz brīdi nolaižas pilnīgs klusums.

“Ņina un Mikael. Mēģiniet noskaidrot, kur Lājasalo un tās tuvējā apkaimē ir atrodami pagrabi. Pēc Lauras Helminenas teiktā, var saprast, ka tā nebija kaut kāda dzīvokļu kooperatīva velosipēdu novietne. Tai jābūt tādai vietai, kur nevar nejauši iemaldīties. Un var trakot bez bažām, ka kaimiņi zvanīs policijai. Civilās aizsardzības patvertnes, privātas noliktavas, savrupnamu pagrabi. Pie viena noskaidrojiet importējošus uzņēmumus, kas pārdod un piegādā baļļas. Karnevāla aprīkojuma bodēs pameklējiet tās maskas. Jebkura, pat visniecīgākā, norāde tagad ir vērtīga. Gan Džesikas, gan arī jūsu rīcībā ir Drošības policijas puiši. Viņi pildīs norādes.”

Visi telpā sapulcējušies piekrizdami māj ar galvu. Darbu sadalījums ir skaidrs un efektīvs. Erne reizi dienā nodārdina uzdevumus, pēc tam ļaudams savai komandai mierīgi strādāt. Mikaels paceļ pirkstu, it kā lūdzot pēdējo vārdu, un Erne piekrītoši pamāj ar galvu.

“Laura Helminena teica, ka tā ūdens baļļa bija ļoti liela. Ko viņa ar to būtu varējusi domāt?”

“Vai tu prasi, ko nozīmē “ļoti liela baļļa”?” Džesika vaicā, paskatīdamās griestos.

«T- »

Ja.

“Ja cilvēkam jāspēj noturēties virs ūdens, un lai kājas nespētu aizsniegties līdz dibenam... Citiem vārdiem, noslīkt... Es teiktu, ka...”

“Varbūt 2000-3000 litru?” Rasmuss iejaucas sarunā. “Manai mammai Hanko ir 1500 litru āra baseins, bet tajā nav iespējams noslīkt.”

“Oh really? Esi izmēģinājis bez mammas atļaujas un piepūšamā riņķa?” Mikaela dzēliens acīmredzami nokaitina Rasmusu. Viņš intensīvi berzē briļļu rāmjus. Erne uzmet Mi-kaelam zīmīgu skatienu. Izbeidz!

“Ko tu, Mik, gribi ar to teikt?”

“Ja pieņemam, ka noziegumu sērija ir uzsākta tikai vakar, vai tad nav skaidrs, ka baseins ir piepildīts pavisam nesen?” Mikaels turpina. “Saskaņā ar patoloģes atskaiti, plaušās bija ūdensvada ūdens.”

“Man patīk tava domu gaita,” Nina saka, plati pasmaidīdama. “Cik daudz somi tērē ūdeni?”

“Vidēji 150 litru dienā.”

“Tātad divu cilvēku mājsaimniecībā tāda baseina piepildīšana nozīmētu tūkstoškārtīgu patēriņa pīķi.”

“Vai mēs spēsim to atrast?”

“Es piezvanīšu uz Helsinku ūdensapgādes dienestu.”

“Sākumā apvaicājies par situāciju Kulosāri un Lājasalo apkaimē, un nepieciešamības gadījumā arī pārējā galvaspilsētas reģionā,” Mikaels saka, apmierināti sasizdams plaukstas.

“Labi. Par visu atskaitieties Džesikai,” Erne saka, aptaustīdams bleizera iekškabatu. Izteiksme vēsta, ka cigaretes joprojām ir savā vietā. “Ak, jā,” tad viņš piebilst, un griezīgais balss tonis pārsteidz pat viņu pašu. “Sisijas Sarvilinnas atskaite par Marijas Koponenas un Ledus Princeses...”

“Tai sievietei ir arī vārds,” Džesika auksti noskalda, piemiegdama Ernem ar aci.

“Lea Blumkvista, lai miers viņas dvēselei,” Erne turpina, raidīdams šķietami iznīcinošu skatienu Džesikai, uzliek la-sāmbrilles uz deguna un paņem papīra lapu, kas atrodas uz galda. “Katrā ziņā abām asinīs ir atrastas vielas, kuras -ja lietotas nepareizās devās vai lielā apjomā - izraisa nāvi. Tiopentāls, pankuronija bromīds un kālija hlorīds. Turklāt, šķiet, viņas ir iemidzinātas ar hloroformu.”

Telpu piepilda klusa balsu murdoņa.

“Kokteilis nāvei nolemtajam. Es te nesen lasīju grāmatu “Hammurabi eņģeļi”, kur slepkava lieto tieši to pašu kombināciju,” Mikaels ieinteresēts saka. “Slepkava ir lasījis ne tikai Rodžeru Koponenu.”

“Tātad nozieguma veidu var uzskatīt par kaut kādā veidā... humānu?” Ņina sarauc uzacis.

“Drīzāk nevis humānu, bet gan nesāpīgu,” Džesika saka, atkal izvilkdama piezīmju blociņu.

“Arī Laura Helminena tika apdullināta ar hloroformu. Acīmredzot sievietes tika gremdētas ūdenī bezsamaņā. Tādējādi slīcināšana bija nesāpīga,” Erne saka. Pēkšņi visi apklust.

“Šī doma nenoliedzami nomierina,” Rasmuss noteic, sabāzdams rokas kabatās.

“Plāna sudraba maliņa šajā gigantiskajā piesārņojuma mākonī. Ņina un Mikael, noskaidrojiet, kur Helsinkos var tikt pie tādām indēm.”

“Skaidrs.”

“Tas arī viss. Paldies,” Erne saka, un zema balsu murdoņa atkal piepilda telpu. Džesika atver piezīmju blociņu, paskatās uz pēdējā lapā ierakstīto Paves Koskinena vārdu un telefona numuru. Zem tā Džesika ir sarakstījusi piezīmes no pēdējās sapulces ar Erni. Pāršķirot lapu, lai pierakstītu Ernes pieminētās indes, rakstāmais izslīd no pirkstiem un nokrīt zemē. Auksts vilnis pārņem Džesikas kājas. Pēkšņi skatiens aizmiglojas. Viņa dzird pašas smago elpu, kaut kur tālumā atskan cilvēku balsis. Tas nav iespējams.

“Kas noticis, Džesa?” Erne uzrodas viņas tuvumā, Džesika sajūt viņa roku sev uz pleca.

“Tas nav...” Džesika nočukst, piespiezdama blociņu pie krūtīm.

“Parādi,” ļūsufs saka un sniedzas pēc blociņa.

“Es to nerakstīju...” Džesika pasniedz blociņu Jūsufam un aizliek rokas aiz pakauša. Jūsufa izteiksme izsaka visu.

Malleus Maleficarum.

LV

Patīkami pūš viegls vējiņš.

Vējš ir silts un mitrs. Laiva šūpojas pretvēja viļņos Lido smilšu sērē pilsētas austrumdaļā. Viņu priekšā pēc simt metriem paveras divus kilometrus gara pludmale, un Dže-sika nodomā par vārdiem, kurus viņa dzirdēja no mammas mutes ne reizi vien. Pie viņu mājas baseina Belērā vējš šķita auksts tikai uz mitras ādas, brīdi pirms tētis apņēma viņu ar lielu dvieli. Parasti vējš bija gandrīz tikpat silts kā smagais sastāvējies gaiss, tomēr tas šķita atsvaidzinošs nospiedoši karstajās vasaras dienās. Džesika atceras, kā vējš ieķērās augsto palmu zaros, kā to stumbri elpu aizraujoši locījās, bet nekad nenolūza, lai gan viņa skatījās, ausis ar rokām aizspiedusi, gaidīdama varenu krakšķi.

“Par ko tu domā?” Kolombano balss dzirdama viņai pie pašas auss. Vīrieša spēcīgie, raupjie pirksti klaiņo viņas matos, glauda galvas ādu, un tas ir jūtams līdz pat vēdera dobumam.

“Neko,” Džesika saka, pagriezdama galvu tā, lai ieraudzītu sevi Kolombano liektajās briļļu lēcās. Viņa izskatās skaista, lai gan jūras sāļais ūdens ir noskalojis kosmētiku un pielipinājis matus pie ādas.

Ir pagājušas astoņas dienas kopš Džesikas plāna iekāpt vilcienā uz Milānu. Viņa ir atstājusi aiz sevis veco dzīvi un ielēkusi alternatīvā realitātē, tādā, kurā nav vietas Turīnai, slēpošanai Alpos, braucienam ar vilcienu uz Grenobli un atpūtai Marseļas pludmalē. Vasara Eiropas vidienē ir pašā plaukumā, un viņai nav nekādas steigas doties mājās. Vai viņai vispār ir mājas? Vai vispār pastāv tāda vieta, kur viņa ir sajutusies drošībā, sajutusies mīlēta? Mājas ir tur, kur tavi mīļie. Tagad viņas mājas ir pie Kolombano.

Reizēm Džesikai šķiet, ka viņa pie Kolombano sāniem būtu pavadījusi daudz ilgāku laiku. Brīžos, kad viņa iegrimst koncertzāles mīkstajā krēslā, lai noklausītos “Četrus gadalaikus”, brīžos, kad viņi kopā gatavo brokastis un klaiņo pa pilsētu, brīžos, kad viņa sēž viena Kolombano dzīvoklī un gaida viņu atgriežamies mājās. Brīžos, kad abi skūpstās, mīlējās, glāsta viens otra ādu vai baro baložus Piazza San Marco. Tādos brīžos šķiet, ka Džesikai beidzot ir zudusi mūžam klātesošā neiederības sajūta un viņā ir ielijis miers.

“Iesim peldēties?” Kolombano saka, ar pirkstiem noglāstīdams Džesikas vaigu.

“Ejam ar,” Džesika pasmaida un pieceļas kājās. Viņa noņem saulesbrilles un samiedz acis. Saule svilina debesu plašumos. Viņa satver smeļamo kausu, kas guļot bija spiedies mugurā, un aizsviež to uz laivas priekšgalu. Laiva nav nekāda īpašā, tajā nav ne miņas no luksusa. Ne drusciņas no

Sentropē glamūra, kādu Džesika bija baudījusi iepriekšējā vasarā, pavadīdama dažas nedēļas Francijas Rivjērā. Un tieši tāpēc tā ir pati pilnība.

Džesika vēro, kā Kolombano izlokās no baltā T krekla un bez piepūles metas ūdenī kā delfīns, atstādams aiz sevis mazo laiviņu līgojamies no viena sāna uz otru kā šūpoles. Vīrieša atlētiskais augums paslīd zem caurspīdīgā ūdens virsmas, tad pēc vairākiem metriem galva un pleci iznirst virspusē.

“Nāc, princesīt,” viņš iesaucas, notraukdams mitros matus no pieres.

“Nāku,” Džesika saka, pieceldamās kājās. Kolombano atdarina kustības, kas visnotaļ aptuveni atgādina sinhronās peldēšanas elementus, un tad atkal pazūd zem ūdens. Džesika jau grasās nostāties pie laivas malas, lai mestos ūdenī, kad sajūt asas sāpes papēdī un atkrīt sēdus. Džesika apskata pēdu un ierauga tur iespiedušos metāla riņķi: tas ir iecirtis brūci ādā. Džesika satver to un uzmanīgi izvelk. Tas ir gredzens. Dekoratīvs zelta gredzens, kura tukšajā ietvarā reiz noteikti rotājies dimants. Tagad ietvara apmales ir asas kā līdakas zobi.

Džesika atsēžas laivas dibenā, turēdama rokā salauzto gredzenu un vienlaikus berzēdama papēža brūci. Asinis plūst šaurā tērcītē un tad sajaucas ar ūdens lāsēm, sviedriem un iedeguma krēmu uz ādas. Viņa dzird Kolombano jautri šļakstāmies.

“Nāc nu!”

Džesika pagroza gredzenu. Tajā ir gravējums.

“Džesika?”

Per mio amore, Chiara.

“Es jau nāku, Bano.”

20.02.2003-xx.xx.2103.

Džesika skatās uz dekoratīvi iegravēto tekstu. Manai mīļotajai Kjarai. Kopš datējuma, visticamāk, kāzu dienas, ir pagājis tikai gads un daži mēneši.

Vienlaikus Džesika jūt, kā laiva sasveras uz sāniem, viņa redz, ka tās apmali saņem stipri pirksti, un gredzens izkrīt viņai no rokas netīrajā peļķē laivas dibenā. Kolombano ar augšdelmiem atbalstās pret laivas malām.

“Kas lēcies?” Kolombano, pastiepdams kaklu, ierauga kāju, kuru Džesika tagad tur ar abām rokām.

“Atsitu pirkstu pret kaut ko,” Džesika ātri nosaka.

“Tek asinis?” pieri saraucis, Kolombano vaicā, norādīdams uz Džesikas pirkstiem. Tie ir sarkani.

“Jā,” Džesika piesardzīgi pieceļas kājās.

“Gribi doties mājās?” Kolombano saka, atkal iegrimdams ūdenī. Vīrietis tagad šūpojas ūdenī uz muguras tieši pie pašas laivas un skatās uz viņu. Džesika jūt, ka saule svilina plecu ādu, kuru vēl pirms brīža klāja plāns linu lakats. Ūdens aicinoši zvīļo ap laivu. Viņa spēj sajust, kā tas apņem viņas ķermeni atvēsinošā tvērienā. Viņa dievina sāļā ūdens aromātu, tā garšu uz mēles. Tomēr kaut kas liek viņai svārstīties. Tas ir veids, kā Kolombano skatās uz viņu.

“Vēl ne,” viņa saka. “Bet man negribas peldēties.”

“Kāpēc ne?” Vīrieša balsī zudis rotaļīgums.

“Negribas, un viss.”

“Lec ūdenī”

“Es...”

“Džesika, lec ūdenī,” Kolombano saka, atkal pieķerdamies laivas malai. Vienlaikus Džesika jūt ledaini aukstus pirkstus apņemam viņas potīti. Vīrieša skatiens ir aizdomu pilns.

“Es negribu.” Džesika ievēro, ka balss trīc. Pirkstu tvēriens kļūst ciešāks, laiva sāk zvāroties. Vispirms lēni, tad aizvien ātrāk. Ūdens sāk šļakstīties pāri malai, tas norasina Džesi-kai ādu. Viņai izlaužas nervozas elsas. Tad Kolombano izteiksme atkal mainās, un viņa vaibstos iezagusies līdzjūtības izteiksme ir kā ledainā ūdenī pasviests glābšanas riņķis.

“Okei, es tikai paķircināju,” Kolombano saka, atlaiž tvērienu no Džesikas potītes un aiziras līdz laivas galam, kur atrodas kāpnītes. Džesika skatās uz tumšpelēko peļķi un cer, ka tā glabās gredzenu mūžīgi mūžos.

LVI

“Kā tu domā, kas ir noticis?” Erne vaicā, aizvērdams durvis. Viņi kabinetā atrodas divatā, visi pārējie ir devušies savos darbos.

“Piezīmju blociņš atradās manā vējjakā visu laiku,” Dže-sika saka, skatienu piekalusi zili baltajam vimpelim uz Ernes galda - tas gandrīz nemanāmi notrīc. “Kāds to ir atradis vai nu ātrās palīdzības mašīnā, vai slimnīcā.”

Erne atbalstās pret durvīm, rokas sānos iespiedis, un izskatās apmulsis.

“Jūsufs paņēma vējjaku no medmāsu dežūrposteņa... Kā noprotams, ātrās palīdzības šoferis to nogādāja tur,” Džesika turpina.

“Vējjakas kabatā bija arī tavs telefons. Ja kāds ir ticis pie tava piezīmju blociņa, tad viņš ir ticis arī pie tā.”

“Tam ir piekļuves kods.”

“Tomēr parunā ar Miku. Es esmu tik dumjš tajās lietās, ka nespēju novērtēt, vai ar telefona lietošanu saistās kaut kādi riski un vai ir iemesls iegādāties jaunu.”

“Es neaptveru, kā, pie velna...”

“Gadījumā, ja kāds ir rakņājies pa tavām mantām, tas noteikti noskaidrosies slimnīcas novērošanas kamerās. Rase noskaidros.”

“Kā tā - “gadījumā, ja”? Tu taču pats redzi, ka tas ir noticis,” Džesika saka, atvērdama piezīmju blociņa lapu, kurā greznojas vārdi latīņu valodā. Viņa šķirsta lapas šurpu turpu nezin kuru reizi, pārliecinādamās, ka nekas cits nav rakstīts. Taču blociņa atlikušās lappuses ir neskartas.

“Es tikai domāju, ka...” Erne saka, paberzēdams degunu, “vienmēr ir iespējams, ka tam kāds piekļuvis jau agrāk un vairākas lappuses atstātas tukšas ar nolūku, lai tu ieraudzītu to tekstu tikai vēlāk.”

“Es, Erne, nudien nezinu. Es patiešām nezinu. Bet tagad gan es jūtos kā bandinieks šajā velnišķīgajā spēlē. Padomā pats, esmu sastapusies ar slepkavu jau divas reizes. Vakar Ko-ponenu savrupnamā un šodien uz ledus. Un tagad viņš ir ierakstījis ziņu manā piezīmju blociņā.”

“Un tomēr tajā visā nav nekā personīga. Tu esi lietas galvenā izmeklētāja. Šīs vēstis ir acīmredzot paredzētas ierēdnim, kurš veic uzdevumu, nevis sievietei vārdā Džesika Nieini,” Erne saka, lēni apiedams apkārt galdam, un apsēžas. Džesika paslepus uzmet aci šī cilvēka nevarīgajam augumam. Erne ir slims, Džesika to apzinās, lai gan viņš nav gatavs par šo tēmu runāt. Pat ne ar viņu.

“Ir vēl kaut kas, Erne. Mēs vēl nepaguvām izstāstīt visu par slimnīcas apmeklējumu. Laura Helminena gandrīz dabūja trieku, ieraugot mani,” Džesika saka, pavērdamās pret Erni, kurš pēkšņi kļūst modrs.

“Ko tu gribi ar to teikt?”

“Tā glezna, kuru Laura Helminena bija redzējusi pagrabā...”

“Kas ir ar to?”

“Laura Helminena teica, ka tas bija mans portrets.”

Erne grasās kaut ko teikt, bet tad sarauc uzacis.

“Viņa teica, ka esot simtprocentīgi pārliecināta.”

“Saprotamu iemeslu dēļ Helminena bija šoka stāvoklī

»

un...

“Bet, ņemot vērā visu pārējo notikušo, nekas vairs nešķiet baltiem diegiem šūts. Es esmu mērķis.”

“Skaidrs. Tu gribi teikt, ka esi criminal mastermind, kas piespiež pārējos uz ļauniem darbiem?”

“Tad kāpēc tie sūdabrāļi ir pakāruši manu bildi tajā pagrabā?”

Erne nopūšas. Džesika zina, ka nav īstais brīdis stīvēties. Situācija ir vienlīdz mulsinoša visiem.

“Viņi zina, Erne. Viņi zina, ko esmu izdarījusi.”

“Par ko tu runā?” Erne vaicā sarauktu pieri, bet tad saprot. “Nē, Džesika. Tagad tev ir piemetusies vajāšanas mānija. Mums par to nekad vairs nav jādomā. Un nav arī jārunā.” “Bet...”

“Skaista, tumšmataina sieviete. Tā Jūsufs atstāstīja Helmi-nenas teikto par gleznu. Jā, apraksts tev atbilst. Bet tas atbilst arī Marijai Koponenai, Leai Blumkvistai, kā arī pašai Laurai Helminenai. Un, kas zina, varbūt daudzām citām helsin-kietēm,” Erne uzskaita, panākdams, ka viņa vārdi izklausās ticami. Viņš tādas lietas pieprot. Džesika to ir sapratusi pirms daudziem gadiem.

“Skaidrs,” Džesika nopūšas un pagriežas, lai dotos ārā no kabineta.

“Taču, neskatoties uz to,” Erne saka, kad Džesikas pirksti jau ir pieskārušies durvju rokturim. “Es gribētu kaut ko izmēģināt.”

“Izmēģināt - ko?” Džesika vaicā un redz, ka Erne pieceļas no krēsla un tuvojas viņai, rokas aiz muguras salicis. Ernes sejas vaibsti tagad ir pavisam nopietni.

“Es gribu izmēģināt tavu teoriju.”

“Kā?”

“Es gribu, lai tu kādu bridi atkāptos no izmeklēšanas. Vismaz līdz rītdienai.”

Džesika skatās uz vimpeli, kas atrodas uz galda. Tagad tas pavisam manāmi plivinās: acīmredzot gaisa kondicionētājs ir ieslēgts. Ernes priekšlikums vienlaikus sniedz gan atvieglojumu, gan tracina. Erne acīmredzami baidās par viņu. Džesika nav viena savās aizdomās. Un tas nav nekas labs.

“Līdz rītdienai? Kas tādā gadījumā man būtu jādara? Jātrenējas kalnu kāpšanā?”

“Paliec četrās sienās. Saglabā vēsu prātu. Un neizlaid grožus no rokām. Tavā rīcībā joprojām ir telefons un klēpjda-tors.”

“Tu vēlies, lai es dodos mājās?”

“Vēlos.”

“Erne? Tu noliec mani uz rezerves soliņa?”

“Protams, ne!” Erne uzjautrināts nosprauslājas un izbola acis, kā to dara slikti meļi, runādami pilnīgas glupības. “Ne uz rezerves soliņa. Tieši pretēji. Tā ir iespēja izmēģināt tavu teoriju.”

“Tu gribi redzēt, vai noziedznieki seko manām gaitām?” “Arī tevi tas interesē.”

“Bet ja nu man ir taisnība?”

“Ja tev ir taisnība un raganu mednieki vēlas tieši tavu uzmanību, viņi vai nu pārtrauks slepkavot cilvēkus, vai mēģinās tikt tev klāt vienā vai otrā veidā.”

“Tātad es kļūšu par ēsmu?”

“Ja vēlies to formulēt šādi, tad - jā. Turklāt labāk būt par ēsmu, nevis par mērķi, kurā šauj. Mājās tu būsi drošībā. Saskaņošu ar Drošības policiju, lai organizē dežūras Tēles ielā.” Džesika kritiski noskatās uz priekšnieku, it kā spētu ar pārliecinošu skatienu piespiest viņu atcelt šo plānu.

“Nu nezinu gan. Tas, Erne, izklausās pavisam nelāgi.” “Turpini strādāt no mājām. Mums tagad ir tik daudz palīgu, un Jūsufs itin labi tiks galā ar nopratināšanām arī bez tevis. Rīt no paša rīta atkārtoti izvērtēsim situāciju,” Erne saka un, šķiet, grasās uzlikt roku Džesikai uz pleca. Taču viņš pazīst Džesiku pietiekami labi, lai to nedarītu.

“Tu pati zini, ka tas ir pareizais risinājums,” Erne saka, paberzēdams pirkstu kauliņus. Džesika noliedzoši pakrata galvu, atver durvis un iziet gaitenī.

LVII

Džesika sēž cietajā biroja krēslā, rokas sakrustojusi pār krūtīm. Par kluso kabinetu nodēvētajā telpā logu nav vispār, tikai metāla plaukti vienā laidā apjož sienas, kā arī vidū atrodas galds ar krēslu.

“Nu šis sliktais zēns ir kārtībā,” Mikaels saka, nolikdams uz galda Džesikas pistoli.

“Tu tiešām domā, ka no tā nav izņemtas lodes, kamēr es vilku to meiteni ārā no āliņģa...” Džesika saka, ielikdama ieroci makstī, kas karājas pie jostas.

“Erne nevēlas lieki riskēt. Un kāpēc gan vēlētos?” Mikaels saka, paklakšķinādams košļājamo gumiju ar mēli. “Visādā ziņā tagad tas ir pārbaudīts.”

“Yes.”

“Un tavs telefons. Vai tev ir sarežģīts kods?”

“Domāju, jā.”

“Vai vēl kāds cits to zina?”

“Vai man jāapēd cepure, lai apliecinātu savu vārdu patiesumu?”

“Tātad nezina?”

“Protams, ne.”

“Okei. Tomēr ievadi to,” Mikaels saka, notraukdams no pirkstiem neredzamus putekļus. Džesika izdara likto un pasniedz telefonu Mikaelam. Bridi viņa skatās uz kolēģi, kamēr tas koncentrēti klikšķina.

“Velnišķīgi grūti noskaidrot, kad telefona aizsardzība pēdējo reizi ir apieta, bet mēs varam pārbaudīt arī citādi... “Uzstādījumi”... “Vispārējie”...” Mikaels saka, klikšķinādams Džesikas telefona ekrānā. ““Saglabātie”... Nu tā. Te redzams, kādas izvēlnes esi pēdējā laikā izmantojusi. Drīkstu paskatīties, vai...”

“Skaties vien. Cerams, nenobīsies no “Tindera”.”

“Ahā, arī tu tur esi... Vai...”

“Tu, Mik, labāk paskaties, vai kāds ir ticis klāt manam telefonam.”

“Nu “Tinders” tam nav nepieciešams,” Mikaels saka pasmaidīdams un klikšķina telefona ekrānā. Džesika uzmet aci pulkstenim. Tieši tagad tas, ko viņa vēlas vismazāk, ir sēdēt divatā ar Mikaelu šajā istabiņā. Kopīga kafijas dzeršana no sākta gala nebija laba ideja. Tagad, pēc diennakts, tā šķiet lielākā kļūda pasaulē. Mirkļa misēklis, un nu piemeklējušas drausmīgas morālās paģiras. Veids, kā Ņina skatās uz Miku. Viņa šķiet tik laimīga.

“Viss kā parasti?” Mikaels pasniedz telefonu Džesikai.

Džesika skatās ekrānā redzamajās ikonās un datumos. Viss izskatās tā, kā tam būtu jāizskatās. Īstenībā Džesika pēdējo reizi bija lietojusi “Tinderu” ap Ziemassvētkiem. Tieši tādā veidā Fubu bija nonācis viņas redzeslokā.

“Viss izskatās kā parasti.”

“Labi. Tomēr caurskati vēl arī izejošos zvanus un īsziņas. Es negribu, ka tu, būdama mājās viena, kaut kur atrodi vēl vienu malkus maleficaruml’ Mikaels saka, pastumdams telefonu Džesikai.

“Yes. Paldies, Mik,” Džesika saka, pieceldamās kājās. “Un, klau...”

“Aizmirsti par to, Džesa, lai paliek.”

LVIII

Jūsufs aptur auto Tēles un Muzeja ielas stūrī pirms gājēju pārejas, kā to ir darījis neskaitāmas reizes iepriekš.

“Vai redzi to mikroautobusu?” Jūsufs vaicā, norādīdams uz vecu, tumšpelēku Toyota HiAce, kam uz sāniem uzlīmēts kravu pārvadājumu logo.

“Smalkjūtīgi. Labi, ka nav kaut kāda deratizācijas firma.”

“Tur atrodas divi džeki un novērošanas kamera. Palīgspēkos divi patruļas auto dažu minūšu brauciena attālumā.”

“Gan jau kaut kā tikšu galā.”

“Tikai drošībai. Gan mēs dabūsim viņus rokā,” Jūsufs saka, atvērdams mašīnas durvis.

“Kurtu...”

“Apsolīju Ernem, ka pavadīšu tevi līdz pašām durvīm.”

“Nāksi arī pārbaudīt, vai zem manas gultas nav kaut kādi mošķi?”

“Visu, ko vajag,” Jūsufs saka, pasmaida un iebāž cigareti lūpu kaktiņā. Tad aizdedzina to un ievelk garu dūmu. Tieši šobrīd ielu laternas dzeltenajā gaismā Jūsufs ar smēķi mutē izskatās velnišķīgi pievilcīgs. Tādos mirkļos Džesika prāto, vai viņš ir uzticīgs savai draudzenei. Šim vīrietim netrūkst pievilcības spēka. Varbūt Džesika kādu dienu atmetīs savus augstos principus un kādā Ziemassvētku ballītē ļausies atklātībai. Atstās izlemšanai Jūsufam.

“Gribi smēķi?”

“Tev, sportiskais puisi, nepiestāv,” Džesika saka, purinādama galvu.

“Parādi man kaut vienu, kam tas piestāv.”

No lifta izkāpj kundze, kura dzīvo trešajā stāvā, ar gaišbrūnu suni rokās. Ēdelveiss ir desmit gadus vecs zīdspalvai-nais terjers, kura spalgās rejas no rītiem atbalsojas kāpņu telpā, kundzei stiepjot negribīgo suni pastaigā. Kundze, kā ierasts, pasveicina Džesiku un vērtējoši palūr uz Jūsufu, kurš nozibina pieklājīgu smaidu, bet nesaņem no sievietes pilnīgi nekādu atbildes reakciju.

“Vai viņi zina, ka tu esi policiste?” Jūsufs vaicā, kundzei ar sunīti pazūdot aiz ārdurvīm tumšzili krēslojošajā pēcpusdienā.

“Zina. Kaimiņi vienmēr mēdz apturēt mani kāpņu telpā, kad, viņuprāt, noticis kaut kas aizdomīgs. Piemēram, kāds trokšņo pie taksometra pieturas. Kāpēc vaicā?”

“Viņa paskatījās uz mani tā, ka droši vien piezvanītu ārkārtas dienestam, ja nezinātu, ka tu esi policiste,” Jūsufs saka, un abi pasmīn.

Džesika aizver lifta režģotās durtiņas un nospiež augšējo pogu. Vecais lifts dūkdams lēni virzās augšup un ļaunu vēstoši nograb, pabraukdams garām katram stāvam.

“Kad esmu pēdējo reizi bijis pie tevis?”

“Maija svētkos?”

“Ak, jā, kad devāmies pakaļ tam dzirkstošajam...”

“Yes,” Džesika saka, uzmezdama sev skatienu spoguli. Viņa izskatās vairāk nogurusi nekā no rīta. Neparastā diena ir prasījusi savas nodevas.

Kad lifts apstājas pie augšējās kāpņu telpas, atskan šņākoņa. Uz bridi Džesikai pārskrien drebuļi, - nevajadzēja izrunāties par mošķiem zem gultas.

Džesika patur lifta režģotos aizvērtņus vaļā Jūsufam un atver sava vienistabas dzīvoklīša durvis. Uz grīdas pasta nav. Jūsufs vispirms pamet skatienu apkārt kāpņu telpā un tad piesardzīgi dodas iekšā dzīvokli, it kā tur viņu gaidītu kāds nepatīkams pārsteigums.

“Vai tev ir signalizācija?” Jūsufs vaicā, Džesikai vienlaikus ieslēdzot gaismu.

“Nē,” Džesika atbild. Precīzāk, ir, bet ne šeit.

“Okei,” Jūsufs saka, vaicājoši paskatīdamies uz saviem apaviem.

“Nevelc nost,” Džesika saka un, vējjaku nenovilkusi, iezveļas dīvānā, it kā, pārradusies mājās, vienmēr tā rīkotos. īstenībā viņa nav sēdējusi tur tik ilgi, ka tā mīkstā virsma izrādās pilnīgs pārsteigums.

Jūsufs ātri apstaigā vienistabas dzīvoklīti, ieskatās vannas-istabā un ārā pa logu, kas paveras uz iekšpagalmu. Tad viņš paliek stāvam plāna vidū, rokas pār krūtīm sakrustojis.

“Gribi kaut ko dzeramu?” Džesika vaicā. Ledusskapi vienmēr ir atrodama kāda gāzēta ūdens pudele un alus kā viesnīcas mini bārā.

“Paldies, nē. Nu es tad došos tālāk.”

“Ali right” Džesika saka, nomezdama apavus no kājām. Šī kustība nav vienīgi teātris, viņa veltīgi cenšas uzsvērt to, kas jau tāpat ir pašsaprotams. Viņa atrodas mājās.

“Vai tās durvis vienmēr ir te bijušas?” Jūsufs vaicā. Džesika jūt, ka vaigos ielīst sārtums.

“Vienmēr? Nē, tās uzradās te vakar,” pieri saraukusi, Džesika iesmejas.

“Uz kurieni tās ved?” Jūsufs vaicā, nostājies pretī balti krāsotajām durvīm, un uzliek roku uz roktura.

“Uz B kāpnēm.”

“Ir nu gan. Šis droši vien ir vienīgais vienistabas dzīvoklis Helsinkos ar divām ieejām.”

“Varbūt.” Džesika mēģina izlikties vienaldzīga. Tā tik vēl trūka. Pēc brīža viņas mājā ievelsies vesels bars ekspertu un kāds no pašu vienības ņemsies skaidroties par dzīvokļu kooperatīva īpašumtiesībām. Doma par to, ka var atklāties patiesība, liek Džesikas pulsam paātrināties. Viņa ir rūpīgi veidojusi sev normālu un neuzkrītošu dzīvi, viņa katru mēnesi saņem ierēdnes algu, reizi gadā dodas atvaļinājumā uz Spāniju un kopā ar darbabiedriem dala cerības un rūpes par Somijas sabiedrības labklājības un drošības tīkla izturību. Ja ziņas par trīssimt kvadrātmetru dzīvokli Etu-Tēles rajonā izplatīsies, rūpīgi uzslietās kulises ātri sabruks un viņa atkal būs gluži viena. Ne tāpēc, ka citi novērsīsies viņas pārticības dēļ, bet gan tāpēc, ka viņa ir melojusi - cilvēkiem, kuri ir ne tikai viņas darbabiedri, bet arī tuvi draugi.

“Vai pa tām kāpnēm tiek uz pagalmu?” pēkšņi Jūsufs vaicā. Džesiku kaitina viņa sīkumainība. Tagad tas iekrīt acīs pavisam citādi nekā tad, kad viņi aplūko to pašu lietu no viena skatpunkta, pildot kopīgus darba uzdevumus.

“Yes. Un pagalmā tiek tikai caur vārtrūmi, kas ir aizslēgta un redzama no mikroautobusa,” Džesika saka, pieceldamās no dīvāna. “Te es esmu drošībā, tici man.”

“Vai ir okei, ja es uzmetīšu aci?” Jūsufs vaicā un atver durvis, pirms Džesika ir paguvusi atbildēt. Viņš iebāž galvu tumšajā kāpņu telpā.

“Klau, spoku medniek, es novērtēju tavas rūpes, bet vēlos, lai tu lasītos pie velna un turpinātu izmeklēšanu.”

“Protams,” Jūsufs saka, aizver durvis un pasmaida. “Erne... un es. Mūs mazliet māc bažas par šīs lietas izmeklēšanu. Par tevi,” viņš turpina, lēni pienākdams pie Džesikas. Džesika iekož lūpā un novērš skatienu sāņus. Viņa ir pieradusi tikt galā ar visu viena, lai gan viņas dzīvē ir ielauzušies neaicināti viesi. Pēkšņi viņas pasaule ir kļuvusi tik ļoti patriarhāla. Nepazīstami vīrieši viņu biedē. Pazīstami vīrieši virina durvis, uzmana, rūpējas, pieskata. Tieši tagad ir grūti atšķirt vienus no otriem. Viss šķiet tik nomācoši, it kā viņas rīcību noteiktu visi citi, izņemot viņu pašu. Taču Jūsufs nav ienaidnieks. Un Erne arī ne. Džesika viegli papurina galvu, lai sakārtotu domas.

“Paldies, Jūsuf. Saņemsim ciet tos tipus, tad nevienam nebūs jāuztraucas. Ne par vienu. Vismaz ne par mani.”

Jūsufa mobilais iezvanās. Viņš paskatās uz ekrānu un izslēdz zvana skaņu.

“Pacieties un sēdi mājās. Tikai šo vakaru, Džesa. Pēc brīža es tikšos ar Leas Blumkvistas brāli. Un pastāstīšu, ja kaut kas noskaidrosies,” Jūsufs saka, maigi iedunkādams Džesiku pa plecu. Tad viņš atbild uz zvanu mobilajā telefonā, pazūd kāpņu telpā un aizver aiz sevis durvis. Nu čau, dārgumiņ. Atvieglojums pārņem Džesiku. Briesmas ir garām. Vai varbūt tieši otrādi? Varbūt tagad viss tikai sāksies?

Džesika aizver iekšējās durvis un ieklausās soļos, kas atbalsojas kāpņu telpā. Jūsufs lifta vietā ir izvēlējies kāpnes. Viņš neko neatstāj gadījuma varā. Tad kāpņu telpu piepilda spalgas rejas, un Džesika pasmaida, iedomājoties, kā kundze no apakšstāva piespiež savu klēpja sunīti ciešāk pie krūtīm, sastapdamās ar melnādainu vīrieti tumšā kāpņu telpā. Šoreiz aci pret aci.

Džesika noliek vējjaku uz pakaramā un izvelk no tās kabatas telefonu. Pienākusi ziņa no Fubu.

Kā iet kruķim? Aizņemta, tvarstot sliktos? Vai atradīsies laiks arī man?

Džesika paskatās uz ziņu. Trīs jautājumi, kurus Fubu sūtījis daudzkārt iepriekš. Parasti tiem ir sekojis īss randiņš un sekss. Fubu ātri vien bija kļuvis Džesikai par skābekļa ventili, randiņi palīdzēja attālināties no piņķerīgām lietām, uz brīdi aizmirst par drudžaino ikdienu un darbā piedzīvotajām drausmām. Tas, ka Džesikai, neskatoties uz regulārām tikšanās reizēm un acīmredzamu fiziskas pievilcības spēku, nebija izveidojušās romantiskas jūtas pret viņu, bija īsts brīnums. No otras puses, tam bija arī iemesls. Viņi bija neiedomājami atšķirīgi. Dažus gadus jaunākā Fubu vieglums un vēsā attieksme pret visu bija īpašības, ko nevar atļauties policiste, kura izmeklē slepkavības. Fubu ir kā nevainīgs reibums, izklaide reizi pāris mēnešos. Labs kalps, bet slikts saimnieks. Tāpēc viņi nekad nevarētu būt kopā.

Strādāju. Bet esi gaidīts vakarā.

Džesika nosūta ziņu un brīdi pavēro dažādo krāsu ziņu burbuļus ekrānā. Tad aizver telefonu. Viņa gribētu uzvārīt tēju un uzlikt uz papīra visu, ko viņi zina par raganu medniekiem. Tad viņa gaidītu ziņas no kolēģiem. Labas vai sliktas. Džesika paķer no vējjakas atslēgu saišķi un zeķēs dodas pie aizmugurējām durvīm.

LIX

Pēc koda ievadīšanas Džesikai atslēdzot drošības sistēmu, atskan signāls. Tad viņa aizver durvis un uzliek pozīciju “Mājās”, lai sistēma nereaģētu uz kustību iekštelpās, bet ārdurvju magnētiskie slēdži paliktu ieslēgti. Tāpēc Džesika mierīgi var gulēt, apzinādamās, ka neviens nespēj ielauzties dzīvoklī, ne-iedarbinājis signalizāciju.

Džesika iziet cauri dzīvojamajai istabai, uzmet ātru skatienu garajam galdam, dodas uz virtuvi, ieslēdz elektrisko tējkannu un izņem no plaukta krūzi. Hromētā izlietne ir pilna ar tādām pašām baltām krūzēm, mežrozīšu tēja to iekšpusi ir iekrāsojusi rozā krāsā. Brīdi Džesika pavēro krūzes, izlietni un virtuves darba virsmu ap to. Pēkšņi tas, ka viņas virtuve ir gandrīz identiska Koponenu virtuvei, vairs nešķiet dīvaina sakritība. No otras puses, Džesika nespēj iedomāties, kuram gan būtu vajadzējis tā nopūlēties, lai pievērstu viņas uzmanību. Viņa atver trauku mazgājamo mašīnu, paosta sastāvējušos gaisu un pielipušu tauku smacīgo dvaku un augšējā plauktā sastumj rindā netīrās tējas krūzes. Trauki nošķind cits pret citu, kad viņa sabīda tos ciešāk, lai visiem pietiktu vietas. Tējkannā sāk burbuļot ūdens.

Džesika sēž virtuvē pie galda un skatās datora ekrānā. Pirksti atrodas uz tastatūras, bet dienesta ierocis guļ rokas stiepiena attālumā. Ārā atkal ir tumšs. Viņa atver ekrānā ziņojumu dēļa fotoattēlu, kuram piestiprinātas piezīmju lapiņas, kā arī cilvēku un vietu attēli, kas vienā vai otrā veidā ir saistīti ar šo lietu. Džesika izplēš lapu no zīmēšanas bloknota vēstuļu formātā un sāk atveidot kopā ar komandu iztēloto karti.

Džesika pārdomā šī rīta sarunu ar Erni. Vai tiešām gaidāmas vēl slepkavības, vai arī viņi vēl nav atraduši visus līķus?

Džesika palielina ekrānā fotogrāfijas. Histēriski smejošā Marija Koponena, izteikti rāmā Lea Blumkvista. Lauras Helminenas fotogrāfija ir pilnīgi noteikti izkopēta no kāda sociālā medija: attēlā sieviete pozē dzeltenā blūzē ar dziļu dekoltē, rokā pacelta dzirkstošā vīna glāze. Viņa ir dzīva un var atkārtot attēlā redzamo, bet Koponena un Blumkvista nevar. Jo ilgāk viņa pēta skaisto, tumšmataino sieviešu sejas, jo skaidrāk apzinās sevi kā vienu no viņām. Viņas varētu būt arī māsas. Šī doma vienlaikus rada gan atvieglojumu, gan satraukumu. Atvieglojumu tāpēc, ka nolaupītā un pagrabā turētā Helminena itin viegli varētu būt kļūdījusies par gleznā redzamo sievieti, viņa nevarēja būt pilnībā pārliecināta, ka portretētā tik tiešām ir Džesika. Taču šī doma uzdzen viņai nelabumu: viņa sajūt, ka ir iesaistīta kaut kur, ar ko nevēlas asociēties. It kā visa viņas identitāte un ķermenis pēkšņi būtu nonākuši kaut kādā riska grupā.

Džesikas domas aizklaiņo uz pagājušajiem gadsimtiem, nesenās vēstures patvaļīgi definētām sabiedrības grupām, kas tika melīgi apspiestas “patiesības” vārdā. Ķeceri, bezdievji, zemākas kārtas cilvēki, raganas, burvji. Ar propagandas starpniecību zem palielināmā stikla tika pētītas tautas un cilvēku grupas, kuru izcelsme, izskats, ticība vai ideoloģija nodrošināja viņiem drausmīgu un pilnīgi netaisnīgu likteni. Tautu genocīds ir noziegums, kura mērogi, protams, atšķiras no individuālas vardarbības, bet sērijveida slepkavas, kas plosās apkārt, psiholoģiskā ietekme uz sabiedrību varētu atbilst plaša mēroga vajāšanām. Cilvēkos, kuri jūtas vajāti, vairojas nedrošība un bailes, tās liek cilvēkiem slēpt savu identitāti. Tās piespiež cilvēkus bēguļot, meklēt patvērumu un cerēt, ka situācija kādudien uzlabosies.

Džesika paskatās uz lielu pulksteni virtuvē pie sienas. Sienas virsmai pielīmētā apļa vidū vīd divi gari ar kvarca mehānismu aprīkoti rādītāji. Tie rāda pusseši.

Uz galda sāk vibrēt telefons.

“Esmu dzīva, Erne,” Džesika saka telefonā un mazliet satrūkstas, kad sienas dzīlēs atskan viegli klauvējieni. Vecās ēkas konstrukcijas dzīvo pašas savu dzīvi.

“Nešaubos ne mirkli,” Erne saka. Balss kļūst vēl griezīgāka. “Dažas lietas...”

Erne nokremšļojas, un Džesika attālina telefonu no auss. Viņa klepus atgādina cirvja cirtienus pret sasalušu klinti.

“Rase pēta slimnīcas ierakstus. Ātrās palīdzības šoferis nogādāja tavu vējjaku tieši uz medmāsiņu dežūrposteni, kur Jūsufs to paņēma. Tiesa, ir daži neizsekojami brīži, bet Jūsufs izvaicāja medmāsu, un viņa teica, ka tajā laikā nekur nebija devusies.”

“Un dežūrpostenī nevienam nebija iespējas pie tās tikt?”

“Maz ticams.”

“Taču kaut kad tas teksts tika ierakstīts. Jo es joprojām apzinos, ka neesmu to darījusi.”

“Jā, mēs vadījāmies no pozīcijas, ka tu atcerētos, ja pati būtu rakstījusi,” Erne saka, un Džesika nespēj saklausīt ne druskas ironijas viņa teiktajā. Erne to pateica tā, it kā tāda iespēja pat netiktu nopietni izskatīta un ir atmesta kā neticama, bet ne neiespējama. Džesika dzird, ka Erne aizver kabineta durvis un iezveļas krēslā, un gaiss šņākdams iziet cauri viņa bronhiem.

“Vai ir iespējams, ka kāds būtu ticis iekšā tavā dzīvoklī?”

Džesika sajūt niezi ikros. Lai gan Erne zina - viņš ir vienīgais, kurš zina, -, ka mazais vienistabas dzīvoklītis nav viņas īstā dzīvesvieta, taču Džesikai tik un tā ir nepatīkami runāt ar viņu par šo tēmu.

“Tu taču zini, ka man signalizācija vienmēr ir ieslēgta. Dienu un nakti. Es turklāt nekad neatstāju blociņu mājās. Tas vienmēr man ir līdzi vai nu pārvaldē, vai izbraukumā,” Džesika saka, lai gan apzinās, ka šis apgalvojums neatbilst patiesībai.

“Labs ir. Neizdarīsim pārsteidzīgus secinājumus,” Erne saka. Džesika dzird priekšnieka vārdus, bet Ernes jautājums tomēr neliek mierā. Doma par šādu iespēju ir piemeklējusi viņu jau agrāk, lai gan labi apzinās, ka neviens nebūtu varējis ielauzties viņas dzīvoklī bez signalizācijas iedarbināšanas. Izņemot filipīnieti, kura uzkopj dzīvokli reizi nedēļā jau vairāku gadu garumā. Taču kopš viņas iepriekšējā nāciena ir pagājusi jau gandrīz nedēļa, un apkopējas nākamais apmeklējums ir reģistrēts drošības sistēmas elektroniskajā grafikā.

“Kas vēl?” Džesika vaicā, aizgaiņādama no prāta nomācošo domu.

“Gan Kaija Lehtinena, gan Torstena Karlsteda mobilais telefons vakar rātni ir palicis mājās Espo un Vantā.”

“Bet mēs droši zinām, ka vismaz Lehtinens bija Savon-linnā.”

“Ar automašīnu, kuras īpašnieks ir Torstens Karlsteds. Iespējams, viņš pildīja šofera funkcijas.”

“Tie sūdabrāļi būs atstājuši mobilos telefonus mājās.” “Viņi zina, ko dara. Vai arī visādā ziņā prasmīgi izvairās no iesācēju kļūdām.”

“Tātad pagaidām nekas nenorāda, ka Torstens Karlsteds vakar ir bijis Savonlinnā?”

“Nē. Principā viņš varētu apgalvot, ka aizdevis mašīnu Lehtinenam. Un, ja Lehtinens to apstiprina, mums pret viņiem nav nekā.”

“Varbūt tā ir taisnība.”

“Kas tieši?”

“Varbūt Karlsteds aizdeva mašīnu Lehtinenam. Varbūt viņš nemaz nebija Savonlinnā.”

“Taču kāds tomēr brauca ar to auto.”

“Kā zināms, Somijā autovadītāja tiesības ir vairāk nekā vienam cilvēkam.”

“Labs novērojums, Saga Norēna.”

“Cita nekā nav?” Džesika vaicā, vienlaikus ekrānā pietuvinādama Marijas Koponenas smejošos vaibstus. Kaut kāda iemesla dēļ Džesikai nav gana: viņa neatlaidīgi skatās tajos, it kā mēģinādama atšķetināt optisku mānu. Kas tajā visā ir tik velnišķīgi aizraujošs?

“Torstens Karlsteds daudz runā pa telefonu. Pagaidām sarunās nav novērots nekas aizdomīgs,” Erne saka, vēlreiz noklepodamies.

“Tā gan ir velna būšana.”

“Miks tomēr atklāja interesantu lietu. Karlsteds ne ar vārdu nekomentēja notikumus, par kuriem šodien plaši ziņots. Nevienam. Tas ir diezgan zīmīgi, ņemot vērā, ka acīmredzot viņš pats - vai vismaz Kaijs Lehtinens ar viņa automašīnu -vakar atradās Savonlinnā, lai klausītos Rodžera Koponena uzstāšanos.”

“Tas tikai apstiprina, ka viņš kaut kādā veidā ir iesaistīts.”

“Karlsteds ir zvanījis arī Kaijam Lehtinenam. Pirms divdesmit minūtēm,” Erne saka, un Džesika dzird, ka Erne šķirsta uz galda esošo papīru kaudzi.

“Karlsteds vaicāja Lehtinenam, vai viņš ir atstājis savu adīto cepuri mašīnā.”

“Nu, vai atstāja?” Džesika nopūšas, paberzēdama pieri.

“It kā esot atstājis. Visa saruna bija ātra un ārkārtīgi casual. Sasodīts, kaut būtu pie kā pieķerties.”

“Skatīsimies, kā situācija izvērtīsies,” Džesika nosaka un ievēro, ka rindā ir vēl viens zvanītājs. Viņa pamet skatienu uz ekrānu. Numurs ir slēpts. “Pagaidi, Erne. Kāds zvana. Drīz pārzvanīšu,” Džesika saka un pārtrauc sarunu. Brīdi viņa veras neatpazītajā numurā, kas mirgo ekrānā. Vai tagad sākas? Vai atbildot viņa saklausīs to pašu balsi, ko bija dzirdējusi pie Koponenu mājas iepriekšējā vakarā? Viņa jūt niezi vēderā.

“Niemi,” Džesika atbild un aiztur elpu. Loga rāmji trīc vējā.

“Kāpņu telpā tikko iegāja kāds vīrietis.”

“Kā, lūdzu? Ar ko es runāju?” Džesika noskalda, pieceldamās kājās. Pirksti cieši satver uz galda gulošo dienesta ieroci.

“Uolevi. No Drošības policijas. Mēs dežurējam jūsu mājas priekšā.”

“Skaidrs,” Džesika saka un dodas uz dzīvojamo istabu ar ieroci rokā.

“Trīsdesmit gadus vecs vīrietis biezā vējjakā... Brīdi pastāvēja pie ieejas un, kādam vecākam kungam iznākot ārā, ieslīdēja iekšā. Izskatās, ka viņam nav ārdurvju atslēgu.”

“Kā jūs zināt, ka viņš nāk pie man...”

“Mēs to nezinām. Viņš zvanīja vairākas reizes. Vai zvans atskanēja pie jūsu durvīm?” vīrietis jautā. Džesika aiztur elpu. Velns parāvis. Viņa nezina, vai zvans viņas vienistabas dzīvoklī skanēja. Un viņa nav gatava samelot par šādiem apstākļiem.

“Neesmu pārliecināta. Es biju dušā,” viņa atbild.

“Sarunājam, ka kādu brīdi paliekat pie telefona, lai zinātu, vai mums nav jāiejaucas,” Uolevi mehāniski noskalda. Džesika stāv dzīvojamās istabas vidū, pārdomādama nākamo gājienu. Te viņai nekas nedraud, bet, ja Drošības policijas vīriem būs jāseko potenciālajam iebrucējam līdz viņas vienistabas dzīvoklim, ātri vien noskaidrosies, ka Džesikas tur nav. Tad viss atklāsies.

“Labi,” Džesika saka, mēģinādama izklausīties pārliecinoši. Viņa piespiež telefonu pie krūtīm un pārdomā situāciju. Viņa ir bruņota un apmācīta. Viņai neatliek nekas cits kā atgriezties vienistabas dzīvoklī, paskatīties durvju actiņā, lai pārliecinātos, vai vīrietis, kurš ieslīdēja namā, klauvēs pie viņas durvīm. Tas arī viss. Vajadzības gadījumā gan jau viņa spēs aizstāvēties.

Džesika ātriem soļiem dodas uz halli un atver durvis, kas ved uz kāpņu telpu. Viņa aizver durvis un brīdi stāv tumšajā kāpņu telpā. Atslēgas skaļi šķind tukšajā telpā, tad tās izslīd no rokām un viss saišķis nokrīt uz grīdas viņai pie kājām. Džesika pieliecas, lai to paceltu, un ātri paskatās gan uz augšu, gan uz leju. Tumsas aizsegā var slēpties jebkas. Jebkurš. Apgaismojuma slēdzis ir rokas stiepiena attālumā. Velns parāvis. Viņai būtu bijis jāpaliek ar signalizāciju aprīkotajos apartamentos. Varbūt tas ir slazds. Varbūt zvanītājs nemaz nav no Drošības policijas, bet...

“Hallo?” Džesika dzird balsi telefonā un satrūkstas. Viņa atrod saišķī īsto atslēgu un sajūt, ka aukstas tirpas zogas viņai pār muguru.

“Hallo, Niemi?”

Džesika aiztur elpu un iebāž atslēgu slēdzenē. Durvis atveras, un Džesika iemetas savā vienistabas dzīvoklītī. Vienlaikus kāds klauvē pie durvīm.

“Hallo,” Džesika klusi saka telefonā, pavērsusi pistoli pret durvīm.

“Vai viss ir kārtībā?” Uolevi balss vaicā telefonā. “Vajadzības gadījumā esam klāt pēc minūtes. Bet mums nevajadzētu lieki atklāt sevi, ja runa ir par viltus trauksmi.”

“Kāds ir pie durvīm,” Džesika nočukst.

“Vai ierocis jums ir?”

“Ir.”

“Vai viņš laužas iekšā?”

“Viņš klauvē...”

“Okei. Mēs dodamies...” Drošības policijas darbinieks saka, un Džesika dzird, ka atveras mikroautobusa bīdāmās durvis.

“Nē. Pagaidiet,” Džesika saka, lēnām pienākdama pie durvīm. Atkal skan klauvējieni. Tie ritmiski atbalsojas iekštelpās, bet nav uzstājīgi.

“Durvīs ir actiņa,” Džesika nočukst.

“Klausieties, Niemi. Es gribu, lai jūs pēc pusminūtes pasakāt vārdus: “Ciemos atnācis draugs.” Pretējā gadījumā mēs dosimies augšā.”

“Skaidrs,” Džesika nočukst un noliek telefonu uz dīvāna roku balsta. Viņa pielavās zeķēs pie durvīm, aiztur elpu un pieliecas, lai paskatītos durvju actiņā. Un tad viņa izdzird. Pazīstamu balsi, kurā jaušas skurbums. Fubu. Viņš sauc Dže-siku vārdā.

LX

Jūsufs sēž, rokas uz galda sakrustojis, un pacietīgi gaida, kamēr jaunais, gaišmatainais cilvēks sakopos domas. Vīrietis, kurš stādījās priekšā kā Timo Blumkvists, brauci biezos matus.

“Nesaprotu, kurš būtu varējis izdarīt kaut ko tādu... Lea ir jaukākais cilvēks pasaulē...”

“Man ļoti žēl,” Jūsufs saka, piekalis skatienu raibajam grīdas paklājam. Viņš jūt, ka iegrimst nejēdzīgi mīkstā atzveltnes krēslā, kas ir tapsēts ar zilu samtu. Vienistabas dzīvoklis Kallio apkaimē ir tīrs, bet neticami bezgaumīgi iekārtots. Tumšzaļās sienas ar tumši sarkanām portjerām un drausmīgi neglītiem paklājiem šķiet kā ceļojums laikā uz citiem gadu desmitiem. Noteikti uz kādu senāku pagātni, lai gan Jūsufs nav pārliecināts arī par to.

“Lūdzu, saprotiet, mums tas jāpārrunā tūdaļ pat,” Jūsufs saka, nolikdams diktofonu uz galda.

“Kafiju vēlaties?” Timo Blumkvists izklaidīgi jautā, pieceldamies kājās.

“Paldies, nē,” Jūsufs saka un paskatās uz siluetu, kas aiz-šļūkā līdz virtuves nišai. “Vai jums ir kāda nojauta, kurš varētu ko tādu nodarīt jūsu māsai?”

“Nē. Kā jau teicu, Lea bija jauks cilvēks. Priecīga un draudzīga... Piezemēta. Nespēju iedomāties, kāpēc kādam vajadzētu...” Blumkvists pagriež krānu un ielej kafijas automātā ūdeni.

“Vai Leas dzīvē bija nesen sākušās jaunas attiecības? Draugi? Partneris?”

“Lea ir...” Timo Blumkvists saka un stiklainu skatienu paveras uz Jūsufu. Tad viņš noslauka degunu un atkal pievēršas kafijas automātam. Viņš ieliek filtru un ieber tajā pupiņas. Roka, kas tur karoti, trīc. “Lea bija vientuļniece jau vairākus gadus. Diez vai viņa būtu sākusi jaunas attiecības. Katrā gadījumā man tādu ziņu nav.”

“Vai jums bija tuvas attiecības?”

“Mūsējie dzīvo Spānijā...”

“Un tas nozīmē...?”

“Mēs diezgan bieži sazinājāmies. Lai gan ne pēdējā laikā. Mums tieši šorīt bija sarunāts tikties pie Leas viņas mājās Lā-jasalo. Es ilgi zvanīju durvju zvanu...”

“Vai tikšanās reizei bija kāds konkrēts nolūks?”

“Ko?” Timo Blumkvists izskatās samulsis.

“Kurš no jums ierosināja tikties? Jūs vai Lea?”

“Neatceros. Mums nebija nekā konkrēta runājama. Vienīgi reizi divas menesī iegriezāmies viens pie otra uz kafiju

• » vai...

“Labi. Vai nenāk prātā kaut kas neparasts? Vai Lea neteica, ka darīs kaut ko īpašu, satiksies ar kādu cilvēku?”

“Mēs vairākas nedēļas nebijām sazinājušies pat pa telefonu. Sarunājām randiņu WhatsApp'.'

Satriektais vīrietis lēni atgriežas pie kafijas galdiņa, ap kuru stāv divi atzveltnes krēsli. Karstā kafija uzlīst viņam uz pirkstiem, bet šķiet, ka viņš to nemaz nepamana.

“Lea pēc profesijas bija zinātniece,” Jūsufs saka.

“Tā tas ir. Viņa strādāja universitātē.”

“Tātad viņa pirms dažiem gadiem aizstāvēja doktora disertāciju Psiholoģijas katedrā?”

“Lea bija specializējusies diezgan specifiskā tēmā. Par darbu mēs vispār nemēdzām runāt, jo tā īsti nesapratām, ar ko otrs nodarbojas,” Blumkvists skumji iesmejas. “Bet... Te tā ir...” viņš ātri saka, nolikdams kafijas tasi uz galdiņa. Tad viņš pieiet pie plaukta koka imitācijas krāsā un izņem no tā plānu grāmatiņu.

“Kas tas ir?”

“Leas disertācija.”

Timo Blumkvists pasniedz iesieto manuskriptu Jūsufam. Lea Blumkvista, “Toksoplazmoze un agresivitāte. 2017”.

“Par ko ir runa?” Jūsufs vaicā, šķirstīdams disertācijas tekstu.

“Nav ne jausmas.” Blumkvists koda lūpu, skaidrs, ka raudas vairs nav tālu. “Es strādāju reklāmas aģentūrā.”

“Drīkstu šo aizņemties?” Jūsufs saka, pieceldamies no dīvāna. Timo Blumkvists piekrītoši pamāj ar galvu un noslēpj seju plaukstās. Jūsufs pieiet pie jaunā vīrieša, brīdi apdomā, vai uzlikt roku viņam uz pleca. Tomēr kaut kāda iemesla dēļ tā nešķiet laba doma.

“Man ļoti žēl,” viņš apmierinās ar pirmītējās frāzes atkārtošanu un dodas uz durvju pusi.

LXI

Džesika atver durvis. Tajās stāv iereibis vīrietis, kura lūpu kaktiņi savilkti draiskulīgā smaidā.

“Ko tu, pie velna, te dari?” Džesika vaicā, uzmezdama skatienu ierocim, kuru pirms brīža uzsvieda uz cepuru plaukta.

“Sori, kruķi. Mēs te bijām pavisam netālu kādā bārā un...”

“Es taču teicu, ka varbūt varētu tikties pašā vakarā...” Džesika sāk, bet tad atceras, ka telefona otrā galā kāds gaida. Viņa palūr tukšajā kāpņu telpā, ielaiž Fubu iekšā un tad paņem telefonu.

“Ciemos atnācis draugs,” viņa saka, paskatīdamās uz Fubu, kurš velk nost samirkušo vējjaku un pakarina uz drēbju pakaramā.

Viss skaidrs.

“Liels paldies jums,” Džesika pasaka un atvieno sarunu.

“Darbs?” Fubu novelk apavus, ierastām kustībām iet uz dzīvojamo istabu un iezveļas dīvānā.

“Es taču teicu, ka man jāstrādā.” Džesika paķer glāzi no trauku skapja un piepilda to no ūdenskrāna.

“Es kaut kur pasēju savu telefonu,” Fubu neticīgi iesmejas.

“Tu taču pirms dažām stundām nosūtīji man ziņu.”

“Tieši tā. Un tad tas izčibēja... Varbūt kāds nospēra. Es nezinu.”

“Kur tas varēja notikt?” Džesika saka, iztukšodama ūdens glāzi.

“Kādā no Kampi bāriem. Tur grozās visāda raiba publika. Ak, velns parāvis...”

“Un tad tu nolēmi doties šurp. Droši vien zini, ka es nepieņemu paziņojumus par noziegumiem.”

“Nodomāju, ka randiņu varētu sākt agrāk.”

“Visādā ziņā tagad tu esi labākā formā nekā iepriekšējo reizi,” Džesika saka, apsēzdamās pie pusdienu galdiņa. “Piedod. Es biju pamatīgi pielējies.”

“Vai ne?”

“Nu, kā būs?”

“Ar ko?”

“Vai drīkstu palikt?”

“Man jāstrādā.”

“Tu vari mierīgi strādāt. Es savukārt varētu kaut vai paskatīties televīziju. First Netfīix. Then chill,” Fubu saka, plati pasmaidīdams, galvā joprojām zili sarkanā Montreal Ca-nadiens mice ar lielu pušķi. Zem atrotītajām kapučjakas piedurknēm vīd slaidas, bet cīpslainas rokas ar dažiem tīši bezgaumīgiem tetovējumiem. Džesika noliek ūdens glāzi uz galda un paberzē pieri. Pēdējās divdesmit četras stundas ir bijušas nogurdinošas. Ikviena viņas ķermeņa šūna apzinās, ka būs jāiztur vēl. Ka biedēšana nav beigusies. Viņas ķermenis un prāts brēc pēc pauzes, pēc īsas atslēgšanās no realitātes. Tāpēc taču Fubu ir šeit. Viss ir pienests uz paplātes.

Piecpadsmit minūtes. Iekšā un ārā. Tomēr kaut kas tajā visā šķiet nepareizi. Pēdējās diennakts laikā viņa ir skatījusi tik daudz nāves, ka bauda šķiet nevietā.

“Sorī,” Džesika noteic, pieceldamās kājās, rokas sānos saspraudusi. “Tagad tev jāiet. Man ir pārāk daudz darba.”

Fubu lūpu kaktiņi pārspīlēti noslīd lejā kā traģiskas klauna lomas aktierim. Tad viņš sasit plaukstas un pārsteidzoši veikli pielec no dīvāna kājās.

“Nu tad pie velna. Būs vien jāpārvācas uz citu rotaļu laukumu,” viņš saka un smagiem soļiem dodas uz priekšnamu. Tieši tajā slēpjas Fubu pievilcība. Viņš ir pašpārliecināts, pat nekaunīgs. Bet nekad nesāk gaudot un ar pirmo reizi saprot vārdu “nē”. Viņš ir radis saņemt kurvīti. Un līdz ar to daudz ko citu.

“Es nespēju aptvert tikai vienu,” pēkšņi Fubu ierunājas, vilkdams kājās kurpes.

“Ko tieši?”

“Kāpēc tu izvairies. Kā būtu, ja es tomēr paliktu?”

Džesika jūt, ka viņas pacietība tiek pārbaudīta. Fubu tomēr ir kļuvis par gaudotāju.

Ej vien.

“No kā tu baidies?”

“Tūlīt pat, velns parāvis!”

Fubu pasmaida, pamāj ar galvu un sāk vilkt kājās apavus.

“Okei. Bet atceries, kruķi, ka es došos taisnā ceļā uz džeza klubu Storyville, ieņemšu pāris aliņu un sākšu jārēties... Kāda gandrīz tava līmeņa džuse noteikti nāks man līdzi.

Tikmēr tu viena pati varēsi pašapmierināties, skatoties kaut kādu vācu krimiķi...”

“Es riskēšu,” Džesika saka pasmaidīdama.

“Piezvani, ja pārdomāsi,” visbeidzot Fubu saka visā nopietnībā, atver ārdurvis un tad iesit sev pa pieri. “Lai gan tu nemaz nevari piezvanīt man, jo nav telefona.”

Džesika paņem no galda zīmuli, noplēš vecas avīzes strēmeli un uzraksta uz tās savu telefona numuru. Tad viņa dodas pie durvīm, saspiež viņam degunu un aizbāž papīra strēmeli aiz apkakles.

“Nekad nezaudē cerību.”

Fubu nozūd kāpņu telpā. Džesika atbalstās pret durvīm un pamana, ka sirds spēcīgi dauzās. Viņa dziļi ievelk elpu. Viņai jāsakopo domas. Viņai jāstrādā. Bet tieši tagad pirmo reizi daudzu gadu garumā atgriešanās blakus kāpņu telpas apartamentos šķiet nepareiza, tas dzīvoklis liekas kaut kādā veidā svešs un neaptverami liels. Viņa paņems datoru un pavadīs nakti vienistabas dzīvoklītī, tur, kur, kā visi uzskata, atrodas viņas dzīvesvieta.

LXII

Kolombano atdod ēdienkarti viesmīlim un pagriežas, lai paskatītos rokaspulkstenī. Džesika pacietīgi gaida, kamēr viņa skatiens novērsīsies no galda un pacelsies līdz viņai. Viņai pietiks ar to. Vārdi, skaisti vai citādi, ne vienmēr ir vajadzīgi. Džesika jau ilgi ir viena un sen ir sapratusi - jo mazāk no cilvēka gaida, jo vieglāk visiem. Kolombano skatiens novēršas no pulksteņa, un tad viņš nopēta pie blakus galdiņa sēdošo laulāto pāri. Tomēr kaut vismazākā zīme, norāde uz mīļumu šādā skaistā dienā nevarētu būt pārāk daudz prasīts. Džesika jūt kamolu sakāpjam kaklā.

Vairākus vakarus pēc kārtas Džesiku ir pārņēmusi sajūta, ka Kolombano grib būt viens, ka viņš vēlas plašāku personīgo telpu, uzelpot un rīkoties bez viņas. Aizvadītās nedēļas bija ārkārtīgi intensīvas, un Džesika būtu vēlējusies, lai tāda kopdzīve turpinātos, lai gan apmātība un jaunatklāšanas skurbums pamazām neizbēgami izgaisīs un aklums pret otra kļūdām zudīs.

Visādi nieki, kas vēl pirms dažām dienām lika Kolombano uzjautrināti pasmaidīt, - Džesikas kļūdainā itāļu valodas gramatika, nemitīgā fotografēšana, kā arī viņas nerimstošais ieradums pētīt šķīvi ēšanas laikā - tagad ir kļuvuši par joka formā maskētām dzēlībām. Džesikai šķita, ka tikai dažās diennaktis viņa ir pārcelta no vienas kategorijas citā, no pieaugušā atpakaļ uz bērna statusu. Iepriekš viņa bija jutusies Kolombano sabiedrībā vecāka par saviem gadiem, domājusi, ka šis vīrietis saskata viņā ne tikai skaistumu, bet arī interesantu un gudru sarunu biedru. Taču tagad Kolombano lūr uz viņu, it kā abiem piespiedu kārtā būtu kopīgi jāpavada laiks un jāskatās vienam uz otru kā tukšumā bez jebkāda cita dzinuļa.

Taču Džesika apzinās, ka šī dīvainā uzvedība nebūt nenozīmē, ka Kolombano viņu nemīl. Mamma izturējās tāpat, tomēr viņa mīlēja Džesiku no visas sirds.

“Viss kārtībā?” visbeidzot Džesika pavaicā, uzmezdama skatienu savas tumšsarkanās kleitas dekoltē. Pirms brīža uz tās bija nokrituši garām ejoša veca vīra cigāra pelni, bet, par laimi, tie aizvējoja, neatstādami pēdas.

“Kāpēc jautā?” Kolombano vaicā, joprojām neskatīdamies uz viņu.

“Nezinu.” Džesika nedroši pasmaida, bet neviens no viņiem šo smaidu pat nepamana. Attiecībās nedrošība ir inde, to Džesika zina no pašas pieredzes: jo vairāk puiši vidusskolā šņukstēja pēc viņas, jo mazāk tie viņu interesēja. Džesika koda lūpu un ļauj saviem pirkstiem klaiņot pār Kolombano biezajiem pirkstu kauliņiem.

“Klau, mīļā Džesika,” viņš saka, un acu zīlītes lēni pagriežas uz viņas pusi. “Kā jau zini, otrdien sāksim strādāt pie pavisam jauna repertuāra... Tas ir vijoļduets. Priekšā ir ļoti intensīvi mēģinājumi.”

“Protams,” Džesika saka, vienlaikus viesmīlis liek uz galda divas vīna glāzes, atver pudeli un ielej Kolombano pagaršot. Viņš paskatās uz vīna krāsu, iebāž masīvo degunu dziļi glāzē ar augstām malām, pavirpina tās saturu, lai atveras vīna atlikušais aromāts, rūpīgi vēro notecējumus, ko vīns ir atstājis uz glāzes iekšmalām, un tad iemet tās saturu rīklē. Skaidri redzams, ka vīns viņu īpaši neiespaido. Kolombano norij dzērienu un, pieskardamies glāzes malai, liek saprast, ka tā susla ir liešanas vērta.

“Tu nemaz nezini, cik ļoti labprāt es vēlētos pavadīt laiku ar savu princesi, bet man perfekti jāapgūst repertuārs,” pēc brīža viņš turpina, paceldams glāzi, kuru viesmīlis atkal ir piepildījis. Veids, kā viņš izsaka vārdu “princese”, nekādā veidā nav pieglaimīgs.

“Esmu pārliecināta, ka viss izdosies lieliski,” Džesika saka. Glāzes nošķind viena pret otru. Vīns garšo visnotaļ ciešami. Restorānam garām vieglā riksī aizskrien paliels vācu aitu suns, saimnieku nekur nemana.

“Vai tu gribēji man kaut ko pavaicāt?”

Kolombano jautājums atskan kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. Vīrieša skatiens ir piekalts Džesikas acīm.

“Ko?”

“Es zinu, ka tu vēlies man kaut ko pavaicāt,” Kolombano saka, pasmaidīdams tā, ka nojaušams kaut kas ļaunprātīgs, varbūt pat kripatiņa nekrietna prieka.

“Man nav...”

“Liekam punktu šai izrādei. Esi godīga, sarunāts? Esmu manījis, ka tu ložņā pa dzīvokli, drudžaini meklēdama informācijas druskas. Par to, kas es esmu. Un par ko šis viss -te, mūsu attiecības - var kļūt. Par ko tas var izvērsties,” Ko-lombano saka, iespiezdams pirkstus galda vidū. Neskatoties uz tiešumu, vārdi nav agresīvi. Tiem trūkst nekaunības, un tas liek Kolombano izklausīties vienaldzīgam. Bet tas ir vēl sliktāk.

Ložņāju?

“Jā. Ložņā. Man nav iebildumu. Nav iebildumu pret ziņkāri. Tev tas ir svarīgi. Jo te nu tu esi, lai gan plānoji doties projām pirms vairākām nedēļām.”

“Tik tiešām, es...” Džesika saka, bet šoreiz Kolombano sit dūres pret galdu tik stipri, ka tas vīnam glāzēs liek salēkties.

uTik tiešām. Tik tiešām. Neizliecies, ka visam tik velnišķīgi piekrīti, okei?”

Džesika šķiet sastingusi un neaptver, kā reaģēt. Viņa skatās uz Kolombano, kura izteiksme ir izlēmīga, nopietna un vienlaikus mierīga. “Pasaule ir ļaunuma pārpilna...” viņš turpina. “Pasaule ir auksta. Tev jāspēj būt pietiekami drosmīgai, lai tiktu galā ar to, ar ko vēlies tikt galā. Nav ko pīkstēt kā pelītei.”

Džesika braucī ar pirkstiem vīna glāzes kājiņu. Skatiens, pēc kā viņa pirms brīža bija ilgojusies, nu kļuvis aizbildnie-cisks un despotisks. Viņa jūt, ka abu vecuma starpība pirmo reizi nāk viņai par ļaunu, radīdama situāciju, kurā vienai pusei ir jāmācās no otras. Džesika sajūtas stulba ne vien tāpēc, ka apzinās - Kolombano kaut kādā mērā ir taisnība, - bet arī tāpēc, ka viņa ir lolojusi veltas cerības attiecībā uz šo vakaru. Viņa ir iegādājusies Marinas Rinaldi jauno kleitu, sasprau dusi matus, kā, viņai šķiet, Kolombano patīk, un uzsmidzi nājusi uz kakla jaunas smaržas.

“Kā garšo vīns?” Kolombano vaicā, un straujā tēmas maiņa liek Džesikai sajust vienlaikus gan atvieglojumu, gan vilšanos.

“Labs.”

“Nu protams,” vīrietis iesmiedamies saka. Džesika jūt, ka iesmeldzās iekšas. Kolombano atkal ir pavērsis skatienu citur - uz pusdienotājiem terasē.

“Rīt mēģināsim pie manis mājās,” visbeidzot viņš saka, nolikdams tukšo glāzi uz galda. “Tāpēc, ja vēlies, vari kaut vai noīrēt mašīnu un doties izbraucienā uz kontinentālo daļu... Rīt tam būtu piemērota diena.”

LXIII

“Toksoplazmoze?” Džesika vaicā, telefonu iespiedusi starp ausi un plecu un vienlaikus plēsdama gabalu no tualetes papīra ruļļa. Telefonkonferences otrā galā ir Jūsufs, Rasmuss, kā ari patoloģe Sisija Sarvilinna. Fonā dzirdama Jūsufa auto dūkoņa, kā arī Rasmusa dedzīgā klikšķināšana pa taustiņiem. Savukārt Sarvilinnu Džesika itin viegli spēj iedomāties neizteiksmīgu seju stāvam ar handsfree austiņām starp hromētām līķu novietnēm.

“Vai domājat, ka noziedznieka motīvi kaut kādā veidā ir saistīti ar upura disertācijas tēmu?” Sarvilinna mehāniski vaicā, likdama Džesikas pirmīt iedomātajam tēlam kļūt vēl reālākam.

“Godīgi sakot, nav ne jausmas. Bet, ja Lea Blumkvista vairākus gadus ir veltījusi minētās tēmas izpētei, mēs negribētu izslēgt šādu iespēju,” Džesika saka. Viņa pieceļas no tualetes poda, aiztaisa vāku un nolemj noskalot ūdeni vēlāk, lai šalkšana nebūtu dzirdama telefonā.

Uz brīdi dūkoņu un taustiņu klikšķināšanu papildina dziļa nopūta.

“Lea Blumkvista nebija ārste, tāpēc es nesaprotu, kāpēc viņa ir izvēlējusies tēmu...”

“Please, Sisij. Ietaupīsim visiem laiku,” Džesika saka, tūdaļ pat nožēlodama savus vārdus. Paiet tik daudz sekunžu, ka Džesikai nākas uzmest aci, vai tiesu medicīnas ārste joprojām ir pie klausules.

“Hallo, vai tu esi...?”

“Toksoplazmoze ir parazitāra infekcija,” pēc brīža Sarvi-linna nošņācās, it kā būtu gaidījusi mirkli, lai tiktu pie izdevības pārtraukt Džesiku pusvārdā. “Būtībā visizplatītākā. Tās pārnese notiek, piemēram, ar nenogatavinātas gaļas vai kaķa izkārnījumu starpniecību.”

“Velns parāvis. Neizklausās, ka mums no tā būs kāds labums,” Jūsufs iesaucas ķildīgā noskaņojumā.

Džesika stāv pie spoguļa, telefonu ausij piespiedusi. Atspulgā viņa redz vannu, kuras malā karājas melns dušas aizkars. Viņa spēj iedomāties dušas šalkoņu un sevi sēžam vannā, slapjie mati pielīmējušies sejai.

“Vai tas ir saistīts ar agresivitāti?” ātri ievilkdama gaisu, Džesika vaicā.

“Godīgi sakot, es neesmu pārliecināta. Droši vien būs jāizlasa viņas disertācija,” Sarvilinna saka, un visi sarunā iesaistītie apzinās, ka viņa nedzen jokus.

“Vai tā var izraisīt agresivitāti?”

“Cik man zināms, infekcija praktiski ir bīstama tikai embrijiem un cilvēkiem ar novājinātu imūnsistēmu. Piemēram, AIDS slimniekiem. Atceros, ka lasīju kaut kur - bērnībā šī infekcija var novest pie nenormālas smadzeņu darbības. Bet šādu iespaidu var atstāt arī daudzas citas slimības.”

Džesika pasper dažus soļus vannas virzienā. Ar pirkstiem apņem melno priekškaru un pabīda to sāņus.

“Okei, paldies, Sisij,” Džesika saka un pēc brīža redz sievietes vārdu pazūdam no telefona ekrāna.

“Nešķiet īpaši nozīmīgi,” Rasmuss saka. Viņš pirmo reizi īsās sarunas laikā ierunājas.

“Mēs vēl nezinām, kas ir nozīmīgi,” Džesika nopūšas. “Kur tu, Jūsuf, atrodies?”

“Ceļā uz Kulosāri. Tur ir atskaite rokrakstā par kaimiņu izvaicāšanu.”

LXIV

Ņina Ruska paceļ roku pāri galvai lāpstiņu virzienā un ar otru roku paspiež elkoni. Izstiepējmuskulis patīkami atslābst. Kopš aizvakardienas sacīkstēm gan rokas, gan pakausis joprojām stīvi. Pagājis jau vairāk nekā gads kopš pēdējās reizes, kad viņa bija likusi vaigu pie tatami, pretinieces rokai spiežot pakausi. Līdzās muskuļu sāpēm un stīvumam Ņinu sanikno arī tā rūgtā patiesība, ka viņa ir zaudējusi sacensībā desmit gadus jaunākai konsteblei no Austrumsomijas policijas pārvaldes. Turklāt pilnīgi nepārprotami.

“Viela, kuru meklējam, nav tiopentāls,” Mikaels saka, griezdamies uz krēsla. Viņš ir piespiedis pie krūtīm vienu no visa stāva pēdējo stacionāro telefonu klausulēm un noliek to uz galda.

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Es parunājos ar laboratorijas cilvēkiem. Mums jāmeklē nātrija tiopentāls. Organismā tas pārveidojas par tiopentālu.”

“Ko vēl viņi teica?” Ņina vaicā, lēni nolaizdama roku gar sāniem.

“Pagaidi, es visu pierakstīju.” Mikaels paņem no galda piezīmju blociņu. “Trīs vielas... Vispirms nātrija tiopentāla iespaidā upuris nonāk bezsamaņā. Tas aizņem ne vairāk par minūti...”

“Vai tad tas nav panākams ar hloroformu? Bezsamaņas izraisīšana?” Ņina vaicā.

“Jā. Nav iespējams droši izskaidrot, kāpēc upuriem tika izmantotas abas vielas, bet laboratorijā viņiem ir itin laba teorija par to.”

“Kāda?”

“Hloroforms iekļuva upura ķermenī caur plaušām. Pārējās vielas ir ievadītas tieši vēnā. Laboratorijā izteica minējumu, ka vispirms izmantota iemidzināšana ar hloroformu, lai vieglāk apstrādātu upurus. Vēnas katetru, caur kuru atlikusī viela ir jāievada, ir grūti ievietot, ja “pacients” pretojas.”

“Izklausās loģiski,” Ņina saka, Mikaelam vienlaikus izvelkot no rakstāmgalda atvilktnes košļājamās gumijas paciņu.

“Pēc tam vēnā tiek injicēts nātrija tiopentāls, kas nodrošina bezsamaņu. Tad pankur...” Tad Mikaels iemet mutē dažus košļājamās gumijas spilventiņus un pārliecas pār blociņu, lai izpētītu pamatīgāk. “...pankuronija bromīds. Tas ir muskuļu atslābinātājs, kas paralizē elpošanas orgānus. Un visbeidzot tiek ievadīts kālija hlorīds, kas apstādina sirdi.”

“Un visas šīs trīs vielas ir ievadītas vēnā caur katetru?”

“Jā. Par to liecina zilumi uz rokas.”

“Tur taču jābūt kaut kādām prasmēm. Droši vien zināms aprīkojums arī - zāļu dozētājs un kaut kas tāds. Zāļu maisiņš un sistēmas statīvs?”

“Tieši tā. Tās vielas ir nevis aptuveni iešļircinātas upuriem asinsritē, bet gan precīzi dozētas. Marijas Koponenas un Leas Blumkvistas asinīs atrasto vielu saturs ir gandrīz identisks. Tas savukārt nozīmē, ka zāļu apjoms ir nomērīts atbilstīgi viņu svaram. Upuri acīmredzot ir nosvērti, lai tiem varētu ievadīt precīzi visefektīvāko vielas devu. Tātad indētājs ir pratis ne vien iestiprināt katetru, bet arī aprēķināt nāvējošu devu.”

“Teiksi tu vai es?”

“Noziedznieks ir ārsts?”

“Vai medmāsa.”

“Vai vetārsts.”

Brīdi Ņina un Mikaels veras viens otrā, tāpat kā viņi reizēm skatās viens uz otru pēc mīlēšanās - iegrimuši domās, nebilzdami ne vārda. Tomēr tagad abi prāto tikai un vienīgi par izmeklējamo lietu.

“Vai arī ne,” visbeidzot Ņina saka, sakrustodama rokas pār krūtīm. “Tādas prasmes nav jāattīsta gadiem ilgi. Un norādes, protams, atrodas maģiskajā internētā.”

“Bet medicīnas nozares profesionālim ir daudz vieglāk piekļūt šādām vielām.”

“Kāpēc gan slimnīcās būtu jāglabā nāvējošas indes?” “Katra no vielām atsevišķi nebūt nav inde. Tiopentāls tiek izmantots narkozei, un tāpat arī pankur... pankuronija bro-mīds, ko izmanto manipulācijām ar diezgan vienkāršu anestēziju. Tādas vielas atrodamas jebkurā slimnīcā.”

“Bet kā ar kālija hlorīdu?”

“E508.”

“Kā, lūdzu?”

“Konservants. Tas ir atrodams tuvējā veikalā saldētas picas iepakojumā. Kālija hlorīda nāvējošās īpašības ir saistītas ar lielo devu. Mazās devās tas ir pat veselīgs.”

“Ak, velns un elle. Sanāk, ka vielu izsekošana nebūs viegls darbiņš,” Ņina saka.

“Varbūt jā. Varbūt nē. Tagad zinām, ka noziedzniekiem nebija obligāti jāpaļaujas uz pagrīdes piegādēm. Kas attiecas uz divām pirmajām vielām, slimnīcās ir stingra to uzskaite.”

“Bet Marijas Koponenas darbavietā? Neurofarm^7. Tur taču izgatavo zāles...”

“Šo versiju varam atmest uzreiz,” Mikaels saka, pasniegdams Ņinai izdruku, kas guļ uz galda. “Šis uzņēmums izgatavo neiroleptiķus jeb antipsihotiskas vielas, kuras pārdod tālāk zāļu ražotājiem. Te ir saraksts.”

Ņina brīdi to caurskata un tad vīlusies nopūšas.

“Bet kā ar Torstenu Karlstedu un Kaiju Lehtinenu?” Ņina ierosina, pieceļas no krēsla un pieiet pie sienas, kuru pārņēmis kontrolēts fotogrāfiju, līmlapiņu un papīra lapu haoss. Viņa stiprāk piespiež līmlentes gabaliņus, kas tur abu vīriešu fotogrāfijas pie informācijas dēļa. “Datortehnikas uzņēmējs un būvmeistars. Vai kādam no viņiem ir saistība ar slimnīcām vai zāļu noliktavām?”

“Tas jānoskaidro tūdaļ pat,” Mikaels saka un atkal paceļ fiksētās līnijas telefona klausuli pie auss. Tomēr pirms numura sastādīšanas viņš paskatās uz Ņinu. Pēc kolēģes vaibstiem redzams, ka viņa ne mirkli neprāto ne par ko citu. Ņinai patīk viņas darbs, un, iegrimusi izmeklēšanā, viņa atgādina abiturienti, kas cer uz vislabāko atzīmi, - domīga un mērķtiecīga. Taču šoreiz viņas sejā ir iezagušās bažas.

“Tu domā par Džesiku?” Mikaels saka, nolikdams klausuli. Nina piekrītoši pamāj un nostājas improvizētas kartes priekšā, rokas sānos saspraudusi.

“Gan Džesika tiks galā,” Mikaels turpina.

“Man nav ne mazāko šaubu, bet... Kāds te ir pārāk tuvu. Tas šķiet drausmīgi.”

“Gan tā lieta atrisināsies.”

“Vai tu jebkad esi iedomājies, ka slepkavības izmeklēšana no putna lidojuma ir sava veida luksuss? Privilēģija risināt problēmas bez... pretdarbības. Dinamiskas problēmas. Tādas, kas nemainās atkarībā no mūsu izsekošanas pavedieniem.”

“Nē, bet es saprotu tavu domu gaitu. Par nožēlu, šī lieta tāda nav.”

“Nē, nav gan. Tas ir kaut kas pavisam cits. Kā velnišķīga baktērija, kas neatkarīgi no antibiotikām izdzīvo un turpina mutēt.”

“Vai mēs esam antibiotikas?”

“ Wow, tu saprati manu metaforu.”

“Vai tu saproti šo metaforu?” Mikaels saka sulīgā balsī, ar pirkstiem rādīdams aicinošu žestu.

“Tu, Mik, esi āksts. Labāk zvani pa to telefonu,” Nina saka, nozuzdama gaitenī.

LXV

Automašīnas starmeši liek formā tērptajam konsteblam aizsegt ar roku acis. Jūsufs satver cigarešu paciņu, kas atrodas vadības paneļa vidējā nodalījumā, bet tūdaļ pat atceras par Erni, viņa griezīgo gārgšanu, kas atgādina plastmasas cauruli birstētu ar metāla birsti, un nolemj, ka šodien gana smēķēts.

Jūsufs neizslēdz motoru. Viņš ļauj skatienam pārslīdēt pār Koponenu savrupnamu, tā priekšdārzu. Pār zemes gabaliem līdzās un pretī. Daļa namu ir veci, bet lielākais vairums atrodas uz reiz pārdalītiem zemes gabaliem; tie galvenokārt ir grezni apmesta betona un stikla veidojumi. Šajā ielā neviens no namiem nemaina īpašnieku par summu, kas ir zemāka par miljonu eiro, un Koponenu savrupnams piekrastes zemes gabalā, visticamāk, ir maksājis vairākus.

Jūsufs vēro stāvo nogāzi. Kalna korē atrodas vecās sievietes koka villa, kas Jūsufam atgādina Muminu namiņu. Ne to visiem pazīstamo japāņu multfilmas zilo, apaļo torni, bet drīzāk kaut ko līdzīgu villai, kuras modeli Tūve Jansone pati savulaik tika uzmeistarojusi. Jūsufs ir redzējis to policijas skolas laikos Tamperes Mākslas muzejā. Reiz viņš tur pavadīja saulainu sestdienu ar savu deviņus gadus veco māsiņu. Tagad Nizhai ir sešpadsmit, un viņai vairs nepatīk mu-mini. Tāpat nekas daudz no jebkā cita. Īstenībā Jūsufam nav ne jausmas, kas Nizhai patīk un ko viņa sagaida no dzīves. Kopš iepriekšējās kārtīgās sarunas ar māsu jau ir paskrējis kāds laiks. Jūsufs vairs nepazīst Nizhu, vismaz ne tādā veidā kā kādreiz. Viņš neatceras, kad pēdējo reizi ir dzirdējis kārtīgu atbildi uz vaicājumu par viņas gaitām. Kaut ko tādu, kas atklātu īstu kopību ar atbildētāju.

“Hallo.” Jūsufs atjēdzas no domām. It kā piezadzies, pie durvīm stāv zilā kombinezonā tērpts policists. Jūsufs viņu nepazīst. Viņš pieklauvē pie loga. Jūsufs atver durvis.

“Yes?”

“Tā sacīt, jūs taču esat no slepkavības izmeklēšanas grupas, vai ne?”

“Esmu gan,” Jūsufs saka un drošības pēc novicina dienesta apliecību.

“Viss kārtībā. Es tikai atnācu pārliecināties...”

“Ka noziegumā vietā nav ieklīdis kāds melnais?” Jūsufs saka, izslēgdams motoru.

“Nē, es tikai...” konstebls saminstinās, bet, Jūsufam pasmaidot, apklust.

“Es gan visu sarežģīju. Labi saprotu. Lai nu kur, bet slepkavības vietā klaiņo visādi dīvaini ļaudis,” Jūsufs saka, kāpdams no mašīnas, tomēr izlemj paķert līdzi smēķus. Atkal iestājoties mīnusiem, stiprais vējš padarījis gaisu stindzinoši aukstu.

“Koivuaho,” vīrietis nosauc savu vārdu un pastiepj Jūsu-fam roku sveicienam.

“Peple,” Jūsufs saka un aizdedz cigareti. Tad pastiepj roku ar cigareti pirkstos un vaicājoši norāda uz vīrieti. “Koivuaho? Vai tieši jūs vakar nebijāt pirmā patruļa notikuma vietā?” “Jā,” Koivuaho saka, rūpīgi uzvilkdams rokās piegulošus cimdus. “Es izrādīju apkaimi konsteblei Niemi. Viņa dodas

V

šurp?

“Droši vien jums ir atskaite par kaimiņu izvaicāšanu?” “Ves. Bet vēl nav tīrraksta.” Koivuaho izvelk no kombinezona krūšu kabatas salocītu papīru žūksni. “Mēs apstaigājām visas mājas dažu simtu metru apkaimē. Tikai viens nams bija tukšs visas dienas garumā. Daļu liecību pierakstījām jau vakar. Kā, piemēram, Adlerkreicas kundzes teikto,” Koivuaho turpina, izskatīdamies pārsalis, viņš noslauka degunu un norāda uz guļbaļķu villu ielas otrā pusē. Uz muminu namiņu, kura augšējā stāvā pa guļamistabas logu Jūsufs un Džesika bija skatījušies pirms nepilnas diennakts.

“Ak tad Adlerkreica?” Jūsufs saka, nevilšus pasmaidīdams. Koivuaho pamāj ar galvu un paņem Jūsufa piedāvāto smēķi. Pēc brīža abiem starp pirkstiem gail īss papīra rullītis.

“Vai ir atklājies kaut kas būtisks?” Jūsufs vaicā, izpūzdams īsus dūmu mutuļus. Salā dūmi sabiezē.

“Neviens nav ievērojis neko tādu, kas atšķirtos no ierastā. Pareizāk, nav neviena aizdomīga cilvēka. Neviens neatceras redzējis Mariju Koponenu visas dienas garumā un pat nav manījis Rodžeru Koponenu dodamies projām ar mašīnu vakar no rīta. Visa iela gulēja ciešā miegā.”

“Par to nevienam apsūdzību nevar celt,” Jūsufs saka, satverdams Koivuaho pastiepto papīru žūksni. Vecākais konstebls ir augumā īsāks par viņu, bet divtik masīvāks. Viņa bārdas rugāji šķiet tik raupji, ka uz tiem varētu uzspraust vates tamponus. Koivuaho jābūt savus desmit gadus vecākam un pilnīgi noteikti ar lielāku pieredzi policista darbā. Taču viņš joprojām strādā patruļā, jūsufs apzinās, ka nebūt ne visi vēlas tikt priekšniekos, pat ne izmeklētāja darbā, bet nespēj vien nobrīnīties, ka tik daudzi izbauda braukšanu mikroautobusā, soda kvīšu izrakstīšanu un dzērāju staipīšanu. Neskatoties uz visu, Koivuaho skatienā nav ne druskas rūgtuma vai skaudības, un attieksmē Jūsufs nemana rasismu, kas mēdz būt piesegts ar ģērbtuves humoru: to viņam visā sava darba dzīvē un ikdienā ir nācies pieciest dažādās formās.

“Paldies. Es caurskatīšu,” Jūsufs saka un slaidā lokā aizli-dina izsmēķi pie Adlerkreicas dzīvžoga. “Klau, un kurš bija tas nams, kurā neviena nav mājās?”

“Tas ir atzīmēts papīros. Māja numur divpadsmit,” Koivuaho nomurmina ar smēķi lūpu kaktiņā, norādīdams tālāk aiz norobežojošajām lentēm. “Liels, vecs sarkanu ķieģeļu nams. Uz vārtiņiem rakstīts “Fon Bunsdorfs”.”

LXVI

Līdz namam numur divpadsmit ir tikai daži simti metru, un Jūsufs nolemj pievārēt tos kājām. Sēžot siltajā automašīnā, mice un cimdi šķita lieki, bet tagad, piecas minūtes pavadot stindzinošā vēja varā, viņš pēkšņi izjūt vajadzību pēc tiem. Tā bija kļūda atstāt tos guļam starp vadības paneli un vējstiklu.

Pretī nāk sarkani melnā mežstrādnieka mētelī ģērbies resns vīrietis, aptinis ap roku siksnu, kas tur sunīti. Ceļa labajā pusē paveras liels zemes gabals, un tā dzīlēs greznojas nams no sarkaniem ķieģeļiem, ļūsufs apstājas un vienlaikus paceļ roku, vīrietim ar suni ejot garām.

“Atvainojiet.” Jūsufs atkal izvelk dienesta apliecību. “Esmu no policijas.”

Vīrietis pavelk suni sev tuvāk, sarauc uzacis un strauji satver apliecību, kuru Jūsufs ir pastiepis. Viņš vēro to ilgi un pamatīgi. Nē, sūdabrāli. Tā nav viltota.

“Parastos apstākļos es neapstātos, lai aprunātos, bet šis ir izņēmums,” vīrietis saka, un Jūsufs nesaprot, par kādu izņēmumu viņš runā. Vai tas, ka Jūsufs ir policists, vai tas, ka šajā ielā ir tikko notikušas divas slepkavības?

“Tik drausmīgi. Vai jau esat kaut ko noskaidrojuši?”

“Vai jūs dzīvojat šajā apkaimē?” Jūsufs vaicā, bāzdams apliecību atpakaļ kabatā.

“Tepat netālu,” vīrietis saka, ar galvu pamādams nākšanas virzienā.

“Jūs sekojat ziņām.”

“Kulosāri ir maza apdzīvota vieta. Te vairs nav tādas kopības sajūtas kā senos laikos, labākajā gadījumā sasveicināmies ar kaimiņiem. Bet, tiesa, visi pazina Koponenus. Nams kādu laiku stāvēja tukšs, pirms viņi to iegādājās. Kad tas īsti bija? Pirms diviem gadiem? Varbūt pirms trim?”

“Cik ilgi tas bija tukšs?”

“Kopš uzbūvēšanas. Kāds vietējais arhitekts cēla to sev, bet tad izšķīrās un drīz vien izlika māju pārdošanā. Liels piekrastes zemes gabals tādā vietā, plašs savrupnams... Cik atceros, prasītā summa bija nepieklājīgi liela. Kaut kur ap četriem.”

“Miljoniem?”

“Nē, tūkstošiem,” vīrietis nosmej un atkal pavelk suni sev tuvāk. “Protams, miljoniem. Tad summu samazināja par pusmiljonu. Un tad vēl mazliet. Neticu, ka Koponeni būtu samaksājuši par to pat trīs. Bet kā lai es to zinu...”

“Skaidrs,” Jūsufs saka, prātodams, vai viņam būtu jāpieraksta kaut kas no dzirdētā. Rūtainā auduma mētelī ģērbies vīrietis šķiet drausmīgs tips. Cilvēks, kuram liekas, ka viņš zina visu. Taču īstenībā viņš - un šoreiz par nožēlu Jūsu-fam šķiet, nezina neko intereses vērtu.

“Te ir mūsu ziņojumu telefona numurs. Piezvaniet, ja atcerēsieties kaut ko. Pilnīgi vienalga, ko,” Jūsufs saka, pasniegdams viņam vizītkarti. Tā ir priekšpēdējā no visas kaudzītes.

Vīrietis paskatās uz papīra lapiņu un skaļi iesmejas. Jū-sufam atliek vien minēt, kāpēc. Tad vīrietis kļūst nopietns, izvelk no kabatas suņa kaku maisiņu un pārsteidzoši pieklājīgi novēl Jūsufam patīkamu pēcpusdienu. Velns parāvis. Viņi visi te ir jukuši. Nenāktu par ļaunu norobežot visu salu.

LXVII

Fon Bunsdorfs.

Jūsufs vairākas reizes nospiež zvana pogu un, palicis bez atbildes, satver dekoratīvu rokturi, ievērodams, ka tumšzaļie vārtiņi ar nolupušo krāsu nemaz nav slēgti. Līdzās tiem ir automātiski iebraucamie vārti un veca novērošanas kamera.

Priekšdārzs ir pārsteidzoši plašs, un pie robežas ir blīvi sastādīts tūju dzīvžogs; Jūsufs iet pa asfaltēto iebraucamo celiņu un vēro priekšā esošo tumšsarkano ķieģeļu namu ar baltām logu aplodām, stāvu divslīpu šindeļu jumtu un augstu dūmeni. Pie ārdurvīm atrodas zemi akmens plākšņu pakāpieni. Nams nebūt neatgādina tipisku helsinkiešu privātmāju, bet drīzāk atsauc atmiņā augstāko aprindu muižiņu Anglijas laukos. Iebraucamajam ceļam apkārt redzams pamatīgi apzāģētas ābeles, un aiz tām vīd garāža vismaz divām automašīnām. Uz zemes nav redzami riepu nospiedumi, bet plānā sniega kārtiņa jūsufam zem apaviem liecina, ka pēc aizvakardienas sniegputeņa ceļš ir notīrīts. Nesen kādam bija jābūt mājās. Iespējams, ir arī tagad. Visādā ziņā augšstāvā spoži deg gaisma. Jūsufs uzkāpj pa zemajiem pakāpieniem un paliek stāvam pie durvīm. To augšdaļa ir veidota arkas formā, un visu durvju aiļu rotā balti, dekoratīvi ķieģeļi. Durvīm vidū ir dzelzs lauvas galva dūres lielumā ar mutē ievērtu riņķi klauvēšanai. Zvana pogas nav, kas šķiet loģiski, ja jau nācējs ir zvanījis pie vārtiņiem. Jūsufs satver lauvas mutē ievērto riņķi un trīs reizes pieklauvē. Viņš gaida. Taču neviens nenāk vērt vaļā.

Vienlaikus Jūsufs jūt, ka kabatā novibrē telefons. Tā ir ziņa no Džesikas. Piezvani, tiklīdz vari. Jūsufs aizver telefona ekrānu un piespiež to pie zoda. Fon Bunsdorfu - viena vai vairāku šīs rezidences iemītnieku - tomēr nav mājās. Viņam vai kādam citam būs vien atkal jāatnāk rīt. Vai arī jānoskaidro telefona numurs un jāizvaicā nama iemītnieki neklātienē. Diez vai viņi būs kaut ko redzējuši. Līdz Koponenu mājai ir savs gabaliņš, un aiz tūju zaldātiņiem grūti saskatīt pat līdz ielai.

Jūsufs iebāž rokas kabatās un kāpj lejā pa pakāpieniem. Viņš jau grasās sameklēt Džesikas numuru, kad viņa skatienu apstādina kaut kas tāds, ko viņš pirms brīža nebija ievērojis. Viņš iebāž telefonu atpakaļ kabatā un iztaisno pirkstus. Kas tas, pie velna^7. Attālāk pagalmā no akmeņiem sava pusmetra augstumā ir salikts krāvums, kas atgādina miniatūru Stounhendžu. Tam vidū ir maza izmēra figūra ar ragainu galvu. Jūsufs nokāpj no tīrītā iebraucamā ceļa dārzā, kuru klāj dažus desmitus centimetru biezs sniega slānis. Tā virskārta ir pakususi un atkal piesalusi. Jūsufs dzird gurk-stoņu zem kājām, un viņam rodas sajūta, ka katru reizi kājas iegrimst tādā kā crème brûlée.

Brīdi slājis pa sniegu, Jūsufs pieliecas pie akmeņu krāvuma, pavēro metru augsto figūru un ierauga, ka tā ir strūklaka.

Izliektie ragi ir piestiprināti pie āža galvas ar puskaila cilvēka ķermeni. Būtnes labā roka ir vērsta augšup un saliekta taisnā leņķī ar izslietu rādītājpirkstu un vidējo pirkstu. Kaklā karājas pentagramma. Pēdu vietā ir nagi.

Jūsufs satver skulptūru aiz ragiem, parausta un secina, ka tā ir stingri nostiprināta. Viņš ieskatās āža tumšajās acīs, tad simbolā, kas karājas kaklā, un sajūt aukstus drebuļus pārņemam visu ķermeni. Viņš pamet skatienu visapkārt. Šis monuments ir uzstādīts pašā priekšdārza vidū. Viņš nodomā par Džesiku, par visu to, kam viņa šajā īsajā izmeklēšanas laikā ir uzdūrusies. Džesika atrastos tieši šeit, ja vien Erne nebūtu licis viņai palikt mājās. Jūsufs norij kaklā sakāpušo kamolu ar mokošo apziņu, ka nekas nav sagadīšanās. Tā tas nav nevienā slepkavības izmeklēšanā un it īpaši šajā velnišķīgajā puzlē. Jūsufs pietupstas dārzā, ko apgaismo vienīgi baltā sniega sega un ielas laternu atblāzma pār tūjām. Viņš sajūtas ārkārtīgi nepasargāts.

Jūsufs paceļ acis uz logu, redz iedegto apgaismojumu. Tad viņš paskatās uz akmenī tēsto dēmonu - āža un cilvēka krustojumu, kura stingās acis neatlaidīgi veras uz namu.

LXVIII

Pēc dažām minūtēm, kas šķiet kā mūžība, Jūsufs dzird metāla vārtiņu aizbīdņa klikšķi un redz, kā dārzā iesoļo divi modri policisti formas tērpos. Vienu, kas soļo pa priekšu, viņš pazīst - tas ir Koivuaho. Vīrietis dodas uz priekšu, mazliet salīcis kā amerikāņu futbola uzbrucēju līnijas sportists, kas gaida spēles starta svilpi.

“Kāda situācija?” ticis līdz Jūsufam, viņš vaicā. Otrs konstebls paliek uz iebraucamā ceļa un piesardzīgi tuvojas garāžām.

“Nezinu. Bet man ir drūma priekšnojauta,” Jūsufs saka, pieceldamies kājās. Augšstilbi sāp pēc ilgstošās tupēšanas, un aukstais gaiss ir padarījis ausis nejutīgas.

Koivuaho paskatās uz akmens skulptūru.

“Skaidrs,” viņš saka.

“Vai jūs iepriekš bijāt atnākuši tikai līdz vārtiņiem?” Jūsufs vaicā un pēc tam, kad Koivuaho ir apstiprinoši pamājis ar galvu, turpina: “Vai tad ievērojāt iedegto gaismu augšstāvā?”

“Nemācēšu teikt. No ielas puses māja vispār nav redzama. Turklāt tad vēl bija gaišs...”

“Okei,” Jūsufs saka, noslauka degunu ar plaukstas virspusi un aicina Koivuaho sekot viņam.

Jūsufs un Koivuaho aizbrien pa sērsnu līdz ēkas priekšpusei.

“Kāds pavisam nesen te ir tīrījis sniegu,” Jūsufs nočukst.

“Tā šķiet”

Jūsufs paskatās visapkārt un tagad virs durvīm pie jumta pamana tādu pašu novērošanas kameru kā pie iebrauktuves vārtiem. Ja kāds atrodas mājās, viņam ir iemesls nelaist policistus savā mājā. Jaunākais konstebls joprojām stāv pie garāžas un vēro apkārtni.

“Ko iesāksim?” Koivuaho vaicā.

“Nezinu. Sātanistu skulptūra nav pietiekams iemesls, lai lauztos iekšā pa durvīm.”

“Tas ir skaidrs.”

“Pasaki savam pāriniekam, lai pagaida te priekšā. Apiesim apkārt mājai.”

Jūsufs satrūkstas no cietās sniega kārtas krakšķiem, kas pavada katru viņa soli. Ēkas fasādē ir daudz logu, bet tie ir tumši, ar priekšā aizvilktiem aizkariem. Visbeidzot viņi apiet mājai ap stūri, nonākdami iekšpagalmā, kas ir ievērojami mazāks nekā ar ābelēm apstādītais priekšdārzs.

“Paskaties,” Koivuaho nočukst.

“Ak kungs dievs”

Apsnigušā laukuma vidū atrodas vēl viena ragaina figūra.

Jūsufs brīdi pārdomā, kā rīkoties. Viņi ir ielauzušies privātā īpašumā bez aizdomām par noziegumu. No otras puses, ragainās figūras norāda, ka mājas iemītnieki kaut kādā veidā ir saistīti ar izmeklējamo lietu. Ņemot vērā visus līdzšinējos notikumus, tas ir skaidrs kā diena.

Jūsufs paskatās uz māju, pagalma puses terasei ir lielas stiklotas durvis. Viņš satver pistoli un piesardzīgi dodas pie tām. Aizkari ir vaļā, bet iekšā grūti saredzēt. Lielajā kamīnzālē valda piķa melna tumsa. Taču stiklotās durvis šķiet dīvainas. No iekšpuses tās klāj raksts, kas atgādina zirnekļa tīklu. Šķiet, stiklu ir mēģināts izsist. Jūsufs piespiež galvu pie rūts, paceļ rokas pie deniņiem. Uz balta marmora grīdas vīd melni plankumi, kas ieskatoties ir nevis līdzeni, bet drīzāk gan grumbuļaini, trīsdimensionāli priekšmeti. Dažāda izmēra un formas. Tie ir akmeņi.

“Koivuaho!” Jūsufs iesaucas un dzird, kā vīra desantnieka zābaki ātrā taktī drupina sniegu. Jūsufs atceras par Rasmusa sastādīto slepkavību sarakstu no Rodžera Koponena grāmatu sērijas. Viņš spētu to noskaitīt, pat uzrauts no miega nakts vidū.

Pirmā grāmata:

Sieviete, noslīcināta.

Sieviete, noindēta.

Vīrietis, nomētāts ar akmeņiem.

“Kabatas bateriju,” pastiepis roku, Jūsufs izrīko kā zobārsts asistentu. Koivuaho izvelk no jostai piestiprinātajiem piederumiem melnu kabatas lukturi.

Jaudīgs gaismas kūlis pārslīd tumšajai telpai, grīda ir pilna ar akmeņiem. Tas izgaismo dīvānu un atzveltnes krēslu pie kamīna, kur atrodas visvairāk akmeņu. Un tagad gaismas kūlī Jūsufs ierauga pazibam kaut ko, kas, spriežot pēc mirdzošajiem matu kumšķiem, varētu būt cilvēka pakausis. Tas vīd aiz zaļā atpūtas krēsla atzveltnes.

“Izsauc palīgā otru patruļu. Un instrumentus, lai tiekam iekšā mājā,” Jūsufs nočukst, vienlaikus uzlikdams roku uz metāla roktura. Durvis ir aizslēgtas, un logu rūtīs noteikti ir necaursitams bruņustikls. To Jūsufs secina pēc raksta, ko atstājuši akmeņi, tiem atsitoties no iekšpuses.

Koivuaho satver rāciju.

Erne Miksons iespiež roku spēcīgāk sānā, bet neskavoto papīru kaudze jau ir sākusi birt uz grīdas. Lapas juceklīgi slīd ārā un aizlidinās pa lamināta grīdu, radīdamas vēl lielāku nekārtību.

“Kuratl Sasodīts!” Erne nolamājas balsī, un, ja situācija nebūtu tik haotiska, viņš droši vien pasmīnētu par savu divvalodīgo lamu izvirdumu. Viņš notupstas uz ceļa un sāk vākt papīrus. Plaušas, šķiet, saraujas čokurā ikreiz, kad viņš pastiepjas uz priekšu. Asinis saskrien galvā aizvien ātrāk. Pirkstgali kļūst nejutīgi.

“Pagaidi. Es palīdzēšu,” Mikaels saka un sper dažus veicīgus soļus. Viņš tikko ir iznācis no vīriešu tualetes gaitenī.

“Liec mierā!” Erne noteic, pastumdams Mikaelu sāņus. “Nevajag, Mik.”

“Okei, okei.” Mikaels pakāpjas atpakaļ, rokas sānos salicis.

Erne savāc papīrus, saliek vienkopus nekārtīgo, nevaldāmo papīru žūksni un pasit to padusē.

“Kaut kas noticis?” ļāvis Ernem atvilkt elpu, Mikaels vaicā.

“Jā. Pasauc Ņinu un Rasi uz sanāksmju telpu. Tūdaļ pat.”

“Vai tev ir drudzis?” Mikaels ieminas.

“Kāpēc vaicā?”

Mikaels norāda uz termometru, kas mētājas uz grīdas turpat, kur Erne pirms brīža bija noliecies. Erne sajūt, ka viņam cauri izskrien auksts vilnis.

“Nav, velns parāvis, nekāda drudža. Tikai aizmirsās kabatā...”

“Okei,” Mikaels nosaka un dodas projām.

“Tikko zvanīja Jūsufs,” Erne saka, Rasmusam verot durvis ciet. “Mums ir piektais līķis. Savās mājās Kulosāri pie atzveltnes krēsla piesiets un akmeņiem nomētāts vecs vīrs. Dažus simtus metru no Koponenu savrupnama.”

“Kas viņš ir?” Mikaels līdzjūtīgi sarauc pieri.

“Alberts fon Bunsdorfs.”

“Nav ne jausmas. Bet izklausās pēc augstdzimuša.”

“Tieši tā,” Erne nopūšas, koncentrēdamies uz juceklīgi izirušās papīru kaudzes sakārtošanu uz galda. Mikaels, Ņina un Rasmuss stāv viņam līdzās pārāk satraukti, lai apsēstos.

“Kas vēl zināms par upuri?” Ņina vaicā.

“Septiņdesmit gadus vecs atraitnis. Atzīts ārsts. Pensionē-jies, specializējies psihiatrijā. Saistība ar mūsu izmeklēšanu attiecas ne tikai uz slepkavības veidu, bet arī uz velnišķīgajām skulptūrām.”

“Parādi,” Mikaels saka, Ernem izplājot papīrus.

Erne sameklē izdruku, kurā greznojas ar zibspuldzi izgaismotu akmens skulptūru attēli. Viņš pasniedz papīru trijotnei apskatīšanai.

“Bafomets,” Rasmuss klusi noteic.

“Kas?”

“Tā ari ir, kā domāju. Džesika teica, ka uz ledus redzētajam siluetam viena roka bija pacelta gaisā. Roka bija nevis savilkta dūrē, bet gan pastiepta tāpat kā šai skulptūrai. Džesika to nespēja saskatīt, jo atradās pārāk tālu...”

“Ko, ko, ko... Piebremzē, Rase, mazliet. Sebameds?” Mi-kaels aizkaitināts saka.

“Bafomets. Tā ir kāda senlaiku dievība, bet pretēji vispārējam uzskatam nav saistīta ar sātana pielūgšanu. Ar ķecerību gan, tāpēc var pieņemt, ka fon Bunsdorfs ticis sodīts par tā pielūgšanu,” Rasmuss paskaidro, un uz brīdi pār telpu nolaižas dziļš klusums.

“Kopskaitā bija divas skulptūras. Viena priekšdārzā un otra iekšpagalmā. Abas pavērstas ar skatu pret māju,” Erne saka, un nemierīga balsu murdoņa izplatās ap galdu.

“Tātad slepkava bija tās aizgādājis...” Ņina ierunājas.

“Jūsufs uzskata, ka, secinot pēc pēdām, tās atradās tur jau vismaz vairākas dienas. Tās varētu būt aizgādātas turp pirms aizvakardienas sniegputeņa.”

“Cik ilgi viņš tur miris guļ?”

“Drīzumā noskaidrosies precīzs nāves iestāšanās brīdis. Bet pilnīgs līķa rigor mortis norāda, ka upuris ir noslepkavots pirms 9-24 stundām.”

“Tātad skulptūras tikpat labi varēja nogādāt tur...” Mi-kaels saka, bet teikums paliek pusceļā, jo no Rasmusa rīkles dziļumiem atskan zems, mokpilns gārdziens. Visi pagriežas, lai paskatītos uz viņu; melnā džempera plecu daļa visa ir vienās blaugznās.

“Vai tad jūs, nolāpīts, mani nemaz nedzirdat?” Rasmuss saka, berzēdams deniņus. Erne uzmet skatienu Ņinai, kura nevilšus pasmaida. Parasti tik miermīlīgais cilvēks pirmo reizi savas izmeklētāja karjeras laikā izrāda spēcīgas gribas izpausmes. īsto pulsu.

“Lūdzu, Rase,” Erne samiernieciski saka, un visu skatieni pievēršas Rasmusam, “esi tik laipns un apgaismo mūs.”

“Jūs pieļaujat bīstamu loģikas kļūdu. Vai tiešām nesaprotat? Slepkavas nav nogādājuši Bafometa skulptūras fon Bunsdorfa dārzā. Tieši otrādi. Pastāv liela varbūtība, ka viņš ir gājis bojā tieši šo skulptūru dēļ.”

“Apsēdieties visi,” Erne saka, pamādams Rasmusam. “Turpini.”

“Āžģīmis tradicionāli ir simbolizējis auglību, jaunas dzīves sākumu. Bafomets ir cilvēka ķermenis ar āža galvu, un tā ir sava veida auglības dievība. Vai jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt?”

“Tu domā, ka fon Bunsdorfs gāja bojā tāpēc, ka pielūdza pagānu dievu?”

“Tas izskaidrotu inkvizīcijas dusmas. Piemēram, četrpadsmitajā gadsimtā Francijā tika aizturēti templieši, jo tālaika karalis uzskatīja, ka viņi pielūdz Bafometu. Viņus spīdzināja, un daudzi spaidu kārtā atzinās.”

“Vai templieši pielūdza sātanu?”

“Nē. Kā jau teicu, Bafomets sākotnēji nebija nekādā veidā saistīts ar sātana pielūgšanu. Ar šo tēlu saistīto pentagrammu tomēr izrāva no konteksta divdesmitā gadsimta sešdesmitajos gados un tajā iezīmēja āžģīmi. Tādējādi radās sātanistu simbols. Un ņemiet vērā, ka sātanisms nav tas pats, kas sātana kults.”

“Kā tā?” Mikaels iesmejas, bet ievēro, ka viņš ir vienīgais, kuru dzirdētais uzjautrina.

“Sātana kults atbilstīgi nosaukumam nozīmē ticību ļaunajam spēkam sātanam. Savukārt sātanismā tas simbolizē cilvēka dzīvniecisko pusi, dabisku vajadzību pēc seksa un pārējām hēdoniskajām baudām, kuras baznīca gadu simtiem ir centusies iznīdēt. Tātad sātanisti drīzāk nevis tic sātana eksistencei, bet parāda vidējo pirkstu kristīgās morāles vērtībām.”

Gaitenī atskan situācijai nepiemērota dzidru smieklu brāzma, vairākiem policistiem paejot garām durvīm.

“Labs ir. Tu gribi teikt, ka Somijas zviedrs ir rūdīts sāta-nists un tāpēc tika noslepkavots?” Mikaels saka, kad troksnis ir pierimis, un Rase iegremdē seju rokās, it kā norādīdams, ka jautājuma līmenis ir noslīdējis rekordzemā līmenī.

“Ne jau sātanists, bet Bafometa sekotājs,” Rasmuss nopūšas. “Viena vai otra iemesla dēļ noziedznieki uzskatīja gan Mariju Koponenu, gan Leu Blumkvistu par raganām. Viņi iecēluši sevi par tādiem kā inkvizitoriem, kuriem ir ļauts sodīt ķecerus. Tāpēc fon Bunsdorfu piemeklēja tāds pats liktenis.”

“Te zināmā mērā trūkst loģikas,” Ņina saka, pētīdama savus glīti novīlētos nagus. “Mēs iepriekš pieņēmām, ka slepkavas ir okultisma atbalstītāji. Tagad Rase runā par viņiem kā par inkvizitoriem, kuri visādā ziņā viduslaikos slepkavoja tieši okultisma grēkos apsūdzētos. Kā tad īsti ir?”

“Labs novērojums, Ņina,” Erne saka, slēpdams dūrē žāvas.

Tā kā nevienam nav atbildes uz Ņinas jautājumu, Mikaels pavaicā: “Kā grāmatā tiek aprakstīta fon Bunsdorfa slepkavība?”

“Upuris tiek līdz nāvei nomētāts ar akmeņiem, kā tas notika ar fon Bunsdorfu. Bet visādi citādi scenārijs ir pilnībā citāds,” Rasmuss saka.

“Ja, pēc noziedznieku domām, fon Bunsdorfs bija pelnījis nāvi, vainots apsūdzībā par sātanismu, kā ir ar Mariju Ko-ponenu un Leu Blumkvistu? Vai viņas arī bija sātanistes? Vai varbūt sievietes tika uzskatītas par raganām tikai izskata dēļ?” Ņina vaicā.

Rasmuss izskatās vīlies, šķiet, viņa tikko izskanējušais skaidrojums ir palaists gar ausīm.

“Interesants jautājums. Līdz šim mēs esam pieņēmuši, ka tas ir tieši tā. Ka sievietes vieno tikai izskats.”

“Un abām draņķīgi nepaveicās.”

“Bet ja nu runa ir par sava veida pasaules uztveri vai filozofiskiem uzskatiem? Kaut kas tāds, kas Marijai un Leai bija kopīgs, dzīvām esot... Tas varētu palīdzēt mums virzīties uz priekšu izmeklēšanā.”

“Koponenu tuvākie līdzgaitnieki ir iztaujāti, un nekas tāds nav uzpeldējis.”

“Varbūt viņiem nav uzdoti pareizie jautājumi,” Ņina saka, knakšķinādama pirkstu kauliņus.

“Varbūt,” Erne saka, dziļi nopūzdamies. “Vai jūs te saskatāt kopīgo?”

“Ko tu ar to gribi teikt?”

Neizteiksmīgu seju Erne veras savā priekšā.

“Lea Blumkvista bija neiropsiholoģe, kura pētīja agresivitāti. Savukārt Alberts fon Bunsdorfs bija pensionējies psihiatrs. Un Marija Koponena vadīja produktu izstrādes nodaļu zāļu rūpnīcā, kas izgatavo antipsihotiskus līdzekļus.” “Tagad, kad tu tā saki...” Mikaels pakasa pakausi.

“Saistība ir acīmredzama, bet ne pārāk konkrēta. Labākajā gadījumā te iespējams runāt par shēmu, kas vieno upurus, proti, viņu nodarbošanos, kas saistīta ar cilvēka psihi.”

“Tieši tā. Kairina iztēli, bet visnotaļ vispārīgi. Taču īstenībā darbā viņu pienākumi bija pilnībā atšķirīgi. Darbavietām nav nekā savstarpēji kopīga. Helsinku universitāte, Neu-rofarm un fon Bunsdorfa terapeita privātprakse laikposmā no 1968. līdz 2009. gadam.”

“Tātad viņiem nebija to pašu klientu, ienaidnieku... nekā.” “Neurofarm klienti ir lielie zāļu ražotāji. Savukārt...” “Sasodīts,” Erne atcērt, un viņam no lūpām izraujas stresa pilns sēciens. Tad viņš uzmet asu skatienu Ņinai.

“Attiecībā uz fon Bunsdorfu balstīsim izmeklēšanu uz pieņēmumu, ka tā ir atsevišķa, ar pārējām nesaistīta slepkavība. Kāda, Ņina, būtu tava pirmā doma?”

“Noziedznieks ir bijušais pacients.”

“Tieši tā. Sadabūjiet viņa bijušo pacientu sarakstu. Un pārdomājiet, kas varētu šos cilvēkus vienot. Varbūt Alberts fon Bunsdorfs ir specializējies kādas konkrētas psihiskas problēmas ārstēšanā.”

“Skaidrs.”

“Un pēdējais: tā kā visi Koponenu mājas kaimiņi ir apzināti, es gribu izvaicāšanas kopsavilkumu. Tās ielas iedzīvotāju sarakstu un iespējamo saistību ar Koponeniem.”

“Es varu sagatavot,” Mikaels saka.

“Iepriecinoša iniciatīva. Tagad man jāaprunājas ar Dže-siku. Un tad jāizspiež no sevis preses relīze par jaunāko slepkavību,” Erne saka, izvilkdams cigarešu paciņu. “Tāpēc ķerieties, šarlatāni, pie darba.”

LXX

Džesika satrūkstas no trokšņa ārā. Balkonam ar stiklotajām durvīm priekšā aizvilktie aizkari slinki plivinās vējā. Augusta pirmā nakts ir mokoši karsta.

Kņadu, kas atbalsojas no ielas, dziedādami ir sacēluši manāmi iereibuši britu tūristi. Kādu brīdi dziesma disonansē atbalsojas, līdz pieklust aiz stūra.

Džesika apsēžas gultā un pamana, ka otra guļvieta ir tukša. Kolombano bija teicis, ka Džesikai nav velti jāgaida nomodā, jo vasaras sezonas pēdējais koncerts parasti noslēdzas ar mūziķu kopīgu maltīti kādā no vecpilsētas ziemeļu salām.

Ir pagājušas trīs ar pusi nedēļas, kopš Džesika bija satikusi šo vīrieti Sanmikelas kapsētā. Atbilstīgi sākotnējam plānam viņai iepriekšējā dienā jau bija jāatgriežas Helsinkos. Neskatoties uz to, viņa joprojām atrodas Venēcijā, tur, kur bija sācies viņas ceļojums; neskatītas ir palikušas tās daudzās pilsētas un pludmales, kuras viņa bija plānojusi apmeklēt. Tā vietā Džesika bija saņēmusi ko citu. Viņa ir iepazinusies ar vīrieti, īstu vīrieti šī vārda pilnā nozīmē. Vīrieti, kura milzīgais talants un pašpārliecība šķiet pilnīgi no citas pasaules. Džesika bija sajūsmā par Kolombano tiešumu, iepazīstoties ar viņu. Lai pieskartos. Lai skūpstītu. Kolombano kustībās nav ne vēsts no nedrošības, nav pieskārienu, kas lūdzas atļauju, nav pusaugu zēna sviedraino pirkstu, kas meklē attaisnojumu saņemt viņu aiz rokas. Kopā ar Kolombano Džesika jūtas gribēta un drošībā.

Taču reizēm Kolombano pārņem kaut kāds neizskaidrojams aptumsums, itin kā pie skaidrām debesīm pēkšņi nez no kurienes būtu uzradies negaisa mākonis. Tādos brīžos viņa rīcība kļūst neloģiska un impulsīva. Viegls pieskāriens pēkšņi pārtop stingrā tvērienā ap skaustu, nagi ieurbjas pakauša matos, pirksti apņem zodu tik stipri, ka Džesikai šķiet -žoklis neizturēs. Kolombano ir izskatīgs, muskuļains, viņš varētu tikt pie kuras katras, bet viņš vēlas Džesiku. Tāpēc viss notiek, kad vien Kolombano vēlas, kā vien Kolombano vēlas. Tas ir mazākais, ko Džesika var darīt, - pieņemt vīrieša pirmatnējo un neapslāpēto kaisli, kāda tā ir, tādu, kādu evolūcija ir paredzējusi. Džesika ir iemācījusies nolasīt Kolombano vēlmes no acīm. Brūnās acis atklāj to, kas būs, bet tikai brīdi pirms tam, kad rāmums pārtop plaša mēroga vētrā.

Tas, ko Džesika pirms divdesmit četrām dienām bija uztvērusi kā kaisli un aizrautību, tagad ir pārtapis par kaut ko citu. Tas ir pārvērties par mīlestību un pieķeršanos. Tas, kas sākumā atmodināja viņā iekāri, tagad atraisa pilnīgi citas maņas. Viņa vēlas izpatikt Kolombano, dot iespēju izgāzt pār viņu savu vilšanos un stresu, kas mākslinieka dzīvē neizbēgami rodas. Viņa zina, ka tie, kuri meklē pilnību, aizvien paliek vieni cerībā, ka kāds nocels Mēnesi no debesīm.

Džesika vēlas redzēt cauri Kolombano dusmu lēkmēm, viņa vēlas pieradināt viņa neaprēķināmo dabu un vairāk par visu - saprast viņu.

Džesika pieceļas no gultas, muguru pieturēdama. Vienīgais, pēc kā viņa ilgojas mājās, Tēles dzīvoklī Helsinkos, ir platās gultas biezais atsperu matracis, kas nesmako pēc izžuvušiem sviedriem un taukainiem matiem. Kolombano dzīvokļa šaurā, čīkstošā un grumbuļainā dzelzs gulta viņas traumētajam mugurkaulam nav nekas labs.

Džesika pieiet pie balkona durvīm, paver aizkarus, tikai lai paskatītos uz šauro kanālu un pretējās puses rozā nama logiem, kuri atrodas tik tuvu, ka varētu bez piepūles iesviest papīra lidmašīnu atvērtā logā. Džesika cieši ar roku saņem metāla margu, juzdama durstīgu nolupušu krāsu. Tad viņa aiziet līdz kumodei, kur atrodas fotogrāfijas, kas vēsta par Kolombano dzīvi. Viena no fotogrāfijām ir pazudusi jau pirms vairākām nedēļām. Tā pati, kurā vīrieša un sievietes smaidošās sejas skatās fotoobjektīvā. Kolombano un tā skaistā, tumšmatainā sieviete, kuras vaibstus Džesika vairs nespēj atsaukt atmiņā. Viņa tikai vienreiz bija pamatīgi ieskatījusies fotogrāfijā. Un tieši tajā pašā vakarā tā bija nozudusi. To ievērojusi, Džesika nodomāja, ka Kolombano, smalkjūtības vadīts, ir vēlējies noslēpt pagātni no savas jaunās mīlestības. Kad viņu attiecības kļūs dziļākas, viņš noteikti pastāstīs visu par to sievieti - kas viņa bija un kāds ir bijis viņas nāves iemesls.

Reizēm Džesika sāk bezgalīgi ilgoties pēc mājām: tā drīzāk ir smeldzīga nostalģija, nevis piesaiste kādai konkrētai vietai vai laikam. Pēc tam, kad Džesiku adoptējušie vecāki bija miruši, viņai Helsinkos nebija neviena, kam pieķerties. Vienīgi samocītu smaidu savilkuši juristi, baņķieri un kādreizējie aizbildņi, un privātas bankas kapitālieguldījumu konti, kur guļ tik daudz mammas un tēta mantotās naudas, ka viņa, visticamāk, varētu nopirkt gan Kolombano dzīvokli un pārējo namu, gan arī apkārtējās vēsturiskās dzīvojamās ēkas. Kā arī Tīna. Mammas māsa, kura pēc visiem šiem gadiem mēģina iespraukties viņas dzīvē. Džesika nevēlas redzēt Tīnu, jo viņai ir paradums iemīdīt savu māsu dubļos. Iespējams, tā ir māsu sāncensība. Bet varbūt pavisam vienkārši Tīna ir tik sīkmanīgs cilvēks, ka nevēlas noticēt savas māsas spējām un varēšanai izveidot lielisku karjeru Holivudā.

Džesika domā par Losandželosu. Atmiņas, kas saistās ar šo pilsētu, lielā mērā asociējas ar filmās un televīzijā redzēto, jo nelaimes gadījuma brīdī Džesikai bija tikai seši gadi. Taču viņa atceras garās palmas, kas tiecas pret debesīm, silto tuksneša gaisu un maigās ziemas, kas smaržo pēc iedeguma krēma. Viņa domā par pamazām tumstošo vakaru Holivudā, sarkano sauli pie apvāršņa Santamonikā virs Klusā okeāna. Viņa atceras, ka tētis un mamma strīdējās, ievēroja vēnu, kas tētim deniņos izspiedās kā aizvijies trekns tārps, mammas baltos pirkstu kauliņus, stingri rokās turot automašīnas stūri. Ka viss šķiet beidzies brīdi pirms satiksmes negadījuma. Džesika saspiedusi brāļa roku, abiem ir apnicis kliegt un strīdēties. Džesika skatās uz brāli, kurš ir divus gadus jaunāks un tieši tobrīd līdz nāvei nobijies. It kā viņš dziļākajā būtībā būtu nojautis, ka mašīna kuru katru brīdi iebrauks pretējā kustības joslā.

Asara nobirst uz vaiga. Vientulība un sajūta, ka nekur nav sakņu, likusi viņai vienatnē doties ceļojumā pa Eiropu. Nevienam nezinot. Deviņpadsmit gadu vecumā viņai nav nevienam jāatskaitās. Nevienam nav īpašumtiesību uz viņu, pat ne Kolombano, lai gan pēdējo dienu laikā viņa attieksme varētu liecināt par pretējo.

Durvis atveras. Džesika satrūkstas un atkāpjas no kumodes, tās vienīgās vietas, kur Kolombano nevēlas, lai viņa atrastos.

“Zesika,” Kolombano saka un pāriet uz itāļu valodu. Skaidri redzams, ka viņš ir iereibis. Turklāt viņš nav viens.

“Es jau guļu,” Džesika saka aizsmakušā balsī, ielec gultā un ātri ieritinās palagos.

“Nu jau vairs ne,” Kolombano saka, un ir dzirdams, ka pudelē noklunkšķ šķidrums.

“Vai pazīsti Mateo?”

Tagad Kolombano stāv guļamistabas durvju ailā ar frakas kreklu mugurā, kaklā karājas atpogāts tauriņš un rokā sarkanvīna pudele bez etiķetes.

“Kas?” Džesika stostās, un Kolombano izplūst pieklusinātos smieklos.

Aiz viņa ir nostājies ūsains, plikpaurains vīrietis, kurš ir īsāks augumā, bet plecīgāks par Kolombano.

“C/flo,” viņš nosaka, satverdams pudeli, kuru Kolombano sniedz viņam bez jebkādas izteiksmes sejā.

Tad Kolombano atpogā manšetes un apsēžas uz gultas malas.

“Princesīt. Esmu labi izturējies pret tevi, vai ne?”

Džesika jūt kamolu sakāpjam kaklā.

“Kolo, es vēlos gulēt.”

“Mateo... Viņš ir mans brālis. Ne vārda tradicionālajā nozīmē, - mums nav kopīgas mātes, bet... tu taču saproti. Tāds kā mīļš draugs.”

Plikpaurainais vīrietis lepni pamāj ar galvu, izsit no cigarešu paciņas smēķi un ieliek to starp lūpām.

“Gribu, lai tu izdari man pakalpojumu.”

“Nē,” Džesika iesaucas, pirms Kolombano ir paspējis viņu satvert.

“Princesīt. Tu jau nemaz nezini, ko es gribu tev lūgt.”

“Es gribu gulēt. Parunāsim rīt.”

Nav iespējams pakustēties. Sāpes izstaro no ceļa uz lielu un pirkstgaliem, liekot viņai sastingt uz vietas.

“Mateo grib redzēt, kā mēs mīlējāmies,” Kolombano saka, atrotīdams piedurknes līdz elkoņiem. Džesika pavērš skatienu uz logu. Viņa dzird, ka vīrietis, kurš dēvējas par Mateo, Kolombano brāli un labāko draugu, izvelk krēslu no kumodes apakšas. Krēsla kājas skrāpē nelīdzeno dēļu grīdu.

Džesika vēlas kliegt. Sist pa sienu. Bet viņas sejā nepakustas ne vaibsts. Viņa ir pilnībā sastingusi.

“Nē,” Džesika dobji saka. Viņa sajūtas iekšēji mirusi. Viņa apzinās, ka Kolombano dvēselē rēgojas tumsa, lai gan bija ticējusi, ka spēs visu vērst uz labu. Bet Džesika arī apzinās, ka ne vārdi, ne darbi neko nelīdz, ja vīrietis ir galīgi piedzēries.

“Mateo neskarsies tev klāt. Es apsolu. Ja vien uzvedīsies rāmi,” Kolombano saka, nolikdamies gultā viņai līdzās.

“Kolombano. Nē,” Džesika nočukst, bet jau sajūt raupjos pirkstus aiz pakauša. Viņa saož vīrieša elpu, sarkanvīnu un tabaku. Viņa dzird, ka Mateo šķiltavas ar klikšķi atkrīt vaļā. Tad ciet. Tabakas smārds izplatās pa istabu. Kolombano mēle viņai uz kakla, zobi koda auss ļipiņu. It kā pagājusi vesela mūžība. Viens un tas pats dažādos apstākļos var tā atšķirties -kā diena pret nakti. Debesis pret elli. Kolombano pirksti viņai kājstarpē. Džesika ir piekalusi skatienu griestiem, to nolupušajai krāsai. Viņa dosies projām līdz ar saullēktu.

LXXI

Džesika jūtas kā ieslodzīta. Viņa nav brīva. Bet rīt no paša rīta viņa dosies ārā un turpinās dzīvot, it kā nekas nebūtu noticis. Atgriezīsies darbā pie sava rakstāmgalda Pasilas policijas pārvaldē, dosies, kur pati vēlēsies, un lai iet pie velna visi ragainie, kas cenšas viņu iebiedēt.

Džesika vēro sava vienistabas dzīvoklīša baltos griestus, kur manāma daža plaisiņa, par spīti tam, ka Fubu tos janvārī nokrāsoja. Brāķdarim, kurš lepojās ar galdnieka izglītību, pagāja divas dienas. Lai gan viņš bija gatavs strādāt tikai par vēdera un pežas tiesu, darba noslēgumā Džesika bija iespiedusi viņam saujā Stockmann dāvanu karti simt eiro vērtībā, apgalvodama, ka ir vinnējusi to darba izlozē. Galu galā no Fubu darbošanās bija vairāk ļaunuma nekā labuma, un par to atgādināja baltās krāsas šļakatas uz beicētās dēļu grīdas.

Iezvanās telefons, beidzot Erne ir izlēmis atbildēt uz viņas zvanu.

“Kas, pie velna, notiek, Erne. Es zvanīju vismaz četras reizes...”

“Noturēju nelielu preses konferenci par fon Bunsdorfa gadījumu. Vai tu paspēji parunāt ar Jūsufu?”

Ernes balss ir sagurusi, lai neteiktu - neskanīga. “Parunāju. Pēc brīža viņš būs klāt.”

“Vai ir kas jauns?”

“Man, Erne, bija laiks padomāt,” Džesika saka, pieceldamās no dīvāna. “Ja upura līķa stinguma kulminācijas laiks sakrīt ar tā atrašanas brīdi, tas nozīmē, ka upuris bija miris...” “No deviņām stundām līdz diennaktij, nu un?”

“Rodžers Koponens,” Džesika saka. “Jūsufs atrada upuri pusseptiņos. Koponens iznāca no Kulosāri metro stacijas pulksten 08.16.”

“Gribi teikt, ka Koponens būtu piezvanījis pie durvīm un tāpat vien nomētājis fon Bunsdorfu ar akmeņiem?”

“Kas to lai zina. Varbūt saruna nejauši aizvirzījās uz politikas tēmu.”

“Tas vienmēr ir iespējams.”

“Mūsu rakstnieks, velns parāvis, ir dzīvs un līdz ausīm iestidzis šajā lietā. Kurš būtu gatavs apgalvot, ka tieši Koponens nebija tas, kas uz ledus vicinājās ar āžģīmja masku galvā vai biedēja Lauru Helminenu tajā pagrabā?”

“Tev taisnība. Turklāt Koponens pilnīgi noteikti varēja būt pazīstams ar fon Bunsdorfu. Viņi taču vairākus gadus dzīvoja tikai dažu simtu metru attālumā viens no otra.”

“Varbūt tieši tāpēc Bunsdorfs ielaida viņu mājā.”

“Lai gan tajā pašā rītā tika izziņota Koponena un viņa sievas nāve?”

“Saskaņā ar jaunāko teoriju psihiatrs bija auglības dievības āža pielūdzējs. Nesaprotu, kāpēc pie viena nevarētu ticēt arī spokiem vai eņģeļiem. Mirušo rakstnieku biedrībai.”

“Pareizāk, dzejnieku... Bet tev taisnība,” Erne saka, un, lai gan Džesika neredz runātāja vaibstus, viņa zina, ka viņš domīgi berzē pieri.

“Bet kā ar tevi? Viss kārtībā?” Erne vaicā.

Džesika nopūšas un pieiet pie loga. Viņa dzird, ka Erne iziet pa durvīm un ka vējš šalc telefona mikrofonā.

“Tēles ielā ragainas galvas nav manītas, ja to vēlējies dzirdēt.”

“Tieši to es vaicāju.”

“Es gribētu tūdaļ pat atgriezties darbā.”

“Bet neatgriezīsies vis,” Erne saka. Tiek aizdegts smēķis. Šķiltavu vāciņš aizkrīt ciet. Džesika aizver acis.

“Erne, tu neizklausies labi.”

“Neizklausos labi? Vai tad es piedalos kaut kādā sasodītā Voice ofFinland? Džesikas Niemi krēsls apkritīs?”

“Es tikai izteicu savas domas. Sazvanāmies pēc brīža,” Džesika saka un beidz sarunu.

Džesika ieslēdz klēpjdatoru un atver no grāmatzīmju saraksta divus dažādus ziņu portālus. Virsraksti pilnā sparā alkst klikšķu, savstarpēji cīnīdamies trāpīgumā un veiklībā.

Raganu vajātāju bandas kārtējais trieciens... Briesmu darbi Kulosāri... Karsta ziņa! Sērijveida slepkavas jaunais upuris.

Šajā lietā sociālā porno apjoms ir absolūti neaptverams. No otras puses, ja padomā par pēdējās diennakts laikā notikušajiem noziegumiem, varētu teikt, ka liela daļa plašai sabiedrībai vēl ir apslēpta.

Džesika izplēš lapu no piezīmju blociņa un uzasina zīmuli. Lai gan iPad un citi elektroniskie pierakstu rīki ir iekarojuši sev dzīves telpu izmeklētāju ikdienā, tomēr Džesika vienmēr ir paļāvusies uz tradicionālajiem darbarīkiem. Viņa paceļ no galda Jūsufa pirms brīža atsūtītās Leas Blumkvistas disertācijas teksta izdruku un atšķir pēdējo lappusi, lai redzētu apjomu. 230. Sasodīts.

Durvju zvans ieskanas, un tas izklausās pēc vārnas ķērciena. Džesika nodomā, vai Drošības policijas vīri pazīs Jū-sufu vai pēc brīža atkal iezvanīsies telefons. Varbūt viņš jau ir saslēgts dzelžos un guļ notriekts zemē ar seju pret sniegoto asfaltu?

Džesika pāriet pāri istabai pie durvju mikrofona.

“Hallo?”

“Malleus Maleficarum, motherfucker,” balss nočukst un sāk smieties, pirms Džesika aptver, ko ir dzirdējusi.

“Lūzers,” Džesika saka un nospiež durvju atvēršanas pogu.

Jūsufs sēž pie galda, noliek uz tā mapi zaļā krāsā ar gumijām pār stūriem un pavēro savas plaukstas. Viņš izskatās noguris un apjucis.

“Viss kārtībā?” Džesika vaicā, nolikdama uz galda divas krūzes. Kafiju Jūsufam un mežrozīšu paaugļu tēju sev.

“Nē. Paskaties uz šīm te,” Jūsufs saka, atvērdams mapi. Džesika pasniedzas pēc fotogrāfijām un izklāj tās uz galda. Bildēs redzams atzveltnes krēsls un tajā siluets, viss vienās asinīs no galvas līdz kājām. Vaibsti ir sadragāti līdz nepazīšanai.

“Ak dievs,” Džesika nočukst, jo tā jādara allaž, skatoties uz kaut ko šausmīgu. Īstenībā akmeņiem nomētātā vīrieša skats neizraisa nekādus īpašus emociju uzplūdus. Drausmīgie attēli labākajā gadījumā ir loģisks turpinājums iepriekšējā dienā aizsāktajai noziegumu sērijai, arī visām pārējām slepkavībām, kuras Džesika daudzu gadu garumā ir izmeklējusi.

Līdz nepazīšanai sadragātais vīrietis ir ģērbies tumšzilā peldmētelī. Starp plecu un muguras atzveltni ir daži akmeņi,

kuru kustības kinētiskā enerģija, atsitoties pret Bunsdorfa

»

galvaskausu, nebija tik jaudīga, lai novirzītu tos līdz pašai grīdai.

“No kurienes ir tie akmeņi? No pagalma?”

“Grūti teikt, jo zemi klāj sniegs. Bet zinu kādu vietu, no kurienes tādus akmeņus varētu vākt spaiņiem vien.”

“No Koponena piekrastes. Ja vien tā nebūtu ledus klāta.” “Tieši tā,” Jūsufs nosaka un atgāžas krēslā.

“Kā tev šķiet, vai Rodžers Koponens pats nomētāja šo cilvēku līdz nāvei?”

“Tāda bija mana pirmā doma. Rīta pusē Koponens tika redzēts Kulosāri, un tas liek uzskatīt viņu par galveno aizdomās turamo.”

“Taču es joprojām netieku gudra,” Džesika saka un ieņem garu un baudpilnu karstā dzēriena malku. “Ko īsti Rodžers Koponens vēlas panākt? Viņš taču apzinās, ka agrāk vai vēlāk tiks notverts. Viņš nevar vienīgi izlikties par mirušu, spēlēt ar mums paslēpes un pazust no zemes virsas. Viņš taču ir slavenība, pazīstama seja. Pat starptautiskā mērogā.” “Varbūt Koponenam nav variantu. Varbūt raganu mednieku banda kaut kādā veidā viņu šantažē.”

“Kādā veidā? Viņi sāka ar sievas nogalināšanu. Es teiktu, ka tā ir visnotaļ draņķīga šantāžas stratēģija. Uzreiz šķirties no visiedarbīgākās ietekmēšanas sviras.”

“Bet kā ar naudu? Koponens ir multimiljonārs.”

“Tad kā? ja nenomētāsi kaimiņu vecīti ar akmeņiem, būs jāmaksā miljons eiro?”

“Nezinu gan.”

“Varētu domāt, ka pat tāds ķēms kā viņš tomēr vērtē savu sievu augstāk nekā miljonu eiro,” Džesika saka, brīdi apdomādama pašas teikto. Viņa tikko izteicās par naudu. It kā tās daudzums padarītu cilvēku mazāk cilvēcīgu. Viņa tā dara bieži, tā ir daļa no viņas viltus identitātes un liek sajusties svētulīgai.

“Manuprāt, mums tomēr ir divas iespējas. Vai nu Koponens ir piederīgs raganu vajātāju bandai, vai arī viņu kāds kontrolē...”

“Citiem vārdiem, ir iesaistīts - ar vai pret paša gribu.” “Pretējā gadījumā viņš būtu sazinājies ar policiju.”

“Šaubu nav,” Džesika saka, uz brīdi iegrimdama pārdomās. “Vai arī varbūt viņš atriebj sievas nāvi?”

“Vai fon Bunsdorfs būtu nogalinājis Mariju Koponenu?” “Jā. Rodžers kaut kādā veidā ir par to uzzinājis. Tad taisnā ceļā devies pie tā veča uz mājām un...”

Džesika aizver acis, un, šķiet, Jūsufs dara tāpat. Viņi ilgi sēž klusēdami, lai sakopotu domas un izgaršotu dzērienu. Džesika uzraksta uz papīra upuru vārdus, nozieguma vietas un dažas prātā iešāvušās domas. Viņas rokas rada shematisku ainu no pārsteidzoši taisnām līnijām, kā ari simetriskus apļus un taisnstūrus.

“Es sāku pieslieties Mika viedoklim,” visbeidzot Jūsufs noteic. Džesika noliek zīmuli uz galda.

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Varbūt tomēr jāsaņem ciet Karlsteds un Lehtinens.”

“Tāda prātošana ir pilnīgi lieka. Erne būs tas, kurš pieņems lēmumu.”

“Vai arī - šajā gadījumā atturēsies no tā pieņemšanas,” Jūsufs saka.

“Jūsuf, Erne ir spējīgs pieņemt lēmumu. Tieši otrādi. Viņš ir izlēmis, ka mums ir jāgaida. Iespējams, telefonu noklausīšanās gaitā kaut kas noskaidrosies.”

Jūsufs gandrīz nemanāmi noliedzoši papurina galvu. Viņš pilnīgi noteikti nepiekrīt. Atkal seko klusuma brīdis, viņiem šķirstot attēlus un bungājot ar pirkstiem pa koka galda virsmu. Jūsufs izvelk no mapes apakšas protokolu kaudzīti, kurā ir atskaites un upuru piederīgo izvaicāšanas atšifrējumi.

“Vai tur kaut kas noskaidrojās?” Jūsufs vaicā, pamādams uz atvērto disertācijas tekstu.

“Apbrīnojamā kārtā - jā... Vismaz gribētos ticēt,” Džesika saka, atvērdama vienu no atzīmētajām lapām. “Viss šajā disertācijas darbā grozās ap kaķiem.”

“Kaķiem? Kāpēc man pašam tas nebija ienācis prātā?” Jūsufs iesmejas.

“Saskaņā ar šo pētījumu ģimenēs, kuru bērnam ir konstatēti garīgās veselības traucējumi, pārsteidzoši bieži mīļdzīv-nieks ir bijis kaķis.”

“Jā, jā, es vairāk tomēr esmu suņumīlis, bet vai tad tiešām kaķi spēj kādu padarīt traku?”

“Kopsakarības ir vienkāršas. Toksoplazmas parazīts pārceļas caur kaķa izkārnījumiem uz cilvēku, un inficētajam ir divas reizes lielāks risks saslimt, piemēram, ar šizofrēniju.” “Šizofrēniju?”

“Ar slimību, ko ārstē ar antipsihotiskajām zālēm, kuras izgatavo nekur citur kā tieši Neurofarm.”

“Saistība ir skaidra. Tomēr diezgan grīļīga. Vai Alberts fon Bunsdorfs ir ārstējis šizofrēnijas pacientus?”

“Pagaidām nav zināms. Bet būs jānoskaidro.”

“Pārcilājot prātā Rases teikto, domāju, ka šis Alberts fon Bunsdorfs ar savām āža skulptūrām ir pilnībā skaidrs gadījums... Kā motīvs derētu ķecerība. Bet šķiet, ka ne Marijai Koponenai, ne Leai Blumkvistai nebija nekādu dīvainu vaļasprieku vai reliģiskās piederības. Nemaz nerunājot par komisāri Sannu Porku no Savonlinnas, kura, šķiet, izrādījās nepareizā vietā nepareizā laikā. Porka pat pēc izskata nerīmējas ar raganu mednieku pārējiem upuriem,” Jūsufs saka, sameklēdams mapē aploksni ar citām fotogrāfijām. Tajās redzams pie koka piesiets, pārogļojies stāvs. “Bet kā ar šo?”

“Misters X.”

“Saskaņā ar Sisijas Sarvilinnas atskaiti runa ir par četrdesmitgadīgu vīrieti.”

“Kuru līdz šim neviens vēl nav attapis meklēt.”

“Diennakts ir pārāk īss laika sprīdis. It īpaši ja runa ir par vientuļnieku.”

“Misters X diez vai bija nepareizais cilvēks nepareizā vietā. Slepkavības vieta ir tik nomaļa, ka tur nomaldījies tieši tajā diennakts stundā varētu būt tikai visneveiksmīgākais ogotājs pasaulē.”

“Un arī visstulbākais ogotājs. Šajā gadalaikā meža zemenes vēl nav nogatavojušās.”

«rp . -1 »

Taisnība.

“Viņam vajadzēja atrasties Karlsteda Cayenne visu laiku,” Jūsufs saka.

“Vai arī Rodžera Koponena mašīnas bagāžniekā,” Džesika ātri atbild, un šķiet, ka šī doma Jūsufu nomoka.

“Mistera X ticamākais nāves iemesls,” Džesika turpina, šķirstīdama Sarvilinnas atskaiti, “ir infarkts, kura cēlonis bieži šādās situācijās ir sāpju izraisīta adrenalīna deva. Turklāt plaušas ir sadegušas. Tātad, atrodoties slepkavības vietā, vīrietis vēl nebija miris un tika sadedzināts dzīvs. Zobi acīmredzot ir izrauti pēc tam.”

“Varbūt viss notikušais bija misteram X pārsteigums. Varbūt viņš sēdēja Cayenne salonā kopā ar Karlstedu un Lehti-nenu un uzskatīja, ka viņi kopīgiem spēkiem piebeigs Ko-ponenu. Bet tad orķestra diriģents nolēma apmainīt divus cilvēkus vietām. Kas zina, varbūt tas nāca kā pārsteigums arī Koponenam.”

“Tāda doma nebūt nav tālu no patiesības. Varbūt Koponenam tīšuprāt lika noskatīties, kā Sannu Porku un Misteru X piesien pie koku stumbriem un sadedzina. Varbūt viņam bija piespiedu kārtā jāpiedalās šajā spēlē, jo pretējā gadījumā viņu sagaidītu tāds pats liktenis,” Džesika saka, izstaipīdama kaklu.

“Koponens ir kļuvis par marioneti, kas dara, ko viņam liek. Tas izskaidrotu, kāpēc viņš nepamanījās izvairīties no metro novērošanas kamerām. Var gadīties, ka, baiļu pārņemtam, viņam pat neienāca prātā doma, ka policija var izsekot viņa mobilā telefona atrašanās vietu.”

“Visādi citādi tas izklausītos prātīgi, bet novērošanas kameras ierakstā izskatās, ka Koponens ir mierīgs. Rokas netrīc, izteiksme kā Monai Lizai,” Džesika saka, tad ar dažiem klikšķiem atver metro tuneļa videoieraksta fragmentu.

“Tev, Džesa, ir taisnība. Tas sūdabrālis ir rāms kā ezera spogulis rītausmā. Lai gan sieva ir mirusi iepriekšējā vakarā. Un var pieņemt, ka viņš ir tuvplānā redzējis Juvas du-bultslepkavību.”

“No otras puses, cilvēks, kurš pārdzīvojis šoku, varētu rīkoties tieši tā,” Džesika vīlusies norūc, atgāžas krēslā un izstiepj virs galvas rokas. T krekls uzraujas līdz nabai. Džesika ar acs kaktiņu redz, ka Jūsufs uzmet ātru skatienu viņas kailajam vēderam.

“Vai grasies braukt atpakaļ uz Pasilu?” pēc brīža Džesika vaicā.

“Vai man būtu jābrauc?” Jūsufs nožāvājas.

“Būtu gan. Parunā ar Rasi, viņš taču noklausās to abu sarunas. Es gribētu iegūt labāku priekšstatu gan par Torstenu Karlstedu, gan Kaiju Lehtinenu,” Džesika nosaka, atgrūzdama krēslu tālāk no galda.

Jūsufs negribīgi pieceļas. Viņš paskatās uz mantām, kas mētājas uz dīvāna.

“Klau. Tā mana karte.”

“Kas?” Džesika norij kaklā sakāpušo kamolu. Viņa labi zina, par ko Jūsufs runā, bet maciņš ar karti neatrodas viņas vienistabas dzīvoklī. Tas ir apartamentos turpat, kaimiņos, virtuvē uz galda virsmas. Sasodīts!

“Es aizmirsu tev paprasīt.”

“Ak... Piedod, Jūsuf...” Džesika saka, aptverdama, ka nespēj ātrumā izdomāt ticamus melus.

“Tā taču ir pie tevis, vai ne?” Jūsufs iesmejas.

“Es atstāju Pasilā. Piedod. Tā droši vien palika uz tava galda.”

“Ak, velns parāvis. Man vajadzēja uzpildīt mašīnu, un... grasījos arī kaut ko iekost.”

Džesika sakniebj lūpas. Ja viņa dabūtu Jūsufu uz brīdi projām, varētu aiziet pēc kartes, piezvanīt viņam un tad apgalvot, ka tomēr atradusi to vējjakas kabatā.

“Ja reiz negrasies nekur doties, tu varētu aizdot man savējo...”

Auksts vilnis vēlreiz pāršalc Džesikas ķermeni.

“Nē.”

“Kā tā?”

“Izklausās traki, bet... mana karte ir bloķēta. Es nezinu, kas par lietu.”

“Bloķēta?”

“Jā. Esmu pasūtījusi jaunu.”

“Varbūt tev ir skaidra nauda?”

J

“Nav. Sori.”

Jūsufs sarauc uzacis, tad, plecus paraustījis, paķer vējjaku no krēsla atzveltnes. Džesika nav pārliecināta, vai viņas izdomātā pasaciņa ir kaut cik ticama, bet nespēj arī rast iemeslu, kādēļ lai Jūsufs nenoticētu. Neviens nemūžam nespētu apjaust, ka otrpus sienai atrodas vēl viens viņas dzīvoklis. Viņš lēni dodas durvju virzienā un uzvelk apavus kājās.

“Vai atradās kaut kas dīvains?” visbeidzot Jūsufs pavaicā.

“Kur?”

“Tavā makā,” Jūsufs saka. Jautājums ir loģisks, pamatots un var novest pie nepatikšanām.

Džesika dziļi ievelk elpu un pieceļas kājās.

“Gan jau es pateiktu, ja būtu atradies kaut kas dīvains.”

“Kārtīgi apskatījies? Jo, ja kāds ir pamanījies ierakstīt kaut ko tavā blociņā...”

“Apskatījos,” Džesika iekaist, balss tonis panāk to, ko viņai ilgi nebija nācies darīt. It īpaši attiecībā uz Jūsufu. Atgādināt pakļaušanos komandām.

“A// right. Nu tad līdz citai reizei,” Jūsufs saka, atver durvis un nozūd kāpņu telpā.

LXXII

Jūsufs aizvelk automašīnas durvis ciet un brīdi pavēro ielas otrā pusē novietoto tumšpelēko Toyota, kurā sēž Drošības policijas vīri. Mašīna ir aprīkota ar ierakstīšanas iekārtu un astoņām ārkārtīgi augstas izšķirtspējas kamerām, kas ļauj caur mazu ekrānu novērot ārpasauli 360 grādu leņķī. Mašīnā atrodas divi cilvēki. Viens no viņiem nepārtraukti vēro ekrānu, tikmēr otrs atpūtina acis. Novērošanas komplektā ietilpst arī pamatīgi ūdens un konservu krājumi, autonoma tualete, kā arī rezerves akumulators, kas nodrošina dienām ilgu nepārtrauktu novērošanu. Tas nav nekāds sapņu darbiņš: Jūsufs lieliski zina, ka tādās filmās kā Chinatown sākotnējo romantizēto spriedzi nomaina klaustrofobija no tupēšanas būcenī, kas smird pēc mēsliem.

Jūsufs iedarbina auto. Nabaga Džesika. Šīs lietas dēļ viņai ir atslābis tvēriens. Parasti viņa ir tik rūpīga un apzinīga, bet nu sākusi zaudēt savas mantas - telefons šur, bankas karte tur. Jūsufs var aizmirst domu par Manalas picu līdzņemšanai, kas vēl pirms brīža sildīja sirdi.

Jūsufs mazliet pastūrē atpakaļ, apgriež mašīnu un brauc pa Tēles ielu Hesperias parka virzienā. No debesīm atkal birst sniegs, un pilsoņi uz ietvēm pārvilkuši vējjaku kapuces pār galvu, lai pasargātos no tā.

Auto bluetooth pieslēgtais telefons sāk zvanīt, un ekrānā mirgo Mikaela numurs, Jūsufs nopūšas. Mikaels viņam nepatīk. Ne jau tāpēc, ka viņš kādreiz Jūsufam būtu kaut ko nodarījis, bet tāpēc, ka viņi gluži vienkārši ir pārāk atšķirīgi. Turklāt Mikaels ir īsts gailēns, brunču mednieks, un, attiecībām turpinoties, Ņina vēl pamatīgi dabūs pa spārniem. To nu gan viņa nebūtu pelnījusi.

“Kas ir, Mik?”

“Tev, pie velna, bija taisnība,” Mikaels saka, ieturēdams nelielu māksliniecisko pauzi.

“Kādā ziņā?”

“Malleus Maleficarum. Tāds teksts ir konstatēts no gaisa. Šoreiz liesmojošiem burtiem.”

Jūsufs jūt, ka diafragmā sāk dedzināt.

“Kas? Kur?”

“Kādā tīrumā. Haltialā pie Vantā.”

“Tu joko,” Jūsufs saka, noņemdams kāju no gāzes pedāļa. Pēc brīža auto sāk ripot Dienvidu Hesperias ielas krustojuma virzienā. “Vai tas bija helikopters, kas pamanīja...”

“Ernes nosūtītais helikopters lidinājās virs Helsinku austrumdaļas. Taču Haltiala ir tuvu lidostai, un policijā ienāca neskaitāmi ziņojumi. Izsaukums tika identificēts kā kūlas dedzināšana. Jau paspēja ierasties vairākas ugunsdzēsēju brigādes, bet no augšas izdevās uzņemt dažas aerofotogrāfijas. Nav ne mazāko šaubu.”

“Es došos turp,” Jūsufs saka, uzmezdams skatienu rokas-pulkstenim.

“Labi. Eksperti jau ir izsaukti.”

“Kāpēc?”

“Tur, Jūsuf, ir atrasta mirusi sieviete.”

Automašīna apstājas pirms gājēju pārejas. Jūsufs aizver acis.

“Tā, kā rakstīts Koponena grāmatā?” Jūsufs vaicā, bet balss ir pazeminājusies līdz sēcošam čukstam. “Saspiesta...” “Uz to pusi ir. Tev tik tiešām derētu doties turp tūdaļ pat.” “Atsūti adresi,” Jūsufs saka un pārtrauc sarunu. Viņš sajūt kamolu sakāpjam kaklā un veltīgi mēģina atbrīvoties no tā, rīdams siekalas. Kaut kāda iemesla dēļ pagājušās diennakts noziegumi likuši viņam domāt par Nizhu. Ka viņam nemūžam neizdosies pasargāt savu māsu, kura nu jau izaugusi liela, ja kāds jukušais izlems izgāzt savu naidu pār viņu.

Jūsufs nospiež gāzes pedāli, viņš šķērso gājēju pāreju un stūrē mašīnu uz ceļu starp Hesperias parka alejām. Pirksti ir stingri satvēruši stūri, nagi iecirtušies plaukstas miesā. Tikai atlaidis stingro tvērienu, viņš pamana, ka rokas trīc. Jūsufs pārslēdz ātrumu uz neitrālo, novelk rokas bremzi un ieslēdz dzelteno avārijas signālu. Tad viņš izkāpj no mašīnas, kas joprojām darbojas, un aizdedz cigareti. Aiz viņa braucošais auto apdzen viņu, skaļi signalizēdams.

LXXIII

Tumsa ir atgriezusies Pasilas policijas pārvaldē, un būvlaukuma dzeltenais apgaismojums atkal dominē pār ainavu, kas paveras no loga. Ņina un Mikaels ir nostājušies abpus Ras-musam aiz muguras, kad viņš beidz savu sakāmo.

“Ko iesāksim?” Rasmuss vaicā, nolikdams telefonu uz galda.

“Karlsteds un Lehtinens. Vai viņiem ir alibi notikušā laikā Haltialā?”

“Vai mums ir svaigākās ziņas par nāves iestāšanās brīdi?” Rasmuss vaicā.

“Nē, bet burti ir iedegti pavisam nesen. Par to liecina vairāki ziņojumi laikposmā no 19.15 līdz 19.30.”

“Abi bija katrs savā mājā,” Rasmuss saka, ar klikšķi atvērdams ainu, kura Ņinai neizsaka pilnīgi neko. Runa, visticamāk, ir par kaut kādu telenoklausīšanās programmatūru, ar kuras palīdzību pieslēgtos telefonus iespējams izsekot, noklausīties un arhivēt. “Bet viņiem tik tikko bija interesanta saruna.”

“Uzliec noklausīties.” Mikaels iesēžas brīvajā biroja krēslā. Ņina pamet skatienu visapkārt, tomēr apmierinās ar stāvvietu.

Rasmuss izvēlas no saraksta sarunu.

“Nu lūk, te būs.”

Numurs: +3584002512585 Laiks: 19.15:23 (Telefona signāls.)

Torstens Karlsteds (TK): Čau.

Kaijs Lehtinens (KL): Sveiki.

(Klusums vairākas sekundes.)

TK: Hallo?

KL: Hallo?

(Atkal ilgs klusuma brīdis.)

TK: Vai tur kāds ir?

(Klusums.)

KL: Šķiet, ka ne.

(Pieklusināti smiekli.)

TK: Tur kāds ir. Pilnīgi droši.

KL: Līdz turpmākai saziņai drīzumā. Viss ir labi. Un skaisti. (Saruna beidzas.)

“Kā, pie velna, tas būtu jāsaprot? Vai tad viņi viens otru nedzirdēja?” Ņina saka.

“Ņina, viņi nerunājās viens ar otru,” Rasmuss saka, un, sapratusi domas pavedienu, Ņina uz bridi sajūtas muļķīgi. “Viņi... Viņi uzrunāja mūs,” Ņina nočukst.

Tieši ta.

“Nu gan ir sūdirallā,” Mikaels norūc, iespļaudams košļājamo gumiju dūrē. “Mums tūdaļ pat jādabū tie draņķi šurp.”

“Būs vien jāpiekrīt, bet...” Rasmuss saka, taču Mikaels jau ir pielēcis kājās no krēsla un taisnā ceļā dodas uz Ernes kabinetu, Ņina seko viņam. “Mik, pagaidi. Neuzveicies tik ļoti...”

“Erne,” Mikaels saka, tiklīdz atvēris priekšnieka durvis. Tikmēr Erne, atrazdamies otrpus durvīm, velk mugurā vējjaku, un tās gandrīz vai trāpa viņam pa pieri. Ņina paliek stāvam pavērtajās durvīs.

“Pirms ienākšanas, Mik, būtu pieklājīgi pieklauvēt,” Erne saka, aizvilkdams vējjakas rāvējslēdzēju.

“Karlsteds un Lehtinens. Viņi zina par noklausīšanos. Viņi izņirdza mūs telefona sarunā.”

Erne paskatās uz Mikaelu.

“Vai ņirgāšanās laikā starp rindām izskanēja atzīšanās? Vai kaut kas cits, kas saistītu viņus ar slepkavībām?”

“No tiem sūdabrāļiem jau nekādu atzīšanos...” Mikaels strauji iesāk savu sakāmo, bet Erne sit dūri pret biroja durvīm tik spēcīgi, ka gan Mikaels, gan Ņina satrūkstas.

“Kas, Mik, pie velna, tevi dīda? Es vadu šo izmeklēšanu. Vai man jāsūta ikviens no jums mājās pamācīties pakļautības reglamentu?”

“Vai tāpēc Džesika sēž mājās? Pilda mājasdarbus?” Mikaels saka klusāk, bet joprojām tikpat izaicinoši.

“Ja tev ir problēmas ar saprašanu, kā tās lietas te notiek, vari lasīties pie velna projām no šis vienības. Gribētāju netrūkst,” Erne saka, nu pienākdams Mikaelam tuvāk. Ņina nodur acis, bet pagūst uz mirkli ieraudzīt Ernes zibeņojošo skatienu. Slimā vira sejā vājumu nemana. Ne šajā bridi.

“Uz kāda pamata? Tāpēc, ka es domāju pats ar savu galvu?” Mikaels saka. Erne ilgi viņu vēro, visbeidzot velta viņam nogurušu skumju smaidu.

“Vai tad jūs, balodīši, uzskatāt mani par muļķi? Vienīgais iemesls, kāpēc neesmu nošķīris jūs vienu no otra, ir tas, ka esmu nelabojams, birokrātiju nīstošs romantiķis. Bet, dieva dēļ, nepārbaudiet manu pacietību,” Erne saka un, paiedams viņiem garām, iziet gaitenī. Ņina jūt, ka viņas vaigi gail sarkani. Viņa uzmet aci Mikaelam, kurš viņai pretī pasmaida nogurušu smaidu.

LXXIV

Džesika uzmet skatienu pulkstenim. Pēc brīža būs deviņi. Viņa joprojām sēž savā vienistabas dzīvoklī pie galda un veras plakātā savā priekšā, kas sastāv no četrām vēstuļu papīra lapām un turas kopā, salīmētas ar caurspīdīgu līmlenti. Tajā viņa ir savākusi visu, ko paguvusi noskaidrot par pēdējo divdesmit četru stundu laikā notikušajiem noziegumiem.

Pirms brīža Jūsufs atsūtīja veselu kaudzi attēlu par Haltia-las upuri. Runa ir par trīsdesmit gadus vecu sievieti. Melnmataina. Skaista. Tērpta melnā vakarkleitā. Tieši tāpat kā pārējie upuri, no kuriem vienīgi Laura Helminena ir izdzīvojusi.

Attēlos redzamā, pagaidām neidentificētā sieviete guļ starp diviem bieziem saplākšņiem. Uz augšējās plātnes sakrauti smagi akmeņi, kuru svaram pamazām bija jānogalina pretoties nespējīgais upuris. Džesika salīdzina nozieguma vietas fotogrāfijas ar internētā atrodamajiem vēsturiskajiem zīmējumiem, kā arī ar Rodžera Koponena triloģijas noslēdzošās grāmatas asiņaino nodarījumu.

III grāmata:

Sieviete, saspiesta (pamazām zem akmeņu svara).

Haltialas slepkavībā tāpat kā Koponena grāmatā aprakstītajā epizodē ticami atdarināts “Vikipēdijas” Crushing (Execution) rakstā atrodamais attēls, kurā redzama lauksaimnieka Zila Korē saspiešana līdz nāvei Seilemas raganu tiesā septiņpadsmitā gadsimta deviņdesmitajos gados.

Džesika aplūko nozieguma vietas ekspertu uzņemto sievietes sejas tuvplānu. Tas izskatās nevis mokpilni, bet drīzāk apskaidroti. Sieviete droši vien bija iemidzināta, kad akmeņi tika krauti viņai virsū. Šī doma vienlaikus uzdzen šausmas un atvieglo. Jebkas ir labāks par lēnu un mokošu nāvi - un par milzīgajām bailēm, kas jāpiedzīvo pirms tās.

Džesika pastiepj rokas pret griestiem, sajuzdama, ka sānu stingie muskuļi izstiepjas. Pēdējā pusgada laikā viņa ir sportojusi mazāk nekā jebkad agrāk. Sešu gadu vecumā autoavārijā piedzīvotā muguras smadzeņu trauma vairs neliek sevi manīt kā senāk, bet ir skaidrs, ka, ja arī turpmāk ignorēs viņai precīzi sastādīto vingrinājumu kompleksu, problēmas pilnīgi noteikti atgriezīsies. Reizēm, ceļoties no dīvāna vai gultas, Džesika nejūt pirmo soli, viņa nesajūt nedz pēdas pieskaršanos grīdai, nedz ķermeņa svaru lielos. Viņa ne vienmēr mana dunku ar elkoni sānos nodaļas basketbola spēlē - sāpes uzrodas tikai vēlāk, kad prātu pārņēmušais stress ir atkāpies. Džesikas ķermenis nekad vairs nedarbosies normāli, tomēr ar sistemātisku vingrošanu viņa ir panākusi noturīgus rezultātus, pateicoties tiem, iestājpārbaudījums policijas skolā izrādījās tīrā bērnu spēle. Bet viņas slimības vēsturē nav ne vārda par muguras smadzeņu traumu. Nekāds nelaimes gadījums nekad nav noticis. Džesika nekad nav bijusi fon Hellensa. Viņai nekad nav bijuši nedz vecāki, nedz bērnība Beleirā, nedz mazais brālis, kura skaistās, brūnās acis lūdzas pēc palīdzības.

Džesika sajūt brāļa pirkstus, kas ir cieši satvēruši viņas pirkstus.

Viss būs labi, Tofe. Viss būs labi.

LXXV

Ielu muzikanta taures skaņas iespraucas Džesikas sapnī -pa vidu juceklīgajām ainām, kas iznirst no zemapziņas. Džesika atver acis un aptver, ka atrodas Kolombano apskāvienā. Viņa tā ir nogulējusi visu nakti: vīrieša stiprā roka ir sagūstījusi viņu savā tvērienā. Džesika bija pavadījusi nakti nomodā, rijusi sāļas asaras cerībā, ka vīrieša krūtīs, kas līdzinās bungām, pukstošā sirds apstāsies, ka viņu ieslodzījušais, pēc vīna smirdošais rumpis no silta pārtaps aukstā, ka Kolombano nomirs un viņa beidzot varēs izbēgt. Kādā brīdī nakts gaitā sāpes ietriecās viņai ceļos, lielos un kāju pirkstos, un viņa nekustīgi kā nolēmēta gulēja šņukstēdama, kamēr viņš spieda Džesiku aizvien spēcīgāk sev klāt un glāstīja viņas sviedrainos matus. Visbeidzot Džesika padevās, viss viņas ķermenis padevās, un viņa iegrima kaut kādā starpstadijā starp miegu un nomodu, nereālā sastingumā. Viņa bija vērojusi sevi cauri stiklotā balkona aizkariem kā eņģelis, kas sajūsminās par telpā valdošās mīlestības mizanscēnas skaistumu, bet vienlaikus brīnās par viņas neremdināmi skumjo sejas izteiksmi.

“Zesika.”

Pasaulē rupjākā balss. Džesika satrūkstas. Viņa jūt, ka sirds salecas, ka iekšās uzvirmo nelabums. Šķiet, viņa vienlaikus dzird vīriešu smieklus, jūt sitienus pa kailo pēcpusi, Kolombano ietiekšanos viņas ķermenī - nežēlīgāk un rupjāk nekā jebkad agrāk.

“Zesika.”

“Ko, dārgumiņ?” Džesika nočukst. Vārdi izlaužas viņai pār lūpām kā atgādinājums par citiem laikiem, kas tagad šķiet gaismas gadu attālumā. Asara norit pār vaigu. Viņa sajūt lipīgo spermu uz augšstilba.

“Tu taču nebūsi sadusmojusies?” Tvēriens kļūst ciešāks, it kā mājienam, kādai jābūt Džesikas atbildei.

“Vai... Vai tas cilvēks vēl ir šeit?”

“Mateo?” Kolombano iesmejas, uzspiež buču Džesikai uz vaiga un izripinās ārā no gultas. Nu Džesika ir brīva, tomēr viņa nespēj pakustēties.

“Es apsolīju, ka viņš tev nepieskarsies,” viņš turpina savu sakāmo.

Džesika iešņukstas.

“Tā taču bija, vai ne?” Kolombano saka, un Džesika dzird, kā viņš platiem soļiem aizvelkas uz vannasistabu. Pretīgs troksnis piepilda visu istabu. Kolombano novaidas, iztukšodams urīnpūšļa saturu klozetpodā. Džesika aizver acis. Viņa nezina, ko teikt. Viņa neatceras. Droši vien nepieskārās. Iespējams, viņš tikai skatījās. Īstenībā viss viens.

“Nē, nepieskārās,” Džesika klusi nosaka, skatienu pavērsusi pret sienu.

“Vai tu būtu gribējusi?” Kolombano noskalo ūdeni klozetpodā. “Būtu gribējusi?” viņš pārvaicā, atgriezdamies guļamistabā. Ūdens pārstāj tecēt, no kanalizācijas caurules izlaužas spalgs sēciens.

“Es...”

“Es personīgi neatbalstu. Man nepatīk dalīties. Tiesa, es neatsaku, ja kāds vēlas skatīties, bet dalīšanās - tas ir pavisam kas cits,” Kolombano saka, un Džesika jūt, ka dzelzs gulta ieliecas zem vīrieša svara. “Bet varu izdarīt izņēmumu, ja tu vēlies.”

“Nē.” Pēkšņi kļūst grūti paelpot.

“Nē. Arī vakar, princesīt, tu tā teici. Un tomēr mīlējāmies kaislīgāk nekā jebkad agrāk. No otras puses, reizēm patīkami kļūdīties, vai ne?” Smiekli.

Džesika jūt sāpes vēderā.

“Varu piezvanīt Mateo tūdaļ pat.”

«\T- »

Ne.

“Bet es gribu būt godīgs pret tevi. Es nekad nebūtu gatavs dalīt ar Mateo to, ko patiešām mīlu. Zesika, tu esi jauks meitēns; bet es pamazām esmu sapratis, ka mums nav kopīgas nākotnes. Tu esi pusaudze. Vēl tikai bērns.”

Džesika šņukst, un Kolombano uzliek viņai roku uz pleca.

“Godīgums, bērniņ, mēdz būt brutāls. Bet kādu dienu tu man teiksi paldies, ka biju tieši tāds. Brutāli godīgs.”

“Tu esi...” Džesika saka, bet raudas aizžņaudz kaklu un pārvērš vārdus asarainā gārdzienā.

Kolombano pārliecas pār viņu, pietuvinādams lūpas viņai pie pašas auss.

“Es ierosinu,” viņš saka teju čukstus, “pamīlēties vēl reizi uz atvadām. Tad es došos uz mēģinājumu. Un pēc tam, kad būšu atgriezies, tu būsi sakrāmējusi ceļasomu un devusies projām savā ceļojumā. Tajā brīnišķīgajā izpētes braucienā, kurā tev būtu jāatrodas arī šobrīd.”

“Es došos projām,” Džesika saka, piesliedamās sēdus. Viņa jūt asins šalkoņu ausīs.

“Tieši tā. Bet vispirms kārtīgas atvadas.”

Džesika sajūt raupjos pirkstus ap rokām un izraujas no tvēriena.

“Neskaries man klāt!” drebošā balsī viņa saka, pielēkdama kājās. Kolombano uzjautrināts veras viņā. Džesika nespēj paskatīties viņam acīs, viņa ir piekalusi skatienu milzīgajiem tetovējumiem, kas rotā vīrieša spēcīgo torsu.

“Liecies mierā. Es nokavēšu mēģinājumu,” Kolombano saka, un smaids nozūd viņam no sejas. Džesika ievēro, ka elpa kļuvusi sekla. No āra atskan balsu murdoņa, kas sajaucas ar kanālā peldošo laivu piekaramo motoru parkšķiem. Džesika pagriežas, atrauj aizkarus vaļā un grasās kliegt pēc palīdzības, kad Kolombano satver viņu aiz matiem, ieraudams atpakaļ dzīvoklī tik spēcīgi, ka, šķiet, skalps neizturēs. Tad viņas pakausis atsitas pret koka grīdu, un pirksti aptver viņas kaklu. Vīrieša garie, brīvi krītošie, taukainie mati nolaiza viņai seju, un Džesikas nāsis piepilda sviedru smaka, kas atgādina degvīna un pēcskūšanās odekolona sajaukumu.

“L’inverno. Ziema,” Kolombano nosaka, no balto zobu rindas izšļācas spļāviens.

LXXVI

Džesika uzmet skatienu telefona ekrānam. Klāt ir vēlmju laiks: 22.22. No iespējamības viedokļa cilvēki pārsteidzošā kārtā bieži pievērš uzmanību minētajam laika brīdim. Protams, runa ir par māņticību, par kļūdu domāšanā, kas balstās uz atziņu, ka 22.22 ir vieglāk iegaumēt nekā, piemēram, 21.19. Tomēr tāds brīdis šajā tumšajā vakarā šķiet īpaši ļaunu vēstošs, kad auksts vējš gaudo skursteņos un liek vecu logu rāmjiem brīkšķēt.

Ūdens burzguļo katlā. Džesikai vienistabas dzīvoklītī nav elektriskās tējkannas. Iespējams, tāpēc, ka viņa īstenībā nekad te nav dzīvojusi, iespējams, tās iztrūkums apstiprina izdomāto leģendu: viņas mājas ir noskretis vientuļnieces ūķis, kura iekārtojumā viss ir kā pagadās. Katrā ziņā karsts ūdens garšo pilnībā vienādi neatkarībā no tā, vai uzsildīts katlā no nerūsējošā tērauda vai krēmkrāsas KitchenAid tējkannā.

Džesika malko tēju no krūzes, kas aizmirsusies uz galda, iepriekšējais tējas uzlējums jau ir paguvis atdzist. Tagad uz galda guļ septiņas vēstuļu papīra loksnes, daļa saplēsta mazākās lapiņās, citas salīmētas lielākos laukumos. Zem fotogrāfijām no nozieguma vietas un upuriem viņa ir izdrukājusi

dažas frāzes no Rodžera Koponena grāmatas, teksta fragmentus, kas, iespējams, ir iedvesmojuši slepkavības. Vai viņiem tomēr nav palicis kaut kas nepamanīts, tik ļoti koncentrējoties uz Koponena grāmatās publicēto norāžu meklēšanu? Džesika atceras Mikaela vārdus: “Mēs zinām tikai to, ko viņi vēlas, lai mēs uzzinātu. Tikai to, neko vairāk.” Mikaela ciniskais pesimisms nereti kaitina, bet viņam bieži vien izrādās taisnība.

Džesika iztukšo krūzi, un dzēriena piliens trāpa elpceļos. Viņa klepo, aizsegusi muti ar delnu, un acumirklīgās sajūtās apzinās, ko nozīmē slīkšana. To, ka trahejā iekļuvušo šķidrumu nemaz nevar izklepot ārā, tas piepilda plaušas un neļauj piekļūt skābeklim.

Džesika pieiet pie izlietnes, izšņauc degunu un ielej krūzes dibenā verdošu ūdeni. Viņa atver IKEA virtuves skapīti un ar pirkstiem pārbrauc stikla burkai, kas paredzēta tējai. Tā ir gandrīz tukša, pāri palikuši tikai divi maisiņi, un tā pati ir kaut kāda sasodīta vaniļas tēja.

Tajā brīdī iezvanās telefons. Neatpazīts numurs. Taču tas nav tas pats, no kura iepriekš bija zvanījis Drošības policijas vīrs. Varbūt tas ir Fubu, kurš bombardē viņu ar zvanu no paziņas aizlienēta telefona. Tas tips gan ir neatlaidīgs.

“Niemi.”

“Hallo?” sievietes balss ir nedroša un bailīga.

“Vai jūsu zvans ir saistīts ar policijas izmeklēšanu?”

“Jā,” sieviete ātri noteic. Sarunas fonā dzirdama šķindoņa, kas atgādina govs kaklā iekārta zvana skaņu. Tad Džesika dzird murmināšanu, sieviete ir aizsegusi klausuli ar plaukstu un runā ar kādu citu. Pēc dažām sekundēm dzirdams klepus.

“Atvainojiet. Es... Jā, tas ir saistīts ar policijas izmeklēšanu. Tieši tāpēc arī zvanu.”

“Labi. Kas par lietu?” Džesika vaicā, nosēzdamās atpakaļ pie galda. No kāpņu telpas dzirdams, kā noklaudz durvis stāvu vai divus zemāk.

“Tā teikt... Mani sauc Irma Lielie. Man ir sieviešu apģērbu veikals te, Korkeavuori ielā...”

Džesikas skatiens ir piekalts papīra lapai.

“Kā sauc apģērbu veikalu?” viņa koncentrējusies vaicā.

“Ateljē. Vakartērpi...”

No kāpņu telpas atbalsojas suņa rejas.

“Un?”

“Pagaidiet mazliet,” sieviete saka, atkal sākdama runāt ar kādu citu. Tas dzirdams pēc durvīm piestiprinātā zvaniņa, kas paziņo par ienākušu klientu.

“Vai veikals šobrīd ir vaļā?”

“Protams, ne... Pulkstenis jau rāda... Bet man viens pasūtījums nav pabeigts un...”

“Vai jūs esat tur viena?” Džesika vaicā, lai gan pati nesaprot jautājuma pamatotību.

“Es tikai biju aizmirsusi aizslēgt durvis un... Nu tagad esmu viena.”

“Labi,” Džesika saka, notraukdama matu šķipsnu no pieres. “Kā varu jums palīdzēt?”

“Es piezvanīju uz norādīto numuru, kas...”

“Tieši tā, daļa zvanu tiek pāradresēti tieši man. Esmu galvenā izmeklētāja, kriminālpolicijas vecākā konsteble Dže-sika Niemi no Helsinku policijas pārvaldes,” Džesika nober, uztraukumā sajuzdama kņudoņu pirkstgalos. Viņa nojauš, kāpēc sieviete ir piezvanījusi: viņa zina, ka tas kaut kādā veidā ir saistīts ar kleitām, kurās bija ieģērbti upuri.

“Es pazinu Mariju Koponenu,” sieviete saka, ieturēdama garu pauzi. “Viņa bija mana kliente. Viņa veica pāris pasūtījumu.”

Džesika izslienas taisni un satver zīmuli. Viņa teju plīst no ziņkāres, bet nolemj paklusēt un uzmanīgi ieklausīties.

“Es jutos šausmīgi satriekta, padzirdot, ka viņa... Ka viņa tikusi nogalināta...”

«nn- »

Ta gan.

“Bet tad man piezvanīja meita. Viņa reizēm man mēdz izpalīdzēt... Viņa lieliski orientējas sieviešu drēbēs un modē. Viņa mācās tekstilu un modes...”

“Ko teica jūsu meita?”

“Viņa bija redzējusi YouTube video. No rīta tas bija izplatījies starp studentiem.”

Džesika apslāpē kutinošo sajūtu, paberzēdama pakausi. Irmas Helles meita bija redzējusi mirušās Marijas Kopone-nas video. Video, kas teju nekavējoties tika izdzēsts no serveriem, bet tas tik un tā sāka dzīvot pats savu dzīvi. Džesikai šķita, ka viņa dzird ierakstā gandrīz hipnotiski atkārtotos vārdus. Malleus Maleficarum. Malleus Maleficarum.

“Meita jutās satriekta. Viss izskatījās pēc slimīga joka. Viņa nebija satikusi Mariju Koponenu, bet atpazina kleitu, kas viņai bija uzvilkta.”

“Vai tā kleita bija šūta jūsu ateljē?”

“Jā. Nav ne mazāko šaubu,” Irma Helle saka un vienlaikus pēkšņi sajūtas pavisam satriekta. “Ak dievs. Meita atsūtīja man attēlu, bet viņa bija izdzēsusi sejas vaibstus. Un tad es sapratu, ka tajā attēlā taču ir redzama mirusi Marija Kopo-nena un meita negribēja, lai es redzu seju.”

“Skaidrs,” Džesika saka, cenzdamās saglabāt mieru. Viņa dziļi ievelk elpu un piespiež trīcošos pirkstus pie galda. ŠI saruna var izrādīties izrāviens izmeklēšanā. Visas četras noslepkavotās sievietes bija tērptas identiskās vakarkleitās. Tādās pašās kurpēs. Pat nagu laka bija tieši tādā pašā krāsā. Viņa noliek telefonu uz galda ar ieslēgtu mikrofonu. “Turpiniet.”

“Tā, protams, var izrādīties tikai sagadīšanās, ka Marijai Koponenai bija apvilkta tieši manis modelētā kleita, bet...” Džesikai šķiet, ka viņa sadzird šņukstus.

“Bet Marija Koponena pirms kāda mēneša to pasūtīja... Mēs noņēmām mēru un izvēlējāmies audumu...”

“Un?”

“Viņa pasūtīja ne tikai vienu. Bet gan piecas.”

Džesika sajūt, ka auksts vilnis pāršalc ķermeni.

“Piecas vakarkleitas?”

“Piecas pilnīgi vienādas.”

Džesika zina, ka atlikušās četras nekarājas Kulosāri villas ģērbtuvē uz drēbju pakaramā.

“Visas dažādu izmēru,” Helle turpina.

Kas tas, pie velna? Nevar būt.

“Vai jums ir saglabājušies mēri?” Džesika bungo ar pirkstiem pa galdu.

“Ir gan, pasūtījumu kladē. Visas ziņas. Es saņēmu no Marijas piecus dažādus mērus, vakarkleitas bija paredzēts šūt saskaņā ar tiem. Viņa neteica iemeslu, bet es pieņēmu, ka runa ir par laulībām. Vai kaut kādiem citiem svētkiem, kuros sievietēm bija jāierodas vienādi tērptām...”

“Tātad Marija Koponena pati pasūtīja šos tērpus? Un samaksāja par tiem?”

«T- »

Ja.

“Cik ilgi jūs vēl būsiet darbnīcā?” Džesika vaicā, uzmezdama aci pulkstenim. Tas rāda 22.27. Kādam jādodas turp tūdaļ. Ja netiks neviens cits, viņa brauks pati. Lai Erne saka ko sacīdams.

“Droši vien būšu līdz pašai pusnaktij...”

Džesika atkal dzird neskaidru troksni otrā galā.

“Ko tā sieviete tur vēlas?” Irma Helle baras.

“Kas noticis?” Džesika vaicā.

“Aizvien tā pati sieviete aiz durvīm.”

“Kāda sieviete?”

“Tā pati, kura tikko bija iemetusies iekšā... Ak, šausmas, viņa vienlīdz labi varētu būt Marijas Koponenas dvīņumāsa... Uzgaidiet mazliet,” Helle saka. Džesika dzird, ka telefons tiek nolikts uz galda.

“Klau! Pagaidiet!” Džesika pieceļas kājās. “Hallo? Irma?”

Irma Helle ir nolikusi telefonu uz galda un nedzird. Dže-sika saklausa soļus, klauvēšanu un pēc brīža zvaniņa šķindoņu.

“Neveriet vaļā tās durvis,” Džesika nočukst, pieiedama pie loga, plaukstu uz pieres uzlikusi. Viņa dzird līnijas otrā galā pieklusinātu balsu murdoņu. “Piedodiet, bet veikals patiešām jau ir slēgts. Rīt atkal būs vaļā no deviņiem. Paklau, jūs dzirdējāt? Veikals ir slēgts. Es palūgšu jūs doties projām...” Tad saruna pārtrūkst un Džesika dzird trīs īsus telefona signālus.

LXXVII

Kāpņutelpā ir iestājies nāves klusums. Pielikusi telefonu pie auss, Džesika uz bridi apstājas pie signalizācijas pults, tikai lai pārliecinātos, ka steigā, tovakar atgriežoties vienistabas dzīvoklītī, nav to ieslēgusi.

“Kas par lietu?” Jūsufa balsī jaušams tas pats spriganums kā iepriekš no rīta. Kolēģis nešaubīgi ir saklausījis Džesikas vārdos uzvēdām steigu un spriedzi.

“Man tikko piezvanīja sieviete vārdā Irma Helle. Esmu pārliecināta, ka viņai draud tūlītējas briesmas. Korkeavuori ielā. Es izsaucu patruļu uz turieni, un viņiem jābūt klāt kuru katru brīdi.”

“Kas viņa ir?”

“Ateljē īpašniece. Viņa ir šuvusi upuriem vakarkleitas. Katrai no viņām.”

“Kāpēc tu domā, ka viņai draud briesmas?”

“Kāda sieviete, kas izskatījās pēc Marijas Koponenas, tikko centās iekļūt salonā,” Džesika saka, raitā solī dodamās cauri zālei uz virtuvi. Maciņš atrodas precīzi tajā vietā, kur viņa to iepriekš bija atstājusi. Un kādēļ lai nebūtu? Viss šķiet dūmakā tīts un nereāls. Ir apdraudēta vēl viena cilvēka dzīvība.

“Izskatījās pēc Marijas Koponenas...” pēc īsa klusuma brīža Jūsufs saka aizdomu pilnā balsī. “Tātad sieviete?” “Tieši tā. Sieviete. Marija Koponena bija tā, kura pasūtīja tērpus. Kā tu domā, ko tas nozīmē?”

“Nu, izklausās patiešām dīvaini.”

“Marija Koponena ir iedevusi šuvējai sieviešu apģērba mērus, tātad viņai bija personīgi jāpazīst katra noslepkavotā sieviete. Vai vismaz precīzi jāzina izmēri.”

“Bet... Mēs taču esam meklējuši saikni starp šīm sievietēm. Pagaidām gan nekas nav atradies. Nav ne kopīgu vaļasprieku, ne sazvanīšanās... Viņas pat nav feisbuka draugu lokā. Turklāt Laura Helminena sacīja, ka nekad iepriekš nav dzirdējusi noslepkavoto sieviešu vārdus, nemaz nerunājot par tikšanos ar viņām.”

“Tomēr Marijas Koponenas rīcībā bija šo sieviešu apģērba izmēri.”

“Tas vēl nenozīmē, ka viņa pazina šīs sievietes. Kāds būtu varējis viņai piegādāt šādu sarakstu.”

“Bet kurš gan? Vai Marija un Rodžers Koponeni darbojas uz vienu roku? Vai runa ir par to? Vai Marija un Rodžers ir palīdzējuši kādam slimajam iestudēt šo izrādi?”

“Džesika, fakts paliek fakts - Marija Koponena ir mirusi. Neticu, ka viņa būtu apzināti iesaistījusies pašas slepkavības īstenošanā.”

“Droši vien Rodžers nodevis kādam tos apģērbus tālāk.” Brīdi telefonā iestājas klusums.

“Kur tu tagad esi? ’ visbeidzot Džesika pavaicā.

“Tikko pagriezu auto Ullanlinnas virzienā.”

“Iebrauc pēc manis.”

“Kā, lūdzu?”

“Iegriez pie manis. Es braukšu līdzi.”

“Nebrauksi gan.”

“Braukšu.”

“Bet ko teiks Erne?”

“Erne var paklusēt saujā.”

“Ak! Nezinu gan. Bet ja nu tu esi viņu īstais mērķis? Vai tomēr nebūtu gudrāk palikt malā?”

“Man šķiet, drīzāk es esmu mērķis tieši te, mājās.”

“Brauc ar taksi. Pretējā gadījumā es arī dabūšu pa kaklu...” “Sasodīts, Jūsuf, piebrauc tūdaļ pat to savu lūzni pie manas mājas!”

“Tu, Džesika, patiešām esi īsta ragana.”

“Cik laika tev vajag?”

“Desmit minūtes.”

“Es nokāpšu lejā.”

“Pagaidi,” tad Jūsufs saka, un Džesika dzird, ka viņš pagriež policijas rāciju skaļāk. Atskan skaidrā dikcijā nolasīta ziņa, kurā Džesika spēj izšķirt katru izrunāto vārdu.

...Korkeavuori ielas cokolstāvā apģērbu veikals. Caur skatlogu uz grīdas redzams nekustīgs cilvēka ķermenis. Uz klauvēšanu nereaģē. Uzlauzīsim durvis, lai tiktu iekšā. Ātrā medicīniskā palīdzība ir izsaukta.

LXXVIII

Džesika, es devu tev skaidrus norādījumus. Tu domā, ka es skatīšos cauri pirkstiem uz tādu nepakļāvību?

Erne aizcērt šķiltavu vāciņu ciet, ievelk pirmo dūmu pēc iespējas dziļāk un tad ar īsu izelpu izlaiž brīdi pariņķojušos dūmus caur platajām un spalvainajām nāsīm.

Erne veras uz smēķēšanai norādītās vietas sienu policijas pārvaldē. Tā ir netīrumiem un izplūdgāzēm nokvēpusi, un pat sniegs, kas sakrājies blokmājas šuvēs, nav spējis piesegt tās neglītumu. Ēka ir tik derdzīga, ka lieliski der par mājvietu tādam civildienesta klubiņam bez iztēles, kur strādājošiem pastiprinās savstarpējās aizdomas un vajāšanas mānijas.

Drausmīgā paskata nams atgādina Austrumvāciju, tas atsauc atmiņā Stāsi vai kādu citu vardarbīgu organizāciju, kas pat nepiepūlas piesegt savu cinisko attieksmi pret apkārtējo pasauli. Tas ir fakts, ka parasts pilsonis izjūt bailes, nākot uz policijas pārvaldi pat iesniegt pases pieprasījumu. Tas acīmredzot saistīts ne tikai ar ēkas vizuālo tēlu, bet arī ar stingo un birokrātisko veidu, kā lietas tiek kārtotas - šajā velnišķīgajā murskulī, visā nolādētajā Rietumpasilas apkaimē, kas, visticamāk, izplānota un uzbūvēta prāta aptumsumā; roka, kas turējusi rokā zīmuli, ir iedvesmojusies no pasta atklātnes, kas pienākusi no Plattenbau paneļmāju kvartāla. Skaņas signāls. 37.9. Nolāpīts.

Sasodītā Džesika.

Gailošais gals dedzina rādītājpirkstu un vidējo pirkstu. Zeltnesis sastindzis ledainajā vējā. Mazais pirkstiņš un īkšķis apskāvuši viens otru.

Pusgads. Ja ārstēšana tiks uzsākta nekavējoties.

Visas dienas gaitā Erne ir pieskatījis telefonu. No ārstu privātprakses solījās piezvanīt laikposmā no astoņiem līdz divdesmitiem. Parasti tādas ziņas mēdz teikt pacientam klātienē, bet runa bija vienīgi par reiz saņemtas negatīvas ziņas precizējumu, un Ernes darba apstākļu dēļ bija vienošanās par sazvanīšanos.

Un tad precīzi pulksten 20.00 onkologs Pajunens lakoniskā tonī noskaita telefonā, ka krūškurvja datortomogrā-fija, kā arī gastroskopijā ņemtie paraugi apstiprina to, kas jau iepriekš uzskatīts par acīmredzamu. Audzēja metastāzes ir izplatījušās ne tikai uz aknām un kaulaudiem, bet arī uz barības vadu.

Ak, Džesika, Džesika.

Beidzis sarunu, Erne pēkšņi sajūtas dīvaini atvieglots: sapratis, ka tas, no kā viņš ir baidījies visvairāk, beidzot ir noticis; nu arī viņš pats ir pārstājis satraukties. Pārņem gurdena sajūta, protams, vilšanās un satricinājums, bet vienlaikus sava mirstīguma apzināšanās atbrīvo. Nav vairs nekādu jautājumu, minējumu. Viss notiks drīz.

Erne savirpina izsmēķi, piespiezdams to pret pelnutrauka malu, un aizdedz jaunu cigareti.

Kaut nu Džesika attaptu rīkoties tā, kā viņš bija licis.

LXXIX

Mikaels ienāk iekšā ar diviem papīra maisiņiem rokā. Sanāksmju telpā izplatās taukainas pitas, sviesta, ķiploku un koriandra smarža.

“Rasēm bija jēra...” Ņina saka, atplēsdama folijā un plastmasas termokārbā iesaiņotās porcijas.

“Man ari bija jērs,” Mikaels saka, paķerdams maisiņu Ras-musam no degungala. Ņina ar acs kaktiņu vēro cīņu par medījumu. Miks nekādā gadījumā nav kaitinātāja tips šī vārda klasiskajā izpratnē, lai gan viņa fiziskās izpausmes un asā runas maniere viegli rada šādu iespaidu. Savukārt Rasmuss ar blaugznaino ādu, plikpaura mēnesnīcu un salīkušo stāvu ir labs mērķis. Reizēm pat šķiet, ka viņš gluži vai vēlas būt par kājslauķi, it kā pretējā gadījumā pat neatcerētos par savu eksistenci.

Kādu brīdi Rasmuss tomēr velta Mikaelam skatienu, kurā jaušama druska aizvainojuma. Tad viņš pasniedzas pāri galdam pēc otra papīra maisiņa un uzmanīgi atplēš to vaļā.

“Džesika neesot varējusi nosēdēt mājās,” Mikaels saka, pieķerdamies ar abām rokām pie folijas, no kuras vīd ēdamais, un nokož lielu kumosu.

“Kā tu zini?”

“Dzirdēju, kā Erne svētīja viņu pa telefonu. Viņa bija devusies uz slepkavības vietu Korkeavuori ielā.”

“Nav nekāds brīnums. Upuris zvanīja Džesikai mirkli pirms slepkavības,” Ņina saka, brīdi vērodama, kā abi vīrieši stumj aiz vaiga pitu ar jēra gaļas pildījumu.

“Vai jūs tiešām domājat, ka tā ir sagadīšanās?” Rasmuss vaicā, noslaucīdams lūpas piedurknē. Mikaela skatiens pavēršas pret viņu. “Džesika visu laiku ir bijusi notikumu centrā. Tad Erne liek viņai palikt mājās. Stingrā policijas uzraudzībā. Bet asinsdarbi vajā viņu arī tur,” viņš turpina iesākto domu. Ņina pamāj ar galvu un paskatās uz Mikaelu. Nav šaubu, ka Rasmusam ir taisnība. Viņš labāk par visiem pārējiem ir apzinājies situāciju kopš izmeklēšanas pirmsākumiem, un ne tikai tāpēc, ka darījis melno darbu labāk par jebkuru citu, kurš sēž Pasilas policijas pārvaldē.

“Kaut nu Džesikai nekas neatgadītos,” visbeidzot Ņina nosaka, rokas pār krūtīm sakrustojusi. Viņai vienmēr ir patikusi Džesika - viņas nepielūdzamais veids rīkoties, kā pati uzskata par labāko esam. Ņina vairākkārt ir mēģinājusi iedraudzēties ar Džesiku, bet viņa kaut kāda iemesla dēļ vienmēr ir vēlējusies zināmā mērā distancēties no darbabiedriem. Arī tas Džesikai vienmēr ir izdevies pieklājīgi, nevienu neaizvainojot.

“Džesika ir liela meitene,” Mikaels atbild, pamādams uz tāfeli, kur Rasmuss pirms brīža bija piestiprinājis jaunu fotogrāfiju. “Irma Helle.”

“Septītais upuris.”

“Visa šī kompānija daudzējādā ziņā ir neviendabīga,” Ņina saka, pieiedama pie tāfeles.

“Kādā nozīmē?” Miks vaicā.

“Nu, vispirmām kārtām šajā grupā ir divi pagaidām neidentificēti upuri. Turklāt divi no tiem ir vīrieši. Un pēdējais: trīs no sievietēm ir apģērbtas vienādās vakarkleitās. Četras, ja Lauru Helminenu uzskatām par vienu no nozieguma upuriem. Šai kompānijai nav nekāda kopsaucēja.”

“Marija Koponena bija pasūtījusi piecas vakarkleitas. Ja nu Sanna Porka pirms sadedzināšanas arī bija pārģērbta tādā pašā kleitā? Vai tas vispār ir izpētīts?” Mikaels vaicā.

“Jānoskaidro,” Ņina saka, uzrakstīdama jautājumu uz tāfeles. “Visu vakarkleitu izmēri ir pierakstīti Irmas Helles pasūtījumu kladē. Var jau pārbaudīt, vai kāda no kleitām bija uzšūta pēc Saunas Porkas mēriem.”

“Tas, ka tieši Sanna Porka devās pavadīt Koponenu uz Helsinkiem, nenoliedzami ir sagadīšanās,” Mikaels neticīgi saka.

“Tiešām? Vai tas nebiji tieši tu, kurš vēl šodien iebilda pret tādiem bīstamiem pieņēmumiem?” Rasmuss saka, kārtējo reizi izpelnīdamies Mikaela iznīcinošo skatienu. Rase ir attīstījis sevī pavisam jaunu, pretīgu iezīmi, kas liek Ņinai apmierināti pasmīnēt. Viņa mīl Mikaelu, bet ar baudu vēro, ja kāds reizēm pabiksta viņa ego. It īpaši ja trieciens tiek raidīts no pilnīgi negaidītas puses.

“Kādā veidā Porkas dalību, tavuprāt, būtu iespējams ticami izplānot? Ja atceros pareizi, aicinājums nogādāt Koponenu uz Helsinkiem nāca spontāni, turklāt no Ernes puses.”

“...kuru tagad māc vainas apziņa par savu lēmumu,” Ņina iestarpina.

Tieši ta.

“Neaizmirstiet, ka Sanna Porka bija tā, kas veda Kopo-nenu. Vīrieti, kurš šobrīd tiek turēts aizdomās par nozīmīgu lomu visā notikumu virtenē. Koponens varēja kaut kādā veidā ietekmēt to, kā un kurš nakts vidū viņu vedīs no Sa-vonlinnas uz Helsinkiem,” Rasmuss turpina.

“Sasodīts!” pēkšņi Mikaels iesaucas. Tad viņš pielec kājās un iespļauj saujā ēdienu. “Kas tas, pie velna... Te jau var izlauzt zobus,” Mikaels saka, brīdi paberzēdams vaigu, un tad ar pirkstu patausta sakošļāto maizi.

“Kas lēcies?” Ņina vaicā.

“Te iekšā ir akmentiņi vai kaut kas tamlīdzīgs.” Mikaels iebāž rādītājpirkstu mutē un pēc brīža izņem visiem apskatīšanai mazu, baltu kaula gabaliņu.

“Nu tā, te tas ir.”

“Nolauzi zobu?” Rasmuss pārsteigumā iesaucas.

“Nē... Nenolauzu vis,” Mikaels saka, ar pirkstu pārbraucīdams pār zobu rindu. Seko klusuma brīdis. Tad Rasmuss pastumj maizi tālāk, un šķiet, ka viņam kļuvis slikti.

“Tie ir arī te,” Rasmuss iespļauj dūrē.

“Ko tu teici? Kas tie ir?” Ņina paņem no galda savu maizi un atver aptīto foliju. Viņa dzird Rasmusa rīstīšanos, un šī reakcija pārmetas arī uz viņu.

“Mistera X zobi,” Mikaels saka un, pieceldamies kājās, aizliek rokas aiz pakauša.

LXXX

Džesika ir notupusies līdzās sievietei, kas guļ uz grīdas. Ateljē lielie skatlogi ir piesegti ar brezentu, taču ārkārtas transporta līdzekļu zilo bākuguņu zibšņi ietiecas telpā.

“Diezgan nepārprotami,” Džesika noteic, paberzēdama gumijas cimdos ietērptos pirkstus. Uz baltā, bārkstainā paklāja ar rokām gar sāniem uz vēdera guļ Irma Helle, un viņai pakausī vīd liela, asiņaina brūce no sitiena. Tikai dažu metru attālumā mētājas acīmredzamais slepkavības ierocis - misiņa aizkaru stienis, kuram viens gals ir sarkanas masas klāts.

“Šis gadījums atšķiras no visiem pārējiem arī tajā ziņā, ka Koponena grāmatā nekā tāda nav,” Jūsufs klusi saka, izvairīdamies no baltā kombinezonā tērptā tehniskās daļas eksperta. Veikaliņš ir pilns ar drēbju pakaramajiem, tāpēc pārvietoties tajā nav viegli. Durvis ir aizvērtas, taču viņi runā pusbalsī, it kā sienām būtu ausis. Kas zina, varbūt patiešām ir arī. Nekas vairs nešķiet neiespējams.

“Citiem vārdiem, tā ir slepkavība, kas nav rūpīgi izplānota.”

“Tomēr nenoliedzami saistīta ar iepriekšējiem noziegumiem.”

“Pilnīgi noteikti. Turklāt slepkava ir sieviete. Sieviete, kura izskatās tāpat kā pārējās nogalinātās.”

“Varbūt Irma Helle bija jāapklusina.”

“Bet kāpēc tikai tagad? Helle būtu varējusi piezvanīt un paziņot savu sakāmo jau agrāk šodien.”

“Turklāt par kādām ziņām ir runa... Par pasūtīto apģērbu izmēriem?” Jūsufs jautā, pieiedams pie letes, uz kuras atrodas dators.

“Ja Marija Koponena tika pasūtījusi piecus vakartērpus un mēs pagaidām esam atraduši četrus no tiem, varētu pieņemt, ka viens no upuriem vēl nav tajā ietērpts,” Džesika saka, ļaudama skatienam pārslīdēt pār ateljē. Salona galā ir durvju aila, aiz kuras daži pakāpieni ved uz darbnīcu pagrabstāvā ar divām lielām šujmašīnām.

“Helle sarunā pieminēja pasūtījumu kladi. Vai esi to kaut kur redzējis?” Džesika pavaicā.

“Nē. Bet te ir daudz zīmuļu,” Jūsufs saka, ar telefonu nofotografēdams galda virsmu.

Džesika nopūšas un uzmet skatienu savam telefonam. Erne ir zvanījis divas reizes.

“Vai vēl kaut kas?”

“Erne aizsvilstas, kad izrādu nepaklausību.”

“Viņam ir visas iespējas tevi atstādināt,” Jūsufs saka, no-knikšķinādams pirkstus.

“Viņš to nedarīs. Ne tagad, kad valda tāds juceklis.”

“Lai tā būtu. Ko darīsim?” Jūsufs vaicā, rokas sānos salicis.

“Braucam uz Pasilu. Un meklējam risinājumu, pirms kāds atkal nav nogalināts.”

“Caur Maķīti. Vai nauda tev ir līdzi?” Jūsufs vaicā, aizvilkdams vējjakas rāvējslēdzēju.

“Īstenībā es atradu tavu karti. Tā joprojām atradās vējjakas kabatā,” Džesika saka un pārvelk kapuci pār galvu.

LXXXI

Erne sēž pie galda un vēro savas dūrēs sažņaugtās rokas. Pulkstenis rāda ceturksni pāri vienpadsmitiem vakarā, un viņi atkal ir sapulcējušies sanāksmju telpā. Rasmuss nopietnu sejas izteiksmi sēž pie galda un šķietami pārskaita pirkstus. Ņina ir piekalusi nogurušu skatienu dienasgaismas lampai pie griestiem.

Savā garajā policista mūžā Erne Miksons ir pieredzējis dažādas lietas, kuras, neskatoties uz neatlaidīgu piepūli, nav atrisinātas. Šī lieta ir pārāk vērienīga, lai tiktu norakta neatrisināto lietu mapē. Tās izmeklēšana turpināsies vēl ilgi pēc tam, kad viņš būs zaudējis cīņā ar slimību. Pēkšņi neārstējamā slimība šķiet teju atbrīvojošs spriedums, kā biļete uz kādu labāku vietu, kur nav ļaunuma.

Atveras durvis, un telpā ienāk Mikaels.

“Nu?” Erne vaicā. Pie galda sēdošie Ņina un Rasmuss joprojām izskatās bāli.

“Sazinājos ar ēdienu piegādātāju. Un liku slēgt restorānu. Maiņas pārvaldnieks apzvērēja, ka ēdiens tika nogādāts kurjeram tieši no ēstuves, un izslēdz iespēju, ka zobi būtu iekļuvuši porcijās virtuvē.”

“Kurā posmā...”

“Jebkurā posmā. Drīz tikšu pie kurjera nopratināšanas,” Mikaels saka, nosēzdamies pie galda.

“Kur zobi atrodas tagad?”

“Nobildēti un nogādāti Sarvilinnai. Nezinu, vai pēc tiem varēs noskaidrot kaut ko sakarīgu.”

Griestu dienasgaismas lampas dažas reizes noraustās.

“Tajā visā, Erne, ir kaut kas velnišķīgi slims,” Mikaels saka, paberzēdams pirkstu kauliņus. “Cik ilgi to visu var ciest?”

“Kāpēc tu to vaicā man? Es nebiju tas, kurš iebirdināja miruša cilvēka zobus tavā burgerā,” Erne nošņācās, saraukdams uzacis.

“Tā bija pita,” Rasmuss nomurmina.

“Manis pēc tā varēja būt kaut vai sazin kāds,” Erne noducina, tad pāris reižu noklepojas dūrē un turpina vēl vairāk aizsmakušā balsī. “Tu droši vien vēlies aizturēt Karlstedu un Lehtinenu. Es neticu, ka tas kaut ko mainīs.”

“Bet tev, Erne, ir jāatzīst,” Ņina domīgi ierunājas bez jebkādas draudīguma pieskaņas, “ka pulkstenis tikšķ. To abu vīru novērošana iepriekš dienas gaitā bija laba doma, bet visa notikušā gaismā es neticu, ka mēs tādā veidā no viņiem izdabūsim kaut ko vairāk.”

“Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņi zina - mēs noklausāmies. Tas visbeidzot noskaidrojās, kad...”

“Kad atskaņojām ierakstus,” Erne pārtrauc viņu un nokremšļojas dūrē. Viņš ar mēli sagaršo asinis elpceļu gļotās.

“Cik daudziem vēl jāiet bojā?”

Erne paveras uz trijotni, kas sasēdusi ap galdu, un sajūtas bezgalīgi iztukšots. Iespējams, pēc sarunas ar ārstu viss sācis šķist maznozīmīgs. Viņš aizver acis un pēkšņi aptver, ka visļaunākais ir nevis mirstīguma, bet gan precīza laika apzināšanās, kad tas notiks. Ka domu par mirstīgumu var izmest no galvas līdz brīdim, kad kādu dienu uzrodas mokoši skaidrs laika grafiks. Galējā robeža. Viņš pat būtu gribējis aiziet no dzīves kā vesels cilvēks. Ar infarktu slaloma trasē vai miegā. Autoavārijā, klausoties aizraujošu mūziku.

“Parunāsim par to pēc brīža, kad būs klāt Džesika un Jū-sufs,” Erne saka, un pārējie piekrītoši nokremšļojas. Skaidrs, ka vilku bars ir pamanījis viņa vājumu. Vēl pirms kāda laika nevarētu būt ne runas par asiem viedokļiem un tiešu rīkojumu ignorēšanu.

Atveras durvis, un pa tām ienāk Džesika un aiz viņas Jū-sufs. Erne velta galvenajai izmeklētājai zīmīgu skatienu, bet nolemj pataupīt prātā pārcilātos nosodījuma vārdus kādam citam brīdim.

“Rasmus,” visbeidzot Erne saka, norīdams pretīgo garšu mutē. Rasmuss pabīda brilles augstāk uz deguna un sāk nedroši pluinīt pelēkā krekla apkakli.

“Sēdieties. Rases kārta runāt,” Erne apmierinās ar dažiem vārdiem.

Rasmuss dienas gaitā kaut kādā veidā ir saņēmies pamatīgu pašapziņas devu, bet raksturīgais norāta suņa skatiens, kādu viņš pamet visapkārt, nekur nav zudis.

“Lieta tāda, ka arī šuvējas slepkavībai ir atrodams ekvivalents kādā no romāniem, bet tā nebūt nav pieskaitāma rituālām nonāvēšanām,” Rasmuss saka, tad izvelk no biezas papīru kaudzes apakšas kabatas formāta grāmatu, kurā vīd dučiem dažādu krāsu līmlapiņu. Tad viņš skaļi norij siekalas un sāk lasīt balsī.

Bet tā dīvainā ēna nozuda turpat, no kurienes bija uzradusies. Tik izmanīgi un veikli, ka Estere vairs nejutās pārliecināta, vai vispār to ir redzējusi. Estere zināja, ka ir viena, jo, pēdējam klientam aizejot, bija aizslēgusi durvis. Nekad agrāk viņa nebija baidījusies palikt viena savā veikaliņā, nekad nebija ļāvusi iztēlei mesties auļos un kontrolēt viņas domas. Kaut kas bija mainījies. Varbūt tam bija saistība ar iepriekš dienas gaitā redzēto. Tikai tagad viņa aptvēra, ka tā nebūt nebija sagadīšanās. Vienlaikus viņu pāršalca auksts vilnis. Un pirms Estere spēja noformulēt savu atskārsmi, aiz stikla viņa ieraudzīja kaut ko neiederīgu. Uz brīdi silueta kontūras saplūda ar viņas pašas atspulgu loga rūtī, bet tad siluets sakustējās un atkal pārtapa par patstāvīgu vienību.

“Nākamajā nodaļā policija atrod Esteri mirušu savā veikaliņā. Viņa tiek nogalināta ar sitienu pa galvu,” Rasmuss saka, aizvērdams grāmatu.

“Kāpēc mēs iepriekš par to nebijām runājuši? Ka ateljē...” Jūsufs iesāk, bet Rasmuss iesmejas tik skaļi, ka teikums paliek pusceļā.

“Estere nav šuvēja. Un tajā lietā nav nekādu citu sakarību. Tikai nogalināšanas veids. Sitiens pa galvu. Turklāt tas ir visizplatītākais nonāvēšanas veids pasaulē.”

“Bet grāmatā rakstīts, ka viņa kaut ko pamanīja! Kaut ko tādu, kā nozīmi viņa saprata tikai brīdi pirms slepkavības,”

Džesika saka. Viņas balss liek Ernem iztrūkties no ieslīgšanas domās.

“Tā gan. Tas ir motīvs Koponena grāmatā, bet tam nav saistības ar šiem notikumiem. Grāmatā Estere ierauga par inkvizīciju atbildīgo garīdznieku skūpstām burvestībās apsūdzēto.”

“Vai priesteris ir tas, kurš nogalina Esteri?”

“Jā. Attiecības ar aizdomās turēto raganu nedrīkst atklāties, tāpēc priesteris ielavās sievietes maiznīcā un nogalina viņu.”

“Tātad Irmu Helli varētu būt nogalinājusi mācītāja, kurai ir slepenas attiecības ar kantoru?” Mikaels izmet un atbildes vietā saņem vien dažus smaidus.

“Šķiet ticami, ka šī slepkavība ir notikusi vienīgi tā iemesla dēļ, ka grāmatā tiek nogalināta maizniece Estere,” Rasmuss saka, ar mēli taustīdams mutes dobumu, it kā meklētu kaut ko.

“Viena līķa trūkst,” pēkšņi Erne ierunājas.

“Tiesa,” Rasmuss turpina. “Neviens vēl nav nodurts ar nazi.”

Erne laiski pamāj, uzliek elkoņus uz galda un atbalsta galvu rokās.

“Tādējādi varam pieņemt, ka šobrīd kaut kur Somijā - visticamāk, galvaspilsētas apkaimē - guļ vīrietis ar dunci krūtis. Mēs tikai vēl neesam viņu atraduši.”

“Kurš teicis, ka noziegums jau ir noticis?” Rasmuss atbild, nodur skatienu un pieraksta kaut ko savā blociņā.

“Erne, vai dzirdēji, ko Rase teica?” Mikaels saka, izvilkdams no kabatas jaunu košļājamās gumijas paciņu. “Savākdami tos abus sūdabrāļus uz pārvaldi, mēs varbūt varam izglābt kādam nabaga cilvēciņam dzīvību.”

“Vai domā, ka izdauzīsi no viņiem ziņas par nākamo upuri?” Erne mierīgi saka.

“Ja tas nozīmē, ka nevainīgs cilvēks tiks paglābts no nāves, tad - jā.”

“Nu re! Iedomāsimies, ka tā,” Erne saka, norādīdams uz Mikaelu. “Nevainīgs cilvēks. Vai mēs esam droši, ka upuri patiešām ir nevainīgi?”

“Piemēram, tādi, kas nav vainojami burvestībās?” Ņina saka, saraukusi uzacis.

“Marija Koponena bija likusi uzšūt kleitu ne tikai sev, bet arī mirstamās drēbes vairākiem citiem upuriem. Manām ausīm neizklausās pārlieku nevainīgi.”

“Tas nenoliedzami ir velnišķīgi dīvaini,” Jūsufs saka, ar pirkstu novilkdams pa dzīvības līniju plaukstā. “Es tomēr iesāktu ar pieņēmumu, ka Marija Koponena ir rīkojusies kāda cita uzdevumā un viņai nebija ne jausmas, kādam nolūkam viņa tās pasūtīja Irmai Hellei.”

“Tas, protams, notika viņas vīra uzdevumā,” Mikaels iespraucas.

“Var jau būt,” Erne saka, pieceldamies kājās. “Man šķiet, jums vēlreiz derētu nopratināt Lauru Helminenu. Izprašņāt tā un šitā, saprast, mierināt, piedraudēt... likt viņai atvērties. Jo, ja Helminena kaut ko slēpj, ja viņai ir kaut kāda saistība ar pārējiem upuriem, tad tas ir jādabū zināt.”

“Tev, Erne, ir taisnība,” Džesika saka, salikdama pirkstgalus zem zoda. “Ja tas, kas vieno raganu mednieku upurus, ir kaut kas šaubīgs vai pat nelikumīgs... Tad Laurai Helmine-nai varētu būt iemesls melot.”

Tieši ta.

“Mēs ar Jūsufu dosimies pie viņas.”

“Džesika, esi piesardzīga. Nekas nav mainījies kopš vakardienas vakara. Pieskatiet, lai tai sievietei atkal neuznāktu lēkme,” Erne saka.

“Bet kā būs ar Karlstedu un Lehtinenu?” Mikaels vaicā.

Erne paskatās no uzacu apakšas: puisis, gremodams košļājamo gumiju, izskatās pēc lielas un nekaitīgas govs. Varbūt Mikaelam ir taisnība. Šoreiz ir jāriskē. Cīņu par subordinā-ciju var mest pie malas.

“Labs ir. Tikai pieskati, lai abi tiktu saņemti no mājām precīzi vienā laikā.”

Saruna pa telefona numuru: +3584002512585 Zvanīšanas laiks: 23.31.22 (Signāls.)

Torstens Karlsteds (TK): Sveiciens.

(Klusums vairākas sekundes.)

Kaijs Lehtinens (KL): Vai arī tev šķiet, ka kaut kas notiks? TK: Jocīgi, ka tu tā vaicā. Šķiet gan. Pat ļoti.

KL: Tad droši vien pienācis laiks sagatavoties.

TK: Vēl nekas nav manāms...

KL: Gaidi vien, frater.

(Ilgs klusuma brīdis.)

TK: Var gadīties, ka nerunāsimies kādu laiku.

KL: Visticamāk, tā.

TK: Lai tev labi klājas, frater.

KL: Tev tāpat.

No Volkswagen amortizatoriem atskan spēcīgs troksnis, kad Jūsufs iebrauc tieši bedrē, kuru sals ir izplēsis asfaltā. Džesi-kas skatiens ir piekalts atpakaļskata spogulim un mikroautobusam, kas viņiem seko.

“Velns parāvis... amortizatori aizlidos,” Jūsufs lādējas. “Nekreņķējies. Mūsu auklītes iebrauca tajā pašā bedrē.” Jūsufs iegriež mašīnu Tēles slimnīcas pagalmā un pēc brīža novieto to pie pašām ieejas durvīm. Pagalmā smēķējošā medmāsa nosodoši paskatās uz viņiem.

“No policijas,” Jūsufs klusi noteic, kamēr melnā bērta piestāj tieši aiz viņa mašīnas.

“Izsaukums?” sieviete vaicā, drūmi izpūzdama dūmu caur nāsīm. “Ja ne, tad noparkojieties turpat, kur visi citi.”

Jūsufs paskatās uz sievieti, iesmejas un papurina galvu. “No kurienes gan nāk tās vispārējās negācijas...”

“No tā, ka pasaule ir draņķīga vieta,” Džesika saka. Iziedami cauri divām stiklotām bīdāmajām durvīm, abi nonāk vestibilā. Vīri uniformās seko desmit metru attālumā. Ierastā solī Džesika un Jūsufs iziet cauri plašajam vestibilam

ar augstiem griestiem, viņi seko uz grīdas uzlīmētajām dažādu krāsu līnijām, kas palīdz apmeklētājiem orientēties.

“Paklau, Jūsuf,” Džesika saka, piespiezdama lifta pogu. “Laura Helminena šķiet dziļi satriekta jauna sieviete. Tik ļoti satriekta, ka iepriekš viņu teju nebija iespējams nopratināt.”

“Nu?”

Džesika nodur skatienu uz saviem purngaliem un pagaida, kamēr durvis atveras. Kabīne ir tukša, un viņi ieiet iekšā.

Šķiet dīvaini, ka viņu apsardzībai norīkotie patruļas policisti palika vestibilā, lai gan Erne bija liedzis konstebliem viņiem sekot tikai uz Lauras Helminenas palātu.

“Var pieņemt, ka Irmu Helli nogalināja sieviete,” kad durvis ir aizvērušās, Džesika turpina sarunu. “Kas izskatījās tāpat kā pārējie upuri, Lauru Helminenu ieskaitot.”

“Laura Helminena visu laiku atradās te, slimnīcā.”

“Tik tiešām, bet tas nebūt nenozīmē, ka noziedznieks nebūtu varējis būt sieviete.”

ļūsufs pasmīn un tad lēni pamāj ar galvu.

“Tieši tā. Mēs pieņēmām, ka sievietes ir vienīgi upuri,” viņš saka. Džesika pamāj viņam un tad nopēta labās rokas rādītājpirksta ieplīsušo atnadzi. Vienlaikus Jūsufa teiktais liek viņai aizdomāties.

“Pagaidi. Ko tu tikko teici?” Džesika paskatās uz Jūsufu. “Tā tu biji domājusi, vai ne? Mēs esam pieņēmuši, ka noziedznieki ir vīrieši? Ka runa ir par kaut kādu sadistisku vīriešu...”

“Tieši tā. Bet tas, kā tu tikko izteicies - acīmredzot negribot īstenībā ir ģeniāli,” Džesika saka, liftam bez apstāšanās braucot uz sesto stāvu.

“Ko tad es īsti pateicu?”

“Ka sievietes ir vienīgi upuri.”

“Vienīgi upuri. Es nesaprotu...”

“Mēs pieņēmām, ka slepkavas ir vīrieši, kuri vēlas sodīt sievietes par kaut kādu nodarījumu. Bet ja nu tās ir sievietes?”

Lifts nopīkst, un mehāniska sievietes balss nosauc stāva numuru. Šī balss atsauc atmiņā YouTube video un tajā atkārtotos vārdus latīniski.

“Kaut kāda iemesla dēļ mēs uzreiz pieņēmām, ka Rodžers Koponens ir manipulējis ar sievu. Tas, protams, ir dabisks skaidrojums, jo neviens taču, dieva dēļ, nevēlas izplānot pats savu slepkavību.”

Lifta durvis atveras. Gaitenī ir pārsteidzoši kluss.

“Pagaidi,” Jūsufs saka čukstus un viegli pieskaras Džesikas vējjakas malai. “Vai tu gribi teikt, ka Laura Helminena ir bijusi ne tikai upuris, bet arī slepkava?”

Džesika skatās uz Jūsufu, ne vārda neteikusi. Tad viņa papurina galvu un iesmejas bez skaņas.

“Īstenībā tieši to es gribēju teikt. Vai esmu galīgi jukusi?”

“Tik tiešām. Prātiņ, nāc mājās! Taču, neskatoties uz to, tev var izrādīties taisnība,” Jūsufs atbild, lifta durvīm aizveroties viņiem aiz muguras. Džesika nopūšas un pārlaiž skatienu gaitenim. Medmāsu dežūrposteņa lūka ir ciet, un no tās atspīd spilgta gaisma. Mazliet attālāk, gaiteņa galā iepretī Lauras Helminenas palātai, sēž sargs Teo.

“Okei, Džesika. Pieņemsim, ka Helminena zina vairāk nekā stāsta. Kā, tavuprāt, būtu jārīkojas, lai vienā vai otrā veidā viss netiktu salaists grīstē?”

“Ideja, ka kāds ļāvies tikt nolaupīts, sazāļots, iemidzināts un teju noslīcināts ledainā ūdenī, ir pievilkta aiz matiem. Tādā mērā aiz matiem pievilkta, ka mēs pat nebūtu gatavi izskatīt šādu iespēju. Tāpēc varētu vienā mierā veikt kādu testu,” Džesika saka, zīmīgi paskatīdamās uz Jūsufu.

Ņina aptur mašīnu pie kāda liela Espo privātnama durvīm, kas pirmajā acu uzmetienā pārstāv tādu pašu laikposmu un stilu kā Koponenu villa Kulosāri. Ņina nav bijusi pie Kopo-neniem: viņa tāpat kā Mikaels visas izmeklēšanas laikā nav devusies uz neskaitāmajām nozieguma vietām, bet ir izpētījusi ja ne tūkstošiem, tad simtiem fotogrāfiju, kuras pārējie viņai atnesuši uz pārvaldi vai atsūtījuši pa e-pastu. Tādējādi pazīstami ir kļuvuši ne tikai Koponenu un fon Bunsdorfa savrupnami, bet arī cokolstāva ateljē Korkeavuori ielā, arī labs nogrieznis piekrastes, mežu un tīrumu ainavas. Tās ir vietas, kurām sākotnēji nav nekādas savstarpējas saistības, bet kuras ciešā saitē sien, kas zina, šaušalīgāko asinsdarbu sērija Somijas kriminālnoziegumu vēsturē.

“Kā tu domā, kādā veidā Mistera X zobi nokļuva mūsu vakariņu porcijās?”

“Nezinu. Bet to gan zinu, ka tas sūdabrālis,” Mikaels saka, pamādams uz nama pusi, “pagājušajā naktī ir izrāvis tos upurim no mutes.”

Ņina pagriež ventilācijas slēdzi uz vējstikla pusi, kas atkal nosarmojis.

“Nāksi līdzi?” Mikaels vaicā, pārliecinādamies par kevlara vestes stiprinājumu drošību. Nebija domas par spēka lietošanu aresta brīdī, bet viņi zina, ka attiecībā uz raganu mednieku bandu lieku risku nav vērts uzņemties.

“Ej vien kopā ar puišiem,” Ņina saka, neatraudama skatienu no nama. Zilās bākugunis izgaismo balto apmetumu, likdamas domāt par mūsdienu mākslas gaismas objektu. Teju visos logos spilgti deg gaisma.

“Tas ir viņš?” Ņina vaicā, norādīdama uz logu, kas otrajā stāvā ir izpleties no grīdas līdz griestiem. Tajā parādījies vīrietis ir ģērbies baltās treniņbiksēs un melnā džemperī.

“Sasodīts,” Mikaels saka, iesviezdams mutē košļājamās gumijas spilventiņu. “Tas ir tas Torstens.”

Torstens Karlsteds paceļ roku sveicienam.

“Velns un elle, kas tas?”

“Tur viņam ir īstā vieta,” Mikaels pasmīn, uzmezdams skatienu pulkstenim. Pusnakts. Mikaela telefons iezvanās, viņš atbild uz to ar vienu vārdu un pārtrauc sarunu: Kaija Lehti-nena mājas priekšā Vantā izvietojusies grupa gatava rīkoties.

“Drīz vien pati varēsi viņam pavaicāt,” Mikaels saka, atvērdams durvis. Ņina sajūt aukstu brāzmu pāršalcam sejai, tad durvis aizveras un Mikaels pievienojas četriem kombinezonos tērptiem vīriem. Ņina vēro, kā viņi šķērso mazo priekš-dārzu. Nonākot līdz durvīm, viens no viņiem dodas apkārt mājai uz pagalma pusi. Ņina ievēro, ka nemierīgi tricina kājas. Grūti iedomāties, ka Karlsteds mēģinātu bēgt. Bet iespējams ir gandrīz jebkas. Vai runa ir par slazdu? Vai viņš uzlaidīs gaisā sevi kopā ar visu māju, lai tikai pavairotu haosu?

Torstens Karlsteds nozūd no loga, un pēc brīža ārdurvis atveras. Viņš stāv otrpus slieksnim un izturas acīmredzami mierīgi. Ņina redz, ka viņš uz brīdi nozūd un atgriežas ar sarkanu dūnu vējjaku mugurā. Ņina ar skatienu pavada visu kompāniju, kas mierīgā solī dodas uz melnās bērtas pusi. Kad Karlsteds visbeidzot tiek nogādāts līdz aizmugurējām durvīm, Ņina aizver acis un atvieglojumā gari nopūšas.

Drīz vien durvis atveras un Mikaels nosēžas viņai līdzās. Ņina never acis vaļā, bet būtu gatava pat naktī atpazīt košļājamās gumijas malšanu.

“Va vellos,” Mikaels saka, atvilkdams vējjakas rāvējslēdzēju. Ņina uzmet viņam jautājošu skatienu. “Pēc ģīmja redzams, ka viņš ir vainīgs.”

“Vai tas ir rakstīts Torstenam uz pieres?”

“Jā, rakstīts. Lieliem burtiem. Neviens, velns parāvis, godīgs cilvēks nevar saukties vārdā Torstens.” Ņina pasmaida, satverdama roku, kuru Mikaels viņai pasniedz.

“Sabijies?”

“Tikai neiedomājies, ka tagad uzskatīšu tevi par spriedzes kino varoni. Tikpat labi jūs tajā pagalmā būtu varējuši spēlēties ar bārbijām. Vienlīdz bīstama nodarbe.”

“Velns parāvis. Vai tad tu nemaz neskatījies? Situācija bija dzīvībai bīstama. Torstens gribēja mani nogalināt ar ķiplokiem.”

“Vai Vantā notikusī saņemšana ciet bija tikpat dramatiska?” Ņina smejas, iedarbinādama mašīnu.

“Tā runā. Lehtinenu pavadīja uz mašīnu itin miermīlīgi.”

“Un, klau, muļķīt. Ķiploki līdz nevis raganu, bet vampīru aizbaidīšanai,” Ņina saka, un divas melnās bērtas pirms viņiem aizbrauc projām.

uSori. Man palika nelasīti visi tie “Hariji Poteri”.”

Mosties, Džesika.

Šorīt mamma ir skaistāka nekā jebkad agrāk.

Kas ir, mamma?

Dosimies izbraucienā.

Mamma paglauda Džesikai matus. Rīta saule ieplūst pa atvērtajām žalūzijām. Džesika paceļ galvu no spilvena. Mazais brālis jau ir augšā un miegains berzē acis, turpat pie savas gultiņas. Tētis stāv durvju ailā un izskatās norūpējies. Varbūt pat dusmīgs. Pēdējā laikā Džesika ir bieži manījusi šo izteiksmi tēta sejā.

Šodien ir sestdiena.

Mamma atkal runā. Džesika nav pārliecināta, ko mamma ar to bija domājusi. Sestdienas rītos izbraucieni parasti nemēdz notikt. Labākajā gadījumā spēlēšanās ar tēti baseinā. Pēdējā laikā mamma biežāk ir bijusi darbā nekā mājās.

Žigli, žigli - ģērbies nu.

Mamma joprojām glauda viņai matus. Pieskāriens auss ļipiņai liek siltām trīsām pārskriet līdz pakausim. Mamma smaida, bet izteiksmē vīd kaut kas dīvains. Mamma ir aktrise, Džesika bieži ir redzējusi viņu televīzijā un sapratusi,

ka mammas darbs ir tēlot kādu citu. Reizēm teātrī, citkārt televīzijā un kinofilmās. Mamma tēlo tik labi, ka, redzot viņu TV ekrānā, Džesika dažkārt pat viņu neatpazīst. Džesika ir vaicājusi, kā mamma spēj notēlot skumjas. Mamma bija teikusi, ka jāpadomā par kaut ko sērīgu.

Mamma pieceļas no gultas malas un dodas projām. Viņa paiet garām durvju ailā stāvošajam tētim, bet abi pat nepaskatās viens uz otru. It kā viens otru vispār neredzētu. Tagad Džesika ierauga ceļasomu pie durvīm. Tētis pienāk tuvāk, rokas sakrustojis pār krūtīm, un apsēžas.

Dzēsa un Tofe. Gan viss nokārtosies.

Tēta smaids ir skumīgs, bet daudz īstāks par mammas smaidu. Šķiet, tētis no viņiem abiem tomēr ir labāks aktieris.

Nāc nu šurp.

Brālis neveikli uzvelk melnu Ghostbusters sporta kreklu un stūrainā gaitā pienāk pie Džesikas gultas.

Tētis paskatās uz viņiem abiem, pa kārtai uz katru, un pievelk sev tuvāk. Caur nāsīm ieelpo viņu smaržu.

Kāpēc tu raudi?

Brīdi tētis tikai šņukst, bet tad noslauka degunu melnā vilnas džempera piedurknē.

Tētis dosies projām uz kādu laiku.

Kāpēc?

Mēs ar mammu esam tā vienojušies.

Džesikas krūtis sažņaudzas, un viņa cieši pieķeras tētim pie rokas. Džesika apzinās, ka nebūt nav labi. Milzīgais nams jau ilgi ir bijis pārāk kluss. Iepriekšējo nakti abi ar Tofi bija pavadījuši nomodā un cauri sienām ieklausījušies kliedzienos un durvju ciršanā, un Džesika bija nodomājusi, ka beidzot klusums ir rimies, beidzot kaut kas sāk notikt. Bet tagad, tētim sakot, ka viņš dosies projām, Džesika aizver acis un vēlas, kaut nams atkal būtu kluss. Lai tikai viss būtu pa vecam.

Nāciet nu. Lidostā kaut ko iekodīsim.

Sešgadnieka atmiņa ir selektīva. No tā brīža pozīcijām Džesika nespēja izvērtēt, kas notika turpmāko minūšu laikā. Vai automašīnā runātais un vārdi, kas atbalsojās līdz aizmugurējam sēdeklim, bija īstenība vai iztēle? Vai varbūt kaut kas tāds, ar ko viņa ir centusies aizpildīt tukšumus atmiņā.

Taču kaut ko viņa atceras ļoti skaidri. Brāļa pirkstus, kas satvēruši viņas pašas pirkstus. Mammas tumšās acis atpa-kaļskata spogulī.

Ieskaties spogulī. Džesika pārliecas pār izlietni un skatās uz savu atspulgu zeltītā rāmja centrā. Tumšās acis aiz mitrajām matu šķipsnām, kas ir pielipušas pie pieres, ir ieraugāmas tikai ar grūtībām. Silts ūdens straumītēm plūst no pakauša uz muguru un visbeidzot apstājas pie dvieļa, ar kuru apņemts augums pār krūtim.

Džesika pieiet pie vaļējā loga. Murano kanālmalās valda klusums: oktobri tūristu ir ievērojami mazāk nekā vasarā, pat neskatoties uz to, ka no laikapstākļu viedokļa šo pilsētu vēlams apmeklēt tieši rudeni. Helsinkos koku lapas jau krāsojas krāšņos toņos un gājputnu kāši vago debesis. Šorīt paiet četri mēneši, kopš Džesika pirmo reizi uzkāpa uz Venēcijas bruģa. Tagad vasarīgā Sanmikelas sala un plāni par Eiropas apceļošanu šķiet tikpat tāli kā Losandželosa, bet laiks savā ziņā ir paskrējis neparasti ātri.

Dūmakains un nereāls liekas laikposms, kas šķir šo bridi no tā lietainā, agrā rīta, kad Džesika sakrāmēja ceļasomu Kolombano dzīvoklī, - rokas un kakls milzīgos zilumos un asiņojošā kājstarpe, vīrietis apstādināja viņu pie ārdurvīm, un rīklē ietiecās viņa grubuļainā mēle. Viņa no visas sirds

cerēja, ka ar to pēdējo skūpstu viņam būs gana. Ka kādreiz tas viss būs galā, un ka viņa beidzot būs brīva doties projām.

Laimīgu mājupceļu, Zesika. Atceries, ko es tev teicu. Šis stāsts nevienu neaizkustinās, tāpēc labāk nedalies tajā ar citiem.

Apskāviens. Vaigs piespiests tetovētajām krūtīm. Āda dveš smārdu. Vīrieša kustības ir maigi gurdenas, it kā abiem aiz muguras būtu mīlas pilna bezmiega nakts. Ne miņas no nedrošības vai nožēlas. Nekāda izvarošana nav notikusi. Viņi ir šķīrušies pēc īsām attiecībām. Patiesā saskaņā, bez drāmas. Tāda reizēm mēdz būt dzīve.

Žēl, ka tā sanāca.

Smaids ar baltu zobu rindu. Vaigos bedrītes.

Pēdējais, ko Džesika pirms durvju aizvēršanās redz, ir priekšnamā uz galda statīvā gulošā vijole ar lociņu. Tad šaura kāpņu telpa, kuras tapetes pirmo reizi šķiet neglītas kā sarūsējis akas vāks.

Tikai brīdi vēlāk Džesika ar ceļasomu ir piestājusi sān-ieliņā līdzās šauram kanālam. Viņa ir pārāk nogurusi, lai turpinātu ceļu, pārāk satriekta, lai spētu paraudāt. Džesika apsēžas uz kanālmalas akmeņu apmales, vēzē kājas virs ūdens un vēro pietauvotās laivas. Džesiku pārņem neizmērojama kauna sajūta. Tad atsvešinātība, pilnīga vientulība un bez-mērķības sajūta. Pēc visa pēdējās nedēļās pārciestā sēdēšana vilcienā un lidošana uz Helsinkiem šķiet neiespējama misija. Viņa nespēj domāt par nākotni, par to, ko iesāks, kad būs izaugusi liela. Viņa pat nevēlas redzēt Tīnas tanti, kura bezcerīgi cenšas aizaudzēt to bezdibeni, ko savulaik pati izveidoja. Džesika tikai vēlas būt. Šeit un tagad.

“Šeit un tagad” itin kā zagšus ir pārtapuši par trim mēnešiem. Rudenīgā jūra smaržo citādi. Patiesi svaigi. Džesika ir atgriezusies viesnīcā, kur bija iekārtojusies uzreiz pēc ierašanās Venēcijā. Viņa ir lielisks klients: ietur maltīti viesnīcā divas trīs reizes dienā, dāsni dāļā dzeramnaudu un samaksā avansā nedēļas rēķinu. Parastais numuriņš jau jūlija beigās tika nomainīts uz junior luksusnumuru. Džesika ir izgājusi no ēkas tikai dažas reizes, tad viņa tumsas aizsegā ir nostaigājusi pārsimt metru pirms atgriešanās viesnīcā. Viņa nevēlas tikt redzēta; viņa vēlas, lai tumsa piesedz viņas neglītumu, viņas pretīgo ādu un taukainos matus.

Dažreiz viņu bija pārņēmusi māņticīga sajūta, ka tiek izsekota. Aiz muguras skanoši soļi, kas rimstas, tiklīdz viņa apstājas. Atskatoties pār plecu, nozib steidzīga ēna.

Viesnīcā viņa sajūtas drošībā. Tur neviens neuzdod muļķīgus jautājumus, lai gan viņa acīmredzot tiek uzskatīta par dīvainīti, kas dzīvo uz kāda emīra rēķina un vienkārši nolēmusi neatgriezties mājās.

Džesika vada dienas, gulēdama platā gultā un skatīdamās televīziju. Dažu dienu neiralģija pārņem tik ļoti, ka viņa vispār nespēj pakustēties. Tādos brīžos viņa sažņaudz palagu pirkstos un aizspiež acis ciet, mēģinādama atgriezt apziņā to atbrīvojošo sajūtu, kas pārņēma viņu toreiz ūdens tramvajā, kad viņa satika Kolombano pirmo reizi. Taču Džesika nekad nekliedz. Šādu gandarījumu pasaule no viņas nesagaidīs. Sāpes bieži pavada ciešanu pilnas domas - uzplaiksni mammas, tēta, brāļa, Kolombano tēls. Sāpju lēkmes šķiet kā sāls, kas tiek iekaisīts sūrstošā brūcē, kuru zemapziņa ir uzplēsusi.

Tās vienmēr iet roku rokā - fiziskās un garīgās ciešanas. Bet ne vienmēr vienā un tajā pašā secībā.

Džesika ir pieņēmusies svarā, bet, liekas, tam nav nekādas nozīmes. Izejot no viesnīcas numuriņa, viņa ir ģērbusies šortos un jakā ar kapuci, uztriepusi uz lūpām mitrinošu krēmu un matus cieši saņēmusi zirgastē. Džesika šķiet sava kādreizējā “es” ēna: viņa vienmēr iepriekš gāja ārā izskatīga un sakopta. Viņa ir lēni mirstošs rēgs svešā zemē, pilsētā, kas pārtapusi no grezni skaistas biedējoši neglītā. Viņa ir viena un tieši tāpēc gatava padoties. Par kādu gan idioti mamma un tētis viņu noturētu, ja redzētu tagad! Vai Tofe būtu žņaudzījis viņas roku? Vai viņš vispār būtu tai pieskāries?

Kaut kur spēlē ielu muzikants. Vivaldi “Četri gadalaiki”. Vinverno. Ziema tik tiešām nav aiz kalniem.

Džesika numuriņā skatās uz iepriekšējā vakarā pasūtītā ēdiena paplāti - aizkosts antrekots un saplakuši frī kartupeļi. Pirksti aptausta roboto steika nazi, tā koka spalu. No mitrajiem matiem pil ūdens uz paklāja, kas klāj visu grīdu. No āra dzirdamā mūzika ir skaista, tās melodijas ir pārlaicīgi ģeniālas.

Tvēriens atslābst, un nazis nokrīt uz grīdas pie kājām. Brīdi Džesika skatās uz to, it kā tas būtu viņu pievīlis. Fonā skan stīgu instrumenti - aizvien spalgāk un spalgāk. Ātrāk un ātrāk.

Džesika aizver logu un paskatās uz trīcošajām rokām. Varbūt pienācis pēdējais laiks rīkoties. Doties uz koncertu. Skatīt uzstāšanos citām acīm.

Pie griestiem dienasgaismas lampa dūc tik skaļi, ka tā piesaista katra nopratināmā uzmanību. Ņina bieži ir iedomājusies, ka apgaismes ķermeņi tīšām atstāti nelaboti, lai skaņa saskaņā ar psihologu metodēm grautu cilvēka psihi. Taču Torstens Karlsteds tai uzmanību nepievērš. Šķiet, ka viņš šajā telpā jau būtu atradies iepriekš: tā vietā, lai izrādītu interesi par skarbo apkārtni, viņš mierīgi skatās Ņinai tieši acīs. Vīrietim ir ap piecdesmit, atbilstīgi gadalaikam iededzis un savam vecumam labā fiziskā formā. Biezie mati ir zeltaini brūni.

Ņina nospiež magnetofona pogu.

“Kur jūs bijāt vakar vakarā?” Ņina vaicā. Nopratināšana ir ilgusi tikai dažas minūtes, bet kaut kāda iemesla dēļ Ņinai šķiet, ka viņa šajā telpā ir pavadījusi veselu mūžību.

“Savonlinnā,” Karlsteds atbild, noklepodamies dūrē.

“Kāpēc?”

“Lai, protams, noklausītos Rodžera Koponena uzstāšanos. Jūs taču to zināt.”

“Ar ko bijāt kopā?”

“Ar Kaitsu. Ar Lehtinenu Kaiju. Arī to jūs zināt.”

“Šķiet, labi pārzināt mūsu rīcībā esošās ziņas.”

“Es ne. Bet jūs gan. Pretējā gadījumā es nemaz šeit neatrastos.”

“Kā jums šķiet, kāpēc atrodaties šeit?”

“Ak tad tā iegrozās šī saruna? Kas tā, pie velna, ir par spēlīti?”

Ņina uzmet skatienu magnetofonam uz galda. Tad vīrieša melnajam džemperim ar jāšanas sporta logo uz krūtīm.

“Vai abi devāties uz Savonlinnu jūsu Porsche CayenneV’

“Jā, tā mēs darījām. Vai tas ir noziegums? Pārāk provocējošs auto?”

Ņina velta viņam nogurušu smaidu.

“Vai zināt ko? Jums, Torsten, ir taisnība. Mēs to visu jau zinām. Ja drīkst, uzdošu jautājumus, uz kuriem mums atbilžu nav.”

“Lūgtum.”

“Jūs neizkāpāt no mašīnas Savonlinnā. Kāpēc?”

“Negribējās.”

“Citiem vārdiem, jūsu draugs Kaijs Lehtinens viens pats devās klausīties Rodžera Koponena uzstāšanos. Un jūs nosēdējāt automašīnā ilgāk par stundu. Tikai tāpēc, ka negribējās kāpt ārā?”

Tieši ta.

“Vai automašīnā atradās vēl kāds cits?”

Torstens Karlsteds noslēpumaini pasmaida.

“Nē.”

“Kāpēc jūs abi atstājāt mobilos telefonus mājās?”

“Pārmaiņas pēc reizēm patīkami izlaist kādu loku brīvsolī.”

“Šaubu nav,” Ņina saka, rokas sakrustojusi pār krūtīm. Viņa ir pratinājusi simtiem likumpārkāpēju, daži no viņiem bija līžņas un glumiķi, citi - stulbi un paredzami. Torstens Karlsteds nav pieskaitāms ne vieniem, ne otriem. Ņinai sāk šķist, ka Ernem taisnība - abi vīri tikuši saņemti ciet pārāk agri.

Torstens Karlsteds uzmet skatienu metāla pulkstenim, tad atver tā siksniņas slēdzi un noliek to savā priekšā uz galda. Kustības ir mierīgas un pārdomātas.

“Ņina Ruska,” visbeidzot Karlsteds saka, bridi pavērojis identitātes karti, kas karājas Ņinai kaklā.

“Allaž sabiedrības rīcībā,” Ņina sausi noteic.

“Labi saprotu, ka Kaitsu un mans brauciens uz provinci šķiet dīvains. It īpaši tāpēc, ka Rodžers Koponens tika nogalināts Juvā.”

Ņina vērīgi ieskatās vīrietī. Torstens Karlsteds zina, ka tikko teiktais neatbilst patiesībai. Un, kas vissvarīgākais, viņam ir jāzina, ka ari policija ir par to informēta.

“Bet mums nav nekādas saistības ar viņa nāvi,” Karlsteds turpina. Absurdā kārtā vīrietis runā taisnību. Viņiem nav saistības ar Koponena nāves apstākļiem, jo Koponens ir dzīvs. Taču viņiem ir saistība ar Sannas Porkas un joprojām neidentificēta vīrieša nāvi.

“Bet kā ar policistes nāves apstākļiem?”

“Man, Ņina Ruska, nav nekādu iebildumu pret sieviešu kārtas policistiem.”

Ņina atstāj atbildi bez ievērības, ar mēli samitrina pirkstu galus un pāršķir piezīmju blociņa lapu.

““Ievads okultisma mācībā”,” viņa saka.

“Izcils darbs, tagad gan man jāpaslavē pašam sevi,” Karlsteds pasmaidīdams saka un pārmet kāju pār kāju.

“Jūs vienmēr esat interesējies par maģiju?”

“Maģiju? Ehē, okultisms ir daudz vairāk nekā maģija. Runa ir par ārkārtīgi aizraujošu slepeno zināšanu pasauli, kur burvestībām ir tikai neliela loma. Pieņemu, ka neesat to lasījusi.” “Neesmu gan. Bet man ir ticis zināms, ka savulaik šī grāmata ir raisījusi kritiskas atsauksmes. Neesat aprobežojies vienīgi ar okultisma paveidu aprakstu, bet gan esat sarakstījis diezgan uzbrūkošus tekstus, aizstāvot šo parādību daļēji apšaubāmo vēsturi. Rakstījāt, ka Trešais reihs nebūtu sabrucis tik strauji, ja nacisti uzdrošinātos paļauties uz ezoteriskām mācībām. Ka... Un tagad citēšu: “Par vienu no nacistiskās Vācijas ietekmīgākajiem cilvēkiem uzskatāmajam iekšlietu ministram Heinriham Himleram būtu droši jāturpina pētniecība okultisma jomā.””

“Jūs man jautājat, vai esmu nacists?”

“Iespējamais antisemītisms mūs neinteresē ne vismazākajā mērā, ja vien tam nav saistības ar kriminālnoziegumu. Iaču šādas detaļas apstiprina mūsu priekšstatu, ka vienmēr alkstat uzmanības. Tieši tāpat kā tagad, sēžot pie galda, rīkojaties provokatīvi. Lai atstātu iespaidu.”

“Oho! Vai Ņina Ruska būtu noklausījusies dažu labu psiholoģijas kursu kādā augstākās profesionālās izglītības iestādē?” Karlsteds vaicā, sakrustodams rokas uz galda. Ņina pasmīn, bet neieskatās viņam acīs. Vai tik tu pats ekonomikas augstskolā nebūsi gājis kaut kādos kursos, kā kļūt par sūdabrāli? “Vai jūs pazināt personīgi Rodžeru vai Mariju Kopone-

O»

nus?

“Esmu liels Rodžera grāmatu cienītājs.”

“Atbildiet uz jautājumu.”

“Nē, nepazinu.”

Atveras nopratināšanas telpas durvis, un pa tām ienāk Mi-kaels.

“Ņina, lūdzu, iznāc ārā.”

Ņina pasit zīmuļa galu pret galdu un pētoši ieskatās galda otrā pusē sēdošajā Karlstedā. Tad viņa pieceļas kājās. Lēni, lai neradītu nopratināmajam iespaidu, ka metas pildīt komandu uz svilpienu kā suns. Uz vīrieša svilpienu.

“Lūdzu, uzgaidiet, Torsten, tepat.”

“Visādā ziņā, Ņina Ruska,” vīrietis mierīgi noteic. Tas, ka šis ķēms sauc viņu pilnā vārdā un uzvārdā, liek Ņinai sajusties nepatīkami. Tāds noteikti arī ir šādas rīcības mērķis.

“Kas par lietu?” Ņina vaicā, tiklīdz aizvērušās nopratināšanas telpas durvis. Kaut kas Mikaela tēlā neiederas. Ņinai paiet kāds mirklis, kamēr viņa aptver, ka viņš nekošļā gumiju.

“Izdabūji kaut ko interesantu?” Mikaels vaicā, rokas sānos salicis.

“Pagaidām nekā. Iespējams, Ernem bija taisnība.”

“Velns parāvis.”

“Bet kā ar Lehtinenu?” Ņina vaicā, paskatīdamās pāri Mikaela plecam uz durvīm, aiz kurām sēž otrs nopratināmais. Mikaels noliedzoši papurina galvu un novēzē ar roku.

“Nu tas pats. Kā pa līmi. Dīvaini mājieni starp rindām. Ļauj noprast, bet neļauj saprast.”

“Vēl kaut kas, vai turpinām?”

“Ir gan,” Mikaels ātri saka, pamādams Ņinai, lai viņa paietu nostāk no durvīm. “Zvanīja Vangs no ekspertu nodaļas. Upuru iemidzināšanai tikušas izmantotas anestēzijas zāles...

Tiopentāls un pankrons... Nu, velns parāvis, tas otrs, tu jau zini. Un hloroforms, un pat katetri, un zāļu maisiņi... Kāda privāta ārstu prakse Helsinkos ir atsaukusies. Viņu noliktavas inventārā ir konstatēts liels iztrūkums.”

“Ak dievs, Mik,” Ņina saka, sajuzdama kutinošu aizrautību vēdera dzīlēs. “Vai ir noskaidrojies, kam pieejamas zāles un inventārs?”

“Tur strādā tikai pārdesmit darbinieku. Kompānijas izpilddirektors vēlējās ar mums satikties un visu noskaidrot pēc iespējas ātrāk. Pieņemu, ka viņš grib pēc iespējas samazināt reputācijas riskus, kas šajā gadījumā ir neizbēgami, ja informācija noplūdīs plašsaziņas līdzekļos.”

“Vēlas satikties? Tagad, naktī?”

“Jā. Viņš vēl ir uz vietas.”

“Tad mums jādodas ceļā.”

“Ceru, ka Džesika un Jūsufs paspēs no Ieies uz turieni agrāk, turklāt mums nopratināšana ir pusratā.”

“Kas tā ir par ārstu privātpraksi?”

“Zviedrisks nosaukums. Bāttre morgondag. Bulvāra ielā.” ““Labāka rītdiena”? Nekad neesmu dzirdējusi par tādu...” “Runa ir par vairāk nekā piecdesmit gadu senu iestādi. Izklausās pēc kaut kādas mindfulness ļurināšanas.”

“Zini, Mik, visprātīgāk būtu tikt skaidrībā tūdaļ pat. Vai tu varētu paturēt acīs tos abus trakos, tikmēr es aizraušu ar mašīnu līdz Bulvārim?”

“Protams. Varu pasaukt Rasi, ja man vajadzēs slikto policistu,” Mikaels saka pasmaidīdams.

“Labi. Man ir nojauta, ka vēl šonakt pat tiksim tiem pre-tekļiem uz pēdām.”

LXXXVIII

Teo atver palātas durvis, un Jūsufs dodas iekšā ar portatīvu datoru padusē. Laura Helminena ir nomodā, skan ieslēgtais televizors, un viņa klikšķina viedtelefonā.

“Sveika, Laura,” Jūsufs saka, tiklīdz durvis aizveras.

“Ak, nē, atkal jūs,” Helminena novaid garlaikotā balsī. “Es taču jau izstāstīju visu, ko atceros...”

“Es gribēju jums parādīt vēl dažas fotogrāfijas.”

“Es patiešām esmu nogurusi...”

“Tas, Laura, nebūs ilgi,” Jūsufs saka, empātiski pasmaidīdams. Viņš pievelk krēslu tuvāk pie gultas.

“Vai jūs, lūdzu, neapskatītu vēlreiz šīs fotogrāfijas?” Jūsufs saka, pavērsdams iPad ekrānu uz gultā gulošās jaunās sievietes pusi. “Vai esat pilnībā pārliecināta, ka nepazīstat nevienu no šīm sievietēm?”

“Mēs jau reiz izrunājām...”

“Nebūtu nekāds brīnums, ja kaut kas ienāktu prātā tikai tagad.”

Laura Helminena paskatās uz fotogrāfijām un noliedzoši papurina galvu.

“Mirklīti, ak vai...” Jūsufs aizmāršīgi saka. “Te ir iejukusi viena lieka fotogrāfija.”

Laura Helminena aizdomu pilnu skatienu paveras Jūsufā.

“Kāda fotogrāfija?”

“Mana kolēģe... Tā konsteble, kas šodien bija atnākusi šurp. Tā, kura izglāba jūs no ledainā ūdens,” Jūsufs saka, noliedzoši pakratīdams galvu.

Tagad Lauras Helminenas vaibsti ir akmens stingi.

“Jūs ļoti nobijāties, viņu ieraugot iepriekš, vai atceraties?”

“Kā jau teicu, es patiešām jūtos ļoti nogurusi.”

“Droši vien. Šī bija smaga diena visiem, it īpaši jums. Bet mēs policijā ļoti nopietni izturamies pret jebkādām aizdomām. Tas, ka reaģējāt tik spēcīgā veidā, ieraugot vecākās kon-stebles bildi, noveda pie tā, ka viņa ir atstādināta no izmeklēšanas,” Jūsufs noskaita, garlaikoti nožāvādamies.

“Kā, lūdzu?”

“Viņas vietā ir stājies kāds cits.”

“Bet...”

“Bet - kas...”

“Kā jau pamanījāt, es jūtos ļoti nogurusi. Tikko es pat viņu neatpazinu...”

“Neuztraucieties. Lēmums jau ir pieņemts,” Jūsufs saka, pieceldamies kājās, lai dotos projām.

“Pagaidiet,” Laura Helminena saka, nu jau izskatīdamās satriekta. “Tam ir jāturpinās...”

“Ko gribat ar to teikt?”

“Es atsaucu visu. Es neesmu redzējusi viņas gleznu.”

“Kā tā - neesat redzējusi?”

“Es pat neesmu bijusi nekādā pagrabā,” Laura Helminena saka, asarām birstot pār vaigiem. Jūsufs izņem telefonu no vējjakas kabatas. “Džesika, dzirdēji?”

Palātas durvis atveras, un Džesika ienāk iekšā.

“Šoreiz pamēģiniet iztikt bez ķērkšanas,” Džesika saka, aizvērdama durvis. Laura Helminena ik pa brīdim paskatās te uz vienu, te otru policistu.

“Sāciet, Laura, skaidrot visu pēc kārtas. Kā tā - nebijāt pagrabā? Diezgan precīzi aprakstījāt visu, ko tur redzējāt. Tajā skaitā manu portretu,” Džesika saka, pienākdama pie gultas. Laura Helminena panikā skatās visapkārt, grasās tvert pēc izsaukuma pogas, kas karājas pie gultas, bet Džesika pavelk to sāņus, lai tā nebūtu aizsniedzama.

“Runājiet, vai arī jūs gaida patiešām lielas problēmas.” “Viņi nogalinās manu ģimeni.”

Kas - viņi ?

“Nezinu. Viņi deva man vienkāršas norādes... Man bija jāsacer pasaciņa.”

“Kāpēc, Laura, nepastāstījāt patiesību? Viņi nevar uzzināt, ko jūs izstāstāt mums. Neviens mūs nedzird.”

“Tā nav taisnība!” Helminena noraudājusies saka.

“Kā tā?”

“Tāpēc, ka jūsu tuvumā ir kāds, kas visu uzzina.”

“Par ko, velns parāvis, ir runa?” Džesika jautā, paskatīdamās uz Jūsufu, kurš šķiet vienlīdz apjucis.

“Manā tuvumā? Kurš? Policijā?”

“Es taču nezinu... Apzvēru, ka nezinu.”

“Kāpēc jums ir tik svarīgi, lai mani neatstādinātu?”

“Viņi teica, ka tai jābūt tieši jums.”

“Tai?”

“Tai, kura atrisinās šo lietu.”

Džesika nogrūž paplāti, kas atrodas uz naktsgaldiņa. Tad viņa pavērš rādītājpirkstu pret Lauru Helminenu. “Tagad stāstiet visu! Ko vēl esat samelojusi?”

“Es sameloju tikai par pagrabu. Tāpēc, ka viņi lika! Es atceros tikai to, ka grasījos iet ārā no mājas... Un tad pamodos svešā vietā un saņēmu rīkojumus no vīrieša, kurš bija tērpies maskā. Man tika pateikts, ka palikšu dzīva, ja klusēšu un rīkošos precīzi saskaņā ar viņu norādēm.”

Džesika apsēžas uz brīvā krēsla līdzās gultai un noslēpj seju rokās.

“Labi, Laura. Tagad jūs esat drošībā, neviens nenodarīs jums pāri,” Džesika saka, pieskardamās sievietes plecam. Tad viņa pamāj Jūsufam.

“Ejam.”

“Ir vēl kaut kas,” Laura Helminena saka.

“Kas?”

“Kaut kas, ko dzirdēju...”

“Ko jūs, Laura, dzirdējāt?”

“Ka jūs redzējāt tikai sniegā iemīdīto tekstu, bet svarīgākais palika neredzēts.”

“Kaut kas tāds, kas redzams pa logu?”

“Jā.”

“Kas vēl?”

“Viņi sacīja, ka mana ģimene tiks iznīcināta, ja es izstāstīšu patiesību... Jums jāpasargā mani vecāki, mans brālis...”

“Mēs par to gādāsim,” Džesika saka, paiet garām Jūsufam durvju virzienā un atver tās.

“Jūs, meitenes, laikam nevarat saprasties,” Teo saka, sausi pasmaidīdams, Džesikai un Jūsufam iznākot no palātas. Džesika skābi noskatās uz viņu.

“Man ir kāds darbiņš tev.”

“Gandrīz vai gribētos atgādināt, ka Niemi jaunkundzei derētu atkārtot komandu hierarhiju. Man ir rīkojums...”

“Tiksi pie rīkojuma ar visiem zīmogiem, ko atsūtīšu pa faksu. Kamēr to gaidi, izdari man pakalpojumu,” Džesika saka, stāvēdama, rokas sakrustojusi pār krūtīm, muskuļainā vīrieša priekšā. Gaisā virmo pazīstamais pēcskūšanās odekolons ar citrusaugļu smaržu. Kādreiz Džesikai patika šis aromāts, bet tagad tas uzdzen nelabumu.

“Kā, Džesa, varu pakalpot?”

“Vispirmām kārtām esi piesardzīgs ar to pacienti. Mēs viņai neuzticamies. Otrkārt, konfiscē telefonu, atsaucoties uz drošības pasākumiem, un pārliecinies, lai tas tiktu nogādāts Rasmusam Susikoski Pasilas policijas pārvaldē. Palūgšu kādam pēc tā ierasties.”

“Kāpēc pati to neizdari, pie viena?”

“Tāpēc, ka mums tagad jāsteidzas. Un tāpēc, ka vēlos uzzināt, vai Helminena zvanīs kādam tuvāko piecpadsmit minūšu laikā.”

Teo pasmaida, atsegdams glītu zobu rindu.

“Skaidrs. Vari aizmirst par faksu. Bet vai tu varētu man izdarīt atbildes pakalpojumu un kādu dienu piebiedroties uz saldējumu,” Teo saka, neatlaidīgi vērdamies Džesikā.

“Tas būtu jauki. Tikai neaizmirsti paķert līdzi savu ģimenīti,” Džesika saka, pagriezdamās uz liftu pusi. Jūsufs seko viņai kā nedroša ēna.

LXXXIX

Zvana poga noskan, un Ņina satver koka rokturi. Dekoratīvie akmens pakāpieni šķiet no granīta vai kaut kāda tamlīdzīga skaista akmens, to spīdīgajā virsmā baltās joslas caurvij gaišbrūno fonu. Starp durvīm un liftiem ir dažas greznas kolonnas, kas uzsver kāpņu telpas griestu augstumu. Ņina uzmet skatienu zeltainas krāsas informācijas dēlim. Ārstu prakse aizņem pirmos trīs stāvus. Administrācijas telpas atrodas augšējā stāvā.

Ņinas mīksto sporta kurpju pazoles nerada ne mazāko troksnīti uz sarkanā grīdas paklāja. Viņa izlēmīgā gaitā kāpj pa pakāpieniem augšā uz trešo stāvu un tad pieklauvē pie ozolkoka durvīm, kas pilnīgi noteikti nesen ir aprīkotas ar pretielaušanās sistēmu. Tās krasi atšķiras no pārējās simt gadu senās jūgenda stilā būvētās ēkas. Ņina ievēro, ka līdzās ārstu praksei Bāttre morgondag tajā pašā stāvā atrodas fonds ar identisku nosaukumu.

Pēc brīža durvis atver rozā pletkreklā, tumšzilā kaklasaitē un uzvalka biksēs tērpies četrdesmit gadus vecs vīrietis, kura vaigi ir gludi skūti, bet kurš šķiet ārkārtīga stresa pārņemts. Pieri rotā paliela teju sirds formas dzimumzīme.

“Ņina Ruska. No policijas,” Ņina saka, uzmezdama skatienu pulkstenim. Drīz tas rādīs divi naktī, bet izpilddirektors Daniels Luoma joprojām ir darbavietā.

“Pateicos, ka piekritāt tikties šajā laikā...”

“Gaidot mazliet biju iesnaudies,” vīrietis saka, pastiepdams roku. “Daniels Luoma.”

Ņina sarokojas ar vīrieti un dodas iekšā. Biroja telpās ož pēc tikko zāģēta koka un lakas.

“Vai te nesen ir veikts remonts?” Ņina vaicā, sekodama vīrietim gaitenī. Pie griestiem mirdz spožas gaismas.

“Pirms dažiem mēnešiem pabeidzām. Pamazām atjaunojam grīdas, durvis un logu rāmjus. Gan te, birojā, gan arī ārstu prakses telpās apakšējos stāvos.”

“Tātad šis ir sens uzņēmums?”

“Jā. Un atrodas šajā pašā vietā kopš 1969. gada. Rudenī būs piecdesmit gadu. Visa šī ēka pieder tāda paša nosaukuma fondam, kas ir arī šīs ārstu prakses īpašnieks,” Luoma saka, ar žestu aicinādams Ņinu tālāk biroja telpā, pie kuras durvīm viņi uz brīdi bija piestājuši. Ņina pārlaiž skatienu gaumīgi iekārtotajai telpai, logiem, kas pavērsti uz Bulvāri. Laternu gaismā redzams krītošs sniegs. Tad viņa dodas iekšā un nosēžas ādas krēslā, kas atrodas iepretī Luomas rakstāmgaldam.

“Ķeršos tūdaļ pie lietas. Jūs teicāt, ka noliktavā ir pazudušas zāles, kā arī to dozēšanai paredzētais aprīkojums,” Ņina saka, izberzēdama acis. Viņa jūtas līdz nāvei nogurusi, bet tagad nedrīkst atslābt. Izrāviens ir pavisam tuvu.

Daniels Luoma paberzē ar rādītājpirksta nagu gludi skūto zodu un tad pēc pārāk garas pauzes pamāj ar galvu.

“Un tas tika konstatēts inventarizācijas laikā?”

“Šodien, kad no policijas... kad nojums kāds sazinājās. Es pats veicu inventarizāciju.”

“Tātad neuzticējāt šo uzdevumu nevienam citam?” “Runājot skaidru valodu, ja šādu uzdevumu uzdod kādam citam, jebkuram, nekad nevar būt simt procentu pārliecība par rezultāta pareizību.”

“Vai gribat ar to teikt, ka jebkurš no ārstu prakses sešpadsmit darbiniekiem būtu varējis tās paņemt?”

“Teorētiski - jā. No piecpadsmit, ja neskaita mani. Turklāt es biju tas, kurš pamanīja iztrūkumu un paziņoja, tāpēc ceru, ka neesmu aizdomās turēto rindās.”

“Vai jūs pats esat ārsts?”

“jā. Esmu specializējies psihiatrijā.”

“Man vajadzētu visu darbinieku sarakstu,” Ņina saka un tūdaļ pat saņem droši vien pirms mirkļa izdrukātu papīra lapu. Neviens no vārdiem neko neizsaka. Iepretī katra darbinieka profesijai rakstīts vārds un dzimšanas datums. Pieci ārsti, sešas medmāsas un pieci administrācijas darbinieki. Ņina atkal pievēršas Luomam, kurš raižpilnu skatienu veras ārā pa logu. Skaidri redzams, ka vīrieša kreisās auss ļipiņa reiz bijusi ieplēsta, un sadzijusi tā izskatās jocīgi.

“Psihiatrija... Vai ārstu prakse Bāttre morgondag ir specializējusies tikai psihisku slimību ārstēšanā?”

“Ak... Es domāju, ka jums tas jau ir skaidrs,” Luoma saka un tad lēni paliecas uz priekšu. “Jā, tā ir. Esam īpaši specializējušies psihozes pacientu ārstēšanā.”

“Privāta ārstu prakse psihozes pacientiem? Un jums pietiek darba?” Ņina neticīgi pārvaicā, nenovērsdamās no darbinieku saraksta.

“Varētu pat teikt, par nožēlu, jā,” Luoma saka, saliekdams pirkstus tik lēni, ka šī kustība šķiet hipnotizējoša. “Ņemsim kaut vai vienu no psihozi izraisošajām slimībām - šizofrēniju. Somijā saslimstība ir apmēram viena procenta apjomā. Helsinkos vien ir vairāki tūkstoši šizofrēnijas pacientu. Un daļa no viņiem vai viņu piederīgajiem ir gatavi ieguldīt kvalitatīvā ārstēšanā.”

“Viens procents? Izklausās pēc diezgan augsta rādītāja.”

“Es saprotu. Laikam domājat par kinofilmām - Normens Beitss, Džons Nešs, mānijas, iedomāti draugi... Ne visiem pacientiem mānijas ir vienlīdz spēcīgas. Reizēm slimības vienīgie simptomi var būt nomāktība un garastāvokļa maiņas.”

“Tātad jūsu ārstu prakses vietā kāds ir piesavinājies anestēzijai paredzētas ārstnieciskas vielas un inventāru. Kādam nolūkam jūs to izmantojat?” Ņina vaicā, sažņaugdama krēsla roku balstus. Neskatoties uz neseno remontu, telpā gaiss šķiet sasmacis.

Luoma brīdi veras datora ekrānā un tad velta viņai nogurušu smaidu.

“Reizēm psihozes pacientam ir nepieciešama anestezē-šana.”

“Skaidrs,” Ņina saka, mehāniski uzmezdama skatienu pulkstenim. “Vai jums ir kaut mazākās aizdomas, kurš no darbiniekiem varētu būt vainojams zādzībā?”

“Nē.” Luoma drūmi paveras viņā. Ne gluži uz Ņinu, bet drīzāk gan cauri viņai.

“Labi,” Ņina saka un pieceļas kājās, turēdama sarakstu rokā.

“Apsēdieties vēl uz brīdi,” vīrietis mierīgi saka, ar roku norādīdams uz krēslu.

Ņina nav atrāvusi tvērienu no krēsla roku balsta. Viņa atsēžas atpakaļ, nenovērsdama skatienu no Luomas.

“Jums tomēr ir aizdomas?”

“Netiešā veidā. Es neticu, ka zāles būtu izzadzis kāds no darbiniekiem.”

“Kurš tad?”

“Jums kaut kas jāzina,” Luoma saka, aizvērdams acis. Pēkšņi vīrietis ir kļuvis pavisam bāls. “Jūs taču izmeklējat Ro-džera Koponena nāves apstākļus...”

“Nu?”

“Viņš ir viens no mūsu senākajiem pacientiem, un tas, ko tūdaļ teikšu, izklausīsies pēc gatavās muļķības... Bet es esmu diezgan pārliecināts, ka redzēju viņu šodien ielas otrā pusē iepretī ārstu prakses namam,” Luoma saka un, šķiet, jūtas vairāk pārsteigs par saviem vārdiem nekā Ņina.

xc

Jūsufs nogriežas no maģistrāles uz Kulosāri pārvadu. Melni pelēko mākoņu driskās ir pagaisušas, un spīd Mēness, spēcīgs vējš loka augsto koku galotnes. Radio skan somu repera JVG dziesma “Vadzvaigzne”.

Džesika uzmet aci pienākušajai īsziņai. Numurs ir nepazīstams, bet iereibuši aicinošais saturs un paraksts “lielie-pauti88” neatstāj vietu šaubām par tās autoru.

““Svarīgākais palika neredzēts”? Ko tas, pie velna, nozīmē?” Jūsufs vaicā pēc ilga klusēšanas brīža un liek mašīnai iegaudoties, pārslēdzot uz otro ātrumu pašā uzbrauciena vidū, spidometram joprojām rādot pāri sešdesmit.

“Guļamistabā bez mums ienāca arī eksperti fotografēt,” Džesika saka, šķirstīdama iPad ekrānā redzamos attēlus. “Tur nav redzams nekas ievērības cienīgs.”

“Kā būtu, ja tā kundze nepamanītu tekstu?”

“Galu galā kāds būtu to ievērojis, kad ledus klajums tika pārmeklēts no augšas ar helikopteru.”

“Vai Helminenas nolaupītāji bija domājuši tieši Adlerkrei-cas logu? Ko mēs redzējām pa to? Koponenu namu, kaimiņu namus, ielu, priekšdārzus, dzīvžoga stādījumus...”

“Jūru, salu iepretī...”

“...kas tika velnišķīgi rūpīgi pārmeklēta.”

“Varbūt kaut kas atradās uz ledus? Figūra vai teksts, ko mēs nepamanījām.”

“Arī tas tiktu ieraudzīts no helikoptera.”

“Velns parāvis. Vai patruļa vēl dežurē Koponenu mājas priekšā?”

“Jā. Ja gribas, varam piesaistīt papildspēkus.”

“Negribas,” Džesika saka, kad Jūsufs novirza auto garām bijušajai Irākas vēstniecības ēkai piekrastes virzienā.

“Bet ko Helminena bija domājusi, teikdama, ka manā tuvumā kāds ir?” Džesika neizteiksmīgi saka.

“Varbūt gribēja pabaidīt.”

“Bet ja nu tā ir taisnība? Padomā. Manā piezīmju blociņā parādās ieraksts. Zobi iecepti pitā, kas piegādāta uz policijas pārvaldi. Bet ja nu policijas pārvaldē ir raganu mednieku aģents?”

“Ej tu nost.”

Jūsufs aptur auto uz ielas, kas atrodas starp Koponenu villu un Adlerkreicas namu. Blakus dežurē patruļas auto.

“Nu re, tagad iesim izraisīt kundzei sirdslēkmi,” atvērdams durvis, Jūsufs saka.

XCI

Ņina pārsteigumā skatās uz Dānieļu Luomu. Viņa sajūt kodīgu smaku. Lai kas tā arī nebūtu, šķiet, tā aizvien pastiprinās. Vai ari viņas maņas ir sakāpinājušās līdz galējai robežai. “Rodžers Koponens?” viņa vaicā, pieliekusi galvu sāņus. “Šodien, saņemot informācijas pieprasījumu no policijas, es uzreiz sapratu, ka tas kaut kādā veidā ir saistīts ar Kopo-nena un viņa sievas slepkavību. Man bija tāda nojauta. Un pēc tam, kad ieraudzīju Koponenu uz ielas... Vai tas vispār ir iespējams?”

“Pastāstiet, kāpēc Koponens bija jūsu pacients,” Ņina saka, izvairīdamās no vīrieša jautājuma, kas, ņemot vērā minētos apstākļus, ir visādā ziņā pamatots.

“Rodžers Koponens bija nonācis ilgstošā psihozē smagā formā deviņdesmito gadu beigās. Toreiz viņam tika diagnosticēta paranoīdā šizofrēnija, citiem vārdiem, viņu bija pārņēmušas paranoiskas fantāzijas, kas daždien mēdza būt pat ļoti spēcīgas, citkārt atkal vājas vai pilnīgi nemanāmas”

“Acumirkli,” Ņina saka, izņemdama telefonu. “Vai drīkstu šo ierakstīt? Vienīgi izmeklēšanas nolūkos.”

Luoma parausta plecus.

“Nesaskatu nekādus šķēršļus.”

Ņina ieslēdz ieraksta pogu.

“Es biju Rodžera ārstējošais ārsts no paša sākuma. Parasti šādos gadījumos izmanto antipsihozes zāles, ar kurām tiek nomākta centrālās nervu sistēmas darbība. Tomēr tām ir daudz negatīvu un normālu dzīvi ietekmējošu blakņu. Bāttre morgondag ārstēšanas metodes kopš dibināšanas ir bijušas mazliet atšķirīgas: līdzās vieglai medikamentozai ārstēšanai mēs esam koncentrējušies uz sava veida tiešā dialoga metodi, kas balstās uz nemitīgu sarunu ar pacientu.”

“Dialogu? Vai tas patiešām palīdz, ja kāds cieš no mānijas smagā formā...”

“Ir pierādīts, ka tas ir izrādījies ārkārtīgi efektīvi.”

“Okei,” Ņina saka, uz brīdi ieklausīdamās balsīs, kas atskan gaitenī. It kā kāds slaucītu kājas priekšnamā uz paklāja.

“Rodžers Koponens daudzējādā ziņā bija visnotaļ neparasts gadījums. Attiecībā uz tiešā dialoga terapiju rezultāts izrādījās lielisks, un saskaņā ar manām atskaitēm slimība tika vairāk vai mazāk kontrolēta, ja neņem vērā dažus īsus psihozes uzplaiksnījumus pēc mēnešiem vai pat gadiem, kas pavadīti bez simptomiem.”

“Bet kāpēc...”

“Koponens spēja vadīt visnotaļ normālu dzīvi un slēpt savu slimību sākumā no piederīgajiem, vēlāk no sabiedrības, bet viņa psihozes periodi vienmēr ir bijuši ārkārtīgi spēcīgi. Atjaunodamās slimība it kā paņem savu daļu, kas tai pienākas. Ar uzviju.”

“Kā tas izpaudās?”

“Saskaņā ar populāru uzskatu šizofrēnija tiek saukta par personības sašķeltību, un tas ļoti labi raksturo Rodžera stāvokli. Psihozes pārņemts, Rodžers kļūst par citu cilvēku. Par pilnīgi citu personu.”

Ņina skatās uz savā priekšā sēdošo cilvēku, kurš pēkšņi šķiet kaut kādā veidā atvieglots, it kā viņam no pleciem būtu novelts smags slogs.

Sasodīts. Pēkšņi visa šī lieta noskaidrojas.

“Vai jūs uzskatāt, ka tieši Rodžers nozaga zāles?”

“Ceru, ka jūs man ticat. Ar to gribēju teikt, ka tas izklausās pilnīgi traki, ja ir pierādīts, ka viņš ticis noslepkavots.”

“Man jāpiezvana dažiem cilvēkiem,” Ņina saka, pieceldamās kājās. “Vai te ir kāda mierīgāka vieta, kur varu runāt?”

“Viss stāvs ir tukšs. Pašā galā atrodas sanāksmju telpa.”

Ņina uzklikšķina Ernes numuru un dodas durvju virzienā pa gaiteni. Neviens nekur nav redzams, bet gandrīz katrā telpā deg gaisma.

“Hallo, Ņina?” Erne sausi atbild.

“Tas, Erne, tik ir numurs. Velnišķīgi traks numurs,” Ņina saka, aizvērdama aiz sevis durvis.

“Nu?”

“Es pašlaik tiekos ar Bāttre morgondag izpilddirektoru. Tā ir tā pati ārstu privātprakse, kur nozagtas upuru iemidzināšanai paredzētās zāles, un...” Ņina apgriežas, lai apskatītu pie sanāksmju telpas sienas garā galda galā piekārtu gleznu. Skats liek viņai uz brīdi aizmirst par Erni, kurš atrodas vada otrā galā. “Kas tas, pie velna...” viņa nolādas tik klusi, ka Erne diez vai to ir sadzirdējis.

“Hallo? Ņina?”

Ņina attālina klausuli no auss un piesardzīgiem soļiem iet gar galdu apskatīt gleznu. Ernes prasīgā balss atbalsojas no telefona, un Ņina klusinādama kaut ko nočukst.

Palielā glezna ir apmēram metru platumā un pusotra metra augstumā. To grezno dekoratīvs, zeltīts rāmis. Tajā ir redzama pie žurnālgaldiņa sēdoša, melnā kleitā tērpta skaista sieviete ar bieziem, piķa melniem matiem.

“Nu tas gan ir velnišķīgi..

Šajā gleznā vienlīdz labi varētu būt atainota Marija Kopo-nena, Lea Blumkvista, Laura Helminena vai arī - Džesika Niemi. Bet sejas vaibsti neatbilst nevienai no viņām. Tā ir skaistas trīsdesmitgadnieces seja. Spēcīgi, izteiksmīgi vaibsti.

“Erne... Te kaut kas ir neizprotami savāds,” Ņina saka, pamanīdama, ka pašas balss trīc. Viņa paskatās uz misiņa plāksni, kas pieskrūvēta masīvā rāmja apakšmalai.

“Kamilla Adlerkreica, 1969, Bāttre morgondag fonda priekšsēdētāja”.

XCII

Stīgas pieklust. Seko klusuma brīdis, kura laikā, šķiet, gan mūziķi, gan skatītāju rindās sēdošie cilvēki aiztur elpu. Tad plaukstas sasitas kopā - vispirms viens roku pāris, tad otrs un visbeidzot aplausi izplatās pa zāli zibens ātrumā. Mūziķi paklanās. Kolombano saņem aplausus no klausītājiem, viņš augstu paceļ roku ar lociņu, tad paskatās uz savu uzticamam karapulkam līdzīgo orķestri un ar vienu rokas mājienu liek tam paklanīties. Kolombano ir kā dievs, kura pieskārienu ar aci nevar samanīt, bet kurš vada mūziķus kā marionetes.

Cilvēki aizgrābtībā svilpj, sauc bravo bravissimo, lai gan runa ir par žēlīgu salonmūzikas līmeņa koncertu tūristiem. Šķiet, Kolombano izbauda viņam izrādīto atzinību. Aplausu laikā viņa seju pārņem uzkrītoša pašapmierinātība un lepnums - tas nevar būt uzspēlēti.

Džesika nenovērš skatienu no Kolombano.

Paskaties, mīļais, uz mani.

Džesika sēž zāles vidū un ir vienīgā, kura nav pievienojusies pārmērīgajiem sajūsmas apliecinājumiem.

Tu taču mani redzi.

Kolombano liek vēlreiz savam karapūlim teatrāli paklanīties, tad saņem lociņu vienā rokā ar vijoli un piespiež brīvās rokas plaukstu pie krūtīm.

Paskaties, mīļais, uz mani.

Visbeidzot tas notiek: Kolombano skatiens slīd pār seju jūru un tad apstājas kā pienaglots.

Tagad gan tu mani redzi.

Kolombano seja iegulst šausmu izteiksme, it kā viņš būtu ieraudzījis spoku. Saldais smaids tomēr lēnām zūd, it kā kāds viņam liegtu pilnībā izprast situāciju un atpazīt skatīto seju. Tad viņš piespiež sevi novērst skatienu no Džesikas un atkal smaida, šoreiz lūpu kaktiņi samocīti pastiepjas līdz ausīm kā tādam skumjam klaunam. Kolombano ar dažiem žigliem soļiem nokāpj no skatuves, dodas uz durvju pusi zāles galā un, paejot garām vidējai solu rindai, vēlreiz uzmet skatienu Džesikai.

Es tevi gaidīšu.

Cilvēku straume izplūst pa koncertzāles durvīm, apmierināti čalojot par dzirdēto. Bēšā žaketē un džinsos ģērbies gaišmatains vīrietis vidējos gados paskatās uz Džesiku pār plecu, pirms nozūd durvju ailā. Redzētais cilvēks kaut kādā veidā šķiet pazīstams, bet Džesika aizgaiņā šīs domas no prāta.

Pēc brīža zāle ir tukša. Sieviete augstiem vaigu kauliem savāc no krēsliem tur atstātās programmiņas, ūdens pudeles un pārējo drazu. Šis brīdis ir atkārtojums dažus mēnešus senai situācijai vakarā, kad Džesika pirmo reizi bija sēdējusi zālē, klausoties izskatīgā un neatvairāmā vīrieša spēli. Tāpat kā toreiz zāle vispirms piepildījās ar ļaudīm un pēc tam iztukšojās. Tad Kolombano bija nozudis aizskatuves telpā. Klusums bija pārņēmis telpu. Tieši tāpat kā toreiz Džesika saklausa tikai savu pulsu, kā arī skarbās sievietes papēžu klaboņu, kas atbalsojas tukšajā koncertzālē.

“Jūs esat šeit bijusi arī agrāk,” sieviete pēkšņi itāliski ierunājas. Viņa ir apstājusies Džesikai aiz muguras.

“Tā gan,” nepagriezdamās Džesika atbild. Viņa ilgu laiku vispār nav runājusies, un rīkle šķiet izkaltusi.

“Jūs bijāt... Jūs bijāt kopā ar Kolombano,” sieviete turpina, lēni parādīdamās Džesikas redzes laukā.

“Tā gan,” Džesika saka. Viņa nezina, ko domāt par sievieti, par viņas jautājumiem, par tukšo koncertzāli, par jebko. Taču šoreiz viņa negrasās nozust kā ievainots dzīvnieks, paklupt uz bruģētās ielas un tapt Kolombano izglābta. Džesika jūt savu pārspēku, viņa zina, ka atrodas īstajā vietā tieši šovakar. Pirmo reizi pēc daudziem mēnešiem viņa sajūtas dzīva.

Sieviete notrauc matu šķipsnu no stūrainās pieres, tramīgi uzmet skatienu aizvērtajām durvīm zāles galā un noliek lielu atkritumu maisu sev pie kājām. Tad viņa bažīgu skatienu paveras Džesikā.

“Jums vajadzētu doties projām,” visbeidzot viņa saka. Sievietes balss nav rupja. Vārdi drīzāk izklausās pēc draudzīga padoma.

“Es zinu,” Džesika saka, nenovērsdama skatienu no sievietes.

“Neticu, ka...”

“Es došos projām. Projām. Visbeidzot. Es tikai atnācu no viņa atvadīties,” Džesika saka. Sieviete uz bridi paslēpj degunu kopā saliktajās plaukstās. Laiks beidzies. Saki, ja tev ir kas sakāms.

“Paklausieties,” tad sieviete bilst, pienākdama mazliet tuvāk. Vārdi pārtapuši čukstos. “Es jūs saprotu.”

“Ko jūs gribat teikt?”

Skatiens ir kļuvis skumjš, pat žēlpilns. Džesika apzinās, ka izskatās drausmīgi, pat skaistais, melnais vakartērps nespēj piesegt to faktu, ka viņai ilgu laiku nav bijis enerģijas parūpēties par savu izskatu. Sieviete ir pietiekami daudz redzējusi savā mūžā, lai saprastu, ka tas viss ir Kolombano dēļ. Džesika nav pirmā. Viņa nav vienīgā.

“Tā nav mana darīšana,” sieviete saka, joprojām atskatīdamās uz durvīm, un apsēžas dažu krēslu attālumā. “Bet skaidri redzams, ka jums neklājas labi...”

“Jums taisnība. Tā nav jūsu darīšana.”

Viss šķiet nereāls, liekas, viņa vēro šo sarunu no liela atstatuma.

Sieviete nopūšas, bet neveic nevienu kustību, lai atkāptos.

“Kolombano... Viņš tā dara. Gribēju teikt, ka... Viņš iznīcina visu.”

“Tiešām?” Džesika vienaldzīgi vaicā. Viņa sajūt sāpes celī, bet tas neliedz viņai koncentrēties. Protams. Vai tad tu uzskati mani par stulbu?

Tagad sieviete šķiet skumju pārņemta. Viņa apzinās, ka ir pateikusi ko lieku, atklājusi kaut ko tādu, kas viņai nebija jādara, bet ko vienkārši nebija iespējams paturēt sevī.

“Un ja esat šeit tāpēc, ka... ka vēlaties saprast... Aizmirstiet par visu,” sieviete saka. “Kolombano nav iespējams saprast. Ar viņu saistās kaut kas nelāgs. Ļoti, ļoti nelāgs.”

Bridi abas sēž klusēdamas, un Džesika neatraudamās vēro sievieti, kura meklē īstos vārdus, skatienu grīdā nodūrusi.

“Vai secināt to pēc rūgtas pieredzes?” Džesika vaicā, sejā nepakustoties ne vaibstam. Viņa ir skatījusies spogulī visu rīta cēlienu. Mēģinājusi sajust līdzjūtību, bailes, žēlumu, cerību, bet no tā visa nekas nav izdevies.

“Nē. Bet es pazīstu viņu jau sen,” sieviete saka, kodīdama lūpu, lai tā nedreb.

“Vai viņa šarms nav jūs apbūris?” Džesika saka, un sieviete papurina galvu īsiem rāvieniem.

“Jūs nesapratāt. Kolombano ir mans mazais brālis.”

Tad atveras durvis un smagnēju soļu atbalss piepilda telpu. Sieviete pieceļas no krēsla un teciņiem aizmetas projām kā norāts suns.

XCIII

Ņina Ruska pabeidz sarunu. Viņa dažas reizes nofotografē gleznu un tad steidzas atpakaļ uz gaiteni. Kamillas Adlerkrei-cas vārds šķiet kaut kur dzirdēts, it kā kāds to būtu pieminējis izmeklēšanas gaitā, bet viņa nekādi nespēj atcerēties, kādā sakarībā.

Raitā solī Ņina dodas Luomas kabineta virzienā, bet piebremzē tempu, dzirdot tajā atskanam balsi. Luoma runājas ar kādu sievieti.

Ņina pieklauvē pie pusvirus pamestajām durvīm, atver tās un ierauga, ka Danielam Luomam pretī sēž biezā vējjakā un adītā cepurē ģērbusies sieviete: šķiet, viņa ir noraudājusies. Arī Luomas vaibstos jaušas kaut kāda satricinājuma pēdas.

“Atvaino, te ir no... policijas...” Luoma steidz pateikt.

“Ruska. Ņina Ruska”

“Tieši tā. Mana sieva Emma Luoma.”

“Labvakar,” Ņina saka, paskatīdamās uz darbinieku sarakstu, kas atrodas sievietes priekšā, uz to pašu, kuru Ņina pirms brīža atstāja uz galda. Tad viņa uzmet skatienu sievietei, kura izšņauc degunu: viņas sarkanie vaigi ir vienos va-sarraibumos.

“Arī Emma ir ārste un strādā šeit,” Daniels Luoma neveikli saka.

“Bet kā ar Kamillu Adlerkreicu? Vai arī viņa ir ārste?”

“]ā, tā ir, bet viņa jau sen ir devusies pensijā. Varbūt pirms kādiem piecpadsmit gadiem.”

“Vai viņa bija Rodžera Koponena ārstējošā ārste?”

“Jā. Kamilla dibināja šo ārstu praksi,” Luoma saka, paberzēdams pieri. Ņina brīdi pavēro vīrieti. Viņa nesaprot, ko par uzzināto domāt.

“Man jāiet,” Ņina saka, grasīdamās jau doties uz durvju pusi, bet tad aptver, ka ir ignorējusi raudošo sievieti. “Atvainojiet, vai jūs vēlējāties kaut ko pastāstīt?”

“Varbūt tā ir mana vaina...” sieviete klusi saka.

“Kas?”

“Tas, ka Koponens tika pie zālēm.”

“Ko jūs ar to gribat teikt?”

“Viņš ļoti labi prot pierunāt.”

“Kas par lietu?” Ņina vaicā, atgriezdamās pie galda. Tieši tagad notiek vienlaikus tik daudz, ka šķiet grūti visu paturēt prātā.

“Rodžers ieradās te pirms kāda laika un pateica, ka viņam kaut kas nepieciešams. Ka man tikai vajadzētu atvērt zāļu noliktavas durvis un uz brīdi novērst skatienu,” Emma Luoma saka, paceldama apsārtušās acis uz Ņinu.

“Kaut kas?”

“Nodomāju, ka runa ir par nomierinošām zālēm. Rodžers taču lietoja tās kopā ar alkoholu. Viņš zināja, ko meklēt. Es paļāvos, ka viņš nočieps tika dažas tabletes paša vajadzībām. Bet es nekad mūžā nebūtu varējusi iedomāties, ka...”

“Nesaprotu. Kāpēc jūs pavisam vienkārši neizrakstījāt recepti?”

“Tāpēc, ka viņiem ir attiecības,” Daniels Luoma pēkšņi ierunājas, noslēpdams seju plaukstās. Tad viņš dziļi nopūšas un turpina savu sakāmo mierīgāk. “Nu tā. Tagad tas ir pateikts. Emma un Rodžers mēdza tikties. Pretēji jebkādiem, velns parāvis, profesionālās ētikas, morāles kritērijiem un laulības solījumiem.”

“Daniel...” Emma Luoma klusi novaidas.

“Nu, Emma, nelīdzēs nekādas puspatiesības. Mums jābūt godīgiem pret policiju.”

Ņina ievelk plaušās biroja telpas sasmakušo gaisu. Viņai vajadzētu atgriezties Pasilas pārvaldē kopā ar Emmu Luomu. Ārste ir pamatīgi jānopratina.

“Es zinu, kur viņš slēpjas,” Emma Luoma pēkšņi saka. “Kas? Kur?”

“Rodžeram ir slēptuve Lājasalo. Vēl viens nams, kas nav uz viņa vārda. Viņš tur raksta. Un satiekas ar sievietēm.”

“Vai jūs zināt adresi?”

“Nē... Bet esmu tur dažas reizes bijusi.”

“Vai pratīsiet parādīt ceļu?”

“Protams,” Emma Luoma saka, tad mēģina pār galdu satvert sava vīra roku, bet viņš neizrāda atsaucību. “Tu taču pats, dārgumiņ, teici. Nekādu puspatiesību.”

Kādu brīdi abi rij asaras.

“Vai Rodžers ir iejaukts tajās slepkavībās? Vai viņš nogalināja pats savu sievu?” visbeidzot Emma Luoma jautā.

Ņina neatbild. Viņa drudžaini prāto nākamo gājienu. “Okei. Parādiet man to vietu. Tūdaļ pat,” Ņina saka, aptīdama šalli ap kaklu.

“Tieši tagad?”

«nn j M

Tagad.

“Labi,” Emma Luoma saka, noslaucīdama acis piedurknē. “Es došos līdzi,” vīrietis saka, pieceldamies no krēsla. “Skaidrs. Tikai uzvelciet vējjaku,” Ņina saka, sameklēdama Ernes telefona numuru.

XCIV

Erne platiem soļiem dodas pa gaiteni, rokas cieši piespiedis pie sāniem: viņš izskatās pēc lidot nespējīga putna. Tieši tagad krūšu un plecu muskuļu kustības liek sajust caururbjošas sāpes plaušās.

Viņš ir piestājis starp divām nopratināšanas telpām, brīdi prātodams, kurā no tām kuru pratina, un visbeidzot pieklauvē pie vienām durvīm. Pēc brīža tās atver Mikaels, kurš, neskatoties uz diennakts stundu un situāciju, šķiet visnotaļ možs. Mikaels aizver aiz sevis durvis, bet pirms tam Erne pagūst uz brīdi ieraudzīt Kaiju Lehtinenu, plikpaurainu vīrieti ar kalsnu seju, kurš dabā izskatās tieši tikpat drausmīgi, kā Erne bija iedomājies.

“Vai ir kaut kas?” Erne vaicā.

“Vēl ne. Es teicu Ņinai, ka tev varētu būt izrādījusies taisnība. Būtu vajadzējis tomēr pavērot vēl kādu brīdi,” Mikaels klusi saka, lai gan durvis ir skaņas necaurlaidīgas.

“Kas darīts, tas darīts. Tagad maksimāli jāizmanto situācija. Turklāt Ņina ir atklājusi kaut to Bulvārī, ” Erne saka, atskatīdamies, lai pārliecinātos, ka neviens neklausās. “Pamasē

to draņķi vēl mazliet. Pēc stundas ceturkšņa tiekamies sanāksmju telpā,” Erne saka, uzsizdams Mikaelam pa plecu. “Tā tik ir noslēpumainība,” Mikaels noņurd.

“Un, klau, Mik,” Erne saka apgriezdamies. “Vai tev kaut ko izsaka vārds Kamilla Adlerkreica?”

“Kas? Adlerkreica? Bunsdorfs? Tikai karaļa Kārļa Gustava vēl trūkst.”

“Vai izsaka kaut ko?”

“Tā uzreiz nekas nenāk prātā. Kas viņa ir?”

“Pēc brīža pastāstīšu,” Erne saka, turpinādams ceļu. Viņš atkal iet straujā tempā, bet samazina ātrumu, ienākdams lielā telpā, kur pie galdiem sēž pusducis informācijas racēju.

Viņš pieiet pie pajaunas sievietes, kura neatlaidīgi skatās datora ekrānā, uzlikusi iPhone austiņas, un noliek uz galda izdruku, kur greznojas fotogrāfija ar Ņinas uzņemto gleznu.

“Noskaidro, vai tā sieviete joprojām ir dzīva un kur viņa atrodama.”

“Viņa taču izskatās pēc raganas.”

“Tieši tāpēc.”

xcv

Rasmusa Susikoski žoklis balstās uz krustām savītiem pirkstiem, un viņš vēro sanāksmju telpā pie sienas salikto fotogrāfiju un teksta drusku kolāžu. Telpā valda klusums. Nekur nedzird Miku košļājam gumiju, Ņinas nopūtas, Jūsufa svilpienus, Ernes sēcošo elpu vai Džesikas nagu bungošanu. Beidzot viņš ir viens. Viņš vienmēr ir juties labi vienatnē, jau Juridiskajā fakultātē viņš labprāt iegrima grāmatās, ļaudams izrādīties un socializēties tiem, kuriem tas padevās dabiskāk. Viņš ir vientuļais vilks, kurš nekad nav sajuties iederīgs, pat ne darba kolektīvā.

Rasmuss zina, ka daudzējādā ziņā atšķiras no citiem: introverts grāmatu tārps, kurš nekad nespēj atvērt muti, kad tas būtu jādara. Viņš vienmēr ir klusējis tieši tajos brīžos, kad sakāmais būtu iegrozījis viņa dzīvi vēlamajā virzienā. Tā ir viņa dzīves lielā traģēdija. Viņš ir bieži pārdomājis, vai neveiksmes attiecībās ar sievietēm ir šī visa cēlonis vai sekas. Droši vien gan viens, gan otrs.

Pie durvīm atskan klauvējiens.

“Čau, Susikoski,” durvīs parādās Rīka Vudvarda un ienāk iekšā. Rasmusa sirds salecas. Ne tāpēc, ka izmeklēšanas asistentei būtu jaunas ziņas attiecībā uz lietu, bet gan tāpēc, ka pagājušajā oktobrī policijas darbinieku kopīgajā izbraucienā, dažu The Ufo Shot liķiera glāzīšu iedrošināts, Rasmuss bija tuvojies viņai romantiskā noskaņojumā. Un skaudrā kārtā ticis atraidīts.

Vienkārša atbilde teju iesprūst Rasmusam rīklē.

“Nu?”

“Atskaite no Ūdens apgādes pārvaldes ir klāt.”

“Noskaidrojās kaut kas?” Rasmuss saka, noņemdams brilles. Rāmji šķiet sviedraini pirkstu galos. Viņš izberzē acis, un telpa uz brīdi ietinas miglā. Iespējams, viņš tieši to vēlējās. Cerams, arī Rīka tagad viņu nespēs ieraudzīt.

“Es meklēju apmēram 2500 litru lielu patēriņa pīķi. Problēma ir tā, ka dzīvokļu kooperatīvos un privātmājās ir veco laiku ūdens mērītāji, kurus nolasa reizi vai divas gadā. Bet attālinātas nolasīšanas mērītāji, kas sūta ziņas par patēriņu pa tiešo uz mākoni un...”

“Nu? Atradās?”

“Atradās. Runa ir par brīvdienu namiņu Kaitalahti. Visādi citādi patēriņš ir ap nulli, bet pirms piecām dienām notecināts pamatīgs daudzums ūdens. Apmēram trīs četri tūkstoši litru.”

“Bet kā ar...”

“Uzmini, uz kā vārda ir īpašums? Uz Marijas Koponenas vārda.”

Rasmuss uzliek brilles atpakaļ uz deguna.

“Tu joko. Kādā veidā tāds vasaras namiņš palicis mums nemanīts?” Rasmuss saka, pieceldamies no galda. Pēkšņi ir grūti nosēdēt uz vietas.

“Ja vien tur nav pārplīsis vads...”

“...kas ticis salabots vēl tajā pašā dienā...”

“...jā, tad mūsu meklētā ūdenstilpne atrodas tur. Par to nav ne mazāko šaubu. Pie viena tā vieta specvienības vīriem ir kārtīgi jāpārmeklē,” Rasmuss saka, atvērdams durvis. Tad viņš neticīgi iesmejas.

“Kas te tik smieklīgs?”

“Tagad mēs tiksim tiem sūdabrāļiem klāt. Un, sasodīts, tas viss, pateicoties Mika idejai.”

Automašīnai šķērsojot tiltu starp Hertoniemi un Lājasalo, Ņina noregulē kondicionētāju uz augstāku temperatūru. Spriedze, kas valda starp ārstu laulāto pāri auto aizmugurējā sēdeklī, ir burtiski sataustāma: tā ir kā milzīgs aisbergs, kas, neskatoties uz klimata pārmaiņām, negrasās kust. At-pakaļskata spoguli Ņina uzmet aci raudošajai sievietei. Šķiet pilnīgi neaptverami, ka psihiatrijas ārste ne tikai ļaujas seksuālām attiecībām ar pašas ārstēto šizofrēniķi, bet arī palīdz viņam ārsta praksē nozagt dzīvībai bīstamas zāles. Lai kā arī nebūtu, Emmas Luomas karjera medicīnā acīmredzot ir galā. Par laulību grūti ko teikt. Visādā ziņā situācija arī šajā jomā neizskatās daudzsološa.

Ņina ieskatās telefona navigatorā. Lājasalo Nestes degvielas uzpildes stacijā viņai jāsastop divi mikroautobusi, kuros atrodas specvienības vīri, kas bruņojušies līdz zobiem, un viņi turpinās ceļu saskaņā ar Emmas Luomas norādēm uz Koponena iespējamo slēptuvi. Vairs nekādu risku. Kopš šī brīža situācija tiks risināta ar blīkšķi.

Statīvā iestiprinātajā telefonā vispirms parādās Ernes vārds. Ņina paņem to rokā, viņa nevēlas izmantot handsfree

funkciju, lai Luomas aizmugurējā sēdekli nedzirdētu sarunu.

“Čau, Erne, drīz būšu randiņa vietā,” Ņina saka. Ja neskaita pretī braucošo aizsardzības spēku mikroautobusu, Lājasalo šoseja ir pilnībā tukša.

“Vai līdzbraucēji mani dzird?”

«\t- »

Ne.

“Labi. Man ir jaunas ziņas. Ūdens apgādes pārvalde konstatēja patēriņa pīķi Kaitalahti. Tur pirms dažām dienām ir novērots pamatīgs pārtēriņš. Runa ir par kaut kādu vasaras māju uz Marijas Koponenas vārda. Balstoties uz Maps internēta lapās redzamo, viss atbilst meklētajam - ielas līmenī pamatos ir šauri logi. Mēs saņēmām no būvvaldes mājas plānu. Tur ir liels pagrabs, un māja atrodas piekrastē.”

“Fuc/c”

“Tam jābūt tam pašam namiņam, uz kurieni jūs ved daktera sieva,” Erne saka.

“Droši vien. Varbūt tomēr derētu pārliecināties?”

“Darīsim tā: atstāj Luomas policijas mašīnā Nestes degvielas uzpildes stacijā. Lai specvienības vīri veic uzlidojumu vasaras mājai Kaitalahti, un, ja tur nekas neatradīsies, pārskatīsim situāciju no jauna. Labāk civilos uz turieni nevest, ja runa patiešām ir par nozieguma vietu.”

“Skaidrs,” Ņina saka, vēlreiz ielūkodamās atpakaļskata spogulī. Tagad ārsti tur viens otra roku. Piedošanas spēks ir milzīgs. It īpaši brīžos, kad visapkārt valda haoss, nogremdējot bēdas un problēmas, kas citos apstākļos šķistu nepārvaramas.

Erne beidz sarunu un atver īsziņas tekstu, kas pienākusi pirms brīža. Tā ir no Džesikas.

Helminena vazā mūs aiz deguna. Mēs pārbaudīsim kādu lietu un tad sazvanīsimies.

Rasmuss sēž sanāksmju telpā pie galda, un viņa priekšā ir portatīvais dators.

“Velns parāvis,” Erne saka, iezveldamies krēslā blakus Ras-musam.

“Vai Miks zina, ka Ņina dodas uz Kaitalahti?”

“Vēl ne. Viņš pa kārtai nopratina tos abus sūdabrāļus.”

“Vai kaut kas ir noskaidrojies?”

Erne noliedzoši papurina galvu un izvelk no kabatas ledenes pret klepu. Viņš skatās, kā Rasmuss ieklikšķina meklētājā www.battre-morgondag.fi un atver ārstu prakses internēta vietni.

“Kaut kas šajā firmā ir pamatīgi sagājis dēlī, ja ambulatorie pacienti tiek pie dzīvībai bīstamām zālēm.”

“Tā sieviete tiks apsūdzēta bezdarbībā,” Erne saka, aizvērdams acis. Viņš no visas sirds cer, ka Rodžers Koponens būs

vasaras namiņā. Un beidzot velnišķīgais mudžeklis atšķetināsies. Brīdi Erne domā par šīs lietas mērogiem, par to, cik mazi viņi visi ir Visumā. Cik maz posta tie slimie sūdabrāļi galu galā spēj nodarīt zemeslodei. Un arī viņi visbeidzot nomirs un nogrims aizmirstībā.

Pēc šīs lietas slēgšanas Erne katrā ziņā pacels cepuri un paņems slimības lapu, lai nekad darbā neatgrieztos.

Erne sajūt Rasmusa dunku sānos.

“Erne... Paskaties,” Rasmuss saka teju čukstus.

“Kas ir?” Erne atver acis un apzinās, ka vēl dažas sekundes, un viņš būtu aizmidzis. Slimība ir atņēmusi viņam spēkus, spēju pārciest nogurumu.

“Kas par lietu?” Erne īdzīgi atkārto.

Rasmuss ir atvēris internēta vietnē sadaļu “Personāls”, kurā redzamas Bāttre morgondag darbinieku fotogrāfijas. Viņš norāda ar rādītājpirkstu uz mīlīgi smaidošas tumšmatainas sievietes attēlu.

“Vai Emma Luoma tev nešķiet kaut kur redzēta?”

Erne pievērš skatienu ekrānam, kuru Rasmuss pastumj uz viņa pusi.

“Tagad, kad tu tā saki... Varbūt mazliet. Pēdējās diennakts laikā redzēts diezgan daudz līdzīga izskata sieviešu.”

Erne apklust un tad paskatās uz Rasmusu.

“Acumirkli... Ko tu gribi teikt?”

Brīdi Rasmuss veras attēlā, it kā gaidot, ka Emma Luoma, kura skatās uz viņu otrpus ekrānam, samirkšķinās acis. Tad Rasmuss iebāž īkšķa nagu starp zobiem.

“Esmu diezgan pārliecināts, ka... Pagaidi,” Rasmuss saka un pieceļas kājās. Viņš pieiet pie lielas tāfeles, uz kuras atrodas izmeklētāju izveidotā fotogrāfiju, telefona izdruku, tikšanās un kontaktu karte.

“Ko tu īsti meklē?”

“Nu, Erne, nē, sasodīts. Ja nu man ir taisnība? Nu nē, sasodīts...”

Erne uzmanīgi vēro, kā Rasmuss paņem no tāfeles fotogrāfiju. Tad viņš nedrošiem soļiem atgriežas pie galda un noliek to līdzās ekrānā redzamajai Emmas Luomas fotogrāfijai. Erne brīdi vēro abas vienu otrai līdzās noliktās bildes. Sākumā šī doma šķiet pārāk neiespējama, lai būtu patiesība. Tā ir tik izšķirīga, ka iespējamo notikumu gaitu ir jāsāk šķetināt no otra gala.

“Emma Luoma ir Misis X no Haltialas,” Rasmuss saka. Neitrāli smaidošās ārstes fotogrāfijai līdzās ir novietots tās sievietes sejas attēls, kura tika sadragāta zem akmeņu svara. Ernem nāsīs iesitas kodīga smaka. Rasmuss atkal sācis svīst.

“Viņa nav izziņota meklēšanā,” Erne nomurmina. Klusums. Viņi abi saprot, ko tas nozīmē. Tomēr paiet vairākas nomācošas sekundes.

Erne trīcošām rokām satver telefonu. Ņinai jau jābūt pie degvielas uzpildes stacijas, tur, kur viņus gaida specvienības vīru trieciengrupa. Viņai vajadzētu būt drošībā.

“Jo... arī viņas vīrs ir miris,” Rasmuss satriekts saka, skatīdamies uz ēdiena papīra maisiņu, kas mētājas uz galda. Mistera X zobi. Daniela Luomas zobi.

“Tie, ar kuriem Ņina ir tikusies, nav ārstu laulātais pāris” Klusajā telpā ritošās sekundes, šķiet, pārtapušas mūžībā. Ekrānā ir izlēcis Nicorette reklāmkarogs, un Ernem uznāk vēlme uzsmēķēt.

“Ak kungs žēlīgais,” Erne saka, telefonu piespiedis pie auss, un pielec kājās. “Ņina neatbild uz telefona zvanu!”

Džesika neatlaidīgi klauvē pie durvīm. Jūsufs stāv viņai aiz muguras. Šķiet nepatīkami izraut vecu sievieti no gultas trijos naktī, bet tieši tagad citas iespējas nav.

Džesika skatās uz tumšzaļajām durvīm ar spilgti baltajām aplodām, kuru krāsa liekas pārsteidzoši svaiga, it kā tās būtu krāsotas pavisam nesen. Kalna nogāzē uzbūvētais, kokgriezumiem rotātais lielais koka nams šķiet no cita laikmeta un citas vietas. Tam jābūt vienam no vecākajiem namiem Kulo-sāri, pagātnes vēsma.

Džesika pa lodziņu redz, ka priekšnamā iedegas gaisma. Tad viņa cauri durvīm dzird bailīgu balsi.

“Kas tur?”

“No policijas. Niemi un Peple. Mēs bijām pie jums vakar vakarā.”

Brīdi liekas, ka nekas nenotiek. Tad durvis tomēr lēni paveras, un priekšnamā stāvošā sirmgalve šķiet nobijusies un miegaina - viņa ir apvilkusi gaišzilu zīda rītakleitu, zem kuras vīd naktskrekls tādā pašā krāsā.

“Es jūs atceros,” sirmgalve saka, bet paliek stāvam durvīs. Auksts vējš pluina vecās sievietes iecirtotos matus uz pieres.

“Vai drīkstam, Adlerkreicas kundze, ienākt? Šī ir svarīga lieta”

“Kas noticis?”

“Vai drīkstam?” Džesika atkārto pēc iespējas mierīgākā balsī, pamādama priekšnama virzienā.

“Ak kungs žēlīgais, esat gan izvēlējušies dīvainu laiku,” kundze sapīkusi noburkšķ un tad ar žestu aicina Džesiku dziļāk namā.

“Ļoti žēl, ka nākas jūs modināt, bet lieta patiešām ir ļoti steidzama.”

“Šaubu nav,” Adlerkreica saka, Jūsufam verot ciet ārdurvis.

Džesika grasās doties dziļāk, bet Adlerkreica norāda uz viņas apaviem un piedraud ar pirkstu. “Esiet tik laipni un novelciet apavus.”

“Es... protams,” Džesika saka, saraukdama uzacis. Vēl iepriekšējā vakarā kundzes viedoklis šajā ziņā bija pilnīgi pretējs.

“Man vēlreiz jāapskata jūsu guļamistaba.”

“Tas teksts tur vairs nav redzams...”

“Ja tomēr neiebilstat, man būtu jāpaskatās,” Džesika turpina, novilkdama arī otru kurpi, un novieto tās vienu otrai līdzās priekšnamā uz kājslauķa. Viņu apņem vecu guļbaļķu un mitruma smārds.

“Es pagaidīšu tepat,” Jūsufs saka, salicis rokas sānos, un paskatās uz saviem apaviem. Džesika pasmīn. Viņš ir pārāk slinks atšņorēt un pēc brīža atkal šņorēt ciet kurpju auklas.

“Okei,” Džesika saka, pavērsdama skatienu uz veco sievieti.

“Ak kungs žēlīgais. Tad nu kāpsim augšstāvā,” Adlerkreica mazliet īgni saka, ciešāk savilkdama rītakleitas jostu.

“Vai kaut kas noskaidrojies?” viņa vaicā, abām nevienādā ritmā kāpjot pa pakāpieniem. Tik lēni, ka Džesikai ir laiks nopētīt pie kāpņu sienas pakārtās fotogrāfijas. Tāpat kā augšstāvā lielākā daļa ir melnbaltas cilvēku grupu fotogrāfijas.

“Esiet, kundze, bez bažām. Gan šī lieta atrisināsies,” Džesika saka, pati nezinādama, kāpēc vēlas dot vecajai sievietei tukšus solījumus.

Pakāpieni čīkst zem viņas soļiem. Džesika dzird, ka sieviete žāvājas, kāpdama pa pakāpieniem. Gaiteņa galā pa atvērtām durvīm atspīd gaisma.

“Gribat vēlreiz apskatīt to Koponenu namu...” sieviete nomurmina.

“Tikai mirkli paraudzīties pa guļamistabas logu. Tad varēsiet doties gulēt,” Džesika saka, lēni sekodama grīļīgajai večiņai guļamistabas virzienā.

“Nu lūk, laipni lūdzu. Gultu saprotamu iemeslu dēļ neesmu saklājusi.”

Džesika uzsmaida vecajai kundzei un dodas iekšā guļamistabā. Viņa lēni pieiet pie loga un atbalsta rokas uz aplodas.

Svarīgākais palika neredzēts...

XCIX

Kabineta baltās sienas, šķiet, pamazām piekļaujas rakstāmgaldam, pie kura sēž Erne, ausij piespiedis sarunai ar priekšniecību paredzēto sarkano radiotelefonu, kas ar savu garo antenu atgādina ārkārtas situācijās izturīgos deviņdesmito gadu Nokia telefonus. No pieres straumītē tekošie sviedri liecina, ka stress kopā ar ķermenī gruzdošo iekaisumu atkal licis temperatūrai paaugstināties. Tagad tā ir virs trīsdesmit astoņiem grādiem. Visticamāk, tā. Lai gan tam vairs nav nozīmes. Temperatūras mērīšanai tagad var mest mieru. Viņš nāves spriedumu jau ir saņēmis.

“Ko iesāksim?” Zemā vīrieša balss vada otrā galā pieder specvienības trieciengrupas priekšniekam. Ņina, kuru vēl pirms brīža Erne bija iecēlis par operācijas vadītāju, nav ieradusies norunātajā vietā un neatbild uz telefona zvaniem.

Erne dažas sekundes pēta miegā iegrimušo būvlaukumu ceļamkrānu ielenkumā, kas atkal drīz modīsies. Viņš žņaudzi telefona klausuli un tad uzmet skatienu Rasmusam, kurš bažīgi skatās uz viņu otrpus galdam, rokas sakrustojis pār krūtīm un pirkstus dziļi iegremdējis adītā džempera ielocēs.

Jāsūta specvienība meklēt Ņinu. Viņa nevar būt tikusi tālu ar savu sarkano Škodu.

“Adrese jums ir?” Erne vaicā, manīdams, ka balss dreb. Šis ir viņa grūtākais lēmums darba dzīvē.

Ja.

“Turpiniet saskaņā ar apstiprināto plānu. Atskaitieties man reālajā laikā.”

“Skaidrs, beidzu.”

Erne noliek rācijas aparātu uz galda un tad satver mobilo telefonu.

“Rase, tūdaļ pat izsludini policijas darbinieka meklēšanu. Gribu, lai visas patruļas meklē Ņinas Škodu, kas, visticamāk, atrodas Lājasalo apkaimē. Ņina paguva pateikt, ka atrodas netālu no norunātās tikšanās vietas.”

“Skaidrs,” Rasmuss saka, pielēkdams kājās no krēsla straujāk, nekā varētu no viņa gaidīt, spriežot pēc izskata.

“Un, Rase, pasauc Miku šurp. Viņš pievienosies meklētā-ņem!

Rasmuss pamāj ar galvu un nozūd gaitenī.

Erne atkal piespiež mobilo telefonu pie auss, brīdi ieklausīdamies signālā. Džesika, sasodīts! Kas, pie joda, te notiek?

Erne brīdi pamasē krūtis, lai nomierinātu joņojošo pulsu. Viņš ievada Jūsufa numuru. Bez atbildes. Kaut kas ir pamatīgi sagājis dēlī.

Tikai mieru. Kāds noteikti tūdaļ pat atzvanīs. Džesika un Jūsufs ir kopā. Viņiem nekas nedraud...

Kāpēc, velns un elle, viņš nebija stingrāk uzstājis uz sava lēmuma izpildi, lai Džesika paliktu mājās, apsardzībā, kamēr ārkārtējais noziegumu virknējums tiktu atrisināts?

Džesika pārzvanīs visai drīz. Vai Jūsufs.

“Erne? Meklēšana ir izsludināta, un patruļām ir izziņots,” Rasmuss saka no durvju ailas. “Lājasalo virzienā uz Herto-niemi, uz tilta, tiks izvietots kontrolpunkts.”

“Labi. Bet kā ir ar Miku?”

“Neesmu viņu redzējis...”

“Ej un sameklē, velns parāvis, to Miku!” Erne norūc ieklepodamies. Rasmuss atkal nozūd gaitenī.

Erne pavicina pirkstus virs tastatūras, tad ieraksta meklētājā vārdus battre morgondag helsinki un uzklikšķina uz pirmo saiti. Tad viņš ieiet sadaļā “Personāls” un nobrauc ar kursoru vispirms līdz Danielam un tad līdz Emmai Luomai. Viņu sāk pārņemt nelabums.

Luomas ir miruši... Daniels Luoma aizvakar aizvests uz Sa-vonlinnu Torstena Karlsteda automašīnas bagāžniekā. Dzīvs būdams, kā apliecinājis anatompatologs. Viņi ir apturējuši Sannas Porkas automašīnu, tad ievilkuši viņu un Luomu sārtā. Tikmēr kāds ir atstājis Luomas DNS pēdas pa visu Ko-ponenu piekrastes namu. Emma Luoma tika nolaupīta droši vien vienlaikus ar vīru un tad aizvesta uz Haltialu pie Vantā. Un visbeidzot šie kādi ir devušies uz Battre morgondag telpām Bulvāra ielā ar ārstu laulātā pāra atslēgām, piezvanījuši policijai un satikušies ar Ņinu. Un tagad... viss ir pilnīgā pakaļā.

Erne atver sadaļu “Par mums” un pēta īso vēstures ierakstu.

“Battre morgondag ir ārstu privātprakse, kas specializējusies psihozes pacientu ārstēšanā un terapijā... To administrē 1959. gadā dibināts fonds ar tādu pašu nosaukumu... Tā dibinātāja un valdes priekšsēdētāja ir psihiatre Kamilla Ad-lerkreica... Alternatīvas terapijas formas bez medikamentiem... tiešā dialoga metode.”

Aptverošais vēstures izklāsts ir izraibināts ar duci melnbaltu fotogrāfiju.

Augšējā attēlā redzama pirmā ārstu prakses vieta Villa Morgon. Tad fonda dibinātājas portrets no sešdesmitajiem gadiem. Sievietes izteiksme ir precīzi tāda pati kā gleznā. Tikai cits fons.

“Sešas minūtes līdz mērķim,” atskan balss rācijā. Erne apstiprina ziņas saņemšanu un iegremdē seju plaukstās.

c

Svarīgākais palika neredzēts...

Kas, pie velna, man būtu jāierauga?

Džesika iekož lūpā, mēģinādama koncentrēties. Viņa jūtas ārkārtīgi nogurusi, bet nepieciešamības gadījumā ir gatava būt nomodā kaut vai līdz rītausmai, skatoties pa to nolādēto logu, ja tas ļaus atrisināt šo lietu. No teksta Malleus Malefi-carum, kas bija iemīdīts uz Koponenu nama jumta, pēc atkušņa, jaunas sniega kārtas un tehnisko ekspertu lodāšanas bija palikušas vien blāvas pēdas kā grafīti, kuru mēģināts nomazgāt un pārkrāsot. Viņa redz ielu, tuvējos namus abpus tai, Koponenu lielo zemes gabalu un sasalušo jūru. Salas daudzu simtu metru attālumā. Ko, pie velna, es nespēju saprast?

Džesika paskatās uz Koponenu savrupnama priekšdārzu, kur iepriekšējā vakarā bija metusies pakaļ slepkavam baltajā kombinezonā. Tūju dzīvžogs. Viņa joprojām spēj iztēloties uz ledus redzēto ragaino figūru, kas pilnīgā tumsā pacēlusi roku sveicienam.

Vienlaikus Džesika saprot, ka telpā degošās lampas dēļ viņa nespēj skaidri saskatīt apkaimi. Viss ārā notiekošais traucējoši sajaucas ar Adlerkreicas kundzes guļamistabas atspulgu. Te ir gulta, spogulis, rakstāmgalds, krēsls, zvilnis. Persiešu paklājs, neliela griestu lustra. Adlerkreicas kundze, kura stāv durvju ailā. Džesika pati.

“Atvai nojiet, kundze. Vai drīkstu jūs palūgt nodzēst gaismu?” Džesika ierunājas un mēģina fokusēt skatienu ārā. Paiet vairākas sekundes, bet nekas nenotiek.

“Vai jūs varētu nodzēst gaismu telpā? Tikai uz brīdi.”

Džesika vēlreiz paskatās uz kundzes atspulgu loga rūtī. Tad pati uz sevi. Spoguļattēls ir neskaidrs, it kā slikta viņas pašas kopija, kas tikai aptuveni atgādina sievieti vārdā Džesika fon Hellensa. Sievieti, kura neeksistē. Acu dobumi atgādina divas milzīgas, melnas apakštasītes, dziļas akas uz kādu tumšu un nezināmu vietu. Viņa redz sev uz galvas ragu aizmetņus. Un tad viņa ierauga meiteni, kura nekustīgi guļ Murano viesnīcas gultā, un katra nervu šūna no pirkstgaliem līdz papēžiem deg kā ugunīs. It kā viņa gulētu kvēlojošā ugunskurā. Viņa veras uz griestiem, tur redzamajiem apmetuma rotājumiem un ienīst sevi un savu dzīvi. Tas, ka viņai pieder milzīgas bagātības, neatvieglo situāciju, drīzāk tieši otrādi. Viss, kam viņa pieskaras, pārvēršas mēslos. No numuriņā atnestās paplātes ar ēdienu Džesika sajūt bifšteka nazi sev pie rokas locītavas: doma, ka viss var būt garām kuru katru brīdi, sniedz atvieglojumu. Tikai viena vienīga īsa kustība, un viņa mūžīgi varēs gulēt viduvējas viesnīciņas luksusnumurā pilsētā, kas ož pēc zivju tirgus.

Džesikai acis pieriešas asarām. Ne bēdu un aizkustinājuma dēļ, bet gan bailēs. Viņa aptver, ka ieradusies šajā istabā, lai ieraudzītu pati savu spoguļattēlu. Tieši tā, kā viņu mamma sapnī bija mudinājusi. Viņa skatās spogulī.

Viņa lēni pagriežas un satausta ar roku pistoles maksti. Vecā sieviete joprojām stāv durvju ailā, rokas sakrustojusi pār krūtīm. Adlerkreicas kundze neskatās uz Džesiku. Viņa apmierināta pārlaiž skatienu pār guļamistabu un tad aizver plakstus; tad ievelk plaušās gaisu, kas vecajā koka namā dveš pēc guļbaļķiem un darvas. Džesika dzird telefonu iezvanāmies. Taču viņa neatbild. Viņa apzinās, ka nu abām viņas rokām jābūt brīvām. Viņai jātiek ārā no šejienes. Jūsufs joprojām atrodas apakšstāvā.

“Nu mēs iesim,” Džesika norij kaklā sakāpušo kamolu, pasperdama soli tuvāk sievietei.

“Tu esi tāda pati kā tava māte,” Adlerkreica ierunājas, teju sirsnīgi pasmaidīdama. Džesika jūt, ka uzmetas zosāda, ka sirds vispirms salecas un tad, it kā labodama kļūdu, sāk dauzīties kā negudra.

“Ko?” viņa nomurmina, atvērdama pistoles maksti. Vecā sieviete vairs nav nedz trausla, nedz miegaina.

“Arī tev ir tādas pašas.”

“Par ko jūs runājat?”

“Par tavām smadzenēm. Tās ir īpašas. Tāpēc tu esi tāda, kāda esi.”

“Es dodos projām tūdaļ pat. Jūsuf!” Džesika iekliedzas aizsmakušā balsī, bet no apakšstāva nav atbildes. “Jūsuf!” Džesika vēlreiz iesaucas skaļāk un sper soli tuvāk Adlerkreicai. Tad atbalsojas soļi. Tie nav no kāpnēm, bet kaut kur tuvāk. Nočīkst durvis.

“Terēza bija slima,” Adlerkreica saka, kamēr Džesika satver pistoli.

“Jūsuf!”

“Neskatoties uz to, viņa bija mana mīļākā skolniece,” iesmiedamās vecā sieviete turpina.

“Ko, pie velna, jūs te muldat?” Džesika saka drebošā balsī, pavērsdama pistoles stobru pret Adlerkreicu un durvju aiļu aiz viņas. Mana mīļākā skolniece. Viņas apziņā uzzibsnī fotogrāfijas gaitenī un uz sienas pie kāpnēm.

“Dodiet ceļu!” Džesika sažņaudz pistoli vēl ciešāk.

Vienlaikus viņa redz, ka durvju ailā parādās divi silueti. Tumšajā gaitenī viņa saskata līkus ragus, un viņai no lūpām izlaužas vaids. Atkāpjoties uz loga pusi, ierocis trīc Džesikas izstieptajās rokās.

“Jūsuf!”

“Jūsufs nenāks,” Adlerkreica saka, kamēr viens no vīriešiem, paiedams viņai garām, ienāk istabā. “Un tā tava pistole... Liec to nost. Tā ir neitralizēta.”

Džesika mana, ka panika pārņem visu ķermeni, tā liek ausīs šalkt un skatienam aizmigloties. Tad viņa sajūt sāpes. Viņa tēmē ar pistoli uz ragainā briesmoņa kājām, grasās nospiest gaili, bet tas nekustas no vietas: belzenis ir iesprūdis. Kas tas, pie velna? Miks taču pārbaudīja ieroci. Pistole nokrīt viņai pie kājām. Vienlaikus Džesika jūt liela auguma vīrieša rokas ap sevi un slapju dvieli uz sejas. Visiem spēkiem cenzdamās izlocīties, viņa aptver, ka pamazām grimst kaut kur dziļi, dziļi, aizvien tumšākā duļķainā dīķī, kur saules stari neietiecas. Viss būs labi, manu zelta gabaliņ.

CI

Erne uzmet skatienu joprojām mēmajam telefonam un saņem pirkstus kopā aiz pakauša. Ņinai draud nāves briesmas, un, lai gan viņas meklēšanā pēc brīža tiks iesaistīta puse galvaspilsētas policistu, kaut kas liek Ernem domāt, ka tas nebeigsies labi. Pēc brīža sanāksmju telpā viņam būs jāpaskaidro Mikaelam, kāpēc viņš sūtīja Ņinu braucienā kopā ar diviem slepkavām. Šī ir jau otrā reize četrdesmit astoņu stundu laikā, kad Erne kādu mudina ņemt sev par līdzbraucējiem slepkavas. Un kur, sasodīts, ir Džesika? Kopš pienākušās īsziņas no viņas nav ne miņas.

“Divas minūtes līdz mērķim,” balss no vadības radio tīkla saka.

“Skaidrs,” Erne saka, dažas reizes norīdams siekalas.

Vienlaikus durvju ailā parādās Rasmuss. Rūpju izteiksmi ir nomainījis tāds kā apjukums.

“Kas lēcies?”

“Nevaru nekur atrast Miku...”

“Kā tā - nevari atrast?”

“Viņš... viņš ir devies projām.”

“Ko tu ar to gribi teikt?” Erne noņem brilles no grumbainās pieres. Rasmuss pasper dažus soļus uz priekšu un tagad stāv telpas vidū, rokas sānos salicis. Balss šķiet šaubu pilna.

“Tā man teica. Ka Miks esot aizvedis dzelžos saslēgtos Karlstedu un Lehtinenu. It kā uz liftu pusi. Apakšstāvā teica, ka viņi esot izgājuši no ēkas. Ģērbušies virsdrēbēs...”

“Kur gan, sasodīts, Miks būtu vedis galvenos aizdomās turamos nakts vidū?”

“Varbūt viņš padzirdēja, ka Ņinai problēmas? Varbūt viņš devās meklēt,” Rasmuss saka.

“Līdzi ņemdams aizdomās turamos? Nekādas loģikas. Turklāt kā viņš būtu varējis uzzināt par Ņinu? Vai tu viņam pastāstīji?”

“Es jau viņu nemaz nesatiku... Varbūt Ņina pati piezvanīja Mikam?”

“Nu tas gan ir savādi. Es zvanīšu Mikam.”

“Es jau zvanīju,” Rasmuss saka, pakratīdams galvu.

Tad pie durvīm atskan klauvējiens, un telpā ieskatās Rīka Vudvarda. Izmeklēšanas asistente ar zobiem koda zīmuli.

“Te, Erne, ir prasītās ziņas,” Vudvarda saka, pasniegdama papīra lapas Rasmusam, kurš ir pastiepis roku. Rasmuss pasper dažus soļus Ernes virzienā, tad apstājas un, uzacis sarāvis, lasa atskaiti.

“Kamilla Adlerkreica? Fonda vadītāja?”

“Es lūdzu noskaidrot... Kas tur rakstīts?” Erne vaicā. Viņš ir piecēlies un nu atbalstās ar visu svaru pret rakstāmgaldu. Vudvarda nozūd gaitenī.

“Ka viņa dzīvo Kulosāri. Tas taču ir tieši pretī Koponenu savrupnamam.” Rasmuss pasniedz papīra lapu Ernem.

“Acumirkli...” Erne iezveļas atpakaļ krēslā un satver da-torpeli. Viņš atšķir kādu no fonda vēstures fotogrāfijām. Tajā redzams sens izrotāts koka nams. Villa Morgon.

“Vai šis varētu būt tas pats nams...” Erne saka, pavērsdams ekrānu uz Rasmusa pusi, “...no kura augšstāva Džesika un Jūsufs devās skatīties Koponenu savrupmājas jumtu...”

“Adrese atbilst precīzi.”

“Bet...” Erne atkal ir piecēlies kājās. Viņš satver pelēko džemperi, uzvelk to un ieslidina rokas tumšzaļās vējjakas piedurknēs.

“Tikko vaicāju Mikam, vai vārds “Adlerkreica” viņam kaut ko izsaka, viņš atbildēja, ka nekad nav par tādu dzirdējis,” viņš saka. No vadības radiotīkla atskan balss. Erne paņem aparātu rokā un paceļ pie krūtīm. Izsaucu centru.

“Bet Miks taču saņēma no Jūsufa visu kaimiņu sarakstu,” Rasmuss nomurmina.

“Varbūt šis vārds neiekrita prātā.”

“Vai arī...”

Izsaucu centru.

“Kaut nu tā būtu, Rase, kaut nu tā būtu,” Erne saka, paceldams vadības radiotīkla klausuli pie lūpām. “Centrs klausās.”

CII

Džesika atver acis un krēslā redz plandošas liesmas. Viņa saož telpas mitrumu, kas sajaucies ar degmaisījuma kodīgo smaku. Ja neņem vērā koka mietos liesmojošās lāpas dūkoņu, telpā ir pavisam kluss.

Plaksti šķiet smagi. Taču nekur nekas nesāp. Sajūta ir viegla kā tauriņam, kas nosēdies uz ūdensrozes lapas. Dažu metru attālumā uz grīdas guļ liels, tumšsarkans pārklājs, kas pārsegts kaut kam pāri.

“Džesika fon Hellensa,” viņai aiz muguras atskan sievietes balss.

“Kas?” Džesika atsaucas teju neapzināti.

“Laipni lūgta!”

Džesika nevienu neredz. Viņa mēģina pagriezt galvu, bet drīz vien aptver, ka tā ir ieslēgta koka balstā, kas liedz paskatīties visapkārt.

De primo, fratribus et sororibus.

Džesika saliec pirkstus. Plaukstu locītavas ir saslēgtas dzelžos. Vienlaikus no kaut kurienes uzrodas puskaili cilvēki. Tie paiet viņai garām un nostājas abpus krēslam. Viņi ir četri, pieci, seši, astoņi. Visiem pārvilkti ir tikai melni apmetņi, lielās kapuces piesedz seju. Kailajām kājām šļūcot pa akmens grīdu, telpā atbalsojas klusa šalkoņa.

Nu Džesika saprot, ka viņai ir uzvilkts melns vakartērps. Augstpapēžu kurpes atrodas līdzās kailajām kājām.

Domas sāk noskaidroties. Elpa šķiet sekla, gaiss iesprūst kaklā.

“Kas notiek?”

“Esi mierīga, Džesika,” sieviete saka. Džesika veras uz vāju, kailu ķermeni, ļengani nokārušās krūtis klāj biezu, zilu vēnu dzīslojums.

Tad sieviete paceļ trauslo roku un noņem kapuci. Smaids zem maskas ir laipns un teju izklaidīgs. Gluži tāds pats kā pirms brīža guļamistabā.

“Nezinu, vai esam jebkad kārtīgi iepazinušās. Mani sauc Kamilla Adlerkreica,” sieviete saka, sperot soli tuvāk krēslam, kur sēž Džesika. Pārējie joprojām stāv savās vietās. Džesika ļauj skatienam pārslīdēt pāri kailajiem ķermeņiem. To vidū ir gan vīrieši, gan sievietes.

“Droši vien tev ir sakrājies daudz jautājumu,” vecā sieviete saka.

Mēle liekas smaga, un mutē sagaršojams kaut kas svešāds un nedabisks. Džesika aizver acis. Viss šķiet neskaidrs. Grūti notvert pašas domu pavedienu.

“Vēlos tikt projām,” viņa klusi saka. “Gribu redzēt Erni.”

“Es apzinos, Džesika, ka mums nav laika. Visādā ziņā man tā nav atlicis īpaši daudz.” Kamilla Adlerkreica saka, pasperdama soli sāņus, lai Džesika ieraudzītu telpas gala sienu.

Tur ir redzama skaistas, tumšmatainas sievietes glezna.

“Vai tu to redzi?” Adlerkreica vaicā. “Tā vienlīdz labi varētu būt tu.”

Viņai ir taisnība. Līdzība ir pārsteidzoša.

“Bet tā neesi tu, Džesika. Tā esmu es.” Tagad sieviete šķiet ne tik draudzīgi noskaņota.

“Es vēlos tikt projām,” Džesika nočukst.

“Tu vēlies tikt projām. Problēma, dārgā Džesika, ir tāda, ka tu pati nezini, ko vēlies. Tu esi tāda pati kā tava māte,” Kamilla Adlerkreica saka, pasper dažus soļus tuvāk un tad ar grūtībām notupstas ceļos viņas priekšā. “Viņai bija skaista un nesabojāta dvēsele, bet vienlaikus viņa bija stūrgalvīga mātīte, kura pagrieza mums muguru.”

“Es nesaprotu, par ko jūs runājat,” Džesika saka, pamanīdama, ka viņas elpa ir paātrinājusies un kļuvusi sekla.

“Tā tas ir, dārgumiņ. Kā gan tu varētu saprast... Tā pasaule, kurā tu dzīvo. Pēc viņu domām, tu, Džesika, būtu uzskatāma par slimu. Tāpēc to arī dēvē par slimību. Tu tāpat kā tava mamma esi svētīta ar īpašu prātu. Tev ir smadzenes, kurām nevar diktēt visādas muļķības. Tev ir saprāts, kas noliedz sabiedrības uzspiestās patiesības.”

Kamilla Adlerkreica teatrāli pieliek roku pierei. Vecās sievietes kustības ir vijīgas, trauslā un grumbainā roka paslie-nas gaisā un tad pieglauž sirmos matus.

“Mēs... es, manas māsas un brāļi... Tas, ko dažu pēdējo diennakšu laikā esam izdarījuši, var šķist nežēlīgi, bet patiesībā mēs tikai vēlamies labāku rītdienu. Mēs pārstāvam to. “Labāku rītdienu”. Katra tavā priekšā stāvošā māsa un brālis ir zvērējuši uzticību idejai līdz pašam galam.”

“Kas, pie velna...” Džesika nomurmina.

“Lūdzu, frater, turpini tālāk!” Adlerkreica saka, aizvērdama acis. Vistālāk pa labi stāvošais vīrietis satver kapuci un atsedz seju. Džesika pazīst vīrieti, lai gan nekad nav sastapusies ar viņu vaigu vaigā. Rodžera Koponena acu zīlītes ir lielas kā apakštases, un viņa seja ir koši piesarkusi. Šķiet, viņš ir gatavs kuru katru brīdi uzsprāgt.

cm

Erne dzird vīrieša teikto, bet nevēlas saprast.

“Lūdzu, atkārto.”

“Tikšanās vietā neviena nav.”

Vārdi atbalsojas Ernem ausīs. Vadības radiotīkla klausules mikrofons smird pēc sakaltušām siekalām.

“Bet kā ar ūdens baļļu?” Erne vaicā, manīdams, ka sirds strauji dauzās.

“Nav nekādas baļļas. Pagrabs ir pilns ar visādu drazu.”

“Kas, pie velna...”

“Pirmajā mirklī šķiet, ka tas nav mūsu meklētais nams.”

“Bet tam ir jābūt īstajam,” Erne klusi noteic.

“Izpētīsim tuvējo apkārtni,” balss rācijā saka.

“Skaidrs.”

Erne noliek vadības radiotīkla klausuli uz galda, sirds dauzās kā cirslītim. Telefons uz galda iezvanās atkal. Iekšējā līnija. Mobilā telefona ekrānā redzams Lenkvista numurs no policijas pārvaldes vadības.

“Kas, pie velna, te notiek?” Erne nomurmina, nespēdams atbildēt uz abiem zvaniem vienlaikus.

“Šķiet, es zinu,” Rasmuss saka un, pieri saraucis, iedziļinās pats savā telefonā.

“Kas ir?”

“Internetā ir ievietots jauns video... Šoreiz tas ir In-stagram,” Rasmuss saka, pienākdams pie Ernes ar telefonu rokā.

“Sasodīts, kas tas ir?”

Viņš redz krēslainā telpā slimnīcas gultu, kur guļ skaista, tumšmataina sieviete.

“Vai tā ir...”

“Tā ir Laura Helminena.”

Ekrāna apakšējā malā skrejošajā joslā parādās aizvien jauni komentāri.

“Vai tā ir tiešraide?” Erne pieklusinātā balsī vaicā. Telefona zvanu tarkšķi kabinetā, šķiet, atbalsojas kaut kur tālumā.

“Jā... @malleusmaleficarum...”

“Kāds ir pieslēdzis tiešraidi no Helminenas palātas. Sasodīts, vai tad apsarga nav pie durvīm?” Erne saka un atceras Džesikas atsūtīto īsziņu. Helminena vazā mūs aiz deguna.

“Vai tie... Kas tas ir par ciparu?” Erne vaicā, rādīdams uz ekrāna apakšmalu.

“Tas ir cilvēku skaits, kas pieslēgušies.”

“Kas, pie velna...”

Sekotāju ir desmitiem tūkstošu. #malleusmaleficarum. Simtiem komentāru, lielākā daļa angliski.

“Komentāros tiek izteikts viedoklis par to, ko viņa ir pateikusi video ievadā.”

“Vai iespējams attīt atpakaļ...” Erne vaicā, bet tad ekrānā parādās tumšā apģērbā tērpies plecīgs vīrietis. Viņš nostājas pie gultas.

“Te ir tas apsargs...”

“Kuš. Klausies.”

Man diemžēl jānoņem jums telefons.

Kāpēc?

Tāds ir rīkojums. Kur tas atrodas?

Tur, uz plaukta.

Sieviete norāda tieši uz kameru, un apsargs pavērš skatienu pret to.

“Teo...” Erne nočukst. Vīrs viņam ir zināms no Iekšlietu ministrijas laikiem. Izdarīgs puisis, lai gan Džesika uzskata viņu par lielīgu sūdabrāli.

Teo sper dažus mierīgus soļus telefona virzienā.

“Sasodīts, kas tas...” Rasmuss nočukst, un Ernem paiet kāds brīdis, kamēr viņš aptver, uz ko tas tēmēts. Laura Helminena vairs neguļ gultā, bet ir zagšus pielavījusies Teo aiz muguras. Savēlušies melnie mati nokarājas pār acīm.

“Ko tas meitēns tagad...” Erne sāk savu sakāmo, bet tad aizliek roku priekšā mutei.

Viss notiek ātri. Teo roka jau ir paspējusi pasniegties pēc telefona, tad kustība pēkšņi apraujas. Izteiksme vīrieša sejā no pašpārliecinātas pārvēršas izbrīnā, un pēc dažām sekundēm viņam no kakla sāk plūst tumšsarkans šķidrums. Tad ekrānā stāv tikai Laura Helminena, sejā auksti vēss smīns.

Malleus Maleficarum.

CIV

Telpā uz bridi iestājas pilnīgs klusums, un Džesika saklausa koka lāpu galos dejojošo liesmu šņākoņu. Degmaisījuma smārds atsauc atmiņā bērnību. Karstumā virmojošo šoseju.

“Mater pythonissam,” Rodžers Koponens saka, paklanīdamies pret veco sievieti. Tad viņš satriektu sejas izteiksmi paveras uz Džesiku.

“Visam, Džesika, ir sava jēga. Pirms brīža esam augšupie-lādējuši tīmeklī kodolīgu manifestu, kurā paužam bažas par to, ka neoliberālisms drupina mūsdienu sabiedrību. Mēs nosodām tā iekustināto brīvību, kas savā visaptverošajā aklumā liedz cilvēkam koncentrēties. Vērtēt. Iedziļināties jebkurā tēmā,” bez jebkādas izteiksmes sejā Koponens sludina, gluži kā lasīdams teikumus no papīra lapas.

Džesika sajūt, ka ķermenis atkal kļūst nevarīgs, it kā inde aizvien pieaugošā devā izplūstu pa ķermeni.

“Tu... nogalināji pats savu sievu?” Džesika saka, norīdama kaklā sakāpušo kamolu. Šķiet, rīkle ir paralizēta.

“Marija pati lēma savu likteni. Viņa pārstāvēja tos, kas bija pret brīvu prātu un labāku nākotni. Es nespēju to ietekmēt. Nemaz nezināju, ka tā notiks. Visādā ziņā es būtu centies novērst to, kas notika, - Marija taču bija mana sieva... Bet tagad, atskatoties pagātnē, viss šķiet pašsaprotami.”

Džesika cenšas atsvabināties no saitēm. Nu viņa sasprindzina muskuļus līdz galējai robežai, bet rokas un potītes ir cieši piesietas pie koka krēsla.

“Redzi, Džesika, viss ir ierakstīts zvaigznēs. Tāpat kā Ro-džera grāmatās. Viss bija skaidrs no sākta gala.”

“Bet... kāpēc?” Džesika vaicā, juzdama, ka asara notek pār vaigu.

Bailes ir izlauzušās cauri zālēm, kas nomērdējušas sajūtas. “Tas viss, Džesika, dārgumiņ, varētu likties mazliet mulsinoši...” Kamilla Adlerkreica saka, norādīdama Rodžeram Koponenam atgriezties savā vietā rindā. “Tev īstenībā nav jāsaprot, ko mēs vēlamies panākt: lai iedziļinātos mūsu mācībā, cītīgi jāmācās daudzu gadu garumā. Lai gan cieši sekojam senajām vērtībām, izmantojam arī mūsdienu paņēmienus, lai jaudīgi izplatītu mūsu vēsti. Rodžera naids pret mūsdienu sabiedrību iedvesmoja viņu ķerties pie ārkārtīgi aizraujoša sižeta. Nu tas ir zināms desmitiem miljonu cilvēku visā pasaulē. Taisnību sakot, būtu stulbi neizmantot šādu iespēju. Tagad, pateicoties Rodžera grāmatām, cilvēki beidzot ir aptvēruši, kas mūsdienu sabiedrībā ir greizs, kā tā izturas pret cilvēkiem, kuri spēj raudzīties pāri dūmu aizsegam, kas ir aizmiglojis skatienu; mums šis informēšanas process ir jāpadara efektīvāks. Vai zini, cik daudziem šobrīd uz lūpām kā ziņa numur viens ir kustība “Labākai nākotnei”? Tagad miljoniem rietumnieku mājās visplašāk apspriestā tēma ir Malleus Maleficarum - “Raganu veseris”. Mūsdienās nav viegli būt misionāram, tāpēc jāprot likt lietā visus mūsu rīcībā esošos paņēmienus.”

“Bet...”

“Par sekulāru kļuvusī pasaule tiecas apklusināt tos, kuriem Dievs ir piešķīris plaša prāta dāvanu. Un, kā zināms, īsta spēja domāt kritiski un radoši, aiz kokiem ieraudzīt mežu - tas ir drauds organizētai sabiedrībai. Tādus indivīdus sabiedrība vēlas apzīmogot kā trakus: viņiem tiek izdomātas diagnozes un iebarotas zāles, kas notrulina domas. Mans dzīves uzdevums ir bijis nodrošināt, lai viņu potenciāls tiktu likts lietā, nevis lai viņi tiktu nolemti aizmirstībai slimnīcās un piederīgie viņus nobēdzinātu kaktā. Es, Džesika, nekad neesmu nodarbojusies ar slimu cilvēku ārstēšanu. Tiesa, esmu iejutušies šajā lomā un lietojusi terminus, kurus sabiedrība saprot. Bet esmu darījusi to tikai tādēļ, lai varētu mierīgi strādāt. Nē, es neesmu ārstējusi slimos, jo šie cilvēki - jūs te visapkārt man - nekādā gadījumā neesat slimi. Jūs esat gaismas uzplaiksnījums šajā haotiskajā, liberālisma pārņemtajā ellē.”

Džesika sagaršo sāļu asaru mutes kaktiņā. Vecās sievietes kaulainā roka to notrauc. Džesika jūt, ka elpa aizraujas. Viņa jūt kņudoņu mugurā un mikroskopiskas zibens izlādes kāju muskuļu nervu galos.

Nu Džesika redz kaut ko uzmirdzam degošo lāpu gaismā. Tas ir duncis.

“Vai es esmu septītais upuris? Pēdējā no raganām?” Džesika nočukst.

“Tu?” Adlerkreica vaicā, mazliet uzjautrināta. “Vai joprojām neesi sapratusi, kāpēc tas viss ir noticis?”

Kļūst aizvien grūtāk elpot. Nāsis ir pilnas ar gļotām, un rīkli nospiež milzīgs kamols.

“Es, Džesika, esmu izglābusi dučiem dvēseļu. Esmu novērsusi viņu prāta saindēšanu. Esmu gādājusi, lai neviena mana pacienta dzīvi nebremzētu tā saukto nozares profesionāļu safabricētās diagnozes. Neviens nav pelnījis trakā zīmogu pierē. Pat ne tie, kuri pagriezuši man muguru. Padomā pati: pateicoties man, šie nabaga cilvēki, kuri citos apstākļos būtu sazāļoti un sasieti trako kreklā, var brīvi izvēlēties izglītības virzienu un karjeru. Mani bērni neapmierinās ar mazkva-lificētu darbu. Viņi ir visur. Uz zemes, jūrā, gaisā,” Kamilla Adlerkreica saka.

“Mana mamma...” Džesika klusi nosaka, bet rīklē iesprūdušais kamols noslāpē balsi.

“Luomas, viņi ilgu laiku bija Bāttre morgondag labākie ārsti. Bet abi zaudēja tvērienu, pārdeva dvēseli farmācijas industrijai. Alberts fon Bunsdorfs tāpat.”

“Vai Bunsdorfam bija jāmirst tāpēc, ka viņš neticēja Dievam?” Džesika vaicā.

“Ak, mīļā Džesika. Tu neko neesi sapratusi. Malleus Ma-leficarum ir tikai piesegs. Runa nav nedz par Dievu, nedz nelabo, bet gan par to, ka Alberts pamazām pieslējās tiem, kuru ieskatā atšķirīgai smadzeņu darbībai vienmēr jānosaka diagnoze, tā jāārstē un jālieto medikamenti. Tādi termini kā “šizofrēnija”, “saslimšana”, “slimība”, “vīzijas”, “psihoze”... Tie ir tikai uzbrukumi atšķirīgajam,” Adlerkreica saka, šķietami uz brīdi iegrimdama pārdomās. Tad viņa ļaunā priekā iesmejas, it kā atcerējusies kaut ko uzjautrinošu.

“Nemaz nerunājot par tām Blumkvistas muļķībām,” viņa smaidīdama turpina. “Pēdējo gadu šausminošākie akadēmiskie pētījumi izlasāmi šī jaunās sieviešu kārtas doktores disertācijā, saskaņā ar kuru smadzeņu darbība, kas atšķiras no vairākuma, ir ne tikai slima, bet arī izpaužas kā kaut kāda velnišķīga ietekme.”

“Bet...”

“Vai tiešām, Džesika, tu neapjēdz, kā tā sistēma darbojas? Acīmredzot ne, jo tev ar to nav bijusi darīšana. Vai domā, ka tu būtu palikusi dzīva, ja es nebūtu iejaukusies? Vai uzskati, ka būtu izslīdējusi cauri drošības policijas pārbaudēm? Domā, tavs draugs būtu ticis tām cauri?”

“Ko?” Džesika nočukst un sāk raudāt.

Kamilla Adlerkreica piespiež zodu pie krūtīm, un brīdi šķiet, it kā viņa skaitītu lūgšanu. Tad viņa pieceļas kājās un paceļ roku gaisā.

“Detego.”

Katrs no pusaplī stāvošajiem kailajiem stāviem pa kārtai noņem masku. Vīrietis gludi noskūtu galvu, kura pieri rotā dzimumzīme. Torstens Karlsteds. Kaijs Lehtinens. Rodžers Koponens... Skaista, tumšmataina sieviete, kuru Džesika nespēj atpazīt. Visticamāk, tā, kura iepriekšējā vakarā bija pieklauvējusi pie Irmas Helles veikaliņa loga un nogalinājusi viņu. Un pēdējais no visiem...

“Man ļoti žēl, Džesika,” Mikaels saka, sakrustodams rokas savā priekšā.

Džesika nespēj paelpot. Jo tavā tuvumā droši vien ir kāds, kas zina visu. Uzrauga un kontrolē situāciju. Viņa sajūtas kā muļķe. Pēkšņi viss kļūst tik velnišķīgi acīmredzams. Ūdens mērītājs, pistole, piezīmju blociņš. Mika uzstājības dēļ Karlsteds un Lehtinens tika nogādāti policijas pārvaldē. Aizvakar Miks pēc pāris kopīgas vakarēšanas stundām restorānā katrā ziņā vēlējās doties ar Džesiku izbraucienā. Pārliecinājās, lai Dže-sika pirmā no izmeklētājiem ierodas nozieguma vietā Kulo-sāri līdz ar patruļas izsaukumu.

“Mik, palīdzi man,” Džesika klusi nosaka, satricinājumam pamazām pārtopot naidā. Vārdi, pirms tie paguvuši izskanēt pār lūpām, šķiet veltīgi. “Palīdzi man tikt vaļā, tu, nolādētais sūdabrāli!” Džesika jau kliedz, bet Mikaels paskatās uz viņu, sejā nepakustoties ne vaibstam.

“Mīļā Džesika. Šodien pienācis gals mūsu ceļojumam, bet tavējais turpināsies.”

“Sasodīts, Mik! Tu esi jucis? Vai tu esi noslepkavojis...?” “Džesika, nomierinies,” piesardzīgi pasmaidīdama, Adler-kreica saka.

“Nu gan tu nolaidies līdz tam līmenim, kādā funkcionē lielākā daļa cilvēku. Skati pasauli tikpat šauri. Viņiem mēs esam ļaundari. Bet tikpat daudziem - varoņi. Mūsu kustība ir plašāka, nekā tu spēj iedomāties. Mums visā pasaulē ir viesmīlīgi brāļi un māsas. Un drīz vien viņu būs vēl vairāk. Rodžera grāmatas izķers no grāmatnīcu plauktiem, un mūsu manifests internētā jau ir redzēts simtiem tūkstošu reižu.” “Velns parāvis, jūs taču esat jukuši...”

“Pamanīji? Tu, Džesika, atkal rīkojies tāpat. Mēģini saprast, ka viss šis - ar pūlēm izveidotais rēbuss - ir mērķēts tikai un vienīgi uz mūsu vēsts izplatīšanu. Uz ziņas izplatīšanu.”

Kamilla Adlerkreica pagriežas un dodas pie sarkanā pārsega. Vecās sievietes āda lāpu gaismā šķiet nereāla, tā atgādina papjēmašē, kas aplipināts ap salocītām metāla stīpām skeleta formā.

Sievietes nepiesegtais augums pārliecas pār segu, melni nokrāsotie nagi satver to, un pēc brīža no tā apakšas atklājas kaili ķermeņi.

Džesika šausmās iekliedzas.

“Duncis nav paredzēts tev, mīļā Džesika,” Kamilla Adlerkreica saka un tad ar piepūli iztaisnojas. “Tavs liktenis ir nevis nomirt, bet turpināt dzīvot arī pēc tam, kad mēs visi būsim viņsaulē.”

“Jūsuf! Ņina!” Džesika iesaucas, bet neviens no viņiem neatbild: abi bezsamaņā guļ aizvērtām acīm uz tās pašas aukstās akmens grīdas, kuru Džesika satausta ar pēdām.

“Marija lika uzšūt piecas skaistas kleitas, Džesika. Tieši tādas pašas, kādā tava mamma ieradās uz pirmo godalgu galā pasākumu. Marija, protams, nezināja, ko es, vecā kundze, kas dzīvo kaimiņos, darīšu ar tām kleitām, bet piekrita man izlīdzēt.”

“Mosties, Ņina! Jūsuf...” Džesika nošņukst, bet sirds dziļumos zina, ka tas ir veltīgi.

Pēkšņi kaut kur pie griestiem atskan neskaidra dunoņa.

“Viņi ir klāt,” Miks saka, pievērsis skatienu griestu sijām.

“Grāmata, kuru tava mamma lasīja naktīs,” Adlerkreica saka, uzsmaidīdama Džesikai. “Sameklē to.”

“Grāmata?” Džesika vaicā drebošā balsī.

“Esmu pārliecināta, ka saproti, par ko es runāju. Neticu, ka tu esi to izmetusi,” Kamilla Adlerkreica saka, pieceldamās kājās.

“Naktīs...”

Džesika ieskatās sievietei dziļi acīs, un pēkšņi viņai prātā ataust dūmakainas ainas - atmiņas, kas seko cita citai līdzīgi bildēm kaleidoskopā. Viņa redz sevi bērnībā pidžamā lavāmies uz virtuvi, no kurienes atskan balsu murdoņa. Ārā ir tumšs, abi lielā sienas pulksteņa rādītāji pagriezušies pa labi.

Džesika piesardzīgi ielūr virtuvē, redz skaistā vakartērpā ģērbušos mammu un viņas melnos matus, kas noslīguši pār vecu grāmatu. Lūpas atkārto svešus vārdus. Šī aina aizvien atkārtojas - Džesika pamostas atkal. Pulkstenis aizvien rāda to pašu laiku, bet Džesika apzinās - ikreiz tā ir cita nakts. Džesikai šķiet - mamma zina, ka viņa skatās, lai gan nekad nepaceļ acis no grāmatas.

Tad pēkšņi ir diena, saule iespīd pa plašajiem logiem, un Džesika redz, ka tētis ieskatās virs virtuves skapīša. Tētis atrod grāmatu, satraukti nopēta to, un pēc tam, kad mamma ir atgriezusies no darba, viņi dedzīgi strīdas. Tētis vēlas zināt, kāpēc mamma ir slēpusi to. Tad mamma ar grāmatu ieslēdzas vannasistabā, bet tētis dauza pa durvīm.

“Džesika, tu zini, kur tā atrodas,” Kamilla Adlerkreica saka, uzlikdama roku Džesikai uz pieres. “Un tu zini, ka tā ir tava grāmata. Par tādu tā ir kļuvusi, kopš Terēzas vairs nav mūsu vidū.”

Troksnis virs galvas aizvien pastiprinās.

“Mums jāpasteidzas, Mater pythonissam, ” kāds no klātesošajiem ieminas, bet Kamilla Adlerkreica šķiet mierīga un viņas kustības ir lēnīgas.

Džesika vēlas kliegt, pārliecināties, ka policija atradīs ceļu uz šo telpu, kas acīmredzot atrodas lielā koka nama pagrabā. Taču balss iesprūst rīklē. Neviens no pusaplī stāvošajiem kailajiem cilvēkiem pat nepakustas, lai bēgtu.

Džesika redz, ka vēlreiz uzmirdz duncis - šoreiz tas ir sievietes rokā.

“Daži no mums paliks. Daži dosies projām. Bet tu turpināsi. Tāpēc ka tu, Džesika fon Hellensa, tāpat kā tava māte esi Mater pythonissam.”

Džesika dzird, ka cilvēki viņai aiz muguras sāk dziedāt. Melodija, kuru viņa kaut kādā mērā atpazīst. Tad tuvumā atskan sitiena troksnis. Asaras straumēm rit viņai pār vaigiem. Karstums pārņem visu ķermeni, un viņa aizver acis. Tā ir tā pati dziesma, kuru mamma dungoja tajā rītā.

Respice in speculo resplendent, Džesika.

cv

Džesika atver acis, bet nepavērš tās pret nācēju. Viņa gaida, kamēr sajutis nāsis viņa saldā pēcskūšanās odekolona smaržu.

“Zesika,” Kolombano saka. Balsi jaušas sarkasma druska, ar ko viņš cenšas piesegt pārsteigumu un apjukumu.

Džesika atver acis un pagriežas. Vīrietis skatās uz viņu, rokas dziļi sabāzis haki krāsas bikšu kabatās, viņam uzvilkts balts pletkrekls, kas atpogāts gandrīz līdz nabai.

“Esi atgriezusies Venēcijā,” vīrietis saka, vienlaikus sieviete, kura, kā pirms mirkļa noskaidrojās, ir izrādījusies viņa māsa, pazūd aiz aizvērtajām durvīm. Nu viņi ir divi vien.

“Nemaz neesmu devusies projām,” Džesika saka, manīdama, ka balss dreb.

“Ko?” Kolombano iesmejas.

“Esmu uzturējusies Murano visu šo laiku.”

Bridi vīrietis noliedzoši papurina galvu, it kā Džesika būtu pilnīgi jukusi. Un, iespējams, ir ari. Nevis tāpēc, ka mēnešiem ilgi gulšņājusi viesnīcas numuriņā pilnībā rīcībnespējīga, bet tāpēc, ka ir atgriezusies.

“Paklau. Man žēl, ka mūsu romāns beidzās tādā veidā.”

“Es tev neticu.”

“Ak, Zesika. Paskaties uz sevi... Taisnību sakot, tu izskaties drausmīgi. Kā no skaistas un koptas meitenes tu kļuvi par tādu... nevīžīgu un resnu spoku?”

“Tātad es vairs neesmu tava princesīte? Tā, kuru vēlies dalīt ar saviem draugiem?”

Kolombano izplūst nevaldāmos smieklos.

“Es taču nekad neesmu dalījis tevi ar citiem.”

“Tā gan. Tavs draugs tikai vēroja, kā tu mani izvaroji” “Nerunā muļķības. Nāc nu, iesim ārā.”

“Es zinu, ka Kjaras nāve nebija negadījums,” Džesika saka. “Ko, pie velna, tu ar to gribi teikt?”

“Es zinu, ka viņa izdarīja pašnāvību, jo nespēja paciest. Tāpēc, ka tu esi narciss, kurš noslāpē ikvienu, kas atrodas tavā tuvumā. Tev piemīt spēja likt otram cilvēkam sajusties svarīgam, gribētam, bet vēl prasmīgāks tu esi, atsēdinot viņu pie zemes, nolaupot viņam pašcieņu un pašvērtības...” “Aizveries!”

“Bet es gribētu, lai tu zini...” Džesika saka, un nu acis pirmo reizi pēc ilgiem laikiem pieriešas asarām, it kā visu ķermeni un prātu pārņēmušais nejutīgums būtu atlaidis tvērienu šī vienīgā teikuma laikā. “Ka es redzu tev cauri. Un nicinu tevi. Arī tava māsa nicina tāpat.”

“Tev gan ir iekšas,” Kolombano saka, pilnā balsī iesmiedamies.

“Smejies vien, mēs abas zinām, ka tā ir izlikšanās.”

“Tu, draņķa ielene, nezini neko,” Kolombano saka, strauji pienāk pie viņas, satver aiz rokas un uzrauj viņu kājās. “Vai tu zini, ko es domāju? Es varu derēt, ka joprojām esi mani iemīlējusies, tāpēc nespēj aizbraukt no šīs pilsētas. Un visbeidzot atgriezies atpakaļ kā narkomāns pēc nākamās devas, vai man ir taisnība? Atgriezies vēl mazliet pēc tā paša, ko uzskati ienīstam... Bet īstenībā mīli.” Kolombano pēdējos vārdus izsaka Džesikai pie pašas auss, un siltas siekalas uzšļakstās viņai uz kakla. Tad Džesika ieskatās vīrietim acīs un jūt sevī augam paniku. Kolombano spēcīgie pirksti ir sažņauguši viņas trauslo rokas locītavu. Viņa ir ieradusies šeit no brīvas gribas, atkal pakļāvusi sevi sadistiskā vīrieša patvaļai. Viņi koncertzālē atrodas divi vien, neviens nenāks viņai palīgā.

“Nāc,” Kolombano saka, izraudams Džesiku no krēslu rindas uz durvju pusi. Džesikas celis sāpīgi atsitas pret krēslu, un tas apgāžas.

“Nē!” Džesika iesaucas, brīvajā rokā sažņaugdama rokassomiņu. Sauciens atbalsojas tukšajā telpā.

Kolombano tvēriens ap rokas locītavu kļūst ciešāks, un Džesika jūt durstīgas sāpes pirkstos, jo asinis tā īsti vairs neriņķo. Vīrietis aizvelk viņu garām lielām kolonnām uz mazāku zāli un tās galā vīdošajām durvīm.

“Laid!”

“Neizliecies, neizliecies, ka atnāci šurp tikai papļāpāt...”

Kolombano atver durvis un iegrūž Džesiku iekšā tā, ka viņa nokrīt ar seju uz grīdas. Džesika pagūst ieraudzīt telpu, kas izskatās pēc kaut kāda biroja, kura sienas klāj koncertu afišas, vidū atrodas rakstāmgalds ar datoriem un pie sienas -padilis dīvāns, un pretējā sienā - ārdurvis.

Džesika dzird, ka kaut kas nošvīkst un nošķind Kolom-bano rokās, un tad sajūt ādas jostu sev ap kaklu.

“Tu atnāci šurp tikai izteikt visādus mēslus! Sabojāt man koncertu... Iznīcināt manu koncentrēšanās spēju.”

Džesika mēģina tvert pēc skābekļa, viņa skrāpē kaklu ar pirkstiem, bet josta savelkas aizvien ciešāk. Viņa jūt, ka Ko-lombano paceļ viņas melno kleitu un dziļi iegremdē pirkstu viņas pēcpuses miesā. Džesika iekliedzas un stiepjas pēc rokassomiņas, kas nokritusi uz grīdas. Pirksti aptver tās siksniņu un tiecas satvert koka spalu, kas rēgojas no somiņas.

“Tu neesi pelnījusi nekādu atbildi... Tu biji tikai kāda meitene kapsētā. Domā, esi vienīgā? Jūs visas esat tik velnišķīgi paredzamas un vājas. Stulbas turklāt! Nākt vienai pašai šurp, kaitināt mani, prašņāt visādas muļķības. Vai es nožēloju? Nu ne drusciņas, stulbā govs! Paskaties pati uz sevi. Esi kļuvusi resna! Pārdesmit gadus veca padauza... Ja nevajadzētu pārmācīt tevi, es tev nepieskartos pat ar garu mietu...”

Atskanot trulam būkšķim, Kolombano vārdi apraujas. Uz brīdi iestājas pilnīgs klusums, tad vīrietis ierēcas un ceļas augšā. Džesika jūt, ka josta ap kaklu atslābst, un viņa atkrīt uz muguras.

Kolombano atkāpjas dažus soļus, apstulbis mēģina paskatīties, kur viņa skatiens tā īsti neaizsniedzas, tomēr zem atslēgas kaula ierauga stāvus ietriekto steika naža spalu. Augšpus ādamābolam abās pusēs no divām durtām brūcēm plūst asinis. Uz brīdi šķiet, ka viņam ir ragi, bet, sperot soli uz priekšu, paveras skats uz operas “Fausts” plakātu.

“Kas tas, pie velna...” vīrietis nosēcas un pieķeras spalam. Asinis pil caur pirkstiem. Pārsteigumā viņi brīdi skatās viens uz otru, it kā būtu tikušies pirmo reizi kaut kur necerētā vietā un laikā. Kolombano izdodas pavilkt asmeni ārā tikai collas tiesu, un viņš saviebjas sāpēs.

“Ak, tu, velna ielene!”

Nu Kolombano skatienā ir zudis jebkāds aprēķins un mērķtiecība. Tajā ir viens vienīgs niknums. Vīrietis sper dažus straujus soļus un visiem spēkiem metas virsū Džesikai. Dže-sika jūt, ka vīrieša asinis nopil viņai uz sejas, tad spēcīgus, raupjus pirkstus sev ap kaklu. Dzīvniecisku rēcienu pie auss. Tikai tagad Džesika aptver, kāpēc bija atgriezusies šajā nolādētajā ēkā, kāpēc viņa bija vēlējusies vēlreiz sastapties ar šo briesmoni. Viņa bija ticējusi, ka Kolombano izdarīs to, ko viņa viena pati nebija spējusi, mēnešiem ilgi pavadīdama viesnīcas numuriņā. Pēc mirkļa viss būs galā.

Vīrieša tvēriens atslābst. Džesika atver acis. Vēl pirms brīža viņai ar visu svaru virsū uzgūlies vīrietis ir projām.

Oletko kunnossa?

Džesika nepazīst šo balsi. Vārdi šķiet somiski. Viss kārtībā?

Tad atskan Kolombano vārgs sauciens. Nepazīstams vīrietis nostājas pār viņu. Džesika guļ uz vietas, izlīdzinādama elpu. Visbeidzot viņa noslauka asinīm notraipīto seju un pieceļas sēdus. Ādas josta mētājas uz grīdas, bet viņa joprojām sajūt, ka tā sažņaugusi kaklu.

Dažu metru attālumā Kolombano guļ uz grīdas ar nazi krūtīs. Līdzās smagi elsojošajam rumpim stāv apmēram četrdesmit gadus vecs vīrietis. Tas pats, kuru Džesika redzēja iepriekš koncerta apmeklētāju vidū. Vīrieša pirksti ir satvēruši mazu statueti, ar kuru viņš, visticamāk, iebelza Kolom-bano pa pakausi.

“Kas... kas jūs esat?” Džesika vaicā, ievērodama, cik dīvaini skan viņas izteiktie vārdi somu valodā. Džesika ilgi nav runājusi somiski.

“Paklausieties, Džesika,” vīrietis saka, noslaucīdams asinis no savas pieres. “Tā bija pašaizsardzība.”

Vīrietis runā mierīgi, un Džesikai šķiet, ka viņa spēj saklausīt kaut kādu dialektu.

“Vai viņš...”

“Es nezinu. Sasodīts, es nezinu...” viņš saka. Tad Kolom-bano ķermenis atslābst un rokas nedzīvi noslīd gar sāniem.

Džesika izplūst klusās raudās.

“Mums ir jāpazūd no šejienes,” vīrietis turpina, nemierīgi pamezdams skatienu visapkārt. Viņš ātri pieiet pie durvīm, pa kurām pirms brīža bija ienācis, un pārliecinās, ka koncertzāle joprojām ir tukša. Tad viņš aizslēdz durvis un dodas uz ārdurvīm pretējā pusē. Vīrietis piesardzīgi tās paver, izbāž galvu un atgriežas pie Džesikas.

“Jūs taču nevēlaties skaidroties par šo lietu ar Venēcijas policiju? Es tāpat. Mums jāpamet viss šis juceklis. Jāatgriežas Helsinkos.”

“Mums? Kas, pie velna, jūs īsti esat?”

“Es ierados pēc jums. Cilvēki par jums uztraucas.”

“Kas konkrēti?”

“Jūsu tante.”

“Bet...”

“Džesika,” vīrietis saka, sapurinādams viņu aiz pleciem. Viņš ož pēc sastāvējušās tabakas un mazliet pēc viskija. Vaibsti ir robusti un grumbaini, bet rāmi.

“Tur ir izlietne,” viņš saka izlēmīgā balsī. “Nomazgājiet seju un ejiet ārā pa tām durvīm. Tās ved uz šauru kanālu, kur pirms brīža nevienu nemanīju. Bet pārliecinieties, pirms dodaties ārā. Neviens nekādā gadījumā nedrīkst jūs pamanīt.”

“Bet ko...” Džesika stostās, vienlaikus vīrietis bažīgu skatienu paveras uz Kolombano, kurš guļ uz grīdas. Vijolnieka pavērtās acis tagad veras mūžībā.

“Es visu sakopšu. Dodieties uz savu viesnīcu Murano un gaidiet mani tur. Būšu klāt, cik ātri vien spēšu. Tad mēs dosimies projām. Apsolu, ka viss vēl nokārtosies.”

Džesika šņukstēdama skatās uz vīrieti. Tikai tagad viņa aptver, ka vīrieša runā saklausāms nevis dialekts, bet gan akcents.

“Kā jūs sauc?”

“Erne,” vīrietis saka, izvilkdams no krūšu kabatas policista apliecību. “Varat uz mani paļauties.”

Erne Miksons pieliecas pie ķermeņa, kas guļ uz akmens grīdas, un noslauka sev no pieres sviedrus. Pie pagraba sienas izvietoto lāpu liesmas karsē nelielās telpas gaisu. Siltumā krekls pielipis pie muguras, lai gan aukstuma drebuļi krata ķermeni. Erne pat nevēlas zināt, kādu rezultātu rādītu termometrs, ja viņš šobrīd to iebāztu padusē.

“Paies kāds laiciņš, kamēr atbrīvosim gaiteņa ieeju,” saka Ernem līdzās stāvošais vīrs no triecienvienības.

“Viņu tur vairs nav.”

“Tā gan,” viņš atbild Ernem, apstiprina pa radiotelefonu saņemto ziņu un dodas pie gala sienas, kur vīd metru augsta eja. Līdzās tai pie sienas karājas milzīga eļļas glezna, kurā redzama Kamilla Adlerkreica jaunībā.

Erne aizver acis un ievelk nāsīs šaujampulvera saldo aromātu. Viņš dzird policistu, ātrās palīdzības ārstu un nozieguma vietas ekspertu aizvien pieaugošo balsu murdoņu, kā arī garlaikotus un nedrošus soļus, kas atbalsojas no pakāpieniem.

«r »

Erne.

Erne dzird Rasmusa balsi, bet neatbild uzreiz.

“Erne,” Rasmuss atkārto.

“Kas ir?”

Rasmuss ieiet telpā, sabāzis rokas dziļi brūnas dūnu virsja-kas kabatās.

“Ātrā palīdzība jau aizbrauca,” viņš saka.

“Un tagad Džesikai ir apsardze?” Erne nopūšas un atver acis.

“Jā.”

“Labi.”

“Es neticu... Gribēju teikt, ka... Ja viņi būtu vēlējušies nogalināt Džesiku, tad būtu to izdarījuši,” Rasmuss saka un, nodūris skatienu, pēta savus purngalus.

Erne lēnām pieceļas un paskatās uz Rasmusu. Viņam gribas teikt, lai Rasmuss pārstāj prātuļot par to, “kā būtu, ja būtu”, bet dziļākajā būtībā viņš apzinās, ka Rasmusam ir taisnība. Adlerkreicai noteikti bija kāds nopietns iemesls, ja jau viņa tā nopūlējās ievilināt Džesiku slazdā tikai tādēļ, lai atbrīvotu no draudīgas situācijas ar vieglu izbīli. Džesikai vajadzēja būt kaut kādam priekšstatam par notiekošo. Bet Erne jutās pārāk satriekts, lai to pārspriestu. Gan pagūs vēlāk. Divatā - tikai viņš un Džesika.

“Es beidzot sadabūju to pilsētas plānu...” Rasmuss saka.

“Tuneļa plānu?”

“Jā, oficiālajos papīros tāda nemaz nav, tikai plāns un būvniecības atļauja 50. gados. Helsinku pilsētai nav ziņu, vai tāds tunelis patiešām ir izrakts, pareizāk - kad un kā uzdevumā tas noticis...”

“Tāpēc mēs sākumā nevarējām to atrast.”

“Saskaņā ar plāniem tas atrodas zem Klūvilahti tilta Kulo-sāri publiskās patvertnes virzienā. Specvienība to tikko pārbaudīja, bet viņi jau bija paguvuši aizbēgt. Visticamāk, tur gaidīja auto.”

“Novērošanas kameras ir?”

“Nē,” Rasmuss saka, paberzēdams pakausi.

“Zem Klūvilahti tilta...” Erne klusi nosaka. “Tas izskaidro, kāpēc Laura Helminena iznira tieši Koponenu piekrastē.” “Tāpat arī to, kā Marijas Koponenas slepkava izgaisa kā nebijis,” Rasmuss saka, izvilkdams no kabatas apaļu kārbiņu. Erne neticīgi noskatās, kā visādi citādi personīgo higiēnu ignorējošais izmeklētājs ar pirkstu galiem uzsmērē ziedi uz aprepējušajām lūpām.

“Sals padara sausas...”

“Kas vēl jauns ārpasaulē?” Erne pārtrauc viņu un pasper dažus soļus otra līķa virzienā. Tāpat kā pirmajam tam krūtīs vīd asiņaina durta brūce. Taču dunci nekur nemana.”

“Bāttre Morgondag... Kustība “Labākai nākotnei” ir panākusi, ka visi sociālie tīkli ir sacelti kājās. No Helminenas palātas straumētais video ir izņemts no Instagram, bet internētā tas ir sācis dzīvot pats savu dzīvi. Rodžera Koponena YouTube kanālā augšupielādētais manifests ir šīs dienas visvairāk skatītais video globālā mērogā.”

“Kas tajā teikts?”

“Tas ir garš teksts...” īsuma.

“Anarhija, Erne... Ja ne gluži tās klasiskākajā versijā. Konservatīva ducināšana pret pārāk brīvdomīgu sabiedrību.

Taču šo ziņu viņiem ir izdevies ietērpt - visnotaļ ģeniāli -savā veidā citādības slavināšanā. Visā visumā uzjautrinošs koncepts, kas savā absurdumā apgāž pats sevi...”

“Ja Rodžers Koponens visu laiku ir tajā bijis iesaistīts, vai varētu būt tā, ka, rakstot grāmatas, viņš ir paturējis prātā šo plānu?” Erne klusi saka, pietupdamies pie otra līķa.

“Diez vai,” Rasmuss klusi nosaka. “Tādā gadījumā viņam būtu vajadzējis prast paredzēt šos milzīgos panākumus, kas runā pretī jebkurai loģikai.”

Erne piekrītoši pamāj un izvelk no kabatas cigarešu paciņu.

“Vai arī viņš tikai vēlējās sasniegt lielākus slavas augstumus.”

Erne izņem no cigarešu paciņas smēķi, saņem lūpās un aizdedzina to. Viņš paskatās uz līdzās gulošajiem līķiem. Erne nespēj nedomāt par to, ka Rodžera Koponena un Mi-kaela Kārniemi vaibstos šķietami iegūla kaut kas velnišķīgi dīvains. It kā viņi vienmēr būtu glabājuši sevī lielu noslēpumu.

Džesika atver acis, plaksti šķiet smagi. Viņa redz gleznu, kurā attēlota burulaiva, dzīslotu koka sienas skapi, cilvēkiem ar invaliditāti paredzētas platas tualetes durvis un gandrīz pie pašiem griestiem piestiprinātu mazu televizoru. Viņa apzinās, ka joprojām atrodas slimnīcā, ka Jūsufs un Ņina ir dzīvi un guļ šajā pašā slimnīcā kaut kur netālu. Erne bija to pastāstījis, tiklīdz viņa pamodās.

“Džesika,” kāda balss ierunājas turpat līdzās.

Viņa saskata pazīstamus vaibstus, cieši mezglā saņemtus matus un atsevišķas šķipsnas uz spilgtas saules gaismas fona.

“Tīna?”

Grumbaina roka ir cieši satvērusi viņējo. Asaru straumīte plūst pār iekritušo vaigu.

“Tik jauki atkal redzēt tevi pēc ilgiem laikiem...”

Džesika skatās uz sievieti ar sarkanīgi krāsotajiem matiem, kuras seja, neskatoties uz neskaitāmajām ādas nostiep-šanas operācijām, izskatās daudz vecāka, nekā Džesika spēj atcerēties. Lepnību un impozanto ārieni ir nomainījuši melanholija un trauslums.

“Nespēju izteikt, Džesika, cik bieži esmu domājusi par tevi.”

“Ko tu gribi?” Džesika saka, pagriezdamās pret logu.

Telpā iestājas klusums. Tīnai pilnīgi noteikti nav gatavas atbildes uz šo jautājumu. Varbūt viņa ir mēģinājusi to rast, bet tas nav izdevies.

“Es tikai vēlos, lai tu neuzskatītu mani par ienaidnieci,” visbeidzot Tīna saka, noslaucīdama asarām pieriesušās acis ar mežģīņotu kabatlakatiņu, kuru izvelk no rokassomiņas.

Džesika noliedzoši papurina galvu. Viņai ir grūti saprast, kāpēc tante ir ieradusies tieši tagad, pēc visiem šiem daudzajiem gadiem. Kopš viņu pēdējās tikšanās ir pagājis daudz laika, un Džesika nemaz nespētu pazīt Tīnas balsi, ja neredzētu viņas vaibstus.

“Neuzskatu. Bet neuzskatu tevi, Tīna, arī par draugu,” Džesika saka. Viņas kakls aizžņaudzas, šķiet pārsteidzoši pretīgi teikt patiesību acīs.

“Bet...” Tīna nočukst. Džesika noliedzoši novēzē roku gaisā.

“Mamma tev neuzticējās,” Džesika dzird sevi sakām, balsij pārtopot čukstos. Brīdi valda pilnīgs klusums.

“Tava mamma bija slima,” tad Tīna ierunājas trīcošā balsī. “Tava mamma bija talantīgākais un skaistākais cilvēks pasaulē, bet viņa vienlaikus bija arī ļoti, ļoti slima.”

Džesika aizgriež galvu projām un aizver acis. Viņa jau iepriekš ir dzirdējusi šos vārdus, tikai neatceras, kur.

“Ko tu ar to gribi teikt?”

Brīdi izskatās, ka Tīna ir pārdomājusi un vēlas atkāpties no vārdiem, kurus grasās izteikt. Aizvērt atzīšanās lādi vēl uz nākamajiem trīsdesmit gadiem. Taču dziļai nopūtai seko stomīgi vārdi.

“Tava mamma bija garīgi slima. Agrā jaunībā viņai tika diagnosticēta paranoīdā šizofrēnija,” Tīna saka, un vārgs smaids vēsta par atvieglojumu. Sākums vienmēr nāk smagi. “Taču ar medikamentu palīdzību viņa spēja vadīt visnotaļ normālu dzīvi un veidot aktrises karjeru - varētu pat teikt, viņa bija lieliska aktrise nevis par spīti slimībai, bet, iespējams, pateicoties tai. Bet septiņdesmitajos gados nevarēja būt ne runas, ka Somijas zviedru augstāko aprindu aristokrātu ģimenē, par kādu uzskatāmi fon Hellensi, atklāti tiktu apspriestas meitas psihiskās veselības problēmas. Lai viss paliktu noslēpumā, Terēza tika nosūtīta uz privātu klīniku, kas specializējās bērnu un pusaudžu psihoterapijā un kuru vadīja Kamilla Adlerkreica.”

“Bet...” Džesika nomurmina, juzdama, ka smagā sajūta no vēderdaļas pārceļas uz krūtīm.

“Ja neņem vērā vieglus vajāšanas mānijas simptomus un pēkšņus dusmu uzplūdus, Terēza tika ar ikdienu galā itin labi. Divdesmit gadu vecumā, vecākiem par šausmām, viņa izturēja pārbaudījumus Teātra akadēmijā un drīz vien sāka aktrises karjeru, kurai, kā tu labi zini, līdzīgas Somijā nav. Terēza sastapa tavu tēti, kurš bija Helsinku teātra scenogrāfs, un drīz pēc tam piedzimi tu. Pēc diviem gadiem piedzima Tofe. Pēc tam jūs pārcēlāties uz štatiem,” Tīna saka un iedzer malku ūdens no plastmasas krūzītes. Sievietes tievā kakla grumbas atgādina gaiļa paseksti.

“Kāpēc tu stāsti man to tagad?”

“Tavs tētis nevēlējās doties uz Savienotajām Valstīm. Viņaprāt, palikšana Helsinkos neapšaubāmi būtu prātīgāks lēmums. Ja ne citādi, tad vismaz bērnu - jūsu dēļ. Arī naudas

bija mantots tik daudz, ka finansiālie panākumi dīķa otrā krastā nebūtu mainījuši jūsu dzīvi vienā vai otrā virzienā.” “Mamma devās piepildīt savu sapni...”

“Tas nebija galvenais iemesls. Tava mamma devās projām, jo baidījās palikt.”

“No kā viņa baidījās?”

“No Kamillas Adlerkreicas.” Tīna ietur īsu pauzi. Gaitenī ratos atskan trauku šķindoņa. “Adlerkreica noraidīja Terēzas runas, sakot, ka meiteni ir pārņēmusi vajāšanas mānija. Tas bija viens viedoklis pret otru viedokli. Vari uzminēt, kurai noticēja - šizofrēniķei vai augstu novērtētai psihiatrijas profesionālei.”

“Bet... Ko tad mamma īsti teica?”

Tīna ilgi skatās uz Džesiku, pasmīnēdama, it kā viss izklausīsies pārāk neticami, lai izrādītos taisnība.

“Ka Adlerkreica sava nama pagrabā nodarbojas ar maģiju. - tās mērķis bija skalot smadzenes bērniem un pusaudžiem. Terēza stāstīja, ka Adlerkreica piespieda pacientus piedalīties rituālos, kuros viņus gremdēja ūdenī... Viņus pakļāva fiziskai, bet galvenokārt emocionālai vardarbībai. Un tas, ko Adlerkreica veica attiecībā uz pacientiem, izdevās. Šķita, visi pakļaujas viņas varai.”

“Izņemot mammu?”

“Vismaz spriežot pēc tā, cik stūrgalvīgi viņa pretojās un mēģināja stāstīt vecākiem, kas notika terapijas laikā.”

Tīna izplūst klusās raudās. Viņa paskatās uz saules gaismas pielieto logu, noslauka degunu un sakopo domas.

“Sasniegusi pilngadību, Terēza atteicās doties uz konsultācijām. Bet Adlerkreicas līdzzinātāji nelika viņu mierā. Terēza stāstīja, ka viņa tiek izsekota vakaros uz ielas un saņem dīvainus zvanus. Draudēja izdarīt kaut ko drausmīgu, ja viņa neatgriezīsies.”

“Vajāšanas mānijas pārņemta cilvēka runas.”

“Tieši tā. Nezinu, vai manus vecākus var vainot, ka viņi nekad neuztvēra Terēzas sacīto nopietni. Tieši tāpēc viņa vēlējās tikt projām. Pēc iespējas tālāk.”

“Vai mamma kādreiz pastāstīja, kāpēc tas šim kultam bija tik svarīgi?”

“Saskaņā ar Terēzas teikto Adlerkreica bija izvēlējusies viņu par kulta galveno personu nākotnē, par sava darba turpinātāju. Adlerkreica saskatīja Terēzā kaut ko vienreizīgu, varbūt kaut ko tādu, kas saistīts ar Terēzas jutīgumu un spēju izstarot īpašu pievilkšanas spēku. Tās ir tās pašas īpašības, kas viņu vēlāk padarīja par kinozvaigzni. Varbūt tava mamma pārāk plaši izdāļāja savus talantus.”

Brīdi Džesika mēmi veras savā priekšā. Viņa vienlaikus jūt satricinājumu, naidu un skumjas, bet neviena no šīm emocijām nepieņemas spēkā.

“Vai... Vai tētis zināja?” Džesika visbeidzot nočukst.

“Terēza nevēlējās, lai tavs tētis uzzinātu patiesību. Viņš, bez šaubām, pamazām iemācījās atpazīt tavas mammas labilo raksturu, bet, tici man, viņam nebija ne mazākās nojausmas, kas izraisīja pēkšņās garastāvokļa pārmaiņas un brīžam realitātes izjūtas zudumu. Tāpēc viņš turējās līdzi.”

“Manis un Tofes dēļ?”

“Tā gan! Bet esmu pārliecināta, ka viņš mīlēja Terēžu,” Tīna saka, iztukšodama krūzīti. Visi tie panākumi... dzīve starmešu gaismā un iznācieni uz sarkanā paklāja... Nezinu, vai galu galā tavu vecāku dzīvi tas apgrūtināja vai atviegloja, bet pēc dažiem gadiem situācija bija tā savērpusies, ka tavs tētis nolēma doties projām.”

Džesikas sirds uzreiz salecas.

“Tas rīts...” Džesika saka, un pēkšņi rīkle šķiet pavisam izkaltusi.

“Vakarā pirms negadījuma tavs tētis man piezvanīja no Losandželosas. Daudzu gadu garumā nebiju dzirdējusi ne vārda ne no viena, ne otra. Tāpēc šis zvans mani tiešām pārsteidza. Mamma bija darījusi visu iespējamo, lai nomelnotu mani un visu fon Hellensu dzimtu, bet, kopdzīvei pasliktinoties, tavs tētis pamazām bija aptvēris, ka vaina ir meklējama citur. Viņš īsi pastāstīja, ka attiecības jau pirms laba laika ir nonākušas strupceļā, ka viņš ir iemīlējies citā un grasās pārcelties uz dzīvi pie viņas Paloalto. Tava mamma tikko bija ķērusies pie jauna darba filmēšanas, un tavs tētis cerēja, ka varēs ņemt jūs sev līdzi, bet Terēza bija kategoriski pret. Katrā ziņā tavs tētis piezvanīja man, no visas sirds cerēdams, ka es varētu atlidot pie jums, lai atbalstītu Terēžu un palīdzētu ar bērniem.”

“Tu aizlidoji uz Losandželosu?”

“Protams. Terēza taču ir mana māsa. Bet diemžēl es ierados par vēlu...”

“Satiksmes negadījums jau bija noticis,” Džesika saka, paskatīdamās pa logu. Sals ir uzzīmējis loga rūtī skaistu, simetrisku zvaigzni.

“Autoavārijas brīdī es vēl atrados lidmašīnā... precīzi sakot, Nevadas gaisa telpā,” Tīna saka, ar īkšķa galu noslaucīdama asaru. “Es uzzināju par to tikai pēc tam, kad divas stundas biju gaidījusi taksometra aizmugurējā sēdeklī Belērā pie jūsu dzīvesvietas nožogotajiem vārtiņiem. Visbeidzot ieradās policija, paskaidroja man situāciju un aizveda uz slimnīcu. Nebija cerību, ka tu, Džesika, izdzīvosi... Es nekad neaizmirsīšu, cik maza tu izskatījies visu to iekārtu lokā...”

“Tātad tu biji līdzās...”

“Katru dienu. Četras nedēļas viņi cīnījās par tavu dzīvību. Arī tavi vecvecāki ieradās. Tas bija ļoti smagi arī viņiem... It īpaši tāpēc, ka bija jāšķiras no vecākās meitas un viņas ģimenes pēc tik ilgstošas atsvešinātības. Bez iespējas izlīgt, saglābt saspringtās attiecības. Taču viņi joprojām nespēja vainot sevi, ka savulaik noticēja Terēzas stāstītajam par Kamillas Adlerkreicas terapiju.”

“Bet vai tu ticēji?” Džesika vaicā, atkal paskatīdamās pa logu. Saule spīd košāk nekā jebkad agrāk daudzu nedēļu garumā.

“Paklausies, Džesika,” Tīna saka. “Es būtu gribējusi parūpēties par tevi, bet tas vienkārši nebija iespējams.”

“Tāpēc, ka tev nepatīk bērni?”

“Es biju pārāk jauna, lai adoptētu, un tava vecmamma bija pārāk vārga krūts vēža dēļ. Tava tēta māsa bija vienīgā loģiskā izvēle. Un, lai gan viņai ne pārāk patika fon Hellensi, es apzinājos, ka no tava viedokļa tā ir labākā alternatīva. Niemi ir labi ļaudis.”

“Tā gan. Domā, es, katru otro dienu domādama par savu dzīvi, neesmu prātojusi, vai esmu nolādēta? Ka esmu zaudējusi vecākus? Kurš, pie velna, šajā pasaulē padsmitnieka gados ir zaudējis abus vecākus un brāli? Visticamāk, es te esmu īstā ragana,” Džesika saka, vairs nespēdama aizturēt raudas. “Domā, nauda atvieglo situāciju?”

“Lai nu kas, bet es ļoti labi apzinos, Džesa, kā tas ir,” Tīna saka, glaudīdama Džesikai matus, un, viņai par brīnumu, Džesika nenovēršas riebumā. “Tu droši vien neatceries, bet mēs mēģinājām sazināties ar tevi pēc tam, kad Niemi bija tevi adoptējuši. Mēs patiešām domājām, ka tu kādu dienu aizmirsīsi aizvainojumu pret mums un varēsim aiziet apēst saldējumu, doties uz izklaides parku Linnanmeki... Pasākt kaut ko jauku.”

“Un pēc tava vīra nāves tev nebija nekā cita darāma, kā vienīgi izsekot mani Venēcijā...”

“Visi, Džesika, bija par tevi norūpējušies. Semestris augstskolā bija sācies, dzīvokļa rēķini Tēlē nemaksāti, parādu piedzinēji sāka par tevi interesēties. Man bija jāsūta kāds tev pakaļ.”

“Kāpēc tu te esi?”

“Tāpēc, ka tu esi nodzīvojusi vairāk nekā trīsdesmit gadu, nezinādama patiesību. Domās pārcilādama visādas teorijas par savu vecāku nelaimes gadījumu. Tu zināji, ka mamma mūs ienīda. Droši vien dzirdēji dučiem iemeslu, no kuriem lielākā daļa, bez šaubām, bija tavas mammas iztēles auglis. Tagad tu zini patiesību, ka viņa ienīda mūs tāpēc, ka mēs viņai neticējām. Mēs uzskatījām viņu par paranoīdu šizofrēniķi - kas viņa tik tiešām arī bija -, bet mēs arī neticējām viņas teiktajam par to, ko Adlerkreica bija viņai nodarījusi.” Tīna paņem no grīdas pelēku somu un izvelk no tās salocītu izdruku. Džesika paskatās uz to kādu brīdi, tad aizdomu pilna satver un atloka.

Kalifornijas pavalsts nelaimes gadījumu izmeklēšanas centrs

Vieta: Losandželosa, 4280 Linkolna bulv. 33°58’41.1”N 118° 26’08.9”W

Laiks: 7.48, 05.04.1993.

Uz bridi iestājas klusums, iekārtu dūkoņa pierimst, soļi gaitenī ir noklusuši. Džesika saprot, ka vienmēr ir zinājusi, bet nekad nav vēlējusies tam noticēt. Ja kaut ko nobēdzina apziņā kaut kur dziļi, dziļi, tas ir prom no redzes lauka, bet nekad tā īsti nenozūd. Džesika jūt, ka brālis spiež viņas roku aizvien ciešāk. Viņa redz, ka mamma paskatās uz viņu atpa-kaļskata spogulī. Acis vairs nav skumjas, drīzāk gan cerīgas. Viņas acis meklē Džesiku, līdz abu skatieni satiekas. Mammas tumšās uzacis saraucas, lūpās iegulst smaids. Skumjas ir pagaisušas, un, šķiet, arī acis smejas. Drīz, pavisam drīz, manu zelta gabaliņ, viss būs labi. Tētis, kurš skatās pa logu, viņš satrūkstas, kad auto šķērso šosejas vidusjoslu. Tētis pagriežas, iekliedzas un cenšas satvert stūri.

Drīz mēs atkal būsim laimīgi.

Klusums ieilgst. Bezgalīgs klusums, tas ir baltā krāsā un ož pēc uzkarsuša asfalta un izplūdes gāzēm, tukšums, kas seko viņai lidz pat šai slimnīcas palātai, kur viss atkal iegūst nozīmi.

CVIII

Erne lūdza man šodien teikt dažus vārdus. Tas ir liels gods, un sacīju viņam, ka grasījos tā rīkoties jebkurā gadījumā neatkarīgi no tā, vai viņš vēlētos vai ne.

Mēs visi mīlējām Erni, un, lai to izteiktu, nav vajadzīgas garas runas vai tūkstošiem skaistu vārdu. Jo Erne sēž kaut kur, nemitīgi uzmezdams aci rokaspulkstenim. Un, kā jau visi zina, tāds žests vienmēr liek runātājam palielināt tempu. Tāpēc runāšu īsi.

Manā un Ernes pēdējā kopīgi izmeklētajā lietā viens no noziedzniekiem bija rakstnieks. Tādēļ - lai arī cik šausmīgi tas nešķistu - vēlos runāt ar jums par rakstīšanu.

Proti, es uzskatu, ka mēs katrs esam savas dzīves rakstnieki. Mēs rakstām dzīves lappuses, izdzīvojot tās dienu pēc dienas. Redzot, klausoties, izjūtot, pieļaujot kļūdas un, cerams, mācoties no tām. Daži no šiem stāstiem izpelnās apbrīnu un skaudību, savukārt citi - nožēlu vai pat nosodījumu. Pastāv bezgalīgi daudz variāciju literāras gaumes ziņā, un tieši tāpat netrūkst kritiķu, kuri uzskata par savu pienākumu vērtēt, kādu dzīvi citi raksta. Es esmu domājusi, ka manis rakstītajai grāmatai nebūt nav jābūt bestselleram. Kritiķi var domāt par to, ko vien vēlas. Manam stāstam nav jāuzrunā desmitiem, simtiem vai tūkstošiem cilvēku. Maza auditorija ir pat vēlamāka: proti, es negribu, lai manu grāmatu uzskatītu par garlaicīgu un ikdienišķu vienīgi tāpēc, ka lasītājs nepazīst mani pietiekami labi. Tāpēc šajā gadījumā tāpat kā attiecībā uz daudz ko citu kvalitāte ir svarīgāka par kvantitāti. Vēlos, lai katrs, kurš atver manu grāmatu, novērtētu un cienītu tās autoru neatkarīgi no satura. Vēlos, lai lasītājs gribētu turpināt to lasīt pat tad, kad vairs nav nekā ko teikt. Vēlos, lai lasītājs būtu uzticīgs manis rakstītajam tekstam.

Erne bija manas pieauguša cilvēka dzīves redaktors, izdevējs un kritiķis vienā personā. Ne vienmēr esam bijuši vienisprātis, bet vienmēr apzinājos, ka viņš ciena manu tekstu. Neskatoties uz manu nesakarīgo un haotisko stilu, viņš vienmēr kaut kā zināja, kur teksts novedīs. Un tas, ka viņš vienmēr to lasīja ar mierīgu izteiksmi sejā, vēstīja, ka, par spīti visam, man izdodas itin labi. Neskatoties uz interpunkcijas kļūdām.

Tagad, kad tevis vairs nav, šķiet grūtāk rakstīt. Bet tieši tāpēc ir jāturpina. Mūsu, palicēju, stāsti turpinās, un tavs stāsts turpinās tajos.

Paldies, mīļais Erne. Un laimīgu ceļu.

“Man trūkst vārdu,” Erne saka, kad Džesika noliek papīru uz galda. Abi notrauc pa asarai. Ernem grūti runāt, un viss liecina, ka katrs vārds nāk ar lielu piepūli.

Džesika izšņauc degunu, uzsmaidīdama izdēdējušajam vīram, kura kaulainās rokas mierīgi guļ uz ratiņkrēsla balstiem.

“Tu, Džesika, patiešām proti rakstīt.”

Džesika negribīgi iesmejas un papūš nost uz acīm uzkritušos matus.

“Tas nedara mani priecīgu. Ne tagad.”

“Paldies, ka nolasīji to man.”

“Kaut kā šķita...” Džesika aizkustināta satver Ernes roku, “kaut kā šķita svarīgi, lai tu to dzirdētu. Jo visi pārējie arī dzirdēs. Lai nepaliek nekas nepateikts. It īpaši kad tas attiecas uz tevi pašu.”

Erne gārdzoša klepus starplaikos pasmaida.

“Nu redzēsim, vai kāds vispār atnāks,” viņš saka, noraidoši novicinādams gaisā kalsno roku.

“Protams, atnāks. Nerunā muļķības.” Džesika paplikšķina viņam pa roku.

Tējkannā sāk burbuļot ūdens. No dzīvojamās istabas skan-dām skan Ernes iemīļotākais gabals - Frenka Sinatras Fly Me to the Moon.

“Gribi tēju?”

“Paldies, nē. Es labprāt mazliet atpūstos.”

“Tiešām negribi? Varbūt sviestmaizi?” Džesika saka, pašas balsī samanīdama panikas noti. Viņa vēlas paildzināt šo brīdi. Erne šķiet tik biedējoši mierīgs un pārliecināts. Sagatavojies. Viņš rādās esam pilnīgā saskaņā ar pasauli, - pieņēmis savu niecību un mikroskopisko lomu tās miljoniem gadu ilgajā laika nepārtrauktībā.

“Man jāatguļas.”

“Protams... Ļauj, es tev palīdzēšu.”

“Džesika...” Erne saka, maigi satverdams viņu aiz plaukstas locītavas un saudzīgi likdams viņai atkal atsēsties.

Kādu brīdi viņi tikai sēž, Erne dziļi ieskatās Džesikai acīs.

“Paldies, Džesika.”

“Tagad gan tev vajadzētu atpūsties. Puiši atnāks rīt,” Dže-sika saka drebošā balsī, bet Erne velta viņai skumju smaidu.

“Viņi ieradīsies atvadīties... Starp citu, puiši nav redzēti jau kādu laiku.”

Erne paskatās uz savām rokām. Zvirbuļi rosīgi čivina ielas pretējā pusē, Muzeja parkā, kura koku lapotnē pavisam nesen parādījušās zaļas lapiņas. Tieši tagad pavasaris ir pilnā krāšņumā.

“Paldies, ka varēju pavadīt šīs dažas nedēļas pie tevis,” visbeidzot Erne pasmaidīdams saka. Viņš ļauj rāmam skatienam pārslīdēt pār plašo virtuvi un tad aizver acis. Kad acis ir atvērtas, plaksti šķiet tik smagi, ka to virināšana nāk ar lielu piepūli.

Džesika norij kaklā sakāpušo kamolu un paskatās uz piemiņas runu, kas nolikta uz galda. Nākamreiz Erne to vairs nedzirdēs.

“Vai tas tips tev patiešām patīk?” pēkšņi Erne ievaicājas.

“Kurš? Fubu? Droši vien. Viņš ir foršs. Un vienkāršs.”

“Foršs - tas ir labi.”

“Vai ar to nepietiek?”

Erne pasmaida un noliedzoši pakrata galvu.

“Apsoli man, Džesa, vienu lietu.”

“Nu?”

“Nekad neskaties atpakaļ. Vienmēr tikai uz priekšu...”

“...jo dzīve ir tikai priekšā.”

Tieši ta.

Atskan īss signāls, un Erne ar piepūli izvelk termometru no paduses.

“Cik rāda?”

Ernes seja izplūst eiforiskā smaidā.

“36,5.”

“Izcili. Nāc nu šurp, ser Davos. Es palīdzēšu tev tikt līdz gultai,” Džesika saka, saņemdama Erni aiz vaiga kniebienā. “Rīt būs jauna diena.”

CIX

Džesika.

Džesika atver acis. Dzīvojamajā istabā ir tumšs, laika relejs ir izslēdzis televizoru. Elektroniskais pulkstenis rāda pusčetri. Ārā gaudo vējš, likdams logu rūtīm trīcēt.

Kāds atkal sauc Džesiku vārdā. Tā ir Ernes balss. Nevis tā vārgā vīrieša, kuru smagā un ātri progresējošā slimība bija salauzusi, bet gan veselā Ernes balss. Erne, uz kura kapa viņa bija nolikusi pieneņu pušķi.

Džesika.

Džesika vairs nav pārliecināta, vai tā ir vīrieša vai sievietes balss. Pēkšņi viņa pamana, ka ir piecēlusies stāvus. Vakarā pēc dušas ap krūtīm apņemtais dvielis ir nokritis uz grīdas. Džesika sper soli. Tad vēl vienu. Locekļi šķiet viegli, nekur nesāp. Šķiet, viņa slīd pār parketa grīdu. Levitē bez berzes starp pēdām un grīdu, nepieskaras materiālam.

Dārgumiņ, nāc šurp.

Runātājs vienlaikus ir gan sieviete, gan vīrietis. Tie vienlīdz labi varētu būt visi kopā - Erne, Ņina, Jūsufs, Tīna, tētis un mamma.

Džesika dodas pie gara pusdienu galda: ap to, stalti iz-slējušies, sēž cilvēku silueti. Melna, skaista vakarkleita, izgludināta un tīra, ir izklāta galdam pa vidu. Piektā kleita. Tai līdzās augstpapēžu kurpes, spīdīgas un izsmalcinātas. Tām jābūt skaistākajām kurpēm pasaulē.

Džesika apstājas savas vieglās kustības vidū un pagriež seju pret spoguli. Kaut kas nesakrīt. Šķiet, tēls, kas veras pretī, atkārto kustības ar tikko manāmu laika nobīdi, it kā precīzas atainošanas vietā tas spontāni reaģētu uz realitāti, kuru pārstāv Džesika.

Rcspice in speculo resplendent.

Tā esmu es.

Dārgumiņ, protams, esi.

Džesika ar acs kaktiņu redz, kā galda galā sēdošā, melnā vakarkleitā ģērbtā sieviete lasa senlaicīgu, biezu grāmatu.

Līdzās sievietei sēž Kamilla. Ne tā vecā, trauslā Ad-lerkreica, bet gan jauna Kamilla, kuras fiziskā spēka lauks staro līdz pat spogulim.

Atceries, Džesika, ko es izdarīju. Atceries, ka es pasaudzēju tevi un tavu draugu. Tā ir dāvana, kuru varu atgūt jebkurā laikā.

Džesika pamāj ar galvu. Kamilla gandrīz nemanāmi pasmaida un novērš skatienu.

Pēkšņi Džesiku pārņem spēcīga, bērnam raksturīga mīlestība un pieķeršanās vecākiem, un viņa vēlas viņiem izpatikt. Viņa vēlas, lai mamma lepotos ar viņu.

Tā grāmata, mamma. Es arī to lasu.

Sieviete lēni pieceļas. Tā tik tiešām ir mamma. Mammas kustības ir stingas un mehāniskas. Viņa atgādina neprasmīga leļļu meistara vadītu marioneti, kurai samudžinājušās auklas.

Džesika aizver acis un, pēc brīža atvērusi tās, redz, ka mamma ir nostājusies viņai aiz muguras. Mammas vaibsti ir jebkas cits, tikai ne skaisti. Tie ir sadauzīti līdz nepazīšanai, un asinis plūst no bedrainā galvvidus pāri acij uz zodu. Džesika jūt asaras sakāpjam acīs.

“Dārgumiņ, kāpēc tu raudi?”

“Es zinu, mamma, ko tu izdarīji. Torīt automašīnā”

“Mīļā, es negribēju tevi saraudināt.”

Mammas aukstā roka uz pleca ādas.

“Nē. Es neraudu par to, ko tu izdarīji.”

“Kāpēc tad?”

“Tāpēc, ka es saprotu.”

cx

Es skatos spogulī.

UDK 821.511.111-3 Si 410

Max Seeck

USKOLLINEN LUKIJA

Copyright © Max Seeck, 2019 Original edition published by Tammi publishers, 2019 Latvian edition published by agreement with Max Seeck and Elina Ahlback Literary Agency, Helsinki, Finland.

Translation copyright © 2021

Emīla Garjāņa vāka mākslinieciskais noformējums

Grāmatas noformējumā izmantotas Mikko Rasilas, Amirey_Popov, Rob Byron/Shutterstock.com,

User 18389327, Wisoot/Ereepik.com fotogrāfijas

Atbildīgā redaktore Inga Ābelīte Literārā redaktore Elīna Kokareviča Korektors Edžus Zakss Maketētāja Baiba Lūsīte-Teikmane

© AS “Latvijas Mediji”, izdevums latviešu valodā, 2021 © Ingrīda Peldekse, tulkojums latviešu valodā, 2021 © Emīls Garjānis, vāka mākslinieciskais noformējums, 2021 © Mikko Rasila, foto

ISBN 978-9934-15-858-2

Grāmatas internētā ar piegādi mājās www.latvijasmediji.lv

Izdevējs - izdevniecība “Latvijas Mediji”,

Dzirnavu ielā 21, Rīgā, LV-1010 Iespiests un iesiets - SIA “Jelgavas tipogrāfija” tipogrāfijā, Langervaldes ielā la, Jelgavā, LV-3002

Content

Sēks Makss Vajātājs

I

II

Ill

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

XL

XLI

XLII

XLIII

XLIV

XLV

XLVI

XLVII

XLVIII

XLIX

L

LI

LII

LIII

LIV

LV

LVI

LVII

LVIII

LIX

LX

LXI

LXII

LXIII

LXIV

LXV

LXVI

LXVII

LXVIII

LXX

LXXI

LXXII

LXXIII

LXXIV

LXXV

LXXVI

LXXVII

LXXVIII

LXXIX

LXXX

LXXXI

LXXXVIII

LXXXIX

xc

XCI

XCII

XCIII

XCIV

xcv

XCIX

c

CI

CII

cm

CIV

cv

CVIII

CIX

cx