Karatkēvičs Uladzimirs

Velna manta

Uladzimirs Karatkēvičs

Pasakas.

,

VELNA MANTA

Kādā skaistā zemē, mazliet tuvāk Saulei un mazliet tālāk no Mēness, zemē, kas bagāta ar zeltainām druvām, dzidrām upēm* ziliem ezeriem un tumšiem mežiem... Vārdu sakot, tajā zemē, kurā mēs ar tevi dzīvojam, atradās, bet varbūt atrodas vēl šobaltdien kāda māja.

Sājā mājā dzīvoja zemnieks, vārdā Janka. Stiprs kā sumbrs un ne visai gudrs. Viņam piederēja piecdesmit dēlu, četrdesmit vēršu un kaķis. Labi, pieņemsim, ka viņam piederēja nevis piecdesmit dēlu, bet trīs, nevis četrdesmit vēršu, bet divi. Toties kaķis ģaļ£i>ija, *to iāSk nu varat man ticēt. Strīpains. Ar četrām ķepām. Un vienu astiT

Janka ara zemi un ganīja govis un mākoņus. Viņš mierīgi būtu dzīvojis VieS^ tālāk, ja viņam nebūtu uzbrukusi nelaime.

Tas notika senos laikos. Tik senos, ka Baltkrievijā tolaik vēl mitinājās velni. Katram no šiem velniem bija sava darbavieta.

Viens dzīvoja ūdenī un ganīja līdakas, līņus un asarus. Viņš bija zaļš un pinkains — ļoti līdzīgs dūņu kaudzei. Viņa vārds bija Ūdeniņš.

Otrs dzīvoja mežā, ganīja briežus un bija līdzīgs apsūnojušam celmam. Viņa vārds bija Meženiņš.

Un vēl bija trešais velns, kurš dzīvoja cilvēku mājās un ganīja circeņus. Tas bija pats negantākais velns. Radziņi tādi paši kā kaziņai, zobiņi kā ķiplociņi un astīte kā slotiņa.

Šim velnam bija iepatikusies Jankas māja. Viņš pastrādāja visādus nedarbus nevis tāpēc, ka bija ļauns, bet gluži vienkārši aiz draiskulības. Tikai Jankam no šīm draiskulībām vai asaras lija. Nav nekāds brīnums! Tu taču arī pastrādā nedarbus, sliktu negribēdams? Nu jā, bet mātei ar tēvu dažkārt iznāk raudāt. Slikti, vai ne?

No velna mājās vairs nebija nekāda glābiņa. Viņš sapin zirgiem krēpes tā, ka pēc tam nevar ne izsukāt, bet aizdomas krīt uz dēliem. Viņš nolaiza krējumu no piena, bet aizdomas krīt uz nabaga kaķi. Ziemā viņš tik briesmīgi iegaudojas skurstenī, ka cilvēkiem pārskrien šermuļi un bail iziet no istabas. Vai arī viņš ielien skurstenī, nošļūc pa to lejup un saber kvēpus kāpostos.

Kādu rītu, izņemot no krāsns rausi, visiem brīnums: pašā virsū neliela bedrīte. Tur velns bija apsēdies karstajā mīklā atpūsties. Nosalis un sildījies.

Vairs nebija nekādas drīves. Pat aukstā laikā Janka gāja nakšņot uz siena pantu šķūnī. Gahdrīz vai nosaldēja nabaga bērnus. Galu galā viņš izdomāja, ka šo velna nedarbu dēļ aiznaglos māju ar dēļiem un kopā ar bērniem, zirgiem, vēršiem un kaķiem dosies prom pasaulē. Viņš būtu pametis savu dzimteni, tumšos mežus, gaišās upes un dzidros ūdeņus. Un Baltkrievijā būtu palicis vēl par vienu zemnieka māju mazāk, ja kādā: vakarā uz ceļa nebūtu atskanējuši «magi soļi.

Bacu-bacu-baculi,

Lācis atnes vāceli.

Tajā juku jukām Kārumi ar pupām,

Riekstiņi un saldumi,

Zeltpapīrā satīti.

Cauri mežiem, vēriem Lācis atnes bērniem Saldu, saldu vāceli Bacu-bacu-baculi...

Tur nāca dīdītājs ar lāci. Viņi staigāja no ciema uz ņiemu.

Dīdītājs dziedāja dziesmas un spēlēja cimboli. Bet lācis rādīja, kā sievās nes ūdens nēšus un kā bērni zirņus zog. Tā viņi iztika.

— Sveiks, Janka! Vai laidīsi mūs ar Pekaini savā mājā pārnakšņot? - dīdītājs jautāja.

— Kāda man bēda? Guliet nost! — Janka atbildēja. — Es pats gan guļu sienā.

— Kāpēc tad tā?

— Manu māju velns apsēdis. Strādā tādas blēņas, ka nav nekāda glābiņa. Tici vai netici — viņš sēž un atpūšas uz maniem raušiem. Gaudo skurstenī. Bet tumšajās naktīs reizēm pakrāsnē liesmo tādas kā ogles. Baigi.

— Hē! — lāču dīdītājs teica. — Visi jau nav tik dumji kā tava tēva bērni. Lai es, lāču dīdītājs, un kopā ar visu lāci ietu baidīties no kāda tur velna? Tādas lietas pasaulē vēl nav pieredzētas.

— Ej vien, ej! Paēd kāpostus. Podā vēl ir arī sautēti rāceņi, tā ka no rīta varēsi iestiprināties, ja naktī nekas ļauns negadīsies. Es gan gulēšu sienā. Tiklīdz metas tumsa, man bail ieiet mājā.

Tā nu lāču dīdītājs iestrēba kāpostus, pabaroja Pekaini un nolikās uz sola nosnausties. Bet lācis ierīkojās pie krāsns un arī sāka šņākt, cik vien nāsis turēja.

Tas notika tik senos laikos, ka toreiz Baltkrievijā pat neaudzēja kartupeļus. Ja to kādam stāstīs — neticēs. Kartupeļu vietā sautēja kāļus vai rāceņus. Tā nu lāču dīdītājs guļ un sapnī redz, kā viņš no rīta bauda brokastīs rāceņus.

Tiklīdz pienāca pusnakts, kur bijis, kur ne — velns klāt. Viņš nokūleņoja lejā pa skursteni, saceldams veselu mākoni kvēpu, un, zaglis tāds, sāka vandīties un grābāties pa krāsni. Kā mēdz sacīt: kā saimnieks pa durvīm laukā, šis jau ķer pēc rauša. Velns pacēla poda vāku. Uzdvesa gardi tvaiki.

«Ak tā, rāceņi. Tas ir tieši tas, ko man vajag. Man rāceņi iet pie dūšas. »

Bet krāsnī taču ir tik tumšs kā... krāsni. Tāpēc velns atbīdīja aizslietni, izvilka podu uz kuldas, apsēdās, nokāris pār malu kājas, un sāka mieloties ar saldajiem sautētajiem rāceņiem, bet miziņas viņš meta zemē.

«Nekas, saimniece no rīta uzslaucīs. Viņai arī vajag darba.»

Kāda miziņa trāpīja Pekainim pa degunu, un lācis pamodās.

/Viņš aplaizīja degunu — salds. Pekainis pa tumsu sāka ošņāties, sameklēja miziņas un čāpstināja.

Velns izdzirdēja, ka zem kājām viņam kāds čāpstina un laizās. Bet viņš taču zināja, ka mājā itin neviena nav, izņemot kaķi. Tagad nu šāds tāds kaķis čāpstināsies un šņākuļos, un neļaus viņam, velnam, mierīgi ieturēt vakariņas.

Viņš pagriezās un spēra kaķim ar kāju.

-r Sķic prom! Sķic prom, riebeklis tāds!

Tā redz. Bet lācis tev nav nekāds kaķis. Un es tev dotu padomu nekad nespert lācim ar kāju.

Pekainis jutās apvainots. Viņš sagrāba velnu ķepās, novilka no krāsns un sāka viņu bukņāt un dunckāt, ar ķepām pliķēt un dauzīt, slānīt, kult un mūrdzīt, sāka viņu aiz ragiem griezt uz riņķi kā kaimiņu āzi un kaustīt līdz nāvei.

Tik tikko velnam izdevās pasprukt no lāča grābieniem. Viņš kā apsvilis uzlēca uz kuldas. Kā prazdams izspraucās laukā pa skursteni. Nokūleņoja no jumta un drāzās prom no mājām. Cik nagi nes — mežā iekšā.

Samizojis velnam ādu, lācis aizmiga dziļā miegā, kā jau labu darbu padarījis.

No rīta piecēlušies, visi nosprieda,- ka rāceņus būs ēdis lācis. Brīnums, kā tam nav bijis bail līst iekšā karstā krāsnī, un prieks, ka viņš pavisam maz noēdis. Ko lai dara, lācis šajā pasaulē nav ne pirmais, ne pēdējais, kurš dabū atbildēt par citu grēkiem.

Pēcāk visi apēda to, kas podiņā bija palicis pāri.‘Bērniem par prieku lācis pat uzdancoja. Un atkal viņš kopā ar dīdītāju, sāka savu ceļu no pilsētiņas uz pilsētiņu, no viena ciema uz otru. Vai spīdēja saule, vai lija lietus.

Bacu-bacu-baculi,

Lācis atnes vāceli.

Kopš tās reizes velna nedarbi bija beigušies — kā ar cirvi nocirsti. Zirgi sveiki, kvēpu kāpostos nav, uz raušiem neviens nav tupējis. Taisnība gan, reļzēm skurstenī kāds iegaudojas un pakrāsnē

bieži kaut kas spīd, bet to jau var paciest. Ta Janka pardomaja un no savas mājas neaizgāja.

Tikai nedomājiet, ka nu jau mans stāsts ir galā.

Reiz rudenī Janka ara savu lauciņu, kurā jāsēj ziemāji. Slapjš, lietus kapā slīpām sīpām, pie debesīm zemi, melni mākoņi. Pēkšņi viņš skatās — padebešiem pa apakšu no pašas apvāršņa malas pa uzarto lauku kāds nāk pie viņa. Janka ielūkojas ciešāk: kā tad, vecais paziņa — velns.

Tas nāk caur un caur izmircis, kā no mārka izvilkts. Katras kājas nagiem pa pudam māla pielipis. No aukstuma milzīgs piliens zem deguna nokarājas. Bet kabatlakata viņam taču nav. Tāpat kā reizēm tev, kad esi to aizmirsis mājās. Un ar āža kāju neko labi nošņaukties nevar. Velns nāk tik nelaimīgs, tik nožēlojams un panīcis, ka pat Jankam viņa sametās žēl.

— Uz kurieni tad tu?

— Ek! — velns atbildēja. — Dodos plašajā pasaulē.

Abi apklusa. Pēc tam velns jautāja:

— Tu man pasaki — vai tas kaķis tev vēl ir mājās?

Janka nebija visai apķērīgs vīrs, un viņš nemaz neatjauta, par kādu kaķi velns prasa.

— Kā nu nebūs, — viņš teica. — Skaidrs, ka ir. Viņai atskrējuši seši kaķēni.

— Un visi ir līdzīgi mātei?

— Nu jā. Visi strīpaini, visiem četras ķepas un viena aste.

— Ķepas, ķepas! — velns teica. — Briesmīgi man tās ķepas vajadzīgas!

— Goda vārds — veseli seši!

— Nu, tad jau laikam es nekad vairs pie tevis neiegriezīšos. — Velns nopūtās. — Būtu gan vajadzējis. Briesmīgi vajadzējis.

— Kāpēc tad tā?

— E! Tavā pakrāsnē es apraku katlu ar zeltu. Visu savu mantu. Man to būtu vajadzējis izrakt, bet, kā atceros tavu kaķi, — br-r-r! — lai tā sadeg zilām zēvelēm! Lai iet postā!

— Tu pienāc, kad būsi pavisam nosalis. Pie viena varēsi izvārīt rāceņus un paauklēt bērnus.

— Nu nē-ē! Man bail no tavas kaķenes. Bet tavus rāceņus es tagad līdz pašai nāvei negribu ne acīs redzēt.

Un velns vientulīgs atkal aizgāja pa lauku, lietus viņu mērcēja, un pudu smagās kājas viņš tik tikko spēja pacilāt. Pavisam nožēlojams bēdubrālis.

Janka pabeidza art lauku un pārgāja mājās. Tikai tagad viņam iekrita prātā, ka pakrāsnē kaut kas visu laiku spīd, bet velns viņam bija ieminējies par savu mantu.

Viņi sāka pakrāsnē rakt un — tavu brīnumu! — izraka lielu nokvēpušu katlu ar zeltu un naudas gabaliem. Visa istaba tapa gaiša kā no uguns liesmām.

Zelts tik stipri spīdēja, tik stipri sildīja un karsēja, ka visi sāka mest nost drēbes.

Vēlāk, kā tikai uznāca stiprāks sals, velns tomēr bija klāt. Viņš vienīgi palūdza, lai kaķeni izdzen kambarī. Velns vārīja Jankam kāpostus un auklēja bērnus. Kopš tiem laikiem arī aizgājis ļaudīs sakāmvārds, ka «laimīgam pats velns bērnus auklē».

Janka par šo velna bagātību ūzbūvēja sev un visiem tuvākiem kaimiņiem jaunas mājas, klētis, šķūņus un jaunus staļļus. Viņš iestādīja dārzus un uzcēla dzirnavas.

Tagad visiem zemniekiem ir pa četrdesmit dēliem un meitām, pa četrdesmit zirgiem un vēršiem. Un visas mājas skan kā zvans. Katras mājas loga piesaulē nolikts kurvītis. Un katrā kurvītī pa kaķenītei. Un katrai kaķenītei pa sešiem kaķēniem. Tā nu gan ir laime!

Tāpēc — ja tev ir priecīga un laimīga dzīve, nekad zvēru dārzā nekaitini lāci un nekad nemet kaķim ne tikai ar akmeni, bet arī ar mīkstu smilšu sauju ne. Jo tie bija viņi, kuri kādreiz izdarīja tā, lai tev klātos labi. Un vispār nekad nevienu nekaitini un nekad nevienam ne ar ko nesvied.

Tad visiem klāsies labi šajā skaistajā zemē, kas atrodas mazliet tuvāk Saulei un mazliet tālāk no Mēness. Cilvēki strādās, kaķi murrās, bet lāči nesīs tev un visiem citiem bērniem saldumu vāceli...

.. .Bacu-bacu-baculi.

..

ZVIRBULIS, PŪCE UN PUTNU TIESA

Tagad mēs abi apsēdīsimies un paklausīsimies par to, kas kādreiz noticis. Par šiem notikumiem man izstāstīja vecaistēvs. Manam vectēvam —- viņa vecaistēvs. Bet šim vectēvam — savukārt viņa vecaistēvs. Un mūsu vectēva vecvectēvam par tiem bija pastāstījuši citi gudri cilvēki. Tā ka tas viss ir tīra patiesība.

Tajos sensenajos laikos putni dzīvojuši tādā pašā kopīgā valstī kā cilvēki. No šīs valsts palikušas pāri vairs vienīgi atmiņas, jo pasaulē nekas nav mūžīgs. Bet kādreiz šāda valsts ir bijusi. Tajā pastāvēja savi putnu ņrķestri, savas putnu skolas un savas putnu tiesas. Toties tagad, mūsdienās, lielākā daļa putnu atceras tos laikus pavisam miglaini.

Un šajā valstī vienā mierā dzīvoja Pelēkais Zvirbulis. Tāpat kā tagad, tas meklēja graudiņus, čivināja vasarā un sala ziemā. Un viņš bija tikpat nekaunīgs kā pašlaik. Tajos laikos viņš vienīgi nelēkāja ar abām kājiņām uzreiz, bet staigāja tāpat kā cilvēki. Vispirms noliek vienu kājiņu, tad — otru. Kreisā — labā. Kreisā — labā. Viens — divi. Viens — divi.

Zvirbulis staigāja un dziedāja:

— Esmu priecīgs zvirbulis, Esmu varens zvirbulis,

Ļoti drosmīgs zvirbulis, Zvirbulis,

Zvirbulis,

Bulis-

Bulis-

Čirks!

Viņš bija ļoti labsirdīgs zvirbulis!

Vajadzēja tā sagadīties, ka Zvirbulis izdarīja pārkāpumu. Sis pārkāpums bija pavisam muļķīgs. Turpretim daži putni par to vēl tagad dabū ciest.

Gluži vienkārši bija pavasaris. Silts. Viss zaļoja. Gaiss bija salds. Un Zvirbulis nolēma, ka viņš nevis kā neprātīgs lidos uz mājām, bet gan ies kājām ^ pastaigādamies. Tā nu viņam ceļā pagadījās brīnišķīga ģimenīte. Cielaviņas. Tās, kuras drebina astīti. Alejā tās gāja viņam pa priekšu un māja ar astīti. Protams, cielaviņu paps un mamma sevišķi stipri gan to nekustināja. Toties jaunā Cielaviņa žvidzināja astīti par trim. Kurš kārtīgs zvirbulis gan to var paciest?! Pajautājiet, kuram zvirbulim gribat. Neviens.

Mūsu Zvirbulis arī nevarēja nociesties. Viņš atvēzējās ar spārniņu un iesita Cielaviņai pa asti. Zvirbulis bija rīkojies pārsteidzīgi.

Cielaviņas bija ļaunpieminīgas. Aizlikt otram priekšā kāju viņām ir tas pats, kas tev iekost ābolā. Sūdzība nonāca līdz Ērglim. Vārds pa vārdam — sapulcējās putnu tiesa. Lielais Dumpis — tiesnesis, Pupuķis — prokurors, Dadzītis — advokāts, Ķivulis un Ķeģīte — piesēdētāji. Tā bija slikta izvēle, jo Ķivulis gribēja precēt Ķeģīti un tāpēc visās lietās domāja tāpat kā viņa.

Dadzītis deva padomu:

— Ko tur ilgi cerēt — Ņem par sievu Ķeģīti, Abi kopā derat!

Bet Ķeģīte ar visu sirdi stāvēja Cielaviņas pusē, jo kā viena, ta otra — par vienu naudu pērkama.

Tā putnu tiesa nosprieda, ka Zvirbulis ir jādabū rokā un par šādu nedarbu jāsoda, kā klājas.

Zvirbulis pārbijās un aizbēga. Bet visi putnu valsts.iemītnieki dzinās viņam pakaļ. Bars aizsedza visas debesis kā liels mākonis.

Zvirbulis redz, ka izbēgt nevarēs. Viņš ieraudzīja dobumu un — špukt! — iekšā. Tur nu viņš tup kā cietoksnī.

Putni mēģināja līst dobumā.

Bet Zvirbulis bija viltīgs. Viņš izvēlējās tādu dobumu, kuram ieeja bija tieši kā viņam radīta. Ne par lielu, ne par mazu. Ja līdīs iekšā mazs putniņš, viņš viegli tiks ar to galā un patrieks. Bet liels putns nevarēs ielīst neparko. Ja nu vienīgi iebāzīs dobumā knābi.

Putni izmēģinājās gan šā, gan tā. Redz, ka ar varu Zvirbuli no viņa pils ārā izdabūt nevarēs. Tas nozīmē, ka cietoksnis jāaplenc un jāieņem ar pacietīgu gaidīšanu.

Visi satupās apkārt un gaidīja. Kad Zvirbulim sagribēsies ēst un dzert — pats izlīdīs laukā.

Gaida, gaida. Pār zemi jau nolaižas nakts. Rieti beidz kvēlot. Mežā metas aizvien krēslaināk. Pēc tam — pavisam tumšs. Bet putniem tā nolikts, ka pa nakti viņiem jāguļ. Siltā ligzdiņā, tāpat kā tev siltā gultiņā. Viņi paliek galvu zem spārna, tāpat kā tu noliec galvu uz

spilvena. Nu, un mierīgi šņākuļo caur knābi, tāpat kā tu caur degunu.

Putniņiem jau acis krīt ciet. Putniņi žāvājas. Gulēt iet nedrīkst — tikmēr Zvirbulis aizbēgs.

— Jāizliek sargs, — galu galā izdomāja Ērglis.

— Kurš tas būs? nočiepstēja Zīlīte.

— Kurš nakti neguļ? Kurš nakti neguļ? — Dadzītis skandināja.

— Vakarlēpis! Vakarlēpis! Mērkaziņa! Mērkaziņa! — visi sāka saukt.

— N-nū-ū, n-nū-ū! — nodudināja Dumpis. — Par mazu-ū, ma-zu-ū! Pūce! Pū-ce!

Tagad visi nosprieda, ka labāka sarga par Pūci neviena cita nebūs. Pirmkārt — viņa pa naktīm neguļ. Otrkārt — naktī viņa redz labāk nekā dienā.

Tajos laikos Pūce bija pavisam bez spalvām. Plika kā noplūkta vista. Dzeltena. Kārna. Kauns un nepatīkami skatīties. Viņai bija grūta dzīve. Dienā — karsts, naktī — auksts.

Tāpēc Pūce sašuta.

— Es nesargāšu! — viņa teica. — Tas vēl neko nenozīmē, ka naktī neguļu un labi redzu. Visiem putniem ir spalvas, un viņi siltumā arī gulēs. Es, bārenīte, vienīgā tā plikā kā pirksts, un man vēl būs jāsargā. Man sals. Es nesargāšu!

ss» Vienu reizi tu vari visiem izlīdzēt, — Pupuķis teica.

— Kas man bēda par visiem, Pūce piktojās. — Par mani nebēdā neviens.

— Ko lai tagad darām? — Ērglis jautāja.

— Dariet tā! — Pūce deva padoiņu. — Ja gribat, lai es kalpoju par sargu, — uzšujiet man kažoku.

— Kā? — Ķivulis jautāja. — Vai tad mums būs jāiet aitas dīrāt?

— Šujiet man putnu kažoku! Sametiet katrs pa spalviņai un atdodiet man!

Nu putniem prieki. Kas ir viena spalva — tīrais sīkums. Vienas spalvas dēļ netaps ne nabags, ne bagāts. Atdos spalvu un varēs mierīgi iet gulēt.

Visi sameta katrs pa vienai spalvai un pagatavoja Pūcei brīnumainu kažoku. Katram putnam ir sava krāsa, tāpēc kopš tiem laikiem pūces spalvas ir visdažādākās krāsās. Spalvas ir gan dzeltenas un brūnas, gan pelēkas un rudas, gan baltas un melnas.

Putni devās gulēt katrs uz savu pusi. Pūce apmetās dobuma priekšā. Sargā. Neguļ. Skatās abām acīm. Bet mežā it jauki. Spīd milzīgs mēness. Viss redzams kā dienā.

Zvirbulis paskatās laukā no dobuma — Pūce tup, negantniece tāda! Pūcei acis kvēlo kā divi zelta pilnmēneši. Zvirbulim jau gribas ēst. Kad pabāž galvu — Pūce tup, kā tupējusi, briesmoņa tāda. Zvirbulim vai raudiens metas.

Tikām sāka aust gaisma. Bet pūces dienā nekā neredz, tāpēc viņas guļ. Pūcei arī nāk virsū snaudiens. Acis līp ciet, kā ar medu noziestas.

Putni, pa šo laiku gulēja. Mežā rasa tik salta. Ligzdā ir tik silti. Labi, pagulēsim vēl brītiņu. Labi, pagulēsim vēl otru.

Zvirbulis paskatās — Pūce aizmigusi. Laukā jau diena, bet siltais kažoks Pūcei nav pierasts, tas uzdzen vēl lielāku miegu. Zvirbulis neies daudz gaidīt. Viņš izrāpjas no dobuma un laiž ļekas vaļā.

Tikai pēc stundas putniem izdevās Pūci pamodināt. Viņi paskatījās dobumā, bet no Zvirbuļa tur sen vairs nav ne smakas.

/

/

— Ak tu viens nekauņa! Ak tu viens bažibuzuks, blēdis tāds! Un tu, Pūce, ari esi labā! Tu nenosargāji, ja? Kāpēc tad mēs tevis dēļ sametām pa spalviņai?!

— Kāpēc jūs paši nogulējāt? — Pūce atjautāja.

— Labi, mēs vēl parunāsim! — putni iebrēcās. — Dzenamies pakaļ! Ķeram ciet Zvirbuli!

Veselu gadu viņi dzinās Zvirbulim pakaļ, līdz beidzot tomēr notvēra. Vispirms viņu gribēja sodīt, sasienot viņam abus spārnus. Pēc tam pārdomāja. Tā Zvirbulis būs pagalam. Ja cilvēku tiesai jābalstās uz cilvēcību, tad putnu tiesai jābalstās uz putnību. Tāpēc Zvirbulim sasēja nevis spārnus, bet kājas.

Kopš tā laika Zvirbulis sāka lēkāt ar abām kājām reizē.

Toties līdz pat šai dienai neviens putns nevar piedot Pūcei to, ka viņa bija sardzē gulējusi. Pārlieku žēl viņiem bija savu spalvu.

Atliek tikai Pūcei no rīta aizkavēties un neierasties dobumā, bet aizmigt zem kādas egles vai krūma — nu visi putni kā liels mākonis klūp viņai virsū un brēc:

— Šurp manu spalvu! S-šu-ūrp manu spa-spa-spalvu!

Ja netici— paprasi veciem cilvēkiem vai medniekiem, kuri to paši savām acīm redzējuši daudz reižu.

Lai gan Pūce sevi mierina, ka Ērglis un Vanags viņu neaiztiek un viņu — bezvainīgu — plucina tikai vārnas, žagatas un smirdīgi pupuķi, tomēr tas, manuprāt, ir vārgs mierinājums.

Sie sīkaļas ir paši tie nederīgākie pasaulē. Labāk jau saiet nagos ar Ērgli, lai tikai visādi nīkuļi un niekaļas tevi neplucina un nešķibina.

.. .Tikai viens pats Zvirbulis, pat vēl šobaltdien, dzīvo pavisam mierīgs un ne par ko neliekas ne zinis. Ak viņam sasēja kājas? Kas par to? Liela muiža, iedomājieties tikai! Viņš vienā mierā lēkā ar abām kājām uzreiz un nebeidz vien čirkstināt:

— Esmu priecīgs zvirbulis,

Esmu varens zvirbulis,

Ļoti drosmīgs zvirbulis,

Zvirbulis,

Zvirbulis,

Zvir-

Zvir-

Čirks!

...

SATURS

Velna manta 3

Zvirbulis, Pūce un putnu tiesa14

Pirmsskolas vecuma bērniem

Uladzimirs Karatkēvičs VELNA MANTA

Redaktore Gunta Leja

Mākslinieciskais redaktors Modris Adumāns Tehniskā redaktore Iveta Kļaviņa Korektore Ligita Smilga

Nodota salikšanai 21.02.91. Parakstīta iespiešanai 26.08.91. Formāts 84X90/16. Ofseta papīrs Nr. 1. Skolas garnitūra. Ofsetiespiedums. 1,50 uzsk. iespiedi.; 8,40 uzsk. krāsu nov.; 1,40 iz* devn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. Nr. 102771. Līgumcena. Izdevniecība «Sprīdītis», 226800 Rīgā. Aldaru ielā 2/4. Izdevn. Nr. 28/83/B-59. Iespiesta Rigas Paraugtipogrāfijā. 226004 Rīgā,

Vienibas gatvē 11.

Content

Karatkēvičs Uladzimirs Velna manta

VELNA MANTA

ZVIRBULIS, PŪCE UN PUTNU TIESA