Niedre Jānis

Viņš izgāja rītausmā

Jānis Niedre

Viņš izgāja rītausmā

Sērijā «Ievērojamu cilvēku dzīve» Iznāk šādi darbi:

A. Stankevičs. Dvēseles Atbalss

A. Moruā. Bairons

B. Volodins. Mendelis

O. Sinjorelli. Eleonora Duze

S- Apts. Tomass Manns

A. Periso. Van Goga Dzīve

S. Morozovs. Johans Sebastians Bahs

R. Ostrovska. Nikolajs Ostrovskis

B. Nosiks. Sveicers

M. Ļevidovs. Džonatans Svifts

B. Gribanovs. Folkners

B. Kamovs. Parasts Dzīves Stāsts

A. Itkina. Aleksandra Kolontaja

V. Kardasovs. Rokosovskis

0. Kudenko. Dzīves Orbīta

A. Stankevičs. Pēc Pirmajiem Cīruļiem

J. Kalniņš. Auseklis

D. Urnovs. Defo

J. Akobirovs, S. Hariosvs. Sadritdīns Ainī

V. Peteļins. Aleksejs Tolstojs

A. Kotovs. Baltie Un Melnie

1. Dubinskis-Muhadze. Saumjans

T. Pavlova. Kromvels

G. Baidukovs. Ckalovs

A. Periso. Tuloza-Lotreka Dzīve

M. Tibaldi-Kjeza. Paganīni

G. Gulia. Mihaila Lermontova Dzīve Un Nave

pirmais vēstījums (1880.—1904. gads)

.

Pirmā nodaļa

— Līzīte, skolmeistara jaunskungs, Līzīte!...

— Ko Līzlte? — Saukas Ķesterskolas skolotāja Jura Dauges dēls, palīgskolotājs, saukts skolmeistara jaunskungs, atrāva rokas no fisharmonija taustiņiem. Vidžinošā mūzika beidzās ar plekstošu sīkoņu. — Kas noticis? — viņš pagriezās pret klases istabā ieskrējušajām skolniecēm. Ziemišķi saģērbtām pusaudzēm, kam āra salā nosārtuši vaigi un degungals. Meitenes bija satrauktas. Par to liecināja viņu ieplestās acis, raustīgās lūpas, viņu dukstīgā mīdīšanās, valdot vēlmi grābt skolotāju aiz piedurknes, aiz svārkiem.

— Kas noticis? — Jaunais Dauge uzģērba pirms muzicēšanas nomesto kamzoli un, bērnu pūlīti šķirdams, steidzās uz durvīm.

— Vai Līzīte Lejas dīķī?... Vai uz ezera?...

Nojauta — bērni slidinājušies un... Lielās gravas dīķa

galā, kur iztek urdziņa, arī sprēgoņā tecējumu klāj pavisam plāns ledus. Un Saukas ezera galā, kur mucās ūdeni smeļ kroga puiši, soļu sešu attālumā no krasta dziļums pārsniedz trīs asis ...

— Dīķī! Dīķī!... — skolnieces traucās Paulam Daugem līdzi. Izsprukušas aiz durvīm, viņas metās pāri piesnigušajam pagalmam uz Ķesterskolas kalpu mājas nojumi, nevis lejup uz ledāju, kur, skolotājaprāt, ielūzusi otrklas-niece Griķupeles Līzīte. «Pēc kārtiņām vai žeperiem? Ko pārmest pāri āliņģim?» Pauls Dauge neizpratnē atskatījās. «Bet kālab viņas neskrien rādīt ielūzušo?»

— Skolmeistara jaunskungs, šeitan! — saucieni no kalpu mājeles aizmugures aprāva Paula saātrināto soli. Viņš apgriezās. Un... tur jau viņa bija. Muižiņas modérés atraitnes Griķupeles meitenīte. Sausās drānās, gan mazliet savārtījusies sniegā. Tikai — kunkstoša, seju ar vienu cimdotu, otru kailu plaukstu aizsegusi. Un, kad viņa rausa asaras, kļuva redzama meitenes mute — asiņaina, uzpampusi brūce.

— Līzīt, kas tevi tā... — Baismo vārdu «sakropļojis» skolotāja palīgs nepateica. — Tu esot bijusi uz ledus?

— Nukad! Slidinājās un pakrita. Uz mutes! — skolnieces pulkā atsaucās.

— Uz mutes pakriti? — Pauls Dauge taustīja kabatā pēc lakatiņa. — Lūk, kā! Ejam tūlīt uz kukņu! Pie silta ūdens. Nomazgāsies un pastāstīsi, kā tas atgadījās...

— Nepastāstīs! Līzīte nepastāstīs! — atsaucās līdzau-dzes. — Līzīte nevar parunāt. Līzītei pāršķelta lūpa, izdauzīti priekšzobi.

— Ei nu, ei!... («Tik traki nevarētu būt!»)

Satvēris kunkstošo aiz pleciem liegi, cik ļāva paša salstošās rokas, Pauls Dauge virzīja meiteni pāri gludeni nomīdītajam sniegam uz pazemajām, bet platajām vēr-tnēm pašā vidū garajai kā dižceļa krogs, no sarkaniem ķieģeļiem celtajai skolas ēkai.

— Mieru, meitiņ, tikai mieru! Apmazgāsimies, ieziedīsim brūci ar zalbi. Skolasmāte iedos. Sadzīs kā likts.

«Sadzīs brūce kā likts...» Par zobiņiem viņš neiedomāja.

Sagādājusi prasīto — tīru drāniņu, siltu ūdeni —, vir-tuvene Minna, saukta ķēķasieva, aizdipināja pie skolmeistara mātes pēc dziedināmā smēra. Bet ar zālēm atsteidzās Dauges māmuļa pati. Slimīgi trauslā Ķesterskolas saimniece. Skolas meiteņu apmācītāja rokdarbos, mājas un istabas puķu kopšanā. Un raidīja dēlu prom:

— Ļauj man! Laistīšanai vīrieša pirksti par raupjiem. Ej tu pie sava rakstāmā!

Labi audzināts dēls māmuļai pretim nerunā. Māmuļu klausa. Vēl jo īpaši, ja māmuļa ir Dauges māte. «Mīļuma kamols,» ļaudīs saklausīto vidžināja Paula māšele An-niņa. No kāda Saukas vai Kokneses puses vīra vai no kāda Rīgas, Tērbatas vai Pēterburgas viesa saklausīto. Astoņdesmitajos gados svētku dienās un vasaras brīvlaikā Saukas Ķesterskolas skolotāja, Saukas baznīcas ērģelnieka un pērmindera, dzimtenē pazīstama latviešu grāmatnieka un rakstu piekopēja Jura Dauges mājās allaž bija viesu mūdža. Jautri, atjautīgi mutīgi tautieši — kaimiņu pagastu skolotāji, dziedāšanas un lauksaimniecības biedrību darbinieki, skrīveri, ģimnāzisti, studenti. Arī abu Paula Dauges vecāko brāļu — Aleksandra un Emīla draugi: Tērbatas un Pēterburgas studenti. Aleksandrs studēja vēsturi Tērbatas universitātē, draudzējās ar Pēterburgas augstskolā ieviesušamies «lielo pasaules mīklu»

o

minētājiem. Ciemodamies pie Saukas Ķesterskolas skolotāja, lielpilsētu viesi apbārstīja mājiniekus ij ar dras-tīgām iesaukām, ij ar atjautīgiem glāstu vārdiem, no kuriem dažs palika arī pēc teicēja aizbraukšanas. Kā «mīļuma kamols» — trāpīgākais no Dauges māmuļai teiktajiem. Jo viņa, gluži kā neizšķetināmais tautasdziesmu kamoliņš, likās savīta no cilvēciskas labestības un sirds atdeves pavedieniem. Lai ari cik liels bija ciemiņu pie-plūds, lai arī dažreiz mājasmātei pieliekamajā nebija tik daudz, lai svētdienlgi izmielotu sanākušo pulku, un no meklēšanas un skraidīšanas sāpēja galva, žņaudzās sirds un piepampa kājas, Dauges māte allaž bija un palika labsirdīgi smejoša, izdarīga, sadrūmi klaidējoša.

Ar savējiem, visvairāk ar bērniem, Dauges māte gan neiztika bez smeldzes atraises. Pat šūpodama savus mazos uz rokām, skaitīdama mīlināmos pantiņus vai dziedamos gabaliņus (no Gētes «Meža ķēniņa»: Wer reitet so spät durch Nacht und Wind? Es ist ein Vater mit seinem Kind), viņa bieži nejauda noturēt mikluma ieplūsmi acīs. Tāpat kā vācu sentimentālo romānu varones, kuru dzīvesstāstus viņa labprāt lasīja pavaļas brīžos. Kā jau jūtelīga šāspuses vācu sieviete. Jo — skolotāja Jura Dauges dzīvesbiedre bija Baltijā dzimusi vāciete. Iršu kolonista meita no Kokneses puses. (Viņa saviem bērniem pirmos vārdiņus izrunāt mācīja gan latviešu, gan vācu valodā.)

Vientulībā palikusi, Dauges māmuļa dažreiz pieraudāja slapjas kabatasdrāniņas. Gan pie loga apmales pieplakusi, gan klavieru taustiņos melodiju meklēdama, gan atšķirtai grāmatai pāri skatīdamās. Bet visvairāk — lūgšanas murminādama pie krustā sistā Jēzus attēla, kas melni lakotā rāmī karājās virs viņas gultas galvgaļa.

Jau pieaugušie, patstāvīgi domāt sākušie Dauges bērni, kuru prātošanu rosināja izlasītās stāstu grāmatas, bet visvairāk — Ķesterskolas ciemiņu runas par dzīves ceļu grumbuļiem un ceļu staigātājiem, neiztika bez minējumiem, kā viņu māte un tēvs varēja sadoties rokās uz mūžu. Cilvēki ar gandrīz pretējiem raksturiem. Iecietīgā, otru uz pusvārda saprotošā, iejūtīgā māmuļa un — valdonīgi paštaisnais tēvs. Apbrīnojami strādīgais, mākslās apdāvinātais Saukas baznīcas ērģelnieks, klavieru spēlētājs, dziedamu pantu izdomātājs, darīšanu papīru — lūgumu, tiesu prasību, avīžu rakstu, lasāmo un mācību grāmatu sacerētājs, Saukas un Kokneses pagastos, visā Jaunjelgavas apriņķi, ari Rīgā iecienītais sabiedriskais darbonis, priekšlasījumu priekšācēlājs. Savus bērnus Juris Dauge prata izvest ļaudīs — pacelties cieņā pāri saimnieku kārtas jauniešiem. Dēli ieguva skolmeistara tiesības, prata spēlēt ērģeles un citus mūzikas instrumentus. Jaunie pieradinājās neieredzēt dzīvē bezmērķīgo, tukš-ziedīgo, iemanījās dzīvot ar gaišu prātu. Paula vecākais brālis Emīls strādāja Rīgā lielākajā — Nikolaja Ķimmeļa grāmatnīcā, lasīja un runāja vācu, krievu un franču valodā, nodevās patstāvīgām studijām, sniedza priekšlasījumus krietni izglītotiem vīriem. Paula vidējais brālis Aleksandrs klausījās profesoru lekcijas Tērbatas augstskolā. Darbojās studentu literāri zinātniskajā biedrībā, rakstīja avīzēs, studentu rakstu krājumā «Pūrs». Pauls nu jau pāris gadu bija mācījies pedagoģiju, kļuvis jaunstrāvnieku avīzes «Dienas Lapa» līdzstrādnieks. Rakstīja gan par notikumiem latviešu zemītē, gan par ārzemju darba-cilvēku tiesībām un cīņām, ko viņš izdibināja no aizro-bežā pabijušu draugu atstāstiem un — no grāmatām. No grāmatām vācu un krievu valodā. No atklāti nepieejamajiem vācu pedagoģiskajiem un dabaszinātniskajiem rakstiem, ko brālis Emīls, kalpodams Ķimmeļa grāmatnīcā Rīgā, pamanījās nočiept Rīgas preses cenzora «melnajā istabā». Ķeizariskajā Krievijā aizliegtos «mieru un kārtību» apdraudošos Dāvida Strausa, Ludviga Bīhnera, Ernsta Re-nāna rakstus. Tāpat francūža Zolā «musinošos romānus». (To glabātājus Krievijas ķeizarvalsts drošības sargi turēja cietumos kopā ar laupītājiem un slepkavām.) Vecākā brāļa Aleksandra biedri no Tērbatas uz Sauku atveda Krievijā vēl bīstamāku literatūru — Augusta Bēbeļa «Sievietes stāvoklis tagadnē un nākotnē», Kārļa Kautska «Iedzīvotāju savairošanās iespaids uz sabiedrības progresu», periodiskos izdevumus «Soziale Praxis», «Neue Zeit», «Sozialpolitisches Zentralblatt», Vācijas reihstāga partiju programmas. Un krievu «sociāļu» Černiševska, Beļinska un Beļtova grāmatas. Šo «musinoši nelietīgo» literatūru Pauls aprija tikpat kāri kā, mācīdamies Irlavas skolotāju seminārā, mājinieku piegādāto lauku maizi ar kaņepju sviestu, kad, direktora saimnieces nobadināts, slimoja ar furunkulozi.

Šķiet, Saukas Ķesterskolas skolotāja palīga dabā bija laba tiesa koknesiešos — tēva dzimtajā pusē — daudz pieminētā Bebru zemnieku dumpja gara. Par dzīves ne-laismbām, cilvēku dzimuma pašiem smagākajiem grēkiem n

Pauls uzzināja, lasīdams aizliegtās grāmatas. Un nevarēja stilties neuzrakstījis par tām pats un neaizsūtījis savas sacerēs Rīgas brīvdomīgās avīzes «Dienas Lapa» redaktoriem — Pēterim Stučkām un Jānim Pliekšānam, Paula skološanās laika biedriem (Pauls apmeklēja reālskolu, draugi — ģimnāziju). Par dzīves mocību ceļiem Pauls runāja ari Jaunjelgavas apriņķa lauku biedrību priekšlasījumu vakaros. Pat Ķesterskolas zeperiem, kurus bija spiests dīdīt katehismā, bībelstāstos un Lutera baznīcas reformācijas stāstos. Nevarēja novaldīties nerunājis, kaut otrs Ķesterskolas skolotāja palīgs Vēbers, baznīcas pērminderis, līdz ar zemnieku bērnu skolu pārlūku mācītāju Derlingeru dažreiz Paulu Daugi brīdināja no pārliecīgas brīvdomības...

— Viņa būs kroplīte! Mūsu Griķupeles Līzīte būs kroplīte! — dēlu uzmeklējusi, māte noteica skumjā balsī, lēni, kā taustīdamās piegāja pie fisharmonija, kuru pirmāk bija spēlējis dēls, un aizvēra instrumenta vāku. Apsēdās uz spēlētāja ķeblīša un, abi rokas skāvienā virs klēpja turēdama, teica it kā dēlam, it kā kādam trešajam — neredzamam:

— Beigti abi priekšzobiņi. Viens izsists ar visu sakni, otrs nolauzts līdz pusei. Tas strutos un ari izkritīs. Lūpas un smaganas — tās sadzīs. Līzīte runās, smiesies, tikai... Vēl iesvētīšanas mācību nav izgājusi, bet jau veča no izskata. Uz kādu sievas laimi viņa vairs var cerēt? Kurais godavīrs tādu precēs? Šļupstošu neglīteni! Līzītes māte atraitne, mantas viņai tik vien, cik aiznes uzkuel. Līzīte no vaiga bija skaistule, zobiņi balti kā pērļu virtene. Glītā sejiņa bija viņas dārgums. Ar to varēja cerēt apprecēt rocīgu vīru un māte — tikt vecumdienās pie silta kaktiņa aizceplē. Tagad Līzītei paliek tikai izsmejama kropļa mūžs.

— Kālab izsmejama kropļa?

— Dēls, cilvēki, īpaši jaunais dzimums, mēdz būt pārmēru nežēlīgi. Viņi spēj ar vārdiem cilvēku ne tikai savainot, bet ari nogalēt pavisam. Jauna, no izskata kropla sieviete mutīgiem gvelžām ir tikpat kā trinamais uz tecīlas ripas. Bijis mums dakteris, kurš izdauzīta zoba vietā ieliek citu! Ja ne košanai, tad izskatam. Berlīnē, Vīnē, ķeizara pilsētā Pēterburgā tādi esot. Pēc ārstēšanās pie zobu daktera nelaimīgi cietušie atkal izskatoties pēc cilvēka. Medicīnas students Lasmanis stāstīja. Ja padomā, — māte smagi nopūtās, — dieviņ augstais, cik mūspusē, tepat jaunjelgaviešos un Koknesē, tādu, kuri aiz mutes sastrutojuma iegulusies mūžalādē un jau norakti tēvu kalniņā!

* * *

Nevarētu teikt, ka bieži, tomēr reizumis gan, it kā vēja pūsmā liesmai no oglēs gailoša apdeguļa izšaujoties, Pauls atcerējās sarunu ar tēvu. Tas ir — tēva uzstājīgo prasību, kālab viņa — Jura Dauges jaunākajam dēlam jāiegūst skolotāja tiesības un jāstājas darbā Saukas Ķes-terskolā.

Toreiz (tas ir, tūkstoš astoņi simti astoņdesmit sestajā) Pauls Dauge nupat bija beidzis Rīgas reālskolu, atkal sastapis savus gados un skološanās gaitās vecākos šāspu-siešus — Pēterburgas universitātes studentus: koknesieti Pēteri Stučku un ilūkstieti Jāni Pliekšānu. Bija klausījies viņu jūsmu stāstus par galvaspilsētas zinību tempļiem. Par jaunlaiku zinātnisko pētniecību, meklējošās jaunatnes centieniem. Un kūsāja vēlmē pieredzēt pašam kaut ko līdzīgu vai vēl vairāk.

Bet tēvs — ne! Noglāstīja kuplo bārdu un ņēmās skaidrot:

— Tev jādzen tālāk tautas gaismošanas arkls manis ieartajā līdumā. — Viņš nolika dēla sēžamo pretim savam dižkrēslam. — Jādzen arkls tai zināšanu vairošanas tīrumā, kurā arvien raženāks viesīsies prāta izkopšanas sējums Saukas ļaužu sētās. Un ne tikai Saukas draudzes sētās vien. Tavi vecākie brāļi saņēmuši vecāku svētību mācīto ļaužu gaitām. Kad būs paaugusies tava māsiņa, viņu aizprecēs diezin kur. Ar laiku man kājās ieķersies vecuma nevarības suņa ilkņi, un tad Saukas draudzē baznīcas ērģelnieka un skolmeistara amatā nāks cilvēks no malas. Pilnīgi no malas un, kas zina, varbūt ari ar trulu domu un purva kvarkstes sirdi. Onkulis, kurš tik vien prot kā kalt bērniem ābeces gudrības un baznīcas kora luktā pīkstināt ērģeļu stabules. Bet tejienei — Saukai — ērģeļu pīkstoņas par maz. Teitan ir Kroņa Sauka. Kroņa zeme, nevis kāda vācieša dzimtmuiža.

Kroņa muižu zemnieki un tie latviešu censoņi, kas dzimuši no kroņa zemnieku sievu klēpjiem, izaug par cilvēkiem ar pasaulīgu prātu. Kroņinieki bauda maizi ar aizdaru ne tikai godībās vien. Kroņa muižu zemnieku māju izpirkšana ir tepat par divi trešdaļi mazāka nekā pie dzimtmuižnieciskajiem ādu dīriķiem. Un savas mājas kroņinieki iegūst nesalīdzināmi īsākā laikā, kamēr dzimtmuižu kungi izstiepj iepirkšanu uz velns viņu zina cik daudziem gadiem. Lai tikai arāju saimes paliktu ilgāk junkuru klaušinieki.

Tālab kroņa muižu zemnieki un Kroņa Saukas zemnieki jo īpaši, tāpat kā Eķengrāvē, kā pagastos pret Leišmali, dzīvo pie lielākas brīvības, tiek pie lielākas turības un vienlaik arī pie lielākas gara gaismošanas. Ij grunts saimnieki, ij viņu gājēji, kalpu dzimts. Mūsu vismazākie brāļi, par kuriem aizrunājis bībeles dievs, sacīdams: «Ko jūs esat darījuši maniem vismazākajiem brāļiem, to jūs esat darījuši ari man.» Sauciešu zemes kungi, baznīcas gans, tāpat ķeizara činavnieki Jaunjelgavā ļauj Saukas Ķester-skolas skolmeistaram grāmatu mākā ielauzītiem jauniešiem dot ari tādas zināšanas, kas nāk tikai augstākās skolās.

Tavs tēvs ir panācis, ka Saukas skolmeistars var brīvi nodoties sava un kaimiņu pagasta ļaužu lielām biedrošanām. Taisīt lauksaimniecības, labdarības, dziedāšanas un grāmatu lasītāju biedrības. Lai gājēji vienlīdz ar gruntniekiem sanāk uz priekšālasījumu vai jautājumu izskaidrošanas vakariem. Lai mācās dziedāt uz balsīm dižo mūzikas taisītāju dziesmas, ne tikai korāļus vien un baznīcas sētu stutētāju — turku karos savainoto veču ziņģi: «Tas virsnieks lai dzīvo, viņš droši priekšā iet, mēs ejam tam pakaļ uz jaunu cīņas viet'l»

Mūsu Saukā teātra spēlētāji ir izrādījuši gandrīz visas Ādolfa Alunāna uzrakstītās joku lugas un smagos teātra gabalus. Mūsu paskolotie jaunieši rāda teātrus ne tikai Saukā, bet, kā tev labi zināms, ari citos pagastos. Šķūņos, krogos, kas pie dižceļa, kas Leišmalē un ap Subati. Kur daļai zemnieku māju turētāju dota vaļa brūvēt alu un tecināt degvīnu tirgum, kamēr citur Kurzemē un arīdzan viņpus Daugavas Vidzemē tādas tiesības ir vienīgi dzimtmuižniekiem. Esmu pilnīgi drošs: nepaies i j desmit gadu — un šejienieši uzcels sev biedrības māju ar ne sliktāku teātra bīni kā Rīgā māmuļnieku un vāciešu biedrībās.

Es, Saukas baznīcas ērģelnieks un pērminderis, esmu tejienes Ķesterskolā ievijis plašu ligzdu tautas brīvā gara lidojuma putniem. Tu zini: karsts ticībnieks es neesmu, bet bauslību nenozākāju, tālab ka ticēšana vajadzīga kā dzīves pretrunu izlīdzinātāja. Baznīcas lietās es nemeklēju paradīzi vai elli, bet dievkalpošanas svinīgumu, kas

ti

darbacilvēkiem vajadzīgs līdzsvarojumam viņu dien-dienu mocībās. Tālab vietā, kur esmu es, jāstrādā mana gara skolaskungam. Tagad tu saproti, kas ir tavs svētākais dēla pienākums?

Ja vien tev būs vēlēšanās, Saukā tu varēsi brīvi rakstīt latviešu avīzēs; ja tev uz to būs ķēriens, varēsi taisīt grāmatas arī. Varēsi ciemoties pie domubiedriem Tēr-batā un Rīgā. Strīdēties ar viņiem ij par Černiševska Veras Pavlovnas sapņiem, ij par politiskajām prāvām, kuras bijušas Pēterburgā pirms divdesmit gadiem un par kurām Rīgā šķēpus lauž uz Baltiju pārnākušie no galvaspilsētas augstskolām izslēgtie krievu studenti.

Saukas Ķesterskolā tu būsi pats savs kungs un savs klausībnieks. Tālab kravā tūdaļ ceļasomu un laidies prom uz Irlavas skolotāju semināru! Ērģeļu spēlēšanā tu jau esi ielauzīts. Tiesa: mēs ar māmuļu tev kuplu aizdaru piegādāt nevarēsim, taču es ceru — mans dēls pratīs iztikt ar mazumiņu.

Pratīs — tas noskanēja gandrīz vai bravūrīgi.

* * *

— Pasēdēsim brīsniņu pie alus glāzes...

Šo Rīgas latviešu naudinieku paradumu piekopa arī «Dienas Lapas» redaktors Jānis Pliekšāns. Kad redakcijai noderīgu rakstu atnesis kāds no pieredzējušiem rakstītājiem vai ari kad laba rakstītāja ķērienu parādījis jaunais. Protams, pielēja glāzes tad, kad redaktors jau parakstījis iespiešanai kārtējā numura slejas. Trīskārt un četrkārt kā caur palielināmo stiklu izskatījis drukā laižamo. Lai to nepāršņāptu sarkanā tintē mērcētā preses cenzora spalva. Vai, kas būtu visnelāgākais, lai cenzors nepāršņāptu visu salikuma lapu.

Latviešu inteliģencē, ģimnāziju un semināru skolēnu pulciņos par brīvdomīgu iedēvētās un strādnieku saimē iecienītās «Dienas Lapas» («Ja «Dienas Lapa» ko pels, tad panākumi būs mazi, bet, ja uzteiks, tad viss būs labi!») redaktora šaurajā istabā uz klucīgā, apbružātā rakstāmgalda no papīriem brīvajā galā līdz ar salvetes drāniņu stāvēja atkorķēta Ķimmeļa alus pudele un divi glāzes. Avīzes redaktors, Paula Dauges draugs kopš skolniecī-bas gadiem, tieslietu kandidāts Jānis Pliekšāns noslidināja uzrotījušos svārku piedurkņu galus un piebīdīja tuvāk brīvo krēslu.

IJ

— Pasēdēsim, nobaudīsim. Ne reibuma, nīkšanas labad. Cienījamais tautietis iepriecināja redakciju ar jauku rakstu.

— Cienījamais redaktors glaimo man kā raksta taisītājam, — Dauge atsaucās Pliekšāna uzņemtajā intonācijā.

« — Tikai... Rakstu ar tik sabiezinātu politisku izklāstu,

kāds tavā rokrakstā, cenzūrai nevar rādīt. Tālab lappusi, kur stāstīts par sociāldemokrātu pieņemšanos spēkā, redaktors sadalīs divās. Un tā otrā lasītājiem tiks ne jau

(nākamajā numurā. To iespiedīsim vēlāk. Kad cenzoram iepriekšējā vairs nerēgosies acu priekšā. Saprotams, otro rakstu papildināsim ar jaunu informāciju par Vācijā notikušo. Cik man zināms, Paulam Daugem materiāli par Vācijas sociālistisko kustību pieejami dažādi. Arī «Soziale Praxis» ?

— Jā, ari «Soziale Praxis».

— Tos tad ari draugs Paulhens liks lietā. Paceļam glāzes uz izdošanos!

— Un uz «Dienas Lapas» redaktora sekmēm!

— Paldies! Bet tagad tu pastāsti, kas jauns sauciešos! Kā jūtas skolniecīte, kuru tu pieminēji pagājušoreiz? Kurai zobiņi...

— Līzīte skolā vairs neiet. Māte neļāva. Krople iztikšot ari bez grāmatu gudrībām.

— Žēl. Bijis mums zobu dakteris! Smalkmeistars, kurš prot izgatavot protēzes...

— Bijis... — Pauls Dauge samiedza saujā glāzi. Mirkli klusēja un tad atsāka kādā no iepriekšējām sarunām aizķerto. Proti: kā ļaužu prātos atbalsojas dažādie sociālie satricinājumi. Zemnieku nemieri, izkalpināto dumpj i. (Krieviem ir dziesmas par Stepanu Razinu, par Pugačovu, ir dziedājumi par divpadsmit laupītājiem.) Vai latviešiem, kuru dzimtenes lauki un ceļu krustojumi pārpārēm slacīti ar taisnības meklētāju asinīm (draugs Pēteris Stučka apgalvo: «Strādniecības ciešanu ziņā Latvija ieņem vienu no pirmajām vietām pasaulē»), nebūtu pašu bēdubrāļu pulciņā dziedamu naida un atriebes dziesmu? Vai tādas sacerēt tikai krievu un poļu daļa?

Vēl pavisam nesen, astoņdesmit otrajā gadā, Paula dzimtajā pusē, Jaunjelgavas apriņķī, notikuši asiņaini zemnieku nemieri. Sadumpojušies izputējušie, no mājām padzītie rentnieki un badā turētie dieninieki. Uzbrukuši saviem jūga kungiem. Liesmojošās baronu muižas pret debesim metušas tālu saredzamus atblāvu uguņus. Pēc

nemieru apspiešanas miņas par tiem vēl ilgi turējušās nabadzīgo ļaužu prātos. Tēvi, mātes atcerējušies bijušo, pieminējuši nemiernieku priekšāgājējus, nobendētos izkapšu un spriguļu cilātājus, ķēdēs iekaltos. Un kādas lielas apdrošināšanas naudas sagrābuši muižnieki par nemiernieku nodedzinātajām ēkām!

Dienlapieši pasākuši vākt etnogrāfiskas ziņas par latviešiem: pierakstīt tautasdziesmas, izlokšņu vārdus, novadu vēstures un citādus nostāstus. Un klaušināt pēc roku rakstījuma grāmatām — sava veida noliegtās literatūras, kas Latvijā sākusies jau līdz ar burtu vilkšanas izplatību. Ir pazīstami nesen mirušā Tērbatas studenta Eduarda Vei-denbauma nenodrukāto dzejoļu pieraksti. Tie ceļo no rokas rokā, tos lasa, iemācās no galvas, dažus dzied iemīļotā meldijā. Ir dzirdēts: līdztekus Veidenbauma dzejoļu norakstu kladēm esot arī bezvārda sacerētāju panti. Dumpīgu prātu izauklējumi. Var gadīties: jaunjelgaviešu nemieri ir atstājuši rakstītas pēdas nezināmu dziesminieku vārsmās.

— Nekā vērā liekama... — Pauls Dauge aprāva stāstījumu. — Tikai pāris pērminderu gaumē saliktu peršiņu. Tādu kā šitā:

Nebīsties tu no tādiem,

Kas lieli saucami,

No lieliem kungiem kādiem — Tie tāpat cilvēki.

— Pērminderu gaumē salikta peršiņa gan, — Pliekšāns piekrita. — Bet — vai par to jābrīnās? Pērminderisko taču latviešu rakstos nepārstāj drukāt nedz tiem mīļiem latviešiem taisītajās baznīctēvu lapelēs, nedz tautisko pl-parbodnieku avīzēs. Nedz arī labāko pamīliju mēnešrakstos. Nerunājot par grāmatām ar pamācošām pasaciņām iz dzīves un mīlestības, atmetot mīlestības gaudu ziņģes.

Kurais no latviešiem drukātajiem izdevumiem ir iespiedis pilnvērtīgus mākslas pantus, atdzejojumus no lielo tautu valodām? Mūsu piedzimšanas gados aizliegtās «Pēterburgas Avīzes», «Dunduru» grāmatiņas, Maskavas žurnāls «Austrums», mūsu «Dieniniece».

Bet cik starp iespiestajiem mākslas dzejojumiem ir tādu, kurus lasot bēg izmisums, pie kuriem kā pie svētuma kavējas klusos brīžos? Nupat mēs «Dienas Lapas» feļetonā liksim iespiest dažus nelaikā aizgājušā Eduarda Veidenbauma dzejoļus. Un, ja pārkļūsim pāri cenzoru

aizsprostiem, tad vēl tādus, kas pierakstīti Veidenbauma studiju biedru burtnīcās.

Latviešu dzejai jāpaceļas līdz sava laika zinātnes un filozofijas līmenim. Mūsu preses izdevumiem jāpublicē ar filozofiju un zinātni saistīta māksla, cietēju brāļu spē-cinātāja māksla.

— Kuru tautai sniegt aicināts draugs Žaniņš, — Pauls Dauge nosauca draugu tuvinieku mlļvārdā. — «Dienas Lapas» redaktors un līdzstrādnieks.

— Aicināts? Draugs Žaniņš ir aicināts, tu saki? — Pliek-šāns uztrūkās no krēsla. Piesarcis kā mulstoša jaunava. Piekļāva plaukstas pie krūtīm, mirkli saminstinājās. Tad, slīgdams uz priekšu, izsaucās zēnišķi skaļā balsī:

— Skaties man acīs! Vai tu man tici?

— Es ticu tev!

— Tad, tad... noskūpsti man roku!

— Jā! — Paula Dauges mute pieskārās Pliekšāna iekal-snējās plaukstas ārpusei.

— Tagad es ticu!

Pliekšāna mute pieplaka pie Paula rokas.

— Uz mūžu! Uz mūžu! — Mirkli atrāvās un atkal uz-guma uz nomutētās vietas.

«Vai viņš ir iereibis?» Pauls Dauge brīnījās. «Nē, dzērumu es būtu manījis jau sākumā. Temperaments! Redzams, izlaužas viņa ekspresīvais temperaments. Jānis ir cilvēks ar izteikti ekspresīvu temperamentu. Tikai — kā līdz šim es to nebiju uztvēris?... Un, šķiet, citi draugi arī. Vismaz par to nekad nav minēts. Arī ne intīmās sarunās. Šķiet, nupat teiktais, ka Žaniņš aicināts tautai sniegt lielu domu rakstniecību, pavēra aizvaru drauga slēptajiem lolojumiem. Iespējams, «Dienas Lapas» rediģēšana Žaniņam ir kāpiens uz augsto poēzijas kalnu... Uz ārdoši radošās poēzijas kalnu, kāda ir Heines, Parīzes komunāru, poļu un krievu revolucionāru dzeja?..,»

— Tev taisnība: revolucionarizējošs laikraksts var būt varens tautas spēku modinātājs. Lasītāji no laikrakstā iespiestā mācās. Kad sāka iznākt «Dienas Lapa», kad avīzē parādījās raksti par Rīgas Pārdaugavas Labdarības biedrībā noturētajiem jautājumu un atbilžu vakariem, pavēs-fījumi sarosināja mūspusiešus, sauciešus, izmēģināt jautājumu izskaidrošanu savā pagastā. Skaidrošanas par dabas attīstības jautājumiem, pasaules mīklām. Par tikumisko un netikumisko, citām dzīves būšanām. Aizmetni lika

mans tēvs, Ķesterskolas skolmeistars. Runādams par zvaigžņu pasauli un zvaigžņu ceļiem. Viņš jau bija sarakstījis un iespiedis grāmatu «Zvaigznes jeb debesu mācība». Pēc tēva radās ari citi priekšlasītāji. Skolmeistari, skrīveri, suņudienās pilsētas skolu audzēkņi un studiozi. No sauciešiem Maskavā studē Mārtiņš Bruņinieks. Brīvdienās Mārtiņam un manam brālim — tērbatniekam Aleksandram — allaž līdzi atceļo kāds no augstskolas prāta dumpiniekiem. Pagājušās ziemas suņudienās studiozi runāja par Marksu. Brālis Emīls bija izrāvis no cenzora kambara vienu Marksa «Kapitāla» sējumu. Studiozi sprieda: Marksa «Kapitālā» būs vielas vai desmitiem priekšlasījumu.

— Marksa «Kapitāls» ir kapitāls visplašākajā nozīmībā.

Pliekšāns piecēlās, piegāja pie loga, apgriezās. Pacilāja iztukšotās alus pudeles un ņēmās plāt uz galda saliktos papīrus.

Pauls Dauge matīja: drauga pirmītējā sajūsma noplakusi. Pauls atcerējās — viņam šodien vēl jāieiūkojas grāmatu pārdotavā Dzirnavu ielā. Cēlās un atvadījās.

«Varbūt avīze un kas ar to sakarā, kā es minēju, nav Pliekšāna lielais aicinājums?» viņš pārlika, jau sēdēdams Rīgas—Dinaburgas vilcienā (jābrauc līdz Kreicburgas stacijai, no turienes pajūgā cauri Jēkabmiestam līdz Saukai). «Varbūt Jānis ir dzejnieks? Veidenbauma šnites dzejnieks? Tikai biklums liedz viņam atzīties lielajā mīlestībā. Ari es kaunos par saviem latviešu dziesmiņu pārcēlumiem vāciski — māmuļas valodā. Slēpju tos pat no brāļiem. Jo apzinos: mani vārsmojumi tāli no patiesas dzejas. No talantīga pantu vērāja dzejojumiem.

Franči raksta — talantīgi cilvēki nemet tikko uzrakstīto ļaudīs un neklaigā: «Cik brīnišķīgi! Cik skaista frāze!» Tā nekad nedarīja Veidenbaums. Lai gan viņš bija patiesi talantīgs jauneklis. Ar dziļu, skaistu sirdi, kas spējīga uzliesmot visur, kur parādījās meli, māņticība, netaisnība, rupjība.

Strīdā ar biedriem vai pazīstamiem Veidenbaums bija interesants, asprātīgs un skarbs. Domas lēkāja kā dzirksteles, bet — neviena aplama, nevajadzīga vārda. Ik teiciens tikpat kā ar āmuru naglai uz galvas.

Radikāls individuālists. Gandrīz vai Maksa Štirnera sludinātais anarhistiskais suverēnās cilvēka pašapziņas iemiesojums. Nav brīnums. Ar Stirneru aizrāvušies daudzi mūsu zemes nemierīgie meklētāji. Aizrauj Štirnera sludinātais reliģiozitātes noliegums, viņa prasība indivīdam iepazīt sevi, pašattīstīties, mainīties uz augšu.»

* * &

Kūpošo saluma gaisu līdzi raudams, tēvs ienāca istabā no āra draudīgi liels, gandrīz kā teiku vecis. Ar nosarmojušu bārdu, apledojušām ūsām, spalvainā ausainē un garā, pāri ceļiem, lāčādas kažokā, sajozies ar platu, stikla zīlītēm izšūstītu jostu.

Stiepdams pretim iznākušajai sievai bebrādas dubultniekos ieģērbtās rokas (lai novelk cimdus!), Juris Dauge ar acīm meklēja dēlu. Kā allaž, kad viņš, dienu, otru bijis pasaulē, atgriezās, jau kāpdams pāri istabas slieksnim, tēvs prasīja, lai dēls viņam atskaitās par notikušo. Sak, vai sestdien, stundām beidzoties, visi skolēni laicīgi aizgāja mājās, vai svētdienas vakarā atgriezās noteiktajā laikā. Cik nolaidīgo tu ietupināji kaktā? Cik jāietupina vēl? Neaizmirsti: mācītājs un skolu pārlūki prasa, lai mēs zemnieku bērnus mācām ar stingrību. Ko skolotājs uzdod un liek, tas zeņķiem un skuķēniem jāizpilda punkts punktā. Kā tēvareize baznīcā, kā tēva un mātes griba. Jo lielāka būs stingrība prasībās, disciplīna, smalki izsakoties, kas bērniem vajadzīga tikpat kā bailes no dieva soda, no elles mocībām, jo prātīgāki un apsviedīgāki viņi izaugs. Dievbijāšana, uzticēšanās visaugstākajam, krustā sistajam Jēzum, bailes no debesu un elles soda lai ir bērnu glābiņš! Un, kauču Juris Dauge dievam īpaši neuzmācas, ir brīvdomis, viņš gādā par dievkalpojumu un pātaru mācības svinīgumu. Ar to Juris Dauge labi ieredzēts apriņķa kancelejā un vispirms pie sava cienīgā — pie Saukas draudzes mācītāja. Mācītājs atbalstīja skolmeistaru un ērģelnieku arī viņa ārpusskolas un ārpusbaz-nīcas gaitās: dziedāšanas, lauksaimniecības un citās biedrībās. Pat teātra spēlēšanā. Pat zemnieku tiesas lietu kārtošanā, savstarpējo strīdiņu izšķiršanā un slimību dziedināšanā. (Uz Dauges darba galda atrodas daktera Brēma grāmata «Padomi, kā no niknām sērgām un grūtām vājībām izsargāties»[1].)

Pauls nešaubījās: kad tēvs uzkarinās kažoku un silto cepuri, ar mājinieku palīdzību būs novilcis garos zābakus, sāksies pratināšana. Kā skolā? Kā ķesterejā?

Taču viņš alojās. Tēvs noģērba arī svārkus un vesti, lika atnest garos rītasvārkus, uzlika galvā sarkano nošķelta cilindra izskata turku modes cepuri, piebāza ar tabaku savu garkāta pīpi un pamāja sievai, ka nu viņa var iet. Neko neteica, tikai valdonīgi pamāja. Tāpat kā viņš pamāja skolēnam, kurš nebija pietiekami kaligrāfiski rakstījis, nebija pietiekami klusu sēdējis, kad skolmeistars novēroja klasi, sodāmo nūjiņu pirkstos miegdams. Tad skolmeistara nūjiņa pacēlās, un tas nozīmēja, ka zeperim jānāk uz pirmo solu. Lai sēž un zubri viens, atšķirtībā no citiem! Lai mācās no galvas dzejoļus un stāstu gabalus mātes un vācu valodāl «Valodas tev jāzina labāk nekā paša roku pirksti. Un jāraksta glītāk, nekā priekšā likts. Tu neesi nedz Napoleons, nedz Kolumbs, kas ir tik svarīgas personas, ka viņu uzrakstīto katram jāprot salasīt!»

— Kālab atkal izlaidi lielo rīta lūgšanu? — tēvs iesāka, pīpi pakšķinādams. — Kālab vēstures stundā melsi par aplam sarakstītu bībeli? Kāda dullā lapsene tev tobrīd iekoda? Reiz noliktā skološanas kārtība jāuztur, lai tur vai nezin kas. Kamēr tās izmaiņas vajadzību nebūs atzinusi augstākā valdīšana.

«Atzinusi augstākā valdīšana?» Paula izbrīns tik tikko nenoskanēja balsī izteiktā jautājumā. «Nu gan! Istabas noslēgtībā, vienatnē ar dēlu, kam viņš savu īsto pārliecību neslēpj, prātnieciskais tēvs izsakās baznīcas sprediķotāju garā! It kā viņš atrastos līdz skanīgumam klusā klases istabā kājās piecēlušos skolēnu priekšā, lai sāktu kādu bībeles stāsta skaidrojumu ar nekad neizlaižamo iesākumu: «Pats ticības atjaunotājs Mārtiņš Luters ir sacījis: «Kas cilvēki bez skolām? Tikai vilki un lāči!»»»

Pauls nojauta: savās baznīcas pērmindera un zemnieku tiesu lietu kārtotāja braukšanās tēvs ir piedzīvojis nepatikšanas. Un, šķiet, nepatikšanu iegansts ir Jura Dau-ges dēls un palīgs Ķesterskolā.

Viņš bija uzminējis. Tēvs iegrozījās paša uzmeistarotajā augstas atzveltnes krēslā, vēlreiz nopukšķināja pīpi un ņēmās pātagot:

— Skolots vīrs, bet izturas tā, it kā viņam dzīslās nezin kas tecētu! Goda amats un droša maize viņam bijuši nebijuši! Sev tu vari būt simtkārt neticīgais, vari savā nodabā Kristus evaņģēliju plucināt ij pēc Bīhnera, ij pēc

Bēbeļa, reiz esi uz tādiem kritis. Pie sevis tu vari dūkt nezin ko, tikai ne ļaudīs. Tikai ne sēdēdams ērģelnieka krēslā, sarunādamies ar skolas puikiem un baznīcas iesvē-tlbā sanākušajiem jauniešiem. Un prasto ļaužu biedrībā. Pērminderim un uradņikam klātesot.

Tēvs uzslējās kā dusmu uzblīda reizē. Kā reizēs, kad grasījās grābt grāmatu skapja galā uzkārto kančuku — no ādas sloksnēm sašūtu pletni. Bet viņš paņēma no plaukta vienu no savrup sačupotajām grāmatelēm — paša izlaisto «Kalpu grāmatiņu» —, atšķīra un svinīgi kā bībe-les stāstu stundā nolasīja:

— «Vāczemē ir pa lielākai daļai tāda pati kalpu kārta kā pie mums. Nav arī tur kalpam brīvas jeb dzimtas zemes, tā sakot, «pūrvietu», bet dzīvo viņi ari tur, tāpat kā pie mums, par skaidru loni un drēbēm. Lone viņiem tur varbūt gan drusku lielāka, bet dienests ari grūtāks, jo saimnieki tur, visvairāk dzimtas mājas turēdami, ir pret kalpiem, tā sakot, drusku lepnāki...»

To es rakstīju par kalpiem, tejienes proletāriešiem, kā Tērbatas studentiem tīk sacīt. Skubināju kalpus nepadoties izsamisīšanai. Sak: «Kalpam savā vietā stipri jāstāv.» Darbacilvēkam jānorūdās sīkstumā. Bet — viņš nedrīkst pārsteigties, kā notika rentes buntē, muižu svilināšanas laikā. Posta būšana, un tikai,.. Šā paša dēļ es prasu rūdīšanos no maniem skolasbērniem. Neatkāpjos no kūtrā tikmēr, kamēr viņš uzdoto ir izmācījies. Vējagalvām lieku mācīties pēc stundām, neizlaižu svētdienās pie mājiniekiem. Esmu bargs, jo es raugos uz priekšu. Es nekāpju ar kailām kājām karstos pavarda pelnos. Kamēr tu...

— Ko es?

— Dižojies Vēberam ar Kautski. Klāstīji par franču revolūcijām, slavināji Parīzes komunārus. Spēlēji uz ērģelēm Marseljēzu.

— Vēbers ir mans amatabrālis. Palīgskolotājs...

— Palīgskolotājs un amatabrālis, tu saki?... Varbūt Lones pērminderis tev arī ir amatabrālis? Abi baznīcā dievkalpojumā dziedat vienu un to pašu dziesmu: «Ak, galva asiņaina!».

— Lones pērminderim es Marseljēzu nespēlēju.

— Marseljēzu nespēlēji, bet skaidroji bībeles pulgo-tājus rakstus. Teici: apgaismotajā Vakareiropā jau palicis pavisam maz skolotu cilvēku, kuri tic visam, kas boksterējams Vecajā un Jaunajā derībā. Par tavu muldēšanu, par taviem rakstiem «Dienas Lapā» jau ir zināms

viņa labdzimtībai Jaunjelgavā. Apakšpulkvedis esot runājis ar mūsu mācītāju Derlingeni. Jautājis, vai viņš zina, kādas kaitīgas pasakas skolēniem vēstures stundās skaidro Ķesterskolas skolotāja palīgs. Vēl pieminējis krievu inspektora apmeklējumu.

— Krievu skolu inspektors?

— Sacīsi, tāda nebija?

— Bija. Krievu skolu inspektors vienreiz bija. Pārbaudīja, kā pildām pagaidu noteikumus par Baltijas guberņu tautskolām. Kā mācām krievisko.

— Un toreiz tev viss bija uz ef-ef?

— Tēvs, tu labi zini, kā tad bija. Inspektors pagrozījās klases istabā, paklausījās, kā mēs ar skolēniem dziedam uz trim balsīm Cimzes tautasdziesmas, un izteica vēlēšanos pusdienot. Eda garšīgi, bieži izmantoja šņabja glāzīti.

— Bet «Dievs, sargi ķeizaru» tavi skolēni nodziedāja latviski un — vienbalsīgi. Kamēr tautskolu priekšnieka apkārtrakstā sacīts: «Dziedāt uz balsīm «Boze, carja hraņi».»

— Tēv, esi jel tik labs...

— Esmu bijis par daudz labs! — tēvs pacēla balsi.

— Esmu skaidrojis ij rītā, ij vakarā: cilvēkam, kurš dzīvē grib tikt uz priekšu, kurš vēlas, lai viņu ievēro, jāsoļo ar atskatīšanos. Gan necilājot cepuri kura katra priekšā, bet allaž paturot prātā, kas es esmu bijis, kas esmu tapis un kā tapis. Ne-aiz-mir-stot!

Man bija divdesmit trīs gadi, kad atnācu uz Sauku par ērģelnieku, *— tēvs pārgāja uz pielaidīgāku runāšanu.

— Iemantoju mācītāja uzticību, ar viņa atvēli atvēru Saukā pirmo skolu. Lai tejienes bērni neaugtu bez gara gaismas. Skaitīju pātarus, mācīju palaidņiem dziedāt uz balsīm korāļus, kopt dzimtas kapus un baznīcas pagalmu. Pūlējos, lai man nepārmet, ka zemnieku puņķudeguniem mācu tikai dabaszinības, ģeogrāfiju, vēsturi un fiziku... Atļauj zināt — kā tu no sitās putras izkļūsi? — Tēvs izsprauca uz priekšu izspūrušai kodeļai līdzīgo bārdu.

— Vai apakšpalkavniekam roku bučodams vai laizīdamies ap cienkunga Derlingera paltraka stērbeli? Vai gānīdams vakar un šorīt sludināto?

— To gan ne!

— Bet viņi nerims. Un tev priekšā ložu gadi. Zaldāta raņica.

— Tad... tad... es došos pasaulē!.

— Kurp, ja atļauts jautāt? Sacīsi: skolā pasaules malā, kur mani saņems klanīdamies?

— Braukšu uz Vāciju. Mācīšos par zobārstu.

— Brauksi uz Vāciju par zobārstu mācīties? — tēvs pārjautāja — reizē pārsteigts, reizē apmulsis.

— Baltijā zobu ārstniecība ir nekopts dziedniecības lauks, — Pauls skaidroja. — Katru gadu no mutes sastrutojumiem Baltijā mirstot simtiem cilvēku. Students Las-manis izpētījis. Jo Baltijā nav zinošu zobu dakteru. Studentu. Un visā Krievzemē arī. Izņemot Pēterburgu un Maskavu. Zobu dakteris ir brīvās profesijas vīrs. Kura katra priekšā viņam cepure nav jālauza.

— Dakterēt zobus, saki? — Juris Dauge atslīga pret krēsla atzveltni. Un nez kālab ņēmās glaudīt bārdu gludenā kodeļā. — Bet skolu kā vecu paslavu... Es darīju visu iespējamo un neiespējamo, — viņš turpināja, dēlā neskatīdamies. — Darīju visu, kas ir manos spēkos, lai mani bērni kļūtu patiesi tautas gaismotāji. īsteni skolmeistari. Bet manī, ij miegā laižoties, nepavīdēja doma, ka mani pēctekamie varētu palikt malā no gaismotāju ceļa. Katram no saviem pēctečiem esmu devis pilnas draudzes skolas zināšanas. Esmu mācījis laicīgo, garīgo, valodas, muzicēšanu. Esmu sagatavojis skolotāju semināram, Aleksandru līdz ģimnāzijai. Esmu bērnus radinājis grāmatu sacerēšanā. Sak, ja citās pusēs ir augsti mācīti vīri iz zemas kārtas, tādiem jābūt arī latviešiem. Jo:

Kam stiprs prāts un cieta griba,

Tāds daudz pēc ceļa neprasīs.

Caur tumšiem mežiem, bieziem mūriem Viņš sevim ceļu izlauzīs.

Saukas Ķesterskola ir pirmais zināšanu gaismas spīdeklis zemajiem ļaužiem visā Augšzemē. Rīta zvaigzne, kas uzspīd pirms saullēkta. Bet mans paša dēls?... Katru gadu simtiem cilvēku ciešot no zobu kaitēm. Simtu viņam žēl, bet to tūkstošu, kuri cieš no gara gaismas trūkuma?.., Saukas pagasta ļaužu apgaismības slava ir aizskanējusi tālu aiz Jaunjelgavas apriņķa robežām. Kas Saukai deva labo slavu? Ķesterskolas skolmeistaru pūliņi.

— Bet cara Tērbatas mācību apgabala kuratora Kapustina deržimordiskās (dūres varoņu) prasības? Var notikt, ka arī Saukas Ķesterskolas durvīm aizliek priekšā šlagbomi. Kopā ar tejienes lielkungiem un mācītājiem. Vai tā nevar notikt?

— Puika, tu ...

— Vācijā pie zobu zinībām vien es nedomāju palikt, — Pauls pārtrauca iestājušos klusumu. — Vācijā, tāpat kā citur Eiropā, zinātņu laukā ir kaut kas līdzīgs ugunsvē-mēja kalna izvirdumam. Dabaszinībās, vēsturē, filozofijā. Agrāk par četriem ķīmijas pamatelementiem turētie uguns, ūdens, zeme un gaiss atmesti kā aplami. Jo ir metāli, ir šķidrumi, ir gāzes. Turklāt atklāti atomi un iks stari. Sabiedriskajās zinātnēs Darvins notriecis Mozu pie zemes uz necelšanos. Sociālisma mācība jau ir kļuvusi «Mūsu tēvs» ne tikai simtiem studiozu, bet lielam vairumam cilvēku, kad gudras galvas tūkstoš mēlēs runājošajiem kalpības jūgā iedzītajiem sludina sociālismu visās Eiropas valstīs, arī ķeizaristēs un grāfistēs. Jaunais evaņģēlijs iet uzvaras gājienā pāri tālajai Amerikai. Tu, tēv, dzirdēji, ko ziemassvētkos stāstīja mūsu studētie ciemiņi. Ko sprieda par astoņdesmit devītajā gadā Parīzē notikušo strādnieku starptautisko kongresu. Par divdesmit divu valstu strādnieku delegātu lēmumiem. Vācijā sociāldemokrāti jau ir piespieduši ķeizaru atcelt pirms piecpadsmit gadiem Bismarka izsludinātos ārkārtējos likumus. Vācijā sociāldemokrāti līdz ar citu kārtu delegātiem reihstāgā lemj par vācu valsts lietām. Kamēr pie mums Baltijā, Kurzemes un Vidzemes guberņās...

Tavs cildinātais cilvēks ar stipru prātu un cietu gribu mūžam pelnrušķis nepaliks. Viņš meklēs drošu Ariadnes pavedienu, pie kura turēdamies varētu iziet no tumsības labirinta saules gaismā. Un tālab man jābūt tur — Vāc-zemē. Jāredz, jāmācās viss jaunais, noderīgais. Mācīdamies zobu dakterēšanu, es vienlaikus iegūtu vēl citas zināšanas. Arī tādas, kas būs noderīgas šejienes priekšlasījumu un jautājumu izskaidrošanas sanākšanās. Ceru, saucieši un eķengrāvieši man jautājumu izskaidrošanu neliegs.

— Ko nu par to! — Tēvs atsāka pukšķināt pusnodzi-sušo pīpi. — Jautājumu skaidrošana ņem pāri visapkārt sazēlušajām tautiskajām lustes ballēm. Un ņems, kamēr sapūs ap latviešiem saceltie klausību aploku stabi.

Tikai tavs Vācijas brauciens būs makten grūts. Saukas Ķesterskolas skolotājam un baznīcas ērģelniekam kapeikām cauri saredz maka dibenu. Kustamas, ieķīlājamas mantības viņam nav. Nāksies lienēt... Iežēlināt baznīcas cienīgo, pagasta dūžus. Nāksies klauvēt pie Rīgas Latviešu biedrības vīru sirdsapziņas. Bez rubļiem un aizgādņiem skolmeistara palīgam kara brāķa balto biļeti un Rīgas gubernatora parakstītu ārzemju pasi neredzēt tikpat kā paša ausu.

tķ 4*. :i:

— Dēls, lūdzu, pavadi mani līdz kapiem. — Māte pienāca pie dēla darbagalda. Melnā izejas tērpā, galvā ar melnu pārsieta turbāna cepurīte, ap kaklu melna smalk-šallīte, uz rokas — melnais roksildis — mufe. Viņa izskatījās nožēlojami nevarīga, jau sakritusi večiņa. (Vēl nav pilni piecdesmit mūžā!)

— Labprāt, māmulīt! Es tikai pāraušu kājas. — Pauls nometa rakstāmo, tinti no spalvas nenoslaucījis («Rakstāmai spalvai jāspīd tikpat kā sudraba dālderim!» — tā tēvs), sniecās nolikt mātei sēžamo.

— Es pagaidīšu. Pagaidīšu, Žaniņ!

Māte uzrunāja Paulu viņa neikdienišķajā «kundziskajā» vārdā, ko latviskuma kopējs Juris Dauge atcerējās reto reizi — kad aizpildīja oficiālos papīrus, kuros vārdi un dati rakstāmi tieši tā, kādi tie ir kroņa ruļļos un reģistru grāmatās. Pakļaudamās valdīgā vīra vēlmēm, māte sargājās diendienā uzrunāt jaunāko dēlu franču filozofa vārdā. Lai gan, cik varēja noskārst, «Žans» viņai patika labāk nekā vācu ģimenēs bieži dzirdētais «Paulhens».

— Ko tu no ziediem gribētu ņem līdzi? — saāvies Pauls atgriezās pie mātes. — Varbūt man savīt skuju kronīti?

— Man pietiks ar lakatiņā ietīto mirtes zariņu. Tikai tu, lūdzu, mani ejot atbalsti.

— Mēs varētu braukt ratos. Sainis šodien mājās. Sniegs uz ceļa jau pilnīgi nokusis.

— Aizsteberēsim kājām. Balstīšos pie tevis, Žaniņ.

Atkal «Žaniņš»... Kā dažu zvaigžņotu ziemas nakti,

kad māte veda bērnus sētā, lai rādītu mirgojošos tālugu-ņus debesu aplokos, un čukstus, it kā burvību pasaku teikdama, stāstītu: «Tā tur zvaigznīte ir vectētiņš Jē-kaups, šī te — mūsu mirušais Valdiņš, tur tā — mūžībā aizgājusī grošiņa Marija. «Daudz zvaigžņu pie debesīm spīgo, un katra savādi mirdz. Daudz ļaužu pasaulē dzīvo, un katram savāda sirds.»»

Šķiet, šodien māti atkal skārusi dziļā sāpe un jaunākajam dēlam kritusi tās remdinātāja tiesa. Pa ceļam uz kapsētu, stāvot pie brāļa kapa kopiņas un mājup soļojot.

Gandrīz pusi no versti garā ceļa pa lapu koku aleju, kas savieno Ķesterskolas māju Ormaņu kalna piekājē ar Saukas baznīcu un draudzes kapiem pakalnē, māte ar dēlu nostaigāja klusēdami. Dēls gaidīja, kad ierunāsies māmuļa; māte bija aizņemta ar grūto kāpienu. Iespējams, daļēji valodas kavēja arī agrā pavasara skurba, kas cēlās no zaļumā uzplaiksnījušā ziemāju zelmeņa abpus alejas, arī no aizkalnē kūpošā Saukas ezera un no iezilgajos mākoņos slīdošās saulītes. Varbūt ari no svētdienas pēcpusdienai neparastā klusuma. Tas vēdīja pat no tuvējā baznīcas kroga, kas citkārt tinās iesilušo vīru auros. Šodien viss dzīvais bija ar tādu kā nogaidā aizturētu elpu. Un māte ar dēlu gāja klusēdami. Tikai sākot pēdējo ceļa kāpienu, māte apstājās un, galvu piešķiebusi, ielūkojās Paulam sejā. It kā izbrīnīta, it kā pētīdama.

— Man, dēls, bail, ka tu uzņemies par daudz grūta. Kā tu tur viens izdzīvosi? Ar tavu cālēna veselību? Irlavas seminārā...

— Irlavas seminārā sirga daudzi. Gandrīz visi, kam skopa rocība. Tie, kurus mājinieki pastāvīgi neapgādāja ar pārtiku. Ar semināra saimnieces bļodiņā ielieto pavārnīcu putraimu suslas un kriksīti sēnalu maizes kumeļos neskraidīsi. Es jau tev, mamm, teicu: Irlavas semināra ekonome miesīga māsa ļaunajai pasaku raganai. Skopajai lielmanīšai.

— Skopas lielmanīšas trāpās daudzās ģimenēs. Ir dzirdēts. — Viņa atkal ieķērās dēla elkonī.

— Taču ne vienmēr. Ir nabagie, kuri dzīvo brīvu, cilvēcisku dzīvi, un bagātnieki var būt ne tikai ļauni, bet arī nelaimīgi.

— Mani, dēls, grauž baiļu ķirmis: kā tu viens tur svešā malā? Prom no savējiem, no tādiem, kas atbalstītu grūtā brīdī.

— Vai svešotne, māmulīt, būtu bez labiem cilvēkiem? Gan jau lielās darbaļaužu brālības biedri...

— Dieva noliedzēji? — Māte nopurinājās. — No Emīla, no Aleksandra es dzirdēju, ko sludina jūsu slavētās brālības. Krustā sistais, visaugstākais debesīs, tādiem tikai skaistas pasaciņas. Savās vētras un dziņu trauksmēs mūsdienu paskolotie jaunieši gribētu noliegt visu, kas bijis pirms viņiem. Arī Kristus evaņģēliju un pašu kristietību. Saka, baznīca nākot no kungiem. Trakuļi negrib saprast, ka aiz kungu baznīcas, aiz apspiedēju kančukas rodama īstā patiesība. Ar aukstu prātu vien neizskaidro-

jamais. Tas, bez kura cilvēks nav cilvēks, bet ir nožēlojams zemes tārps.

— Mēs, māmulīt, cilvēcīgo zemē iemīt negrasāmies. Tici man!

— Nemānies nu! — Viņa nopūtās. Un klusēja līdz pat kapsētas vārtiem.

— Izskatās svinīgi, — māte pamāja ar galvu uz vārtu trijposmu. — Viņam, mūsu tētim, ir mākslas celtnieka maņa. (Tā viņa sacīja par savu vīru, baznīcas ērģelnieku un skolotāju, kurš rūpējās par kapsētas uzkopšanu. Pēc viņa skicējamiem uzmūrēta Saukas baznīcas kapu galvenā ieeja.) Viņš gan no dabas jestrs, bet gudrs un taisnīgs sirdī. Bez viņa es būtu vītusi un savītusi Bebru kolonista vecmeitu aplokā... Eine von deri sieben Bosen.. .* Lielums latviešu, arīdzan krievu plostu dzinēji katrā šejienes vācu famīlijā redz ja ne muižnieku, tad citādu kungu. Kam turība, mūra māja, kariete ar kapara kalumiem, rumaki, rikšotāji. Visi šāspuses vācieši viņiem līdzīgi greznojas zīdā, ziemu staigā lapsādas kažokos, milst resnumā, ēzdami cepešus un medusmaizes, un saujām kaisa sudrabu. Bet nav jau visi vācieši muižturi un namnieki. Lai dievs pasarga no tādas pārticības, kāda Baltijas vācu daudzbērnu ģimenēm ar mazu rocību! No Kokneses Vecbebru vācu likteņiem.

Dēls, sargi, glabā savas sirds skaidrību!

Bet nu atstāj mani. Gribu parunāties ar Valiņu vienatnē. Kad ievājadzēsies, es tevi pasaukšu.

«Glabā savas sirds skaidrību!» Pauls Dauge domēs atkal bija pie mātes sacītā. «Baidās, ka es varētu noklīst neceļos. Iespējams, kāds no vietējiem dievticības kārtības sargātājiem ņēmies māmuļu drebināt. Sak, godprātīga, dievbijīga māte, bet dēls... Paklīdenis...»

Protams, ne jau līdzinieks «nebēdniekam Klīdziņam», kurš klimst pa pagastu kā dieva nepieņemts. Mulsina ar savām melu pasakām, ar tirgus dienās, krogu stadulās vai Daugavas pārceltuves mūdžā saklausītiem un paša izpušķotiem stāstiem.

Un arī ne vīzdegunis stiklinieks Smulis, vācu vai poļu vanderzeļļi. Tādi iegriežas Ķesterskolā katrreiz, kad ir šajā pusē un kad vēders kauc pēc paēdiena.

Māmuļai sirdsskaidrību zaudējušais ir tāds, par kuru zalvieši saka: «Negrib saprast, ka labāk zīle rokā nekā [2]

mednis kokā.» Jaunās paaudzes «trakuļu» pasaulīgās taisnības meklēšanas kaisme aizslīd māmuļas apziņai garām tāpat kā tāla pērkona atbalss jūlija novakarē. Kaut kur šaudās zibeņi, kaut kur zeme šalko ūdeņos, bet tavā mītnē rāmi augšup kāpj silti pavarda dūmi, ap tevi glaužas parastības miers... Jo tu esi izbrīvots no pagājušo laiku nomāktības, kas tevi pavadīja no trūcīgi klāta galda līdz salīgai, ar izvalkātu pusnātna segu klātai gultai.

Viņugad, lielo dziedāšanas svētku laikā, viņam, Paulam, trāpījās noklausīties divu koknesiešu — Jura Dauges un Jāņa Stučkas — Pētera tēva spriedelēšanu. «Mēs, neatlaidīgi cenzdamies, esam izlauzušies no zemākās kārtas,» teica Jānis Stučka. «Ķesteris — skolmeistars taču ir divi galvas pārāks par vecaiņu rušinātājiem vai plostniekiem. Pērmindera skolmeistaram roku sniedz gan pašu draudzes mācītājs, gan vīri apriņķa pilsētā. Savus dēlus mēs skolojām un izskolojām. Cerējām: viņi nesīs tālāk tautas censoņu slavu. Bet mūsu pēcnieki šaudās kā nez-kurienes putni, kļūst nevīžīgi pret sendienu svētumiem ...»

«Sendienu svētumi nav mūžīgi visiem laikiem,» Pauls būtu atbildējis, ja viņam jautātu. «Tautas svētumu nezū-damā daļa ir verdzināto un nomākto pretošanās varmācībai, nerimtīgā cīņa par taisnīgāku dzīvi tev un taviem bērniem.»

Par tautas svētumu viņi, brāļi Dauges — Emīls, Aleksandrs un Pauls —, bija vienisprātis. Mācīdamies vēsturi. Sākot ar vergturības mocībām, cauri krusta un šķēpa valdīšanas mūžiem, cauri Jaunās pasaules atklājumiem, nacionālo valstu tapšanas laikiem ir bijusi cīnīšanās par taisnību. Tāda ir cilvēces attīstība. Un šo attīstību jau apjauš dažs no zemo izkalpinātājiem. Kaut vai šejienes mācītājs. Kad tēvs bija viņam pavēstījis par dēla apņemšanos nestrādāt pārkrievināšanas činavnieka paspārnē, bet ceļot uz Vāciju, lai mācītos amatā, mācītājs apņēmās tēvam aizlikt par dēlu vārdu vajadzīgā vietā. Lai rekrūšu komisijas dakteris Paulu Daugi atzītu par nederīgu karadienestam...

«Vakar Derlingers piesolīja man no savas puses trīs rubļus ceļa izdevumiem. Šis zinot: Jura Dauges dēls uz Vāciju nebrauks kungu vāģī, kur vieta maksā septiņpadsmit ar pusi rubļu, bijušais palīgskolotājs ceļos ceturtajā klasē par septiņarpus rubļiem. Tomēr tāla ceļa mērotājam noder ik kapeika.»

Kas tiesa, tas tiesa. Tāla ceja mērotājam kapeika noderēs lieti. Jāprasa — uz ko viņš, Berlīnē ieradies, var paļauties? Tikai uz jauneklīgo spīti, apņemšanos cīnīties un izcīnīt. (Taču pēc aiziešanas no Irlavas semināra mācījās skolmeistarošanu patstāvīgi, kā eksternis sekmīgi nolika eksāmenu!) Draugi no «Dienas Lapas» — Pliek-šānu Jānis, Pēteris Stučka, Fricis Roziņš, Ernests Ro-lavs — viņam tic. Tāpat Doriņa... Jāņa Pliekšāna gudrā māsa. «Vācijā sociālistiski domājošie censoņi tev palīdzēs,» Doriņa mundrināja. «Viņi ir internacionālisti. Katrā ziņā viņu vadoņi — Vilhelms Lībknehts, Augusts Bēbelis. Nobraucis galā, tu viņus uzmeklē. Pastāsti, kā latviešu pusē carisko deržimordu, vācu zilo baronu un paštautas pelēču šaustītie ceļas pretim rīta ausmai. Ar Augustu Bēbeli es iepazinos Internacionāles kongresā, jaušu, cik viņš biedrisks. Tu uzmeklē Vācijas sociāldemokrātu līderus Vilhelmu Lībknehtu un Augustu Bēbeli, līdzko būsi Berlīnē!»

«Uzmeklēšu! Vispirms «Sievietes un sociālisma» autoru Augustu Bēbeli. Doriņas paziņu ...»

Šķiet, sauc māmuļa? Laikam gan ...

Kaut jel neatsākusi pirmītējo! Par Kristus ciešanās gūstamo dvēseles mieru. Viņš ar bībelstāstiem jau ir piesātināts līdz nelabumam. Tāpat ar baušļiem, kas sākas un beidzas ar vienu un to pašu: «Tev nebūs...», «Tu nedrīksti paļauties ne uz ko citu kā uz v i ņ u vien...».

Bet tēva skapī ir grāmatas — dažādu laikmetu prātnieku raksti, kas drupina visuvarenā radītāja esamības leģendu. Gluži tāpat kā tīrumā kukuržņus berž veltņu rullis. Un vai latviešu dainu pūrā nav sensenis dzimusi dziesma, ko nopūtu brīžos čukstēja ij tēvi, ij vectēvi:

Ko, dieviņi, tu darīsi,

Kad mēs visi nomirsim?

««Darbacilvēkiem, visu vērtību radītājiem, ij debesis, ij elle atrodas tepat uz zemes,» toreiz tajā dienlapiešu sanākšanā teica Fricis Roziņš. Visaugstāko debesīs līdz ar viņa feodālās šnites ķerubiem un zēraviņiem radījuši vergturības ideologi. Franču sociālistiskās strādnieku partijas līderis Pols Lafargs reliģiju nosauc par kapitālistiskās ekspluatācijas aizstāvētāju. Materiālais nosaka domāšanu — māca Markss.

Interesanti, kā dvēselīgo skaidros Vāczemes sociālisti?... Kad ieradīšos Berlīnē, pirmajā izdevīgajā gadījumā ...

Apžēliņ, cik izkropļoti koki aug visgarām kapsētas žogam! Un baznīcas dārzā arī! Nolauztām, nokaltušām, šķiet, arī pērkona negaisā nošķeltām galotnēm. Sakropļotajiem stiegšanos augšup aizstāj viens vai divi lokumā padevušies sānu zari. Tādi kā milzīgas, gaisā paslietas vectēvu bozes.

Kā tas man agrāk neiekrita acīs?»

Otra nodaļa

Nupat stāstīto Pauls Dauge draugiem atkārtoja vēlreiz:

— Augustu Bēbeli es uzmeklēju drīz pēc tam, kad mājvietā biju nolicis čemodānu un mēteli. Ierados viņa Berlīnes dzīvoklī, stādījos priekšā. Sak, man ir tas gods nodot jums latvju marksistu pulciņa biedru sveicienus. Bē-belis pateicās un atbildēja: «Mēs, vācu sociāldemokrāti, no sirds priecājamies, ka internacionālajai cīnītāju savienībai pievienojas arī latvieši.»

Tieši Bēbeļa vārdos Paula Dauges draugiem tīk ieklausīties. Nesen lielu uzvaru pār Vācijas reakcionāriem izcīnījušās vācu sociālistu partijas līderis, Marksa un En-gelsa cīņubiedrs Augusts Bēbelis licis viņiem nodot sveicienus! Viņiem — šā pulciņa dalībniekiem un vēl dažiem kopā uz abi roku pirkstiem saskaitāmo sanāksmju dalībniekiem. Latviešu studentiem, skolēniem, strādniekiem, skolmeistariem. Vecais Bēbelis viņus apsveic kā marksistiskās kustības līdzdalībniekus!

Vaļsirdīgi runājot, marksisma ideju paudēji Rīgā, Liepājā, Vidzemes un Kurzemes skolotāju semināros, tāpat tie no latviešiem, kuri mācījās Tērbatā un Pēterburgā, vēl tikai mīkstījās sociālistiskās kustības piedurvē. Latviešiem vēl nebija savas revolucionāro cīnītāju apvienības, kaut vai organizācijas aizsākuma. Līdz tam viņi vēl nebija tikuši. Tomēr vēsts, ka populārais vācu sociālistu līderis (viņa grāmatas Baltijā lasa un lasa!) sacījis par viņiem atzinīgus vārdus, radīja pacelsmes jutoņu.

— Paulhen, konkrētāk!

— Vecais Bēbelis bija ārkārtīgi laipns. Mūsu saruna notika viņa darba kabinetā. Istabā, kas aptuvis tikpat liela kā šī te. Kabineta sienas un gandrīz visa grīda pār-

klātas ar grāmatām un avīžu kaudzēm. Tobrīd, kad es pie viņa ierados, Vācija stāvēja reihstāga vēlēšanu priekšvakarā. Protams, mūsu pirmajai sarunai Bēbeļatēvs daudz laika veltīt nevarēja. Mēs sarunājāmies nepilnu pusstundu. Bet tā bija tik piesātināta, domāšanu rosinoša, ka paliks man atmiņā visu mūžu. Bēbelis sacīja, ka pēc ārkārtējo likumu atcelšanas legalizētajās sociālistu partijas organizācijās esot saplūduši daudz nenosvērtu elementu. Gan sīkburžuāzisko muldoņu, gan kreisi anarhistisko jauniešu. Komunistu manifesta piekritējiem pret tādiem jā-cīnoties sīvi un neatlaidīgi. «Marksa un Engelsa mācības skaidrību nedrīkst pieduļķot,» viņš sacīja. Man, kurš paredzējis Berlīnē uzturēties ilgāku laiku, Bēbelis ieteica apmeklēt iespējami vairāk partijas sapulces. Ieklausīties sociāldemokrātu aģitatoros. Katrā ziņā tajos, kuri mītiņos polemizējot ar neapzinīgajiem un šķiras ienaidniekiem. Arī ar sociāldarvinistiem — tādiem, kas sajaucot cilvēku sabiedrības tapšanas likumības ar dabas, dzīvnieku pasaules attīstību.

— Un draugs Paulhens mītiņus apmeklēja?

— Gandrīz katru vakaru kādu.

— Gandrīz katru vakaru? ...

— Dzirdēju zinātniskā sociālisma priekšteča Vilhelma Veitlinga sekotāju jūsmīgi sapņainos prātojumus par brālīgās vienlīdzības valsti nākamībā. Klausījos arī tādus, kuri tikai pa ausu galam dzirdējuši par Marksa un Engelsa darbību Reinas provincē revolūcijas gados. Lielākoties tomēr biju pie vecā Bēbeļa cīņasbiedriem, vācu strādniecības iesaistītājiem proletariāta partijā. Dzirdēju arī mūsu sanākšanās pieminētos — Ledeburu un Vilhelmu Lībknehtu.

— Vai Vilhelma Lībknehta «Francijas revolūcijas vēsture» ari bija starp grāmatām, kuras tu atvedi čemodānā ar dubulto vāku?

— Bija, — Pauls Dauge pamāja ar galvu. Un pavērās sāņup uz «Dienas Lapas» redaktoru Pliekšānu Jāni, avīzes iepriekšējo redaktoru Pēteri Stučku un Jāņa māsu Doru. — Kā šās «suarejas» dalībniekiem labi zināms, Ro-manova monarhijā sociālisma literatūra var iekļūt, tikai žandarmēriju apšmaucot. Tālab Krievijā kramoliskas grāmatas var ievest īpaši uzmeistarotās bagāžas somās. Nav noslēpums — pirms manis šo paņēmienu jau lietoja draugs Pliekšāns, kad atgriezās no Šveices, no tikšanās ar Sociālistiskās Internacionāles kongresa dalībniekiem.

— Par Pliekšāna vedumu mums zināms. Pastāsti tu par savu sevišķās konstrukcijas čemodānu! Vai tādus Berlīnē pārdod?

— Nepārdod, un jāšaubās, vai brīvi pārdos. Kamēr Vācijā pastāv monarhija, — viņš nevarēja nostilties vēlreiz neparaudzījies sāņup, kur Pliekšāni, — kamēr starp ķeizariskās Vācijas un cariskās Krievijas valdībām pastāv džentlmeniskas sadarbības nolīgums noziedznieku apkarošanā. Pastāvošajām abu valstu sabiedriskajām iekārtām bīstamu noziedznieku apkarošanā. Monarhijām šādi sevišķas konstrukcijas čemodāni tas pats, kas spridzekļu bumbas.

Pēc deputāta Ledebura ieteikuma to čemodānu Berlīnē man uzmeistaroja sociālistu partijas biedrs amatnieks Si-monsens, — Dauge pārgāja uz čukstu. — Lai izpalīdzētu kamrādam no Baltijas, kurš savu iespējamību robežās piedalījās Vācijas strādnieku partijas vēlēšanu aģitācijas kampaņā. Jā, draugi, Berlīnes universitātes studiozus Pauls Zans Dauge no lekcijām brīvākajās stundās dalīja kneipēs un laukumos sociāldemokrātu aģitācijas literatūru — lapiņas. Un alus pagrabiņu sanāksmēs aģitēja zemāko kārtu piederīgos. Vācu valoda taču man otra dzimtā valoda. Aģitēju to, ko biju saklausījies Lībknehta un Bē-beļa runās, ko izlasīju aģitācijas brošūrās un traktātos. Sociālistu brošūru Vācijā netrūkst. Asa, uzbrūkoša satura.

Bet ko tik daudz par mani! Labāk pastāstiet man par jaunumiem dzimtenītē! Spriežot pēc rakstiem tautlbnieku leiborgānā «Baltijas Vēstnesis», drauga Jansona priekšlasījums Jelgavā brīvlaišanas svētku priekšvakarā — par jaunlaiku literatūru — sacēlis spārnos visus budziski bir-ģeliskos lapseņu spietus.

— Lapseņu spieti sacelti. Tāpat dunduri un aklās mušas, — atsaucās Tērbatas universitātes students Fricis Ro-ziņš. — Vēl nupat es saņēmu vēstules gan no dzimtās Liepājas, gan no tērbatniekiem. Raksta: Jansona referāts tagad esot domājošajiem jauniešiem galvenais pārrunu materiāls. Izskan prasība, lai latviešu rakstniecība, kas līdz šim čurkstējusi pa sentimentālisma slīkšņām un pa baznīcas morāles niedrājiem, sāktu plūst pilnūdeņu straumē. Bet ne tikai tas vien. Jaunie saka: liela literatūra nevarot uzplaukt sekli iesētā, ar spīļu arklu uzartā tautas dzīves tīrumā. Pati tautas druva jāpārar atbilstoši jaunā laikmeta vajadzībām.

— Tautas druva prasa pēc dziļā aruma, — piebalsoja Pliekšāns.

— «Sociālistiska aruma»... — Jaušams: Tērbatas studentu literāri zinātniskajā biedrībā (tai īsti studentiska iesauka: Pīpkalonija) Fricis Roziņš nav bijis tikai kārtējais diskutants. Fricis nodevies nopietnām materiālistiskās filozofijas studijām. Ir urbies Marksa un citu internacio-nālistu grāmatās. Nule Paula Dauges atvestās marksistiskās grāmatas Roziņš pirmais nogrāba citiem no priekšas. Gandrīz kā puišelis neredzētu dēku stāsta brošūriņu. Un tas, ka Fricis Roziņš nosoda ultrarevolucionārismu, nosoda «pieklīsterēšanos» — iztapības politiku —, tipus, kuri pārdod kalpošanu idejai par lēcu virumu, par vienu otru praktisku acumirkļa labumiņu, apliecina: veidojas vērienīgs sabiedriski politiskais darbonis. Vajag tikai ieklausīties, cik oriģināli un trāpīgi viņš raksturo latviešu progresīvo publicistiku, jaunstrāvnieku rakstītājus:

— Latviešu demokrātiskajai publicistikai gandrīz vienmēr piemīt liela daudzpusība. Tā ir latviska, nevis eiropeiska parādība, ka latvieši raksta par dažādiem jautājumiem. Par politiku, zinātnēm, par vēsturi, arodnieciskām biedrībām un par sabiedrisko dzīvi... Publicistiskais literāts pirmais rauga ceļu uz nākamību ...

Dienlapiešu sarunas ieilga pāri pusnaktij. Tikai ap pirmajiem gaiļiem redakcijas darbinieki ņēmās novākt vakara sākumā skalinātās alus pudeles, likt atpakaļ etažeru plauktos pirmīt šķirstītos Baltijas, Pēterpils un citzemju preses izdevumus.

— Drīz sāksies jauna darba diena. Darba, nevis kronētajam vai baznīcas svētumiem veltīta klaidu diena...

— Ko darīs draugs Paulhens? Uzkavēsies Rīgā vai posīsies ceļā?

— Atvesto ciemakukuli esmu sadalījis. Braukšu uz Sauku. Kāpšu vagā. Strādāšu. Bez dienišķās maizes, bez maizes darbacilvēks nedzīvo.

— Bez tās ne. Tomēr jūnijā, laikā starp Jāņiem un Pēteriem, esi atkal Rīgā. Uz garo spriešanu!

Brauciens pa dzelzceļu līdz Kreicburgai (modīgie latvietības kopēji teiktu: līdz Krustpilij) ilga gandrīz četras stundas. Rīgas vagonu bīdītāji lokomotīvītei ar patvārim līdzīgo skursteni vienmēr piekabināja lieku tiesu vai nu

7aļo, vai zili zaļo, vai melno pasažieru vāģu, tā ka sutas-kumeļš skrējienā ātri piekusa un, pieturu sasniedzis, tajā ilgi pukšķināja, nevarēja un nevarēja atelsties.

Laiku īsinādami, vilciena pasažieri nodarbojās ar visu, kas tikai iekrita prātā: klaiņoja, lūrēja kaimiņu kupejās, spēlēja kārtis, dzēra tēju, meklēja pazīšanos, adīja. Vai arī — snaudošos tēlodami, nodevās pārdomām, urķējās sevī. Kā to šoreiz darīja Dauges Pauls.

Urķējās. Lai gan ar to mainīt kaut ko bijušajā un esošajā nebija viņa varā. Kaut arī viņš dažkārt pats pie sevis atkārtoja Vilhelma Lībknehta sacīto: «Ļaudis nav likteņa rotaļlieta. Savu mērķi cilvēki sasniedz, tikai nerimtīgi cīnīdamies par to, ieguldīdami sevi, savu «es», pašu būtiskāko lielajā cīņā.»

Ilgākām studijām, akadēmiskā grāda ieguvei izraudzītajā specialitātē Paulam Daugem trūka paša galvenā — šālaika Olimpa un Hadesa valdnieka — naudas. Naudas ...

Jā, viņš ir šo to mācījies pie pieredzējuša Vācijas zobu tehniķa. Ir ieguvis protēzista darba iemaņu pamatus. Tomēr — bez augstskolas slīpējuma. Un — bez zobārstniecības daktera grāmatiņas kabatā. Līdzi atvestais Berlīnes universitātes diploms «Paulam Daugem — filozofijas studentam» Krievijas impērijā un impērijas Baltijas ģenerāl-gubernatorijā ir tik vien daudz vērtē, cik iesvētīšanas dienas piemiņas lapiņa. Ar filozofijas studenta diplomu vien zobu ārstniecības uzņēmumam aparatūru nesagādāsi, arī ne tik daudz sudraba (par zeltu nerunājot!), lai skol-niecītei, nelaimes čupiņai, Biržu muižas moderes meitenei, uztaisītu zobiņu aizvietotājus. Taču Dauges ģimenei nav nedz muižiņas, nedz ienesīgas šeftes, nedz pilsētas īres nama. Bankās Paulam Daugem un viņa tuviniekiem kredītus neatvēlēs un vekseļus nediskontēs.

Pašlaik Pauls Dauge var būt līdzinieks bībelē aprakstītajam pazudušajam dēlam, kurš atgriežas mājās pēc ilga maldu klejojuma. Var krist uz ceļiem tēva priekšā, var nožēlā apkampt tēva kājas un kunkstēt: «Tēvs, es esmu grēkojis...»

Iespējams, reliģiozā māmuļa tā arī saņems mājās pārnākušo dēlu. Glāstīs galvu, raudādama čukstēs pateicību cilvēces grēku dzēsējam Jēzum Kristum, kas uzklausījis viņas lūgšanas. Sak, dēls atskārtis: cilvēkiem vispirms jācenšas dzīvot saskaņā ar Kristus mācību. Jo viss cits arī augstās skolās iegūtās zināšanas, nevar atsvērt dieva

žēlastību. Tāpēc ka dieva vārdi stāv pāri pat visdārgākajām zālēm. Jo cītīgāk cilvēks klausīsies dieva vārdos, noturīgāk glabās tos sirdī, jo vairāk viņš sevi piepildīs ar apskaidrošanu, atjaunošanu un iepriecināšanu. Māmuļa nenostilsies, neatgādinājusi savam puisēnam, kas traucās pasaulīgo zināšanu kalnos: tikai Kristus spējīgs grozīt cilvēka likteni, palīdzēt pārciest vilšanos, sadziedēt miesā un dvēselē cirstās brūces.

Prātnieciskais līdz slimīgumam pedantiskuma kārtību mīlētājs tēvs nezin vai saistīs dēla atgriešanos ar bībeliskā grēcinieka pārnākšanu. Tēvs būs apmierināts, ka dēlam atkal jāiejūdzas skolmeistarības rateļos un jāvelk tie pāri dažādām dzīves nebūšanu grambām. Ka viņam jāiekaļ sev paurī skolu pārlūku un jau visai uzstājīgo guberņas činavnieku priekšārakstītais, kura būtība: skolas dienu iesākt un beigt ar lielajā klasē sapulcināto bērneļu dīdīšanu baznīcas korāļu dziedāšanā. (Pirms gulētiešanas: «Nu dusēs visas lietas un meklēs miera vietas, kas vien šai pasaulē.») Kopš Pauls sācis tēvam palīdzēt apkaimes bērnu dīdīšanā, tēvs cer sagaidīt brīdi, kad dēls būs viņa pēctecis garīgi rošmīgākā Jaunjelgavas apriņķa pagasta jauniešu izglītošanā. Mācību stundās un pēc stundām. Grāmatas cienīšanu pielīdzinot katehisma bauslim: «Tev būs mīlēt grāmatu, visu zināšanu avotu. Bez grāmatu mīlestības cilvēks nav spējīgs nest pasaulē dzīvības kroni.»

Juris Dauge nešaubās, ka dēls no skolmeistarošanas brīvajā laikā turpinās paša ievadīto zemes ļaužu biedrošanu. Rosinās zemnieku sētu un kungu muižiņu klausītājus izsvērt savu mūžu. Prātojot, kas viņi šodien ir un kādiem viņiem vajadzētu tapt. Salīdzinājumā ar citām tautām, kas aizsteigušās latviešiem priekšā.

Kaut gan ar tamlīdzīga satura priekšlasījumiem nezin vai tagad tēvs būs mierā. Dauges saimes iztikšana (par labklājību nerunājot!) tomēr atkarīga no mācītāja kunga un no Biržu un Saukas muižu kundzēniem un Jaunjelgavas pakalpīgā deržimordas. Līdz pagājušā gada ziemai, līdz brēkai par skolmeistara palīga «bezdievīgo» izrunāšanos skolēnu priekšā Ķesterskolas skolmeistaru šāsze-mes varenie pieskaitīja pie saprātīgākiem no latviešiem. Kamēr tagad ...

Skolmeistara Jura Dauges ģimenes likteni nosaka vietējais «kārtības un tikumības» sargātājs — Saukas mācītājs Derlingers. Kad Pauls devās uz Berlīni, cienīgtēvs viņam piešķīra trīs rubļus ceļa vajadzībām. Tagad mācītājs

to pieminēs, atgādinās, kur vien varēs. Derlingers Paulā gribēs redzēt grēku nožēlošanu, vārguli, kurš birdina sev uz galvas pelnus un kunkst: «Kungs, es esmu grēkojis tavā priekšā...»

«Dzīve ir cīņa par labāku dzīvi.» Nevis cīņa par pa-tīgo, bet par lielās vārgdieņu dzimtas nākamību. To, kuri ar, sēj, pļauj un vētī graudus, un tomēr badinās un ba-dina savus mazuļus. Kuri zīdus vērpj un auž, bet paši staigā driskās. Dzimtajā Augšzemē, tāpat māmuļas šūpuļa apvidū — Kokneses pagastā — muižnieku un gruntnieku vergu vai melnais tūkstotis. Bet ko viņi spēj atstat pēctečiem? Izsalkuša purva bridēja mūžu. Un bailes klaji runāt par savas kārtas ļaužu likteņiem. Par drosmīgo pretimstāšanos saviem verdzinātājiem. Kad viņš, Pauls, gribēja pierakstīt tautā saliktas dziesmas par lielajiem nemieriem, vai visiem par labākajiem turētajiem dziesmu zinātājiem pēkšņi uzkrita aizmāršības vaina. Jāņa Pliek-šāna māsa Dora bija iedevusi daudzlasītājai kalpa sievai brīvdomīgu grāmatu, bet jau nākamajā dienā grāmatniece atdevusi to atpakaļ. Kundzene uzzināšot, ka viņa lasa tādu ... Kundzenes bail... Bet Dora? .,,

Doriņa...

Rīgā dienlapiešu saiešanā Pauls ļoti alka ieraudzīt Pliekšānu Jāņa māsu.

Vai viņa Paulam būtu liktenīgā? Pēc ģimnāzista gadu naksnīgajām klaiņām ap Pēkšēnu namu, kur mitinās El-ziņa, viņš tik spēcīgu ilgu uzplūdu nebija piedzīvojis.

Stučku Pētera Doriņa!

* * *

Ceļa līklokumu malā aiz muguras palika Biržu baznīca ar piemiņas krustu baznīcas sētā pie dziesminieka Anša Līventāla kapa kopiņas. («Dieviņ, ņem man' debess mājās... Še uz zemes grūti klājas.») Aizmugurē palika Spārnu krogs, Aži, Eķengrāve. Un nu ziemeļrietumu pusē pie apvāršņa kā milzīga kurmja rakums uzblīda Ormaņu kalns ar vējdzirnavām. Vējeņu spārnu audekls vizmoja balts kā tikko izmazgāts, žūšanai uz stādaigiem izklāts audums, bet pats kalns... Skatāmais izraisīja tik spēcīgu bērnībā un zēna gados piedzīvotā uzvirmojumu, ka Paulam iekņudējās kāju pēdas. Viņš lika vedējam apturēt zirgu, paņēma savu ceļasomu.

— Liels paldies, kaimiņu tēv, par vedumu!

— Nav par ko, dēls, nav par ko! — pajūga grožotājs etmāja. — Man pienākas sacīt paldies tev. Par jaunāko Rīgas avīzi, ko tu man uzšķiņķoji. Un par pasaulē redzētā stāstījumu. Kad es savējiem ieminēšos, ko dzirdēju no Ķesterskolas jaunskunga, rīt jūsmājās iebruks ļaužu tikpat kā lielajos dievvārdos.

— Jaunumu kārotājiem labāk nogaidīt tikšanos biedrības sanākšanā. Man pēc garā ceļa ...

— Jāievelk elpa? Tas gan, — vedējs piekrita. — Lai būtu tā! — Viņš noņēma cepuri, paturēja to mirkli rokā, kā lielmani sveicinādams, uzmauca atkal galvā un pievilka grožus. — Tad ar to dieviņu!

— Ar to dieviņu!

Pauls Dauge pārlika ceļasomu otrā rokā (tomēr smaga!), kāpa uz kājceliņa, kas aizstīdza pagasta skolas virzienā. Vedēja pieminējums, ka Ķestermājā var sanākt ļaudis, noplāja tikko uznākušo alku pavērties uz bērnībā izskrai-delētām vietām: nogāzi aiz Kalna skolas, nodruvoto tīrumu ežām, gravas tērcītes krastu. Tādu sānisgājienu tejienes saimnieku galā var novērtēt pa savam. Kā sazināšanos, īpašu pastaigu, varbūt kā ziņas došanu skrīver-mājas jauniešiem vai dzirnavu puišiem, ar kuriem Pauls draudzējās pirms aizceļošanas uz Vāciju. Taču ar vedēju 2eibānu tēvu, ar kuru sastapās Jēkabmiesta magazīnas pagalmā, viņš brauciena laikā izpļāpājās. Izstāstīja par Vāczemē dzirdētām drosminieku valodām. Par kungu pretiniekiem. Protams, Žeibānu tēvs nenostilsies nepastāstījis ceļā padzirdēto saviešiem. Bet runātais bez atbalsa nepaliks. Celsies tērgas.

Nolaidenes taciņa aiz Kalna skolas uz Ķestermājas pusi bija gludena kā Paula zēnībā. Acīmredzot celīti skolēni slidināja tāpat kā viņos gados, kad Ķesterskolas puišeļi kūleņodami un urjavādami ij ragutiņās, ij lūku pī-teņos vizināja sava skolmeistara mazuļus. Tēloja neiebrauktus kumeļus: spārdījās, zviedza, košļāja iemauktus. Dažreiz skolmeistarēnu «vezumu» skolnieki aizvilka līdz pat dīķim aiz mācītāja mājas «zilā ērberģa». Dīķī iestūma bluķēnu plosteļus — un ūdens vidū notika «jūras kauja» starp pirātiem un karaliskās flotes brigantīnas jūrniekiem. Rudens gadatirgos Jēkabmiestā un Jaunjelgavā grāmatnieku teltīs pārdeva ne vien «veco un jauno laika grāmatu» (kalendāru), sapņu izstāstīšanas grāmatiņas, «Mīlestība un mīlestības gaudu ziņģes», raudu gabala «Bālā grēpiene» burtnīcas, bet arī bilžoti ievākotus stās-

2*

35

tus par briesmīgajiem jūras laupītājiem. Stāsteļi tika rokā Ķesterskolas zēniem, un, tos slepus salasījušies, viņi rīkoja «asiņaino roku tēvaiņu» gūstīšanu uz mācītājmuižas dīķa zaļi saziedējušajiem ūdeņiem.

Vasaras brīvdienās, tāpat lieldienās un vasarsvētkos, ja tikai Dauges neaizbrauca ciemos pie radiniekiem Subates miestiņā, Saukas Ķestermājā pulcējās jaunjelga-viešu skolmeistari un Tērbatas un Pēterburgas latviešu studiozi. Līksmoja, muzicēja, rādīja «tejāterus», mācīja sauciešu pusaudžiem meistarot «dzērvju kājas» — kārtiņas ar pierieteņiem sānos, aršīnas augstumā no zemes, — un gāginot staigāt uz tām.

Studiozi riesa nemieru tajos, ar kuriem tikās. (Arī ir-gādamies par pašu un draugu «prāta kopšanu», vēl un atkal Puškina dzeju skandēdami: «Mi vse učiļisj poņem-nožku, čemu ņibudj i kak ņibudj.») Un, rudenī aizbraukuši, atstāja Ormaņkalna apkaimes pusaudžus ar sadzeltām sirdīm. Pilnām ar alkām pēc tāluma, pēc nezināmā. Tas skubināja vienus klaušināt un pierakstīt vecu ļaužu atmiņā noturējušās teiksmas par spēkavīriem — mūdžu kāvējiem, toties citus — meklēt, atrast un lasīt cienīgtēvu un zemes vareno nolādētās grāmatas.

Pauls Dauge apgāja ap Ķesterskolas ļaužu mājas galu, iegriezās pagalmā, un te viņam uzklupa Dauges mātes suņi.

Rusgi plūksnā Moska un viņas trīs kucēni — nu jau krietni apvēlušies kranči. Riedama un smilkstēdama Moska slējās atnācējam pie krūtīm, lūkoja piegrūst miklo purnu pie sejas, suņaki ķērās ar zobiem bikšu starās.

Un nu jau klāt bija arī māmuļa. Pakausī atgrūstā aubītē, līdz kaklam neaizpogātā istabas virssvārkā. Izpletusi līdz pusei atkailinātās rokas, viņa raudādama metās dēlu skaut un skūpstīt.

— Žaniņ!... Manu dārgumiņ! — viņa elsoja, slapinādama asaru sāļumu atnācējam uz mutes un vaigiem. — Augstais dievs!... Tu esi mājās! Atkal pie manis!

Bet vājš... Briesmīgi vājš tu esi kļuvis! — Viņa atlaida skavas, atkāpās. — Tur, pilsētā, kur tu mitinājies, viņi tevi ir slikti barojuši. Skopuļi gatavie!

Dod šurp! Esi gana nostaipījies, — viņa izņēma dēlam no rokām somu. Un, suņus gaiņādama, lika teciņu soli uz lieveni — meiteni ūjinādama. Kur viņa? Taču ir atgriezies Žaniņš, brālītis Zaniņšl

Pusaudzīte māšele mīļuma izrādīšanā bija mātei līdzīga. Izbrīna saucieni, šņuksti, raušanās klēpī, ķeršanās svārku atlokos, galvas bužināšana drānu krokās. Parādījās virtuves Minna. Rokas priekšautā slaucīdama, palika neziņā durvīs mīdīdamās. Sak, drīkst iet klāt vai nedrīkst?

— Liec uz riņķiem čuguna podu! Vārīsim kartupeļus, — māte izrīkoja. — Vārīsim pilnu katlu. Palūkošu svaigu biezpienu, ķērnessviestu un rūgušpienu. Lai cilvēks dabū vienreiz pieēsties!

— Un papus? — Veltīgi nogaidījies veramies tēva istabas vērtnes, Pauls cēla uz krēsla uzlikto čemodānu (māsiņai dāvana — no Berlīnes vesta matpīnes lentīte). — Vai viņš pie bērniem?

— Aizveda skolēnus uz mācītājmuižas šķūni skatīt miglubildes. Jaunjelgavas vandarzeļļu atvesto panorāmu «Pļevnas aplenkšana».

— Kuru rādīdams vanderzellis dzied dziesmu:

Vot, gde viden Skobeļev,

Nastojaščij russkij ļev, —

māsiņa čiepstēja un plaukšķināja ar rociņām.

— Ak tu esi «Pļevnu» redzējusi?

— Redzēju, redzēju! Kopā ar mammu un Minnu.

— Es uzlikšu papum uz galda jauno avīzi. — Pauls nevarēja nostilties neieskatījies tēva istabā. It kā viņš tur tiks ātrāk pāri mokošajai neziņai: kā turpmāk būs, kā viņam izturēties?

Tēva istabā uz galda, kā agrāk, latviešu avīzes, kuras viņš svētdienās pie baznīcas izdalīs kalpu un amatnieku puišiem. Tepat pie sienas aiz galda skujiņas virtenē sakārtas dažādas tēva garās pīpes ar sendienis pazīstamo tabakas kūpinājuma smaržu. Uz galda pret atzveltnes krēslu atvērta grāmata vācu valodā un tēva šauriņā pierakstu burtnīca.

Protams, bez atvēlēs lasīt otra rakstīto ir nekrietni. Pauls to apzinās, taču, likdams atnesto avīzes numuru, viņš nenocietās neieskatījies tēva kaligrāfiskajā pierakstījumā:

«Mēs tāpēc vingrināmies, ka mūsu zināšanas aiziet. Aizmiršana ir zināšanu beigas. Vingrināšanās glābj zināšanas, aizejošo vietā dod mums par tām atmiņu, kas šķiet tām pilnīgi līdzīga.» Un zemāk virs pasvītrojuma: «Jauninājuma ieteicējiem: «Pirmāk izmēģināsim, tad redzēsim, vai tas ir praktiski.»»

— Griķupeles Līzīte esot aizbēgusi uz Leišiem. Sasitusies ar aklo Ažuf to no Dunavas, un kopā ar viņu, kad mātes nav mājās, aizsteberējusi uz Subates ezera viņo krastu. Aizbēgusi no mātes.

īsi, pa darīšanu vīru modei sarokojies ar pārradušos dēlu, tēvs novietojās lielajā krēslā un ņēmās stāstīt, kas Paula prombūtnē noticis ar bijušo skolniecīti. It kā meitenītes liktenis bijis dēla aizbraukšanas vai atgriešanās iegansts. It kā dēla gaitas nosacītas ar cietušās likteni.

— Apbrīnojami tumsonīgi dažulaik ir mūsu darbarūķi. — Tēvs paņēma vienu no pīpēm un tabakas dozi. — Tiesa — Griķupelei, sievišķim, gājis stipri šķērsām. Agri nomira vīrs, palika ar diviem bērniem un gultā valstāmu māti. Tēvu mežā nosita koks, vīramātei krītamā kaite. Un te pēkšņi nelaime ar meiteni. Nojūdzās sieva. Lai gan katru svētdienu baznīcā un dievgalda reizi neizlaiž. Savai nelaimes ābolā iekodušajai mazulei nevis uzturēja ticību cilvēciskajam, bet ņēmās šo plosīt.

Reiz tev tā zobu dakterēšana palikusi pusceļā, nāksies atkal maukt skolmeistarības sakas. — Viņš nenobeidza aizsākto. — Nāksies dzīt bērniem pakaušos piecdesmit un divus bībeles stāstus, baušļus, ticības locekļus. Likt zeperiem uz balsīm dziedāt Cionas, Golgatas himnas. Skaidrot, kas ir ekvators, kas meridiāns, ko nozīmē akuzatīvs, ko datīvs.

Zubrīt valodas. Saukas skolu beigušajiem jāprot vāciskais un krieviskais ij runāt, ij rakstīt. Ne tikai tālab, ka vācisko prasa lielkungi, muižu pārvaldnieki un cienīgtēvi un ka krievisko tagad iedzen ar deržimordu dūri un kan-čuku.

Kad es atnācu uz Sauku par baznīcas ērģelnieku un kad Ķestermājā atvēra skolu zemnieku bērnu gara cilāšanai, jaunie nosiržus ticēja: «Tauta zied, ja tā tēvu dziesmu dzied.» Sak, mūsu tēvi bija arājiņi, kumeliņu dancinātāji, mēs turēsimies viņu gaitās — un mūsu tautai labi klāsies. Tolaik Rīgā vēl tikai sāka kūpēt pirmie fabriku skursteņi, no eizenbāņa nebija ij jausmas. Taga-dīt Rīga jau ir fabriku pilsēta un dzelzceļi no tās stīdz uz visām pusēm. Tagadīt mūsu Kurzemes muižās kuļ un vētī ar mašīnām. Gruntēs māju saimnieki iepērk riteņ-dampjus. Tev kā «Dienas Lapas» rakstītājam man nav jāskaidro — mūsu dzimtenīte pārtop Krievzemes bagātību

pārstrādātājā ar ārzemju mašīnām. Kurzeme un Vidzeme pilna ar citzemju meistariem un vanderzeļļiem. Mūsu tē-vainē valodas jaucas tikpat kā pie Bābeles torņa. Tālab jaunajiem jāmācās vēl un vēl. Un jāglābj no pazušanas mūsu senču tautiskās mantības. Ij rakstainie cimdi un jostas, ij teikas un pasakas, ij druvās ejamās, godos un bēdu reizēs dziedamās dziesmas. Jāiet talkā Sproģim, Fricim Brīvzemniekam, Krišjānim Baronam. Jāstrādā piedurknes atrotījušam.

Nesen es pāršķirstīju kādu Emīla atnesto grāmatu. Vienu no tām, kuras katram nerāda. Izklāsts, kā varētu izdzīvot Prūsijai un Austrijai pakļautās nevācu tautības. Sacerētājs apgalvo: mazajām tautībām draudot izkušana tādās, kas lielas un dzīvīgas. Teikto varētu attiecināt arī uz latviešiem. Bet tas nedrīkst notikt. Latvieši nedrīkst izkust svešajos. Latviešiem jāspītē — jāiet laika solī līdzi lielajiem!

Ak tā — par Emīlu. Emīlam Ķimmeļa bodē esot sameties par karstu. Emīls pošas uz Maskavu. Skološoties. Maskavā latviešu studenti šim palīdzēšot iedzīvoties.

«Mazo tautību izkušana lielajās... Tomēr, tēv, tu neesi atbrīvojies no paša nopeltā vakardienīgā arājiņa — kumeliņu dancinātāja skatījuma...» Pauls gribēja tēvam pretī bilst, bet novaldījās (tēvam šerpa daba!). «Tu redzi, kā latvju zemīte pārtop Krievzemes un rūpnieciski uzbrūkošās Eiropas fabriku novadā. Tu liec latviešu kalpu un rokpeļņu bērniem apgūt svešvalodas, jo viņiem būs jāsastrādā ar citu tautu ļaudīm. Bet tu sūksties par mazo tautību uzsūkšanos lielajās, tāpēc ka Marseljēzā neesi saklausījis visu zemju vārgdieņu atbrīvošanās aicinājumu.

Labi: skaidrošu tejienes bērniem, kas ir ekvators, kas akuzatīvs. Mācīšu balsīgu dziedāšanu. Bet — ļaudīm gatavošu priekšlasījumus. Arī pēc Marksa rakstiem.

Manā somā ir apcerējums par Anglijas strādnieku stāvokli. To var ņemt kā vielu tēmai par mocībām, kādām pakļauti pie mums izslavētā smalkā tērauda Fiskara kabatas nažu meistari. Putekļi, dūmi, tvans, bada maize un skrandu ģērbs. Vīriešu un sieviešu kopīgās guļasvietas šķirbainajās strādnieku barakās, kas droši vien šķirbainākas, nekā bija būcenis Rīgā, Mazās Smilšu ielas pajumtē, manu skolnieka gadu gultasvietā. Šķirbainajās barakās dzimst un mirst strādnieku bērni. Un strādnieku dzīve nav uzlabojama nedz ar centību darbā, nedz ar

iztapību fabriku saimniekiem, nedz ar rāpošanu uz ceļiem pa baznīcas klonu, nedz ar zemošanos valdnieka scepterim.

Tēma priekšlasījumam kā pasūtīta! Priekšlasījumu varētu nobeigt ar tērbatnieku skandināto:

No debess klēpjiem tālu tāļiem Nav dzimis vēl tas pestītājs,

Kas mūsu kalpinātiem brāļiem Reiz verga jūgu vieglinās.»

* * *

Sākumā arī nupat, astoņi simti deviņdesmit trešajā gadā, sasauktā maz atšķīrās no citām — agrāk noturētajām jaunstrāvnieku sanāksmēm. No parastajām «suarejām» pie alus kurvja, pie pudeles Mozeles vai Reinas vīna.

Arī šoreiz Jāņa Pliekšāna dzīvoklī sapulcētie — Jānis Jansons (Brauns), Jānis Kovaļevskis, Pēteris Stučka, mediķis Krumbergs un Liepājas strādnieku marksistiskā pulciņa pārstāvji Ratnieks un Varenieks — dzēra un stāstīja, ko kurais lasījis, dzirdējis, uzzinājis. Daži — stāvēdami pie groza, citi — pie grāmatu etažeres, kas blakus logam, no kura skatāms Rīgas dīkdieņu iecienītais Vēr-maņdārza stūris.

Jānis Kovaļevskis, Jansons un mājastēvs diskutēja par estētisko mācību jaunumiem.

— Mūsu estētika ir jaunlaiku bērns un atšķiras no vecās estētikas ar to, ka tā ir vēsturiska, nevis dogmatiska. Estētikas likumus nenosaka, bet uzrāda kā tādus, kas jau dabā pastāv, — tā Jansons.

— Ipolitam Tēnam ir formulējums: «Mākslas izturas tāpat kā botāniķis, kas ar vienādu interesi izpēta rozes un lauku kokus, skuju priedi vai purva bērziņu,» — atsaucās Kovaļevskis. — Tēns domā ...

— Tēns domā, bet ne viss, ko Tēns saka, pieņemams bez iebildēm, — Jansons attrauca. — Viens no krievu materiālistiem, atbrīvošanās grupas prātnieks, runā par personības lomu vēsturē. Vēsturē cilvēka personībai nenoliedzama loma, jo cilvēka domu spēks, gribas sasprin-gtība virza viņa darbībā galveno. Viss cits izriet no sabiedrības kā tādas.

Pauls Dauge jau rosmījās stāstīt par Berlīnē iepazīto vācu filozofa Jozefa Dīcgena grāmatu, bet tobrīd skaļāki

kļuva liepājnieki ar Pēteri, Stučku, un viņš piebiedrojās

tiem.

— Mūspuses, tas ir, Kurzemes un Vidzemes lauku gruntniekiem darbaroku trūkums kļūst ar katru gadu sāpīgāks, — Stučka skaidroja. — Pēc pēdējām Kurzemes guberņas kancelejas ziņām, kopš astoņdesmit pirmā gada uz pilsētām aizgājuši jau pāri par septiņdesmit tūkstošu kalpu.

— Lūk, atbilde uz jautājumu, kālab mūsu tautieši, pelēkie baroni, līgst jūs, advokātus, sastādīt Pēterburgai vispadevīgas prašines, lūdzot ieviest arī Kurzemes guberņā (tāpat kā Lielkrievijā) likumu par laukstrādnieku piespiešanu pildīt darba līgumu.

— Lai kalpiem nemaksātu ne kapeikas no algas līdz līguma gada beigām. Lai kalpiem nerastos kāre prasīt aizdaru pie sūkalu pastrēbiena, vēlēšanās iegādāties bērniem pastaliņas un kaut ko mazāk skrandainu. Un, pasargi dievs, lai kalpi nedomā lasīt avīzes. Ieņemsies dumpīgu prātu — un ko tad?

— Ieņemsies dumpīgu prātu, sametīsies kopā ar sociālistiem! Melnais Veinbergu Fricis jau taurē avīzēs par sociāldemokrātiem, kuri esot jāapkaro visiem godīga darba darītājiem un kārtības turētājiem.

— Melno Frici vajadzēja «Dienas Lapā» vēlreiz pamatīgi nodrukstīt, — ieminējās liepājnieks.

— Vajadzētu. — Stučka pagriezās pret debatētājiem par estētiku. — Ja vien vecais Rupucis, avīzes cenzors, ļaus rakstījumu drukāt. — Meta Pliekšānam ar roku. Sakf viņš zina visu pa punktiem.

Bet debatētāji jau bija izšķīrušies par ko citu. Lika krēslus pie gaida, Jānis Pliekšāns nosēdās uz viena no tiem un aicināja citus klāt. Gan Jansons, ātri pa ķelnera modei piedurknes līdz elkoņiem uzbraucījis (tā, lai visā garumā redzami cietinātie baltie uzroči), izcēla no kurvja pudeles un sāka rindot tās uz galda, bet citi tām nepieskārās.

— Pārliksim, apspriedīsim. Kas bijām, kas esam, kas gribam kļūt.

— Kā pagastskolu krievu mācību grāmatu pantiņā: «Vihodi, mužičok! Posmotri, kto ti bil, kem ti stal i čto jestj u tebja!» — Krumbergs atsmēja.

— Apspriedīsim! — Jansons sarauca nopietnībā pieri. — Sāksim ar to, ka jaunstrāvniecībai laiks iet plašumā. Straumei jāpārtop palos.

— Ar to tad arī sāksim. — Strauji kustīgais Kovaļev-skis atspiedās ar abi plaukstām uz galda malas. — Lauku pagastos suņudienās pabijušie mūsu draugi ar sajūsmību ziņo: lauki ir mūsu! Dzirkstis, kas agrāk sprēgāja no Rīgā, Liepājā, Jelgavā iekurtajiem ideju ugunskuriem, jau aizlidojušas pat līdz tālākajiem tēvzemītes nostūriem. Ideju dzirkstis ir iekritušas izsausējušā kūdrienā, un nu jau arī nomaļajos Kurzemes un Vidzemes pagastos jaunieši pulcējas prāta gaismošanai. Rīko jautājumu izskaidrošanas, lasa kramolu, sauc pēc taisnības rīta. Paula Dau-ges pagastā ij jaunieši, ij vīri gados jau apjēdz, no kurienes stiepjas ļaunuma saknes. Saprot to ne sliktāk kā Rīgas un Liepājas strādnieku biedrību vakarnieki.

— Paula Dauges pagasts gara dzīvē neatpaliek no manas dzimtās Kokneses, — atsaucās Pēteris Stučka. — Saukas pagastā ir gan labdarības, gan lauksaimniecības, gan dziedāšanas biedrības, kurās lasa priekšlasījumus. Saukas jaunie studē Pēterburgā, Tērbatā un Maskavā. Sauciešu studentiem varbūt ir pat lielāka pazīšanās ar krievu marksistiem nekā Rīgas pulciņiem.

— Pazīšanās paliek pazīšanās. Neba pazīšanās izšķīrēja. Cik ilgi mēs mīdīsimies kā sapīti uz vietas? — Liepājnieks Varenieks ievilka elpu. Viņa kalsenā, brūni rievotā seja pauda nepārprotamu neapmierinātību.

— Mīdāmies uz vietas tālab, ka vēl neesam pietiekami nobrieduši savā apņēmībā darboties, — Kovaļev-skis attrauca.

— Neesam pietiekami nobrieduši apņēmībā? Vai tad katrs cilvēks, kurš pēc sava stāvokļa spējīgs darboties sabiedrības labā, nav aicināts to darīt?

— Aicināts gan, — Pēteris Stučka pavērsās pret Va-renieku. — Ir aicināti. Citādi tauta, sabiedrība mīstīsies uz vietas. Mūsdienās, fabriku, mašīnu un gara gaismas izplatīšanās laikmetā, priekš tam, lai cilvēks darbotos sabiedriski, viņam vispusīgi jāizglītojas. Jāizdibina saimnieciskās dzīves attīstības likumības, jāzina vēstures gaita un jārīkojas pēc tās virzības likumiem. Gluži tāpat, kā dabaspētnieks rīkojas pēc dabas likumiem.

— Bet kur paliek cīņa? Izkalpināto atbrīvošanās cīņa, uz ko darbatautu sauc sociālisms? Mēs Liepājā lasījām Marksa «Pilsoņu karu Francijā», un tajā skaidri parādīts, kādā purvā ieved augsto ideālu čemmātāji. Vajadzīga darbošanās.

— Tas būtu — revolucionāra darbošanās? — Stučka pārprasīja.

— Darbā nomocīto, netaisnību nomākto darbošanās uz sociālismu.

— Tas ir — tūkstošu saliedēšana gan idejiski, gan organizatoriski izšķirīgajai cīņai.

— No viena marksisma propagandas centra, — atsaucās Jansons-Brauns.

— Centra, kas vadītu legālās un nelegālās literatūras izdošanu un pārsūtīšanu. Kas uzturētu ciešus sakarus starp revolucionāru pulciņiem. Līdzīgi tam, kā Kārļa Marksa dzimtenē rīkojās Vācijas sociāldemokrāti. — Pauls Dauge saprata: nu ir viņa reize stāstīt par Vācijas strādnieku biedrošanos, fabriku šūniņām, darbavietu pulciņiem. Par aģitācijas lapiņu izplatīšanu, par streikiem, streiku vadību. Par to, ko viņam Berlīnē skaidroja sociāldemokrātu partijas biedrs zobu tehniķis Superčinskis — vīrs, kam bija apskaužami bagāta marksistiskās literatūras krātuve. Su-perčinska bibliotēkā viņš uzgāja grāmatu, kurā Fridrihs Engelss apcerējis materiālistiskās dialektikas apgūšanu. Kā jaunos apstākļos, citādos laika griežos izprast agrāk atklātās, tagad it kā jau novecojušās atziņas. Agrāk iedibināto apgūt pa jaunam esot ilgstoši un grūti. Tajā jā-pārvarot milzums lieku cīkstiņu. Bet, raksta Engelss, grūtības būtu vieglāk pārvaramas, ja mēs dziļāk studētu dialektikas vēsturi, arī dažādu teorētisko koncepciju vēsturi. «Mūžīgās patiesības laika tecējumā iegūst vēl citu nozīmību.»

— Pareizil

— Bet mēs? Arī turpmāk mēs tāpat, pēc tēvutēvu sa-cījuma: kā kurais prot, tā peld? — atsaucās Ratnieks —-otrs Liepājas strādnieku pulciņa pārstāvis. Gados vecākais starp še esošajiem. Rāms tētuks ar rūpestu savagotu seju. (Pauls Dauge domās viņu nosauca par «mazrunīgo».) — Jūs, skolotie, esat varen nadzīgi grāmatu gudrību pār-stāstīšanā. Sak, tajā rakstīts tā, tajā šitā. Tur ārzemēs sludina tā, tur šitā. Protams, kad «Dienas Lapa» laiž drukā rakstu, ko tēš un strīķē cara žandarmi, ir jāizlokās, jārunā caur bildēm. Citādi nenodrukāsi. Bet teitan, pašu vidū, saviešu pulkā?...

— Strādnieku atbrīvošanās nāk caur šķiras apziņas izkopšanu, lielā galamērķa, tā ceļu un līdzekļu apzināšanu. Nākotnes taisnības valsts nodibināšana nav iespējama bez sociālistiskas pārliecības. Tā ir marksisma mācības

ābece, — tā Pēteris Stučka. Savaldīgi klusināti, it kā pats ar sevi runādamies.

— Marksisma mācības ābecē ir arī teikts, ka strādnieku spēks pieņemas cīņu kopumā. Desmit, dažreiz visas četrpadsmit stundas fabriku dūmos un putekļos sviedrētos un nomocītos nevar mierināt ar apgalvojumu: gan pienāks laiks, kad arī viņi ģērbsies cilvēciski un ēdīs no pilnas bļodas. Darbā novārdzinātie aicina uz taisnības kauju. Lai uzstājas, lai prasa fabriku kungiem cilvēciskus darba apstākļus un godīgi nopelnītu apmaksu! Un, kad fabrikanti prasības noraida, jāizdzēš tvaika katls, jānorauj transmisiju siksnas, jāiziet streikā. Kā citās zemēs, kā vietumis mūsu Krievzemē. Tajā pašā Orehovo-zujevas streikā strādnieki pārbiedēja pašu cara tētiņu un piespieda izdot likumu par fabrikantu patvaļību savaldīšanu. Mēs teitan mūsu pulciņos esam gana spriedelējuši. Pēdējais laiks iziet ļaudīs!

— Vai draugs Ratnieks domā organizēšanos partijā? — Jānis Jansons sarosījās.

— Kālab ne, ja partija vada darbarūķus? — liepājnieks atsaucās. Zēniski jestri. Domāt — atsaucas jaunietis, pat pusaudzis. Tāds kā Paula Dauges bijušais skolnieks Luters Saukas Ķesterskolā, Romas Spartaka un Volgas kazaka Steņkas Razina apjūsmotā]s.

«Laikam gan mūsmāju sociālistiskie pulciņi ir savu laiku pārdzīvojuši,» Pauls Dauge cēla roku.

Bet nu jau izteikties ņēmās visi no vietas. Ij Kovaļev-skis, ij Krumbergs, ij Jansons, ij Jānis Pliekšāns un Pēteris Stučka. Runāja, cits citu pārtraukdami. Piekrita, apstrīdēja. Cilāja vēsturi, minēja Vācijas sociāldemokrātijas dibināšanu, franču marksista Pola Lafarga runu Francijas parlamentā. Minēja Krievijas «Darba atbrīvošanas grupas» marksisma propagandu Pēterburgas fabriku strādniekiem. Atcerējās Friča Roziņa teikto vienā no iepriekšējām dienlapiešu «suarejām»: «Uz visciešāko jāuzstājas pret katru ultrarevolucionārismu, kurš par savu vienīgo mērķi uzskata taisīt tračus un dumpi, neprasot, vai un kāds politisks labums no tā atlēks.» Sparojās visu lielo nakts pusi. Līdz aizsmakumam. Kamēr liepājniekiem pienāca laiks celties atceļam.

— Rīgā un Liepājā ir marksistiskās literatūras izdales korteļi... Pēc teorētisko grāmatu izlasīšanas pulciņu biedri izstrādā priekšlasījumus strādnieku un skolēnu kopumos. Tāpat labdarības, dziedāšanas un citu biedrību

sanākšanās, kur tādas mūsējiem pieejamas. Jāizmēž cilvēku galvās ieviesušies aizspriedumi, — pirms atvadījās, Kovaļevskis apkopoja pirmāk izteikto. — Kad paies laiks, sapulcēsimies atkal. Droši vien jau krietni kuplākā skaitā.

«Literatūras izdales korteļi... Priekšlasījumu teksti...» Pauls Dauge palika zvilnam Pliekšāna dzīvoklī uz kušetes. Viņa vilciens uz Dinaburgas pusi aties krietni pēc brokasta laika. «Šķiet, vajadzēs pārstrādāt gandrīz jau uzrakstīto priekšlasījumu, ko viņš grib nolasīt saucieniem. Ir jārunā tiešāk, aicinošāk ...»

Eķengrāves biedrības mājas logā iekārtā sludinājumu lapa ar sprīža metuma burtiem vēstīja, ka svētdienā pirms rudens pļaujas svētkiem skolmeistara jaunskungs Pauls Dauge stāstīs par Vācijas sieviešu dzīvi. Uz priekšlasījumu klausīties sanāca melnais tūkstotis. Pulkāk nekā uz mācītāja Derlingera sprediķi draudzes baznīcā. Apsolītais «priekšālasījums» par sievietes stāvokli zemē, no kurienes cēlušies šijpuses lielkungi, vilināja ij skolās pabijušos jauniešus un «rakstu darbu vedējus» — skrīverus, dažus skolmeistarus, saimniekus, gados pajaunos kalpus un amatniekus. Un, protams, vīrus no apriņķa pilsētiņas Jaunjelgavas un no tuvā Jēkabmiesta.

Bija zināms: «priekšālasījuma cēlājs» Jura Dauges dēls nesen pārbraucis no Vācijas galvaspilsētas. Daudz redzējis, daudz uzzinājis. Valoda viņam veikla un droša — līst kā no avota. Runā jaunais Dauge gandrīz cērt pušu pašu cienīgtēvu. Tikai — ņirga gan! Agrākais Ķesterskolas skolmeistara palīgs Vēbers, tāpat Saukas baznīcas pērminderu tēvi pūta vien, šausminādamies, ar kādām pagāniskām gudrībām Dauges dēls reizēm jauc skolas knīpām galvas. Pātarus klasē noskaitot šā tā, bībeles stāstus — pagalam necienīgi. Reiz izmuldējies tiktāl, ka pateicis: kristīgā ticība esot tikai viena no pasaulē daudzajām dieva bijāšanām. Un Kristus baznīcai ne tuvu neesot pati lielākā dievlūdzēju saime. Pērminderis Jēkaupa tēvs noklausījies: staigādams ar skolaspuikām, jaunais Dauge apgalvojis, ka ķīniešu pagāniskās draudzes ar savu ticīgo skaitu esot varenākas ij par luteru, ij katoļu, ij pareizticīgo, ij jūdu draudzēm — kopā ņemtām.

Kā lielums impulsīvu jaunu cilvēku spēcīgu jūtu uz-bangā, paša apjaustu dzīves mīklu atminējumu trauksmē,

tā nupat Rīgā notikušās jaunstrāvnieku apspriedes noskaņā Pauls Dauge kaisa vēlmē saskubināt dzīves grūtdieņus atkratīties no kūtruma, raudzīties droši rītdienā. Pašiem svērt, izšķirties, izlemt...

Pauls pūlējās, lai viņa priekšlasījums būtu piesātināts ar klausītāju vairumam, tas ir, gājēju un rokpeļņu puišiem un jauniešiem, saprotamiem piemēriem un salīdzinājumiem vai līdzībām (kā mēdz izteikties pātarnieki).

Pārstāstīja Bēbeļa grāmatā aprakstīto, Vācijas reih-stāga vēlēšanu laikā paša novēroto. Jo īpaši par grūto, ilgo darbu fabrikās, kur neizdziedināmas slimības strādājošos pavada ik solī. Ņēmās skaidrot, ka arī šāspuses riju kūlējus un linu kulstītājus nomoka aroda slimības. (īpaši linu kulstītājus: sarijušies stiebru putekļus, viņi sirgst ar krūšu kaitēm, gārdz, krēpo.)

Izstāstījis par vācu zemju strādnieku darbavietām, Pauls Dauge aptēloja strādājošo mājas dzīvi — mitinā-šanos graustu barakās. Klāstīja lopisko saspiestību guļasvietās, runāja par lielģimeņu un neprecējušos čurnē-šanu blusotās cisās. Iesila nosodījumā tik ļoti, ka dažam klātesošajam, pirmām kārtām baznīcas večiņām, sametās auksti drebuļi. Un tad ...

— Kā dzīvo Stukmaņu glāžu cepļa strādnieki un Meņķa muižas pudeļu taisītāji? Dažš labs no viņiem nakti guļot pa čigānu modei zem krūma vai apgāztā mucā, citi mitinoties apkārtējo zemnieku sētās. Valstīdamies pirts priekšiņās, riju piebūvēs, pelavniekos, arī mujoties kādā aizgaldā kā lopiņi. Zināms, labāk esot tādiem, kuriem kakts gruntnieku māju kalpu galā. Tur viņiem satapo-tas platas lāvas, uz kurām uz cisu maisiņu paliktņiem guļ tēvs ar māti, bet bērni šķērsu vecākiem pie kājām. Toties neprecētie sievišķi un vīrieši jukām, kā pagadās nokrist.

Protams, tā izteikties par neprecēto kalpu un kalpoņu kopus gulēšanu bija vairāk nekā lētprātīgi un baznīcas skolas skolmeistara necienīgi. Kā nekā Paula Dauges priekšlasījumu klausījās arī aušīgie baznīcas pērminderi, bijušais palīgskolotājs Vēbers un jaunjelgavietis kun-dziņa svārkos. Viņi sašuta: — Godīgs cilvēks kaunētos domāt par neprecētu ļaužu kopus gulēšanu, kur nu vēl pulkā runāt! Neiesvētītie klausās, bet skolmeistara jaunskungs tēš nenosarkdams: sievišķi un vīrišķi valstās vienās cisās!

— Buntavnieciska būšana! — jaunjelgavietis kundziņa svārkos promiedams izmeta priekšlasījuma telpas pie-durvē sablīvušajiem pērminderiem un gruntstēviem. — Muižu dedzinātāju dziesmas pērnogad viņš tāpat vien vis nemeklēja.

Drīz pēc priekšlasījuma Paulam Daugem iznāca saskriešanās ar mācītāju Derlingeru. Pauls gāja garām baznīcai, ieraudzīja atvērtas ģērbkambara durvis, gāja palūkoties, kāpēc tā, un — sastapa mācītāju. Amata svārkā.

— Kā manis saukts! Pašā reizē! — mācītājs neļāva Paulam aiziet.

Līdz šim Derlingers Paulam Daugem šķita radinieks birziešu gruntnieku papiem. Miesās apvēlies īgņa. Reizēm padraud, pirkstu pret debesīm izslējis, tomēr kopumā — cilvēciski savaldīgs. Lielmanis, kurš pilnām apzinās, kas viņš tāds un kādam viņam jāturas ļaudīs. Pašlaik baznīcas ģērbkambarī Paulam Daugem pretim slējās bargs tēvainis. Līdzīgs bruņinieku sencim, kādi muižnieku viesību istabās no sienām glūn smagu, zeltītu rāmju ie-kļāvā.

— Tas kungs runāja uz Mozu tā: «Tiem būs no grēkošanas lietām atstāties un manas svētības vārdus neapgānīt!» — Derlingers noskaldīja. Gandrīz kā no baznīcas kanceles, draudzi strostējot.

— Par kādām grēkošanas lietām mācītāja kungs runā?

— Nespēlē muļķi, jauniešu tikumu maitātājs, tu! Bezdievis, izvirtības sludinātājs!

— Mācītāja kungs, jums nav tiesību tā ar mani runāt!

— Ko-a?!

Derlingera vaigi kļuva sarkani kā rudens saulē nosār-tuši āboli.

— Esi... nolādēts! Tā tēva, tā dēla un tā svētā gara vārdā — no-lādēts! Lai tevi cepina viskarstākajos elles uguņos! Lai visa pastarā atriebšana nāk pār tavu galvu!

— Vai nu uzreiz visa pastarā atriebšana?

Šķiet, saprātīgais Pauls Dauge bija aizmirsis māmuļas kopš bērnības mācīto savaldību. Iekaisa un cirtās cienīgajam pretim.

Pēc vairāk nekā desmit gadiem, rakstīdams savu autobiogrāfiju un atmiņu uzzīmējumus, jau vainagots ar zinātnieka, ievērojama literāta un politiska darbinieka godinājumiem, Pauls Dauge toreizējo vārdu kauju ar mācītāju Derlingeru raksturos kā «asu saraušanos». Viņš

tajā klaji izteicis nosodījumu valdošajai baznīcas morālei, jezultiskumam. Pēc «izskaidrošanās» baznīcas ģērbkambarī viņš par notikušo mājās pastāstījis tēvam, kurš «..saņēma manu ziņojumu ļoti mierīgi un vienaldzīgi».

— Velns nav tik briesmīgs, kā viņu mālē! Lai gan mūki padara to, ko bīstas darīt velns, — tēvs nobeidza sarunu ar paša tulkotajā lasāmajā grāmatā ievietoto prātulu. — Dzīvosim tālāk, kā esam dzīvojuši.

— Dzīvosim! — Pauls atsaucās.

«Paldies dievam! Nejaukais no pleciem nost. Nejaukais pagājis.»

Bet — tā tikai šķita.

Pēkšņi — ne saukts, ne meklēts — pagastā uzradās Jaunjelgavas uradņiks. Barga izskata ūsainis zili melnos mundiera svārkos un cepurē, siksnā pār plecu iekārtu zobenu. Braukāja šķūtnieku pajūgos no pagasta nama uz Eķengrāvi, tad uz Biržiem, uz Subati Leišmalē un atpakaļ uz Sauku. Pabija bagātāko pagasta saimnieku mājās, pie baznīcas pērminderiem, iegriezās krogos. Vēroja, ausījās. Tikai nebija saprotams, ko īsti. Rudens tumšās naktis ar zirgu zagļu uzklīdu vēl nebija sākušās. Arī par zagļiem, ceļinieku aplaupītājiem pašu pagastā un tālākajā apkārtnē neko nedzirdēja. Tāpat par zaldātos iesaucamo ālēšanos, kas notika rekrūšu ņemšanas reizēs. Viscaur miers un kārtība. Bet uradņiks slāja ...

Pēc pāris dienām no Jaunjelgavas droškā atdārdināja augstāks policijas čins un apstājās pie mācītāja Derlin-gera.

Bija jau dienas novakare. Mākoņu gubas rietumu pamalē meta zibeņu rūsu, padzirdās pērkona grandi. Steigdami piekopt nopļauto un izārdīto, druvu ļaudis sprieda, ka policijas čins apstājies mācītāja muižā bailēs no sālīšanas. Derlingera viesmīlība un cienmātes virtuvenes māka kungiem pazīstama. Viņi to labprāt izmantojot.

Bet tā nebija.

Naktī uz Ķesterskolu atskrēja mācītāja ķēkšas meitene, bijusī Jura Dauges skolniece.

— Mamma lika pateikt, ka skolmeistara jaunskungam tūlīt jālasās no šejienes prom. Mammai pirmīt cienīgtēva lielajā kambarī gadījies noklausīties, ka žandarmu oficieris sūtīšot uz Ķesterskolu uradņikus. Lai ieslēdz dzelžos skolmeistara palīgu un ved arestanta ratos uz cietumu. Jelgaviņas kungam esot tādas pavēlēšanas papīrs...

T rešā nodaļa

Pēterburgā Pauls Dauge ieradās deviņdesmit ceturtā gada rudenī, pirmo salnu laikā. Iestājās J. Vonglas-Svi-derskas zobārstniecības skolā, kur lekcijas lasīja arī Kara medicīnas akadēmijas un Pēterburgas universitātes profesori. Naktsmītnē nolika zem gultas mantu somu un devās klaušināt, kur varētu pārdot savu roku vai smadzeņu darbu. Reizē pārlikdams, kurā no tejienes latviešu biedrībām pierakstīsies par biedru. Lai... Protams, vispirms jāsameklē darbs. Ar studijām apvienojama darba vieta. Jo ir jāiemaksā iestājas nauda. Par mācīšanos zobārstniecības skolā klausītājiem jāmaksā arī par katru lekciju kursu atsevišķi. Jāmaksā par laboratorijām un par materiāliem. Jāsamaksā par semestri uz priekšu — jo bez nomaksas kvīts šveicars tevi skolā pa durvīm iekšā neielaidīs. Un kur tad atlīdzība par gultasvietu, kur sveces, lampas petroleja, kur uzturs...

Nebijis Dauges Paulam latviešu sīkstuma, iespējams, meklētāja gaitu neveiksmēs viņš nolaistu rokas. Bet viņam netrūka nedz savas tautas grūtdieņu nepakļāvības, nedz ideju gaismotnē gūtās nepiekāpības un uzņēmības. Lai nu būtu, ka pietiekami apmaksāta, ar studēšanu apvienojama darba šobrīd nav. (Diemžēl kancelejistu vai repetitoru algotāji prasa, lai viņiem kalpo laikā, kad skolā lekcijas un praktiskās nodarbības.) Bet kālab nesākt meklēšanu citur? Kāpēc ne pašā zobārstniecības skolā, ja tur nepieciešams apkalpojošais personāls? Skolas vadītāja taču pazīstama kā vakareiropeiska vēriena sabiedriskā darbiniece.

Cienījamā Vongla-Sviderska gan nav noskaņota radikāli (dienlapieši Paulam tā pavēstīja), toties viņa ir liberāla, atbalsta centīgus jauniešus no zemas kārtas. Mēģināts nav zaudēts.

Nupat skolā pierakstīto Kurzemes guberņas zemnieka dēlu cienījamā priekšniece noklausījās diezgan vēsi: oficiāli:

— Es jūs saprotu. Tomēr atbrīvot jūs no mācību naudas man nav iespējams. Mūsu zobārstniecības skola ir privāta mācību iestāde, kurā visus ar institūta uzturēšanu un darbību saistītos izdevumus sedz no mācību maksas naudām.

— Mācību naudu es varētu pilnām atstrādāt. Lūdzu jūs: ieskaitiet mani apkalpojošajā personālā! — Viņš atskārta, ka nebija iesācis ar to, ar ko būtu vajadzējis. (Ar atrunu, ka viņam nav naudas lekciju apmaksai!) — Savā iesniegumā es pieminēju, ka esmu Berlīnē apmeklējis nodarbības Zobārstniecības institūtā. Kopā ar Medicīnas fakultātes studentiem esmu klausījies profesora Millera lekcijas mutes dobuma histopatoloģijā un bakterioloģijā.

— Profesora Millera lekcijas, jūs sakāt? Sistemātiski klausījāties?

— Sistemātiski. Bez tam es mācījos praktisko protēžu tehniku.

— Turpat institūtā?

— Turpat institūtā. (Praktiskā kursa vadītāja — zobu tehniķa Superčinska vārdu viņš nenosauca. Superčinskis taču aktīvs Vācijas sociāldemokrātiskās partijas mītiņu orators un publicists, un viņš, Pauls Dauge, ir vienisprātis ar tiem domubiedriem, kuri prasa konspirācijas nepieciešamību gan runā, gan uzvedībā.)

— Bon matière tehnique?

— Bon matière, — Pauls apstiprināja. (Ja kundze vēlas, viņš var turpināt sarunu franciski.)

— Gut! Ieskaitu Paulu Žanu Daugi skolā par tehniķi demonstrētāju praktiskajās nodarbībās. Pauls Žans Dauge strādās pilnu apkalpojošās personas darbalaiku — astoņas stundas diennaktī. Par to viņš iegūst tiesību apmeklēt bez maksas lekcijas, uz kurām pierakstījies. Tas jūs apmierina?

— Esmu jums ļoti... pateicīgs. — Viņš piecēlās un paklanījās. Goddevīgi, kā jau cēlas uzvedības manierēs apmācīts jauneklis. Protams, katru dienu skolā nostrādāt astoņas stundas par zobu tehnikas demonstrētāju ir tikpat kā staigāt muižas klaušās. Trešdaļa no diennakts, kad jāiedala laiks mācībām, nodarbībām Pēterburgas bibliotēku lasītavās. Arī uztura sagādei, personīgajai higiēnai un — miegam. Tehnikas demonstrēšanai astoņas garas stundas!...

Bet viņš nesūkstīsies. Izturēs! Neba Pauls pirmo reizi iejūdzies kalnup dzenamā orē. Mācīdamies reālskolā un sevišķi Irlavas seminārā, viņš radinājās pārtikt ar saskalu virumu, ar pusvilnas kamzoļa siltumu un ar miegu aizgūtnēm. Viņš ir apņēmies — un viņš iegūs no lielmaņu un deržimordu untumiem neatkarīga aroda meistara tiesības. Un vēl būs pulkā ar tiem, kuri vieš nemieru prātos un asinīs. Pēterburgā dzīvo latviešu studenti, arī Pētera Stučkas un Jāņa Pliekšāna gaitu turpinātāji. Tiesibnieks

Vāgners draudzējoties ar krievu marksistiem, pazīstot to, kurš aizsācis Viskrievijas mēroga sociālistu darbības pacelšanu augstākā — Parīzes Komūnas veida pavērsienā.

Šis krievu marksists (Rīgā dieniapiešu sanāksmē viņu reiz pieminēja Pēteris Stučka) dziļi pārzinot gan marksistisko filozofiju, dialektiskā materiālisma mācību, politisko un ekonomijas vēsturi, gan krievu, Vakareiropas un antīko literatūru. Diskusijās nenokausējams, loģikā neiedra-gājams, nerimtīgs slepeno pulciņu dalībnieku urdītājs uz mācīšanos no pirmavotiem, uz zināšanu nešanu strādnieku vidē. Fenomens no cilvēka!

Paulam Daugem jāiekļūst pulciņā, kuru apmeklē tāds marksists!

Taču — neatkarīgi no tā — ir jāmācās! Reizē apgādājot Saukas draugus ar priekšlasījumu tekstiem. Saucieši tos uzstājīgi pieprasa. Viņa bijušie skolēni, rokpeļņu jaunieši. Arī Saukas kalpa, tagadējā Rīgas strādnieka Lutera dēlēns. «Priekšālasījumi pēc Marksa cērt pašās sirds āderēs,» Luters runāja līdzi Pēterburgas studentiem. «Marksa «Kapitāls» ir visbīstamākais šāviņš, kāds jebkad ticis vērsts pret buržuāzijas galvu.»

Lutera Jancim Pauls apsolīja atsūtīt no galvaspilsētas tekstu priekšlasījumam, kurā būtu izvērsts Augusta Bē-beļa postulāts: «Kapitālisms ir likumsakarīga parādība, un tikpat likumsakarīgs ir sociālisms.»

Draugi Rīgā — Jānis Pliekšāns un Pēteris Stučka — Paulam Daugem bija ieteikuši Pēterburgā sazināties ar juristu studentu Vāgneru. Bet, gadījumā ja viņa pilsētā nebūtu, iedeva vēl citus «koordinētus». Pauls viņiem nodos sveicienus no «vecbiedriem», tas ir, no abiem, un viņi ņems Paulhenu savā aizgādībā.

Vāgneru viņš nesastapa un tad, līdzko neatliekamais zobārstniecības skolā bija nokārtots, devās uzmeklēt namu Vasilija salā. Durvis atvēra šķielīgs plikgalvis, ģērbies apnēsātā studenta uniformā. — Jā, mans godavārds ir... Lūdzu, nāciet, cienījamo ieceļotāj!

Pauls Dauge pastāstīja, kāpēc viņš Pēterburgā un kādi viņa nodomi un ieceres.

Ak Dauges jaunskungs «Dienas Lapā» iespiedis rakstus par sociāliem jautājumiem? — Pēc kādiem materiāliem jūs to gatavojāt? — «koordinēts» noprasīja. It kā šaubīda-

mies, vai šis no izskata biklais puisis lauku vadmalas svārkos ir patiešām tas, par ko uzdodas.

Pauls Dauge turpināja stāstīt. Minēja Berlīni, Augustu Bēbeli, grāmatas.

— Tā, tā... — «koordināts» noteica. Ieskatījās pulkstenī un tvēra pēc cepures.

— Ejma! Uz Pēterburgas Latviešu labdarības biedrību. Šodien, svētdienā, tur paredzama kārtējā «suareja». Ja nemaldos, priekšlasījums par kritiskās domāšanas sākumiem. Būs mūzikas priekšnesumi un pārrunas pulciņos.

— Marksistisko studiozu saimes mērķis — pārvērst labdarības biedrību sociālistisko ideju citadelē, — viņš paskaidroja. — Bastionā pret subjektīvajiem sociologiem. Tādiem, kurus sāpīgi per Beļtovs. Beļtovu esi lasījis?

— Nav laimējies.

— Beļtovs jāstudē. Tāpat kā mūsu «pravieši» — Her-cens, Dobroļubovs un Černiševskis.

— Černiševska «Ko darīt?» mūspusē lasa visi domājošie jaunie.

— Černiševskis jau ir kaut kas. Bet šodien patiesības vārtu vērējiem Krievzemē jānobruņojas ar zināšanām tikpat kā bruņniecības laikos tiem šķēpnešiem, kuri iznāca karapulka priekšā, lai divkaujā izšķirtu kauju. Stu-dioziem marksistiem jālīdzinās ar Beļtovu. Tikai — zināšanai — viņa īstais vārds ir Pļehanovs, bet par to klusē! Savā polemikā ar Mihailovski grāmatā par monistisko uzskatu vēsturē Beļtovs ne tikai atklāj, kāds nožēlojams metafiziķis ir pravietīgais subjektīvists Mihailovskis, bet parāda subjektīvā sociologa diletantismu jautājumos, par kuriem diskutē. Cik patvarīgi Mihailovskis sagroza citu autoru tekstus, cik pavirši citē autorus, uz kuriem atsaucas.

Labdarības biedrībā viņi nokļuva vakara programmas pašās beigās.

Priekšnesumu zālītē pie klavierēm jau bija nostājušies vijolnieks un flautas spēlētājs. Smēķējamā jeb bufetes istabā pulciņos mujās gan dižmanīgi, gan pieticīgi ģērbti kungi ar kundzenēm. Tāpat jaunieši, arī studentu formas svārkos. Ar palocīšanos un galvas mājienu sveicinādams ceļā patrāpījušos, pavadonis pieveda Paulu pie pieticīgi ģērbta skrūzmataina puiša, diviem impulsīviem jaunekļiem un jaunkundzes ar mežģīņu lakatu uz pleciem.

— Atļaujiet stādīt priekšā jaunpienācēju mūsu pulkā, — viņš goddevīgi paklanījās, — Paulu George-vicu Dauges kungu. No Kurzemes guberņas. Bijis imatrikulēts Berlīnes institūtā, tagad impērijas galvaspilsētā pūlas atklāt stomatoloģijas noslēpumus.

— Ak stomatoloģijas? — sieviete mežģīņu lakatā iepleta jo plati acis. Šķiet, par tādu stomatoloģiju viņa dzirdēja pirmo reizi.

— Priecājamies! — Vīrieši sarokojās ar Paulu, nosaukdami savu uzvārdu un vārdu.

— Vai Dauges kungs gadījumā nav no Saukas draudzes? — Skrūzmatainais students («Savēlis no mediķiem!») paturēja Paula plaukstu savējā ilgāk nekā citi.

— Tā ir.

— Ļoti patīkami! Tad es jūs pazīstu aizmuguriski. Mani kolēģi no medicīniskās viņgad vasaras brīvdienās baudīja Saukas saimnieku viesmīlību. Priecājās par augšzemnieku tautisko rosību, par priekšālasījumiem turienes biedrībās. Stāstīja: skolmeistars un viņa palīgs — dēls — nodarbojoties ar jautājumu izskaidrošanu lauku biedrību vakarēšanās. Vai tā ir?

— Esmu grēkojis, tēv... — Pauls atbildēja ar zināmo bībeles teicienu.

— Visaugstākais ir žēlsirdīgs tiem, kas nožēlo! — pā-tarnieku imitēdams, Savēlis pacēla roku. Un tad zēnišķi iesmējās: — Esiet uz brīdi mans pušelnieks pie glāzes alus!

— Paldies par laipnību.

«Droši vien skrūzmatis ņemsies mani izjautāt tāpat kā pirmīt «koordinēts»,» Pauls sprieda.

Taču alojās.

Savēlis gan izraudzījās nomaļāko galdiņu, bet izjautāšanas nebija. Savēlis runāja, stāstīja pats. Lielākoties par Pēterburgas latviešu studentu pulciņiem. Cik tādu, cik tajos, akadēmisko gadu uzsākot, ir veco, cik jaunuzņemto biedru. Un kas šobrīd ir pulciņu darbības kodols. Arī par to, kā pulciņieši apzina galvaspilsētā izkaisītos latviešus, sekmējot meklējošu cilvēku iesaistīšanu labdarības un apgaismes biedrībās. («Licht macht Licht!» esot sacījis Gēte.) Kā piepalīdzot krievu marksistiem cīņā ar subjektīvajiem sociālistiem. Jo latviešu studiozu katehisma pirmais bauslis: «Dialektiskais materiālisms ir — darbības filozofija.»

— Jums, draugs Pauli, arī nekaitētu mesties peldus sociālo cīņu lielajos ūdeņos. Pieteikt sevi ar kādu priekšlasījumu. Kā darījāt dzimtās puses biedrībā. Sauciešu

viesi man stāstīja: skolmeistara dēls esot lasījis dažus Marksa darbus oriģinālā. Ir tā? Nu, tad pēc Marksa sagatavojiet lekciju par kādu no svarīgākajiem dialektikas jautājumiem. Nolasīsiet mūsējiem še, labdarības biedrībā, un, ja dabūsiet aprobāciju teksta pavairošanai, mēs to izsūtīsim domubiedriem Rīgā, Liepājā, Jelgavā. Pēc nedēļas, augstākais, pusotras Pēterburgā atgriezīsies mūsu «brūderšaftes» seniors — jurists Vāgners. Būtu labi, ja uz šo laiku jaunais draugs sagatavotu savas runas tekstu. Un vēl, starp mums runājot, ir cerības iegūt hekto-grafēto «Komunistiskās partijas manifestu» latviskā tulkojumā. Lasīšanai strādnieku pulciņos.

Nu tā! Dzīve ir bijusi cīņa un būs. Arī zināšanu apguvē. Vai tad Gētes Fausts nesūkstās: «Esmu studējis prāt-niecību, tiesu zinības, ārstniecību. Un diemžēl ticības mācības arī.» Un: «Es jūtu, ka viss, ko es zinu, ir nieks.»

Kā jums šķiet — nobaudīsim vēl vienu aliņu vai iztiksim ar šo pašu? Piekrītu: iztiksim.

* * *

Pēterburgas latviešu sociālistiskās inteliģences sanāksmes atšķīrās no Rīgas jaunstrāvnieku sanāksmēm. Rīgas jaunstrāvnieki savā pulkā lielākoties nodarbojās ar sociālisma atziņu, Vakareiropas sociāldemokrātu mācību apspriešanu un ar materiālistisku vēstures, dabaszinību, kā arī bībeles dogmu kritizēšanu strādnieku un skolēnu pulciņos. Galvaspilsētas «dumpīgie» vairāk spēku atdeva cīņām. Karoja ar marksisma mācības «pārlabotājiem», marksisma ideālistiskajiem atšķaidītājiem. Krievijas galvaspilsētas marksisti duelējās ar subjektīvajiem sociologiem, narodņikiem, anarhistiem. Pēterburdznieki ieteica katram pulciņa dalībniekam studēt sociālisma teoriju pēc pirmavotiem. Un — izraugoties līdzekļus, kā veiksmīgāk apkarot filozofisko «sikšņošanu». Pēterburdznieki bija vienisprātis ar Pļehanovu, kurš rakstīja: «Nesapratne ir slikts padomnieks un galīgi nederīgs palīgs strīdiņā.»

— Revolucionāriem triecienā jāsagrauj nesociālistiskās teorijas un morāles viduslaicīgie bastioni, — iesāka sarunu Paula klaušinātais jurists Vāgners. — Cilvēku galvas jāattīra no neapziņas duļķēm. No tā, ko parasts saukt par pazemību un kungu bijāšanu. No visa tā, ko iedibinājis bībeles Jahve, radīdams cilvēku no māliem. No tava priekšlasījuma teksta, ko sagatavoji, redzam: patiesības meklējumos Pauls Dauge ir uz pareizā ceļa. Jaušams: Pauls Dauge zina ari daudz ko tādu, kas nav likts tērbat-nieku «Pūrā» un Rīgas «Dienas Lapā». Mēs, pēterburdz-nieki, pazīstam tevi no rakstiem avīzēs. Bet tev, draugs, ir jābiedrojas ar Marksa krievu skolniekiem, kā dažu-viet mūsējos dēvē.

Šodien, deviņdesmit ceturtā gada otrajā pusē, ideju cīņas nevar salīdzināt ar to, kas bija pirms trim, pat pirms diviem gadiem, — Vāgners turpināja. — Pirmāk Pēterburgā progresīvās sabiedriskās domas valdnieki skaitījās narodņicisma un legālā marksisma piekritēji. Viņu sludinātie sabiedrības objektīvās attīstības noliegumi, marksisma vienādošana ar ekonomisko materiālismu šķita jaunlaiku evaņģēlijs gan augstskolu gaiteņos un auditorijās, labdarības un kultūras biedrību namos, gan dažādo pusslepeno un slepeno pulciņu sanāksmēs. Pa Krievijai īpašo saimnieciski politisko attīstības ceļu, apejot kapitālistisko tiešamību, kapitālisma izraisītās nejaucības, Vakareiropas proletariāta sērgas, proletāriskās čūlas...

Kopš deviņdesmit trešā gada, kopš fabriku strādnieku streiku sākumiem, Mihailovska, Karajeva rakstītos manifestos Krievijas jaunie marksisti, Marksa skolnieki, drupina «kritiski domājošo praviešu» saceltos «nemaldī-guma monumentus», revolucionārās zinātnes postulātus saista ar strādnieku šķiras atbrīvošanās cīņām. Ar jaunu — uzvarošu Parīzes Komūnu.

Admiralitātes torņa pulksteņa rādītāji jau jundīja pusnakts stundu. Ielās vairs nedzirdēja vieglo ormaņu ratu klandoņu. Ņevas krastmalā vairs nemanīja mīlnieku pārīšus un klaiņojošus vientuļniekus. Tikai Vāgners ar Daugi turpināja klimst gar kanālu čuguna nožogiem — gan vienup, gan otrup. Spītēdami miklajam jūras vējam, pārbaudīdami pašu noturību stindzinošajās brāzmās.

Vāgners bija uzmeklējis Paulu Daugi zobārstniecības skolā. Bija mīkstījies pie skolas ēkas, kamēr Dauge novāca šodien izmantoto zobārstniecības tehniku un sakārtoja nepieciešamo rītdienas demonstrējumam. Uzzinājis par Dauges apņemšanos darboties latviešu studentu pulciņā, noskaidrojis, ka viņš pēc nodarbībām zobārstniecības skolā pavada vakarus publiskajā bibliotēkā, Vāgners manījās izrunāties ar Paulu divatnībā.

Vāgneram Dauge šķita talantīgs literāts un sabiedriskajam darba daudzsološs puisis. Nebija lēnprātības, vieglu panākumu un skaļuma draugs. Pēterburgas latviešu pulciņiem tieši tādi pašreiz visvajadzīgākie. Tikai — svarīgi, lai viņi jau savas darbošanās aizsākumos apjēgtu, ka jāstrādā ļoti sarežģītos apstākļos. Ka pretrunas plosa arī jauno nemiernieku kopību, kurā viņš ienāk.

Pēterburgas latviešu radikālo inteliģentu un studentu pulciņi vēl bija idejiski un organizatoriski irdeni. Latviešu« dumpīgos» vienoja sauksme: «Mēs esam pret iesīkstējušo pagājību! Pret atziņu arhaismu! Mēs esam par laikmetīgu patiesības atklāsmi! Mēs gribam jaunu — savu!» Daļēji šis «savs» sabalsojās ar tolaik daudz lasītā V. Gētes «Fausta» teicienu: «Die Kunst ist lang, und kurz ist unser Leben.»[3] Sabalsojās ar izziņām par Marksa ekonomisko materiālismu un, protams, ar krievu revolucionāro demokrātu darbiem. Reizēm sīvi strīdoties par cilvēka konkrētās darbības veidošanās ceļiem. Ari — kā cilvēka pašapzināšanās gaitās nobriest «vēstures subjektīvā puse». Pulciņu biedri nodevās runas mākas izkopšanai, ar pašu «priekšācēlumiem» apmeklēja dažādas auditorijas. Vasaras brīvlaikā arī dzimtās puses — Kurzemes vai Vidzemes guberņās.

Pēterburgas latviešu studenti vēl nebija atskārtuši revolucionārās partijas nepieciešamību un tikpat kā nedomāja par to, kādai tai īsti vajadzētu būt. Jā gan: partija ir varens spēks — to apliecina Vācijas sociālistu vēsture, tāpat par marksistiskas partijas noderību Rīgā dien-lapiešu pulkā bija sprieduši Latvijas un Krievijas pilsētu inteliģenti un fabriku strādnieku pulciņu pārstāvji. Taču, viņuprāt, Krievija un Baltija nav tas, kas ir Vācija. «Krievijas sociālistiem savas partijas organizēšana vēl nav kategoriskais imperatīvs, un tālab mēs, galvaspilsētas latviešu studiozi, turpināsim, kā esam pasākuši,» deklarēja pēterburdznieku vairākums.

— Bet jau atskan balsis, ka no disputiem savā pulkā revolucionāriem jāpāriet uz izteikti strādniecisku partiju, kam ir marksistiska programma un taktika, — Vāgners stāstīja.

Vāgners bija piedalījies kādā puskonspiratīvā krievu intelektuāļu tējas vakarēšanā, kur lasīja hektografētu grāmatiņu «Kas tie tādi «tautas draugi» un kā viņi kaio pret sociāldemokrātiem?». Grāmatiņas sacerētājs nosauca pašreiz Krievijā izplatīto revolūcijas teoriju par sīkbur-žuāzisku un aicināja izkopt īsto marksistiski revolucionāro

teoriju. Tējas vakarā saklausītais skurbināja prātu, un. Vāgners nevarēja nostilties nepadalījies pārdomās ar kādu no savējiem.

— Autors uzbrūk valdošajai, tas ir, Krievijas objek-tīvistisko sociologu ideoloģijai par to, ka tā dezorientē tuvojošās revolūcijas būtību, — Vāgners runāja vairāk sev nekā klausītājam. — Autors pieprasa, lai marksismu piemēro Krievijas apstākļiem, vadoties pēc tā, kas ir pa-tiesībā. No zinātniski izvērtēta šķiru spēka Krievijas impērijā. Autors apgalvo: zinātniskais izvērtējums nosaka strādnieku šķiras un zemniecības diktatūru.

— Diktatūru? — Pauls Dauge pārprasīja.

— Tevi tas pārsteidz? Pirmajā mirklī mani arī. Bet... Jā, nenosauktais autors pārmet krievu marksistiem nevīžību zinātnes jautājumos.

— Kā to saprast?

— Grāmatiņas sacerētājs atgādina Marksa vārdus: «Pareizs ir ideāls, kas atbilst noteiktas ekonomikas tiešamībai.» Bet šālaika Krievijas sociologi, viņš saka, nevīžo izpētīt mūsdienu Krievijas saimniecības attīstību. Un tas nav pārspīlēti. Līdzīgi spriež daudzi. Ne tikai kaislākie grāmatiņas lasītāji. Taču bez Skvorcova un ITarizamenova Krievijas statistikas apskatiem viss pārējais ir tikai muldēšana par statistiku. Pieņēmumi, patvarīgi, no gaisa pagrābti dati. Starp citu, esmu dzirdējis vēl citu. Proti, Pļe-iianovs (Beļtovs) gan spīdoši izskaidro un izgaismo marksisma teorijas būtību, bet nesasaista Marksa mācību ar Krievzemes darbaļaužu kustības stihiskajām strāvām, neiezīmē tām pareizo tecējumu kā hektografētā darba autors.

Vāgners apstājās un uzlika Paulam uz pleciem rokas.

— No brošūras lasījuma klausīšanās manī uzplaiksnīja traka doma: Krievijas jaunajiem, bet pie Krievijas jaunajiem es pieskaitu arī latviešu inteliģentus abās galvaspilsētās, šodien ideju karos nākas cīnīties ar mūsdienu krievu sabiedriskās domas korifejiem, kuru vairums izglītojies Eiropas vadošajās augstskolās. Viņiem profeso-riskas zināšanas, erudīcija, vakareiropeisks skolojums. Turpretim mūsējiem, kas viņus apstrīd, kas ceļas viņiem oponēt, ir jauneklīga drosme un virspusē sagrābstītas zināšanas. Pietrūkst paša prātā un sirdī izsvērtā. Pietrūkst vēstures, statistikas, psiholoģijas, pat baznīcas postulātu un sendienis iedibinātā tautas vērtējuma. Tas ir — paša ieroču. Varētu teikt — tā zobena, ar kuru duelējas.

Hektografētās grāmatiņas «Kas tie tādi «tautas draugi» un kā viņi karo pret sociāldemokrātiem?» sarakstītājs lasītāju pārliecina. Autors nav skolnieciņš vēsturē, filozofijā un statistikā. Ar faustisku atdevi viņš studējis grāmatas, uz kurām atsaucas kritizējamo uzskatu aizstāvji. Lasījis un pārbaudījis grāmatas tekstu ar pretinieka citēto.

— Daudz jālasa, daudz jāstudē, izlasītais jāizsijā caur piekasīgu izsvērumu sietu. Vai tā būtu jāsaprot tavs teiktais?

— Aptuvenis! Bet tas ir tikpat daudz kā katru brīvāku stundu dzīt plēsuma arklu zināšanu krāšanas celmienā. Varbūt reizēm ieslēdzoties vientuļnieka cellē, kā patiesības evaņģēlija meklētāji mūki ieslēdzās klosteru skripto-rijos.

— Ja tas nepieciešams nākamības dēļ, tā ir jādara!

— Soli und haben — vajadzēt un varēt — nav identiski.

— Bet tie var kļūt identiski, ja dzīves nepieciešamība prasa.

— Vēstures annālēs kaut kas tamlīdzīgs gan pavīd. Katrā ziņā teiksmainajos varoņstāstos.

* * *

— Tev būs to svētdienu, to septīto dienu, svētīt!

— Jo bībeles Mozus pirmajā grāmatā rakstīts: «Un Dievs svētīja to septīto dienu un iesvētīja to, tāpēc ka viņš dusējis bij no sava darba.»

— Liec aiz auss: soda rokas ķer tādus, kas bauslību aizmirst un neuzklausa dieva un viņa praviešu mācības!

— Nepaklausīgos elles lielskungs Belcebuls dur uz trijzaru dakšām, met verdošā darvas katlā un vāra un sautē, kamēr neklausīgajam miesas atlūp no kauliem.

— Ho-ho-ho!

— Ha-ha-ha!

— Met kaktā grāmatas, papīrus un rakstāmos! Svētdiena, komilitoni Dauge, nav zubrīšanai, bet atpūtai un līksmei! Galvas un sēdvietas rukāšanai cilvēkam pietiek ar sešām diennaktīm.

Trīs Pēterburgas latviešu studentu pulciņa biedri — Eihvaids, Savēlis un Jurjāns — negaidīti ielauzās Paula Dauges istabiņā. (Pareizāk sakot — gultasvietā, virtuve-nes kambarītī, kur guļamais saucietim un vēl vienam trū-

cīgam jaunietim.) Atnācēji līdzīgi Gētes «Faustā» notēlotajiem jautrajiem zēniem Auerbaha pagrabā centās pārspēt cits citu ar atjautām. Vienlaikus rausdami čupā uz Paula galdiņa saliktās grāmatas un rakstāmos.

— Mācāmies, zubrījām...

— Pietiek! Pietiek! Tu tiec aizturēts saskaņā ar visaugstākajiem žandarmērijas un baznīctēvu cirkulāriem, un mēs tevi tūlīt nogādāsim pienācīgā vietā.

— Klusā, mazā mājiņā! — noauroja Jurjāns, bīdīdams Paulu pie drēbju uzkarināmā. — Tur mūs sagaida jaunības smaidi un dziesmas. Un arī cits kas šādai reizei piederīgs. Ņem cepuri un pledu vai mātes plecu lakatu un nāc ārā!

Šo svētdienu Pauls Dauge bija noskaņojies uz pamatīgu strādāšanu. (Dzīvokļa saimniece baznīcā, gultasvietas pušelnieks ārpilsētā.) Bija nodomājis apstrādāt no Berlīnes saņemto Dīcgena grāmatu priekšlasījumam labdarības biedrības sanāksmē. Un vēl pārrakstīt uz Sauku sūtāmās Kārļa Marksa tēzes par zemes renti. Taču noturēties pretī pulciņa biedru uzmācībai nebija viņa spēkos. Viņu rāva ārā no diendienu saspringti nomācošās vienmuļības, piedāvāja jaunietīgi līksmas stundas svabadības lokā.

— Padodos! Padodos!

— Braucam važoņa pajūgā! Es maksāju! — Jurjāns no-dārdināja, atdarinādams galvaspilsētas lielmanīgos kupčus. — Nauda ir! — viņš novicināja rubļa papīriņu.

— Trakais!

— Rublis man tikpat kā no debesīm nokritis. Saēķelēju runu viena lielmaņa stulbai cienīgajai. Ar ko ierīvēt nāsīs šās sāncensei klēpju suņu aizsardzības biedrības gada sapulcē.

— Un nopelnītais tūlīt jāizšķiež?

— Cik tu vēl provinciāli naivs, draugs Pauli! Kas ir mūslaiku studenti impērijas balstītāju acīs? Uzdzīvotāji vai kramolnieki. Uzdzīvotāji lāga ļaudis, kamēr kramol-nieki jāizdedzina ar nokaitētu dzelzi. Un, ja žandarmērijas činu raportos sāk pieminēt Baltijas guberņās dzimušo studentu vakarēšanas, kas notiek bez korporeliskās ālēšanās, bez auriem, bez dzīru mucas, skaidrs, ka te ož pēc piedeguma.

— Tātad — konspirācija?

— Var sacīt — konspirācija. Būtībā spļāviens tādiem, kuri skolārus no Kurzemes un Vidzemes saukā par utu

apskrubinātiem. Sevi ielas lupatlaša tačkā sēdināt mēs neļausim!

— Neļausim gan! — Pauls Dauge piekrita. Jurjāna sacītais bija skaidra patiesība.

Par žandarmērijas činu ostīšanos ap studentu pulciņiem liecināja pēdējās nedēļās novērotā policijas vīreļu «iemaldīšanās» dažu latviešu mītnēs, nezin kālab un nezin ko klaušinot. Tāpat dažu sētnieku vēlēšanās aprunāties ar šajā vai kaimiņu namā mītošo pulciņnieku par jaunā cilvēka labklājību. Par dzīvi vispār un jaunumiem pasaulē. Pauls Dauge atcerējās dzimtajā Saukā pieredzēto. Kā viņam atkodās pļāpīgums ar draudzes pērminderi un ar bijušo palīgskolotāju. Saukā pietrūka tikai naga tiesas, lai viņu aresta droškā aizvizinātu uz apriņķa cietumu.

Jurjāna piebildums, ka tejienes izmeklētie ļaudis vizējas par Kurzemes un Vidzemes studentu trūcību, arī vietā. Tā skrāpēja acīs. Gan vizēšanās Pēterburgā nebija tik puiciski lēta kā Paula zēnībā, kad viņš mācījās Rīgas skolā. Latvietēniem esot maks ar cauru dibenu: pietrūk-ftot kapeikas, ar ko nopirkt konfekti patīkamai meitenei. Viņi stampājot gamašās, kam divi un trīs pazolē-jumi — viens uzšpeilēts otram virsū.

— Bet nu ar dziesmu: «Sjadu ja s podrugoj v troiku! I, aidā, v ciganskij jar!» — Jurjāns bija mirklī klāt puskarietes mēroga spīdīgās kamanās. It kā viņam ar ormani jau agrāk nolīgts un vedējs tepat pievārtē ausījies, kad pasauks.

Zirgi dipināja, kamanas zvalstījās, sniega smalksme kūpēdama sitās mutē. Brauciens ilga pārdesmit minūtes — līdz šķērsielai pēc diviem ceļa lokumiem, kur Savēja un Vāgnera mītne.

— Še kvarts dzeramnaudas! — Jurjāns lielmanīgi norēķinājās ar važoni.

Četrinieks izgāja pa stūrainai alai līdzīgu vārtu gaiteni, un pretējās mājeles pusēs kļuva sadzirdamas līksmas balsis.

Arī leijerkastīgas mūzikas skaņas.

— Poļu paziņa aizdeva mums gramofona kasti ar tauri, — Jurjāns paskaidroja. — Un Saveļa dzīvokļa saimniece izbrīvoja savu viesu istabu. Jokšu Savēlis lielījās nolicis eksāmenus, un viņa izredzētajai, arī studentei, jānosvinot dzimšanas diena.

— Ko t' saimniece pati?

— Lai mūs netraucētu, aizgāja ciemoties pie savietes.

— Neticami vēlīga būtne!

«Interesanti, kā tur viss risināsies,» Pauls Dauge minēja. «Protams, jauneklīga draiskošanās, izklaidēšanās ar mūzikas kasti un padzēriena traukiem nebūs vienīgā. Sanākušie ij svērs, ij spriedīs. Bez tā domājošu intelektuāļu kopānākšana nav iespējama. Droši vien barā būs arī dažs no malas.»

Jā, starp balsīgajiem kausu cilātājiem bija ari «no malas». Jauneklis krievu strādnieka satīna virskreklā ar stāvo apkakli, pāris meiču kursantu tērpos.

Asprātību bārsts, šūpošanās gramofona mūzikas ritmā, kaimiņiem elkoņos turoties, te solo, te kopbalsīs dziedāta nupat studentiem modē nākusī dziesma: «Strauji kā viļņi rit mūsu mūža dienas.» Ar himnisko piedziedājumu: «Jel pielej, jel pildi, draugs, smagajo kausu, tik liktenim zināms, kas nākotnē būs!»

— Dejosim! — No galda piecēlās sprigace gludgalve. Viņa runāja krieviski, bet ar manāmi nekrievisku pieskaņu. — Vai tejienes sabiedrība sastāv no korporācijas «sēdošā dzīves veida piekopēji» biedriem?

— No sēdošajiem vien nesastāv!... Uzlieciet plati «Ein Wiener Walzer», gan tad redzēsiet!

Mirklī visi sēdētāji bija kājās. Pārbīdot sēdekļus un galdus, atbrīvojās vieta dejām. Mehāniski čerkstoši ieskanējās jauniešu iemīļotā Vīnes dejas melodija (putnu gaviļu un Donavas ūdeņu šalkoņas sabalsojums).

Valsēšanai telpā bija daudz par šauru. Un arī sieviešu maz. Dejoja pavisam trīs pāri, citi savvaļā šūpojās dejas ritmā. Daži dungoja līdzi mūzikas kastes taurei vai trinās gar galdu un sienu.

«Varbūt sāksies konspiratīvās sarunas?» Pauls ausījās. «Dejošanai jārāda studentiskās jārēšanās kūsājums ziņkāro acu apmānam. Sak, nekā no kramolas. Ierasta stu-diozu līksmošana.» («Oņi pjut ir pojut, i devic veseļat!») Un turpināja vērot Vāgnera un Jurjāna pārvietošanos no pulciņa pie vienatnībā nīkstošajiem. Abi piegāja te pie viena, te pie otra, kas Paulam sveši.

«Liekas, sadala pienākumus,» Pauls nosprieda. «Kādus? Interesanti būtu zināt.»

— Lūdzu, esiet mans partneris! — pēkšņi dejotāja, kam svešotnēji krieviskā izruna, meitenīgi nokniksēja. — Uz dāmu valsi.

— Paldies, bet...

— Jūs esat aizrunāts?

— Aizrunāts neesmu.

— Bet man atsakāt? — Viņas smejoši dzirkstošās acis tumši nolāsmoja.

— Atvainojiet! — Šķiet, Paulu aizskāra karsta roka.

— Tas nav tā, kā jūs domājat. Esmu aizmirsis dejot. Vienkārši jau vairākus gadus neesmu pārī šūpojies.

— Nerunājiet aplam!

— Un tomēr — patiesi. Redziet: esmu audzis un lauzies dzīvē ne tā kā mani draugi. — Viņš pastiepa uz meičas pusi roku ar augšup pavērstu sastrādātu plaukstu. — Esmu vienmēr bijis aizņemts pāri acīm ar kaut ko neatliekamu, un dejas priekiem man nav bijis vaļīga brīža. Ja vairākus gadus neesi valsējis, pietrūkst drosmes. Ja nu man mežģās?

— Es jūs saprotu, cienījamais «suarejas» biedri. — Jaunava ar pirkstgaliem liegi pieskārās Paula plaukstai.

— Tomēr pamēģiniet pagrozīties trīsceturtdaļtaktī ar Celmu Novicku, kas, starp citu, pēc pases ir Austrijas pavalstniece un te, Pēterburgā, mācās. Arī šejieniešu uzvedību ...

* * *

Nav tiesa, ka jaunietim neciešami grūti dzīvot ar mazumu iztikas, mazumu laika un ar miega badu. Nav tiesa, ka trūcība ir miesas un gara ķirmis, kas sagrauž jaunu cilvēku no iekšienes, ar laiku viņu pārvērš sirmā vājiniekā.

Pauls Dauge lielākoties krimta sausu maizi, noskalodams to ar tēju, tas ir — vārītu ūdeni. Pauls nezināja, kas ir rublis paša kabatā un kas pavaļa. Dažudien miegam viņš varēja atvēlēt, augstākais, četras stundas diennaktī. Un tomēr viņš turējās možs. Reizēm likās — viņš kļūst vēl izdarīgāks un jauneklīgāks.

Pauls rakās bibliotēku grāmatās, sekoja iekšzemes un ārzemju periodikai, apmeklēja sanāksmes, gatavoja priekšlasījumus. Un bija starp pirmajiem un pēdējiem zobārstniecības skolā. («Laikus redzēt, dzirdēt! Iemanīties apgūt grūto un vēl nupat atklāto!») Šķiet — cilvēks ne no šās saules. Ja nezinātu, ka viņš no sīkstumā radinātu zemes ļaužu celma. No paaudzēs kalpināto un spīdzināto darba gaitnieku dzimtas. No tiem, kuri izdzīvoja tālab, ka iemācījās iztikt ar vismazāko, spītēja vārgumam, dzīvoja ticībā pavasara atmodas nonovēršamībai un mācīja grūtuma tikumu (ja to var saukt par tikumu!) saviem pēcnākamajiem. Paulam tā bija — atdevība idejai. Viscēlākajai idejai, kas dzima, nemitīgi riesās un krājās cilvēku apziņā.

Revolūcijas teoriju! Revolūcijas teoriju dzīvē!...

Pārdomu brīžos (gan īsos kā mirkļa mirga) Pauls vēl un vēl atcerējās tonakt Ņevas krastmalā ar juristu Vāgneru pārrunāto — par vajadzību saliedēt vēlamo, nākamības cilmi ar paša rūdīšanos. Nebeidza meklēt rakstos un disputos pieminētās (pareizāk sakot — citētās) grāmatas — materiālistiskās filozofijas, dialektikas, marksistiskās ekonomijas, politiskās vēstures un mākslas novados. Un, kuro sameklēja, to nenolika, kamēr nebija tai izurbies cauri no vāka līdz vākam.

Lai gan tādu meklētu grāmatu, ko varētu apsvērīgi izlasīt un izkonspektēt, bija gaužām maz. Vajadzīgo viņš bieži vien «izrāva» labi ja uz vienu dienu vai nakti. Un tad nācās saspringties līdz pēdējam — pārtapt uzmanības stiegru vijumā. Nemanot acu plakstu pārguruma smagumu, kumpī saliektās muguras tirpumu, petrolejas lampiņas dūmošanu. Uztverot īpašo, kas ir lasāmā apjēgs, dažos teikumos pierakstot to paša piezīmju burtnīciņā. Tā rīkoties diktēja apstākļi un paša cietinātā griba: izdibināt, izprast. Lai viņa citiem sacītajiem vārdiem ir drošs segums, lai jaunā laikmeta dzimšanas demonstrācijā (par to, ka Krievijas tautas pašlaik kārtojas lielajam pārgājienam, vairs šaubu nebija!) Pauls Dauge ietu nosvērtu soli.

Viņam jau bija divdesmit pieci gadi. Vīra brieduma gadi (vēsturē lasām: Jūlija Cēzara dzīves laikā brīva vīra vidējais mūža garums bijis trīsdesmit gadu), nevis vairs zēnišķā trauksmainuma vasara.

Bet — gadījās arī tā, ka, šķirstot uz pavisam īsu laiku sadabūtu grāmatu, dažbrīd atslāba griba. Lasītajam piejaucās balsis no malas. Klusināti pasacītu vārdu atbalss, aizturētu smieklu gulga. Celīnas Novickas smiekli. It kā ar draudzīga pamudinājuma pieskaņu (brīnoties par Paula zemnieciski latvisko nopietnību — ilgo pārlikšanu: «Vai der darīt un kā?»).

Kopš tās svētdienas sanāksmītes Savēja mītnē Pauls bija ticies ar austrieti reizes trīs. Studentu — marksistu sanāksmēs un biedru pulciņā viņas sacītais, arī tas, kā viņa, otru klausoties, piešķieba galvu, cik glāstīgi (var-

būt tā tikai likās?) viņa Paulam uzsmaidīja, sāka virmot tikpat kā lampas sasildītais gaiss.

Kāpēc? Taču Rīgā puiškina gados pēc klimšanas naktī ap Elziņas māju un pēc ūdensrožu plūkšanas Saukas ezerā kopā ar Beitāgu Anniņu (līdz mācītājs izsauca viņu baznīcā pārī ar Ķodervecumu saimnieka dēlu) Pauls Dauge ir atvairījis jebkuru jaunai sievietei veltītu tīksmes uzplūdu. Arī Pliekšānu Dorai. Atgrūdies no tās, tāpat kā skaidrprātis atgrūž delveri. Tad kālab tagad viņš tik ģiedami mana Celīnu Novicku? Liktos — nekas nav grozījies. Nevarētu grozīties!

Gatavodams labdarības biedrībai apsolīto priekšlasījumu par nabadzību, Pauls vēlreiz pārlasīja Fridriha En-gelsa apcerējumu par strādnieku stāvokli Anglijā. Un sasparojās «rakties dziļāk», nekā bija darījis līdz šim. Savulaik Saukā nolasītajā priekšlasījumā viņš pašu novada darbacilvēku grūtumus tikai pieminēja. Toties tagad...

Izvērsti salīdzinās strādnieku masu stāvokli lielrūpnie-ciskajā Lielbritānijā ar to, kāds tas Kurzemes un Vidzemes guberņās. Jo tagad viņam vairs nav šaubu (tā spriež arī draugi Pēteris Stučka un Fricis Roziņš!): stāvoklis latviešu novados pašreiz ir līdzīgs tam, kāds bija Vācijā, kad Engelss rakstīja grāmatu par Angliju. Laukos sabrūk, pareizāk sakot, jau ir sabrukusi feodālā saimnieciskā kārtība, pārsvaru guvis kapitālistiskais. Baltijas pilsētu debesīs strauji slienas arvien jaunu fabriku dūmeņi, baznīcu zvanu rāmo dunoņu noplāj rūpniecības uzņēmumu aurīgās sirēnas. Baltijas vācu muižās un latviešu lielgruntnieku sētās arāju, sējēju un pļāvēju mūdžu nomaina pļaujmašīnu, lokomobiļu vadītāji. Bijušie rokpeļņi — simtu simti bijušo kalpu un pusgraudnieku ģimeņu — kļūst liekie ļaudis. Šodien Nelaimes rēgs, tautas nostāstos un teiksmās bieži pieminētās Bada un Mēra večas līdzinieks, klimst no pagasta uz pagastu, mitinādamies bezdarbā nokļuvušo gadījuma pajumtēs un pie lauku krogu stadulu sienām, lielceļu malās. Un tas nav tikai tālab, ka iegriezušās sausās vasaras ar pārlieku salīgām ziemām, ar spradžu un sērgu uzkritumu druvām un mājlopiem.

Tiesa, Kurzemes un Vidzemes lauku darbaļaudis šodien necieš tik gauži, kā mocījās bada pļautie Krievijas vidienes zemnieki deviņdesmit pirmajā un deviņdesmit otrajā. (Par badā mirstošajiem baismu vēstis stāstīja aculiecinieki, par viņiem rakstīja avīzē, viņus pieminēja aizlūgumos baznīcās.) Krievijas bada apgabaliem līdzīga Baltija šobrīd nav. Un tomēr nabadzības sērga plešas plašumā. Tas viņam priekšlasījumā jāpasaka skaidri. Arī apcerot Anglijas strādnieku meklējumus pēc izejas no posta. Atgādinot darbacilvēku cīņas brālības dzimšanu. Tās, kurā netaisnības upuri sāk gūt atziņu, ka arī viņi ir cilvēki, kam tiesība uz cilvēcisku dzīvi, uz cilvēcisku laimi.

Turklāt priekšlasījums jāizveido izteiksmē iedarbīgāks. Uzskatāmo, tēlaino — sirdi un prātu dzelkstošo!

Protams, galvenais ir un paliek ideja. Tai jāsatrauc, jāārda vienaldzība, malāturēšanās. Lai rāmi nesēž arī pulciņa priekšnesumus noklausīties saradušies pseidomar-ksisti. Kaut vai tas pašapmierinātais advokātiņš, vīrelis ar gludeni uzsukātu dzeltenbrūnu Ūsiņu. Latviešu marksistu, tāpat krievu «Osvoboždeņije trūda» disputos viņš mīl sēdēt iepleties, galvu piešķiebis, pastiepis augšējo biezo lūpu, kamēr apakšējā gludeni piekļauta zobu rīdzei. Smīkņās pozā advokātiņš varēja noklausīties pusotras, divas stundas ilgu priekšlasījumu un, kad tas beidzās, slieties kājās, lai pamācīgi citētu «savas» materiālisma deklarācijas. Pasludinātu «vēstures objektīvās izpratnes» nesatricināmību.

«Šoreiz viņš klausītāja krēslā ar uzviebtu virslūpu nesēdēs!»

Tā būs! Ja lektora Dauges priekšnesumā būs skarti būtiskākie darbaļaužu dzīves jautājumi.

* -

— Selbstverständlich.[4] — Kundze Voglana-Sviderska tikko jaušami uzpūta elpu savas melnās jakas piedurknes krokojumam. Kā nokratīdama nupat pamanītu mata spil-vīti. — Jums tiesība mācīties un likt valsts eksāmenus jebkurā universitātes pilsētā. Manā anštaltē jūs bijāt ne slikts studiozus un laborants praktiskajos darbos. Man nav dibināta iemesla pretoties jūsu gribai mainīt studiju vietu.

Paulam šķita — vārdkopu «nav dibināta iemesla» zobārstniecības skolas priekšniece izteica kaut kā īpaši uzsvērti. Varbūt Pauls alojās, bet varēja arī būt, ka cienījamai skolas priekšniecei ir bijusi saruna ar kādu no

Krievijas impērijas sardzes ciņiem. Varbūt ar Pēterburgas ohrankas apakšpulkvedi? Kurzemes guberņai piederīgais Pauls Žans Georga dēls Dauge taču ir ierakstīts Kurzemes žandarmērijas izsekojamo un arestējamo sarakstā, un tas nedrīkst palikt nezināms galvaspilsētas policijai. Turklāt Paula Dauges dumpīgi pretvalstisko darbošanos Baltijā jau ir publiski apliecinājuši Baltijas laikraksti. Rīgas latviešu namnieku, tirgotāju un tamlīdzīgu godavīru biedrības preses izdevumā «Baltijas Vēstnesis» lasāms melns uz balta: Saukas Ķesterskolas skolotāja Jura Dauges jaunākais dēls pārplūdina Sauku un apkārtni ar mieru un kārtību postošiem sacerējumiem. Deviņdesmit piektā gada vasarā skolotāju sanākšanā Eķengrāvē viņš nolasījis referātu «par nabadzību», ko reakcionārais rakstāmspalvas dīdītājs Fricis Veinbergs nosauca par «noziedzīgu».

— Tev tūlītās jāmaina dzīvesvieta, — Paulam ieteica Pēterburgā iebraucis vecākais brālis Emīls. (Nu jau viņš dzīvoja Maskavā un pievērsās pedagoģijai.) — Pēc tava priekšlasījuma apriņķī ir sacelti tādi «gvalti», it kā būtu sākusies bībelē sludinātā pastardiena. Mācītājs Derlin-gers, pērminderi un pogainie ārdās kā trakuma apsēsti. Derlingers draud tevi ietupināt un tēvu padzīt no Saukas. Par to jau esot laista ziņa uz Pēterburgu. Tās nav tukšas izrunas. Tālab teic, brāl, Pēterburgai ardievas! Laidies uz Maskavu! Teitan tavu pārcelšanos viegli izskaidrot: tu vēlies eksaminēties pie Maskavas profesoriem. Un nebūsi pirmais, kurš tā izdarās. Cik mūspusiešu, cik krievu un cik poļu studentu nav mainījuši savas alma mater!

— Mainījuši ta mainījuši, — Pauls atrunājās. — Tikai te, Pēterburgā, man īpaši pienākumi... Kaut vai sakarā ar Fridriha Engelsa nāvi. Mūsējie kopā ar krievu biedriem rīko piektajā augustā mirušā proletariāta skolotāja pieminēšanu. Vērsim vaļā strādniekiem un skolu jauniešiem Kārļa Marksa cīņubiedra garīgo testamentu. Turklāt Pēterburgas latviešu sadraudzē iet vaļā lielais idejiskais cīkstiņš. Sociālisma labotāji iekrituši Paulam Daugem matos, un viņam dauzoņas jāpārmāca.

— Apspriedies ar draugiem! Raksturo viņiem stāvokli. Visu, kas un kā. Esmu pārliecināts: viņi ieteiks to pašu, ko tavs brālis.

Tiešām pēterburdznieku «galvas» — Vāgners, Eihvalds un Jurjāns — Paula aizceļošanu no galvaspilsētas uzskatīja par pareizu soli. — Jāsajauc pēdas policijas okšķeriem. Šāds paņēmiens dekabristu, narodovoļcu, krievu šāsdienas marksistu gaitās ir pārbaudīts. Bez tam, ievadījuši «lietu» pret Paulu Žanu Daugi, ohrankas dūži ieinteresēsies arī par personām, ar kurām Dauge satikās un draudzējās.

— Pakojies un pazudi! — Uzzinājusi par Emīla brīdinājumu, Celīna Novicka liecās kacīt ārā no Paula gultas apakšas drauga mantu somu — klūdziņu pīteņa turzu. — Es tūlīt visu tev sasaiņošu, un tu taisnā ceļā dieb pie kundzenes Voglanas-Sviderskas. Papūlies atmiekšķēt viņas sirdi, dabūt papīriņu ar skolas štempeli. Krievijā apštem-pelēta papīra blanka ir vairāk nekā melanēziešiem dievišķais amulets. Papīram ar uzdruku Krievijā piemīt maģisks spēks. Pasteidzies!

— Bet ko tu pati?

— Ja esmu solījusies būt ar tevi, ja esmu sākusi rūpēties, lai tava galva nepiegružojas ar dienas sīkumu drazu, tevi vienu es nepametīšu.

— Mīļā! — viņš tiecās Celīnu skaut. Bet Celīna palika lietišķa: — Sacīju — turpmāk mēs būsim kopā. Tikai darbojies! Esi pienācīgi galants pret skolas augsto priekšnieci. Dabū papīru. Medicīna taču būs mūsu abu eksistences nodrošinājums. Maskavā mēs katrs atbilstoši iegūtai specialitātei dziedināsim sirgstošos ...

«Medicīna būs mūsu eksistences nodrošinājums,» Voglanas-Sviderskas kabinetā Pauls Dauge domās atkārtoja Celīnas sacīto, ar skatienu sekodams zobārstniecības skolas priekšnieces darbībai ap rakstāmajiem: kā viņa lika rakstvedim atvērt zelta vijumiem izrotāto rakstu mapi, cik cēlsvinīgi izņēma no tās papīru, kā grozīja pirkstos darbinieces pasniegto spalvaskātu, kurā pirms tam apmainīja spalvu.

«Medicīna būs mūsu nodrošinājums... Mūsu!»

Jā, tā tas būs! Pauls Dauge un Celīna Novicka ir «mēs». Ģimene. Ar visu to, ka viņi nav baznīcā salaulāti un arī nevēlas mesties uz ceļiem melnsvārča priekšā, izpildīt baznīcas rituālu, klausīties pātarnieka pamācību par kristīgu dzīvošanu. Arī laulības gredzenus viņi nedomā pirkt. Viņi pieder pie karojošo materiālistu draudzes, zina Fridriha Engelsa teikto par ģimenes attīstību, ir studējuši Augusta Bēbeļa grāmatu «Sieviete un sociālisms». (Daudz dziļāk nekā teoloģijas fakultāšu studiozi bībeles praviešu grāmatas!) Vīra un sievas attiecību paraugs viņiem ir marksisma skolotāji un krievu dekabristi. Viņu ģimeniskajā kopienā mīla un pienākums, vārdi un darbi ir gan gaismas ausma, gan saules noriets.

«Bet aizsākās tas pārmēru prozaiski.» Pauls domās gandrīz iesmējās. Iesākās ar Celīnas «tu». Kad viņa iedrāzās Paula istabiņā, lai paziņotu, ka atlikts lokomotīvju darbnīcas strādnieku pulciņa referāts. Pie Paula viņa iedrāzās ēdiena reizē un uzreiz atskārta, kā puisietim klājas. «Tu gavē?... Pagaidi, es tev tūlīt kaut ko pagādāšu!»

Atgriezās ar brūnā papīriņā ievīstītiem gaļas pīrādziņiem. Un noteica balsī, kas necieš ierunu: «Kopš šodienas tu esi manā aizgādībā. Sa-pro-ti? Tu tāds...»

— Mesjē Dauge! Lūdzu, jusu papīrs. — Kundzene zobārstniecības skolas priekšniece ar rakstāmo jau bija galā.

Ceturtā nodaļa

Salīdzinājumā ar činevnieciski dižmanīgo Pēterburgu cariskās impērijas vecākā galvaspilsēta Maskava šķita tuviniece kādai tirdzinieku apmetnei, kura pilna ar veikalnieku mantību krāvumiem, kur ap veikaliem un veikalu nojumēm kājāmgājēji un pajūgi mujās kustīgā mudžeklī. Piedāvājošu, meklējošu, urdošu un galgājošu ļaužu mudžeklī. Gaisā nerimtīga balsu murdoņa, ko reizumis pāršķeļ spīdīgo ekipāžu grožotāju izkliedziens, gorodo-voju svilpes, sliežu tramvaja vagonu vadītāja zvanīšana.

Gadatirgus līdziniece šķita arī pilsētas vidusdaļa — Arbats Kremļa apkaimē, kur divdesmit astotajā septembrī ieradās Pauls Dauge. Gandrīz divus mēnešus mitinājies bijušo jaunstrāvnieku Ernesta Rolava, Grūbes un Jukuma Paleviča dzīvoklī. Pauls jutās apnicis ij draugiem, ij sev. Padzirdējis, ka Arbata iecirknī namsaimnieka Hirša namā ir atbrīvojušās samērā lētas istabas, gāja skatīties.

Arbata mūdža jaunajam maskavietim bija vairāk nekā pa rokai. No šejienes lielās drūzmas varēja nemanīti nozust uz jebkuru pusi — ij neslapstoties, ij slapstoties.

Gan uz Pirmo Maskavas (J. Kovarska) zobārstniecības skolu, gan uz zobārstes Akbiļevas-Lohackas iestādi, kur Paulam zobu tehniķa darbs, gan līkumojot konspiratīvus ceļus. Maskavā jau darbojās sociāldemokrātiska organizācija — Strādnieku savienība —, kas īstenošot Iļjiča grāmatā «Kas tie tādi «tautas draugi» un kā viņi karo pret sociāldemokrātiem?» izvirzīto: «Mūsu cīņas veids ir organizācija.» Jo sociālistu organizācija bez marksistu kustības galamērķa — bezšķiru sabiedrības radīšanas — arī saliedē savējos kopumā cīņu ikdienā. Organizācija ir arī vecmāte rītdienīgajai psiholoģijai. Humānisma realitātē un praktikā, kā māca Markss.

Protams, Paulam Daugem jākļūst maskaviešu savienības biedram. No pēterburdznieku kaismīgajām diskusijām, iztirzājot Pļehanova grāmatu «Par monistisko vēstures skatījumu» (ar ko nelegālo pulciņu dalībnieki iepazinās pēc ziemas brīvdienām), viņš guva pārliecību: indivīdam, kurš pievienojas marksistu saimei, visa filozofija, vēstures, psiholoģijas un estētikas izpratne rūpīgi jāizsijā pašam caur dialektiskā materiālisma nošķiras sietu.

Paula Dauges vietā cits jaunietis, pārceldamies uz dzīvi un darbošanos nepazīstamā pusē, vairāk nodotos aplē-sumiem: kā iekārtoties, kā iztikt ar to, kas ir pašreiz, un ko nopelnīs. Bet Pauls nebija no tādiem. Viņš dzīvoja ar savu — «nemiera Matīsa» iedabu, kurš rūpestus par materiālo labklājību turēja aizdurvē. Gandrīz divdesmit gadu vēlāk, tūkstoš deviņi simti trīspadsmitajā, apcerēdams, Maskavā ienākot, izjusto, Pauls Dauge rakstīs: «īsta dzīve sākas tikai tur, kur peļņas dzīve beidzas.» Jo tolaik viņš par visu vari traucās pēc «īstas dzīves».

Sākumā Hirša mājā Pauls būs vieninieks. Kamēr iekārtosies, ielūkosies un izdibinās mājas saimnieku iedabu. Taču nav mazums liberālu uzskatu cilvēku, kuri viegli piemiedz acis pret laulāto slepenām dēkām, pret sadzīvi ar mīļāko vai mīļākām, bet līdz slimīgumam necieš divu neprecējušos mīlētāju kopdzīvi. Briesmas: nelaulātu jauniešu pāris mitinās solīdā mītes namā vienā istabā, guļ uz viena spilvena un sedzas ar vienu segu! Vēl lielāka izvirtība nav iedomājama! Par tādu bez kavēšanās jāziņo žandarmiem. Lai liek častokā dieva bauslības un impērijas pamatu ārdītājus. Lai sievišķim piekar dzelteno ielasmeitas numuru. Pauls ir dzirdējis par līdzīgām istabiņu vai gultasvietu īrētāju izdarībām.

Protams, cita lieta, ja svēto iestādījumu pulgotāji ir bagātnieku šlakas, ja viņiem rublis ar divgalvaino ērgli tikpat daudz kā caur nāsīm izpūsts smēķa dūms. Oficiālās tikumības sargātājiem ar tādiem cita runāšana.

Istabiņu Hirša mājā Paulam bija saklaušinājis brālis. «Tuvu mācības iestāžu rajonam, pieejamā vietā. Namsaimnieks neesot īrnieku dīriķis un melno rungasvīru pulkam līdzi nestaigājot. Apskaties, pārliec. Tev pašam vien jāizšķir.»

Pašam gan. Vēl jo vairāk tālab, ka viņš un Celīna ir augstās kraujas kāpēji, kur vienam otrs jāuzmudina un jāatbalsta.

Hirša nams... Pusē mūra, pusē koka māja ar lieveni, pamatīgiem kā durvju vērtnes logu slēģiem, puķoti robainām jumta dzegām un mastā vējagaili starp dūmeņiem. No ielas, pareizāk sakot, no laukumiņa ar sūkņa aku māju norobežo smailu redeļu žogs un vārtiņi cilvēka augumā (no iekšpuses aizbultēti!). Paulam nācās klabināt krietni ilgi, kamēr iznāca tusnīgs pilnbārdis rožainā satina virskreklā zem vestes, glūni blenzdams klaudzinātājā no kuplo uzacu apakšas.

— Labdien, labdien! Saimnieks esmu es pats. Ko t* labam cilvēkam vajadzēja? — viņš sēcoši runāja. — Ak no Vasilija Petroviča? Esiet sveicināts! Nāciet, parādīšu ...

No patumšā, tikai caur ārdurvju lūciņu izgaismotā priekšnama augšup slējās dēļu kāpnes ar kārts veida balsta atstutēm abās pusēs.

— Tur! — pilnbārdis norādīja Paulam uz kāpņu augšgalu. — Trešās durvis uz labo. Jāsamaksā mēnesi uz priekšu. Un kvarts par tējasūdeni.

— Man sacīja... — Pauls pārlika nesienu otrādi.

— Tas ir: bez gultas veļas, bez petrolejas, — saimnieks turpināja. — Pases papīrs kungam taču ir uz rokas? ...

Beidzot Pauls Dauge bija savā istabā. Virtuves namiņa lieluma būcenītī, kam viens sešrūšu logs. Apmēbelē-jums — iegarens galds, divi krēsli, divas taburetes, skapītis un zema lakota koka gulta ar kupli piestūķētu gu-ļasmaisu.

— Vietas diviem, pie notēs arī trijiem. — Raudzīdamies, ko atnācējs ņems ārā no kabatas maka, saimnieks ar plaukstu placināja guļamo: — Mēs savu mītnieku ģimenes dzīvē nejaucamies.

— Nejaucaties?

— Ja mītnieks kārtīgi maksā nolikto, man viens pīpis, kā viņš guļ un kā ceļas. Tikai lai nebūtu ambrāžas, lai kaimiņi nesūdzas! Lejas durvis vakaros es pats noslēdzu un rītos atveru. To studenta kungam būs likt aiz auss.

— Liksim.

Kad mājsaimnieks aizgāja, Pauls ņēmās apsvērt, ko darīt. Istabiņai ieeja tieši no kāpņu telpas... Saimnieks īrnieku personīgajā dzīvē nejaucoties... Tas būtu pluss.

Bet — ieeja un izeja no nama pastāvīgā saimnieka uzraudzībā; Un vienas āra vērtnes. Un āra durvju slēdzene? ...

Lai nu kā — mītne ir, jāziņo Celīnai. Tad redzēs, ko tālāk.

* * *

Pauls 2ans Jura dēls Dauge, 26 gadus vecs, dzīvo Ko-lomeizova namā L. Palātas šķērsielā, sākot ar 20. dec. 1895. g. Šinī dzīvoklī ir pārbraucis no Hirša mājas, Ar-bata nodaļas pirmā iecirkņa.[..]

No šā paša gada septembra mēneša klausās lekcijas 1. Maskavas zobārstu skolā. Bez tam nodarbojas ar tehniskiem darbiem savā arodā pie zobārstes Aksiļevas-Lobac-kas, nopelna 30 rubļus mēnesī. Radu viņam Maskavā nav. Nekāda sabiedriskā stāvokļa viņam nav. Viņa uzvešanās ir atturīga, vienkārša. Politiskā ziņā, kauču nekas aizdomīgs nav atrasts, uzticību nekādā ziņā neiedveš, pateicoties viņa noslēptajam, aizmaskotajam dzīves vei-dam.[..] Sevišķi tuvās saitēs ar viņu vienā istabā dzīvo jaunava, Austrijas pavalstniece Celīna Novicka, kuru viņš sauc par savu brūti.

Pristavs Jurjevs.

1896. gada pirmajā pusē rakstītajā Maskavas pristava ziņojumā augstākajai priekšniecībai par policijas uzraudzībā turēto Paulu Daugi jo viedami parādījās cariskās žandarmērijas izspiedzes aparāta vājums. Vairāk nekā pusgadu ložņādami līdzi uzraugāmā nācienos un gājienos, vairākkārt izkratījuši viņa dzīvokli, kabatas grāmatiņās ziņošanai priekšniecībai atzīmēdami katru «Sabiedriskās drošības un kārtības nodaļas» reģistrā ierakstītā tikšanos ar viņa daudzajiem apmeklētājiem, okšķeri neko konkrētu nebija izdibinājuši. Pristava Jurjeva zeļļi pie izsekojamā nebija atraduši nevienu «neatļautu» vai «dumpīgu» grāmatu, lai gan tādas viņš lasīja pats un deva lasīt citiem. (Brālim Emīlam bija plaša marksistiskā bibliotēka — grāmatas daudzās valodās.)

Policijas okšķeri nebija neko taustāmu uzokšķerējuši. Ari pēc tam, kad 1896. gadā Maskavas žandarmērija pie jau agrāk saņemtajiem ziņojumiem pievienoja savu Kurzemes guberņas činu papīru par kratīšanu Saukas Ķes-terskolas skolotāja un ērģelnieka Jura Dauges dzīvoklī, kur viņi atraduši Paula Dauges rakstītus «musinošu priekšlasījumu» tekstus. Un ka šajā sakarā Juris Dauge padzīts no vietas un izmests no mājām, tālab ka «izaudzinājis tādu bezdievīgu dēlu».

«Nekāda sabiedriskā stāvokļa viņam nav,» rakstīja pris-tavs. Bet tas bija pareizi vienīgi tiktāl, ka Pauls Dauge nestāvēja uz cariskās hierarhijas kāpnēm. Turpretim Maskavas meklējošās un cīnošās sabiedrības saimē, latviešu, krievu, poļu marksistisko studentu vidū «aizmaskotā dzīves veida» ieturētājs bija jau visai iecienīts lektors. Politekonomisku, filozofisku, Baltijas vēstures, sociālistiskās strādnieku kustības vēstures, kā arī starptautiskā politiskā stāvokļa apskatu referents, kurš neizplūst daudz-vārdībā un skaistvārdībā, stāsta lietišķi, bet tēlaini, izvir-zes un secinājumus pamatodams ar datiem, bagātīgiem faktiem un kupliem citātiem, ko viņš, avotus uzrādīdams, nolasa klausītājiem priekšā no papīriņa. Citātu papīriņu Paulam Daugem bija krietns kušķis — ik tēmai savs. Tikai neviens no kratītājiem, arī meklētāji, kam okšķerēšanā asa oža, tādus neuzgāja nedz viņa istabā, nedz viņam piederošajās mantās.

Viņš ievēroja un pilnveidoja no vācu un Pēterburgas biedriem, no literatūrā lasītā apgūtos konspiratora paņēmienus, meklēja jaunus un atrada. Atteicās no istabas Hirša mājā un noīrēja dzīvokli citur, kam ieejas no ielas un no sētas puses. Tāpat saziņā ar Celīnu Pauls jaunajā dzīvoklī «pielaboja» dažas grīdas līstes un, staigājot ārpusskolas gaitās, dažreiz kāra uz elkoņa rotaļīgi vieglu spieķīti, kam baltmetāla rokturis.

Lielās Palātas šķērsielas dzīvoklī Pauls un Celīna sarunājās ar ciemiņiem, kuri nāca lielākoties pa vienam uz īsu brīdi. Policijas činu izjautāti, kas ciemiņi tādi, paskaidroja: «Interesenti ārstniecībā. Es un Celīna No-vicka drīz būsim diplomēti dakteri. Ciemiņi gribētu brīvprātīgi doties uz Abesīniju ārstēt etiopiešus. Policijas kungitaču zina: Krievija atbalsta abeslniešus karā pret šajā Āfrikas valstī iebrukušo Itālijas karaspēku. Abesī-nijā atrodas jau daudz Pēterburgas mediķu, un viņus atbalsta impērijas iestādes. Pašlaik Abesīnijā kaujas notiek valsts ziemeļos, ap Aduvu. Būsit dzirdējuši?...»

Tāpat saziņā ar Celīnu Pauls pavasari neaizbrauca uz Sauku apbedīt nomirušo māsiņu. Draugi no dzimtenes bija brīdinājuši: «Mūspusē sacelta kājās visa Jaunjelgavas apriņķa policija. Apgalvo: Dauges meitas bērēs no Maskavas iebraukšot nelaiķes brālis un kapsētā uzstāšoties ar revolucionāru runu. Sagaidāms, ka policijas tvarstītais Dauges jaunākais bēru aizsegā aizsāks vēl kādu dumpīgu darījumu. Jaunjelgavas apriņķa priekšniekam jau esot rokā gubernatora papīrs ar rīkojumu negantnieku arestēt.»

«Saukā rādīties ir bīstami,» Pauls nosprieda. «Tikai māmuļas žēl... Un kā neierašanos uz māsas izvadiem vērtēs saucieši? Zemes kalpi un citi godīgie cilvēki?»

— Aizraksti, pačuksti Emīlam, lai saka, ka tev pašlaik valsts eksāmeni, atbildēšana skolas augstāko činu priekšā, — Celīna pamācīja.

— Bet es vēl neesmu beidzis apmācības kursu. Pie eksāmeniem mani pielaidīs tikai nākamo gadu.

— Neesi naivs! Ko ekspluatatoru algotņi, cara ērgļa spodrinātāji, sajēdz no augstskolu lietām? Cik no viņiem atšķir titulu «profesors» no «profāna»? Viens nosaukums «valsts eksāmeni» vairumam pogaino nozīmē to pašu, ko dzīšana cauri strojai. Nebrauc, nebāz galvu katordznieka cilpā! Bez tam te, Maskavā, tev pašlaik daudz neatliekamu, es teiktu, degošu lietu.

— Tā gan, — viņš piekrita. Lai gan krūtīs smeldza gan par māsiņu, gan par māmuļu. Pret abām viņš ir bijis visai skops mīļumā, vairījies redzēt māšeles un māmuļas alksmi pēc skatiena, glāstiem.

Bet Celīnai taisnība tai ziņā, ka Maskavā Paulam Dau-gem patiešām bija jāizkārto «lietas», kas dega. Rīgas un Liepājas jaunstrāvnieki, Baltijas semināru audzēkņi, Baltijas fabriku slepeno marksistisko strādnieku pulciņu dalībnieki jau rosījās kāpt pāri apvienotās darbaļaužu kustības slieksnim, sekot Pēterburgas, Maskavas, vēl dažu Krievijas centru marksistu kopu organizēšanās pasāku-

miem. Un šā mērķa īstenošana lielu tiesu bija atkarīga no īpaša politiskās literatūras izplatīšanas centra. Paula biedri Rīgā — Pēteris Stučka,_ Jānis Pliekšāns —, Tēr-batas studenti Fricis Roziņš, Ādolfs Hertelis, tāpat Pēterburgas latvieši un šejienes studenti — Ernests Rolavs un Jukums Palevičs — ir par to, lai literatūras izdales centru iekārtotu Maskavā, Krievijas otrā galvaspilsētā. Tā tuvu un tālu ceļu jostām sasaistīta ar visām Krievijas impērijas daļām. Maskava allaž liela caurbraucēju apmetne («gostinnij dvor») — ij darba meklētājiem, ij nelaimju un apspiedēju vajātajiem, ij darbaļaužu taisnības alcējiem. Mēdz runāt, ka Maskavā simtu baznīcu zvani saucot uz dievbijāšanu, bet tiesātie un vajātie Maskavā sadzirdēja citādas skaņas. Te strādnieku nomales pagalmos leijerkastnieki skandināja dziesmas par katordznieku, kurš nav nedz zadzis, nedz laupījis, tikaimīlējis brīvi, atskaņoja «Steņku Razinu», «Pa Baikāla drūmajām stepēm» un «Brīve, tu mana brīve».

Maskavā par Krievzemes krustceļu pilsētas latviešu revolucionārās literatūras centra pārzinātāju biedri izraudzījuši bijušo Saukas palīgskolotāju Paulu Daugi. Lielu grāmatu mīļotāju, latviešu sabiedriskos pasākumos rūdītu Krievijas un Vācijas sociālistu draugu.

* * *

Saldvārdības un glaudīgas mīlināšanās nebija jau Ce-līnas un Paula tuvības sākumā. Viņi iztika bez ķircināšanās un bez naivajiem: «Vai tu mani stipri, stipri...», «Vai, kā es reibstu no tevis!...». Arī divatnībā savstarpējas sirsnības uzplūda brīdī viņi pasacīja viens otram tikai biedrisko «draugs», «mīļais draugs» vai «draudziņu manu».

Ļaudīs, tāpat kā savējo klātbūtnē, Pauls un Celīna vairījās pasvītrot savu ģimenisko tuvību, atdevīgo «pieķeršanos savam otram». Zinātkāriem personīgo attiecību skaidrotājiem atbildēja gan ar kādu literāru prātulu, gan ar lietišķo «dzīvojam labi», «iztiekam». Vai arī: «Nav bijis laika izsvērt.»

Laika svērt viņiem tiešām trūka. Bet ne jau laika nepietiekamība veidoja viņu ģimenisko attiecību darbdie-nīgumu. Kaut gan Pauls nakti gulēja tikai mušas snaudiena tiesu, dienai austot, pirmais bija augšā no guļas un pasteidza virtuves kambarītī iekurt plītiņu, uzvārīt

brokasta kafiju (pēc māmuļas receptes: grauzdētu cigoriņu un miežu graudu samalumu!), atnest svaigu ūdeni sievas rīta tualetei. Manījās atvieglot sava otra cilvēka saimnieciskos rūpestus. Ar visu tor ka Celīna nepalika tik vēlu pie galda lampas gaismojuma kā vīrs, uz viņas pleciem gūlās kopējā mājas darbu gūzma. Turklāt Celīna, tāpat kā Pauls, mācījās, piedalījās sanākšanās un pie reizes arī šo un to piepelnīja gadījuma darbos.

Mīļu ģimenes draugu labestību viņos viesa pašu apņēmība atmest vecos sabiedrības morāli ētiskos iedibi-nājumus, meklēt un uzturēt sociālistiskos. Gan lūkojot īstenot Černiševska varones Veras Pavlovnas sapņoju-mus, gan lasot Vakareiropas psihologu un estētu rakstus. Varētu teikt: mācīdamies no gādīgiem druvu kopējiem. Tiem, kuri vēl pirms pavasara sējas diedzē tīrumā kaisāmos graudus — lai tie ātrāk sazaļotu, lai dzītu spēcīgu stiebrojumu, riestu kuplas vārpas.

— Ir sacīts: «Nedari citam to, ko pats negribi!» — Par to viņi mēdza spriest kopdzīves sākotnē. — Nemeklēsim celmu, kurā sakņojas tāds postulāts. Iespējams, tas nāk no kristiānisma, iespējams, radies vēl agrāk. No Mar-ksa mēs mācāmies: vajag nesavtīgi darboties kopības labā. Darboties, aizstāvot dzīves vārgdieņu tiesības uz cilvēka cienīgu dzīvošanu. Tā darbodamies, ar tādu mērauklu dzīvību svērdams, es nokļūšu pie mūsu cilvēciskās esamības pamatojuma.

Idejas cilvēks nebūs sīkmanis un pašmīlis. Nekādā ziņā pašmīlis! Tāpēc ka pat samērā talantīgs cilvēks, ja viņam piemīt liela pašpārliecība, dižmanība vai paļāvība acumirklīgiem, sekliem impulsiem, var kļūt smieklīgs un pat — kas ir daudz, daudz sliktāk — sabiedrībai nevajadzīgs. Var kavēt tās attīstību.

Pauls Dauge atzina (tolaik, 1896. gadā, gan vēl vadīdamies pēc nojautām, mazāk pēc strikti zinātniski izdibinātas pārliecības) par pareizu neuztiept sev neko tādu, kas būtu svešs paša dabai. Reizē cenzdamies atbrīvoties no nelāgā, izkopdams pašdisciplīnu. Viņš pieņēma marksistu apgalvojumu: «Bez masu entuziasma neviena šķira nav spējīga virzīt tautas atbrīvi, nevar tautu pārstāvēt.» Tātad: darbatautas atbrīvēs kustībā ik meklētājam jāpārtop vārdu un darbības, vārdu un paša personīgās stājas veselumā. Jāpārtop skanīgā metālā, kā kalvja ēzē rūdīts kausējums.

— Pareizi, draugs, — Celīna piekrita. — Un es tev dāvāšu dēlu ...

— Dēlu? ...

— Tu brīnies? Reiz ir ģimene, tajā jābūt ij vecākiem, ij bērniem. Vai mans draugs negrib atbalstīt dzimtas pēcnācības savienošanu ar atbrīvēs cīņu kā dažs sindi-koanarhists?

— Tie ir neprātīgi.

— Pareizi! Tālab ari mums būs bērns. Ceru — dēls. Un mēs viņu izaudzināsim par īstu vīru. Tikai — viņš ieradīsies pēc tam, kad tu universitātē būsi nolicis pārbaudījumu medicīnas specialitātē. Kad mēs uzsāksim pilnu ārstniecisko praksi.

— Vai tad cilvēka nākšanu pasaulē var pieskaņot dažādiem ārējiem apstākļiem?

— Mūsu ģimenes dzīve un mūsu sabiedriskā darbošanās nepavisam nav «dažādi apstākļi».

— Tev taisnība. Nu, lai viņš ierodas pēc diploma saņemšanas! Tikai — es labprātāk savu ārstniecisko praksi sāktu Baltijā. Varbūt Rīgas jūrmalā? Tur daudz peldu-viesu, dažādu iebraucēju no kaimiņu novadiem un no tālienes. Tāda vieta izdevīga no vairākiem viedokļiem.

— Ja Rīgas jūrmala noderīga mūsu galvenajam, es pret tavu izvēli neiebildīšu.

* * *

— Bez kroņa papīra jūs ir tikai tāds kaktu dakteris. Prasts kaktu dakteris. Tādas pašas šlakas kā...

Kungs ar zoba uzpampumā sasārtušu vaigu gan nepasacīja «kā kaktu apikāts, kā kaktu skrīveris», bet Pauls Dauge saprata: nievu pateiciens būtu skanējis tieši tā.

Kungs ienāca Dauges īrētās vasarnīciņas lieveņa istabā, kur atradās slimnieka krēsls, balti nokrāsotais skapītis un galdiņš ar zobārstniecības rīkiem un zāļu trauciņiem. Ienāca jaunā mediķa neizskatīgajā kabinetā pēc kāda ieteikuma. Ievērojis, ka pie vasarnīcas durvīm nav izkārtnītes, pat ne vizītkartes papīriņa, kungs ar sasā-pušo zobu pieprasīja Daugem ārsta diploma grāmatiņu.

— Grāmatiņu es vēl neesmu saņēmis. Diplomu man izsniegs tikai pēc kāda mēneša, — Pauls Dauge ņēmās skaidrot, ka Maskavas universitātē viņš maija sākumā Medicīnas fakultātē sekmīgi izturējis visus pārbaudīju-

jnus un ka ar universitātes padomes 31. maija lēmumu pēc eksāmena viņam piešķirts zobārsta nosaukums. Diplomu viņš saņems. Un aicināja kungu apsēsties slimnieka krēslā. Taču kungs pacients atteicās un aizgāja, pat aiz sevis durvis neaizvēris. Klientūra — tu-tū!

Nupat mēnesis, kopš Dauge ienesa vasarnīcas istabā stomatologa krēslu, bet tajā ir pabijuši tikai divpadsmitgadīgā sētnieces meitenīte, dzelzceļa pārbrauktuves sarga māte, dzelzceļnieks un kāds tirgus ratiņu stūmējs, kurus viņš ārstēja bez maksas. Lielā klientūra neradās. Gaisa cerība šeit, Rīgas jūrmalā, peldu sezonas mēnešos sapelnīt tik daudz, lai nomaksātu neatliekamākos parādus. Pēterburgā un Maskavā iekrātos parādus. Par iepirktajiem ārstnieciskajiem materiāliem, par aizņēmumiem eksaminācijai. Arī izsniedzot rubļus patvaldības vajātajiem idejas biedriem.

Nokārtojis eksāmenus, viņš ar instrumentu somu plecā atsteidzās uz Rīgas jūrmalu. Majoros mitinājās draugs un domubiedrs Pēteris Stučka, vēl četri dienlapieši. Te saradās citi «nemiera Matīsi» — latviešu inteliģenti, nelegālo pulciņu puiši. Steigdamies uz Rīgu, Pauls sprieda: «Likšu lietā galvaspilsētas skolu (arī Vācijā) iegūto prasmi, no profesoru lekcijām iekrātās zināšanas anatomijā un fizioloģijā, turēšos Vakareiropas stomatoloģijas sasniegumu līmenī. Ārstēšu slimos un palīdzēšu domubiedriem tikt pāri tejienes «nejaucībām» (draugi un viņš pats vēl neapjauta «nejaucību» dziļi dramatisko būtību!), kādas sākušas velties pār dienlapiešiem un citiem jaunstrāvniekiem.»

«Nejaucības» sākās maijā: Liepājā žandarmi arestēja strādnieku pulciņu biedrus. Tad Panevēžā policija saņēma ciet Paula jaunības un ideju draugu advokātu Jāni Pliekšānu, bijušo «Dienas Lapas» redaktoru. Notika arī citu jaunstrāvnieku izsekošana. Un nupat, Jāņu dienas priekšvakarā, ar cara kroņa augstākās priekšniecības pavēli bija aizliegta «Dienas Lapa». (Uz avīzes kantora durvīm uzlīmēja barga satura papīriņu ar sarkanas lakas zīmogu apakšā.) Činavniekiem draudzīgie sīkpilsoņi šausminājās par kādu tur Pūci no Liepājas, kurš strādniekiem vedis no Maskavas musinošas grāmatas un dumpīgas lapiņas. Pūce esot nogrābts pie rokas gluži kā sotņiks, kas lien kabatā godīgiem cilvēkiem, un izstāstījis žandarmu činiem visu: kā uzdevumā braucis, ar ko saticies, no kā saņēmis kramolas papīrus.

Pauls Dauge noprata: baumas par vilcienos pārvadātajiem maisiem ar musinošu literatūru, kuru iznešanai no vagona līgti «noščiki» (bagāžas stiepēji priekšautos, kokardainās cepurēs un ar numurētu skārda ripuli pie krūtīm), bija lētas fantāzijas sabrūvē jumi pēc jaunstrāvnieku nīdēju publikācijas Baltijas vācu avīzēs un pašu latviešu «tautiskajās» (veikalnieku un budžu) lapās. Pēdējā laikā «tautiskais» «Baltijas Vēstnesis» pāri pārēm piestūķēts ar biedu stāstiem par šausmoņiem, kas mujas ap «Dienas Lapu». Musinot algas ļaudis strādāt ar pilnu apmaksu tikai desmit vai pat astoņas stundas diennaktī. (Tādu musinātāju satracināti, esot izgājuši streikos Rīgas Krievu-Baltijas vagonu fabrikas, drāšu fabrikas, Rīgas kokzāģētavas strādnieki, Liepājas kokapstrādātāji un ostu krāvēji.) Paulaprāt, stāsti par Pūces «atklājumiem» bija muldoņa. Taču jaunstrāvniekus tvarstīja, «Dienas Lapa» bija apturēta un nelegālās literatūras pārvedums — iekritis.

Kaut nu policijas kurti no tiesas neiztrenkājuši mūsējo brālību, Pauls Dauge bažījās, runājot ar Pēteri Stučku. Viņi tikās vai katru dienu. Dažādos laikos. Pārsprieda, kā piesaistīt jaunus biedrus idejas draugu pulkam, kā cīnīties ar jaunās modes «filozofiem» — sīkbur-žuāziskajiem mutes bajāriem un kokardainajiem tincinātājiem — kur tādi uzkrita.

Policijas pletņu kambaros ievilktajiem jāturas tāpat, kā turējās mūsu tēvutēvi — zemnieku taisnības aizstāvētāji —, kad kungi viņus stiepa pie karātavu kāšiem: «Neatzīstos, neko nezinu, neko nepazīstu.» Dauge nenovaldījās vēlreiz nepārstāstījis paša pārdzīvotās tincināšanas Maskavas pristava Jurjeva kambarī. Pauls stūrgalvīgi noliedzis katru pazīšanos ar sociālistiem, lai gan bijis cieši saistījies ar Maskavas marksistiskajiem studentiem. (Latviešiem, krieviem, poļiem. Kā arī ar atsevišķiem krievu nelegālās Sociāldemokrātisko strādnieku savienības darbiniekiem — Siņicinu, Raginu, Vladimirski.)

— Policijas kurti rej, bet karavāna soļo tālāk...

— Nosauc man vienu carisko deržimordu valdīšanas periodu, kurā «buntavnieki» netika tvarstīti! — Pēteris Stučka bilda. — Tādu nav un nav bijis. Atceries Marksu: «Visa līdzšinējā cilvēces vēsture ir šķiru cīņas vēsture.» Dzīve ir cīņa, kas notiek gan pozīcijās, gan izvērstās ofensīvās. Tā, šķiet, ir arī pašlaik pie mums. Vairums mūsējo spriež, ka pogaino ālēšanās pāries ātri vien. Tik

daudz gadu jaunstrāvnieki savā avīzē legāli propagandējuši sociāldemokrātiskus uzskatus — un nu pēkšņi... Personīgi es, — Pēteris Stučka pārgāja uz gausāku, ap-svērīgāku runu, — personīgi es domāju, ka mums vērīgāk jāseko veco latviešu ieteikumam: «Sargies pats, tad arī dievs tevi sargās.» Visa tā sauktā šaubīgā literatūra, cik vien mums tās katram ir, jānoslēpj patālāk, drošā vietā. Labā slēptuvē. Palauzīsim galvas šajā virzienā, kādu dienu nodarbosimies tikai ar šo jautājumu...

Bet nu pastāsti tu — kas jauns tavā zobu dakterēšanas odisejā? Gaidīsi vēl Laimes mātes nūjiņas piesitienu vai varbūt kārsi atslēgu priekšā sava kantora durvīm un iesi pie kāda tejienes daktera lielkunga par izpalīgu? Palīga pieredze tev kupla.

— Tikai ne to! — Pauls gandrīz vai sašuta. — Esmu rāvies vai pušu, lai izkļūtu ārā no algotņa pajūga. Vajadzīgi tikai pirmie solīdie pacienti — un ...

Pauls Dauge piekļāvās krēsla atzveltnei un aizvēra acis. Kādu brīdi ļauties nekā nedarīšanai. Dolce far nierīte — itāliešu izteiksmē.

Pašreiz viņš nekur neies un neko nemeklēs. Rītdien.

Rītdiena atnāca — tikai pavisam, pavisam skaudra. Kā allaž, tūlīt pēc trešajiem gaiļiem, agrā stundā, Pauls Dauge piesēdās pie rakstāmā. Pie Jozefa Dīcgena filozofiskā traktāta latviskošanas. Pēkšņi no ārpuses istabas loga stiklu sadrebināja piesitieni. Pauls atskatījās un ieraudzīja rūtij piekļāvušos Doriņas — Pētera Stučkas sievas seju. Nedabiski bālu un plati ieplestām acīm.

— Doriņ! Kas noticis?

— Žandarmi Pēteri... Nupat rītausmā. Iebruka, sajauca, savandīja. Sagāza uz grīdas visu, kas atvilktnēs un plauktos. Aizrāva Pēteri līdzi.

— Arestēja?

— Aresti notiekot visā pilsētā. Zilie mundieri «ķemmējot» no kāpām līdz Lielupei. Ja viņi nav pie tevis bijuši, tad...

— Doriņ, mīļā!

— Iztīri māju! — Viņa pamāja ar roku, apcirtās un aizdipa starp dārza krūmājiem.

Pauls steidza istabā. «Ja būs kas aizdomīgs aizķēries, tūdaļ sadedzināšu.»

Viņš šķirstīja grāmatas, izvērsa uz āru uzvalku kabatas, tukšās somas. Pārcilāja vēlreiz nupat pārmeklēto. un

klausījās, vai nedim durvis, dēļu trotuārs zem zābaku gran-das.

Bet stundas aizritēja. Paulu neviens nemekleja, nesita ar dūri durvīs, nesauca: «Atveriet!»

«Acīmredzot Pauls Jura dēls Dauge, jūrmalā ieradies maskavietis, vēl nav ierakstīts šāspuses buntavnieku reģistros ... Nu, ko: jāpazūd, kamēr laiks. Jāsapakojas un — uz Maskavu!»

* * *

Iespiedis vagona pavadonim saujā sudraba desmitkapeiku ripulīti (pēdējo!) par apsolījumu, ka brauciena laikā te viņu neviens netraucēs, Pauls Dauge atklāja segu viņam ierādītajā guļasvietā. It kā pārbaudīdams baltveļas, matracīša un spilvena spodrumu, patiesībā pār plecu šķielēdams kupejas kaimiņā, plikpaurī, kas zvilnēja ar atvērtu «Birževskije vedomosti» rokās. Pasažieris vai kāds no okšķeriem, kas tēlo parasto kupeju vagona braucēju — ierēdni, komivojažieri, sīkpilsoni, muižiņas pārvaldnieku.

Likās — kaimiņš bija tikai pasažieris, lai gan pret ienācēju pavērstais, skaidri salasāmais avīzes tituls varēja būt arī maskojuma rekvizīts. Plikgalvis turēja uz āru pavērstu, jau pa gabalu salasāmu veikalnieku laikraksta nosaukumu. Tā šo carisma balsta laikrakstu Pēterburgā un Maskavā apstādījumos vai krastmalā lasīja vīri, kas gāja uz konspiratīvu tikšanos.

Nemocīt sevi ar minējumiem. Pauls Dauge bija noguris, varētu teikt — pārguris. Izģērbties un likties gulēt. To, ka tēju nedzers, viņš pasacīja vagona pavadītājam, kad sniedza balto monētiņu.

Viņš gribēja palikt tikai pats ar sevi, atbrīvoties no satrauksmes, kādā dzīvoja pēdējās dienas jūrmalā. Ausoties, vai tikai nenošķindēs žandarma zobena ķēde. Un klausoties labdarīgi ārstēto ielas slaucītāja, dzelzceļnieka un ratiņu stūmēja stāstījumus. Viņi jutās parādnieki «labajam dakterim» un centās izrādīt savu pateicību ar svešu pilsoņu sarunās padzirdētiem jaunumiem «par tām dumpinieku tvarstīšanām». Kādās ielās, kādos namos bijuši zilie mundieri, kādi dzīvokļi kratīti ilgi un pamatīgi Paulam Daugem rūpēja zināt, ko kratītāji uzgājuši (Vienā no jaunstrāvnieku īrētajām vasarnīcām taču tika glabātas Krievijā aizliegtās grāmatas, no ārzemēm ievestā literatūra.)

Jāatspriegst, jāpārdomā, jāizdomā...

Celīnai par savu aizbraukšanu uz Maskavu viņš ziņu netika devis. Tik vien pavēstīja, ka izrakstījis vekseļus samaksai par nenokārtotajiem rēķiniem — maksu par vasarnīcu, citiem saimnieciskiem izdevumiem. (Skaidras naudas jau viņam nav!) Celīna sapratīs: vīrs steidz norēķināties, tātad Rīgā nepaliek.

Vēl ko tuvāku Pauls sievai rakstīt neuzdrošinājās. Pasta sūtījumus tagad cenzē acīgi. Starp činavniekiem gana vīru ar dresētu ožu. Bez tam — sakarā ar Pūces nodevīgo izpļāpāšanos žandarmērijai būs kļuvušas zināmas Maskavas «javku» vietas.

«Iegruvusi zeme, uz kuras pletās legālā Jaunā strāva ...» Draugi — idejas biedri — ierauti iegruvumā vai arī izkaisījušies tālumā kā vējā mesti graudi... Šķiet, taisnība bija Fricim Roziņam, kad viņš skubināja ieklausīties pē-terburdzieša Uļjanova vārdos: izvērst nelegālo darbu, rūpēties par konspiratīvo vienību nostiprināšanu darbavietās, vispirms radot tādas lielākajos rūpniecības uzņēmumos. Roziņu atbalstīja Pliekšāns, prasīdams atbildīgāk kārtot nelegālās literatūras ievešanu un izplatīšanu... Fricī un Jānī sāka ieklausīties arī Pēteris Stučka. Vai gan citādi viņš pēdējās tikšanās reizē, kad abi pārsprieda, kur noglabāt pašu mājās iekrājušos nelegālo literatūru, būtu ierunājies par Jaunās strāvas legalitātes pārvēršanu ne-legalitātē?

Ir radusies cita — neparedzēta situācija. Gluži citāda nekā pirms gadiem, kad nemiera prāti un karstās galvas pasāka iešanu pulciņos un jautājumu izskaidrojumu vakaros pasludināja «jauno evaņģēliju»:

«Jāpazīst sadzīves jautājumi! Jāizprot vēstures likumi un vēstures gaita. Jārīkojas pēc šiem likumiem, tāpat kā dabas pētnieks rīkojas pēc dabas likumiem. Ja katrs izpildītu tikai savu amatu vien, nekā cita neprazdams un nezinādams, tad mēs mūžīgi stāvētu uz vietas, neietu attīstībā uz priekšu. Vajadzīga skaidra dzīves un darbības programma. Tikai tad cilvēks pratīs pareizi rīkoties, būs derīgs sabiedrības loceklis un strādnieks!»

Jaunie, iesaukā jaunstrāvnieki, runāja par vēsturiskā materiālisma propagandu. Runāja un propagandēja, cik vien bija materiālismu apguvuši no dzimtenē iekļuvušās sociāldemokrātiskās literatūras. Sociāldemokrātiskās, nevis socioloģiskās (nekādu Mihailovski, nekādu Karajevu!). Propagandēja jauneklīgi aizrautīgi, gandrīz kā iemīlējusies padsmitnieki, kuri slavina savu ieskatīto. Propagandēja, kādreiz ierunājās par organizācijas vajadzību, bet legalitāte dominēja. Kamēr tagad...

Ja nu aresti iet plašumā, ja nesagrābts palicis tikai retais? Ja paliks tikai daži nošķirti vieninieki, kuriem atkal vajadzēs sākt visu no gala ...

«Ja marksisms ir vīra pārliecība, nevis pavasarīga jūsma... Un ja vienpatnim dzīslās pulsē darba cilts ļaužu asinis...» Jānis Stučka, Pētera tēvs, bijušais Kokneses plostnieks, lielīja tāspuses kokpludināšanas meistaru Pī-kuru: «Korņiks novadīja nesašķaidītu plostu rāmā vietā arī tad, kad drigalnieks (airētājs) izkrita no roba. Pīkurs neizbijās, nemuka krastā, bet rāvās viens gluži kā plēsts.»

Un otrpus Daugavas, Taurkalnē, kalpu nemieru aizsācējs Jēkaups? Gāja lepns saķēdētām kājām uz karātavām. «Pats Jēzus nekāpa Golgatas kalnā tik kurāžīgi kā Jēkaups pie kāķa staba,» sačukstējās Jaunjelgavas muižu klaušinieki.

Un kur tad Petropavlovskas un Dinaburgas cietokšņu būros ieslēgtie brīvo rakstu taisītāji? (Latvijas Dina-burgā smakuši dekabristi!)

Pauls Dauge atspringa un pagriezās ar seju pret kupejas kaimiņu. Jā, kaimiņš rosījās uz gulēšanu. Nolika «Bir-ževskije vedomosti», savāca izkliedēto mantību, uzkarināja svārkus, vesti. Izvilka no spilvena aizmugures brūngani ievākotu grāmateli, šķiet, žurnāla burtnīcu, pasvārstīja rokā un pēkšņi pagriezās pret Paulu.

— «Altdeutsche Blātter» pagājušā gada numurs, — viņš ierunājās mazliet iesmakušu balsi. — Apcerējums par paredzamo Turcijas impērijas norietu. Prātojums, ka Krievija droši vien saņems Turcijas mantojuma lauvas tiesu. Bet par to Krievijai nākšoties atdot Vācijai Igauniju, Vidzemi, Kurzemi un leišu Žemaitiju. Esat lasījuši?

— Nav gadījies. — Pauls neizrādīja interesi.

— Arī dzirdējis neesat?

— Tikai pa ausu galam. Bet man par to galva nesāp.

— Bet par ko sāp? Ja drīkstu jautāt.

— Par šālaika Eiropas augstākajām prasībām atbilstoša ārstniecības kabineta iekārtošanu. («Šaubu nav: kungs ir no aizdomīgo šlakas! Uzmanies, Pauli!») Sava zobārstniecības kabineta iekārtošanu. («Iekārtošanu» viņš izrunāja īpaši uzsvērti. Vārdu tikpat kā zilbēs sadalīdams.)

— Ja es pareizi saprotu, pasažiera kungs ir mediķis?

— Stomatologs. Maskavas universitātes diplomands odontoloģijas specialitātē. Kopš diploma aizstāvēšanas manas domas tikai ar to vien nodarbinātas, kā iekārtoties, uzsākt praksi.

— Vienīgi ar to? — svešais pārjautāja. — Un kurā guberņā cienījamais stomatologs grib kabinetu atvērt?

— Man ieteica Rīgas pelduvietu, bet es raugos uz Maskavu. Maskavā — un solīdā rajonā...

— Solīdā? Tēmējat uz centra viesnīcu rajonu?

— Esmu praktizējies Berlīnē, strādājis par tehniķi Pēterburgā Voglanas-Sviderskas zobārstniecības skolā, pēdējā studiju gadā Maskavā.

— Saprotu. Atļaujiet priekšā stādīties: Mihails Vladi-mirovičs Ščukins. Viņa augstības vasaras mītnes Caricin-skoje pārvaldnieks. Ja man vai manējiem rāsies vajadzība, mēs Maskavā uzmeklēsim kungu zobu doktoru...

— Pauls Georgijevičs Dauge.

— ...zobu doktoru Pāvelu Georgijeviču Daugi.

Piektā nodaļa

— Es lūgšu cienījamos pacientus mani uz dažām minūtēm atvainot. Kamēr sakārtošu citu instrumentu komplektu. — Sarēķinājies ar tikko apārstēto klientu, Pauls Dauge iznāca priekšistabā, kur uz pieņemšanu gaidīja kāda muižnieka atvase un komercbankas nodaļas pārvaldnieks. — Esiet tik laipni! — Viņš goddevīgi palocījās pret katru un izgāja gaitenī, no kura ieeja citās istabās.

Nemanītai ienākšanai un aiziešanai viņa piecistabu dzīvoklis bija vairāk nekā parocīgs. Ar gaiteni savstarpēji nošķirtām un arī saistītām piecām telpām. Dzīvokļa parādes durvis izgāja uz Petrovkas ielu, pretējās puses — uz sānielu un uz kalpotāju pagalmu, kurā varēja ienākt arī no blakusmājas sētas.

Pie galvenās ieejas Petrovkas ielā spulgoja misiņa plāksnīte «Zobārstniecība. Pāvels Georgijevičs Dauge» ar tik tvirti iegravētiem burtiem, ka tos salasīja katrs garāmgājējs, kam ciešama redze. Un katrā ziņā pa ielu uz vienu un uz otru galu klinkājošais gorodovojs. Policists ar zobenu pie jostas te grozījās bieži. Šķiet, viņš atsūtīts uzraudzīt dentistu viņa mītnē. Bet gluži tā vis nebija. Sakarā ar pašlaik valdošā cara Nikolaja Otrā kronēša-

nas svinībām bija apturētas (izbeigtas) žandarmērijas ievadītās izmeklēšanas pret dažiem simtiem impērijas pavalstnieku — un arī pret Paulu Daugi. Bet gorodovojs uzturējās Petrovkas ielas nama tuvumā, galvenokārt rūpēdamies par zobu dziednieka klientiem.

Durvis ar misiņa plāksnīti pie vērtņu apmales Petrovkas ielas pusē nu jau pāris gadu virināja daudzi ekipāžās un karietēs atvizināti kungi un dāmas. Jo diplomētais (Berlīnes skola, Eiropas slavenību atklājumu pielietotājs!) zobārsts Pauls Georgijevičs Dauge bija Maskavas sabiedrības augstāko aprindu ieskatīts dakteris. Kaut gan viņš ārstēja arī slimniekus bez činām, bez ordeņiem, bez banku čeku grāmatiņām kabatās. Dižos zobārsts centās pēc iespējas neaizkavēt. Un kājām atnākušie pacienti bija pietiekami goddevīgi, tālab daktera kabinetā dižciltīgie gāja ārpus rindas. Savu kārtu gaidīdami, kājām atnākušie dīka uzgaidāmajā istabā vai gaitenī, no kura durvis uz citām istabām un izeju sētpusē. Starp koridorā esošajiem gadījās tādi, kam uznāca slāpes. Viņi tad meklēja virtuveni, kādu citu mājinieku, gāja mājkalpotājas istabelē atspirdzināties. Gadījās, ka šādam spirdzinājuma al-cējam istabelē piebiedrojās ienācējs no sētas vai pa sānielas durvīm. Tad pārrunas stipri ieilga.

Kad zobu dakteris Dauge uz brīdi pārtrauca līkāšanu ap dentista krēslā sēdināmajiem, biedri bija sanākuši Dauges dzīvokļa viesistabā. Sēdēja sakļāvu aplī, gandrīz kā pusaudžu rotaļu spēlē, kad slēpti no citiem kaimiņš kaimiņam lūko ielikt plaukstā nēzdodziņu vai citu ko. Viņu bija pavisam pieci — sieviete un četri vīrieši. Pē-terburdzniece Jeļena Stasova, maskavieši N. Baumanis, P. Krasikovs, F. Lengniks un no Parīzes ieceļojušais P. Smidovičs. Krievzemes marksistiskās partijas ietekmīgāko organizāciju pārstāvji, šogad Londonā notikušajā Krievijas Sociāldemokrātijas kongresā izvēlētās Centrālkomitejas locekļi.

Viens kuģī, otrs — uz dzelzceļa vagonu kāpšļiem, trešais — miglā brizdams impērijas robežu dūksnājus, cits — imitēdams svešzemnieku, — viņi bija atgriezušies Krievijā, jau pabijuši pie savas guberņas, savas pilsētas revolucionāriem, pārsprieduši ar viņiem kongresa lēmumus un pašlaik konspiratīvajā Maskavas mītnē diskutēja par Ļeņina programmas iedzīvināšanu. Iziešanu lielajā (un arī agrajā) politiskajā pavasara sējā, uz ko rosījās tik daudzi, sākot no Baltijas un Melnās jūras piekrastēm, Maz-krievijas līdzenumiem, pāri Urālu kalnājiem, līdz ledus upēm Sibīrijā, kur zelta smiltis skalo katordznieku važās saķēdētie. Nupat Krievijas sociāldemokrātu kongresā at-vētītie revolūcijas briedīgie graudi bija jo vērienīgi jāizkaisa darbatautas cīņu laukos.

— Pasts šoreiz aizkavējies. Šorīt vajadzēja pienākt Odesas paketei, bet rīta vilciens to neatveda. Celīna pēcpusdienas pastaigas laikā pieies vēlreiz. — Durvis klusu aiz sevis aizvēris, Pauls Dauge pietuvojās spriedēju piecniekam. — Ar savu klientūru šodien es būšu agrāk galā, — viņš turpināja vēl vairāk pieklusināti. — Ja biedriem ir vajadzība kaut ko pilsētā pavēstīt, varu aizbraukt līdz centra vai iecirkņa aptiekai un no turienes...

Šajā ziņā zobu dakterim Daugem priekšrocības salīdzinājumā ar citiem ķeizarvalsts pavalstniekiem. Ārstniecības kabineta, tas ir, dzīvokļa maiņas meklējumos iekrāta vērā liekama pieredze.

— Stāv rakstīts: tev nebūs velti nelietīgi manu vārdu valkāt. — Šķiet, Nikolajs Baumanis bija ieraudzījis kaut ko īpašu uz galda turētajā ūdens karafē un tiecās tai klātāk.

— Pareizi. Tālab, sākot ar šo stundu, Pāvels Georgije-vičs uz «javkām» Maskavā neies. Bet gatavosies garākam ceļojumam uz ārzemēm. — Stasova cēlsvinīgi pavirzījās uz krēsla priekšmalu.

— Ārzemju ceļojumam?

— Avīžu hronikā pieminētais labāko aprindu iecienītais zobu doktors savā praksē pielietojot nozīmīgākos Vakareiropas oftalmoloģijas jauninājumus. Apgūstot tos tiešu novērojumu ceļā ārzemju speciālistu apmeklējumos. Ar atreferējumiem informāciju biļetenos apmierinoties tikai dažādi trešās ģildes amatnieki. Un, tā kā cienījamais Maskavas dentists šogad ar saviem Eiropas kolēģiem vēl nav ticies, nav redzējis Vakareiropas institūtu sasniegumus...

— Kādu ne mazums būs Berlīnes, citu Vācijas pilsētu, tāpat arī Vīnes un Šveices ārstnieciskajos kabinetos, — piemetināja Nikolajs Baumanis.

— ... Berlīnē, Vīnē un Šveices pilsētās, — Stasova turpināja. — Tālab cienījamajam Pāvelam Georgijevičam jāpošas zinātniski praktiskā turnejā. Arī uz Šveici. Ir zināms: Šveices kalnu gaiss spēcīgi uzlabo veselību. Pāvels Georgijevičs Šveicē varētu pavadīt nedēļas divas trīs...

— Ak trīs nedēļas Šveicē? — Pauls pārprasīja. Lai gan jautāt bija lieki. Ceļojums partijas uzdevumā. Ceļojums uz Šveici, kur emigrācijā dzīvo viņa biedri, draugi no Pēterburgas pulciņiem, no gūstītāju slazdiem izsprukušie jaunstrāvnieki — Vakareiropas latviešu sociāldemokrātijas savienības dibinātāji, sociāldemokrātiskā «Latviešu Strādnieka» izdevēji. Un galvenais: Šveicē Krievijas boļ-ševistiskais centrs — Ļeņins un vairāki viņa līdzgaitnieki, izturēti marksistiskā vai, kā latviešu radikālajos izdevumos apzīmēts, Krievijas Sociāldemokrātijas kreisā spārna ideologi.

— Tāds, Pāvel Georgijevič, ir piecnieka atzinums. — Stasova piecēlās. — Tejienes čekistu grupas lēmums, uzdevums, kura īstenojums apsverīgi jāsagatavo. Mēs to kopīgi spriedīsim vēl ne vienu vien reizi. Bet tagad — ejiet savās gaitās. Turklāt jums ir darīšana ar naudīgu, pat politiski ietekmīgu ārstniecisko klientūru...

— Arī politiski ietekmīgu!... (Jeļenai Stasovai taisnība: valdošās Romanovu dzimtas atzari ir arī politiski ietekmīgas personas!)

* * *

— Lai gan ir kara laiks un tev priekšā tālā ārzemju vojāža, mēs tomēr pārvācamies uz vasaras mītni. To diktē mūsu sabiedriskais stāvoklis, sabiedriskā etiķete. Darīšanu vīri un inteliģenti ziemu pavada pilsētas mītnē, bet vasaru — laukos. Pie siltās jūras, ārpilsētas dārza mājā.

Celīna sāka ar plaukstu gludināt galdautu locījumu vietās, pārcilādama pusdienām saridātos galda piederumus. Kā lielākoties ģimenes apspriedēs, Celīna runāja pieklusināti draudzīgi. Tomēr darbošanās ap apklāto galdu un biežā raudzīšanās sāņup liecināja par pūlēm noplāt iekšējo nemieru. Pūloties līdzsvarot pašas ģimenes kopumam apstākļu uzspiesto (karš gan Tālajos Austrumos, Japānas jūrā, bet tomēr — Krievijas karš!).

Celīnā sadzīvoja gan ģimenes mājības glabātāja, gan sabiedriska darbone, kas savu iespēju robežās pēc labākās sirdsapziņas pūlējās kopības dēļ. Viņa bija krietna mājas saimniece, laba māmuļa abiem dēliem. Maksim, kurš jau tiktāl pastiepies augumā, ka ģimenes kopmaltī-tes reizēs prata lietpratīgi pārlūkot galda uzklāju, uz pirkstgaliem neceldamies, un zilacainajam Leo, kas allaž

tirdīja vecāko. («Droši vien tāpēc, ka Leo ieradās neilgots,» Celīna pārlika. «Tai viņa vecāku mīļuma brīdī es nedzīvoju alkās pēc mazuļa, kā Maksi gaidot. Daba, cilvēka esamības izveidotāja, ir dāma ar pedantes raksturu: viņa pamana vissīkākās cilvēka gara svārstību nianses.») «Māmuļas rūpju kamolītis,» Celīna nopūtās. Un ģimenē mazuļiem iedalītajā laikā bija tik pašatdevīga, cik vien tāda varēja būt māmuļa, pēcteču dzīvē laidēja, kura nevēlas un nespēj palikt nomaļš no sabiedriskās dzīves pārveidošanas. No soļošanas idejas biedru pulkā, no pūlēm celt sabiedriskus pienākumus — arī tādus, kurus draudēja iezvanīt katordznieku ķēžu šķinda.

Celīna bija arī jauniešu un strādnieku sievu aģitatore. Pulciņu dalībniekiem skaidroja politbrošūrās un aģitla-piņās rakstīto, «Komunistiskās partijas manifesta», En-gelsa, Bēbeļa un Pļehanova darbu satvaru. Kad radās vajadzība, nesa adresātiem nelegālos sūtījumus un uz,manīja, lai pašu dzīvoklī, vīra istabā «neaizķertos» kas kompromitējošs. (Reiz, žandarmērijas okšķerim nākot, viņa pasteidzās, burtiski, par mata tiesu: izķēra no Paula galda kramolu un nogrūda to vanniņā zem mazgāšanai samērktām dēlēnu drēbītēm.)

Tomēr atšķirībā no Paula un dažiem citiem idejas biedriem Celīna nelauzīja galvu ap jaunmodes pētnieciskajiem manifestiem. Nenodarbojās ar «sociālisma padziļi-nātāju» publicējumu sijāšanu marksisma teorētiskajos sietos, nedalījās ar vīru revolucionārā «garīgā imperatīva uzturēšanā». (Paula tēze: «Revolucionāram nerimtīgi jāizkopj spējas jebkuros apstākļos un neatkarīgi no otra ieteikuma pārvarēt neapjausto, līdz šim nebijušo. Jāprot atbildēt laikmetam, kas nāk!») Vairījās no tādiem pasākumiem ar atrunu par lieku laušanos noslēgtās durvīs.

Bija skaidrs: šogad — šajā deviņi simti ceturtā gada vasarā — Celīna ar nepilnus piecus gadus veco Maksi un trīs gadus veco Leo paliks Krievijā, bet Pauls dosies ārzemju ceļojumā, kas ģimenei sagādās ne mazumu materiālu grūtību. Ceļojumā tēvam vajadzēs daudz naudas. Ja arī tiešos ceļa izdevumus sagādās nelegālā organizācija, viss cits jānodrošina pašam. Maskavas dentists Dauge apmeklēs Eiropas stomatoloģiskos centrus un medicīnas līdzekļu rūpnīcas. Iegādāsies jaunumus... Ceļojumā Paulam vajadzīga lieka drānu kārta. Minhenē un Šveicē viņš tiksies ar latviešu revolucionārajiem emigrantiem, ar trūcīgiem ļaudīm...

Un kur tad neatliekamie maksājumi Krievijā? Par mājokli, īre par ārstniecības kabinetu, alga kalpotājam. Arī pabalsts no darba padzītajam savārgušajam Paula tēvam. Tas nozīmē — jaunas vizītes pie naudiniekiem, lūgums aizdot, diskontēt vekseļus.

— Vasarnīcu šogad mēs īrēsim citā rajonā. Varbūt pie Rjazaņas dzelzceļa? Kad es gatavoju operācijai Mazā teātra primadonnu, viņa slavēja Padošinku ciemata vasaras mājiņas ar slēgtajām verandām. Tādās esot tīkami ij lietainā, ij vējainā laikā. Arī uzņemot ciemiņus. Uzņemot ciemiņus, Pauli... Vladimirskis, viņa svainis Rau-manis taču mūs apmeklēs.

— Apmeklēs. Arī Pēteris Krasikovs un vēl citi. Tev taisnība, draugs. — Paula pirksti pieskārās sievas plaukstai un noglāstīja to.

— Lai notiek tā, kā tu sacīji! — Viņš cēlās, lai dotos uz savu istabu.

— Bet pusdienas? Mēs taču gaidām, kad Paša pārvedīs bērnus no pastaigas.

— Kad pārvedīs, tad pasauksi. Man šodien jāsagatavo raksts avīzei. Iekrita prātā svaiga doma. Jāpieraksta, kamēr nav novadējusies.

«Filozofija un dzīve»... Vai tiešāk: «Mūsu uzskati»? (Tas ir: meņševiku kritika.) Sevī pārlikdams, Pauls nospieda dažus fisharmonija taustiņus. Aizsākuma motīvu studenta Jēkaba Jukuma Paleviča iemīļotajai ērgu dziesmai: «Es nezin', kā man zīlēt, es nezin', kā man būt.»

Klaviatūra sen nav skarta. Nav bijis piemērota gadījuma. Konspiratīvajās apspriedēs privātā dzīvoklī studentu laiku drastīgās izdarības tagad nav cieņā. Ne tikai padzīvojušie, arī gados jaunie no lielo «pasaules mīklu» minētājiem izvairās politiskajās saiešanās no tērgoju-miem, no aušīgu dziesmu lalināšanas. Pat no bravūrīgiem baznīcas dziesmu parodējumiem, kas reizēm tik labi iederas patvaldnieciskās iekārtas tiesātāju runās. Jo īpaši teātra un citu mākslu pārstāvju pulciņu politiskajās sanākšanās, kad Dauge izskaidro materiālistisko filozofiju — proletariāta ideoloģijas un sociālisma teorijas jautājumus. Mākslas ļaudis strīdiņos ir visai emocionāli. Kaismi aizstāv nupat atskārsto vai nošķirtībā izlobīto atziņu, no-siržus priecājas par trāpīgu atjautu, tomēr maskaviešu sanāksmēs (Dauge «strādā» ar viņiem pāris reižu nedēļā!) nebija nedz Rīgas jaunstrāvnieku, nedz Pēterburgas stu-diozu nebēdības. Allaž mērķtiecīgi, lietišķi, tieši. It kā

ceļoties krauja kalna kāpienam. Tādā kāpienā nav vietas svētdienīgām vaļībām.

Iespējams, jaunās dzīves alcēju šāsdienas skarbo nopietnību radīja nojauta, ka nav vairs jāgaida gadu gadi līdz lielās jundas sākumam. Carisma iesāktais karš ar Japānu nebūs lēta pastaiga. Grandīs revolūcijas pērkoni. Un — revolūcijas pērkona jausmas attur sociālās taisnības mācekļus no drastīguma.

Pauls Dauge gan — tāpat kā deviņdesmitajos gados — mīļuprāt jauktos dziesmu un atjautu bārstītāju pulkā. Kā tolaik, kad Zaniņš, tas ir — Pliekšānu Jānis, sauca ieskatīties otram acīs. Kā pavasarī, pirmās mīlas noreibumā.

Zaniņš... Tagad jau dzejnieks Rainis... Un viņa māsa Dora, un Pēteris Stučka, kuru pagājušā gada beigās atbrīvoja no trimdas ...

Uz gadsimta sliekšņa pa ceļam uz izsūtījuma vietu — Vjatkas guberņu — notiesātie jaunstrāvnieki bija brīsniņu Maskavā un — Dauges viesi. Stāvēja pie Paula istabas loga, kā atvadās māja ar galvu garām slīdošajām važoņu puskarietēm, runāja par dziļo ziemu viņā — ziemeļu pusē, kas Stučku daļa, par kūtrajām naktīm, kādas būs. Un, Stučkas Pēterim muzicējot, klusināti dziedāja jaunības gadu drosminieku dziesmas. Dziedāja, gara skatieniem tālumos raudzīdamies, fantazēdams par līksmo tikšanos, kas būs pēc tam. Un Dauge zvērēja draugiem: «Es tur vienmēr būšu ar jums. Gan domās, gan darbos. Dalīšos ar jums gaidās un pārlieksmēs. Palīdzēšu!»

To «palīdzēšu» gan viņš izteica nedzirdami. Lai ne-ieskrambātu draugu pašlepnumu. Bet apsolīto izpildīja. Nav bijis, ka Pauls aizkavētos norunātajā laikā aizsūtīt Vjatkas trimdiniekiem sainīti, mazumiņu rubļu.

«Līdzko būšu galā ar rakstu avīzei, rakstīšu Žaniņam.» Pauls pievirzīja tintnīcu no aizmestas kantora grāmatas izplēstai līnijotai lapai (abpusēji baltu papīru viņš lieto tikai tīrrakstam!). «Rakstīšu uz Daugavas krastu zemi, kur tagad Zaniņš. Sūtīšu mīļu paldies par jaunākajiem Zaniņa sacerējumiem.»

«Mīļo, labo!» viņš iesāks. «Reizē ar šo...»

* * *

Paula Dauges brauciens uz Berlīni tūkstoš deviņi simti ceturtajā gadā sabalsojās ar viņa pirmo ceļojumu, kas notika astoņsimt deviņdesmit trešajā, tik vien daudz, ka

ari šoreiz viņam bija bijete trešās klases vagonā, ka viņš veda ar vienu roku ceļamu rokas bagāžu un ka kabatas piezīmju grāmatiņā bija ieslavētu zobārstniecības iestāžu adreses. Viss cits, arī pavadītāju atvadi pavisam, pavi-kam citādi. Un ne tikai tālab, ka izbrauciens notika no Krievijas otrās galvaspilsētas, nevis no Rīgas dzelzceļa stacijas.

Paulam Daugem laimīgu ceļu novēlēt bija ieradies pulciņš saviešu, Maskavas latviešu un krievu labdarības biedrību un kursu darboņu, Maskavas Dailes teātra aktieri, rakstnieks Garins-Mihailovskis, bagātniece Moro-zova un arī divas augstdzimušu dzimtu atvases (ieslavētā zobārsta klienti!). Ceļotājam pasniedza ziedus un ceļa-maizes sainīšus. Tas notika īpaši ceremoniāli, un tālab dzelzceļa policijas cini, kas uzraudzīja peronus, atkal un atkal ieņēma miera stāju, ar pirkstiem skardami kokar-dainās cepures nagu. Cēlsvinīgi...

Svinīgumu gan noplāja sliežu klāja laukumā ienākusī kara kājnieku daļa. Zābaku papēžiem dimdinot, tā braz-dināja uz zaldātiem iedalīto preču vilciena sastāvu — lai dotos uz Tālo Austrumu krievu-japāņu karalauku. Ja nebijis zaldātu, Paula Dauges aizbrauciens izskatītos tik svinīgs, ka ar to varētu būt apmierināts pat izlutināts lielmanis.

Šādi izvadi lieliski noderēja Dauges patiesā ceļamērķa maskošanai. Sak, solīdu aprindu un mākslas ļaužu iecienītais dentists dodas apgūt Vakareiropas kolēģu amata pieredzi. Tad kuram no impērijas kārtības balstītājiem nāks prātā doma, ka aizbraucējs ved savās valka drānās noslēptu politisku vēstuli cariskās patvaldības un visas feodāli kapitālistiskās iekārtas gāšanas kara stratēģim? Ved Maskavas revolucionārā sociāldemokrāta Fridriha Lengnika rakstītu vēstuli Vladimiram Uļjanovam. To pasniedzot, Paulam Daugem izvērsti jāizstāsta Ļeņinam par Krievijas sociāldemokrātu — boļševiku darbību pēc otrā kongresa, tiešāk par Ziemeļu biroja pasākto darbaļaužu masu mobilizāciju uz izšķirošo cīņu. Un par citu Krievijas proletāriskās revolūcijas gaitnieku darbošanos arī.

Jā, desmit gadu laikā, kopš Dauge savā pirmajā braucienā veda latviešu jaunstrāvnieku mutiskos sveicienus Berlīnes vācu marksistiem, ij Krievijā kopumā, ij Baltijas guberņās atsevišķi bija notikušas izteikti epohālas pārmaiņas (tā rakstītu vēsturnieki un radikālie avīžnieki).

Sociālisma idejas bija kļuvušas saules lēkta vēstītājas darbaļaužu slānim. Tāpat kā Marksu salasījušies intelektuāļi, «meklējošie» strādnieki bija pārliecināti, ka apspiedēji jāsalauž ar varu. Jau bija iznākusi Viskrievijas sociāldemokrātu avīze «īskra», un Krievijas sociāldemokrātu otrajā kongresā iskrieši pārstāvēja agrāk izkaisīto marksistisko organizāciju biedru vairākumu. Jau lielākajos rūpniecības centros daudzu fabriku strādnieki bija mērojušies spēkiem ar saviem verdzinātājiem — cīnījušies pret fabrikantu un patvaldnieciskās kārtības bruņotajiem sargiem, aizstāvējušies ar bozēm pret dragūnu atkailinātajiem zobeniem, cilājuši dzelzs laužņus un līdzīgus ieročus.

Latviešu apdzīvotajos Baltijas novados jau darbojās revolucionārās organizācijas: deviņi simti otrajā gadā nodibinātā Baltijas latviešu sociāldemokrātija, Kurzemes latviešu sociāldemokrātu grupa. Un no ārzemēm, te no Amerikas, tad Šveices, dzimtenē slepus izplatīja latviešu marksistu izdotos sociālistiskās preses izdevumus — tādus kā «Sociāldemokrāts».

Niecināto, paaudžu paaudzēs verdzināto vaidi un izmisuma saucieni jau visiem viedami pārtapa savā pretējībā — brīvas, taisnīgas dzīves prasībās. Drīz liesmos atriebes zibeņi, drīz grandīs revolūcijas pērkoni! Par to šodien pārliecināti ij Krievijas metropoles, ij valsts ziemeļu un dienvidu novadu, ij Baltijas un Polijas konspiratori, revolucionārā marksisma patiesības nesēji. Cīnītāju pulciņu sanāksmēs jau dzirdēja Parīzes komunāru sauksmi: «Lai dzīvo sociālā revolūcija!»

Uz perona uznāca stacijas dežurants augstā dzelzceļnieka formas cepurē ar sarkanu virsu un pacēla signāla zizli. Vilciena lokomotīve gari nosvilpa, un Pauls Dauge, atvadas mādams, atmuguriski kāpās dziļāk vagona priekšiņā. Te pēkšņi viņa skatienā iekļuva jauns vīrietis uz perona. Ar uzskrullētu Ūsiņu, salmu platmalē, pastaigas spieķīti pār plecu.

«Tautiskais sociālists!... Šaurā formālisma apkarotājs! ...» Dauge izbrīnā pārvilka ar delnas augšpusi pār acīm. (Vai nav redzes māns?) «Nudien viņš — Valters! Bijušais jaunstrāvnieks, tagad emigrants un ceļotājs. Labējā pārsvara meņševistisko uzskatu paudējs. Karotājs pret «vienaldzību» tautības jautājumā aprindās, kas aizstāv idejisko noteiktību sabiedriskajā darbībā...»

Kādā kursantu sanāksmē pēc Paula Dauges referāta par marksistu centieniem strādniekus zinātniski izglītot, mudinot darbacilvēkus patstāvīgi spriest un aizstāvēt darba šķiras mērķus, Valters jaunam cilvēkam neparasti gausā runā vērsās pret aplamu teoretizēšanu. Tādu, kas bagāta ar skaidriem formulējumiem, bet neļauj indivīdam nonākt pie personīgiem secinājumiem, jo ir nabaga ar kritiku un pārdomām.

— Varbūt cienījamais oponents būs tik laipns un minēs piemērus! — Dauge izsauca Valteru uz disputēšanu. — Lūdzu!

— Pirmo, to visbūtiskāko! — Likās, lielvārdis to vien bija gaidījis.

— Tāpat kā jebkurš cilvēks ir būtne ar savu neatkārtojamu dvēseli, ari katra tauta dzīva ar savu pašas nacionālo garu. Domājot par tautas nākamību, nacionālo nevar nomest tikpat kā novalkātu paslavu. Tā šo jautājumu ir sapratis ari vācu sociāldemokrātijas šāsdienas lielākā autoritāte Kārlis Kautskis. Runādams par mazu tautu piederīgajiem, kas svešumā aizgājuši, tur iepazinušies ar citu tautu kultūru, neatstāj vis savu tautību, bet gan taisni otrādi. Turklāt var notikt, saka Kautskis, ka kādas tautas internacionālie locekļi ir arī viņas nacionālākie.

— Pieņemsim — Kārlis Kautskis ir kaut kur lietojis formulējumu, līdzīgu tam, uz kuru atsaucās kungs oponents, — Pauls atbildēja. — Bet mazo tautu nacionālā apspiestība, no kuras tās cieš tāpat kā lielo nacionalitāšu darba jūga vilcēji, beigs pastāvēt tikai pēc tam, kad proletārieši būs apzinājušies sevi kā šķiru par sevi un revolucionārā ceļā būs sagrāvuši ekspluatatoru kundzību. Kad darba armija būs salauzusi kapitālistu ekonomisko un politisko varu un nodibinājusi patiesu tautvaldību — darba demokrātiju.

— Ar to vien, ka mēs pasludinām patiesas tautvaldības nepieciešamību, ir daudz par maz. Vajag iet vēl tālāk un pastāvēt cieši uz to, ka katrai nacionalitātei, katrā ziņā arī latviešiem, gaidāmajās pārgrozībās politiskajā un starptautiskajā dzīvē top ierādīta vieta, kas atbilst viņas saimnieciskajai un kultūras attīstībai, — Valters nepiekāpās.

— Citiem vārdiem: nost ar turēšanos pie sabiedrības attīstības pamata pirmā locekļa, pie sociālistiskās revolūcijas! Vai tā?

— Nekļūsim sholasti! Sociāldemokrātu vairākums, dzīdams ūdeni uz savām dzirnavām, lai masas dabūtu savā pavadā, cenšas strādniekiem iegalvot, ka tiem nav nekādas daļas gar tautības pastāvēšanu.

— Bet katrā zemē, ari plašajā Krievijā, darbojas dažādu tautību sociālistu apvienības, katras tautas valodā iznāk sociālistiskā literatūra.

To vakaru viņi strīdējās ilgi. Kamēr dzīvokļa saimnieks uzstājīgi pieprasīja sanākšanu beigt. Runāšana pulkā tik vēlā stundā varot kļūt par ieganstu policijas iebrukumam.

Otrreiz uz tā pulciņa sanāksmi Pauls Dauge neaizgāja. Kad noskaidrojās viņa aizceļošanas diena, pilsētas organizācijas piecnieka pārstāvis Paulam uz visnoteiktāko aizliedza tikšanos ar kāda politiska grupējuma dalībniekiem.

«Kad būšu Vācijā, rakstīšu Kārlim Kautskim vēstuli,» Pauls Dauge nolēma. «Jāuzzina, kādi Kautska uzskati par mūsu strīdu problēmu.»

«Kārlis Kautskis — vācu sociāldemokrātijas šāsdienas lielākā autoritāte,» savā vietā vagona kupejā iegrozījies, Dauge domās atkārtoja. «Laikam jau tā ir pareizi. Taču Augusta Bēbeļa galvu jau muj vecuma nevarība...»

Iekārtojies guļasvietā, viņš vēl ilgi palika nomodā. Domāja par gaidāmo tikšanos ar viņu. Aizceļojuma dienas priekšvakarā biedrs Baumanis atnesa Daugem tikko iespiesto Ļeņina grāmatu «Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ». Pauls lasīja grāmatu, īsi konspektēja. Lai gan roka ar pirkstos iemiegto spalvaskātu sila uz nepārtrauktu pierakstu. Tik daudz pirmreizēja šķietami informatīvajā vēstījumā! (Krievijas sociāldemokrātu partijas otrā kongresa lēmumi un no tiem izrietošie secinājumi, boļševiku un meņševiku viedokļi.) Ļeņina kategoriskums kolektīvu pārstāvniecības — kongresa delegātu pieņemto lēmumu un kongresa pieņemto partijas statūtu īstenošanā. Prasība pārorganizēt sociāldemokrātiskos pulciņus strikti centralizētā partijas organizācijā, ieteikums katram apzinīgam partijas biedram izstudēt otrā kongresa materiālus. Un pāri visam novatoriskais: partijas biedram jāaug idejiski ar paškritizēšanos. Nerimtīgu paškritizēšanos. Atmaskojot personīgos mīnusus, nesamierinoties ar jau sasniegto.

«Kāds viņš ir kā cilvēks?... Kāda būs mūsu iepazīšanās? ... Ko viņš man sacīs?...»

Šķiet, Paula Dauges domas par gaidāmo tikšanos ar Ļeņinu klandījās līdzi vilciena svaidīgajam ritējumam.

«Kāds ir šis darbīgumā kūsājošais vīrs? Krievijas marksistu cildinātais un arī paļātais Krievijas Sociāldemokrātijas cīņas ceļa taisnotājs? Apskaužami zinošs, apsviedīgi ass strīdā ar idejiskiem klaidoņām.

Kāds Uļjanovs ir satiksmē ar mazāk protošiem? Ar jaunekļiem un pusaudžiem?

Droši vien lietišķi skarbs un steidzīgs. Varbūt ar noslieci uz sava pārākuma apziņu un runāšanos ar maz izglītotu partneri uzskata par laika šķiešanu. Apzinās (un pamatoti!), ka viņa tiesa ir Krievijas sociālistiskās kustības vadība, un tālab ietur vadītājam atbilstošu stāju. Pļehanovs, Krievijas sociālistu vecākais līderis, tieši tā arī rīkojoties. Celīna ir sarunājusies ar Pļehanovu. Bijusi vienreiz pie viņa mājās.

«Ak Georgijs Valentinovičs solījās jūs šodien pieņemt?» Pļehanova sekretārs esot atvēris durvis uz priekšistabu. «Tad pasēdiet šeit. Georgijs Valentinovičs pašu-brīd aizņemts pārdomās. Kad viņš atbrīvosies, jūs paaicinās.»

Aizņemts ar pārdomām... Paaicinās, kad atbrīvosies!»

* * *

No Minhenes uz Zenēvu... Tad uz Lozannu... Vilcienu vagonos līkumu līkumos pāri tepat vai visai Šveicei. Cauri kalna tunelim, pāri drebīgi dārdošiem tiltiem virs kalnienes aizām. Garām stāvām kā atgāzusies siena klinšu kraujām, garām augstieņu pļavām un kalnu ganībām. Garām šveiciešu ciematiem ielejās ar taisnstūros sadalītiem tīrumiem, kā bildes košām pilsētiņām un dārzu ciļņiem. Garām ezeru iedobēm un lokumiem, kam tik zili ūdeņi, ka liekas — te izslavētās augškurzemnieku lauku vilnas krāsotājas vairākas paaudzes no vietas lējušas no kubuliem zilo krāsūdeni — mēleņu ziedu noraudzējumu. Zili ezeru ūdeņi zem tikpat zilām un siltām debesīm. Tīrām, it kā izkāstām caur mākoņu kāstuvjiem. Un zilo ezeru ūdeņi ir gaisīgi silti. Ne tā kā tie, kas burbuļo strautos, kur plūst sašķīdināts ledus. Kādā no kalnu strautiem Pauls bija lūkojis izpeldēties. Sīkaliņā, no malas raugoties, kur ūdens labi ja pāri potītēm. Bet, tikko viņš mē-

ģināja uzkāpt uz akmens pakrastē, pār kuru, likās, plūda ūdeņu niekums, iekrita līdz viduklim stindzinošā gāzmā. Strautiņa vidū ij nedomā ar kājām dibenu aizsniegt!

Galējas polaritātes Šveicē sastopamas bieži. Šajā buržuāziskās demokrātijas valstī tās pilsoņiem, arī strādniekiem, tiesības ievēlēt pārvaldēs, kantonu vadībā jebkuru no līdzpilsoņiem, taču vēlēšanās mandātus dabū tādi, kuri var tērēt lielas summas aģitācijai, reklāmai un teatrāliem mītiņu uzvedumiem. Šveicē patvērumu rod. impērijās un karalistēs vajātie, arī no benžu cirvjiem izsprukušie, taču Šveicē tikpat kā savās dzimtmuižās dīkdieņo kronēti un svaidīti patvaldnieki, savas tautas un svešu tautu verdzinātāji, visaugstākā ranga augļotāji un — visreakcionārāko postulātu sludinātāji. Šveice patiesi ir līdziniece mānīgajam strautu tecējumam, kuru dziļumu, no malas raugoties, neapjautīsi, iekritīsi tikpat kā akā.

Vāciju Pauls Dauģe izceļoja laikus. Minhenē satika biedru Ļevu Mihailoviču Mihailovu (Politikusu), vienu no zinošākajiem un atjautīgākajiem Krievijas konspiratīvajiem sociāldemokrātiem. Izcilu žurnālistu, dziļu Puškina, Čehova, Tolstoja, Šillera un Heines daiļdarbu pazinēju. Tāpat Hel-lādas un Renesanses mākslas pazinēju (Mihailova lielā mīlestība — literatūra un tēlotāja māksla savā laikā spēcīgi sekmēja Politikusa un Dauges sadraudzēšanos). Minhenē ar Politikusu Dauge pavadīja vairākas bagātas dienas un nakšu stundas. Apstaigāja Minhenes muzejus, arhitektūras pieminekļus, pārsprieda literatūras un teātru novitātes. Svēra krievu-japāņu kara iznākumu, diskutēja par Ļeņina kategorisko prasību radoši pielietot marksistisko metodoloģiju konkrētā situācijā. (Atmest pakļāvību ierastībai, šablonismam — ignorēt burta kalpu un ortodoksāļu celtos putekļus.)

Minhenē Politikuss Paulu aizvadīja līdz vilcienam un, konduktora svilpei atskanot, ielika biedra pleda kabatā aploksni ar kādas vācu lielfirmas markojumu. «Dļa javki,» viņš pačukstēja un tad pasvītroti galanti atroko-jās — gluži kā titulēta pirmās klases pasažiere no saviem pavadoņiem.

Ženēvā, krievu emigrantu kolonijā, kur mitinājās Krievijas boļševiku līderis, Dauge Ļeņinu nesastapa. Iļjičs bija aizbraucis pāris dienu savrupībā uz Lozannu. Kamēr biedri skaidroja, ko «kurjeram no turienes» iesākt (gaidīt Ļeņinu Ženēvā vai sekot pa Iļjiča maršrutu), Dauge aizrakstīja vēstuli Kautskim. Biedriski pastāstīja,

kādas domstarpības brāzmo latviešu sociālistu saimē, pieminēja Krievijas sociāldemokrātu Londonas kongresā notikušo šķelšanos boļševikos un meņševikos. Dažas stundas pirms izbraukšanas uz Lozannu saņēma Kārļa Kaut-ska atbildi — atraksti, nenozīmīgu atraksti vārda vistiešākajā jēgumā. Viņš «nevēloties rakņāties krievu mēslienē». Tā bija lasāms cieti gludināta papīra lapā, kas, dubulti salocīta, tagad iestūķēta Paula Dauges vestes iekškabatā.

Kautskis atrakstījās. Turēja zem sava goda principiāli runāt par vienas zemes proletariāta internacionālās brālības biedru idejiskajā,m nesaskaņām. Var jautāt: kā viņš tulko Internacionāles sauksmi «Visu zemju proletārieši, savienojieties!»? To atmetot? Vai tā drīkst domāt marksists, kuru daudzi ierindo proletāriešu cīņas pulku komandieros? ...

«Gandrīz vai komandieros!...» Pauls Dauge dziļi ieelpoja izslavēto Šveices kalnu gaisu. Garajam elpienam vajadzēja aizskalot nelāgo pašsajūtas uzblīdu.

«Kā Ļeņins mani uzklausīs? Kā viņš atbildēs uz jautāto?»

Lozannā vieglais ormanis (lai nepievērstu sev svešinieku uzmanību ar ceļa prasīšanu, Mihailovs ieteica nolīgt važoni, kas viņu aizvedīs pēc uzdotās adreses) izlaida Paulu no ratiem pie trūcīga izskata ārpilsētas mājeles. Dauge uzkāpa pa daudz mīdītām, bet tīri nomazgātām palieveņa kāpnēm un pieklauvēja pie durvīm. Kad tās atvērās, viņa priekšā stāvēja sieviete Celīnas gados vieglā, patumšā apģērbā. Līdziniece Černiševska Verai Pavlovnai. Acīmredzot Nadežda Krupskaja, Ļeņina draugs un cīņubiedrs.

— Ar ko varu jums pakalpot?

Noklausījusies paroles teicienu (Minhenē iemācīto), atkāpās soli, otru, pavērās istabā:

— Volodja, biedrs atbraucis!

— Atbraucis biedrs? — atsaucās mundra (Paulam šķita — pat līksma) balss. Nodima atgrūstais krēsls, un Dauges bikli pastiepto roku enerģiski satvēra silti rč apja plauksta. Draudzīgi miedza Paula pirkstus, kamēr apsveicinātāja acis vērās viņā gandrīz vai ar zēnišķu jūsmu.

Kā notika Kārļa Marksa un Fridriha Engelsa mācības īstenotāja saruna ar Maskavas boļševiku sūtni, kā Pauls Dauge šajā abu personīgās tikšanās pirmajā reizē iepa-

zina Ļeņina biedrisko necilumu, cilvēciskas vienkāršības un skaidrības iemiesojumu, to viņš pēc gadiem (jau pēc Vladimira Uļjanova nāves) aprakstījis atmiņās un autobiogrāfiskos dokumentos.

«Skarba, lepna vīra vietā, kā es biju sevī iztēlojies,» Pauls Dauge rakstīja, «Ļeņins mani sagaidīja vienkārši, kā lādzīgs, laipns biedrs.

Pēc pirmā rokasspiediena man bailes uzreiz pazuda. Un tūdaļ starp mums izraisījās ilga, dzīvīga saruna, kurā es apjomīgi izstāstīju par partijas lietām Maskavā. Atceros jautros, aizrautīgos Iļjiča smieklus, kad es viņam pastāstīju par atsevišķu partijas inteliģentu oportūnistis-kajiem izlēcieniem.[..]

Apgaismojis Maskavas notikumus, es kā viens no vecākajiem latviešu marksistiem Ļeņinam sīki izstāstīju par Baltijas notikumiem. Par latviešu studentu marksistiskajiem pulciņiem un tamlīdzīgi.. .» (Ko īsti, kurus latviešu biedrus Pauls Dauge pieminējis, paliek neizgaismots — J. N.)

Bet, paturot prātā Paula Dauges lietišķumu vārdos un darbībā, to, ka zobu dakteris Dauge bija viens no latviešu marksistu partijas celmlaužiem, droši vien viņš Vladimiram Iļjičam ir stāstījis gan par marksistiskās domas izplatības sākumiem, gan par revolucionāro apvienību veidošanos. Kā 1893. gadā Rīgā un ostas pilsētā Liepājā darbojās pirmie marksistiskie proletāriešu pulciņi, kuru dalībnieki meklēja un studēja nelegālo literatūru arī krievu un vācu valodā, strādnieku interešu aizstāvības labad. Kā ekonomiskās krīzes uzbangā deviņsimtajā un deviņsimt pirmajā gadā pletās streiku kustība, notika darbaļaužu ielas demonstrācijas jau ar cīņas dziesmu skandēšanu un kaujiniecisku lozungu saucieniem. Par Rīgas Politehniskā institūta studentu streikiem, par marksistu bērēm, kurās, sarkaniem karogiem plīvojot, sanāca pat tūkstotis un vēl vairāk izvadītāju.

Pauls Dauge arī zināja par ļeņiniskās «Iskras» un citu boļševistisko krievu izdevumu ieplūsmi Latvijas lielākajās pilsētās, lasītā ietekmi uz domājošiem indivīdiem. Pauls Dauge bija līdzstrādnieks F. Roziņa organizētajos latviešu sociāldemokrātijas ārzemju preses izdevumos. No viņa stāstījuma Iļjičs varēja gūt uzziņu ir par žurnālu «Sociāldemokrāts», ir par «Sociāldemokrāta bibliotēkas» grāmatiņām.

Un katrā ziņā Pauls Dauge pavēstīja būtisko: līdz ar sociāldemokrātu pulciņu briedumu, vienību nostiprināšanos to darbības centralizēta vadība kļuva neatliekams pasākums. Tā pērn, tas ir, tūkstoš deviņi simti trešajā gadā, izveidojās Baltijas latviešu sociāldemokrātiskā strādnieku organizācija ar savu Centrālo komiteju, ko regulāri no trimdas konsultē Pēteris Stučka. Centrālajai organizācijai nākas karot ar Kurzemes sociāldemokrātijas grupu, kas aizstāv decentralizāciju. Bet galaiznākums šaubu nerada. Un vienotās Latvijas proletariāta cīņas partijas centrālorgāns būs šogad martā gaitu sākusī avīze «Cīņa».

* * *

— Pasēdēsim brīsniņu klusu, pirms tu, Pauli, dodies atceļā. Pēc krievu ļaužu paražas. Krievu biedri tā dara allaž, kad Sergejam, Mihailam vai Zinaidai rokā ceļinieka spieķis. — Fricis Roziņš nolika iepretim vienu otram ļodzīgos Vīnes krēslus, kuros viņi bija diskutējuši tepat divas dienas. Gan ne divatā vien. Sarunā allaž piedalījās Roziņa dzīvesbiedre Magda, marksisma propagandiste dzimtenē un latviešu sociālistisko iespieddarbu burtlice emigrācijā.

— Jaušu: draugs Fricis, emigrācijā ar krievu biedriem sadarbodamies, ir pieņēmies arī šo krievu tautas ieradumu, — Pauls Dauge iesmējās un cēlsvinīgi — kā reliģioza rituāla izdarījumā — atslīga sēdeklī.

— Vai tāda pieņemšana būtu mūsu necienīga? — Latviešu «Sociāldemokrāta» organizatora un redaktora seja saspringa, kļuva it kā smailāka. Un viņš ar plaukstām pārsedza kāju ceļgalus — izvalkāto bikšu lāsumus. — Nupat mēs bijām vienisprāt, ka partijas darbā ieturam krievu iskriešu politisko līniju, viņu organizatoriskās premisas.

— Politisko līniju, — Pauls Dauge apstiprinoši pamāja ar galvu. Un vēlreiz ielūkojās trūcīgajā, ar veciem iedzīves priekšmetiem mēbelētajā istabiņā. Ar baltu marli līdz pusei aizklātajā četrrūšu logā, aiz kura pletās Bernes nomale ar glazēti zilām debesīm. Vienlaik ātri, kā agrāk pierakstītas piezīmju burtnīciņas lapas pāršķirdams, Pauls atsauca atmiņā vakardien un šo nakti draugu Roziņu mītnē pārrunāto un izlemto. Ir par bijušo, ir pat Latvijas darbatautas nākamību.

Protams, kā allaž gara radinieki, satiekoties pēc ilgākas atšķirtības, viņi daudzkārt pieminēja toreiz sākto un padarīto. Atcerējās Jaunās strāvas laikus, kaisli līksmās debates. Atcerējās jaunstrāvnieku arestus, sevišķi Friča Roziņa — biedra Aža (ko Pauls uzskatīja par vienu no lielākajiem un labākajiem teorētiķiem) atjautīgo izspruk-šanu no policijas ielenkuma. (Pēc jaunstrāvnieku arestiem Roziņam līdz turpmākajam atļāva uzturēties tēva lauku mājās Tāšu pagastā, no kurienes viņš aizlavījās līdz Liepājai un ar jūrnieku gādību kuģī nokļuva Anglijas krastā.) Roziņš stāstīja, cik grūta sākumā bijusi izdzīvošana, strādājot vienpadsmit stundas diennaktī konfekšu fabrikā. Bet cik labdarīga rakstura rūdīšanai bijusi tāda dzīve. Latviešu intelektuāļus emigrācija satuvinājusi ar ārzemju proletāriešiem. Ar cittautiešiem fabriku un rūpnīcu strādniekiem, ar verdzinātajiem lauku ļaudīm. Emigrācijā Roziņi mācījušies pārtikt ar pašu sviedriem iegūstamo un arī sagādāt mazumiņu sociālisma lietai dzimtenē. Vienlaik tāda dzīvošana saradinājusi latviešu marksistus ar citu zemju, citu tautību marksistiem. Bez krievu iskriešu — emigrantu V. Bonča-Brujeviča un viņa biedru palīdzības Anglijas emigrācijā tik sekmīga latviešu marksistiskās literatūras izlaide nebūtu notikusi. Ar V. Bonča-Brujeviča palīdzību latviešiem radies «Latviešu Strādnieks», ko biedri nelegāli izplatīja Latvijā, ar krievu emigrācijā mītošo Krievijas sociāldemokrātu — iskriešu atbalstu latvieši Londonā 1899. gadā nodibinājuši Latviešu sociāldemokrātu savienību. Pāris gadu vēlāk, pēc savienības sašķelšanās, Šveicē ieradušies latvieši sākuši iespiest un izplatīt žurnālu «Sociāldemokrāts» ar V. I. Ļeņina «Ko darīt?» sabalsīgiem rakstiem. Tagad Fricis Roziņš izdod «Sociāldemokrātu», kas vēl un vēl deklarē: «Sociāldemokrātija ir politiska partija, sociāldemokrātija ir revolucionāra partija, sociāldemokrātija ir strādnieku partija.»

— Viss bija jārada no pašiem pamatiem. Arī marksisma mācības zinātnisko jēdzienu latviskie formulējumi, — Fricis Roziņš sacīja. Pauls Dauge pamāja ar galvu un palika mirkli, raudzīdamies grīdā. Diemžēl marksistiskās latviešu terminoloģijas labā viņš nav bijis Roziņam līdzinieks. Lai gan ir rakstījis politiski aktu-ālus_ rakstus, daudz publicējies Krievijas un vācu presē.

«Āzis ir veicis daudz, daudz vairāk. Te, Šveicē, viņš noorganizēja un iespieda «Sociāldemokrāta bibliotēkas» grāmatiņas. To skaitā agri mirušā Eduarda Veidenbauma dzejoļu krājumiņu, tad Jozefa Dīcgena, Pola Lafarga un un citu darbus. Āzis atdzejoja Vakareiropas revolucionāros dzejniekus — gādāja proletāriešiem masu dziesmu tekstus...»

— Mums, mīļais, viss jāceļ no pašiem pamatiem, — Roziņš atgādināja. — Jāsāk ar mācīšanos no Marksa, jāturpina ar Ļeņinu. Jāapgūst Ļeņina prasme mērķtiecīgi un fundamentāli vākt un apstrādāt darbatautas vēstures faktus, vakardienas un šodienas statistiskos datus. Lai beztendenciozi, tas ir, bez iepriekšēja pieņēmuma, atklātu kapitālisma attīstības virzības jebkurā novadā. Vjatkā, izsūtījumā, mūsu Stučkas Pēteris rakās guberņas arhīvos līdz melniem sviedriem, lai ar nomaļa Krievijas novada statistiku atsegtu politisko izsūtīto nākotnes iespējas, sociālistiskās pārveidības neizbēgamību.

Arī mana brošūriņa «Mušiņas jeb desmitdaļcilvēki» balstās mazāk uz Baltijas hronistu — publicistu aprakstiem nekā uz statistiskajiem rādītājiem. Un rosīdamies rakstīt kultūrvēsturisko «Latviešu zemnieku»... — Roziņš ieminējās, bet tūlīt pārlēca atpakaļ pie iepriekšējā. Pie Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas pirmā kongresa. (Nedz viņš, nedz Dauge tajā nebija piedalījušies.) Pie partijas programmas projekta. Pie Latvijā nelegāli klajā laistās «Cīņas» izraudzīšanas par partijas cen-trālorgānu tēvijā.

— Latvijas sociāldemokrātija ir dzimusi un bendes bijuši tās vecmātes, — kā mītiņos un apspriedēs pasācis, Roziņš runāja tēlainos salīdzinājumos. — Līdz ar karu par maizi, masu streikiem, par spīti carisma uzspiestajai asinsizliešanai Japānas zemē, plaukst un plešas karš par tautas brīvību. Vajag tikai iedomāties: gada laikā mūsu mazajā Vidzemītē streikojuši četri tūkstoši pamatšķirai piederīgo. Streikojuši, atbalstījuši tādus, kuri sludina: tagadējais despotisms jāgāž un tā vietā jāceļ tautas valdība. Daudzās vēstulēs, ko saņem «Sociāldemokrāts», lasām vienprātīgu: krievu-japāņu karš būs carismam pēdējais. Krievzemes tautas ilgāk necietīs šo vislielāko kapitālistisko neģēlību!

— Skat, kā viss mums sagriezās, — Pauls Dauge no-vīpsnāja. — Pirms atvadiem aicināji klusējot pasēdēt pa krievu modei, bet klusuciešanas vietā — pilnā balsī politika. Domāt, tepat aiz durvīm drūzmējas mūsu nacionālistiskie filozofi, Rolava un Valtera kompānija ar saviem antiproletāriskajiem, antimarksistiskajiem manifestiem. Ar nacionālismu un individuālo terorismu. Ja tādu atceras, klusā sēdēšana vis neiznāk.

— Neiznāk, kamēr ap mums jaucas sīkburžuāziskie filozofi. Kuri jāper tiklab publicistiem, kā dzejniekiem.

— Kā dzejniekiem... Jā gan! — Pauls Dauge bezmaz būtu jau ņēmis svērt abu jaunības drauga un ideju biedra Jāņa Pliekšāna devumu latviešu materiālistiski filozofiskajā literatūrā. (Pagājušogad ar Raiņa vārdu iznāca Jāņa Pliekšāna dzejoļu grāmata «Tālas noskaņas zilā vakarā». Atceļā uz Maskavu Dauge brauks caur Rigu, satiks 2a-niņu, «izkratīs viens otram sirdi».) Tomēr viņš vakardien pārrunāto neatsāka. Nojauta: pašreiz Roziņš tēmē uz Latviešu Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas programmas strīdīgo pantu — federālismu, gadījumā ja notiks Latvijas sociāldemokrātijas apvienošanās ar Krievijas Sociāldemokrātisko partiju. Un nu viņam gribējās atgriezties pie PJehanova argumenta, ko tas bija izteicis strīdā ar narodņiku Mihailovu: «Neviens no lielajiem vēstures soļiem nav sperts bez cilvēciskās kaisles līdzdalības, kas desmitkāršo tikumiskos spēkus un, attīstot darboņa garīgās spējas, kļūst pati liels progresīvs spēks.»

— Es tev, Paulīt, ieliku somā arī dienišķo ceļamaizi, — Magda priekšnamā Paulam pasniedza viņa jau pamatīgi apskrubušo čemodānu. — Rundštikus un šo to, kas tik ātri nebojājas. Ceļā var atgadīties neparedzēta aizkavēšanās — tava maka smagums man labi zināms. Badosies, un tava veselība ...

— Paldies, sirsnīgs paldies! — Pauls noskūpstīja Magdai roku.

— Pasveicini Celīnu! Un pasaki, ka tajā jautājumā es esmu pilnīgi viņas pusē.

«Tajā jautājumā...» Nākotnes cilvēka morāli ētisko jūtu pilnveidošanā. Vakardien, Magdai klātesot, Pauls, pusē jokodams, pusē nožēlodams, pastāstīja Roziņam par kādu paša «ģimenes konflikta» ieganstu. Sak, Celīna atgriezās mājās no sociālo jautājumu iztirzātāju sanāksmes. Sašutusi par dogmatiski iecirtīgu jaunu cilvēku katego-riskumu, apcerot to, kas notiks pēc sociālisma uzvaras. Viens no Celīnas oponentiem esot deklarējis: proletariāta taisnības valsts visas individuālistiskās jūtošanas iemetīšot mēslainē. Ij romantiku kā tādu, ij otra dzimuma pārstāvju apjūsmošanu, ij dažādas mīlas ilgas un ciešanas.

«Mēs uzsvērti vienpusīgi propagandējam rītdienas sabiedriskās dzīves jautājumus,» Celīna bija sūkstījusies. «Maz skaram nākotnes cilvēka morāli ētisko pilnveidošanu. Arī tavā iecerētajā filozofiskajā rakstā šis jautājums skarts tikai starp citu. Rītdienīgais dzimst šodienas klēpī...»

«Rītdienīgais dzimst šodienas klēpī...» Pauls Dauge atgriezās, lai pamātu pēdējās ardievas Roziņiem, kas drauga aiziešanā noskatījās no Bernes nomales mājelītes sliekšņa.

OTRAIS VĒSTĪJUMS (1905.—1916. gads)

.

Pirmā nodaļa

— Nākamais seanss, cienījamais kungs, parīt šinī pašā laikā. Esiet tik laipnil — Noņēmis pacientam sterili balto krūtežas apklāju, Pauls Dauge atkāpās pie instrumentu galdiņa. Un palika stāvam ar cieņā noliektu galvu, līdz ārstējamais piecēlās no dziedniecības krēsla. — Visu labu jums!

Atrunu jēga bija nepārprotama: ārsts lūdz klientu kabinetā neuzkavēties. Ārsts steidzas. Patērgām — pat visskopākajām — viņam nav vaļas. Lai gan pacients — īstens valsts padomnieks — gribētu un varētu runāt daudz. Par prātu, kaunu un dieva bijāšanu zaudējušo impērijas pavalstnieku trakošanām, kas tagadīt pārņēmušas zemos ļaudis Krievijas pilsētās un laukos. Kā dumpojas fabriku strādnieki, dzelzceļu dampju kuriķi, sliežu ceļu slaucītāji, kalēju lūkšu cilātāji, pat vīžainie lauku muižu zemnieki. Trakie sanāk baros, aizsprosto ceļus, sien kārtiņu galos sarkanas drānas lēverus («Tik daudz sarkana auduma! Liktos, lielās Ivanovovozņesenskas austuves sarkano satīnu vien auž!»), sauc slēgties rindās, brēc pēc lielām algām, pēc īsām darba stundām, pēc brīvībām. Meistarus un kārtības uzturētājus tačkās izstumj pa fabriku vārtiem, piekauj uzrādītājus un policistus. Un musina zaldātus, kas atgriežas no Japānas karalaukiem.

To visu kungs valsts padomnieks iesāka klāstīt Maskavā izslavētajam zobu dakterim Paulam Georgijevičam jau mutes dobuma dziedināšanas sākumā. Jo dakteris ir Vācijā skolots. Katru gadu ceļo pa ārzemēm, papildinās pie Vakareiropas slavenībām. Pie viņa dziedināties brauc arī ķeizariskās ģimenes tuvinieki, valkā Paula Georgije-viča taisītās zobu kapes. Tādam dakterim var pasacīt to, kas skrubina sirdi, vieš prātā dusmu. Ar tādu var runāt par nejaucībām pasaulē un visupirms — Romanovu impērijā. Un par ko gan šobrīd nemieru plosītajā Krievijā lai runā valsts padomnieks, ja ne par skrandaiņu dumpošanos un par kārtības uzturētāju nevarību? Par ko citu, ja ne par «zoldatušku» oficieru neizdarībām, balsī uzskaitot melno pūļa norādījumus? Pēterburgas fabriku rajonā... Lodzā, Polijas karalistē... Uz bruņukuģa «Pot-jomkins» ... Melnās jūras piekrastes pilsētas ... Baltijas guberņās... Cik ilgi var ciest plikadīdu ālēšanos? Tādai ieilgstot, impērijas ārējie ienaidnieki manīsies izmantot radušos stāvokli savā labā. Neba jokus dzīdams, Vācijas ķeizars Vilhelms Otrais rakstījis kancleram Rilovam: «..ja vajadzīgs, sarīkot asinspirti — nocirst sociālistiem galvas —, bet pēc tam sākt karu pret ārējiem ienaidniekiem.»

Bet prātnieciskām valsts padomnieka apcerēšanām Pauls Dauge laiku neiedalīja. Spieda kungu atvērt muti, pievilkt mēli un slīgt slimnieka krēslā. Un, līdzko ārstniecības manipulācijas bija galā, — lai pacients atstāj kabinetu!

Jā, Dauge ar kungu diskusijās neielaidās, kauču bija ar tādām saradis. Bez vārdu maiņām nepagāja gandrīz neviens priekšlasījumu vakars, neviena sanāksme. Jo sociāldemokrātijas Maskavas komitejas lektoru grupas loceklis Pauls Jura dēls Dauge nu jau vairākas nedēļas runāja dažādās sapulcēs. Gāja no viena saieta vai mītiņa uz otru. Strīdēdamies gan ar mutīgiem intelektuāļiem, gan anarhoeseriem. Skubinādams darbacilvēkus un domājošo inteliģenci brīvības cīņās nebīties visgrūtākā.

Valsts padomnieks paaicināja sulaini, kas gaidīja slimnieku uzgaidāmajā istabā, lika pasaukt kučieri un, tikko aiz loga pavīdēja spoguļojošais karietes sāns, strupi atsveicinājies, devās ārā.

«Varbūt ar padomnieku vajadzēja turēties pieglaudīgāk,» Pauls Dauge pārlika. «Viņš ir no tiem, kuru maksa par ārstēšanu sagādā man iespēju dzīvot kulturāli, dod iespēju darboties idejas laukā. Bez šādiem vīriem zobārsts Dauge knapinātos, atrautu savējiem nepieciešamo. Ar naudīgiem pacientiem Paulam Daugem jāprotas... Vajag prasties...»

Tomēr savs attaisnojums viņam bija. Pašlaik, tūkstoš deviņi simti piektā gada nogalē, Krievzemē bangoja revolūcija. Pirmā vistautas revolūcija.

Rāmie streiki un demonstrācijas, kas sākumā pulcināja tūkstošus darbacilvēku un mācību iestāžu jaunatni Krievijas lielpilsētās, rūpniecības un ostu centros, bija jau sevi pārdzīvojušas. Pēc oktobra ģenerālstreika, kad visā Krievijā apstājās dzelzceļu kustība, demonstrācijas arvien noteiktāk pārtapa savā apogejā — sauksmē uz bru-pota sacelšanos. «Nost ar patvaldību!» jau skanēja pilsētās, ostās, muižu strādnieku pulcēšanās vietās. Pēc tam kad Maskavā, Čistije Prudi iecirknī, cara karaspēka vienība ar lielgabaliem un ložmetējiem sagrāva Fidera skolu, kur mītiņā bija sanākusi apbruņotu strādnieku vienība, no kuriem nogalināja desmitiem vīru un jauniešu, satrauktie maskavieši, tāpat kā franči Komūnas laikā Parīzē, sāka celt barikādes. Cera artilērija uz tām šāva, bet šāvieni sapulcināja vēl lielāku skaitu aizsprostu cēlēju. Un tagad ...

Tagad ikdienišķajam krusts pāri! Tagad atdeve revolūcijai!

Nu pietiek tukšā mikstīties! Mēteli, cepuri, galošas — un prom uz Maskavas sociālistu propagandas štābu! Kopš Presņas barikāžu apšaudes Paula Jurjeviča Dauges dzīvoklī tikpat kā neiegriežas ceļinieki, kam pēkšņi sasāpējis zobs. Tāpat sētaspuses vērtnes vairs nevirina ielu līkumos «apmaldījušies» iebraucēji, kurus viņš vai Celīna aicināja dziļāk, lai secīgi noskaidrotu, kā ciemiņš te ienācis un kurp viņam jātiek. Pastnieki tagad Dauges dzīvoklī vairs nepiegādā pirmāk tik kuplo korespondenci. Ne rindiņas vairs no «vecā drauga», no «komilitoņa», no «viņas reizes ceļabiedra», no «neaizmirstamā brīža partnera». Nedz arī no «amata meistara», kurš esot izgatavojis «Dauges kunga pasūtīto mēbelīti» — to derot tūlīt gādāt prom.

Vairs ne...

* * *

— Politehniskā muzeja auditorijā sapulcējušies vairāki simti cilvēku no rūpnīcām, mācību iestādēm un no pilsētas sakaru dienestiem, bet nav ieradies lektors biedrs Zahars. Ne ziņas, ne miņas. Vai nu viņš iekļuvis semjo-noviešu un dragūnu «oblavā», vai atgadījies ļaunākais... Kopš šārīta cara opričņiki izlādē savas berdankas ielu pārgājēju drūzmā dažādos rajonos. Bet Politehniskajā sanākušie...

— Es uzstāšos! — Pauls Dauge griezās uz durvīm. — Runāšu biedra Zahara vietā.

— Bet Pāvel Georgijevič!... — propagandistu komitejas dežurante, bijusī ļeņiniskā «Svetoč» ekspeditore biedrene Nataša, grasījās Daugi aizturēt. — Ceļš uz Politehnisko apdraudēts! Meitene, atskrējusi te paziņot, ka muzejā nav oratora, tik tikko izsprukusi no cilvēku medniekiem. Tveras ielu aizsprostojuši palkavnieka Dubasova «malači», un Lubjankas šķērsielā ālējoties vads piedzirdītu dragūnu.

— Ja Lubjankā dragūni, tad man jāskrien, ka lai papēži svilst! Skaidrosimies citreiz, mierīgākos apstākļos.

Pauls Dauge gāja ātriem, ātriem soļiem, vienu roku vēcinādams, ar otru pieturēdams cepures malu. It kā seju no vēja sargādams un it kā draudēdams tiem, kuri grasītos viņu aizkavēt. Viņu, revolūcijas gaitnieku!... Tūkstoš deviņi simti piektā gada decembri.

Vēcinātā roka pasitās augšāk. Pirkstgali piedūrās ka-žokmēte]a augšai — pretim iekškabatai. Tur viņa revolūcijas dienu dārgums: grāmatiņa «Vētras sēja». Drauga Zaniņa, tagad jau latviešu revolucionārā dzejnieka Raiņa panti. Domājošo latviešu jauniešu un proletāriešu aizel-piem lasītā pulkā un savrupībā skandēto dzejoļu apkopa. Daži apsviedīgi latvieši — revolūcijas entuziasti — pāris Raiņa dzejoļiem bija pielāgojuši kaut kur kaut kad saklausītas meldijas un nu dziedāja tos gluži kā himnas, kā kaujas dziesmas. Līdztekus ar Friča Roziņa radīto «Tā biedrošanās stipra pils, kas pašu spēkiem celta», kas dziedama baznīcas korāļa «Dievs kungs ir mūsu stiprā pils» meldijā.

Brīžos, kad sāpes un izmisums locījās apkārt, Pauls Dauge mēmi skaitīja Raiņa četrrindi: «Lai ir grūt', vajag spēt!...» Mākslas dzejas pantā iekļautu revolucionāru pārliecību: lielajā šķiru karā nevar būt cīnītājam nepārvaramu grūtību. Nevar, nedrīkst būt!

Daži «inteliģentiskie» revolūcijas līdzskrējēji ir dzelk-stījuši Paulu ar epitetiem: «dīvainis», «filozofijas brikšņos nojūdzies».

«Viņam par maz masu entuziasma, viņš gatavs tēst un ēvelēt katru proletārieti, ja tā izteicienos, morāli ētiskajos spriedelējumos (nerunājot par darbību!) šis un tas nesaskan ar ideālu. Arī ja kāds nav domājis par varbūtību, ka notikumi pavērsīsies citādāk, nekā ierakstīts lapiņā. Reizēm Paula Dauges ētika šķiet gauži dīvaina. Vai tad viņš nav nosodījis Kurzemes bruņoto miliču — mežabrāļu uzbrukumu mācītāja Augusta Bīlenšteina muižai? Tikai tālab, ka šis baznīcas kalps savā laikā sarakstījis nozīmīgu grāmatu par latviešu valodu, latviešu vēsturi un tautas kultūru.»

«Šauj! Presņā šauj ar lielgabaliem!...» Dauge ausījās. «Tveras laukuma pusē sprakšķina plintnieki... Iespējams, pulkveža Dubasova «malači» laužas šurp...»

Viņš iejaucās starp steidzīgiem ielas pārgājējiem un līdzi mundrākajiem iespruka liela mūra nama vārtu nišā. Vārti tās otrā pusē nebija noslēgti. Apjautis, ka te ir izeja uz sānielu, Pauls šķērsoja pagalmu un ielavījās pretējā nama sētvidū. Blakusiela bija klusa, bez gājējiem. Viņš devās pa to uz augšu. Uz Politehnisko muzeju šis nav īsākais ceļš, tomēr šobrīd vismazāk apdraudēts. Bet Politehniskajā viņam jātiek, lai tur vai kas! Jārunā uz tiem, kas tur sanākuši, kas nav nobijušies no semjono-viešu un kazaku šāvieniem.

Taisnība: revolūcijai cēlušos drosminieku Maskavā tagad vairāk nekā melnais tūkstotis. Vīru, zēnu, sirmgalvju. Un sieviešu. Daudz demonstrantu kolonnās maršējošu sieviešu, tāpat barikāžu cēlēju. Arī tādu, kuras vēl nesen, krustus mezdamas, rāpoja pa baznīcas namu klonu, izlūgdamās no debesu monarha visādus labumus tejienes — zemes monarham un viņa draudzei. Nepilna gada laikā — no devītā janvāra, kad Pēterburgas ielās apšāva ar svētbildēm izgājušos demonstrantus, līdz asiņainajam piecpadsmitajam decembrim Maskavā — plašajā Krievzemē izaugusi cita sieviešu dzimts. Lielo drosminieku cilts mātes un māsas.

Revolūcijai uzbangojot, sociāldemokrātu partijas Maskavas organizācijas propagandistu grupas orators Pauls Dauge runājis neskaitāmos mītiņos un pulciņu sanāksmēs. Strādnieku, kalpotāju, studentu, mākslas darbinieku saimēs. Krievu, latviešu, vācu kolektīvos. Un tikai retu reizi starp klausītājiem bija sieviešu mazākums. Vakardien viņš Mjasņickas slimnīcā tikās ar Maskavas mediķiem, aicināja šos vishumānākās profesijas darbiniekus atbalstīt Krievijā sākušos vishumānāko cīņu — proletariāta sacelšanos. Arī slimnīcas ļaužu mītiņā sievietes bija pārsvarā. Un uz aģitatora stāstījumu visatsaucīgākās. Ilgi aplaudēja viņa vārdiem, ka iekārtā, kas nodibināsies pēc revolūcijas uzvaras, nebūs beztiesīguma un bada, nebūs skrandainuma, netīrības un nevērības pret vairākuma dzīves apstākļiem. «Pēc revolūcijas uzvaras,» viņš sacīja, «ārstnieciskā izglītība un mediķu darbs Krievijā balstīsies uz stabiliem bioloģiskās un medicīniskās domāšanas pamatiem.»

Politehniskajā muzejā sapulcētie jau gatavojās izklīst. Oratora gaidītājus satrauca šāvienu sprakšķi Lubjankas pusē un vakar, šorīt, nupat padzirdētais. Sak, var gadīties, ka, uzzinājuši par sanāksmi muzejā, «nomierinā-

tāji» ielenks kvartālu un sāks ar gūstā iekļuvušajiem izrēķināties.

Ūz Politehniskā palieveņa kāpnēm Paulam Daugem pretī traucās četri padzīvojuši vīri un viens jaunietis.

— Esmu jūsu šīsdienas runātājs. Piedodiet, lūdzu, aizkavēšanos... — Dauge iepleta abas rokas, it kā aizžogu stiepdams.

— Un kas par to? — Piesārtis ūsainis puskažociņā noliecās Paulam zem rokas, lai sprauktos lejup. — Dragūni un kazaki arī tūlīt būs klāt.

— No kurienes jums zināms, ka šurp jāj dragūni vai kazaki? Es nācu šurp no Krievijas Apdrošināšanas biedrības nama pa visdzīvākajām ielām, un mani neviens neaizturēja un neapdraudēja. Pilsoņi, draugi!... Ejam zālē! Apspriedīsim politisko stāvokli valstī, izvirzīsim darba-tautas prasības.

— Atradis, ko izvirzīt! Melnie ņem virsroku, un lielums no tiem, kuri demonstrācijās plivināja sarkano, jau Jekato krūmos.

— Aplam, pilsoņi! Pavisam aplam! Sarkano karogu nesēji pašlaik atrodas bruņoto cīnītāju priekšgalā — tur, kur sacēlusies tauta uzbrūk patvaldnieciskās varmācības sargiem. Un Baltijā revolucionārie kaujinieki uzņēmuši īstu karu ar soda ekspedīcijas sotņām. Plucina gan cara palkavnieku, gan baronu rotas. Naktī no sestā uz septīto septembri Rīgas revolucionārie kaujinieki uzbruka Rīgas Centrālcietumam — atbrīvoja apcietinātos biedrus. Boļševiku avīzē par to bija sacīts: «No aizsargāšanās uzbrukumā! Lai dzīvo tautas revolucionārās armijas celmlauži!» Atpakaļ, biedri! Apspriedīsim stāvokli. Man no Baltijas saņemtas gluži svaigas, pilnīgi drošas ziņas.

Apgalvojums «pilnīgi drošas ziņas, tieši no Baltijas saņemtas» nebija pārspīlējums. Iepriekš Pauls Dauge bija ticies ar Maskavā iebraukušo Rīgas Federatīvās komitejas locekli, bija lasījis Latvijas revolucionāru izdotās skrejlapas, avīzes latviešu, krievu un vācu valodā. Un pētījis Baltijas guberņu kartes — novadus Kurzemē un Vidzemē, kur pilsētu un lauku ļaužu streiku kustība pārtapusi gandrīz īstā atbrīvēs karā. Revolucionāri ar salasītiem ieročiem rokās vietumis piespieduši atkāpties regulārā karaspēka vienības. Latviešu zemēs darbacil-vēki ņēmās kvēpināt ārā no lepnajiem mitekļiem sviedru un asiņu sūcējus. Pēc tam kad janvāra ģenerālstreiks bija licis zemes varenajiem slēpties viņu mūra mājokļu sie

tos

nās, kad pavasarī sākušies laukstrādnieku streiki lika Baltijas vācu un pelēkajiem baroniem pārbīlī mukt prom no savām muižām, viņus pavadīja latviešu sociāldemokrātu uzsaukums: «Tikai ar ieročiem rokās būs iespējams gāzt carisko iekārtu Krievijā!» Abpus Daugavai, gar Ventu un Gauju saradās tautas miliču vienības. Un, kad varu uz vietām pārņēma tautas vēlētās rīcības komitejas, par spīti karastāvokļa izsludināšanai, revolucionārā kustība Latvijā novembra beigās bija sasniegusi vispārējas bruņotās sacelšanās pakāpi.

Gan Baltijā grūtības ar ieroču sadabūšanu miličiem, kas atsit patvaldības karavīru uzbrukumus, Kurzemē un Vidzemē ar sarkanajiem karogiem pulcējas iedzīvotāju vairākums. Ne jau jokus bārstīdams, Baltijas ģenerālgubernators nosaucis Vislatvijas pagastu deputātu kongresu par pagaidu valdību». Un ne velti Pēterburgā sasauktā cara kara padome nolēmusi sūtīt pret «Latvijas dumpiniekiem» Baltijā jau esošajām karaspēka daļām palīgā divus kājnieku pulkus, astoņus kavalērijas eskadronus un sešpadsmit lielgabalus.

Izspraucies cauri sanākušo drūzmai, Dauge uzkāpa uz skatuves paaugstinājuma, brīdinādams pacēla roku un, cik jaudāja krūtis un balsene, sāka: _

— Pilsoņi maskavieši! Biedri!... Ārdīt un radīt nozīmē vienu un to pašu, ja runa ir par kaitīgu sabiedrisku parādību iznīcināšanu. Sliktu ārdīt nozīmē — labu radīt. Un maskavieši savā vairākumā apzinās: sliktā ārdīšanā un labā radīšanā viņi cīnās uz barikādēm savā pilsētā tāpat kā daudzās citās Krievijas pilsētās un guberņās, kur sacēlušies jau ir guvuši neapstrīdamus panākumus. Atsevišķās guberņās jau darbojas pašas tautas izraudzītas deputātu padomes. Tauta saprot: patvaldnieciskās, muižnieku un kapitālistu radītās pārvaldes — vienalga, vai tās sauc par parlamentu vai par Valsts domi, — tautai brīvi nenesīs. Patiesa tautvaldība būs tikai tad, kad darbaļaudis padzīs izsūcējus, nojauks ekspluatatoru varas cietokšņus. Vispārējā tautas karā, kas notiek pēc karavešanas likumiem. Tā māca biedrs Ļeņins. Šīs nostādnes pareizību pierādījušas revolūcijas Vakareiropā, pierādījusi Parīzes Komūna. Un pēdējie notikumi mūsu zemē. Revolucionāru kaujinieku karš ar patvaldības bruņotajiem spēkiem. Jāpanāk, lai kopus ar revolucionārajiem cīnītājiem soļotu ne vien bruņukuģa «Potjomkins» jūrnieki un Liepājas karaostas matroži, bet arī vaira-kūms impērijas armijā iesaukto. Tālab sociāldemokrātu partija Japānas kara laikā aicināja strādniekus un zemniekus boikotēt mobilizāciju, bet mobilizētos — apzināties, kur ir viņu vieta, kad sākas kauja starp darbatau-tas brīvības nesējiem un tautas apspiedējiem.

Pauls Dauge matīja, ka runājot balss viņam pieņemas spēkā. Šķiet, viņš atrodas kādas lielas baznīcas hallē, kur ik vārds griestu velvējumu atbalsos pārtop dārdos, kas piepilda telpu.

Patiesībā viņš runāja kā allaž, balsi nepārpūlējot. Toties mītiņa dalībnieki klausījās viņu ar pieaugošu uzmanību. Rau, arī ūsainis kailajā puskažociņā atnāca no pie-durves uz zāles vidu. Un, galvu piešķiebis, centās sadzirdēt, ko no tribīnes saka.

Otrā nodala

Tūkstoš deviņi simti sestais gads. Vasara... Revolūcija... Un revolūcijas laikā — Latvijas sociāldemokrātu kongress.

Ātri uzrāvis mugurā kāda aizbēgušā biedra no drēbju uzkarināmajiem zemē nogrūstos svārkus, Pauls Dauge atstāja nu jau policijas apdraudēto dārza vasarnīcu, tikko pārtrauktā kongresa darba vietu.

Gāja kailu galvu — viņa pirmāk uz vadža plauktiņa uzliktā platmalīte bija pagaisusi. Aiz pārskatīšanās kāds biedrs būs pakampis savējās vietā. Bet kavēties, meklēt būtu bijis pārgalvīgi. Tie atjās aulekšos! Paulam pa priekšu uz pelduviesu iemīdītās taciņas dipāja vēl viens pajukušā kongresa dalībnieks. Gados pajauns puisietis. Un, tāpat kā Pauls, — bez cepures.

Pēc soļiem divdesmit, taciņu krustojuma vietā, biedrs cirtās sāņup — gar dzeltenbrūni nokrāsoto dārza mājiņu uz šosejas pusi.

«Pareizi!» Pauls nosprieda. «Diviem solīda izskata vīriem ar kailām galvām nākt no vienas puses ir aizdomīgi. Kas zina: varbūt delegātu sēžu telpā jau ālējas policisti.»

Pauls atskatījās, ausījās, kas aizmugurē. Šķiet, pagaidām pogainos vēl nemana. Un, kad viņš atsāka gājienu, tikko nozudušais biedrs uznira atkal. Nu jau ar galvassegu, ar krietni apvalkātu naga cepuri.

Pārkāpa pāri taciņai, iedipāja priedājā un — nozuda.

«Kur viņš nogrāba cepuri?» Pauls prātoja. «Neba norāva no galvas sētniekam, kas ielu mēž? Bet kālab ne?

Iemeta večukam saujā kvartu, pieckapeikas un... Rīgas jūrmalā kārtīgam vīrietim staigāt ar kailu galvu skaitās nepieklājīgi. Neglīti, pat netikumīgi. Un, kad policijas cini bija atvēruši vārtiņus uz vasarnīcu, kurā, jūlija tveices pieklusināti, debatēja Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas kongresa delegāti, kuri pa galvu pa kaklu metās bēgt pa durvīm un logiem, kur acis rāda, — vīra cilvēks bez galvassegas var ātri nokļūt okšķeru apšaudē. Lūk, tur aiziet kailgalvis, aizdomīgs tēvainis. Droši vien no gūstāmajiem.

Pašlaik, deviņi simti sestā gada jūlijā, Vidzemes un Kurzemes guberņās rets tāds pagasts vai miestiņš, kur nebūtu asiņainu sadursmju starp revolucionāro darba-tautu un karaspēku — bruņotajiem cariskās patvaldības «kārtības» ievedējiem. Vai arī starp tautas miličiem un Baltijas baronu «zelbstšucu» — privāto «zoldatčinu». Reakcija jau bija pārvarējusi tautas politisko demonstrāciju radīto pirmo izbīli, proletāriešu uzbrukumus feodālajiem cietokšņiem, sabruņojusies līdz ar pēdu dzinējiem kurtiem tvarstīja un niknumā netaupīja lodes strādnieku un skolotāju delegātiem. Pagastu rīcības komiteju vīriem un tautas izraudzītajiem miličiem, kuri apjozušies ar varmākām atņemtiem mauzeriem, bisēm un zobeniem. Starp nupat izklīdinātā kongresa dalībniekiem bija daļa soda ekspedīciju upuru. Citi sakapāti ar nagaikām policijas iecirkņos un cietumu spīdzinātavās, citiem draudēja nāves sods. Paula Dauges novadniekam — saucie-tim Jānim Luteram muguru raiboja slepkavnieku cirstas asiņojošas brūces.

«Katrā ziņā jātiek pie kaut kādas cepures.» Pauls Dauge nogriezās uz Dubultu pusi. «Man portmonejā vēl pietiekami daudz rubļu, lai varētu nopirkt dendija platmalīti. Nenormālā laikā jāpakļaujas nenormālai izdarībai.»

«Nenormālā laikā...» Redzams, arī viņam pielipis buržuāzijas mietpilsoņu daudz skandinātais teiciens. Kaut gan reakcijas trakošana savā būtībā jā vērtē kā sabiedriskās attīstības norišu izpausme. Revolūcijas priekšā kontrrevolūcija nepiekāpjas, bet iet pretuzbrukumos. Kontrrevolūcija nevairās iznīcināt visu dzīvo revolūcijas pusē, atstājot savā ceļā izdedzinātu zemi. Ja tikai tas nemantīgos palīdz dzīt verdzības aplokos. Aptuvis tā pašlaik Baltijā notiekošo vērtēja vakardien sanākušā Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas kongresa dalībnieki.

lti

Partijas kongresa... kam delegātu — ļeņiniešu iecerē bija jāpārtop Latvijas marksistu partijas organizāciju sa-liedējumā, apvienotā dažādās valodās runājošo proletāriešu internacionālistu partijā. Apvienotās Krievijas sociāldemokrātijas Latvijas organizācijā. Sak, gana turēties nošķirtās latviešu, krievu, ebreju, polu, leišu un vācu sik-apvienībās! Baltijas guberņu darbatautas priekšpulkam jāsojo uz sociālismu zem sarkanā karoga ar vienu uzrakstu: «Krievijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija». Ar Maskavas daudznāciju boļševistiskās organizācijas mandātu Latvijas kongresā bija ieradies ari Pauls Dauge. Pasacīt strikti, tieši: Latvijā biedri paši redz, cik sociālismam, komūnas lietai traucējoša dažādu nacionāli savrupēju organizāciju pastāvēšana šepat Rīgā, Kurzemē, Vidzemē un Vitebskas guberņas latviešu novados (Latgalē). Nule pilsētu un lauku darbarūķu aizsāktais karš ar pot-valdnieciskajam režīmam pakļāvīgām karaspēka daļām, uzbrukumi muižām, mēģinājumi pārņemt baronu zemes tautas valdīšanā, kas tik ļoti šausmināja sīkbirģejus un mietpilsoņus, risināsies daudz sekmīgāk, ja partijā nebūs pēc tautību piederības veidoto sociālistisko organizāciju savrupība. Ari politiskā aģitācija karavīru garnizonos, lai tie iesaistītos darbatautas cīņā, būtu daudz sekmīgāka, ja... Tāpat bruņotajai cīņai ar patvaldību un tās balstītājiem nepieciešami vienoti noteikumi par mežabrāļu — sociāldemokrātijas kaujinieku interešu kopību. Kongress ierosināja nerimtīgi gatavot proletariātu uz bruņotu sacelšanos, jau tagad ar ieročiem rokās dodot pretsparu katrai varmācībai no patvaldības puses, pārvēršot sadursmes ar tās kalpiem nepārtrauktā partizānu karā.

Delegātu vairākums to labi saprata. Taču kongresā netrūka ari tādu, kuri vēl nespēja tikt pāri politiskās šaurības nožogiem. Pārsvarā no paskoloto aprindām. Tiem, kuri dižojās ar savu izglītību, ar nepieciešamību turēties līdzi Vakareiropas «tālredzīgajiem sociālistiem». Tādi bija vairāki akadēmiski izglītojušies latviešu saimniekdēii. Un bez tam — ebreju Bunds. Patiesībā bundistu dēļ kongresa pirmā diena pagāja neauglīgās diskusijās. Aiz raa-ziniecisko bundistu neiecietības pret latviešu un krievu biedru boļševistisko nostāju.

Šodien te, dārza zaļumos paslēptajā Majoru vasarnīcā, delegāti sāka apspriest partijas speciālstatūtus, partijas taktiku un organizācijas jautājumus. Darbs solījās sekmēties labāk nekā iepriekšējā dienā. Solījās... Ja vasarnīcas pagalmā nebūtu ieblandījušies policijas pristavs un iecirkņa uzraugs, vasarnieku nodokļa maksas pārbaudītāji, un ja pārbijušies delegāti nelēkuši pa logiem un nemukuši kur kurais...

Pietiek! Tagad, Pauli, taisnā ceļā uz Meierdorfa cepuru salonu Dubultos. Un no turienes ar vilcienu uz Rīgu. Uz konspiratīvo sakaru vietu. Cerams, biedru vairākums būs izsprukuši no žandarmu ķetnām. Sapulcēsies citā vietā par jaunu. īpaši ja sveikā būs izkļuvis biedrs Paragrāfs, tas ir, Stučkas Pēteris...

Pēteris!... Cepuri — un uz Stučku vasarnīcu! Tur taču Dora! Bet Stučku dzīvoklī var būt aizķēries kas kompromitējošs. Dzīvoklis steigšus jāiztīra no visa aizdomīgā!

No ielas raugoties, jurista Pētera Stučkas īrētā vasarnīca sauļojās idilliskā mierā. Māju iekļāva tveicē žilbinošā dārza lapotne, atvērtajos logos plīvoja balti aizkari. Uz nograntētā celiņa no vārtiņiem līdz lievenim — tikai grābekļa zariņu ievilktās sku jiņu svēdras.

— Kas noticis? — Dora pieguma pie pavērto durvju malas, it kā grasīdamās paslēpties aiz tām. — Kāpēc tu neesi tur?

— Tur neparedzēts starpgadījums... Parādījās pogainie ... Mēs pārtraucām, nolēmām nogaidīt. Stundiņu atpūsties pie dabas krūts.

— Un Pēteris? — Dora paraudzījās viņā gandrīz vai ar izbiedētas pusaudzes skatienu.

*— Nekas ļauns... Nekas nav noticis... Pēteris aizņemts ar sanākšanas pārvietošanu. Es atskrēju šurp tālab, ka pilsētā iespējamas plašākas policijas akcijas. — Viņš aiztaisīja vērtnes. — Iespējamas kratīšanas. Tālab... piekasīgi pārcilāsim visu, kas Pēterim uz galda, atvilktnēs un uz plaukta. Izskatīsim grāmatas, vai nav kas starp lapām...

Viņš tik tikko noturējās, Doru mierinājumā neapskāvis. Nenoglāstījis viņas augsto, gaišo pieri. Pašubrīd Dora izskatījās tik meitenīgi kusla un nelaimīga...

— Pasteigsimies! Atvilktnes un plauktu vispirmos.

Kompromitējošā salasījās pulka. Liepājnieku, dvin-

skiešu, aizkraukliešu skrejlapiņas. Pētera rakstīta uzsaukuma aizmetnis. Atzīmes par revolucionāru pasāktajām ieroču konfiskācijām. Dobelnieku un dignājiešu spiegu listes. Kāds mežabrāļu izlaists uzsaukums drukas burtu atdarinājumā. Un — līdz izirumam nolasīta krievu boļševiku brošūriņa.

— Pilnīgi pietiekami, lai ģenerālgubernatora kara tiesa nosūtītu apvainoto uz ešafotu. — Pauls uzieto saiņoja vienā vīstoklī.

— Vai tev liekas, ka Pēteris... — Dora nemēģināja slēpt satrauksmi.

— Ar Pēteri nekas nav noticis un nenotiks! — Viņš cēla Doras roku sev pie mutes. Mierinādams un arī — it kā izlūgdamies piedošanu. — Tici man!

Kompromitējošo noslēpis drošā vietā, Pauls devās atpakaļ uz staciju, kur sagaidīja Rīgas vilcienu. Tikko tas uzņēma ātrumu, pārgāja blakusvagonā. Izvēlējās nomaļāku, bet labi pārskatāmu vietu. Un tad pa priekšgala durvīm vagonā ienāca — Pēteris Stučka.

Pašapzinīgi nosvērts kā vīrs no labākajām aprindām, kurš pilnām apzinās savas personas nozīmību. Ar vieglu pieskārienu cepures malai licis Paulam noprast: «Ar mani viss kārtībā,» — viņš novietojās draugam pretim. Brītiņu sēdēja nekustēdamies, tad pieguma uz priekšu. It kā vērodams viņpus loga slīdošo āra ainavu.

— Aizturēts Rudais un, šķiet, vēl pāris, — Pēteris čukstēja. — Lielums mūsējo ar vasarnieku vilcienu jau ir Rīgā. Ar biedru Zaru nospriedām pasākto turpināt. Sazināšanās vieta — Mazajā Vērmanītī. Rokā alus kauss, «špacierē» pa pastaigas taciņu viņpus dzērienu palieveņa. Starp pulksten pusčetriem un četriem. Es došos pārbaudīt eventuālo sanāksmes vietu. Žēl tikai, ka nepaguvu parādīties Dorai. Viņa gaidīs, uztrauksies, domās nezin ko.

— Aizdiebšu tavā vietā... — Viņš traucās kājās. Matīja: tuvojas stacija, vilciens sagausina skrējienu. — Pateikšu: nupat ar tevi sarunājos. Nomierināšu un — uz Vērmanīti ar nākamo ekspresi.

— Pagaidi! Mums ar Zaru priekšlikums uzdot tev konsīlija vadīšanu. Reglamenta ieturēšanā — patvaldnieka tiesības.

— Ja konsilijs nolems, vadīšu.

* * *

— Paldies tev, draugs, par veiksmīgu sesijas diriģē-šanu! — pirms izlavījās pa kalpotāju eju, Fricis Roziņš sparīgi sakratīja Paulam roku. — Jebkurais, kam bija ko teikt, savu pateica. Sēde beidzās pusē septiņos — punkts punktā, kā paredzēts. MalacisI

— Sēdi atsākot, man tika dotas īpašas pilnvaras — ieturēt reglamentu, lai tur vai nezin kas.

— Es nedomāju tikai reglamentu. Arī kategorisko: «Klusināti! Tikai mezzo forte\ Arī starpsaucienos.» Un las mūsu situācijā tikpat būtisks.

— Apstākļu diktēts. It kā biedrs Āzis nebūtu man iepriekš atgādinājis Iļjiča vārdus: «Marksisma dzīvais gars ir konkrētās situācijas konkrētā analīze.»

— It kā biedrs Piķis nebūtu pats filozofējis: «Gandrīz visi ārējās pasaules elementi nonāk mūsos subjektīvistiskā pasaules uzskata caurstrāvojumā.» Bet — par to citreiz. Mierīgākos apstākļos. Rau, biedrene Trīne māj pa logu. Lai mēs ātrāk pazūdam. Mūsu šāsnakts konventa namam pulksten septiņos jābūt tādā pašā izskatā, kādu to bija atstājis uz Jelgavu izbraukušais saimnieks — mācītāja cientēvs.

— Vēlreiz — sveiks! Latvijas Sociāldemokrātijas biedri! — Roziņš iečukstēja Paulam ausī.

Pauls Dauge piekļāvās ar muguru sētas sienai (lai vārtiņu vērumā nepamana kāds nejaušs garāmgājējs), nogaidīja, kamēr ārpusē pilnīgi noklust soļi. Un, vērtņu kliņķi miegdams, vēlreiz paraudzījās uz necilo namu Aleksandra ielā. Kur izgājušo nakti Latvijas sociāldemokrātu delegāti nolēma organizatoriski saslēgties ar Krievijas Sociāldemokrātisko strādnieku partiju. Tagad — Latvijas Sociāldemokrātija...

«Latvijas Sociāldemokrātija...» Pauls Dauge mēmi atkārtoja vēlreiz. Ka partijai šādu nosaukumu ieteica kongresa dalībnieks ar segvārdu Pīķis, par to viņš nedomāja.

* * *

— Brauciens bija veiksmīgs! Arhiveiksmīgs! — Pauls Dauge līksmi pavēstīja priekšnamā pretim iznākušajai sievai. Puiciskā steigsmē meta uz spoguļgaldiņa cimdus un cepuri, karināja mēteli uz drēbju vadža. Pieskārās Celīnas elkonim un ar čemodāniņu pie rokas veda sievu līdzi savā istabā.

— Vai mazie vēl guļ?

— Ļova bija nospārdījies. Es apsedzu, puišelis aizmiga atkal.

— Tad ciemakukulis tev tiks pirmai. — Atvēra somu, atsedza pārklāju un izņēma no čemodāna čaukstošā, sa-raibotā papīrā iesaiņotu vīstokli. — Nāc pie spoguļa!

— Kāpēc pie spoguļa?

— Tūlīt redzēsi.

Čaukstošais apklājs nokrita. Paulam rokas bija iesud-rahi melna lapsas āda. Un nu tā nogulās Celīnai uz pleciem. — Lūdzu!

— Kas tas?

— Oloņecas mežu skaistule. Nākamajā sezonā tādas būšot dāmu modes šiks. Klāt nāk apkaklei pieskaņota mufe — roku sildītājs. Lūdzu!

— Ārprātīgais! Tas taču maksā...

— Kapitālu, tu gribi teikt? Jā, lapsas ādiņa maksā krietnu rubli. Bet mūsu situācijā... Kad atkal esam tikuši uz stabilas krasta kraujas. Daiļai sievietei piestāv daiļš rotājums. Un tu taču esi mana ...

— Pietiek! — Viņa aizsedza ar plaukstu vira muti, piebļāva pieri viņam pie krūtīm.

— Paldies, paldies tev! Man tik sen, sen nav bijis īsta sievietes greznojuma! Es vairs necerēju kaut ko tamlīdzīgu ... Bet nu atsēdies un izstāsti! Visu, visul

— Paklau, stāstu! Vispirms, lūk, kas: iespējams, turpmākajā Paula Dauges pacientūrā būs ari personas no patvaldnieciskās ģimenes aprindām. Mana Pēterburgas paciente, kuru es apmeklēju viņas mītnē, it kā pārbaudīdams protezējuma stabilitāti, ieintriģējusi ar manu dziedniecību dažas augstāka ranga dāmas. Un lielmanīšas braukšot uz Maskavu, apmeklēšot Vācijā atzītu zobārstu. Tas, mīļā, būs ne vien ienesīgi, bet arī labvēlīgi konspirācijai .,.

— Konspirācijai? Tātad gals bažām, ka esam nonākuši izolācijā? Ka politisko arestu pārplūdā pēc Maskavas centru iekrišanām esam palikuši kaili uz lauka? Ka tev atliek tikai darboties uz savu roku literatūrā, gaidot, kamēr tevi sasaistīs ar pārtrūkušo organizācijas sakaru pavedienu? Tātad, ja es saprotu pareizi, tev izdevies sakarus atjaunot?

— Izdevās. Un kā vēl! Man... bija sa-ru-na ar... Vladimiru Iļjiču.

— Ar Vladimiru Iļjiču?

— Jā, ar Ļeņinu.

— Ar pašu... Ļeņinu?

— Mūsu slēgtās avīzes metieris man iedeva pēter-burdznieku konspiratīvā dzīvokļa adresi. Dzīvoklī bija Mihailovs — biedrs Politikuss. Viņš saveda mani kopā

ne ar Nadeždu Konstantinovnu, un tās pašas dienas vakarā

mazā sētas mājiņā...

— Pēterburgā — sētas mājiņā?

— Pēterburgā sētas mājiņā mani sagaidīja pavadonis. IJjičs tagad mitinās Somijas pusē, pie Kuokalas stacijas. Ir tikpat možs un kustīgs kā toreiz, kad apmeklēju viņu Šveicē. Varbūt izskatās mazliet kalsnāks, sejā pārdzīvojumu svēdras. Bet citādi — tikpat optimistisks, tikpat asprātīgs un kaismīgi darbīgs.

Iļjičs bija lasījis manu krājumā «Pašreizējais moments» iespiesto rakstu par agrāro kustību Baltijā. Bija ļoti vērīgi lasījis — kā jau tas viņa iedabā. Pat citēja rindkopu: «Reakcijas spēks ir briesmīgs, bet mēs dziļi ticam, ka to galu galā satrieks sociāldemokrātiskās patiesības spēks.» Citēja! Un noprasīja, vai es patiesi gribu visnotaļ nodoties marksistiskās literatūras izdošanai. Lūdza izklāstīt legālās izlaides iespējamās variācijas. Kurus autorus, kurus darbus vispirms. No kurām valodām tulkosim. Kur cenzēs un kas cenzēs. Kur ņemšu papīru, kā sadalīšu pa dažādām spiestuvēm konfiskācijas apdraudētos darbus. Vai esmu paredzējis drukāt vienas grāmatas dažādas loksnes vairākās vietās.

Pēc tam Ļeņins ņēmās ar mani pārrunāt filozofijas jautājumus. Atzīstos: pirmo reizi mūžā ar tik autoritatīvu biedru man bija tik ilgas prātnieciskas sarunas.

Ļeņins uzsvēra nepieciešamību saredzēt pretrunu dzīvīgumu sabiedrībā, arvien jaunu pretrunu dzimšanu un attīstību. Pretrunas starp revolūciju un reakciju, starp mieru un karu, starp sastingumu un ātru progresu. Atgādināja: marksistam jāveltī daudz spēka, cenšoties pareizi izprast un izskaidrot sabiedriskās apziņas veidošanos dažādos laika posmos. Un atgādināja Marksa un Engelsa sarakstēs izvirzītās problēmas un vienu, ko es pirms tam, Iļjiča nosauktos rakstus lasīdams, nebiju pamanījis. Tas ir: par sabiedrības uzskatu ciklu mijām. Galvenais Iļjiča pārspriedē bija jautājums par marksistu darbību kontrrevolūcijas uzbrukuma apstākļos. Viņš sacīja: mums, boļševikiem, jāiemanās strādāt pa jaunam, šķietami mierīgi gatavojoties jaunai revolūcijai.

Kad es ierunājos par dekadenci, idejisko mēslaini mūsdienu literatūrā, nosaucu pāris latviešu revolūcijas dienu dziesminieku, kas tagad degradējušies, Ļeņins man atgādināja marksisma klasiķu pieminēto «inteliģentisko ne-noturību». «Neaizmirsīsim,» viņš sacīja, «ka, tikko praksē

rodas jautājumi, kas «izkrīt» no parastības, «izkrīt» no šabloniskuma, kad apstākļi prasa Marksa teorijas radošu piemērošanu īpatās, jaunās sociāli ekonomiskās attiecībās, uzrodas intelektuāļi, kuri ij ģeņģero, ij klūp.»

Iļjičs sacījis, ka Krievijas pirmās revolūcijas sakāve, reakcijas asinskāzas, nāves sodi, fiziskās izrēķināšanās ar brīvības cīnītājiem Krievijā arī sabiedriskās apziņas jomā izraisījuši kontrrevolūcijas uzplūdus. Filozofijā, sabiedriskajās zinātnēs, mākslā. Šos uzplūdus var izbeigt proletariāta partijas aktivitāte; Ļeņins rītdienā raugās optimistiski.

— Un kā viņš, Pauli, vērtē nodomu sākt tavas izdevniecības grāmatu izlaidi ar Jozefa Dīcgena rakstiem?

— Ironizēja: Romanovu nama opričņikiem Jozefs Dīc-gens nav nekāds barikāžu rēgs. Tāpēc ka Dīcgens ir strādnieks, kurš ietērpies prātnieka vizītsvārkos. Derži-mordas garīgi par daudz aprobežoti, lai strādnieka Dīcgena filozofijā saskatītu proletariāta revolucionārā spēka cietinātā ju.

— Tu Ļeņinu saprati pareizi?

— Iļjičs sacīja, ka ar īgnuma jūtām vien pret izciešamajām netaisnībām darba armijai nepietiek — ir jāiedarbojas strādnieku apziņai, viņu gribai. Dīcgena formulējumā: prātam ir izšķirīga nozīmība Kārļa Marksa zinātniski pamatotajai atziņai par sociālisma galīgo uzvaru.

Dīcgena darbu «Filozofija un taktika» laidīsim klajā it drīz. Grāmatu iespiedīs Pēterburgā. Sakaru ministrijas tipogrāfijā. Dzelzceļnieku spiestuvē strādā mūsu biedrs. Līdztekus gatavosim citus izdevumus. Holandietes Hen-rietes Rolandes-Holstes grāmatas. Par tām Pēterburgā ieinteresējās arī Politikuss. Viņš galvaspilsētā iekārtojies diezgan stabili un pilnām nodevies legāla boļševistiska laikraksta izdošanai.

Sasparojušies arī Pēterburgas latvieši. Jau februārī, ja viss veiksies, kā iecerēts, iznāks politiski literārs žurnāls «Rīts». Žurnālu vadīs Jānis Asars, biedrs no «Dienas Lapas» laikiem. Arestus un izsūtīšanas izbaudījušais izcilais Piektā gada mītiņu runātājs un inteliģences konferenču organizētājs. Asaru gan tvarsta ohranka, tāpēc viņš lielākoties uzturas Somijā. Bet materiālus rediģēs kā allaž, kā strādājot pie nelegālās literatūras, un žurnāls iznāks. Pirmajā burtnīcā iespiedīšot Raiņa, Aspazijas, Ed-varda Treimaņa, soda ekspedīcijas nošautā Jūlija Dievkociņa beletristiku un marksisma teorētiķu rakstus.

— Un Pēteris Stučka un Bērziņš (Ziemelis), un Jansons ari rakstīs?

— Rakstīs. Ja neaizkavēs «no mums neatkarīgi apstākļi». Bet tos neviens paredzēt nevar.

Pēterburgas latvieši domā, ka līdztekus marksistiskās filozofijas grāmatu iespiedumiem krievu valodā Pauls Dauge varētu izlaist ari latviskas. Es piekrītu. Pārtulkošu «Anti-Dīringu», tulkošu intensīvi. Racionālāk izmantojot likteņa atvēlētās pusstundas. Domāju, es varētu diktēt tekstu labai pierakstītājai. Tādai, kāda ir mūsu paziņa — mājskolotāja Marija.

— Kura tevī samīlējusies... — Celīna noņēma no kakla vīra uzdāvināto sudrablapsu un gari ievilka elpu. Bet nīgrums pieturējās tikai īsu brīdi. Viņa runāja atkal rāmi un lietišķi:

— Mums katrā ziņā jāmaina dzīvesvieta. Pēc Maskavas organizācijas biedru lielajiem arestiem mūsu dzīvoklis ir sakompromitēts. Jārīko jurģi. Un tagad, kad tev būs sava izdevniecība, būtu neprātīgi cenzūras vīriem un literatūras saņēmējiem uzrādīt policijas aktos zināmu adresi. Esmu saklaušinājusi dažus, man domāt, jaunajai situācijai piemērotus objektus. Apstaigāsim un — izlemsim.

Trešā noda)a

Šķiet, savulaik bijušais ir atsācies — atkārtojas. Atkal vajadzētu otrtik garu darbadienu, nekā to pieļauj divreiz divpadsmit stundu aprite. Atkal, tāpat kā Pēterburgā studiju laikā, miegam var atļaut tikai putna snaudiena tiesu un atelpai — mirkļus brokastīm, pusdienām un vakara tējai. Jo — jāstrādā, jādarbojas, jāpagūst. Pa astoņām deviņām stundām ar zobārstniecības rīkiem, zāļu pudelītēm un zobu protēzēm. Vakaros un svētdienās pie rakstu darbiem, korektūras sleju lasīšanas. Bez tam jāuzraksta publicistika, prātnieciski pārdomu raksti periodikai. Un kur tad vēstules, kur iepazīšanās ar jaunāko literatūru!

Ar dēliem Pauls tikās reti — tikai ēšanas reizēs. Un ar dēlu māmuļu arī. «Divi pretēju vēju triekti, piedrū-muši mākoņi pie rudens debesīm,» Celīna pūta vien. Viņa tvīka pēc ģimeniskām sarunām, pēc dalīšanās pārdomās un šaubās, bet vīrs neatļaujas pat. tradicionālo svētdienas pastaigu līdz Čistije Prudi alejiņai.

Pauls Dauge savu stomatologa praksi izvērsa izteikt) merkantiliskā nolūkā. Naudas dēļ. īpaši noņemdamies ap bagātiem un ļoti bagātiem pacientiem. Ar dižmaņiem, lielo firmu īpašniekiem, dāmām, kas brauca karietēs, kuru durtiņas rotā aristokrātu ģerboņi. Tādiem viņš demonstrēja īpašus ārzemēs iegādātus sāpju remdināšanas līdzekļus, Krievijas dentistiem neierastus urbjus, pincetes un tamponus. Un pacienti par to maksāja īpaši — maksāja ar lielākām asignācijām.

Naudas Daugem vajadzēja ne tik daudz bankas aizdevumu, vekseļu diskonta segumiem, kā īpašiem maksājumiem skaidrā. Grāmatu izdošanai partijas vajadzībām.

Tūkstoš deviņi simti sestajā gadā Dauge nodibināja savu grāmatu apgādu, kas iespieda un izplatīja mācību grāmatas sociālismam. Materiālistiskās filozofijas darbus. Centās apgādāt Krievijas proletariātu ar ieročiem cīņai par sociālismu. Jo — zināšanas šķiras pretiniekiem visbīstamākais ierocis. Zināšanas nevar pieveikt ar rupju varu, nobeigt ar rungu, cilpu vai lodi.

Cenzūras žandarmu apmānam Paula Dauges apgāds vispirms izlaida Krievijā mazpazīstamu Vakareiropas un Amerikas materiālistu darbus. Kas nefigurēja politprā-vās, par ko nebija rakstījuši reakcionārie skribenti. Grāmatas tulkoja literāti — sociāldemokrāti, politiskie bēgļi, cilvēki, kuri dzīvoja ar svešiem vai pielāgotiem dokumentiem. (Pirmo P. Dauges apgāda izdevumu — Jozefa Dīcgena grāmatu — pārtulkoja A. Orlovs.) Par grāmatu tulkošanu izdevējam bija jāmaksā laikus un skanošos rubļos. Tāpat skaidrā bija jāatlīdzina tipogrāfijas rēķini, jāsedz izdevumi par grāmatu piegādāšanu pārdevējiem un izplatītājiem. Ik jauna iespieddarba laidiens diktēja izdevējam vajadzību nodrošināties ar brīviem līdzekļiem — neierēķinātām, priekškalkulācijās neparedzētām summām. Kaut vai ratiņu stūmējiem, kas tikko nodrukāto grāmatu saiņus ātri nogādāja konspiratīvajās noliktavās. Dažas grāmatas nācās iespiest vairākās tipogrāfijās, katrā pa atsevišķām loksnēm, kas jāapkopo citā pilsētas malā. Pretējā gadījumā izdevums gaismu neredzēs.

Būtu naivi rēķināt, ka ienākums no pārdotajiem eksemplāriem segs izdošanas izdevumus. Proletariāta apziņas izkopšanai derīgās grāmatas nedrīkstēja pārvērsties

tirgošanās objektā. Partijas grāmatas lasītājiem bieži vien piegādāja bez maksas.

Tālab — naudu! Skaidru naudu!

Vajadzēja sagādāt žūksni rubļu tikko no apcietinājuma izbēgušam revolucionāram. Tāpat biedram, kurš dzīvoja ar svešu pasi. Tāpat sestā gada mežabrālim, kaujinieku kustības dalībniekam. Tad tādam, kurš sarosījies emigranta tālceļiem, kuram neiztikt bez vesela apava, silta mēteļa, ceļasomas un vairākiem sudraba ripulīšiem, ar ko atlīdzināt laiviniekam, važonim vai robežgrāvja pārejas zinātājam. Ar tukšu kabatu šāds biedrs ir kā bez rokām un bez kājām.

Līdztekus — summas partijas organizatoriskajām vajadzībām.

Drīz ārzemēs, jādomā, Anglijā, sanāks Krievijas Sociāldemokrātu Strādnieku partijas piektais kongress. Tajā deleģēti arī biedri no Latvijas. Un emigrācijā esošie — Fricis Roziņš, Jānis Jansons un Jūlijs Daniševskis. Pašlaik Latvijas Sociāldemokrātijas kase tukšāka par tukšu. Boļševika Dauges pienākums sagādāt biedriem delegātiem gan ceļa, gan uzturēs naudu. Krietnu summu. Jo tūlīt pēc Krievijas Sociāldemokrātu Apvienotās partijas kongresa ārzemēs sapulcēsies Latvijas partijas saeima. Paulam jāgādā, lai nelegāli aizceļojušie tur paliktu vēl lieku nedēļu, kamēr rodas piemērotāks brīdis atpakaļceļam.

Pauls Dauge centās būt marksistu partijas biedra vārda cienīgs. Tāds cīnītājs, kurš dzīvo ar pilnu atbildības apziņu sava laikmeta revolucionārajai šķirai. Jo idejas kareivis savu esamību apliecina ar sabiedrisko darbošanos, ar norobežošanos no visa savtīgā, pašlabumnieciskā.

Sienas pulkstenis nozvanīja divpadsmit.

«Jāraksta vēstules. Eiženam Dīcgenam, kurš uzņēmies tēva filozofisko darbu interpretēšanu. Jāraksta biedriem trimdiniekiem, draugam Pliekšānam uz Šveici.»

Viņš atlika malā rokraksta lapas («Filozofija un taktika»), sāka pārcilāt pienākušās vēstules. Atvēra bandroles, vācu sociāldemokrātu sūtījumus (Pauls Dauge ir «Neue Zeit» līdzstrādnieks), lasīja virsrakstus. Un apstājās pie grāmatu jaunumu informācijas: «.. drīz iznāks K. Marksa, F. Engelsa un citu sarakste ar K. Zorgi un citiem biedriem. Grāmata paplašinās mūsu zināšanas par Marksa un Engelsa dialektiskā materiālisma ietvariem. [..] Kā prolets piespiež sabiedrību padoties tā materiālajam un garīgajam pārākumam.»

Interesanti! Ļoti interesanti! Tāda sarakste stiprinātu ari Krievijas proletariāta pašapziņu. Ja saraksti pārtulko un izdod...

Vēstuli vācu biedriem viņš pabeidza vēl pirms tam, kad pulkstenis nozvanīja jaunās dienas sākuma stundu. Lipināja aploksni, reizē pārlikdams, kam piedāvāt pārtulkot grāmatu, kuru saņems no Vācijas. Kompetentākie būtu Mihailovs (Politikuss), Skvorcovs-Stepanovs un Ba-zarovs (Rudņevs). Varbūt lūgt tulkot visiem trim? Katram savu daļu. Tad rokrakstu sagatavos iespiešanai ātrāk. Bez tam — Krievijā grāmata būtu izlaižama ar īpašu krievu zinātnieka ievadu, autoritatīva zinātnieka ievadvārdiem.

Šajā jautājumā derētu pakonsultēties ar Ļeņinu. Iepriekšējā tikšanās reizē Pēterburgas pusē Ļeņins par Dauges pasākumu runāja ieinteresēti.

Patiesi! Līdzko būs rokās Berlīnē izdotais marksisma klasiķu vēstuļu sējums, viņš rakstīs Ļeņinam.

Aizrakstīja. Un jau pēc divām nedēļām saņēma Ļeņina ievadu, kurā pasacīts nepārprotami: «Revolūcija Krievijā nav aiz kalniem!»

Pēc daudziem gadiem, mūža norieta pusē, kavēdamies atmiņās par savām partijas darbinieka gaitām laika posmā no 1904. līdz 1918. gadam, Pauls Dauge ierakstīs: «Esmu lepns un laimīgs, ka man tolaik izdevās nopublicēt un izplatīt starp daudziem lasītājiem šo nemirstīgo dokumentu, ko mūsu dārgais, lielais Ļeņins uzrakstīja pēc mana lūguma.»

* * *

— Šaubos, vai tava liecība spēs ietekmēt tiesas gaitu, — Celīna noteica, kad vīrs pasacīja: «Pieteicos par liecinieku apsūdzētā labā.» — Pret biedru Rožkovu ievadītā prāva ir sīks lokumiņš visaptverošajā reakcijas represiju ķēdē. Soda ekspedīciju palkavnieka pavēle« Patronas nežēlot!», uzbrūkot barikāžu cēlējiem, vēl nav atcelta.

— Draugs mans...

— Saprotu: tavs kategoriskais imperatīvs diktē tev bāzt galvu cilpā, kas apmesta biedram ap kaklu. Cerībā, ka tu varbūt glābsi viņu. Ka tev laimēsies atkārtot sestajā gadā Mečerakova, Maskavas lektoru grupas tiesāšanā pielietoto. «Es ari biju lektoru grupā,» tu liecināji. «Es zinu, ka pie tiesājamā atrastie dokumenti ir lektoru grupas literārais materiāls. Iecerētajam polemiska rakstura literāram tekstam.» Bet, kamēr dota vaļa tādiem, kas patronas nežēlo, tavu spītīgo galvu nesaudzēs.

— Pirms tiesas es vēl konsultēšos ar zinošu juristu.

— Konsultēsies... — Celīna nopūtās. — Nupat atkal mūsu mājas tuvumā mujas uzkrītoši daudz slaistu. Ne aiz vienkāršas sagadīšanās.

— Es jau minēju: manu paziņu pulkā iejaucies provokators. Un žandarmērija pūlas. Bet Rožkova prāvā...

— Ko Rožkova prāvā? — Celīnai acis tumši uzlās-moja. Mirkli viņa stāvēja ar sāņup pavērstu skatienu, tad gari nopūtās, atkal bija draudzīgi vēlīga. — Konservatīvais! Reiz tu esi ko ieņēmis galvā, ar normālu loģiku to ārā nedabūs. Labi, jūdzies Rožkova prāvā tālāk! Tikai izstudē visu, kam pat visattālākais sakars ar apsūdzību! Domāju, tev gaidāmās prāvas materiāli jāzina labāk par tiesas galda klājējiem.

— Labāk gan.

«Celīnai taisnība!» Lieciniekam Paulam Daugem apsūdzības materiāli, tāpat tie, kas netieši skar prāvas būtību, jāizdibina līdz pēdējam. Lai būtu pretargumenti tādiem, kuri tiesājamam gatavo mūža katorgu. Augstāko sodu prokurors šoreiz nezin vai prasīs. Lai ari kā patvaldnie-ciskā režīma opričņiki alktu apkapāt galvas visiem sociāldemokrātu funkcionāriem, klaji slepkavot viņi vairīsies. Vairāk sargājoties no sabiedriskā atbalsa ārzemēs. Vakareiropa vērīgi seko Piektā gada revolūcijas notikumiem Krievijā, un Vakareiropas, pirmām kārtām Vācijas sociāldemokrāti izvērš nosodījuma kampaņu pret cara satrapiem. Runā no tribīnēm, izlaiž uzsaukumus. Un, kauču Krievijas kronētā bendes kalpiem āda biezāka par dubulti liktu pastalu, dūrieni no aizrobežas viņiem sāp. Tālab biedra Rožkova lietā ...

Jā, Rožkova lietā... Dauge raudzījās pēc Rožkova rediģētā krājuma «Pašreizējais moments», sestā gada nogalē izlaistās vairāku autoru brošūriņas par Krievijas revolūcijas mācību.

Plauktā vienuviet bija sagrēdoti vācu sociāldemokrātu žurnāla «Neue Zeit» komplekti un Dauges apgāda izlaistās grāmatas. Vācieša Jozefa Dīcgena, holandietes Ro-landes-Holstes, amerikāņa Untermaņa darbu tulkojumi. Daži ar Paula Dauges ievadiem. Un apgāda lepnums —

Zorges sarakste ar Marksu un Engelsu, kam Ļeņina programmatiskais ievads.

Kad izdevējs ar sarakstes salikumu aizbrauca uz Somiju pie Ļeņina, kurš, slēpti dzīvodams, rakstīja «Materiālismu un empiriokriticismu», Iļjičs piedāvāja nule veicamo darbu izdot Daugem.

«Izdevēja P. Dauges apgāds Maskavā. Būtu izskatīgi.»

Bet viņš vilcinājās. Toreiz trūka naudas. Celīna jau bija ieķīlājusi lombardā savas un vīra izejas drānas. Maņai parādā darba algu. Turklāt dentistam Daugem draudēja materiālu trūkums zobu protēžu izgatavošanai. Visapkārt parādu kalni. Kreditori jau stiepa nazi pie rīkles. Tūlīt Ļeņina darbu laist iespiešanā viņam nebija iespējams.

Pirms aizbraukšanas uz Sveici emigrācijā Vladimirs Iļ-jičs bija izteicis nožēlu, ka «mūsu Maskavas filozofs-iz-devējs nav varējis nopublicēt viņa darbu». Izteicis nožēlu ...

Rožkovs — slēgtā boļševiku laikraksta «Borjba» redaktors... Rožkovu tiesās arī par krājumu «Pašreizējais moments», kurā iespiests Paula Dauges raksts «Par agrārās kustības raksturojumu Baltijā» ...

«Nē, atgādināt aizliegtu izdevumu rediģēšanu nebūs prātīgi,» Pauls domās pārlika, ko tiesā teikt. «Jāuzsver literārais, pareizāk sakot, literāri zinātniskais. Jāsaka: neseno notikumu izgaismošana prasa zinātniski padziļinātu analīzi. Par Krievijas revolūciju ārzemēs daudz raksta. Vācijā dažādu politisku partiju publicisti izlaiž brošūras, pat grāmatas, kas_savā apjomā sasniedz Senās Romas vēstures foliantus. Ārzemēs par mūsu zemes gaitām ir sējumu sējumi, kamēr pašā Krievzemē tikai viegli uz-skicējumi. Un tie paši bez dokumentāra pamatojuma. Apsūdzētais Rožkovs vāca pētnieciskam darbam nepieciešamos materiālus. Meklēja drukātas un ar roku rakstītas skrejlapas, jaunlaiku dziesmu tekstus, dažādus uzsaukumus. Oriģinālā un norakstos. Jo pētniekam nav nepieciešams glabāt revolucionāro lapiņu oriģinālus, viņam pietiek ar to norakstiem, ar dokumenta kopiju. Tā rīkojās arī apvainotais literāts Nikolajs Rožkovs. Viņam, autoram, arī rokraksta lapiņas, ko policija uzgāja apsūdzētā dzīvoklī, ir pētnieciski materiāli. Apsūdzētais bija apņēmies uzrakstīt Krievijas tūkstoš deviņi simti piektā gada revolūcijas vēsturi. Bija apņēmies.»

Tas skanēs kategoriski, bet kategoriskais ietekmē.

Protams, vēl jāsazinās ar pašu apcietināto. Jānodrošinās, lai tiesā saskanētu Dauges un Rožkova izteikumi.

Jārunā ar Rožkova advokātu. Pauls gan viņu personīgi nepazīst, bet viņš ir Pētera Stučkas kolēģis. Un diplomētam juristam, kuru ieteicis Latvijas partijas priekšsēdis, tiesājamo aizstāvis politiskajās prāvās Pēterburgā, ir jāuzticas. Jā gan! Vēlreiz jātiekas ar Sergeju Ņikan-droviču, jāpalūdz, lai viņš palīdz sabalsot Rožkova un manas izvirzes.

— Izdevās! Mana liecība noslieca soda svaru kausu par labu Rožkovam! Varbūtējās katorgas vietā izsūtījums uz Sibīriju. Tikai izsūtījums!

— Tu jūties gandarīts? — Celīna atraisījās no vīra skāviena. — Bet kas notiks, ja izsūtāmo nometinās kādā mežonīgi tālā ziemeļzemes pusē? Vairāku dienu pārgājiena attālumā no cilvēkiem? Dažam raksturam tāds izsūtījums var kļūt psiholoģiski postošs.

— Var kļūt. Bet tas atkarīgs no indivīda paša garīgā «es». Mēs par to esam runājuši.

Viņi bija runājuši. Kopš Pauls pūlējās ap filozofiskajiem traktātiem vai lasīja Eižena Dīcgena atsūtītās vēstules, kurās līdztekus samērā plašajai informācijai par Vācijas sociāldemokrātijas darbību bija paša Dīcgena-juniora filozofisko prātojumu izklāsts. Tēva filozofisko atziņu papildinājumi ar laikmetīgām izvirzēm. (Sak: «Tēvs dzīvoja sava laika zināšanu aplokā. Šodienīgo viņš nevarēja uztvert.»)

«Jozefa Dīcgena grāmatas atkārtotajam izdevumam derētu priekšvārds, kurā aplūkota personības pilnveidošanās problēma,» Pauls pārlika. «Uzsverot, cik nepieciešami saprātīgi nodarbināt mūsu domu aparātu, pamatā liekot dabas un sabiedrisko parādību dialektisku izpēti. Ideja ir tikpat reāla kā objekts, kuru tā atspoguļo. Lai ar! atspoguļojums nav identisks.

Bet vispirms jāuzraksta referāts Maskavas Tautas izglītības biedrības priekšlasījumu vakaram. Par sirds un prāta izglītību.» (Referāta nosaukums: «Wcs ist BH-

dung?».) Jāraksta vācu valodā, jo vakarā īpašs klausītāju kontingents — vietējās vācu kolonijas ļaudis. Paulam Daugem gribētos paredzēto priekšlasījumu atsvaidzināt ar latviešu filozofiskās dzejas piemēriem. Citēt dažus agri mirušā jaunstrāvnieka Eduarda Veidenbauma dzejoļus.

Citēt, nevis pārstāstīt. Tas ir — norunājot atdzejojumā. Paša atdzejojumā.

Protams, salīdzinājumā ar poēzijas meistaru darinājumiem Paula Dauges vārsmojumi būs pablāvi ceļmalas ziediņi. Tomēr klausītājiem tie liks apjēgt: arī mazajai latviešu tautiņai ir sava laiķmetiski idejiska vārda māksla. Latvieši nav neizglītoti tumsoņas, dedzinātāji un postītāji, par kādiem viņus sakarā ar Piektā gada revolūciju izba-zūnē proletariāta apspiedēju algotie tintes kalpi.

* * *

— Pārnāku uz Maskavu. Strādāšu ģimnāzijā, lasīšu lekcijas pedagoģiskajos kursos, — jau priekšnamā, tikko no virsdrēbēm atbrīvojies, Aleksandrs, Dauge-vidējais, pavēstīja jaunākajam brālim. Un, aicinājumu nenogaidījis, devās Paulam pa priekšu saimnieka istabā. Piegāja pie rakstāmpults un iesēdās brāļa krēslā. Kā, jaunāko ķircinādams, bija darījis skolnieka un studenta gados. — Desmit gadus esmu poļu zemē nīcis.

— Nīcis? — Pauls izbrīnā sarauca pieri. — Pieņemsim, Sedļeca, kur tu sākumā skolmeistaroji, ir nomaļāka vieta, bet Varšava? ... Vakareiropeiskā Varšava?...

— Cik garš, tik plats. — Aleksandrs iegrozījās ērtāk brāļa sēdeklī. — Vakareiropeiskā Varšava maz atšķiras no provinciālās Sedļecas.

— Taču poļu revolucionāri, marksistiskā inteliģence...

— Man tas pašlaik nav būtiskais. Darbošanās Polijas ģimnāzijā, kultūrizglītojošos kursos, kur es lasīju lekcijas par klasisko sengrieķu drāmu un jaunāko vācu liriku, man gandarījuma nedeva. Neesmu jau politiskais emigrants, kuram jābūt mierā ar to, ko likteņa večiņa žēlsirdīgi iemet izstieptajā plaukstā. Gribu dzīvot pilnvērtīgi, veicināt veselīgu progresu. Un dzīvi virza uz priekšu tikai tāds, kurš to veido. Es ceru, tu atceries Tērbatas pīpkaloniešu debates manos studiju gados, kad biji mūsu ciemiņš. Mūsu radikāļu prasību: «Tikai ar savu paša prātu un patstāvīgu fantāzijas darbību kaut ko uztvert un ieteikt, tā izceļot jaunās — garīgās vērtības.» Gadu ritējums manī nav nodzēsis toreiz gūto atziņu, gan otrādi — to pastiprinājis.

Mana aizrautība — psiholoģija, jaunu — efektīvāku audzināšanas metožu meklēšana. Personības pilnveidošanās, arī mākslinieciskās pilnveidošanās pētīšana. Un, ja

man maniem meklējumiem jauna vide sola pētniecībai labvēlīgus apstākļus, es izvēlos jauno.

Pēc tam kad bija publicēti mani raksti, kad es biju referējis virsskolotāju konferencē, mani aicināja darbā augstskolu pilsētās un — ar! Maskavā. Piedāvā ģimnāzijas virsskolotāja vietu un vēl lekciju kursu krievu, vācu un latviešu valodā. Par mākslu, mākslas pedagoģiju, par dzejnieku un citu mākslinieku gara darbību. Es būtu ap-lamis, ja neizmantotu izdevību strādāt Krievijas otrajā galvaspilsētā.

— Uzreiz aplamis? — Pauls pasmaidīja. Bet brāļa teiktais par nepieciešamību ar savu paša prātu un patstāvīgu fantāzijas darbību sekmēt jaunu garīgo vērtību rašanos bija viņam ij saprotams, ij tuvs. Par to viņš rakstīja draugam Rainim, par to runāja, tulkodams un izskaidrodams vācu sociologa F. Maziliera apceres par dzimummīlas problemātiku.

— Kas pēdējās dienās Varšavā jauns šķiru cīņas frontē? Ko varšavieši saka par mūsu sociāldemokrātu runām Valsts domē?

— Valsts dome un viss, kas sakarā ar to, tagad Paulam dienas lielā tēma. — Celīna bija ienākusi aicināt vīriešus pie galda. — Pirmās domes vēlēšanās Pauls staigāja pa sapulcēm, mudinādams boikotēt Buligina savārstījumu. Pirms Otrās domes vēlēšanām viņš duelējās ar Miļukovu un Mandelštamu. Kļuva paviršs pret saviem pacientiem. Lai tikai būtu klāt kādā saietā, kur strīdēsies par piedalīšanos cara «visžēlīgi» atļautajā nobalsošanā.

— Aicināju balsot par tautas, proletariāta kandidātiem, — Pauls atsaucās. — Nu Valsts domē ir latviešu Sociāldemokrātijas delegāts Jānis Ozols. Un, ja cara satrāpi nebūtu izraidījuši no Latvijas Pēteri Stučku, droši vien viņš pārstāvētu Vidzemes vēlēšanu apgabalu.

— Šobrīd Pauls Dauge joņo apkārt, lasīdams sapulcēs deputāta Ozola interpelāciju no domes tribīnes par spīdzināšanām Baltijā, — Celīna neļāva vīram turpināt,

— Pētera Stučkas varmācīgā izraidīšana no Baltijas domes vēlēšanu priekšvakarā izraisa Paulā vēlmi publiski izskaidroties. Manipulējot ar statistiku.

— Ja statistika runā pārliecinošu valodu, tā jāliek lietā... Ozola interpelācijā statistika runā drausmīgu valodu. — Pauls lieca kreisās rokas izsprauktos pirkstus:

— Dumpinieku nomierinātāji, cara valdības iesūtīto soda ekspedīciju karaspēka daļas piecpadsmit mēnešu laikā

bez tiesas un bez izmeklēšanas nošāvušas un pakārušas vairāk nekā tūkstoš divi simti cilvēku. Nodedzinātas pāri par trīssimt zemnieku sētu. Lai saskaitītu visus spīdzinātos un sakropļotos, nāktos mobilizēt rotu rēķinvežu.

— Nemieru un juku laikos visās zemēs bijuši milzums upuru. Spartaka dumpī Senajā Romā, husītu nemieros Čehijā, Vācu Zemnieku karā noslepkavoto bija krietni vairāk nekā mūsu zemē Piektajā un Sestajā gadā. — Aleksandrs noliecās pie mutesbļodas noskalot rokas, pirms gāja pie galda. — Un deputāta Ozola runā pieminētais upuru skaits nebūtu tik liels, ja revolucionārās kustības dalībnieki būtu laikus parūpējušies par sava garīgā «es» izkopšanu.

— Nesaprotu, ko tu ar to domā.

— Ak nesaproti? — Aleksandrs sausināja plaukstas Celīnas pasniegtajā dvielī. — Tagad jau krietni pieklusušās revolucionārās kustības dalībnieku masa komplektējas no cilvēkiem, kuriem labs, derīgs un skaists ir tas, ko cildina viņu paziņas. Viņu preses orgāns, partija. Revolūcijā ierauto nospiedošais vairākums ir dzīvojuši, aizņemdamies visu no citiem, darbodamies citu nospraustās robežās. Necenzdamies, ari nespēdami uztvert citādu domāšanas veidu un ceļu, jaunu metodi.

— Saša... Tu mani...

— Diskusijām punkts! Lūdzu pie galda! — Celīna pavēra platāk durvis uz ēdamistabu. Tur, pieaugušos gaidīdami, stāvēja abi Dauges dēli. Vecākais — raudzīdamies mazliet šķielus, jaunākais — glūnus no pieres apakšas.

— Labdien, jaunkungi! — Aleksandrs sarokojās ar abiem. — Kopš mūsu pēdējās tikšanās reizes esam brangi pastiepušies. Braši vīri, īsti lāčplēši! Kā būtu, ja mēs pēc tējas kādu brītiņu pavadītu kopā? Cik zinu, Mišu interesē lidošana. Nesen izlasīju interesantu grāmatu par to. Jau sen mirušais itāļu gleznotājs Leonardo da Vinči, ilgi pētījis putnu spārnus, pūlējās uztaisīt spārnus cilvēkam. Grāmatā daudz Leonardo zīmējumu!

«Saša ir dzimis pedagogs,» Pauls priecājās. «īsts skolotājs! Uzsver pedagoga un audzēkņu kopīgo sadarbību. Māca jauniešiem novērot, saskatīt raksturīgo tajā, par ko viņi interesējas, un izdibināto mehāniski nekopēt... Tas viss ir audzinoši un — lietderīgi.

Tikai,» viņš pārlika, «dīvaina ir Sašas paša sabiedriskā nostāja... Kas tā spriedelē par kolektīvo domu, partijas presi un partiju? Agrāk — ne tikai studiju laikā vien —

viņš tik augstprātīgi nerunāja. Personību no kolektīva nenodalīja. Ar visu to, ka skandēja Gēti: «Es pētu visu, kas tikai pavairo manas zināšanas, bet tas nepadara mani spējīgāku dzīvot.» Sašas vārdos skan nevērība pret domājošo proletariātu. Viņš, lūk, nezina, ko runā Varšavā. Polijas galvaspilsētā revolucionārā kustība ir ja ne varenāka, tad tikpat varena kā Baltijā.

Un tad šis uzspēlēti «inteliģentiskais» par personībām. Tās vienīgās virzot dzīvi. («Dzīvi virza uz priekšu tikai tas, kas veido. Manī ir ticība cilvēkam vispār, tikai augstākas kvalitātes cilvēkam.»)

Ja Saša piekļāvies tādiem, kas klausās dekadentiskos pārcilvēcības sludinājumus, tad ir labi, ka viņš pārceļas uz Maskavu. Te liela idejisko cīnītāju saime, te aizstāv partejiskumu, Ļeņina programmu. Darbaļaužu visaptverošu revolucionāru cīņu, kas ved uz proletariāta pilnīgu uzvaru, par spīti visādām sīkpilsoniskām svārstībām. Maskavieši saārdīs Sašas ideoloģiskos nomaldus. Noteikti saārdīs...»

Paulam Daugem piemita neieskrambājama marksista pārliecība un ass skatiens. Taču deviņi simti septītajā gadā viņa skatienam paslīdēja garām pārmaiņas brāļa raksturā. Un, brālim Maskavā darbojoties, tās neizzuda. Saglabājās, un pēcāk, proletariāta diktatūras izcīņas laikā un divdesmitajos gados, jau buržuāziskajā Latvijā, Aleksandrs iekļāvās antimarksistiskajos darboņos.

* * *

Sava apgāda izdevumu, krieviski tulkotās filozofijas grāmatas tirāžas pirmo daļu, Pauls Dauge izsūtīja gandrīz pussimtam idejas biedru Krievijā un ārzemēs. Bet metiena lielāko daļu nodeva partijas Maskavas komitejai — izplatīšanai pēc vajadzības. Dāvinājuma saņēmēji pateicās sūtītājam, izteica savus personīgos ieskatus par grāmatas nozīmīgumu. Pārsvarā par Jozefa Dīcgena darbiem. Turklāt Krievzemē pirmo reizi lasāmi tādi darbi kā «Filozofijas akvizīts» (vēstules par loģiku), kā «Cilvēka galvas darba būtība», «Sociālista ekskursija izziņas teorijas sfērā», kā «īsi filozofiski raksti». Korespondenti visumā atzinīgi novērtēja paša Dauges rakstītos Dīcgena filozofijas izskaidrojumus. («Dīcgena proletāriskā filozofija ir praktiska zinātne, kuras visa būtība un uzdevums izpaužas cildenā mērķī — izpētīt un pēc tam uzlabot un uzasināt to garīgo ieroci, bez kura nav iespējama strādnieku šķiras un visas cilvēces atbrīvošanās no mūsdienu sabiedrības šķiriskā jūga.»)

Lasītāju atzinība, pat starp rakstu rindām iespraucies vārds stiprināja izdevēja pārliecību, ka reakcijas un re-negātisma laikmetā viņš sekmē proletariāta cīņu. Un tas, kā zināms, ir marksistiskās partijas biedra esamības rādītājs.

Tas arī palīdz pašanalīzē. īpaši — ja esi kļūdījies, ja biedri par kļūdām tevi kritizējuši. Un Paulu Daugi kritizēja. Kritizēja — Ļeņins. Nupat klajā nākušajā grāmatā «Materiālisms un empiriokriticisms». Kritizēja par Dau-ges «dīcgenismu». Ne jau par Jozefa Dīcgena grāmatu izdošanu krievu un latviešu valodā. Strādnieks — filozofs Jozefs Dīcgens, «par deviņām desmitdaļām materiālists», rakstīja Ļeņins, «nekad nav pretendējis nedz pēc oriģinalitātes, nedz pēc īpašas no materiālistiskās atšķirīgas filozofijas». «Par Marksu Dīcgens ir runājis daudz reižu, bet ne citādāk kā par virziena vadoni», «Dīcgens bija marksists, un viņam lāča pakalpojumu sagādāja Eižens Dīcgens un — ak vai! — biedrs P. Dauge, sacerēdami natūrmonismu» u. tml.

Ļeņins kritizēja Dauges uzrakstīto ievadu J. Dīcgena grāmatas «Filozofijas akvizīts» otrajam izdevumam, kurā Dauge saviem vārdiem izklāstīja arī Eižena Dīcgena «uzlabojumus» tēva rakstos (Pauls no Eižena Dīcgena bija saņēmis pāri par simt vēstuļu). Saistīdams Jozefa Dīcgena postulātus ar antimarksistisko empiriokriticismu un imanentajām skolām.

Vladimira Iļjiča kritiku Pauls Dauge pārlasīja vairākkārt. Dažas rindkopas tā iegulās viņa atmiņā, ka viņš būtu varējis tās citēt gandrīz kā zubrila skolnieks lasāmajā grāmatā «Russkaja rečj» iespiestos dzejoļus par četriem gadalaikiem.

«Tas, ka P. Dauge ciena un godā J. Dīcgenu, ir neapšaubāmi, bet tikpat neapstrīdami ir tas, ka viņš apkauno J. Dīcgenu, bez protesta citēdams buržuāzisko papīru smērmaņu atsauksmi...» bija Ļeņina spriedums.

Iļjiča vārdi smeldza un dzēla. Tomēr nomāktību neviesa. Pauls it kā dzirdēja sacīto nākam pār Ļeņina lūpām brīdī, kad viņš, sarunādamies ar biedru, šķietami slīgst uz tā pusi, tiecas pietuvināties tam ar visu savu sprieguma piesātināto būtni. Ļeņina acis raugās biedrā no zempieres iedobām ātri mainīgā iedzirkstā. Te izbrī-

nīti pārmetīgas, te jautri spriegas — līksmas kā pavasara rīts.

Tādu Uļjanovu Pauls Dauge garā skatīja, sākot ar abu pirmo tikšanos Šveicē deviņi simti ceturtajā gadā. Kad Dauge stāstīja Iļjičam par Maskavas biedru ideoloģisko cīņu ikdienu. Par disputiem ar anarhistizējošiem sprediķotā] iem, ar narodņikiem. Stāstīja par latviešu strādnieku noskaņojumu, par disputiem latviešu marksistu pulciņos. Ļeņins smējās par naivuļiem, pašgudriniekiem, izprata mazzinošo kļūmes, neuzskatīja par neglābjami zudušiem aplam izdarījušos, bet asi tiesāja karjeristus, tukšvārdu kaisītājus un politiskos aiēristus. Tāds Paulam Iļjičs turējās prātā, arī atceroties turpmākās tikšanās pēc Piektā gada revolūcijas Pēterburgas nomalē un Somijā pie Kuo-kalas stacijas. Pārspriežot filozofiskās literatūras izlaides jautājumus, Ļeņins bija prasīgs, bet arī saprotošs un dros-minošs. Viņam, Paulam Daugem, Iļjičs lika saprast: tev, biedri, vēl jāstudē marksistiskā loģika, sociālistiskā ētika, estētika un morāle. Vairāk jāstrādā ar pirmavotiem, analizējot filozofiskās atziņas tuvsakarā ar laikmetu, konkrēto politisko situāciju, kādā katra no tām tapusi, kālab savā laikā bijusi kaujiniecisks ierocis. Arī — kā radusies zināma tēzes pretējība, tās noliegums, kas to iedibinājis. Un Dauge iegriezās paškritikas vējotnē, kur strāvo pašanalīze, līdz šim darītā un nedarītā izvērtēšana, aizstāvētā un noraidītā jundījums.

Paškritizēšanās ieilga. Bija svaidīga, pārpilna pašpārmetumiem, pašattaisnojumiem, sīkiem mājas ķīviņiem ar tuviniekiem.

Pēc gadiem, atcerēdamies V. I. Ļeņina kritiku, Pauls Dauge rakstīs: «Manos apcerējumos par dīcgenismu īpaši spīdēja cauri kāda «inteliģentiska», no dzīves atrauta spriedelēšanas tieksme, kura mani, ja es viņai būtu tālāk padevies, varēja ieraut oportūnisma purvā. [..] Visas manas toreizējās «filozofijas svārstīšanās» galvenais iemesls, ka es kā privātā rsts savā privātajā kabinetā, apkalpodams privātu klientūru, biju pārāk atrauts no masām.»

* * *

«Mainīties uz augšu! Mainīties!» aicināja Raiņa revolucionārā dzeja. Paulam adresēto vēstuļu lapiņas bija pilnas ar filozofiskām pārspriedām, piesātinātas ar tām gluži kā bērzu audze ar brieduma sulu lapotņa sākumā. Kopš Rainis otrreizējā trimdā, abu draugu sarakste bija kļuvusi mērķtiecīga. Mazāk tuvinieku saruna satikšanās mirklī, toties arvien izvērstāk ētiski morāla problemātika. Par idejas cilvēka stāju, viņa pašatklāsmi, kāpumu pa pilnveidošanās kraujām. Ij atskatoties pagājībā, abu korespondētāju garīgās augsmes sākotnē, ij vērtējot vīra briedumā nākušo. Arī tiesājot aplamjus, kas ieguvuši popularitāti un tā — sevis ap jūsmas alku.

Lielākoties Paula Dauges un Jāņa Pliekšāna vēstules arī tagad sākās ar jaunībā iedibinājušos: «Mīlulīt!», «Mīļo, labo!», «Mīļais, dārgais draugs!» un beidzās ar: «Sirsnīgi skūpstu!», «Vēlreiz skūpstu!». Sākās un beidzās. Toties rindās starp mīļvārdiem kūsāja prāta nemiers, sirds sāpju saucieni. Par personības — domājošo cilvēku gaitām, par pamatšķiras, tautas, visas cilvēces nākamību.

«[..] Arējās zināšanas un notikumi nav vienkārši tapuši par lielumu,» rakstīja Rainis, «kas visu var likt personiskā lietā. Bez personiskās lietas nav arī vispārējās. Agrāk nebij jaunas psihikas, jo nebija masas-nesējas; atsevišķu indivīdu priekšsajūtas ir tikai ciešanas. Tikai tagad, kur masa sevi sāk saprast, sāk saprast arī «sirsnību pie manis»...»

Dzejnieka apziņu urdīja arī nākamības cīnītāju kolektīvisma jautājumi. Viņš izteica savas domas gan par kritiku partijas kolektīvā, gan par organizāciju vadītājiem: «..kritika un vadoņi. Bet taisni tiem ilgi jāturas pie normas, kura grūti iekarota un jāizplata.»

Šķiet, Rainis tagad dzīvoja ar pārliecību, ka nākamības jausmas iedīgst indivīda sirds alksmēs, nobriest prāta slēdzienos, bet nocietinās praktiskā darbībā. Viņaprāt, nākamības apjauta vistiešāk iekļaujas poēzijas balsīs, dzejiskos tēlos.

«Mūsu lieta nebūtu liela, ja viņa neliktu par sevi runāt šinī dziļākajā valodā,» varēja lasīt vienā Raiņa vēstulē. «Es visus šos garos gadus esmu dzīvojis tanī «sirsnībā», kā Tu viņu sauc, un esmu brīnījies un cietis, ka neviens mūsu lietā to dziļāko neliekas redzam un jūtam.. . Jūtas ir pirmavots prātam.»

Bija jaušams: atrautībā no dzimtenes, tās ļaudīm dzejnieks alka atbalsa savām emigrācijā darinātajām vārsmām. Un, uzgājis sava jaunības drauga Paula rakstu rindās atzinību par viņam piesūtīto vai cenzūras nesagrai-zītā izdevumā iespiesto, steidza pateikties ar liegvārdiem:

«Cik laimīgs es būtu bijis, cik daudz vairāk es būtu ko pastrādājis, kad agrāk man būtu palīdzējuši tik mīļi vārdi kā Tavi...»

Sarakstoties ar Raini, Paulā radās vēlme lūkot publicēt mazās latviešu zemes izcilākā dzejnieka — filozofa sacerējumus kādā no Vakareiropas zemju izdevumiem. Par to viņš runāja ar Doru Stučku, kura sadarbojās ar Pēterburgas literātiem. Sazinājās ar Valeriju Brjusovu, kas ar Gorkiju pievērsās armēņu, somu un vēl citu Krievzemes tautu literatūras antoloģiju izdošanai krievu valodā.

Pauls Dauge bija savos priekšlasījumos cittautiešu auditorijās atstāstījis pāris Raiņa vārsmu. Pārstāstījis, skaidrodams dzejnieka tēlu sociāli emocionālo devumu, taču uz klausītāju vaicājumu, kur lasāms lektora citētais darbs vācu vai krievu valodā, atbildējis ar nevarīgo: «Par nožēlošanu ...»

«Tad kālab jūs vai jūsu kolēģi neparūpējaties, lai mums būtu Raiņa vārsmu atdzejojumi?» reiz teātra ļaužu pulciņa vakarā referentam noprasīja kāda Dailes teātra stu-diste.

«Kālab neparūpējaties?» Jautājums vietā. Jārūpējas. Visādā ziņā jārūpējas.

Un Pauls Dauge lika sev uz pleciem vēl vienu laiku un spēkus tērējošu nesienu. Lūkoja ieinteresēt par latviešu liriku krievu jaunās paaudzes pantu vērējus un pats — citiem virssteigas darbiem mazāk noslogotās rīta stundās — pūlējās ieskaņot filozofiskos Raiņa dzejoļus Gētes un Heines valodā.

Jo — viņš jau ir atdzejojis pāris Eduarda Veidanbauma pantu. Un tie literāti, kuriem viņš deva lasīt savu tulkojumu, padarīto vērtēja atzinīgi.

sfc sH *

«Saukt pie tiesas atbildības pēc Krimināllikuma 102. panta...» Pauls Dauge lasīja policijas čina izsniegtajā tiesu pavēstē. (Čins bija izejas formas tērpā. Tumīgs ūsainis ar sarkaniem, strupiem pirkstiem, kas manāmi drebēja, kad viņš norādīja aili šņorgrāmatā, kur bija jāparakstās pavēstes saņēmējam.)

Pauls nolika pavēstes papīriņu uz galda un ņēmās to līdzināt ar delnas malu gan no vienas, gan no otras puses. Soda likuma simt otrā panta skaidrojums viņam

«Tiesu padomniekā» jāmeklē nebija. Pēc tā tiesāja pat-valdnieciskās iekārtas pretiniekus. «Pretvalstiskos elementus» — sociālistiskās literatūras autorus, revolucionāro skrejlapu izplatītājus, streiku un citu revolucionāro akciju organizētājus un bruņoto akciju līdzdalībniekus. Tiesāja — un piesprieda ilgus gadus ieslodzījumā — cietuma kazemātos, katorgā vai pat...

Un tagad, deviņi simti trīspadsmitajā gadā, pēc Krimināllikuma tiesās viņu — zobārstu Paulu Daugi. Tiesāšot...

Ko īsti Daugem inkriminēs? Pavēstē par to nekas nav sacīts. Varbūt žandarmērijas palkavniekam apnicis aktu apkopai «Dauges Paula Georga dēla lieta» lipināt klāt arvien jaunus policijas ziņojumus. Kā izsekojamais pavadījis dienu, nakti, nedēļu, svētdienu. Cik ilgi bijis savā dzīvoklī, kur gājis, cik ilgi bijis tādā un tādā vietā. Kur runājis publiski, teicis musinošu runu. Fīleri bija slājuši Paulam Daugem pa pēdām gadus desmit. Vairāk reižu žandarmi bija vandījušies Dauges dzīvoklī. Okšķerējuši iedzīvi, zobārsta rīkus, Dauges papīrus un grāmatas, cilājuši pie sienām piekarinātās ģīmetnes. Aģenti bija rakņājušies virtuves skapītī, pat lūrējuši klozeta būcenītī. Taču allaž iebrucēju guvums bija — šķaudas no pašu saceltajiem putekļiem. «Redzams, aģentūras ziņās iekļuvis maldinošs materiāls. Atvainojiet, lūdzu!» pēc tādas kratīšanas okšķeru priekšnieks militāri atvainojās. Vēl un atkal. Bet — kas zina, varbūt šodien žandarmērijas ģenerālis ir pārliecināts, ka fīleru ziņojumu blāķis pietiekami iespaidīgs, lai viņa ekselence — kungs prokurors ...

Iespējams, kungiem uzkrājušies partijas neatmaskota provokatora liecinājumi. Neapstrīdami liecinājumi. Šķiru cīņas sprieguma brīžos provokators izlien negaidīts. No organizācijas rindās iekļuvušiem gļēva rakstura cilvēciņiem, skaudības pārņemtiem patmīļiem. Liktos, savējais. Bet pēkšķi kā zibens no skaidrām debesīm —- kāds izdevis ohrankai biedrus, nelegālās adreses, stāstījis ienaidniekam, ko cīnītāji sprieduši, kādām akcijām gatavojas. Tā Latvijā jaunstrāvnieku arestu laikā bija ar vienu liepājnieku, tā toreiz, kad iekrita «Iskras» sūtījums. Tā bija viņgad ar partijas literatūras izdales vietām, kad policija uzoda Dauges izdevniecības grāmatu noliktavu, kad varas iestādes uzlika arestu Paula Dauges apgādam. Provokatoru dēļ katordznieku važās bijuši iekalti daudzi pašaizliedzīgi revolucionāri, zemiska nodevība nožņaugusi daudzas dzīvības.

Bet velns ar viņiem — ohrankas sūtītiem vai špikiem pielīdušiem provokatoriem! Paulu Daugi viņi cietumā neietupinās! Dauge allaž ir turējis savā redzes lokā ļaunāko no varbūtībām — sliktāko variantu. Un strikti ieturējis solīda privātuzņēmēja dzīves veidu.

Solīda privātuzņēmēja stilu... Balstoties uz visiem zināmu ābeces patiesību: ekonomika, ražošanas attiecības nosaka indivīda sabiedrisko apziņu.

Kas ekspluatatoriskajā kapitālistiskajā sabiedrībā nav prece?... Parādiet, lūdzu, māksliniekus, teologus vai zinātniekus, kuri būtu brīvi no preču maiņas radītajām attiecībām!

No tā secinājums: preču maiņas attiecībās ir arī Dauge ar savu zobārsta praksi. Zobārsts arī privātuzņēmējs! Jo ar ko gan zobārstniecība kapitālistiskā iekārtā atšķiras no preču ražošanas un maiņas procesiem? No firmu kantoriem, apdrošināšanas biedrībām un citiem iestādījumiem? Krievijā zobārstniecība atrodas privātārstu rokās. Privātārsti savos privātkabinetos apkalpo gandrīz vienīgi mantīgās šķiras ļaudis. Un — dentista ienākumus nosaka pieprasījums un piedāvājums atbilstoši brīvas kapitālistiskās konkurences likumībām.

Paula Dauges populārā zobārstniecības praktiķa, kabinets pilsētas respektablākajā rajonā, kredīts bankā, viņa legālais dzīves veids liek precinieku sabiedrībai izturēties pret. viņu gandrīz vai ar konkurenta skaudību. Bez tam ir zināms: zobu dakteris Dauge meklējis gruntsgabalu Maskavas apkaimē, ir apmeklējis veikalniekus, kas sagādā materiālus personīga nama būvei vai palīdz noīrēt uz deviņdesmit gadiem savrupmāju. Namniekam, nekustama īpašuma meklētājam nevar būt neprātīgo sociālistu — privātīpašuma postītāju dziņu. Paulam to ir teikuši viņa paša naudīgie pacienti un viņu dāmas.

Dažs iedomības pūslis var iebilst: bet cienījamais Pauls Georgijevičs Dauge izdod trakuļu rakstītas grāmatas. Grāmatas, par ko viņu esot saukuši pie atbildības.

Esot saukuši...

Bet, cienījamie ļaunvārži, reiz ierosināto prāvu tiesas iestādes izbeidza sodāmības trūkuma dēļ. Tāpēc ka Paula Dauges izdotās grāmatas bija caurlūkojusi impērijas cenzūra un atļāvusi iespiest titullapas iekšpusē: «No cenzūras atvēlēts».

Skaidrs: grāmatu izdošana nevar sagandēt Dauges privātuzņēmēja reputāciju. No privātprakses brīvajā laikā Daugem nevar aizliegt izklaides nodarbības. Nosauciet, lūdzu, man respektablu personu no darīšanu viru pulka, kura neaizrautos ar kaut ko neveikalniecisku! Viens krāj medību trofejas, otrs — bilžotas tabakas un cigāru kārbas. Cits aizņemts ar labdarību — ziemassvētku priekšvakarā liek savam kučierim aizvest uz baraku šķūņiem dāvanu saiņus ar piparkūku ripulīšiem izdalīšanai plik-vēderainajiem nabagu bērneļiem. Vēl cits pasūta mūzikas instrumentu meistaram duci dažāda lieluma balalaiku, personīgi algo spēlmaņu brālību, lai tā koncertētu viņam un viņa viesiem. Starp neveikalniecisku pasākumu uzturētājiem gadās arī vaļasprieka grāmatnieki. Rakstītāji (retāk paši, pārsvarā «radošu norādījumu» priekšātei-cēji trūcīgajiem spalvasbrāļiem), grāmatu apgādātāji. Un mēdz būt tā, ka šāda grāmatnieka izdevumi iemanto intelektuālu jauniešu simpātijas. īpaši tad, ja grāmatu apgādātājs liek iespiest prātu skurbinošus gabalus.

Tā, cienījamie kungi, cienījamās dāmas un godājamie tiesas spriedēji: Paula Dauges aizraušanās ar grāmatu izdošanu nav kvalificējama kā sodāma. Absurdi saukt grāmatu izdevēju P. Daugi pie tiesas atbildības uz Krievijas Krimināllikuma simt otrā panta pamata!

Nemorāliski, apvainojoši! Apvainojoši personībai, ārstnieciska privātkabineta, respektīvi, privātuzņēmuma īpašniekam.

Tālab — nepamatoti apvainotais Pauls 2ans Georga dēls Dauge tiesā neieradīsies.

Ne-ie-ra-dī-sies!

Punkts! Āmen!

Paulu Daugi nenotiesāja. Lietu pret viņu tiesā izbeidza. Jo — tieši tobrīd, kad prokuroram būtu vajadzējis teikt bargu runu par Paula Dauges piedalīšanos impērijas pamatu graušanā, ar saviem grāmatu laidieniem kūdot cara pavalstniekus pret monarhiju un tās iestādījumiem, visas Krievzemes patvaldnieks izsludināja Romanova dinastijas trīssimt gadu valdīšanas piemiņas svētkus. Un — amnestiju. Tas ir: tiesās ierosināto politisko lietu nodošanu arhīvā.

Pēc vairāk nekā trīsdesmit gadiem Pauls Dauge par to rakstīja savā autobiogrāfijā.

Ceturtā nodaļa

— Referents prasa Krievijas impērijā slēgt privātās zobārstniecības skolas. Prasa slēgt?!

— Un to vietā atvērt valsts zobārstniecības institūtus, — Pauls Dauge bija atkal pie runātāja galdiņa līdzās oponentam — Tautas izglītības ministrijas padomniekam. Korpulentam, gludeni uzfrizētam kungam, kura stāja un galvas kustības viedami lika jaust: viņam ļoti piedienētu oficiera formas ģērbs ar regālijām. — Ko dod privāto ārstniecības skolu nostiprināšana? Ko sola Tautas izglītības ministrijas priekšlikumi, kas, pēc oponenta apgalvojuma, topot ministrijas apartamentos?

— Paplašinātu medicīnisko zinātņu programmu un mācību laika pagarināšanu līdz trim gadiem, — ministrijas kungs neļāva Paulam turpināt. Taču viņš bija pacietīgi pāri par stundu klausījies oratoru. Klausījies šo streiku, demonstrāciju, mītiņu rezolūciju, petīciju rakstīšanas un barikāžu sliešanas laikā izslavējušos Krievijas Zobārstniecības savienības runātnieku. Bija ļāvis izklāstīt sadomātos jauninājumus, lai gan ij trešdaļa no referenta ieteiktā bija pietiekams iegansts dot zīmi policijas vīriem slēgt šāsdienas saietu. (Slēgt! Viņa ķeizariskās majestātes režīma sargi dažādo politiķu kliedzienos pēc reformām saklausīja prasību dziļāko būtību — patvaldības pastāvēšanas apdraudējumu!) Patrenkt mītiņotājus, tāpat kā tūlīt pēc atklāšanas pērngad Pēterburgā varas iestādes patrieca dentologu ceturto kongresu. Nesen nodibinātajā Krievijas Zobārstniecības savienībā šāsdienas referents Dauge līdz ar Fišeru, Vilgu un Pudreviču ir galvenie dulburīgo projektu taisītāji. Viņuprāt, pusfeodāli kapitālistiskajā valstī (tā viņi dēvē Romanovu cilts caru impēriju!) pastāvošās medicīniskās aprūpes ierīkojumi jānomaina ar plašām tautas masām labdarīgākiem dienestiem.

— Varbūt ministrijas stolonačaļņiku kungi ieteiks apvienot pa dažādām ministrijām un departamentiem izkaisītās ārstnieciskās iestādes? — Paula Dauges jautājumā bija nojaušama smīkņā.

— Profesors Reins ir rakstījis uz visaugstāko kanceleju. — Ministrijas kungs tikko valdījās.

— Profesors Reins acīmredzot labprāt pieņemtu ministra portfeli. — Dauge ceremoniāli paklanījās. — Bet vai ar ministra portfeli aizdziedēs strutojošās vātis Krievze-

mes darbacilvēku miesā? It kā ministra portfelis ienestu lūzumu vispārējā sabiedriskās higiēnas stāvokli! Pēc guberņu pārvalžu savāktajiem statistiskajiem datiem mūsu Krievijas Zobārstniecības savienība secina: Krievijā pastāvošā zobu ārstniecības prakse ignorē vajadzību ieviest vispāraptverošu tautas veselības aprūpi. Tāpēc ka pastāvošā sistēma neliekas zinis par sabiedrisko higiēnu. Pri-vātzobārsti ir ieinteresēti plombēt iespējami vairāk zobu, uzturēt sarežģītus un dārgus ārstēšanas paņēmienus, bet profilaktiku — pie velna! Cīņa ar saslimstību nav privāt-ārstu daļa.

— Nav viņu daļa? — Kungs, domāt, nostājās uz spoži noviksēto gamašu purngaliem. — Nav?

— Profilakse paliek aiz pastāvošās sistēmas sliekšņa, — Dauges balss kļuva tālu saucoša, kā runājot masu mītiņā. — Kauču veselības aizsardzības pārziņa Krievzemē atrodas galvenokārt tā saucamajā Medicīniskajā departamentā, kas ir Iekšlietu ministrijas ziņā, dažādie ārstnieciskās palīdzības veidi visā Krievzemē izkaisīti pa dažādām ministrijām un dažādām organizācijām. Pa pri-vātsabiedrībām, pa starpnieciskiem kantoriem. Tie katrs piekopj savu politiku, ietur savus medicīniskos principus. Izdarās pēc savas iegribas savās interesēs. Tas ir — pēc peļņas-ieraušanas likuma, pēc kapitālisma diktāta. Tas ir netaisni. Visplašāko tautas slāņu veselības aizsargāšana pavēloši prasa, lai šāds uz kapitālistiskajiem ielaušanas principiem balstīts ārstnieciskais dienests tiktu aizmēzts prom.

— Ptu! — oponents nospļāvās. It kā viņš bijis prasts fabrikas vārtu virinātājs, skolas mācībā nebijis zemnie-ķelis, saukts mužiks. Nospļāvās un atskatīdamies devās garām klausītāju rindām uz izeju. Šķiet, aicinādams klātesošos atstāt šo neprātīgo savienībnieku sanākšanu. Tikai — klausītāji viņu nesaprata vai arī negribēja saprast.

Dauge palika pie runātāja galdiņa un turpināja aizsākto. Vēlreiz izklāstīdams pirmāk sacīto: visaptveroša medicīnas, konkrētajā gadījumā zobārstniecības uzlabošana Krievijā iespējama tikai revolucionāra apvērsuma ceļā.

— Revolucionāra apvērsuma ceļā?

— Medicīniskajā palīdzībā plašākajiem tautas slāņiem būtisks jautājums ir slimību profilakse. Dažādu medicīnisku pasākumu kopums, kas ierobežos daudzu slimību rašanos. Arī zobu slimību, — viņš skaidroja. — Steidzami

jārada medicīniskā bērnu profilakse visas plašās Krievijas robežās. Jārada zobārstnieciskā profilakse. Jūs zināt: bērnībā neārstētie kariozie zobi sevišķi kaitīgi

ietekmē organismu un veicina daudzas citas slimības. Ir zinātniski pierādīts — lielum lielā daļa tā saucamo bērnu slimību dīgļu slēpjas iepuvušos zobos. Ari tuberkulozes baciļi slēpjas bojāto zobu iedobumos.

Tomēr runa ir nevis par zobu un mutes dobuma higiēnas zinātnisku metožu izstrādāšanu, bet gan par laikmetīgu zinātnisko metožu plašu sabiedrisku pielietošanu. Mūsdienu tiešamība prasa no zobārsta ne vien to, lai viņš prasmīgi strādātu savā arodā, bet arī lai viņš būtu darbīgs pilsonis. Sociāli apzinīgs pilsonis ar attīstītiem, izkoptiem sabiedriskiem uzskatiem. Tāds, kurš sekmētu cildenāku cilvēcisku attiecību nostiprināšanu. Sabiedrisku iekārtu, kas uztur labvēlīgu klimatu cilvēku attiecībās.

No klausītāju vidus atskanēja starpsaucieni.

— Kas uztur un izvērš labvēlīgu klimatu, — Pauls atkārtoja. Un pārgāja uz paša pieredzēto:

— Šeit, Maskavā, pirms gadiem astoņiem mans maizes arods balstījās uz tīri amatnieciskiem pamatiem. Bez graša, bez sakariem sabiedrībā — es tolaik labprāt būtu pārdevis kādam uzņēmīgam zobārstam savu darbaspēku. Tas ir — būtu stājies darbā kā inteliģents proletārietis. Bet zobārstniecības tirgū precei «darbaspēks» nebija pieprasījuma. Gribot negribot man vajadzēja kļūt patstāvīgam amatniekam. Badināties, gaidot, kamēr apstākļi grozīsies, kamēr iekrāšu sev klientus ar amatniecībai pieejamiem līdzekļiem. Man laimējās kā aklai vistai grauds — radās klientūra, arī no naudiniekiem un virsniecības. Liktos, ar savu stāvokli man vajadzēja būt apmierinātam. Bet sabiedrības attīstības gaita skāra arī zobārstniecības nozari. Noteicējs kļuva kapitālistiskais. Atvēra zobu slimnīcas un privātu ambulatoriju, ar konkurences nespējīgiem amatniekiem gāja uz leju. Zināms, kālab. Mazo amatnieku eksistence, kuri strādā vienīgi ar savām divām rokām, atkarīga vienīgi no viņu darbaspējas un no viņu veselības stāvokļa. Mazais vienmēr ir ļauna likteņa apdraudējumā. Vairākiem lāgiem es atrados uz sabrukuma robežas. Fiziski un morāli. Mana dzīve iespīlēta šaura aroda mazajā čaumalā, un, ja es ārpus sava amata nebūtu sastapis gara radiniekus, ja sabiedriskā dzīve nebūtu ierāvusi mani savā mutulī, es būtu salūzis.

No medicīnas viedokļa, pat no vispārējās loģikas viedokļa var likties nesaprātīgi, ka tieši tajā laikā, kad mans arods mani visvairāk saistīja pie darba sabiedriskajā darbā, sabiedriskajā cīņā es atradu nepieciešamo pretsvaru kapitālistiskās iekārtas nejaucībām.

Mums tagad ir Krievijas Zobārstu savien'ba, un mūsu savienības biedri apzinās nepieciešamību cīnīties par brīvu, laimīgu, cilvēciski pilnvērtīgu dzīvi.

Viņam aplaudēja. Šķiet, ilgāk nekā pirmāk, priekšlasījumu beidzot. Klausītāji nāca klāt, pateicās. Jautāja, vai viņš nupat skarto neiestrādās rakstos. Par tik būtiskiem jautājumiem jārunā atkal un atkal. Lai pasaule satrūkstas, lai grūst ierastības satrunējušie pamati. Dakterim Daugem taisnība: dziedniecība nav nodalāma no sabiedriskās attīstības. Par to vajag rakstīt. Arī ārzemju presē. Paulu Georgijeviču pazīst Vakareiropas mediķu aprindās ...

— Cik nu man tās pazīšanās... Tiekos ar dažiem speciālistiem — tas ir viss.

Atbildējis uz vēl dažiem jautājumiem, viņš steidza atvadīties.

«Celīna šodien savās gaitās. Zēni dzīvoklī vieni. Ja Maksis nepacels acu no francūža Blerio lidaparāta shēmām, divplākšņa spārnu modeļiem, brālītis izlādēs savu enerģiju. Bet dzīvoklī ir arī plīstoši priekšmeti.»

* * *

— Zēni! Maksi, Leo! Ejma! — Priekšnamā iegājis, Pauls saplaukšķināja rokas. — Zēni! — Viņš plaukšķināja vēlreiz. — Puiši!... — Pagriezās pret virsdrānu uzkarināmo. Zēnu virsdrānu un cepuru te nebija.

«Aizdiebuši, tēvu nesagaidījuši. Aizklimtuši divatā vai arī katrs par sevi. Kā viņi pasākuši pavaļas brīžos, kad vecāki aizņemti ar savu. Ij mājās, ij ārpus mājas.

Kā pasākuši pavaļas brīžos...» Pauls Dauge paberzēja ar pirkstiem gāmuru. Tas iekņudējās kā bronhu spazmā, kad jākrekšķ un nevar atklepot. Kad jāatvāko medikamentu kārbiņa, jārij zāļu zirnīši, kādus parakstījuši ārsti. Aizdusa, sirdsklauves un locekļu reimatiskās sāpes nu jau cik gadu pastāvīgas Paula Dauges pavadones un kļūst jo gražīgas nervu saspringtības reizēs. Kā nupat.

Nodevies sabiedriskajiem darbiem, Pauls tikai tagad īsti sāka manīt, cik maz viņš dalījis ar dēliem ģimenes sadraudzību. Tēvu un dēlu tuvību, kas nepieciešama harmoniskas sadzīves attīstībai. Rītdienīgai audzināšanai ģimenē. Engelss rakstīja: «Cilvēks ir dabas un audzināšanas produkts, bet cilvēki dabu pārveido, un audzināmais jāaudzina.» Jāaudzina ...

Nemierā bija arī Celīna.

Un Pauls apņēmās laboties.

Bet daudz kas jau bija nokavēts. Ar savdabīgu jaunākā skaudību pret vecāko Leo varēja līdz ietiepībai niķoties, ja vecāki pārrunās un ierosmēs vispirms vērsās pie Makša. Leo spītīgi atteicās braukt kopā ar vecāko brāli līdzi tēvam uz Saukas pagastu. Maksis nelabprāt ciemojās pie Pēterburgas profesora Reisnera, publicista un Baltijas revolūcijas aprakstītāja, toties jaunākajam Reis-neru ģimenē pavadītās dienas bija tas pats, kas līdzdalība sengrieķu mistēriju svētkos.

Spurainais jaunākais dēls ne reizi vien iedzina tēvu sprukās, līdzko viņš aizskāra zēna iecirtibas dzelkšņus, cenšoties pārliecināt, lai Leo dzīvo un darbojas saskaņā ar harmoniskas ētikas prasībām. Zēnu raksturu briedi-nāšanai bija domāta arī šīsdienas pastaiga.

Taču brīsniņu piims tās pastnieks atnesa klēpi pasta sūtījumu; viņš sāka piegādāto šķirot un lasīt un — nepamanīja, kā aizjoņojuši pulksteņa rādītāji.

Nelāgi, pavisam nelāgi! Līdzko Pauls atver nupat iespiesto partijas legālo preses izdevumu, viņš zaudē iemaņu — vajadzīgā brīdī atslēgties no darāmā.

Laikrakstus pāršķirstot, katrs cilvēks ar politiski neaptumšotu skatienu saredz dzīvē aizvien vairāk satraucoša. Akadēmiskie runātāji teiktu — globāli draudīga. Berlīnes, Londonas, Parīzes, tāpat Pēterburgas avīzes pārpārēm pilnas ar ziņojumiem par lielvalstu rosīšanos uz karu.

Ķeizariskā Vācija steidz būvēt vēl nepieredzēti milzīgu kaujas floti, panģermānisti kliedz, ka citas lielvalstis sadalījušas zemeslodi savu interešu zonās, atstājot nabaga («nabaga!») Vāciju bez kolonijām, un ar bandītisku ne-kautrību pieprasa nekavējoties pārdalīt lielvalstu aizro-bežas valdījumus.

Līdztekus ķeizariskajai Vācijai bruņošanās skrejceļus dimdina parlamentārās Francijas, parlamentāri karaliskās Anglijas un Romanovu Krievijas militāristi. Bruņošanās rūpnīcu dūmeņi izgrūž dzirksteļojošus sodrējus pat lielākajās valsts un baznīcas svētku dienās. Vairāk produkcijas, vairāk! Lielgabalu, karakuģu tērauda, šaujamo un

patronu. Vairāk bruņu, kararatu. Grēdot, rindot, kraut tuvāk otras valsts robežu stabiem!

Pēc Prāgas konferences Krievijas Sociāldemokrātu Strādnieku partija uzņēmusi strikti ļeņinisku kursu, aicina masas teikt bruņošanās neprātam savu visspēcīgāko «nē!». Partija deklarē: «Lielgabalu un šaujamo ražošana nevar turpināties bezgalīgi. Pulvera mucas blāķos veļ vienam mērķim — spridzināšanai. Ne jau velti Vācijas «lielgabalu karalis» fon Krups pamāca savus kompanjonus: «Kara produkcija, ja to neizlieto, ir kapitāls, kas noguldīts uz dilstošiem procentiem.»»

Tautu revolucionārās aktivitātes pieauguma laikā Krievzemes ļeņiniešu kāpinātajai cīņai par darbaļaužu atbrīvi, pretkara noskaņojumam bija nozīmīga vieta. (Divpadsmitajā gadā Ļenas zelta raktuvēs carisma satrapu šauteņu zalves pret neapbruņotiem strādniekiem izsauca darbaļaužu kūsoša niknuma uzbangu pret ienīsto pat-valdniecisko režīmu.)

Nupat caurlūkotajā pasta nesumā Pauls kara jautājumā būtiski jaunu izviržu nemanīja, toties bija gana cita neatliekami kārtojama.

Sarakstoties ar draugu Žaniņu, jāiztirzā vairākas materiālistiskās dialektikas problēmas. Jaušams: Raiņa liegā psihe ieskrambāta. Dzejnieks turpina spriedelēt par dogmatisko uzskatu uzmāku marksismam.

Vienpadsmitā gada vasarā, kad Pauls bija Šveices sanatorijā, satiekoties ar Raini, viņam nācās noklausīties dzejnieka sūkstīšanos par Latvijas veco revolucionāru, arī vadošo biedru pārlieku cenšanos iekalt jauniešiem galvās politiskus postulātus. Gandrīz ignorējot mācību par attīstību, kas, viņaprāt, ir visbūtiskākā. Rainis toreiz bija smagi savārdzis. Sūdzējās par galvas reiboņiem, sirds-klauvēm, nervozitāti, nespēku.

Draugu saudzēdams, Pauls toreiz no diskusijas izvairījās. Sak, Žaniņš atspirgs, jaunas dienas nāks ar jaunām domām. Pēc tam Pauls vēstulēs centās tad izteikto neatgādināt. Bet, izrādās, dzejnieks pārmet Paiulam, ka tas, ko viņš partijas politikā ietur, ir — ārienes ietekmējums. Viņš Paulam raksta: «Tev visi iespaidi nākuši tikai no krieviem un vāciešiem, jo Tava īstā dzīve sākusies tikai Maskavā.»

«Tagad ar Žaniņu jārunā tiešāk un izvērstāk,» Pauls nosprieda. «Jārunā par revolucionārās enerģijas uzturēšanu dažādās, bet visvairāk — sarežģītās situācijās. Jāatgādina: partijas vecākā gājuma biedri cīnās ij par cilvēku harmonisku attīstību, ij par komunistisko romantiku, kas Žaniņam pašreiz visdārgākā.»

Rainis korespondē ne jau ar ļeņiniešiem vien. Literātam, kuru uzrunā ar bijīgu cieņu, ir arī šaudīgu uzskatu rakstītāji, arī marksistiskās filozofijas «pārlabotāji» — mazinieciski spalvaskāta dīdītāji.

Latvijas darbatautai ir tikai viens Rainis, kura draugiem, idejas biedriem jāizkliedē svešotnē, nošķirtībā mītošā dzejnieka šaubu domas. Jāgādā, lai viņš vienmēr mana biedru plecus.

Jāgādā!

Bet tagad — atpakaļ pie dienas pasta.

Pamatīgāk jāpiestrādā pie avīzes «Laiks» iesāktās polemikas starp revolucionārā marksisma aizstāvjiem un dialektiskā materiālisma «uzlabotājiem» — boļševisma gremdētājiem.

Kādā avīzes numurā bija publicēts «sociālisma pārlabotajā» Pagāna apgalvojums, ka strādniekiem «marksistiskās grāmatas ļoti maz dod priekš apziņas noskaidrošanas». Pagānam piebalsoja latviešu sīkpilsoniskie skribenti un, protams, buržuāzisko, melnsimtniecisko lapu tinteskalpi. Bet nupat «Laika Balsī» iespiesta Pagāna «gudrību» kritika — Paragrāfa, tas ir, Pētera Stučkas raksts. Latvijas proletariāta šķiriskās apziņas nobrieduma apskats pašulaik, kad latvieši jau iekarojuši sev zināmu preses brīvību, salīdzinājumā ar priekšrevolūcijas periodu.

Biedrs Paragrāfs ar viņam raksturīgo prasmi parāda Pagāna «domu riekstu» sapuvušos kodolus. Un — vēršas arī pret dažu pašu biedru virspusību. Pret proletāriešu literatūras apgādātāju trūkumu. «Cik Marksa darbu tulkojumi ir parādījušies?» jautā Stučka. «Cik Engelsa rakstu ir latviešiem? No viņa «Anti-Dīringa», no Feierbaha un cita pie mums maz ko dzirdējuši, bet mums jau ir Engelsa pārvarētāji. Jūs sacīsiet: ne jūsu vaina, ka nav šo grāmatu tulkojumu. Tad prasiet, lai jums tās dod!»

«Prasiet, lai jums tās dod!» Pētera Stučkas sacītais, šķiet, tēmēts arī viņam — Paulam Daugem. Publicistam un materiālistiskās filozofijas rakstu apgādātājam. Paragrāfs jautā: «Kālab tu nedrukā marksisma klasiķu grāmatas latviešu valodā?»

Piektā nodaļa

— Kungs doktor Dauge! — Tīringenes policijas priekšnieks paņēma no kancelejas galda uzblīdušu aploksni un nāca uzaicinātajam pretim. — Lūdzu, jūsu un jūsu kundzes pases. Jūs vairs neskaitāties internēti.

To «neskaitāties internēti» kungs priekšnieks pasacīja, raudzīdamies no pieres apakšas. It kā pētīdams, vai ienācēja vaibstos nepavīd kas aizdomīgs, kas varētu būt iegansts sardzes izsaukšanai. Karam sākoties, ieviestās pastiprinātās apsardzes zaldātu izsaukšanai.

— Pateicos jums, kungs major! — Pauls Dauge militāri stingri nolieca galvu, atslēja to un stiepa roku, lai saņemtu no mundierī iespīlētā kunga savus dokumentus.

— Domāju, jūs ķeizarvalsts robežas atstāsiet tūlīt? — vīrs mundierī nelikās Dauges žestu manām.

— Tā bija mana vēlēšanās, jau karam sākoties. Tikai mani, manu kundzi («kundzi» viņš saka, nevis «sievu»!) un bērnus no sanatorijas neizlaida. Turēja arestā.

— Internēja. No klostera pansionāta «Katholisches Schwesterhaus» jūs taču neizlika?

— Dzīvojām bez tiesībām atstāt namu Riterštrāsē četri. Lai gan pārējiem mana ceļojuma kompanjoniem atgriezties dzimtenē šķēršļi netika likti.

— Ne jums, kungs doktor, spriest par vācu impērijas administrācijas pasākumiem. Saņemiet savas pases un pacentieties lieki neapgrūtināt ķeizarvalsts ierēdņus!

— Tūlīt uz Hamburgu un prom...

— Ļoti labi!

«Kungs doktor» policijas priekšnieks vairs nesacīja. Lai gan Krievijas pavalstnieku Paulu Daugi no vācu in-ternējuma atbrīvoja tādēļ, ka viņš — doktors. Un ne tik daudz — ka tā iespiests viņa vizītkartē un ka viņš raksta vēstules uz papīra ar tādu titulu. Vāczemē ar doktora vārdu Dauge publicējās odontoloģijas un citos medicīnas žurnālos.

Tūkstoš deviņi simti četrpadsmitajā gadā Dauge kārtējā vasaras atpūtā Vācijā ieradās nevis viens kā agrāk, bet ar visu ģimeni. Sājā laikā Berlīnē notika Latvijas Sociāldemokrātijas partijas pārstāvju apspriede, kur lēma par Latvijas sociāldemokrātu piedalīšanos Krievijas boļševiku sestajā kongresā. Bija paredzēts, ka Dauge piebiedrosies apspriedes dalībniekiem un viņi kopā brauks

uz Vīni, uz Otrās Internacionāles divdesmit piecu gadu pastāvēšanas svinībām, kuras gan izjuka.

Vienlaikus ar Daugi Vācijā «vasaras atvaļinājumu» Rī-genas salā pavadīja Pēteris un Dora Stučkas un Berlīnē Vilis Dermanis. Viņi bija aizvadījuši arī kopīgu līksmu stundu. «Pagaidām» izšķīrušies, cerēdami, ka Vīnē būs gana laika turēties draudzīgā kopumā.

Dauge atradās Tīringenē brīdī, kad ķeizara Vilhelma armijas jau bija sapulcinātas pie Francijas un Krievijas robežām un gaidīja zīmi — sākt! Vācu sociāldemokrātiskās organizācijās tobrīd cēlās cīkstiņš starp biedriem — šovinistiskajiem partijniekiem (buržuāziskās dzimtenes balstītājiem) un proletāriešiem — internacionālistiem. Ar internacionālistiem draudzējās Dauge. Un, protams, Vācijā uzturēdamies, viņš ar tiem tikās; tas politiskajai policijai nepalika noslēpums. Tālab, tikko zilpelēkos mundieros tērptie vācu reiha zaldāti, šaujamos rībinādami, ielauzās kaimiņu robežās, vienlaik ar vāciešu pretkara kustības dalībniekiem aizturēja arī tobrīd Vācijā dzīvojošos ārzemniekus. Pirmām kārtām Vācijas impērijas pretinieku pavalstniekus — frančus un krievus.

Aizturēja arī Daugi, kurš tobrīd ar ģimeni uzturējās provinciālās Mārburgas sanatorijā. Jo nepaguva līdz ar citiem latviešiem iekļūt kādā no neitrālajām kaimiņu valstīm. Vilcinājās tālab, ka viņam rūpēja izdibināt Vācijas sociāldemokrātu vairuma šovinisma aizmetņus un sastīgojumu. Taču visi vācu laikraksti, sākot ar valdības «Reichsanzeiger» un beidzot ar sociāldemokrātijas centrālo orgānu «Vorwärts», auroja vienā balsī. «Vor-wärts», kurš vēl pirms dažām dienām bija aizstāvējis internacionālismu, sludinājis karu karam, naktī no trešā uz ceturto augustu pēkšņi pilnīgi zaudēja savu sociāldemokrāta seju. Brēca līdz ar reakcionāriem par barbariskās Krievijas uzbrukumu miermīlīgajai, kulturālajai Vācijai.

Pat vācu sociālistu līderis Kārlis Kautskis nāca klajā ar «supermarksistisku» atklāsmi: Sociālistiskā Internacionāle jau vispār esot tikai «miera instruments», kam kara laikā jāklusē.

Pauls Dauge ir ar boļševikiem — aizstāv un aizstāvēs proletārisko internacionālismu, cīnīsies pret kara psihozi, bet dzimtenē viņam nāksies saķerties ar citādu uzskatu aizstāvjiem, tālab viņam jāuzzina par Vāciju iespējami

vairāk. Aizbraukšana aizkavējās, un Dauges ģimeni internēja.

«Nekritīsim panikā. Gan izkulsimies!» viņš drošināja savējos. Vairāk jaunāko dēlu, kuram trāpījās saskrieties ar ielās šovinistiski aurojošiem vācu pusaudžiem, «Vācijas ienaidnieku» pārmācītājiem: «Savaldību un vēlreiz savaldību! Mēs ar mammu rakstām protestus. Sūdzamies par pretlikumību. Arī savā valstī mēs neesam karadienestam pakļauti. Esam ārsti, tikai ārsti.»

Pauls rakstīja uz Berlīnes centrālajām iestādēm un sūtniecībām. Rakstīja Vācijas un Šveices medicīnas institūtiem, odontoloģijas un vispārējās medicīnas žurnālu redakcijām, kas bija publicējušas Maskavas doktora Dauges rakstus. Apelēja pie adresātu goda jūtām, atsaucās uz ārsta profesijas humānismu. Un — humānās profesijas pārstāvji līdzēja. Atbildes vēstulēs Vācijas odontologu orgnizācija un periodisko izdevumu redaktori ziņoja, ka viņi no savas puses griezušies pie... Ka viņi atbalsta...

Pēc divu mēnešu gūstniecības Paulam Daugem beidzot rokā ārzemju pase un kara policijas atvēlē izbraukšanai.

— Kein Wort auf Russisch! Ne vārda krieviski, franciski vai latviski! Tikai vāciski! — pirms došanās uz staciju Celīna un Pauls nostrostēja zēnus. Kā tagad turēties, kā runāt. Kamēr viņu četrinieks nokļūs aiz Vācijas robežas svītrotā šlagbauma. — Šovinisma virpulī, kāds pašlaik ir Vilhelma ķeizarvalstī, pietiek mazumiņa, lai pirmais ceļā patrāpījies mietpilsonis svilptu pēc drošības policijas. Tad mums no otra gūsta neizbēgt. Bet tas var būt ar ļoti smagām sekām.

Puisēni nosolījās neatiet no vecākiem ne soli. Tukši netērgot un, ja ko, — tikai vāciski.

— Cietsirdīgi. Bet — tas jāsaprot, — Pauls kā atvainodamies sacīja Celīnai.

— Nekļūsti auša! — Viņa ņēma zēnus pie rokas, un, kopā turēdamies, trijatā devās pa kāpnēm lejā. Sak, abi dēli balsta māmuļu, kurai apsāpējušas kājas.

«Kaut jel ātrāk tiktu pie savējiem!... Kaut jel ātrāk pie biedriem Krievijā!» Pauls skaitīja mēmām lūpām. «Arī tur, arī mūsu Baltijā, tagad ļaužu prātus droši vien jauc šovinisti, imperiālistiskā patriotisma sludinātāji. Nāksies apsteigt laiku, lauzt ceļu revolūcijai daudz grūtākos apstākļos, nekā bija līdz šim... Tiesa: Krievijā ir boļše-vistiskā partija. Un Latvijas Sociāldemokrātija savā ceturtajā kongresā ievēlēja boļševistisku Centrālo Komiteju,

kas ir vienisprāt ar Ļeņinu: proti, imperiālistiskais karš jāpārvērš pilsoņu karā, kurā kritīs noziedzīgi varmācīgie režīmi.

Var gadīties (tas ir pilnīgi iespējams!) — daļai biedru Krievijā uzmetas sociāldemokrātisko izlīdzēju vātis. Var notikt, ka partijā palikušie centristi vai anarhistiskie krei-suļi metas apkampt savas zemes buržuāziju, ieturēt ar to kopīgu izlīgšanas un samierināšanās politiku. Un boļševikiem nāksies cīnīties vienlaikus divās, arī vairākās frontēs ...»

Hamburgas pasažiervilciens piestāja starpstacijās un aizbrauca no tām precīzi pēc saraksta. Minūti minūtē. Lai gan tam garām nepārtraukti dārdināja karavīru un kara kravas ešeloni. Daudz ešelonu...

* * *

Beidzot — Pēterburga!

Balto namu cēlsvinīgie frontoni, majestātiskie katedrāļu kupoli, skaņais kalta granīta grīdojums. Čuguna mežģīņu žogi, starp kanālu tiltu lokumiem saules zaķīšu atspīds rievas ūdeņos. Ormaņu zirgi, riteņu dārdīgā dima... Nams Baseina ielā trīsdesmit seši. Izgaismots lodziņa četrstūris, durvju sargs kambarītī, pretim blāvajam jumta izgaismojumam plata stāvkāpņu vija augšup. Tad durvis ar numuru seši un baltmetāla plāksnīti pie zvana auklas roktura ar uzrakstu: «Zvērināts advokāts Pēteris Ivanovičs Stučka».

Pauls nogaidīja, kamēr Celīna ar abiem zēniem nostājas durvju atvirai pretim, un pavilka zvana auklas turekli. «Kaut nu bijis mājās! Par mūsu iebraukšanu Pēteri brīdinājuši netikām.» Viņš sasprindza dzirdi. «No kuģa šurp paziņot nevarēja. Kas zina, kāds tagad teitan gaiss. Piezvanīšu vēlreiz ...»

Bet — durvju otrā pusē nošķinda atslēga, tās mazliet pavērās un uzreiz — strauji līdz galam.

— Mīļie, Paulhen, Celīna!... Jūs! — Dora Stučka pārsteigumā sasita rokas. — Pēter! Pauls un Celīna ar savējiem! — viņa kā gana aurī sauca uz aizmuguri. Metās atnācējus skaut un vadīt pāri slieksnim.

— Izmukāt?

— Izmukāt dzīvi un veseli? — Mājassvārkam plandot, piedipināja mājastēvs — Pēteris Stučka. Kratīja rokas,

vērsa atnākušos ar seju pret gaismu, palīdzēja atbrīvoties no virsdrēbēm. — Laikam tieši no ostas?

— Tiešā ceļā. Gribējās ātrāk tikt pie skaidrības.

— Nāciet istabā! Vai vispirms noskalosiet ceļa putekļus? Es tūlīt atnesīšu dvieļus. — Dora šķīra Celīnu un zēnus no abiem vīriešiem. Sak, ir zināms: nestils jau! Aizsāks diskutēšanu kā partu pārstāvji tiesas prāvā. Un viņa nealojās. Vecie draugi, abi idejas frontes karotāji, turpat priekšistabā, smagnēja kluba krēsla atzveltni balstīdami, klāja vaļā viens otram politiskos jautājumus. Par stāvokli «tur» un «šeit». Kā kurā no šķiru cīņas nometnēm novērtē radušos stāvokli. Kāds trakums Otrās Internacionāles līderu pulkā! Kāda proletāriskā internacionālisma pamatprincipu mīdīšana kājām!

Kā Krievijā, pirmām kārtām Latvijas novadā, ar policijas uzraudzībā nonākušajiem? Kādas vēstis par biedriem — policijas tvarstītajiem bēgļiem? Arī par latviešu partijas veterānu Frici Roziņu, kuram Pēteris Stučka un Pauls Dauge palīdzēja izsprukt no izsūtījuma vietas, nokļūt Savienotajās Valstīs pie latviešu emigrantiem.

Stučka stāstīja: Latvijas Sociāldemokrātija zaudējusi simtus aktīvāko biedru. Vieni aizdzīti trimdā, citi ieslēgti cietumos. Cietusi arī jaunizvēlētā partijas Centrālā Komiteja un šāgada kongresa delegāti.

— Melnajiem pagaidām vēl veicas ar šovinisma tvaika uzkurināšanu, — Stučka turpināja. — Reakcionārus vēl klausās neapzinīgie, nacionālisma dūmakas apreibinātie. «Vācietis lielskungs un vācietis imperiālists! Ir viens un tas pats latvju kalpinātājs vācietis, kas nu reiz ir jāsadragā!» klaigā latviešu lielburžuāzijas dūži. Viņiem pie-basē avīžnieki un režīma balstītāji, aurodami par cara armijas uzvarām Rītprūsijā. Par brašajiem kazakiem, tādiem kā Kozma Kručkovs, kas aulekšodams uzdur uz sava pīķa piecus vāciešus. Neapzinīgie klausās un pagaidām aplamībām tic.

— Tic naivie, — Pauls atsaucās. — Taču tas, manuprāt, nav tik ārdoši kā kvazimarksistu «hoch/» saukšana savas zemes militāristiem Vācijā un Beļģijā. Kā Sociālistiskās Internacionāles līderu siekalošanās ap imperiālistiem.

— Izdiedelējot sev reakcionārās valdības ministra portfeli. — Stučka nolika klubkrēslam klātāk citu — mazāku, atsēdināja lielajā Paulu un apsēdās draugam pretim. — Man domāt, tu vēl nezini, lūk, ko: Sociālistiskās Internacionāles Starptautiskā biroja loceklis, Beļģijas sociāldemokrātu līderis, tagadējais Beļģijas karalistes ārlietu ministrs Emīls Vandervelde ir atsūtījis uz Krieviju telegrammu, kurā aicina Krievzemes marksistus pārtraukt cīņu ar cara patvaldību. Pārtraukt cīņu un atbalstīt imperatoru, lai viņš sagrauj vācu imperiālistus.

— Un mūsu maziķi, mūsmājas rozā sociālisti Vander-veldem aplaudē?

— Aplaudē! Ir jau pamanījušies aizsūtīt Vandervel-dem atbildes depešu: «Esam ar Jums vienisprāti» Ij Krievijas meņševiki, ij latviešu meņševistiskie frakcio-nāri. Toties boļševiki dod Vanderveldes šķiru miera sprediķojumiem pienācīgus pretsitienus. Valsts domes boļševistiskās frakcijas locekļa biedra Petrovska iniciatīvā frakcija, kurā ieskaitījās arī tavs padevīgais kalps Stučku Pēteris, izstrādāja Vanderveldes platformu asi nosodošu rezolūciju. Ar skaidri formulētu: «Nē! Aktīvās pretkara pozīcijas mēs neatstāsim!» Par mūsu — Latvijas Sociāldemokrātijas desmitās konferences lēmumu tu droši vien esi kursā?

— Daudzmaz. Bet gribētos dzirdēt vēl tiešāk.

— Tiešāk būtu tik daudz, ka konferencē no kroņa patriotisma nebija ne smakas. Konferences rezolūcijā ierakstīts: «Krievijā un Vācijā pastāvošās sabiedriskās iekārtas gāšana!» Formulēti nelegālās partijas organizāciju tiešie uzdevumi revolūcijas sagatavošanā. Tas ir: tālāk izvērst pretkara aģitāciju. Izveidot partijas organizācijas vienības frontes un aizmugures armijas dienestos.

Rezolūcijā par Otro Internacionāli gan iespruka šaudīgs formulējums. Ar padomdevēja balsstiesībām Internacionālē var darboties arī tās Sociāldemokrātijas partijas, kuras kara jautājumā ieturējušas neitralitāti. Mazliet ož pēc piedeguma.

— Stipri ož.

— Lūdzu pie azaida galda! — istabā ienākusī Dora aprāva vīru pārspriedi.

— Iesim jau, iesim!

— Nāciet tūlīt! Nelieciet izsalkušajiem lieki gaidīt! — Dora neatlaidās. — Izrunāsieties gana, kad būsiet paēduši.

— Mēs ar Celīnu... — Pauls grasījās iebilst.

— Zinu: gribējāt braukt uz Maskavu ar pirmo vilcienu. Bet jūs brauksiet nevis ar šāsdienas, bet ar rīta bāni.

— Kā tā?

— Celīna paskaidros. Šovakar almanaha «Šipovņik» līdzstrādnieku dzejas vakars. Pirmais dzejas vakars Pēterburgā kara dienās. Normālais, nevis urjavotāju sarīkojums. Sarīkojuma inspiratore — profesora Reisnera meita Larisa Reisnere. Pirmīt te bija Reisnera dēls Igors, zemūdens kuģniecības entuziasts. Viņam esot dažu jūrnieku sazīmēti kuģu plāni. Ar tiem viņš iekārdināja tavus puišus. Tavs Leo ir tikpat kā aizdedzies. Un tā — puiši ies brīnot zemūdens kreiseri, bet mēs ar Celīnu klausīsimies Larisas Reisneres dzejoļus.

— Larisas Reisneres dzejoļus? Cik es atceros, «Šipov-ņikā» Larisai iespieda lugu.

— Lugu «Atlantīda». Dzejošanā Larisa tomēr soli priekšā dramaturģijai. īpaši jaunajiem dramaturgiem, — Stučka paskaidroja. — Larisai piemīt kaujinieciskums. Viņa ātri izdomā, izlemj un izlemto konsekventi izpilda. Reisnera meita cenšas stabili turēties sabiedrības kreisajā flangā. Larisas dzejoļi saista gan ar tēmu, gan ar formu.

Paulhen, nespurosimies sievām pretī. Lai viņas paklausās «Reisneru pulciņu», lai zēni lauza galvas par jūrniecības tehniku, bet mēs pārspriedīsim latviešu sociālistiskās preses un grāmatniecības problēmas. Latviešiem iznāk žurnāls «Domas», iznāk «Jaunais Arodnieks», kuros mēs strādājam līdzi, bet — cik ilgi? Partija meklē iespēju izlaist legālu izdevumu ārkārtējam gadījumam — ja tagadējo aizliedz.

— Mēģināsim izlaist sabiedrisku rakstu krājumu. Kā kalendāru. — Divatā dzīvoklī palikuši, Stučka ar Daugi ņēmās izsvērt literāri publicistiskās propagandas iespējamības. — Sacīsim: «Mūsu kalendārs 1915. gadam». Tā kā ārzemēs drukājamā «Cīņa» ceļā kavējas, partija izdos nelegālu laikrakstu «Biedrs». Karam sākoties, Krievijā ieviestā preses cenzūra gan tiecas nožņaugt katru mērķtiecīgāku teicienu, tomēr mošķu priekšā marksisti nekapitulēs. Šķiru karā ir tāpat kā armiju kustībā: frontāli cīniņi, apgājieni, maskēšanās operācijas, māņu trauksmes un cits.

Tiklab Pēteris Stučka, kā Pauls Dauge labi saprata revolucionāro kauju taktiku. Ienaidnieks jānokausē nerimtīgās vietējās sadursmēs, jāizmanto ij legalitāte, ij ilega-litāte, krietni jāapmāca organizācijas jauniesaukums, tas jānorūda un jātuvina izšķirīgais. Pēdējā kauja, kas ar uzvaru nāks!

Protams, kā Daugem, tā Stučkām bija vēl otra dzīves cīņu fronte — viņu maizes darbs: iztikai, ģimenes uzturēšanai. Bet tas tikai tā — starp citu. Abiem. Lai gan katrs par sevi viņi bija savdabīgi. Gan raksturā, gan iemaņās, gan gaumē un fantāzijā nesakritīgi indivīdi.

Toties vienādi viņi bija un palika savā pasaules uztverē, cilvēcīgā apziņā. Vienādi uzticībā proletāriskās revolūcijas mērķu izcīņai. Sociālistiskie, pareizāk izsakoties, komunistiskie romantiķi. Visu kontinentu dižo sapņotāju tubrāļi.

— Šaubu nav, — viņi nobeidza ieilgušo pārspriešanu. — Pamatšķiras galamērķa tuvināšana būs mūsu esamības «kategoriskais imperatīvs».

* * *

— Maskavā vairs nav vietas, kur godīgam cilvēkam neiznāktu saskrieties ar kādu bēgli no Baltijas. Tie gan vēl uz ielas žēlastības dāvanas neprasa, samierinās ar labdarības biedrību ķēķiem un dažādu kantoru sturmē-šanu, bet cik ilgi? Ja valdības cini neapturēs badaino bēgļu plūdus, godīgam maskavietim vairs nebūs kur dēties.

Paula Dauges pacients, bankas mākleris, bija daudz-runātājs. Turklāt visai impulsīvas dabas. Varēja runāt bez jēgas, ja tikai zobu dakteris nepiespieda viņu zvilnēt ar atplestu muti ārstnieciskajā krēslā. Un pacienta runas satvars bija viens: Maskava pieplūdināta ar bēgļiem no impērijas rietumu zemēm, bēgļiem, kas izmukuši Vilhelma armijas.

— Čukņas, pareizticīgo krusta noliedzēji. Vāciešu pasuga.

Impulsīvajam runatniekam Pauls Dauge lūkoja ieskaidrot, ka bēgļi no Baltijas nav vāciešu pasuga, bet latvieši, kurus vāci apspieduši daudzus gadu simteņus. Pret verdzinātājiem vāciem latvieši ir cīnījušies, kā vien varējuši un pratuši. Pašlaik, piecpadsmitā gada vidū, latvji bēg no vācu armijām uz Petrogradu un Maskavu, uz Ukrainu, Baltkrieviju, uz Krievijas ziemeļu guberņām, baidīdamies atkal nokļūt zem vācu pletnes un zobena. Latvieši zina (par to rakstīts presē): vācieši grib Baltiju kolonizēt. Kurzemniekiem, tas ir, latviešiem, draud vēl briesmīgāks liktenis nekā bībelē aprakstītajiem Bābeles jūdiem gūstniecībā. Tālab visu šo laiku, kopš kaizera Vilhelma pulki Krievijas rietumu guberņās, no Baltijas uz austrumiem vāliem nāk kara apdraudētie. Ar visu savu mantību, cik un ko kurais spējis pagrābt līdzi. Kungam pacientam derētu uzmanīgāk palasīt avīžnieku ziņojumus no piefrontes. Kāda pauninieku, vezumnieku, maurojošu un blējošu lopu dzinēju mūdža tagad šaipus Daugavas — Vidzemē un Vitebskas guberņas latviešu apriņķos, tā saucamajā Latgalē. Abpus lielceļiem un vietējiem ceļiem, pie lauku sētām, pļavām un pie birzīm saslietas zaru un kāršu būdiņas, kur kūp gunskuri, raud bērni, kunkst saslimušie un nevarīgie. Apkārt mauro pārceļotāju ragulopi, kviec cūcieši. Neiedomājams troksnis! Pat vaļas putni baidās nolaisties zemē.

— Un tādai brēcēju un kunkstētāju jezgai akurāt jā-būt Maskavā?

— Maskavā ierodas mazumiņš. Bēgļi, kuri te iekārtosies darbā, strādās kādā no evakuētajiem Baltijas uzņēmumiem.

— Uz Maskavu evakuētajiem Baltijas uzņēmumiem?

— Dažos no šurp evakuētajiem Rīgas uzņēmumiem. Ne jau pašiem lielākajiem. Maskavā tādiem nav kur izvērsties. Kāda ir Rīgas Langes firmas kuģu būvētava, kāda — Rīgas vispārējā elektropiederumu rūpnīca, «Fēnikss», «Provodņiks», kas skaitās viens no četriem lielākajiem rūpniecības uzņēmumiem pasaulē. Tad lielā Rīgas Krievu-Baltijas vagonu rūpnīca, kur pirms kara izmēģināja Krievijā vienu no pirmajiem automobiļiem, kur uzkonstruēja lidmašīnu, kaujas bruņuratus. Baltijas lielās fabrikas tagad izvieto tuvāk rūdu un ogļu atradnēm, tuvāk ūdensceļiem, — Pauls Dauge skaidroja, reizē pats brīnīdamies, kāpēc to dara. Kālab ielaižas sarunā ar šo iedomīgo naudasmuķa žvadzinātāju. Gribēdams nodrošināt labu peļņu?

Tā varētu būt. Līdzekļu, naudas Paulam Daugem pašreiz vajag vairāk nekā ēst. Bet vajadzēs vēl. Viņš ir Krievijas Sociāldemokrātiskās partijas propagandists un tagad darbojas bēgļu un evakuēto centrā — Maskavas Latviešu biedrībā, Krievijā ietekmīgākajā legālajā latviešu ļaužu (pašlaik bēgļu!) organizācijā. Kur latviešu buržuāziskie darboņi — melnie, pelēkie un rozā reakcionāri — pūlas uzkundzēties imperiālistiskajā invāzijā cietušajiem tautiešiem. Slaucīdami līdzjūtības asaras, rosīdamies viņu glābējos un labdaros. Tas ir — steigdamies pārņemt bēgļiem piešķirto sabiedrisko organizāciju un valsts līdzekļu pārzināšanu un sadalīšanu. No tā tautiskajiem darboņiem tiek divējāds labums: uzraudzīdami ļaužu ķēķus, kur viru un maizes riku saņem bēgļu ģimenes, garīgi aprūpēdami dzimteni pametušos, viņi lūko aizbērt kreiso politikāņu sa raktās ļaužu nošķiro jumu gravas, lūko «atdzemdināt» vistautas kopību. Parādīt, cik aplama ir «viltus praviešu» sludinātā ļaužu dalīšana ekspluatatoros un ekspluatējamos. Un tai pašā laikā apliecināt Krievijas impērijas valdītājiem, ka latviešu pelēkie baroni, latviešu naudinieki un advokāti vērti, lai visaugstākie pavērš viņiem labvēlību. Centībā pierādīt latviešu padevību Krievijas tronim Latviešu biedrības un Bēgļu apgādāšanas centrālkomitejas runasvīri — valsts domnieki Jānis Zālītis un Jānis Goldmanis — jau ir devušies pie visaugstākā ar lūgumu atļaut viņiem dibināt latviešu brīvprātīgo strēlnieku bataljonus. Tronim uzticīgas daļas, kas varētu patriekt no Kurzemes ķeizara Vilhelma pulkus. Zālītis ar Goldmani saņēmuši visžēlīgu: «Atvēlam.» Un tagad baznīcās, tirgus vietās, ceļu krustojumos un māju pagalmos skan aicinājums: «Latvju vīri! Pulcējieties zem tēvzemes karogiem!»

Maskavas Latviešu biedrībā Pauls Dauge bija tikpat kā vecbiedrs. Viens no tās darbīgākajiem lektoriem, dažādo kultūras lietu kārtotājiem. Tālab biedrības gada sapulcē bēgļu ieplūdu laikā pazīstamo zobu dakteri, lektoru krievu, latviešu, vācu auditorijās, žurnālistu, tulkotāju un grāmatu izdevēju ar lielu balsu pārsvaru ievēlēja Kultūras komitejas vadītājos. Par spīti buržuāzisko darboņu pretdarbībai. (Sak, tagad Maskavā ir tādi izslavēti tautieši kā rakstnieki Jānis Akuraters, Atis Ķēniņš un Viktors Eglītis, sociālpatriotiskais politiķis — publicists Jānis Bankavs un daudzi citi.)

Darbošanās bēgļu centra Kultūras komitejā Daugem jau kļuvusi par viņa sabiedriskā darba lielo līdumu. Pulcinot, iejūsmojot, ieteicot, paskubinot... Gandrīz kā kara jātnieku auļu sabalsā viņam aizdima nedēļas pirmā, trešā, piektā, sestā, septītā diena. Sarežģītībā un satrauk-smē samezglotas dienas.

Vēl bija nelegālais darbs — paroles, sakaru uzņemšana, tālāknodošana, drošu dokumentu, drēbju un naudas sagāde vajātajiem. Latviešu bēgļu apgādāšanas centra kultūras komitejā Paulam Daugem nācās būt visuvarošam, visu paredzēt. Laikus uztverot carisma zābaklaižu, meņ-ševistiski ideoloģisko murgotāju, ļaužu apziņas duļķotāju jaunās akcijas, pret kurām jākoncentrē marksistu spēki.

Paulam jādarbojas ari bēgļu, evakuēto tautiešu kultūrizglītības lietās. Jāpiedalās kultūras un juridisko jautājumu izskaidrošanā, pašdarbības teātra mīļotāju pasākumos.

Arī izkārtojot brāļa Aleksandra Dauges pieteiktos priekšlasījumus. Brāļa, no kura Pauls jaunībā bija guvis jausmu par marksistisko filozofiju, bija vingrinājies lektora iemaņās — mācījies turēt klausītājus uzmanības spriegumā un pa jaunam izskaidrot jau zināmās patiesības. Savulaik Pauls bija ar apbrīnu klausījies Aleksandra priekšlasījumus par klasisko literatūru, par estētiku un pedagoģiju.

Toties tagad Paulam nācās brāļa pieteikumus sašaurināt. Aprobežot ar sarunu par literatūru, par daiļo ka tādu. Un iegansts tam — brāļa jau nolasītie priekšlasījumi latviešu bēgļu lielajos saietos, no kuriem Pauls dažus bija noklausījies.

«Augsti pilnvērtīgas personības ideāls ir tāds, kurā harmoniski apvienoti šķietami visai pretēji elementi...» Aleksandrs klāstīja. «Augstvērtīgai personība^ vajag daudz gudrību un zināšanu. Bet zināšanas vien vēl daudz par maz, it sevišķi ieslēgšanās kādā vienā novadā. Cilvēki, kas ir tikai filologi vai tikai politiķi, mēdz būt ne-auglīgi ne vien vispārīgā garīgā dzīvē, bet arī tai speciālajā lietā, kurai tie kalpo. Pilnvērtīgam cilvēkam jā-būt arī spējīgam uz sajūsmu, spējīgam ticēt un aizrauties ar augstākiem ideāliem.»

«Kalpot visaugstākai idejai, vārgdieņu atbrīvei.» Pauls Dauge gaidīja, ka Aleksandrs izvērsīs Raiņa dzejā ievadīto. Bet Aleksandrs — citu.

«Līdzīgi kā atsevišķs cilvēks,» viņš skaidroja, «arī tauta var radīt kaut ko vērtīgu tikai tad, ja tā turas vienībā, ja visi tās locekļi, visas šķiras cieši saaug. Tāpēc tautai jāmāca apvaldīt un ierobežot savas iegribas un cienīt autoritātes.»

«Cienīt autoritātes, kas aicina tautu, darbacilvēkus uz sociālo progresu,» Pauls it kā pateica priekšā.

«Nav jārada mākslīgi fetiši, ir jāatsakās no tukšas politiskas frazeoloģijas. Tas jādara tieši pašas darbības vārdā. Jo spēcīgāks un ilgstoši sekmīgs var būt tikai īstais, dziļais cilvēks.»

Aleksandram aplaudēja. Visvairāk Zālīša un Goldmaņa sadraudzes.

— Tava tēzer Saša, par tautas visu locekļu un šķiru ciešu saaugšanu ir asā disonansē ar marksismu, ar sociālisma cīņas galamērķi — sociālismu.

— Sociālisma mācība kavē tieksmi pēc absolūtā un mūžīgā. — Bija jaušams: Aleksandru aizskar jaunākā brāļa sacītais. — Cilvēku sakari ar citiem cilvēkiem nevar būt tikai ar prātu izdomātie un atzītie. Cilvēkiem un patstāvīgām parādībām jātuvojas ar visu dvēseli, ar jūtām un intuīciju.

Paulam toreiz būtu vajadzējis sacīt: «Antagonistisku šķini sabiedrībā ir pastāvējusi un pastāv nerimtīga cīņa starp paverdzināto darbatautu un tās izkalpinātājiem.» Būtu vajadzējis sacīt, bet viņš nepasacīja.

Vēlāk, ar brāli atkal tiekoties, lūkoja skaidrot, taču viņa sacītais palika bez atbalss.

Vēlu vakarā mājās atgriezies, Pauls uzmeklēja divpadsmitajā gadā Raiņa no Šveices sūtīto vēstuli. To, kurā draugs rakstīja: «.. tiešām mana dzeja ir universāla un proletāriska tādā pat mērā, kā Dīcgens savu loģiku sauc par proletārisku.»

«Mana dzeja ir universāla un proletāriska...» Pauls pārlika. «Septembrī Rainim apritēs piecdesmit gadu. Pēteris un Dora Stučkas, intelektuāļi no Bēgļu komitejas, tāpat Maskavas latvieši gribētu rīkot dzejnieka jubilejas vakaru. Raiņa lielumam atbilstošu sarīkojumu, kas dzejnieku parāda kā saules un brīves dziesminieku.»

* * *

— Hronisks iekaisums... Asinsrites traucējumi. Uz klīniku! Pāvel Georgijevič, izsaucam važoni, lai viņš jūs tūdaļ ved uz slimnīcu... — Dauges ģimenes dziednieks doktors Marks Andrejevičs bija kategorisks. Un tā piecpadsmitā gada vasaras pēdējā mēnesī Pauls atradās koku un košuma krūmāju apņemtas slimnīcas sterilā istabiņā. Žilbi balti tērptu žēlsirdīgo māsu uzraudzībā un aprūpē.

Viņam deva zāles, sautēja ar kompresēm, guldīja pus-sēdus, atkal un atkal pārbaudīja sirdsklauves, pulsu. Nedēļu,pusotras, kamēr Marks Andrejevičs pavēstīja:

— Stingro gultas režīmu atceļam. Varat lasīt un rakstīt. neslēpdamies. Es zinu: Pāvelam Georgijevičam bez grāmatām neiztikt.

Neiztikt. Arī stingra gultas režīma laikā. Un — bez Raiņa dzejoļu burtnīcām.

Pauls pārlapoja krājumus, pievēra acis un, redzes atmiņu sasprindzis, mēmi skandēja te vienu, te otru Raiņa četrrindi («Tā nevar palikt un nepaliks»; «Vējš augstākās priedes nolauza»). Un pa vidu meklēja Šillera un Heines valodā Raiņa dzejas tēliem visatbilstošākos vārdus.

Šogad, deviņi simti piecpadsmitajā, dzejniekam aprit piecdesmit gadu. Petrogradā Pēterim Stučkām bijusi saruna ar Maksimu Gorkiju un Valeriju Brjusovu. Par viņu organizētajiem Krievijas tautu literatūras almanahiem. Varbūt viņi izlaistu rakstnieku darbu apkopu, kurā būtu iespējami plaši pārstāvēts Rainis. Gorkija un Brjusova almanaham Pēteris, Dora, tāpat Jansons gatavošot parin-deņus — dzejoļu burtisku krievu tekstu —, draugi piesaistīšot krievu poēzijas meistarus un piepalīdzēšot dzejniekiem runāt oriģinālam adekvāti...

Bet Pauls Dauge varētu arī pats pamēģināt pārtulkot Raiņa dzejoļus. Tālab tagad slimnīcas noslēgtībā viņš domās meklējas vācu sinonīmos. Pārcilā vārdus tāpat kā druvu ražas novērtētājs, kurš pagrābj plaukstā kūluma graudus, šķiro pašus briedīgākos no citiem. Un tā pamazām virknējas vāciskas dzejisku priekšstatu, dzejisku tēlu kopas. Kad cilātas un pārcilātas tās kļuva oriģinālam tuvi saskanīgas, viņš ņēma zīmuli un pa tvērienam nolikto burtnīciņu. Un rakstīja tajā... Pierakstīja, pārrakstīja ...

Un, kad dakteris Marks Andrejevičs pavēstīja: «Varat celties,» — Paula burtnīciņā bija vācu valodā lasāmi trīsdesmit Raiņa dzejoļi.

Duci atdzejojumu, mākslinieciskajā izteiksmē spriegākos, viņš, mājās atgriezies, pārrakstīja uz baltām lapām un nosūtīja uz Petrogradu Dorai. Sak, vai vērts ļaudīm rādīt? Vai panti nebūs mūsu lielā dzejnieka profanācija?

«Tulkojumi labi, profesionāla dzejnieka cienīgi,» bija Doras vērtējums. Līdzīgs Raiņa spriedums, ko viņš pavēstīja pēc tam, kad tulkojumi bija nonākuši viņa rokās («Tu esi dzejnieks, lai gan izliecies. Vai tad Tava jūtīgā un mīlējošā, un reizē straujā un maigā dvēsele nav īsta dzejnieka dvēsele?!»)

Naktsdarba paildzināšana pie rakstāmās pults deva Paulam iespēju sagatavot savus atvārsmojumus sūtīšanai uz karadarbībā neierauto Viduseiropu. Sarakstīties ar Šveices sociāldemokrātiskajiem avīžniekiem, ieintriģēt viņus Raiņa revolucionārās dzejas popularizēšanai.

Un tā dažus gadus vēlāk laikraksts «Berner Tagewacht» publicēja P. Dauges pārtulkoto Raiņa dzejoļu kopu.

Bet pirms tam — deviņi simti piecpadsmitā gada vasaras beigās — Petrogradā un Maskavā notika aptvērīga gatavošanās Raiņa jubilejas svinībām.

Šī gatavošanās jūtami pieklusināja Maskavas latviešu — tiklab pirmskara iebūviešu, kā kara virpuļu atnesto — sanākšanās un sarīkojumos sazēlušos strīdiņus par latviešu tautas likteņiem. Sak, ko tvert, ko darīt, lai laikmeta viesuļi latviešus neaiztriektu nekurienē? Tā varētu notikt, ja ...

«Nacionālais jautājums sāp vairāk nekā sociālais,» kādā no lielajiem saietiem deklarēja dzejnieks Jānis Aku-raters (Piektā gada revolūcijas dalībnieks, patvaldības vajātais stāsta «Kalpa zēna vasara» autors, «Sarkanā karoga» un «Varšavjankas» atdzejotājs, Latvijas proletariāta himnas «Ar kaujas saucieniem uz lūpām» vārsmo-tājs). «Nacionālais — tas ir tautas dvēsele! Latvietim ir ne vien sava mātes valoda un māmuļu dziedātas dziesmas, latvietim ir arī savs tikums, sava jušana, savs gara dāsnums. Paaudžu paaudzēs kopta un lolota apziņa. Posta mūžos glabāta, lietuvēnu smacēta, krusta zobeniem kapāta, asiņu straumēs skalināta, nelaimes uzplūdā azotes siltumā glabāta, lai saulē atkal paceltos, līdz pagājis Likteņa mātes iedalītais laiks. Tagad latvji klīst gaitniecī-bas ceļos, vācu bruņotie āmrijas triec un kliedē latviešus pa visu neaptverami plašo Krievzemi. Tālab mums jāapzinās: šobrīd visvairāk apdraudēts latviskais — nacionālais kā tāds.»

Ar Akurateru un viņa piebalsotājiem sociālisma noniecināšanā mujās arī dzejnieks (krājuma «Potrimpa zemē» autors) Atis Ķēniņš. Zem saimnieku maizes pātagas klun-kurojis kalpa zēns. Irlavas skolotāju seminārā lauzījies vācu vokābuļus, pēcāk Rīgā kļuvis skolotājs un grāmat-izdevējs, pašlaik jurisprudences students Maskavas universitātē.

Un tad — latviešu šķiriski antagonistisko pretišķību nolīdzināšanas trešais bruņinieks. Masta drāzējs nacionālā karoga pilnai atraisīšanai teiksmotajā Zilajā kalnā — dzejnieks, stāstnieks Viktors Eglītis. Pašmāju Gēte «bez Gētes kļūdām», «latviešu literatūras klēsiķis» («Mēs, let-viešu klēsiķi,» Viktors Eglītis afišējās klausītāju priekšā), aicinādams sapulču dalībniekus ieklausīties viņa latviešu dižmanības slavinājumos.

Trijniekā darbīgākais šķiru cīņas «aplamību» graušanā bija Atis Ķēniņš. Viņa antisociālisms iztika bez Akura-tera raupjuma, bez Eglīša trokšņainuma. Ķēniņa būtība bija skaistvārdīgs latviešu nacionālisma slavinājums.

«Arī nesasniedzamo laimi meklēt, ilgoties pēc tās, ciest par to ir laime,» Ķēniņš klāstīja. «Jausmu noslēpumu dzelmēs gremdēties .., naktī nokāpt.f..] Tautiskums — mūsu «vienpadsmitais bauslis.» Un tālab: ««Es» ir visas pasaules viduspunkts.»

Akurateram, Ķēniņam un Eglītim plaukšķināja ne vien galēji buržuāziskie darboņi, tā dēvētie «strēlnieku bataljonu akušieri», bet arī liberālās preses lasītāji. Sak, patiesi mēs esam pametuši novārtā savas tautas mantojumu. Mujamies ap internacionālisma, ap šķiru cīņas afišējumiem — gandrīz kā pie staba pieķēdēti. Kamēr tautas dižgari... Kamēr mūsu domātāji, mākslinieki... Tas pats Rainis...

«Sakiet — no kurienes Rainis ņem varoņtēlus savai «Ugunij un naktij» — lugai, kas Piektajā gadā sauca tautu uz cīņu, bija tās liesmojošais karogs?...» — «Kas ir cilvēciskas sirds skaidrības, cilvēku brālības, mīlestības un jūtu iemiesotāji Raiņa lugās «Zelta zirgs», «Indulis un Ārija», «Pūt, vējiņi!»? Taču tautas dziesmās un tautas teikās apdziesmotie Dzintarzemes dēli un meitas. Tālab — veram vaļā sirdi nacionālajam! Stiegam tā dzīlēs, rindojam nacionālā noziedus!»

«Īsta latviskuma atmodai nupat īstā reize,» sludināja «tautas vienotāji» Maskavas latviešu kopienā. Viņiem spēkā līdzi nenoturēsies arī Petrogradas latviešu gudrās galvas. Ar visu. to, ka Petrogradā atradās Bēgļu apgādāšanas centrālā komiteja, ka‘pilsētā pie Ņevas izdeva latviešu «Jauno Pēterbugas Avīzi», ka Petrogradā bija Anša Gulbja apgādniecība, kas laida klajā latviešu rakstnieku darbu kopizdevumus, «Universālo bibliotēku».

«Raiņa piecdesmito dzimšanas dienu Maskavā sapulcētie latvieši nosvinēs tikpat kā dziesmoto Jāņu dienu, kā ziedu klēpjiem, paparžu kušķiem un puķu vainagiem pušķoto Līgo vakaru.» Bišu spietam līdzīgajā Pokrovkas ielas namā katru jaunpienācēju apstāja baltkrūtainie tautieši — latviešu strēlnieku «krusttēvi» — un viņu cēlsvi-nīgi safrizētās, kreļļotās un gredzenotās kundzenes. Un «saprātīgo sociālistu», sauktu «Rīta grupa», biedri.

Jūsmos spriedelējumus dažubrīd noplāja brašuļu uzņemta laikmetīga dziesma («Nu ardievu, Vidzemīte, Tur

aizjāja tautiets uz kumeļa stalta, Tēvuzemes mīlestību pirksim mēs ar asinīm, Cel mani pār' pār Daugavu, tu Daugavas laiveniek»). Dzejnieka jubilejas vakara koncertam rosījās koris, mākslinieki deldēja zīmuļus un krāsu otas, skicēdami pastkartes un programmas grāmatiņu ievākus.

Un tad lielburžuāzijas laikrakstā «Dzimtenes Atbalss» parādījās ziņa: Rainis ir aizgājis no Latvijas Sociāldemokrātijas. Rainis ir atstājis to tautas likteņupes krastu, kurā stāv latvietības naidnieki — sociāldemokrāti. Jo dzejnieka sirds pukst sabalsā ar tēvzemes aizstāvētājiem, ar tādiem, kuri izgājuši pieveikt Melno bruņinieku, kamēr sociālistisko skaļvārdu bazūnētāji — Latvijas Sociāldemokrātijas ļaudis — ir miroņi. Zemē pagaidām vēl ne-norakti miroņi. Tālāko jebkurais «Dzimtenes Atbalss» lasītājs varēja izsecināt pats: zem Raiņa godinātāju sarkanā karoga sociāldemokrātiskā sarīkojuma taisītāji cenšas dzejnieka dzīvo garu ieslodzīt mirušās miesās. Bet — tas nenotiks!

— Nelietība un vēlreiz nelietība! Dzimtbūtniecisko baronu roklaižu garā sameistarots apmelojums, — Paula sašutumam nebija robežu. — Kur pierādījumi tam, ka Rainis aizgājis no sociāldemokrātiem? Kur? ...

— Dzejnieks paliek dzejnieks, — dažs biedrs no mākslinieku pulciņa rauca pieri. — Ar Raini sarakstās daudzi. Dzejnieku ir apmeklējuši arī sociālisma noliedzēji. Var gadīties, ka Rainis kādam pateicis par partijas politiku kaut ko pārprotamu.

— Šaubos, — Pauls kratīja galvu. (Lai gan — varēja gadīties. Vai tad dažā Zaniņa viņam sūtītajā vēstulē trūka partijas politikas, Latvijas Sociāldemokrātijas čekistu rīcību apstrīdošu frāžu? Kaut vai... padsmitajā gadā rakstītajā.)

«Rainis ir tapis kā pamatšķiras dzejnieks un ir tāds. Viņš bija sociāldemokrāts un palicis tāds!» Pauls Dauge steidza rakstīt apceres par Raini latviešu, krievu un vācu valodā. Kopoja Raiņa dzejoļu atlases iespiešanai, sistematizēja materiālu publiskai lekcijai Maskavas latviešu sabiedrībai (polemisku referātu pret nacionālistisko frāžu kaisītājiem). Pūlējās nenoguris. Reizē atvairīdams šaubīgo biedru, arī sievas Celīnas pārmetumus par pārlieku lielo dedzību.

— Ļeņins revolucionāra marksista darbībā akcentē divus uzdevumus, — viņš atrunājās. — Ļeņins saka: revolucionārajam marksistam jāietur apdomība un ārkārtīga dedzība. Es cenšos izpildīt Vladimira Iļjiča prasību — apdomāju un cīnos dedzīgi.

* *

Raiņa piecdesmitgadei sagatavoto lekciju Pauls Dauge nolasīja astoņpadsmitajā decembrī Maskavas studējošo latviešu Palīdzības biedrībā. Ar intriģējošiem sižetiem ietērptu apceri, kurā viņš runāja par Raini kā par latviešu izcilāko dzejnieku. Lekcijas pamatkodols bija Raiņa emigrācijā sarakstītais un klajā laistais dzejoļu krājums «Gals un sākums». Krājuma vārsmas Pauls Dauge izanalizēja dialektiski: ij sabiedriskā, ij filozofiskā skatījumā. Secinājums viens: divpadsmitajā gadā klajā nākušā krājuma autors ir «Tālu noskaņu» un «Vētras sējas» ideju — spēka vārdu tālāknesējs cita laikmeta tiešamībā. Rainis — nākamības izcīņā saucējs.

Pēc tam, nu jau ar redaktora aci caurlūkotas, nolasītās lekcijas tekstu Pauls nosūtīja Petrogradā izdodamajam Latvijas Sociāldemokrātijas laikrakstam «Jaunā Pē-terpils Avīze». Avīze lekciju nodrukāja janvāra numurā.

«Nu Ata Ķēniņa, Viktora Eglīša un Jāņa Akuratera kompānijai jākož mēlē.» Partijas Maskavas latviešu sekcijas biedriem šķita, ka Pauls Dauge «miroņu lietai» uzlicis žņaugu.

Bet — viņi alojās. «Jaunajā Pēterburgas Avīzē» publicētais kļuva par ieganstu Jāņa Akuratera jaunam rakstam «Dzimtenes Atbalsī». «Ir miroņi, ir!» Akuraters auroja. Tikai jautājums: Rainis pie šiem miroņiem pieskaitāms vai ne?

— Redzams, jums, tautiskās skābputras strēbēji, iekārojies politiskas diskusijas! — Pauls noplacināja uz galda izklāto «Dzimtenes Atbalss» lapu. — Labi! Paskatīsimies, kurajiem pienākas miroņu medaljons. Taču viens ir pilnīgi skaidrs: līdz Rainim tautisko urjavotāju rokām neaizsniegties! Tās ir daudz par īsām!

Domās sakļāvis iespējamos «par» un «pret», Dauge piegāja pie grāmatu plaukta un ņēmās pārcilāt tagad retāk šķirstītās grāmatas. Autorus, uz kuriem mēdza atsaukties vispārtautiskā un individuālistiskā sludinātāji. «Pretinieku der sakaut ar viņa paša ieročiem.»

— Atkal nīksi pie lampas cauru nakti? — no lasīšanas Paulu atsauca nemanīti ienākusi Celiņa. — Rīt atkal būsi ne savā prātā.

— Kā ne savā?

— īgņa. Ģimenes ignorants.

— Es — ģimenes ignorants? Ak tā: tu par savu slimību. Bet mēs norunājām...

— Ko norunājām?

— Tu liksies slimnīcas gultā.

— Es ne par sevi. Es par bērniem. Pasaki, lūdzu, — kad tu pēdējo reizi esi bijis ar viņiem kā tēvs?

— Vai ir kas atgadījies?

— Tik vien vēl trūka, lai būtu jau atgadījies! Ak, Leo, Leo!

Celiņa aizgriezās, aizsedza ar plaukstam seju.

— Tu neesi pat ievērojis, kāds tagad Leo...

Sestā nodaļa

Kāds pēdējā laikā kļuvis Leo, to Pauls Dauge tiešām nebija ievērojis. Ka drastīgais mazulis pārtapis drūmā pusaudzī, kas vecākos noraugās ar blāvu skatienu.

Tiesa, jau četrpadsmitā gada vasarā, kad Dauges ģimeni Vācijā pārsteidza karš, Leo turējās pārmēru nopietns. (Pārmēru saviem gadiem un augumam!) Bet tur, Vācijā, zēna sadrūmi varēja izskaidrot. Ar pusarestu un ar vācu pusaudžu ņirgšanu par svešzemniekiem. Pirmām kārtām par tiem, kuri no «aziātiskās Krievijas». Tobrīd Vācijas šovinistu ālēšanās satrūcināja pat daudz pieredzējušus vīrus, kur nu vēl pusaudzi. «Kad tiksim mājās, puisis būs atkal pats. Ierastībā un ar vecākiem,» Pauls atvairīja nemieru. Bet ierastība Maskavā vairs nebija tā, kas pirms kara. Tagad dēlēniem pasacīt vairāk nekā «sveiki!» un «kā klājas?» Paulam nebija laika. Karš... bēgli... biedru arests ... radikāli pavērsieni politiskajā aģitācijā... Vai tad viņš, lielā cīnītāju pulka dalībnieks, drīkst aizturēties mājās lieku pusstundu, ja īstenība diktē «tev jātiek tur», «tev jāpadara tas»? Viņam taču tūdaļ jāķeras pie ...

Pēc sarunas ar Celīnu Pauls uzkavējās pie brokasta galda, sagaidīja zēnus. Malkoja kafiju, skubināja jauniešus ieturēties, nobaudīt šodien patiesi garšīgās grauzdētās maizītes.

«Vienaldzīgs skatiens... Vienaldzīgas, lai neteiktu — slinkas atbildes uz jautājumiem... Šķiet, Leo pilnām aizņemts ar paša domām... Vai arī ar nedomāšanu...

Sak, taujā vien, ja tev nestilst. No tava teiktā man nedz silts, nedz auksts.»

— Leo, es pēcpusdienā ārstnieciskajā gribēju pārbīdīt mēbeles. Šo to pārvietot, nomainīt. Aicinu palīgos.

— Kas tas ir — palīgos?

— Arī piegriezt kādu skrūvi slimnieku krēslam. Man

liekas, darbošanās ar ierīcēm ir tavā gaumē? — Pauls (

nelikās redzam dēla inertumu.

— Es varu! — pieteicās vecākais.

— Vai t' Leo aizņemts? — tēva atbilde Mišām bija nepārprotami noraidoša.

— Aizņemts neesmu, — Leo novilka. Tomēr acu nepacēla.

Pokrova ielā četrdesmit viens Pauls novadīja komitejas sēdi, sazinājās ar vajadzīgajiem biedriem, nokārtoja neatliekamo un devās uz mājām.

Gāja platā solī, apsteigdams gausos nesienu stiepējus, avīžu un sērkociņu pārdevējus. Ielās bija mērena drūzma.

Atkal un atkal ceļā trāpījās vīrieši pelēki zaļajās karavīru blūzēs, kā arī jaunas sievietes ar sarkanu krustu uz baltām piedurkņu apsaitēm.

Paulam bija vaļā kurpes sasējs. Viņš iegriezās tuvākā lielā nama vārtu iedobē un noliecās. Un tad viņš pamanīja sekotāju — vīreli ar kumpu kā kartupelis degunu važoņa pledā un naga cepurē!

Dauge viņu jau bija manījis savā dzīvokļa apkaimē. Un arī bēgļu sanāksmēs Latviešu biedrībā un Rževas stacijas laukumā, kur Maskavas latvieši atvadījās no strēlnieku bataljonos ieskaitītajiem puišiem. Bet tikai nule atskārta, kas viņš. Un arī tas atskārta: Pauls ir viņu atšifrējis. Samīkstījās un pārmetās uz ietves otru pusi.

«Nodos mani savam pāriniekam vai lavīsies tāpat tālāk?» Pauls turējās tā, it kā nebūtu «asti» manījis. «Bet es, aplamis, rēķinājos, ka, karam izvēršoties, parastie špiceji iesaukti armijā. Un žandarmērija tagad izlīdzas ar ārpusštata aģentu raportiem. Tautiskie pielīdēji ir klāt publiskajās sanāksmēs, kur es uzstājos, reakcionāru prese seko manām publikācijām. Bet izrādās: tos uz fronti nav nosūtījuši. Tie darbojas tepat.»

Kad Pauls tika galā ar dienas slimnieku aprūpi, Celiņa un bērni jau bija pusdienas paēduši. Viņam uz apaļā ģimenes galda atstātais bija pārsegts ar baltām salvetēm. Un Celinas rakstīta zīmīte: «Sadzēros zāles, atgulstos. Šāsdienas pastā ir arī Reisnera atsūtītā Petrogradas skatu kartīte. Leo gauži patīk.»

Ātri paēdis, viņš devās skatīt cauri pastu. Diskusija ar «Dzimtenes Atbalss» skribentiem pārtop spēkā pieaugošā tuvcīņā, kurā viņa pretinieki arvien ciešāk sapinas sava miroņu karoga auklās.

Bez tam — korespondencē jābūt vēstij par Valerija Brjusova un Maksima Gorkija nostāju Raiņa un visas latviešu klasikas izdošanā.

Viņa — Paula Dauges, tāpat drauga un partijas biedra Jaņa Jansona lielā alksme ir Raiņa dzejas un līdz ar Raini citu izcilāko latviešu rakstnieku darbu tulkojumu gatavošana krievu valodā. Carisma vajātais Jansons, kura emigranta likteni Pauls ir pūlējies atvieglot ar tulkojumu pasūtīšanu savam apgādam (astoņpadsmit rubļus par loksni!) un ar regulāriem naudas pārvedumiem, radikālo krievu literātu draudzē ir tikpat kā savējais. Jansons jau ir šo to paveicis latviešu dzejnieku darbu popularizēšanai. Devis lasīt Paula tulkojumus emigrācijas literātiem. Pašlaik ar Raiņa dzejoļu kopu iepazīstas Pet-iogradas progresīvie literāti. Raiņa atvārsmojumi jau ir ieintriģējuši Valeriju Brjusovu un Latvijas Sociāldemokrātijas līdzdarbinieku profesoru Mihailu Reisneru. Reis-ners ņēmies Stučkām un Jansonam palīdzēt latviešu literatūras krājuma izdošanā krievu valodā. Un Reisnera meita Larisa savukārt. (Viņas devīze: «Ļaudis jāvieno, ir jāpūlas ļaužu labā.»)

Petrogradas aploksnē Pauls atrada Gorkijam adresētā Mihaila Reisnera sūtījuma norakstu, kāda vācu laikraksta ziņojumu Baltijas jautājumā un sūtītāja sīkvēstulīti: «Kā jau rakstīju pirmāk nosūtītajā pastkartē, Paulam Georgijevičam derētu tuvākās dienās atbraukt uz galvaspilsētu.»

— Kā rakstījis pirmāk nosūtītajā pastkartē?..'. Kāda pastkarte? — Pauls cēla te vienu, te otru no izklātajām papīra lapām. — Kur kar-tī-te?

— Seku! — Leo atsaucās no blakusistabas. — Še, pā! — viņš manīgi, kā jau nedarbā pieķerts, stiepa tēvam meklēto.

— Paldies!

— Pā... tu brauksi uz Petrogradu?

— Braukšu, — attrauca. Un tad apveltīja zēnu ar ašu skatienu. (Viņiem taču būs saruna tēte ā tēte!) — Klau, Leo, — kā būtu, ja uz Petrogradu mēs ceļotu divatā?

— Un Petrogradā mēs ciemotos pie Reisneriem?

— Noteikti!

— Jauki!

* * *

No Petrogradas Maskavā Pauls Dauge atgriezās viens — Leo palika galvaspilsētā.

— Lai zēns padzīvo mūsmājās! — ierosināja Reisnera dzīvesbiedre. — Leo ar mūsu Igoru turas kopā gluži kā dvīņupāris. Igoriņš jau ir Leo sadraudzinājis ar kuģubūvētavas meistaru; Andrejs Vjačeslavovičs mācīšot zēnus uztaisīt periskopu un citas ierīces. Drānas abiem zēniem ir gluži kā pēc viena lieluma šūtas — Celīnai Apoliari-jevnai rūpes par dēlēna veļas un virsdrēbju maiņu atkrīt. Lai Leo paliek pie mums, kamēr Celīna Apoliarijevna atlabst! Jums, Pāvel Georgijevič, nebūs saistītas rokas galvenajam.

— Kas kļūst arvien grūtāk izkārtojams, — piebalsoja Reisnera tēvs.

— Pāvelam Georgijevičam kā mediķim nav jāizskaidro, cik būtisks jauna cilvēka psihes ievirzē ir gadu padsmits. — Jeļizaveta Reisnere neslēpa: redz, Dauges tēvam ar jaunāko dēlu attiecības samocītas.

Samocītas — kas ir, tas ir. Pa ceļam no Maskavas līdz Petrogradai Leo izturējās pret tēvu kā pret gadījuma ceļabiedru. Sēdēja, sevī ierāvies, vai glūnēja gar loga malu ārā. Uzrunāts lielākoties atbildēja ar gurdu «nekas», «jā», «varbūt» vai «nē». Tikai reiz atsila — lielajā mezgla stacijā, kur vilciens uzkavējās vairāk nekā divdesmit minūšu. Ņēmās tēvam skaidrot, kā, viņaprāt, paātrināma ūdens uzpildīšana lokomotīves katlā.

«Pats negribēdams, esmu izdarījis aplam,» Pauls pārlika atceļā no Petrogradas. «Grabinos ap dzimummīlas un iedzimtības teorijas materiālistiskajiem izskaidrojumiem, cenšos materiālistiski izgaismot Mariliera izvirzes. (Ka dzimummīlestības jūtas nav tikai bioloģijas produkts, bet gan sabiedrības kolektīvs iekarojums.) Grabinos ap griestiem, bet neredzu, kas pie kājām. Ka jārisina jauniešu personības tapšanas problemātika. Vienkāršoju sarežģīta

Sak, reiz mans pēcnācējs dzimis sabiedriski veselīgā ģimenē, viņš izaugs bez kroplības lokumiem. Tāpat kā laukā no sēkliņas izaug vējiem spītētājs koks. Paļāvos, ka Leo līdzīgi Maksim...

Taču — Reisneru ģimenē Leo jūtas brīvi, ar Reisneru Igoru viņam labi saskan. Nu ko: Leo padzīvos Petrogradā, citā vidē, ar citiem ļaudīm. Un kad rudenī atsāks skolu...

Bet latviešu rakstnieku darbu izlasi krievu valodā izdos! ...» Pauls domās pārslēdzās pie cita, kam sakars ar nule beigušos Petrogradas apmeklējumu. «Latviešu literatūras antoloģija būs! Raini atdzejos Valerijs Brjusovs un Ivans Belovejs, apzināti citi autoru darbu tulkotāji. Literāti, kuri nedzenas pēc iepriekšējas samaksas.»

Bet kā būtu, ja viņš uzrakstītu grāmatu krievu lasītājiem par Raini un viņa dzeju? Pievienotu savam tekstam pazīstamu krievu vārda meistaru atdzejojumus? Diskusija liecina: tāda grāmata būtu noderīga marksistiskās estētikas izpratnei.

— Redzams, mūsu pasažierisko šodien atkal turēs mezgla stacijā. — Abi Dauges kupejas kaimiņi snaikājās pie loga.

— Priekšroka ir karaspēka sastāviem, kas iet uz fronti. Vāci dzen ķīli mūsu nocietinājumos. Velns viņu zina, kur Vilhelma desiniekiem tik liela duka! — bubināja pilnmiesis garos kupča svārkos un zilā satīna virskreklā. — Kafijas smalkstītāju banda, bet pareizticīgajiem lien virsū, ka ne atkauties.

— Kafijas smalkstītājiem labāki šaujamie. Bruņumašīnas, mīnmetēji... Un durkļi, ar kuriem skalda tikpat kā ar zobeniem, kad iznāk tieša saķeršanās, — attrauca tusnīgais, ierēdnieciski ģērbtais kaimiņš. — Kamēr mūsu pareizticīgie rībina ar turku kara laika berdankām.

— Kas t' berdankām vainas? Lode olas metuma. Ērzeli noguldīs augšpēdus, kur nu vēl zaldātiņu!

— Toties prūšiem ir ātršāvējas plintes. Kamēr mūsējais lādē berdanku, Vilhelma puika sašauj šo cauru kā sietu.

— Ir jau mūsējiem ari trjohļiņeikas ar piecu patronu magazīnu. Un japāņi mūs apgādā ar savām vintenēm.

— Apgādā! Bet čorta vācietis mūsējos dzen un dzen atpakaļ. Kādu brīdi šķita: nupat ir, kā vajag... Kara sākumā Rītprūsija, tad Brusilova pārrāvums... Nokliedzām «ur-rā!» — un nu — šļukts!

— Pārāk gausi mēs iesaucam novobrancus. Knosāmies ... Vajag dūšīgāk atsavēzēties. Krievu cilvēks vienmēr bijis gauss uz ieskriešanos...

— Bet, kad ir ieskrējies, iesilis, nenāc viņam par tuvu! Paskatieties tikai, kādas tagad Krievijā strādā karavīru drānu austuves! Manējā Ribinskā...

— Tavējā Ribinskā. Mums citiem Penzā, Harkovā... Matuškas Krievijas rūpnieki var izriest krūtis. Impērijas kara pasūtījumi dod kuplu apgrozījumu ne tikai plinšu un lielgabalu taisītājiem. Armijas vajag ij apģērbt, ij apaut, ij paēdināt.

— Un aizbāzt ar gremojamo mutes visādiem plikadīdām. Kuru Krievzemē saradies velns zina cik, — tusnī-gais nogrēma. — Taisni jāpabrīnās, cik daudz tagad visās malās ubagotāju. Vilcienam stacijā stāvot, ij nemēģini izkāpt no sava klases vagona. Lieli un mazi skrandaiņi uzklups tikpat kā siseņu bars: «Dieva dēļ!...», «Apžēlojieties! ...», «Tikai maizes gabaliņu...».

Kungs kupča svārkos pavērsa šķielu skatienu pret trešo līdzbraucēju. To avīžu lapu čaukstinātāju. Šķiet, viņš gaidīja, ka šis (tas ir — Pauls Dauge) piebiedrosies viņa sašutumam par badaiņu uzmāku.

Bet kupejas trešais pasažieris turpināja čaukstināt avīžu lapas. Kaut kādas nekrievu mēlē taisītas avīželes. Iespējams, «inorodcu» avīželes. «Inorodci», īpaši tie, kuri no rietumu guberņām, tagad murrājas malu malās. Un izlaiž savas lapeles arī.

Apveltījis «inorodcu» ar pārmetīgu skatienu, pasažieris kupča svārkos izgāja vagona gaitenī — un drīz viņam pakaļ arī viņa sarunu biedrs. Pauls Dauge palika viens ar atšķirto latviešu avīzes lapu. Kurā rakstīts, ka latviešu māmuļa, vīru karapulkā izvadīdama, raudājusi, sava mazuļa galvu glaudīdama: «Mūsu papiņu sūta karā. Mūsu papiņu karā nošaus.»

Rakstiņš bija taustāma liecība tam, ka šobrīd masu revolucionārajā aģitācijā maģistrālajam jābūt: «Nost ar kam!»

Petrogradā sarunās ar Pēteri Stučku par revolucionārā darba aktualitātēm viņi bija vienisprāt: jāsaasina politiskā darbība trīs galvenajos virzienos. Boļševistisko ideju izskaidrošanai jāizmanto jebkura legālās un nelegālās propagandas iespējamība. Jāpanāk ātrāks kroņa patriotisma murgu izklieds cariskajā armijā. Un latviešu boļševikiem — latviešu strēlnieku daļās. Kur vien ir kaut mazākā iespēja, bataljonos un rotās veidojamas nelegālas marksistu grupas, jāsekmē partijas biedru ieplūsme latviešu karavīru daļās. Jāaktivizē darbs dažādās latviešu bēgļu, labdarības un kultūrizglītības organizācijās. Lai iedibinātu tādus masu un profesionāļu kultūrizglītības pasākumus, kas varētu kļūt aizmetņi sociālistiskās kultūras veidiem. Domāt par pasākumiem, kādus Krievijas marksisti radis brīdī, kad imperiālistiskais karš pārtaps sociālistiskās komūnas izcīņā.

«Maskavas latviešu kultūras centrus tagad vada boļ-ševistiskās komitejas,» Pauls pārlika. «Vairākus mēnešus ilgušajās biedrību un komiteju pārvalžu vēlēšanās izbalsoti gandrīz visi kroņa patrioti. Tas ir dabiski: Vladimiram Iļjičam Ļeņinam latvieši deva pilnvaru uzstāties ārzemju kongresos un sanāksmēs viņu vārdā, pašā Krievijā latviešu sociāldemokrātu vairākums karo zem ļeņi-niešu karoga.»

Nule Latviešu bēgļu biedrības Kultūras komiteja stāsies pie latviešu skatuves un citu mākslu darbinieku pro-iesionālo centru veidošanas. (Maskavas teātru, glezniecības un mūzikas meistari mūs atbalstīs!) Tas noderēs mākslu sabiedrošanai ar darbaļaudīm, sociālistiskai mākslinieciskās daiļrades ievirzei. Līdzīgi kā to praktizē boļ-ševistiskās «Pravdas» līdzstrādnieki. Sociālie apstākļi, kurus izcīnīs boļševiki, veidos savu kulturālās un intelektuālās dzīves satvaru. Un tam jāgatavojas laikus.

Kopš vāci Kurzemē, Petrogradā saradies krietns pulks talantīgāko latviešu gleznotāju. Bet Petrogradas latviešu biedrība evakuētajiem gleznotājiem tikai tāda pagaidu piemetne. Toties Maskavā Kultūras komitejas paspārnē viņi būtu tikpat kā savā pusē. Maskava varētu sarīkot latviešu tēlotājas mākslas izstādi, pieaicinot organizētājos gleznotāju Jāni Rozentālu. Partijas ietekmē esošie krievu mākslinieki parūpēsies, ka par izstādi rakstīs centrālā prese, ka mākslas salonos runās par latviešu mākslinieku darbiem. Tā būtu auglīga (vecie ļaudis teiktu — svētīga) sadarbība rītdienas labā.

* * *

— Solīda daktera pieņemamajai istabai piedien solīds reģistrators. Pacientu kustības saskaņotājs. Vīrietis ar labām manierēm un ar psihologa ķērienu. Kurš no pirmā acu uzmetiena noteiktu ienākušās personas piederību pie

augstākās, vidējās vai zemākās kārtas. Pāvel Georgijevič, tev tavā zobu daktera kantorī vajadzīgs solīds kalpotājs, nevis kniksētāja istabene stērķelētā priekšautiņā un baltā aubītē.

— Nevis kniksētāja istabene, tu saki? — Pauls Dauge pieskārās ar rādītāja pirksta nagu dzeramglāzes apakštasei un jautājoši noskatīja galdabiedrus — Robertu Pelši un Pēteri Celmiņu. Visilgāk Robertu Pelši. Avīžnieku, teātra mākslas publicistu, sociāldemokrātu, Maskavas organizācijas propagandistu. Pelše turējās cēlsvinīgi: galvu atslējis, ik pa brīdim noņemdams melni ierāmēto degunkniebi — pensneju un noberzēdams to kabatas lakatiņā, pie reizes noplacinādams plaukstu uz galda malas.

Saruna notika Maskavas teatrāļu iecienītajā satikšanās vietā — tējnīcā ar čigānu dziedātājiem. Pēc pārspriedēm latviešu Kultūras komitejā viņi bija ienākuši te paklausīties «brīvās mākslas piekopējus» — jaunās modes literatūras taisītājus. Tie pulciņā lasīja pantus un literāros manifestus. Paklausīties «brīvās mākslas piekopējus,» bet galvenokārt — lai satiktu biedru no Tveras. Gaidīdami «brīvo» uzstāšanās sākumu, trīs latvieši malkoja tēju un pārrunāja sadzīves aktualitātes. Kā kuram sokas ar darbiem un ar izpeļņu.

— Tu saki — Paula Georgijeviča iestādē reģistratoram jābūt vīriešu kārtas? — Dauge pārprasīja.

— It kā Pauls Georgijevičs pats neatskārstu!

— Varbūt atskārš, varbūt ne.

— Nepūt, draugs, pīlītes! — tā Celmiņš. — Labāk atzīsties, ka līdz šim tev nav patrāpījies piemērots vīrišķis, ka tu izlīdzies ar savas otrās puses norīkotu sieviņu.

— Ne gluži tā... — Paulam bija neērti atzīties, ka biedrs teicis patiesību. Ģimenes mājsaimniecību Celīna visnotaļ turēja savā ziņā. Mājstrādnieku izvēli jau katrā ziņā. Jo, viņasprāt, Paulam trūkstot saimnieka tvēruma: «Karojošā materiālisma mūks, viduslaiku svēto vientuļnieku jaunizlaidums. Ja ļautu viņam izdarīties, kā kuro reizi iekrīt prātā, ģimene dzīvotu tā, ka kauns skatīties.»

— Celīna priekšroku dod sieviešu izdarībai. Tā esot izdevīgāk.

— Bet respekts? — Celmiņš neatlaidās. — Kara apstākļos, kad Dauges dakterēšanas slavu vairo armijas augstākie cini, vīrietis reģistrators ir tas pats, kas «kategoriskais imperatīvs» filozofiem.

— Kur t' lai es ķeru «kategorisko imperatīvu» kalpo* tāja svārkā?

— Man ir viens padomā. — Pelše noņēma no deguna pensneju, mirkli paspīdināja pirkstos un uzsprauda atkal. — Aizvedīšu viņu pie tavas otrās puses. Lai Celī-nai paliek pārliecība, ka vīrišķis — viņas kandidāts.

— Lietderībai pretinieks neesmu. — Pauls mazliet pavirzīja savu krēslu Pelšem tuvāk. Jādomā, Roberta Andre-jeviča piedāvājumam īpaša, slēpta jēga. Iespējams, partijas centrs iecerējis izmantot Dauges ārstniecisko kabinetu vēl kaut kam īpašam. (Roberts Pelše ir Latvijas Sociāldemokrātijas Centrālkomitejas loceklis.)

Pelše uzmanību bija pievērsis «literātu galdiņa» viesiem — četriem puisiešiem šalles tinuma kaklautos un blūzes svārkos un divām teatrāli safrizētām meičām, kuri cilāja glāzes ar sārtenu šķidrumu, acīmredzot kādu limonādi. Pelše vēroja «literātu» izdarības un vienlaik sāka biedriem skaidrot šo Maskavas «jauno manifestantu» provinciālismu. Ārišķība! Iekrāsota sentimentāla sižeta pastkarte salīdzinājumā ar patiesa talanta jaunā meklējumiem tur — Eiropā. Kad viņš emigrācijas gados dzīvoja Francijā, kad studēja mākslas zinātnes, tur modernā māksla bija pilnā plaukumā. Ar visu to, ka modernā teorētiski bija notēmēta pret marksistisko estētiku, Vakareiro-pas modernisms sekmēja radošos meklējumus. Katrā ziņā elementu kompozīcijas laukā. Toties šie te, Maskavas modernie, atkaitot tādus kā Majakovskis, kā Reisnere, — ārzemnieciskā atgremotāji. Viņš, Roberts (ar tādu pseidonīmu Pelše parakstīja savas publikācijas latviešu žurnālos un rakstu kopojumos), pašlaik strādā pie plašākas apceres par mākslu un tikumiem Francijas revolūcijā. Un visādā ziņā svērs arī šo problēmu. Vienlaikus turpinādams pētīt tēmu, ko ir sācis risināt latviešu legālajos marksistiskajos izdevumos: par šķiru elementiem mākslā un latviešu tautasdziemu šķirisku vērtēšanu. Iespējams, kāds mūsu maksimālists piedēvēs biedram Robertam anahronismu. Sak, kāda velna pēc tautasdziesmas? Kara laikā, kur visapkārt žvidzina nāves izkaptis! Tomēr viņš ir pārliecināts, ka domājošam indivīdam ar gara acīm jāieskatās nākamībā. Laikmetā, kur daiļais visnotaļ būs cilvēku ikdienas daļa. Izglītība, māksla, mākslinieciskā jaunrade.

— Palieciet veseli! — Pēteris Celmiņš čigānu vijolnieka aplaudētājos bija ieraudzījis konspiratīvās sarunas dalībnieku. — Tikai nesteidzieties ātri diebt prom. Paklausieties čigānus, savus kaimiņus — «brīvās mākslas» sludinātājus. Kamēr mēs ar biedru pa sētas pusi...

— Laikus dari zināmu, kā tev veicies tajā lietā, — Pelše atmāja. Nenovērsdams skatienu no «jauno, brīvo» grupas. Pie kaimiņu galdiņa bija izslējusies meiča karavīra virskreklā, ar puisietiski īsi apcirptiem matiem un deklamēja...

Roberta Pelšes ieteiktais slimnieku reģistrators Celī-nai iepatikās.

— Simpātisks vīrs. Jau ar sarmas skartiem deniņiem. Viņu sauc Kārlis Kronbergs. No izskata līdzinieks labāko ģimeņu kambarsulainim. Ar interesantu biogrāfiju. Saimnieka, viņš saka — budža, jaunākais dēls, kam tēva mājās bezalgas kalpa liktenis. Šis neesot varējis ar to samierināties, atstājis dzimto pusi, pārcēlies uz Rīgu. Strādājis fabrikās, mācījies kursos. Piedalījies streikos. Reiz pamatīgi iekauts un iespundēts čokā. Precējies neesot, no karadienesta atbrīvots sliktās veselības dēļ. Lasot Puš-kinu, Čehovu, Tolstoju, Gorkiju, Kropotkinu. Tāpat Gēti, Šilleru, Zolā, Marku Tvenu un Džeku Londonu.

Sarunādamās ar Pelšes ieteikto Kārli Kronbergu, Ce-līna bija izdibinājusi pietiekami daudz, lai vīram autoritatīvi pasacītu:

— Reiz saskaņā ar etiķeti Dauges ārstniecības kantorim piedien slimnieku reģistrators vīrietis, ņemam Kronbergu ciet. Tā, vīrs.

— Lai būtu tā! — Pauls piekrita.

Kārlis Kronbergs bija runāšanā pagauss, bet acīgs un aptvērīgs. Vīriņš ar taisni nosmailinātu degunu, retiem, izbalojušiem matiem. Viņa apnēsātais, elkoņos un ceļgalos līdz pelēcīgumam novalkātais melnzilais uzvalks bija nesaburzīts, bet uzsukāts.

— Ja nav iebildumu, varu sākt tūlīt pat, — noteica, kad Pauls bija pastāstījis, kā notiek slimnieku iepriekšējā pierakstīšana un kurus pacientus viņš pieņem vis-pirmos.

— Varat sākt!

— Tādā gadījumā es atļaušos reģistratora galdiņu pārvietot uz daktera kabineta piedurvi. Lielais galds lai paliktu «Ņivas», citu bilžu žurnālu un jaunāko laikrakstu izlikšanai.

— Kālab tā?

— Reģistratora acu lokā vienmēr būs logs uz ielu. Reģistrators vienmēr redzēs, kas darās ārpusē. Kas pārvietojas, okšķerē, demonstrē.

Visu darba cēlienu Kārlis turējās mazrunīgs. Kad beidzās slimnieku pieņemšana, sabīdīja krēslus, nogludināja logu aizkaru krokojumu, noprasīja, ar ko sāks rīt. Atvadījās, bet vēl no istabas neizgāja.

— Streiki iet plašumā. Gan Petrogradā, Maskavā, gan Harkovā un citās pilsētās. Arī mūspusē — piefrontes Dvinskā. Bet latviešu strēlnieku daļās jau pieņem sešpadsmitgadīgos un piecpadsmitgadīgos, — Paulā vērdamies, viņš pieklusināti ierunājās. — Neprasot vecāku atvēlēs. Briest notikumi.

* * *

— Nupat iestājusies īsta atvasara. Maigais zelta rudens. Būtu neprāts šādā laikā krūšu slimniekam atgriezties pilsētas putekļos! Draudziņ, padzīvo tu vēl kādu nedēļu lauku mājas klusumā! Tu esi ārste, tev kā kuram katram lajam nav jāieskaidro, ko plaušu un sirds slimniekam dod uzturēšanās sausā āra gaisā. Celīna, draugs, saki: jā! — Pauls ar vienu plaukstu glāstīja sievai kamiesi un ar otru jau taustīja vestes kabatā pulksteņa kapsulu. Jāskatās, cik dārgo minūšu palicis līdz rikšošanai uz staciju. Lai nenokavētu Maskavas vilcienu, kas kursē pēc saraksta arī kara laikā. Sešpadsmitajā gadā salīdzinājumā ar iepriekšējiem Dauge savu zobārstniecības vasaras brīvlaiku bija krietni saīsinājis. Tagad Maskavā saradies daudz mutes dobuma slimnieku un sakarā ar dzīves dārdzības kāpumu jāpūlas kuplāk pelnīt. Turklāt viņa zobārstniecības iestāde ar plašu klientūru atkal kļuvusi nozīmīga partijas konspiratīvo sakaru sasaistes vieta. Ziņojumu nodošanai iebraucējiem no piefrontes, no izsūtījuma vietām (cara valdība jau iesauc karadienestā studentus un politiskos izsūtītos), no pilsētām, kur evakuētie. Lai nogādātu adresātam no ārzemēm, no Vakareiropas vai Amerikas Savienotajām Valstīm, saņemto pastu, Paula Dauges zobārstniecības kabinetu dažubrīd izmanto arī Vladimira Ļeņina māsa Iļjiņicna. Reizēm viņa ierodas pie Dauges ar lūgumu pārbaudīt smeldzīgu zobu vai kādu agrāk aizplombēto. Un tad dziedniekam kļūst zināms, ko Iļjičs lūdzis pavēstīt biedriem.

Pirmām kārtām to, kas Iļjičam šobrīd liekoties «arhisva-rīgi». Kad jāizvērš cīņa pret dažāda kalibra marksisma uzlabotājiem un citiem politiskiem klaigoņām. («Marksa un Engelsa sarakste rāda, ka klasiķi vairāk nekā desmit gadus neatlaidīgi cīnījās ar oportūnistiem vācu sociāldemokrātijā un ar inteliģentisko filistrību.»)

Pauls uzzināja, par ko Ļeņins drīz rakstīs vai ko jau nupat ir iespiedis. Piecpadsmitajā gadā tas bija «Eiropas savienoto valstu lozungs», nule, sešpadsmitā gada septembrī, — «Proletāriskās revolūcijas kara programma». Likums par nevienmērīgo, lēcienveidīgo ekonomisko un politisko attīstību kapitālisma laikmetā. No tā secinājums: «Sociālisma uzvara vienlaikus visā pasaulē nav iespējama. Sākumā tā var notikt tikai vienā vai nedaudzās kapitālistiskās zemēs.»

Kad «Proletāriskās revolūcijas kara programma» nonāca Maskavas biedru rokās, tā izraisīja daudzstiegru diskusijas. Un Maskavas latviešu centrā jūtami pieklu-sēja nu jau gadu ilgušos partijas biedru vārdu dueļus ar «dzīves apliecinājuma filozofijas» sludinātājiem, ar «nācijas vienotības» primaritātes aizstāvjiem, kuru aktuāl-lilozofiju izteica formulējums: «Kad uz kārts likta tautas esamība, jāatmet visi šķiras viedokļi, arī proletāriskais, un notiekošais jāizskata no nacionālā viedokļa. Pa-šulaik kara maltuvē drupinātajai latviešu tautiņai tas ir viņas izdzīvošanas priekšnoteikums!»

Ļeņina programmatisko darbu ietekmē boļševiki izlaida aģitācijas lapiņas. Arī latviešu valodā. (Kā tranšeju darbu strādniekiem, tā strēlniekiem, evakuētajiem, bēgļu ceļos klimstošajiem.) Krietnu nešļavu klāt tām lapiņām, kādas partija kopš kara sākuma izplatīja ap pusmiljona eksemplāros.

— Nezinu, vai tev, biedri Pīķi, vērts turpināt ērcēša-nos ar modes filozofiem. Labāk nodoties galvenajam! — Daugem ieteica biedri kādā no maskaviešu komitejas sanāksmēm. — Kas viņi ir, šie «skaisti saskaņotās dzīves primāta» plātīzeri? Niekkalbji — un tikai!

— Arī niekkalbji sagādās kaitējumu darbatautas cīņām, — viņš pretojās. — Pat aizmugurē klinkājošs niekkalbis pamatšķiras karā var sagādāt sāpīgu ievainojumu. Arī tādi, kuri no jaunkristiānisma pravieša Berdjajeva «bratstvas». Kuri pieprasa cilvēku atbrīvošanu no nepieciešamības gūsta. Berdjajevieši.

Viņš, Pauls Dauge, berdjajevismu mierā neatstās, jo tā «pravietlbas» taustekļi stīdz pāri kultūras ļaužu slieksnim — pie māksliniekiem, pie teātra darbiniekiem, pie literātiem. Ar berdjajeviešiem un tiem līdzīgiem jādara tāpat, kā izrīkojas grāvracis ar celmiem, kas viņa ceļā: atrok, apkapā sīksaknes, bomi apakšā un...

Paulam jau melnraksts publiskam priekšlasījumam puslīdz gatavs. Vēl jāpapildina ar atgādinājumu, ka šāsdienas «personības garīgās atbrīvošanās pravietis» iesāka ar legālā marksisma apjūsmu, ieteica Marksu nomainīt ar «ētisko sociālismu». Jāpasaka: sabalsā ar marksisma pārlabotājiem Vakareiropā Berdjajevs spekulē ar sabiedrības garīgās attīstības norisēm. Kad viss mainās, viss attīstās (tas ir zināms jau no sengrieķu materiālistu rakstiem), arī Marksa mācība nevarot palikt nemainīta.

Par to ir jārunā, visiem dzirdot. Jārunā ar publicistisku kaismi. Jāizskaidro sabalsā ar šālaika aktualitātēm...

Šķiet, nebūtu aplam, ja šo kritiku viņš ietvertu plašāk izvērstā darbā. Varbūt brošūrā par ētikas problēmām mūsdienu sabiedrībā. Tādā grāmatā (teiksim: «Absolūtais cilvēks un absolūtā morāle») Berdjajevam pietiktu ar vienu nodaļu, kas koncentrēta uz būtisko. Parādot, ka viņa ētika nav ikdienas dzīves, bet gan svētdienas ētika. Bet svētdienas ētika neder ikdienas sīkajām rūpēm un ciešanām. Viņa ētika rakstīta absolūtās svētdienas cilvēkam. Līdzīgi kā savulaik Vācijā rakstījis Nīče.

Dauges Maskavas dzīvokļa zobārstniecības kabinetā jau darījās Dauges pacientu reģistrators Kārlis («piepa-līgs», krusttētiņš, kā viņš sevi dēvēja). Pārcilāja uzgaidāmajā uz lasāmgalda sarindotos bilžotos žurnālus un tūlīt pēc saimnieka «labrīt!» atšķīra slimnieku pierakstu žurnālu.

— Laikam Pauls Georgijevičs iekšķīgi juta, ka pie viņa piedomā. Garā aicina atnākt agrāk, — viņš iesmējās. («Pateicu trāpīgi jocīgi, vai ne?»)

— Viņudien mēs norunājām, ka šorīt jūs nāksiet ne agrāk kā pusstundu pirms pacientu pieņemšanas sākuma.

— Viņudien norunājām. Bet pēc tam, kad Pauls Georgijevičs bija aizgājis, uzkrita kundziņš.

— Kāds kundziņš?

— Lielam kungam no ratu pakaļas izvēlies.

— Vai špiceris?

— Nepavisam. Uzklupa dakteru ģimenes iepirktās mājeles radagabals.

— Iepirktās mājeles pārdevēja?

— Ņuka. Un pieprasīja dakterim kādu laiku katru dienu ārpus kārtas pieņemt viņa savieti. Lāpīt, ielikt jaunus zobus bez maksas.

— Kaut kas anekdotisks!

— Anekdotisks gan. To es ari viņam pateicu. Tikai saviem vārdiem. Bet tad tās mājeles pārdevēja radagabals iepūta man acīs pīpes dūmu un lika nodot Paulam Georgi jevičam šo te rakstugabalu.

Vēstule? Nē! Papīra lapas driskā uz otru pusi apvērstā aploksnē. (Taupība! Karam ievelkoties, visi mācās taupīt!) Un uz driskās čemīgiem, violetiem burtiem:

«Vispārējai dārdzībai augot, par māju iemaksātā rokasnauda ir nepietiekoša. Steidzami iemaksājiet vēl tūkstoti. Citādi līgums tiks lauzts...»

«Izspiešana! Visrupjākā izspiešana!» Pauls samiedza papīriņu pirkstos tā, ka tie iesmeldza. «Vēl tūkstoti — un vienlaik bez maksas ārstēt viņa radiniekus!

Tā vis nebūs! Dauge bez maksas ārstē tikai trūcīgos. Un cīņasbiedrus. Tas ir principa jautājums. Sociālistiskās brālības biedra princips. Turklāt brīvu tūkstoš rubļu Paulam Georgijevičam nav. Bet tas, ko varēja izkacēt no bankām, pilnām izkacēts. Iestrādāto un aizlienēto viņš atdeva vajātajiem biedriem (Zaniņam uz Šveici vēl divi ārpuskārtas pārvedumi!). Naudas nav un — nebūs... Bet tas nozīmē tik daudz, ka mājas iepirkšanai krusts pāri! Par vieglu tu tādam darījumam, dakterīt! Būs saskriešanās ar Celīnu. Viņa tik daudz tīksmojusi par neatkarīgu mājas dzīvi. («Man līdz kaklam mūsu čigāniskā ceļošana no vienas vietas uz otru.») Celīna pārmetīs vīram par principialitāti. Teiks: organizācijas labad tu ielēktu āliņģī, bet to, kas vajadzīgs ģimenei... Bijis mums savs nams, Leo droši vien nemeklētu svešu pajumti.

Kad rakstīšu draugam Zaniņam, pasacīšu: namnieks no manis neiznāks. Un vēl — pēc revolūcijas metīšu arī zobu ārstniecību pār sētu. Zaniņam jāaizraksta jau šodien. Vēstulē no Šveices Rainis atsūtīja publicēšanai savus un arī savas sieviņas — Aspazijas dzejoļus.»

Līdz slimnieku pieņemšanai viņam vairāk nekā stunda laika. Pilnīgi pietiekami, lai uzrakstītu vēstuli, kas ies garu apkārtceļu — caur cenzūru un kara okšķeru aizsprostiem.

Pauls atvēra studiju galdiņa (rakstāmgalds par daudz liels un dārgs!) vidusatvilktni, ielūkojās tajā. Programma latviešu gleznu izstādei, līdz galam neizstrādātas lekcijas — žurnāla raksta uzzīmējums. Uz gareniski vidū ielocītām lapām — divdaļīgs teksts.

Iz virzes, pamatjautājumi, blakusproblēmas, secinājumi, piebildes. Rindas vietvietām pasvītrotas ar sarkanu zīmuli. Teksta malā secinājumi. Ar sarkanu un ar zilu. Iespraudumi, detalizējumi kreisajā pusē slīpus burtiem Citātu pierakstos precīzas norādes uz avotu, kur iespiests pieminētais, kur dokuments. Kā skan oriģinālvalodā, kā tulkojumā.

«Kad uzliesmos revolūcija, tik detalizētiem pirmuzme-tumiem nebūs laika... Runāt vajadzēs bez iepriekšējas sagatavošanās, kā bija Piektā gada revolūcijas disputos. Revolūcijā jāuzstājas, kur pagadās un kā pagadās. Zem jumta, uz klaja lauka, uz ceļa, ienaidnieku saaģitētu ļaužu pūļa priekšā. Padarīt neizprasto visnotaļ saprotamu, pārliecināt masas par proletariāta šķiriskās patiesības izkarošanas un aizstāvēšanas nenovēršamību. Bet ļaudīm sakāmajam jābūt zinātniski pamatotam, apstrīdam nepakļāvīgam ...»

trešais vēstījums(1917.—1919. gads)

,,

Pirmā nodala

Izņemot naudīgos lielmaņus, sešpadsmitajā gadā ziemassvētki Maskavai pagāja bez svētku iejūsmas, līksmas pacilātības. Tos sagaidīja pie trūcīga apgaismojuma, pie trūcīgi klātiem galdiem, pie nabadzīgi pušķotu eglīšu mirgas. Bez bērnu prieka par bārdainā ziemassvētku vecīša ierašanos. Sendienis tik dāsnais balvu nesējs bija nezin kur aizklīdis, un, kad beidzot bērni viņu sagaidīja, ilgotā labdara maišelī bija tikai sīki nieciņi. Pārsvarā bilžoti papīriņi un cukura graudiņu pusītes. Bet notika arī tā, ka labsirdīgā ziemassvētku tētiņa vietā uzradās pastnieks un pasniedza vēstuli — paziņojumu: «Jūsu tēvs (dēls, brālis) frontē atdevis dzīvību par Dievu, Caru un Tēvzemi.» Dažuviet paziņojumu aizstāja raupjas zaldāta rokas rakstītas rindiņas uz papīra driskās: «Jūsu dārgo Andreju (Ivanu, Pēteri, Vadimu) viņa vada biedri noraka tejienes karavīru kapā.»

Sešpadsmitā gada ziemassvētkos vairākos krievu-vācu frontes iecirkņos karapulku popu, katoļu un luterāņu melnsvārču galgojumu «Miers virs zemes, un cilvēkiem labs prāts» noplāja lielgabalu šāviņu sprādzieni. Gan te, gan citur, virsnieku triekti, durkļu uzbrukumā cēlās ij asiņainās kaujās pabijušie, ij nupat armijā iesauktie, ātrumā zaldātu solī stupāt, šaujamo pielādēt, durkli uzspraust ielauzītie. Un viens no sīvākajiem iecirkņiem Ziemassvētku kaujās bija Rīgas fronte. Tīreļpurvs, Ložmetējkalns. Rīgas pievārtē latviešu zēnus bez lielgabalu uguns atbalsta pavēlniecība raidīja pret kaizera Vilhelma labi apbruņotajiem pulkiem. Un uzbrucēji, pretinieka uguns versmē ložu pļauti, krita starp dzeloņdrāšu žogiem, bumbu sprādzienos uzvandītajos dūņūdens akačos uz necelšanos.

Maskaviešu dzīvokļos, pirmām kārtām latviešu bēgļu mītnēs, ziemassvētkos iestājās zvērīgs aukstums. Cilvēkiem stinga elpa, logu stiklus nosedza leduspuķu kārta. Sals trakoja, pilsētā trūka malkas. Par šķilu klēpīti tirgotāji plēsa baltu naudu, malkas laukumus un šķūņus

uzmanīja bruņoti tēvaiņi, kam saimnieki uzdevuši gāzt no kātiem katru, kurš uzdrošinās pagrābt novēlušos sprū-dzeni vai skaidu.

Kurināmā trūka arī dzelzceļu lokomotīvēm. Ļaudis minēja gadījumus, kad vilciens tik tikko aizkūlies līdz stacijai, kur vēl pataupījusies grēdele bērza kluču, grābiens akmeņogļu.

Krievzemes pilsētās un nomalēs trūka pārtikas. Bada spoku pavadīja mantu un lietu mainītāju mūdža.

Ausaini, zaldātu papahu, siltas apakšveļas gabalus, apvalkātus apavus, vidukļa jostas, saspraudes, auskarus, palagus, košuma sedziņas, amatnieku rīkus, modinātājpulksteņus mainīja pret taukuma picku, pret putraimiem, tupeņiem, lopu sakņājiem. Un maizi, maizi! Klaipu, pus-klaipu, ceļinieka rikucīti. Pret pagrābienu sausiņu, pret riekšavu sēnalāju miltu. Pret blašķīti lineļļas, riekšavu pupu vai prosas, vai auzu. Gadījās, mantu mija pret āra putnēna spārnu, balodi, puiškana noķertiem vārnēniem.

Pie ļaužu (bēgļu, nabagu) virtuvju ūdeņainās viras katliem mujās simti gaidītāju. Cilvēki mlkstījās, kašķējās savā starpā un — lādējās. Jo dienu jo niknāk. Mātes un tēvi lamāja ādģērus, apgādes blēžus, spekulantus, činav-niekus. Te vārgāk, te skaļāk ieskanējās balsis, ka nule uzkritušo postu pievaldīt var tikai ar darbacilvēku dūri vai bozi. Un tie, kuri rūpnīcās, — ar streikiem. Un streiki vērsās plašumā. Sākās vienā rūpnīcā, vienā ostas pilsētā, drīz pārmetās uz otru, vēl uz citu.

Par nejēgām kara vešanā, par vāciešu uzpirktajiem vai arī nojūgušamies galma vīriem zākājās arī dažs Paula Dauges pacients. Arī «viņa gaišība» Vladimirs Nikolaje-vičs. Franču-krievu naftas sabiedrības lielakcionārs, Staņislava un Annas ordeņu kavalieris. Kamēr dakteris zāļu trauciņā maisīja savainotā zoba cementējumu, «viņa gaišība» izslējās no zobārsta krēsla sašutumā:

— Svētulīgais smirdoņa Rasputinsl Galma ērzelis! Ietaisījies valdošā nama mamzeļu mīlniekos un ciņiem padomniekos. Māca kārtot kara un valdīšanas būšanas. Romanova troņa pulgošanai labāka iegansta par Rasputinu nebūtu varējuši sameklēt visi Vācijas un Austroungārijas gvelži, kopā ņemti. Papīru smērmaņiem, «nužņiku» lapiņu taisītājiem Griška Rasputins ir vairāk nekā ducis šampanieša un bļoda kaviāra.

Tumšās tautas «soldatčina», — Vladimirs Nikolajevičs turpināja, — jau laiž pa rokām impērijas gānītāju taisītās bildītes. Esmu redzējis. Bārdainis Griša ar pliku carieni plunčājas ūdens kubulā, un cars ar aizdegtu sveci rāda šiem gaismu. Tumsoņas saskatās šito draņķi — un nemieri un fabriku krāšņu dzēšana iet vajā.

— Diezin vai Rasputina izdarīšanās galmā ir ļaužu nemiera īstais iemesls. — Dauge sagausināja zobu cement-javas maisīšanu.

— Rasputins — negantākais Romanovu valsts svētuma apgānītājs! Viņa ālēšanās palīdz inteliģentiem, plikadīdām, fabriku un ielu švabrai musināt tautu uz nemieriem. Par spīti impērijas drošības dienesta činu pasākumiem, kopš piecpadsmitā gada nav pieredzēta tik traka rūpnīcu strādnieku buntošanās.

— Cienījamam kungam patīk pārspīlēt.

— Kopš Piektā gada nav bijušas tik milzum daudz pretvalstisku lapiņu kā tagad. Es to zinu no saviem naftas pārsūknēšanas sabiedrības uzņēmumiem. Rūgst arī armijas daļās. Lapiņas uzietas dažādās karaspēka daļās, atrastas pie dāmām, kuras pastāvīgi apgrozās oficieru sabiedrībā.

— Pat oficieru sabiedrībā?

— Liekas, kungs doktors tic versijai, ka krievu oficieri saņēmuši drošas potes pret politisku musināšanu? — ārstējamais nogrēma.

Paulam Daugem kniesa mēle noprasīt «viņa gaišībai», kādās karaspēka daļās proklamācijas manītas un kādā sakarā viņš pieminēja dāmiņas oficieru sabiedrībā. Bet — pļāpīgums var dekonspirēt. Un dekonspirācijai var būt graujošas sekas. Partijas organizācijai.

— Kā jums pašam tīk... — viņš vienaldzīgi atmāja, kad pacients noprasīja, vai par ārstēšanu jāmaksā zelta desmitniekos vai dakteris ņem pretī arī papīra asignācijas.

— Tādā gadījumā dodu ij zeltu, ij asignācijas. Uz pusēm. — Rūpnieks, Staņislava un Annas ordeņa kavalieris, tikai ar pūlēm novaldījās, klaji neizrādījis izbrīnu par daktera teikto. Padzirdējis piedāvājam zeltu, jebkurais viņa vietā...

Naudu galdā likdams, viņš vēlreiz šķieli paraudzījās Dauges sejā. Sak, vai patiešām? Bet šis prominentajās aprindās iecienītais zobārsts tikai viegli pielieca galvu:

— Paldiesl Visu labu jums, cienījamais!

Grāmatu, pierakstu burtnīcu, žurnālu numuru un avīžu izgriezumu bija sakrājies grēdām. Piekraustītas grāmatplauktu augšas, ķeblītis pie rakstāmpults un pat viens no abiem ciemiņu krēsliem. Uzmeklēt ievajadzējušos sēju-miņu vai burtnīcu — vairāk nekā mociba. Un Pauls klaušināja pēc amatnieka, lai pasūtītu vēl vienu plauktu sekciju.

Meistars atlocīja collmēru, lika to stateniski, guļus, slīpi, rakstīja pluiskā amatnieka piezīmju burtnīciņā, noprasīja, vai saimnieks grib jauno sekciju akurāt līdzīgu esošajām, un tad, mērāmo salocījis, svarīgi noteica:

— Tiks izdarīts. Tikai... saimniekam jāmaksā graudā, nevis naudā.

— Kādā graudā? — Pauls izbrīnījies noņēma no acīm pensneju.

— Pudu miltu. Vislabāk smalkbīdeļa. Mūsmājās jau aizmirsuši, kas ir miltu bliņas.

— Apžēliņ!... No kurienes man milti? Esmu dakteris, nevis tirdzinieks.

— Toties tirdzinieks neiztiek bez daktera galvas. Roka roku mazgā — abas baltas.

— Mīļo meistar!...

— Tagadīt vairs nevar kā senāk. Kā lai paēdinu sievu un bērniņus? Bodnieki pat par pliku rupjmaizes kanci plēš ādu pār acīm. Un par aizdaru...

— Bet, meistar, man patiešām nav miltu puda...

— Tad kauc rupjā maluma, kauc pārdesmit mārciņu putraimu. Parunājieties ar savējiem, ar zinošiem ļaudīm. Ja būs beramais, etažere tiks gatava pāris dienās. Nopulēta, tikpat kā jauniņa līgava. Tikai — ne par naudu!...

— Purvā! Purvā līdz kaklam! — Pauls pukojās Celīnai. — Būs jākrauj cita uz citas preču kastes un jāstūķē grāmatas tajās.

— Preču kastes ne! — Celīna protestēja. — Meistars, tu sacīji, ir ar mieru smalko miltu vietā pieņemt rupjo malumu vai pārdesmit mārciņas putraimu?

— Tā viņš teica.

— Tad atstāj pasūtījumu manā ziņā. Aprūpē, draugis, savus pacientus, kārto biedru uzticēto. Fabrikā, kur es konsultēju strādniekus medicīnas jautājumos, ir galdniecības nodaļa, un tajā strādā man ļoti draudzīgi tētuki... Nevaiksties: neko tādu, kas nesaskan ar sociālistisko

ētiku, neatļaušos. Turklāt darbošanās, kustēšanas esot sirdzējiem labākās zāles. Varbūt rakstu medicīnas žurnālā ar Dauges parakstu tu neatzīsti?

— Raksts paliek raksts. Bet tev mana plaukta dēļ..,

— Ne jau tikai tava grāmatu plaukta dēļ. Man vēl kas kārtojams Makša skolā.

— Aviācijas kursos?

— Augstākajos aviācijas teorētiskajos kursos.

— Atkal pietrūcis dokumenta?...

— Šoreiz ne. Gājiens pie mācītāja ar lūgumu ierakstīt pusaudzi nokristīto bērnu reģistrā nav jāatkārto. Šoreiz nav jāpierāda, ka mūsu dēls nav apkārt klaiņojošs pagāns, bet ir likumīgi dzimis vecāku pēctecis.

Līdztekus mācībām aviokursos Maksis gribētu strādāt Duksa aviorūpnīcā, — Celīna stāstīja. — Kursu kancelejā papīrus vākos šuj mana sena paziņa. Pazondēšu pie viņas, vai Makša vēlēšanās nav pretrunā ar augstākās avioskolas tradīcijām.

— Pretrunā ar tradīcijām?

— Augstākie aviācijas kursi skaitās privileģēta iestāde. Vēl pagaidām privileģēta.

— Nu jā, pagaidām...

Pauls atvēra rakstāmpults atvilktni, ņēmās pārcilāt kaudzītēs saliktās pierakstu lapiņas un vēstules, uz kurām nav vēl atbildējis.

«Žaniņš atsūtījis drūmu depešu...» Viņš tvēra no Šveices pienākušo vēstuli: «[..] Man ar veselību kopš ilgāka laika neiet labi. Tu mani redzēji toreiz, vienpadsmitajā gadā... Tagad tāpat..,. Vajag domāt par visām varbūtībām.»[5]

Un vēlreiz pārlasīja rindkopu, kurā dzejnieks piedāvā draugam uzņemties rakstu uzglabāšanu un to izdošanu.

«Žaniņš jāuzmundrina... Jāizkliedē viņa drūmo domu uzmāka... Viņš nevar dzīvot bez idejas biedru labestības. Tā ir spārni Žaniņa daiļrades lidojumam...»

Aiznākamajā dienā slimnieku pieņemšanas laikā reģistrators pasniedza Paulam Celīnas zīmīti:

«Galdniekmeistars ēvelē... Un Pelšes Roberts aicina mūs abus sagaidīt jauno gadu viņa sabiedrībā. Es devu jāvārdu...»

No malas raugoties, vecgada aizvados pie Roberta Pel-šes viss bija tāpat kā citulaik jaungada sagaidē latviešu ģimenē. Kad, svētku eglītes svecītēm plandot, mājinieki un viesi sēž pie cienasta galda un, pulksteņa divpadsmitās stundas iezvaņu gaidot, saka novēlējumus, runā par iecerēto. Senāk galdā bija trauks ar dzērienu un tradicionālā bļodiņa ar novārītiem pelēkajiem zirņiem. Šoreiz uzkoda bija ļoti pieticīga. Karš. Arvienu pieaugošā pārtikas trūcība.

— Es justos apvainots, ja šādā mirklī man tuvie līk-ņātu katrs savā kaktā vai lāpītu sadilušos ģērba gabalus. — Sasveicinājies ar draugiem, Roberts Pelše vēra durvis uz viesistabu. — Ir iznācis Brjusova un Gorkija rediģētais latviešu literatūras almanahs. Varam atšķirt jaunu latviešu tautas kultūras vēstures lappusi. Ar biedru Stučkas, Jansona un citu neatlaidību, ar krievu literātu gādību latviešu rakstniecība sāk iziet pasaulē. Tas viens. Otrs — tu, Pauli, un tu, Celīna, — jūs, mājās tupēdami, nebūtu satikušies ar biedru, kurš pa gariem līkloču ceļiem nupat ieradies Maskavā. Lūk, viņš!

— Pakalns!... Paleja!... — Dauge pārsteigts devās pretim carisma rokaspuišu daudz spīdzinātajam, vairākkārt Sibīrijas mežainē dzītajam Jūlijam Daniševskim.

— Mīļais, dārgais! — Pauls vēl un vēl skāva četrpadsmitajā gadā caristu uz Narimu izsūtīto Latvijas un Krievijas sociāldemokrātiskās partijas Centrālkomitejas locekli. — Atkal ierindā!

— Ierindā. Brīdī, kad revolūcijas rīta blāzma ceļas virs apvāršņa. — Daniševskis glaudīja skāvienā izspūrušo bārdu. — Par fabriku ļaudīm nerunājot, arī sīkzem-nieki — ekonomiski un politiski visvairāk nomāktais zemniecības slānis — vairs nav bībeliskās pacietības arkla turētāji. Irdena kļuvusi miljonos skaitāmā cara armija. Ir dzirdēts: dažuviet zaldāti sākot ņemt «zem muš-kas» rungas disciplīnas uzturētājus un žandarmus. Ducina revolūcijas pērkons..,

— Ducina, ducina! — abu sarunā iekļāvās valmierietis, nule maskavietis Jānis Loja (segvārds — Turks). — Vajag tikai ieklausīties, ko ļaudis runā stacijās, tirgus laukumos, pie aizslēģotajām koloniālpreču bodēm. Kā lādas ierakumu strādnieki. Revolūcijas pērkona de-beši sabiezējuši.

— Un šķils sarkanu uguni... — piebilda cits no jaunpienākušajiem gadmijas gaidītājiem. Pajauns, bālsejains virs. Pēc stājas lauku pagasta skrīvera līdzinieks, ko īpaši izcēla viņa gaišie, tieši pret galvas vidu šķirtnē uzsukātio mati. Žurnālists Kārlis Krustiņš. (Arī no Narimas izsūtījuma izbēgušais latviešu sociāldemokrātu Maskavas «Ziemeļnieku» grupas dalībnieks.) — Fridrihs Engelss sava mūža pašā nogalē, kad Krievijas tronī kronēja jauno caru, pravietiski rakstīja: «Krievijā neizbēgami radīsies krieviska komūna.»

— Bet mūsu Veterāns, Pēteris Stučka, izsakās piesardzīgāk: «Mēs stāvam divu zvēru priekšā: kara un bada. Vai mums izdosies tos nokost?» — atsaucās vienīgais karavīra formas tērpā ģērbtais vakarētājs — praporščiks Jēkabs Kretulis. (Karavīra stāja, gludi skūts, ar modīgi šauru Ūsiņu virslūpā, saspringtu tumšo acu skatienu.)

— Vai tikai cienījamais prapors nav kritis šaubu gūstā par idejas karavīru noturību? — smēja Loja.

— Nemaz. Esmu pārliecināts: līdzko pienāks īstais brīdis, ne jau daži tūkstoši, bet tūkstošu tūkstoši celsies uz asinskauju, uz taisnības kauju. Gāzīs no troņa varmāku un cels taisnības un darba valsti. Apzinās: proletariāts neko nevar zaudēt, vienīgi savas važas.

— Un zaldātu šineļos ģērbtie Latvijas strādnieki un sīkzemnieki stāsies sociālistiskās revolūcijas trieciena pulkā, — Jūlijs Daniševskis nepalika klusētājos. — Nākamās uzvaras garantija Latvijas proletariāta pulkiem ir bargajās Piektā gada cīņās norūdītās darbaļaužu masas, kas ieklausījušās boļševiku balsīs.

— Ciemiņi, lūdzu, pie galda! — aicināja Roberta Pel-šes dzīvesbiedre. — Mēs ar Celīnu Apoliarijevnu esam ij izsalkušas,_ ij izslāpušas. Nespīdziniet dāmas! Esiet džentlmeņi! Ūdens roku nomazgāšanai ūdensbļodā virtuvē. Un uz karekļa dvielis.

— Es palīdzēšu, — piedāvājās Dauges zobārstniecības kabineta Kārlis. (Izrādās — viņš ieradies pirms citiem. Mājasmātes aicināts, vai?)

— Lai godināta mājinieku viesmīlība! — Pauls līdz ar Celīnu ieņēma viņiem ierādītos sēžamos.

— Draugi, piepildiet glāzītes! — Pelše uzaicināja. — Tikai ar tukšošanu mazliet nogaidīsim. Vispirms izraudzīsim šāvakara pārrunu priekšsēdētāju un, kā būtu teikuši senie latvieši, atvieglosim sirdis un mazliet padziedāsim konspirācijas labad. Jūs dzirdat: ciemiņi apkārtnes mājās ievingrina balsis.

— Dzied mūsdienu častuškas. Mēs varētu uzvilkt «Jestj na Volge utjos», — tā Krastiņš. — 2ēl tikai, ka ar mums nav Hermaņa Ausekļa. Viņam balss tikpat kā pulka trompetistam. īpaši kad dzied «Veco strādnieku» — «Sešdesmit gados esmu es daudz briesmu redzējis» — vui «Ka-menščik, kamenščik», kam Brjusova vārdi.

— Auseklis nevarēja nākt, — Pelše paskaidroja. — Tāpat «Iskras» sakarniece Šūberte. Bet — pietiks tērgāt! Apsvērsim politisko stāvokli.

— Politiskā stāvokļa skaidrošanā priekšroka biedram Pakalnam, — Dauge ierosināja.

— Pretimbalsojošu, atturējušos nav? Pieņemts!

Daniševskis ar dakšiņu pieskandināja pie šķīvīša:

— Sākam!

Atgādinājis biedriem Ļeņina tēzi par kapitālisma nevienlīdzīgo, lēcienveidīgo ekonomisko un politisko attīstību un par sociālisma uzvaras iespēju sākumā vienā vai nedaudzās kapitālistiskās zemēs, Daniševskis ņēmās analizēt jaunradušos politisko situāciju Krievijā:

— Carisms jau nonācis katastrofas priekšā. Rūpniecībai trūkst izejvielu, uzņēmumi netiek galā ar kara pasūtījumiem. Krievu armijai trūkst lielgabalu un bruņumašīnu, zaldātiņiem — visparastākā bruņojuma. Valdībai kļūst neiespējami karu turpināt. Nav noslēpums, ka cara aģenti ar Austrijas ārlietu ministru grāfu Čerņinu aizsākuši sarunas par miera līguma noslēgšanu. Par to Anglijas un Francijas magnāti sper zemes gaisā, steidzīgi meklē viņiem labvēlīgus līdzekļus Krievijas krīzes pārvarēšanai ...

Nemierā ar pašreizējo stāvokli ir arī Krievijā valdošais slānis. Izkūpējusi birģeļu ideoloģija, buržuāzija zaudējusi iespaidu uz proletāriešu gara pasauli. Strādnieku šķiras cīņa par sociālismu, zemnieku cīņa par zemi, carisma apspiesto tautu cīņa par nacionālo atbrīvošanos, visu slāņu cīņa par mieru kļuvusi līdzīga pavasara palu sākumam, kad krakšķ un lūst ledus klājiens. Lielākais svars patvaldības varas ledus šķaidīšanā pieder Petrogra-das lielo rūpnīcu strādniekiem. Ar kuriem kopā iet arī no Baltijas evakuētie darbaļaudis. Pašā Latvijā — tas ir, vācu neokupētajā Vidzemē un Latgalē — stāvoklis šai ziņā sarežģītāks. Mūsu dzimtenē strādniecība sažņaugta militāristu dūrē. Bet ar visu to eksplozijas gatavība Latvijā ir acīrn redzama. Plašā tranšeju racēju armija, tūkstošos skaitāmie armijas palīgdarbos nostrādinātie proletārieši palīdz zaldātiņiem piefrontē un aizmugurē nākt pie apziņas. Revolucionizē viņus. Ne jau tukšu maldama, Ziemeļu frontes pavēlniecība sūdzoties par Rīgu un Daugavpili kā par diviem frontes iecirknī kramolas sapro-pagandētiem perēkļiem.

— Pamatīgi! Trāpīts augstībām pašos mīkstumos, — Dauge nenoturējās. — Bet varbūt par stāvokli armijā vēl ko īpašu varētu pastāstīt biedrs praporščiks?

— Droši vien.

— Gan tikai par Ziemeļu fronti. Par citām zinu mazāk nekā varbūt dažs no klātesošajiem. Ziemeļu frontē armijas komandieri dzen uzbrukumā vācu stipri nocietinātajām pozīcijām pilnīgi nesagatavotus pulkus. — Kretulis atbalstīja abu roku elkoņus pret galda malu. Tad pieklusināti, bet ļoti skaidrā dikcijā noklāstīja, kad un kurā iecirknī kopš sešpadsmitā gada pavasara notikuši «izrāvieni». Kur trešdaļa, pat puse no pulka sastāva nopļauti zemē vācu ierakumu priekšā. Un arī to, kā pēc bezjēdzīgi atkārtotām asinspirtīm ierindas kareivjos un zemākajos ciņos radusies apņemšanās nepaklausīt augstākās virsniecības pavēlēm. Jau tādas un tādas armijas vienības atteikušās piedalīties neprātīgajos uzbrukumos. Un viņu uzstāšanos sākot atbalstīt šo daļu kaimiņi. Varmāku mobilizētie strādnieki un zemnieki arvien vērīgāk ieklausoties savu līdzbiedru — boļševistisko propagandistu vārdos. Jo plaši, sākot ar šā gada oktobri — pēc pavēlniecības ievadītās uzbrukuma kampaņas izgāšanās. Revolucioni-zēšanās Ziemeļu armijā jau ir tik spēcīga, ka četrdesmit astotais Sibīrijas strēlnieku pulks, kuru sūtīja uzbrukumā vāciem, vienprātīgi atteicās atstāt savus ierakumus. Pavēlniecībai izdevās piespiest pulku paklausīt tikai pēc tam, kad divīzijas komandieris lika artilērijai vērst uguni pret dumpiniekiem.

— Stāsta: sibīrieši un mūsu latviešu strēlnieki pāri dzeloņžogu aizsprostiem uzsākuši brāļošanos ar vācu zaldātiem, — ierunājās Kārlis.

— Politiskās izskaidrošanas darbu latviešu strēlnieku pulkos veic teorētiski sagatavoti partijas biedri, — Da-niševskis attrauca. — Latviešu sociāldemokrāti ne uz mirkli nav rimuši apgādāt Vācijas internacionālistus ar pretkara kustībai piedienīgiem materiāliem. Domāju — klātesošajiem zināms: Latvijas Sociāldemokrātijas Ārzemju komiteja jau piecpadsmitā gada augustā adresēja Vācijas Sociāldemokrātijai atklātu vēstuli. To publicēja Šveices laikraksti, to saņēma Vācijas reihstāga sociāldemokrātu frakcijas deputāti un sociālistu laikrakstu redakcijas. Bet — tas cits jautājums. Domāju, šobrīd mums svarīgi jo ciešāk sasaistīt partijas Maskavas un Petro-gradas centrus. Petrogradiešiem izveidojušies patstāvīgi sakari ar latviešu strēlnieku pulku revolucionāriem, pet-rogradieši sadarbojas ar Arhangeļskas boļševikiem — turienes ostniekiem un jūrniekiem. Un caur Arhangeļ-sku partijai ir kontakti ar ārzemju internacionālistiem. Domāju: vienam no klātesošajiem būtu jāaizbrauc uz Petrogradu. Straujā Krievijas revolucionizēšanās gaitā jānostiprina politisko akciju saskaņotība.

— Katrā ziņā!

— Draugi! — Roberts Pelše pavērās pulkstenī. — Tūlīt zvanīs divpadsmit. Pacelsim glāzes pretim jaunajam gadam!

— Lai tas nāk ar vēsturiskām pārmaiņām! Ar revolūciju!

— Ar revolūciju! Kas būs arī latvju tautas ilgo jumu piepildītāja. Kas sakļaus latviešu zemju novadus — Vidzemi, Kurzemi un Latgali —, dzemdinās Latviju.

— Brīvu Latviju brīvā Krievijā! — Pauls piecēlās kājās.

* * *

Pauls Dauge, ko Roberts Pelše dēvēja par sociālistisku romantiķi, par komunistiskās pacilātības iemiesojumu, deviņi simti septiņpadsmitā gada janvārī un februārī, bija skarbs. Lai gan vēstulēs biedrus, kuri svešotnē, viņš uzrunāja ar agrāko glāstīgo «Mans dārgais!», «Mīļais, dārgais draugs!», «Mīlulīt!», Pauls diendienā bija uzkrītoši skarbs. Atturīgs tērgās un smaidos, izteikti lietišķs priekšlasījumos studējošajai jaunatnei, teātra un mākslas darbiniekiem. Lietišķs publikācijās par politiskām aktualitātēm, par filozofijas un ētikas jautājumiem. Publikāciju Paulam sanāca krietns klēpis. Krievijā iznākošajos krievu un latviešu laikrakstos, ārzemēs izdotajā vācu žurnālā «Neue Zeit», dažādos rakstu krājumos.

— Tu vairs neesi agrākais, — secināja Roberts Pelše, kad viņi iznāca no Dailes teātra aktieru nama. — Tu itin kā sver un nevari izsvērt, kā sagaidīt rītdienu.

— Masu demonstrācijas Piektā gada Asiņainās svētdienas piemiņai Petrogradā un ... citur.

— Piektajā gadā apšauto piemiņu proletariāts atzīmē ik gadu.

— Bet masu demonstrācijas, kādas šoreiz...

— Nebijuši varenas!

— Fabrikas streiko. Tūkstoši iziet ielās un sauc: «Nost ar karu!», «Nost ar patvaldību!». Streiki vairs nav stihiski uzbangojumi, kā bija Rīgā tā sauktā dumpja laikā deviņdesmit devītajā gadā, kad Rīgas vārds aizskanēja pa visu Krieviju. Pašlaik proletārieši sevi jau apzinās kā šķiru un kopā ar strādniekiem demonstrācijās iesaistās patvaldnieka činu dresētu armiju vienību zaldāti. Viņu-dien no Rīgas atbraukušais biedrs stāstīja: Ziemeļu frontē Ziemassvētku kaujās, latviešu un Sibīrijas strēlnieku lielajā slaktiņā Rīgas pievārtē Tīreļpurvā, dzīvi palikušie vēršoties ne tikai pret saviem tiešajiem kaklakungiem, bet jau izrunājušies par visaugstākā gāšanu.

Petrogradā demonstrēja deviņdesmit tūkstoši, uzņēmumos streiki, — Pauls turpināja. — Ar petrogradiešiem sasaucās sviedrētie un badinātie Maskavā un citur. Pret patvaldniecisko režīmu saceļas zemnieki guberņās. Pats zini, partijas Maskavas centrā katru vakaru no jaunumiem cilvēku balsis dun kā bišu spietā. Nav dienas, kad nebūtu saķeršanās ar mūsu idejiskajiem pretiniekiem. Ārdās arī tādi kā Švābe, kā Ķēniņš, kā jauntapušais latviešu strēlnieks Jānis Akuraters. Viņiem darbaļaudis ir pūlis, pierijusies čūska, kas saulē gozējas un paliek mūžīgi pie zemes piesaistīta.

Taisnība! Sadursmes ar agrāk rāmajiem boļševiku apstrīdētā jiem pārtapa tuvclņās. Kādā inteliģences mītiņā, kur dažam krēslam no sakaitinātu roku zvēluma atsprāga atzveltne, Pauls Dauge sakrita matos ar paša brāli Aleksandru. Pirmāk viņi vairījās viens otram tieši uzbrukt. Bet, lūk, inteliģentu — literātu, mākslinieku — Dubura vadītās latviešu teātra trupas dalībnieku priekšā lektors Aleksandrs Dauge ņēmās nekautrīgi noniecināt sociāldemokrātu lielinieku prasības, viņu darbību.

— Lielinieki mēdz dēvēties par sabiedrības apzinīgāko daļu, bet noliedz individualitātes gara cēlumu, — tā Aleksandrs. — Lielinieki gan uzstājas par kara izbeigšanu, sludina mieru starp tautām, runā par atjaunotu cilvēci, bet — viņu galvās valda varas sagrābšanas dziņas. Lielinieki noliedz visus pastāvošos likumus. Kaut gan likumi,

lai arī nezin cik nepilnīgi savā aptverē, ir cilvēces mēģinājums atsvabināties no dzīvnieciskā, pacelties par to augstāk. Ja lielinieku mācībā ir kas vērā liekams, tad tikai zinātne par atražošanu. Arī par cilvēces atražošanu. Lai gan pašulaik cilvēces atražošana lieliniekiem pārtapusi brīvās mīlas, dzimumdzīves vaļību sludināšanā.

— Kurā lielinieku dokumentā referents ir lasījis par dzimumdzīves vaļības prasībām? — Pauls cēlās brālim pretim. — Nosauciet (viņš jau uzrunā pārgāja uz «jūs») dokumentu, kurā būtu kas sacīts par jūsu tikko pieminēto dzimumdzīves vaļību!

— Itin kā izšķirīgais būtu dokuments! Tāds, kurš ir uzmanīgi lasījis un klausījies kreiso radikāļu sludinājumus, tā saukto nākamībai veltīto cilvēces atražošanas programmu, nevar nākt pie citāda slēdziena. Vēl pavisam nesen, pagājušo nedēļu, Maskavas inteliģencei bija izdevība noklausīties kādas eksplozīvas dāmas uzstāšanos.

— Kādas eksplozīvas dāmas uzstāšanās nepierāda referenta apgalvojuma pamatotību. — Paulā blīda niknums. — Kālab referents noklusē galveno, ko pauž boļševiku programma? Tas ir — brīvību visiem apspiestajiem Krievzemē.

— Bet noliedz katrai tautai tiesību dzīvot ar savu — viņai piemītošo! — Aleksandrs neatlaidās. — Kamēr mēs, gara revolucionāri, sakām: tautai jāpaceļas brīvībā ar saviem sasniegumiem, ar savu nacionālo mantojumu.

— Boļševiki cīnās gan par lielu, gan par mazu tautu tiesību brīvi dzīvot, paturot un izkopjot katrai piemītošo savdabīgo. Bet tas notiks pēc tam, kad visu tautību darbaļaudis nometīs kronēto varmāku jūgu. — Nu Pauls savā brālī redzēja vairs tikai sociālistiskās ideoloģijas pretinieku. Vēl nenojauzdams, ka šis pretinieks pēc nepilniem desmit gadiem reakcionārās buržuāzijas uzurpētajā Latvijā kļūs varmāku valdības loceklis, vērsīsies pret visu progresīvo jaunatnes audzināšanā, tautas kultūrā.

— Jūs nupat skaldījāt, tikpat kā uz barikādēm saukdams. — Pēc mītiņa slēgšanas Paulu līdz dzīvoklim pavadīt pieteicās Latvijas Kultūras biroja aktīviste, Šaņav-ska universitātes klausītāja. — Zālē, bez šaubām, bija klāt arī melnie. Vismaz žandarmērijas stukači. Un rit jau no paša rīta žandarmērijas pulkvedim uz galda gulēs raports, kurā būs uzskaitīti visi policijas slepenā uzraudzībā turētā Paula Georgijeviča Dauges noziedzīgie izsaucieni.

— Pašreizējā situācijā kontrrevolūcijas atmaskošanā aizplīvurotai runāšanai nav vietas. Revolūcijas lavīna nogrūs, pirms vēl žandarmērijas cini pagūs sašņorēt papīrus lietai par Dauges ietupināšanu.

— Jūs esat tik ļoti pārliecināts?

— Esmu!

Un viņš nebija alojies.

Divdesmit ceturtajā februārī Petrogradā streikojošo strādnieku skaits jau pārsniedza divi simti tūkstošus cilvēku. Revolucionāras lapiņas ar aicinājumiem izbeigt karu, gāzt caru un patriekt viņa kamarilju galvaspilsētā izvietotajās karaspēka daļās neslēpti ceļoja no rokas rokā.

Un tad noskanēja Petrogradas boļševiku aicinājums: «Uz vispārēju politisko streiku! Uz bruņotu sacelšanos!»

* * *

«Atkal putenis... Ziema negrib un negrib atkāpties pavasara priekšā...» Kārlis uzslēja kažokmēteļa apkakli un ar plaukstu piesita papahas — karavīru ziemenīcas augšdaļai. «Negrib atdot savas pozīcijas. Kauču no jumtiem skanēdamas krīt lāstekas, jau pārnākuši putni.»

Pēc vairāku dienu prombūtnes Kārlis ieradās Dauges ārstniecības kabinetā, lai pateiktu, ka atstāj izpalīga (reģistratora) vietu, kaut arī biedrs šefs turpina nodarboties ar zobu dziedniecību. Viņš, Kārlis, jau ir iekļāvies Krievijas revolūcijas diendienā un dosies uz vāciešu neoku-pēto Latvijas daļu. Lai kopā ar Petrogradas strādnieku pārstāvjiem palīdzētu vietējām Latvijas Sociāldemokrātijas grupām izvērst revolucionāro masu darbu. Vairākos Vidzemes un Latgales apriņķos visi policisti vēl nav atbruņoti. Ne visur no pagastu pārvaldēm izmēzti caristi. Vietumis vēl nedarbojas strādnieku un kareivju deputātu padomes, dažuviet rīkojas lieliniecisma ienaidnieki. Februāra revolūcija Petrogradā pamodinājusi jo plašu sīkburžuāzijas aprindu politisko aktivitāti.

— Biedram Daugem nav jāskaidro, cik ļoti uzņēmīgi kļuvuši pēc cara Nikolaja gāšanas dažādie sociālšovinisti un sociālizlīdzēji.

•— Nav jāskaidro.

— Mums ziņoja, ka divdesmit sestajā februārī Rīgā latviešu strēlniekiem bijusi sadursme ar žandarmiem, — Kārlis turpināja. — Garnizona pavēlniecība aizliegusi karavīriem atstāt kazarmas, nosakot, ka ikvienu, kurš izies no nometnes, uzskatīs par dezertieri un izdarīsies kā ar tādu. Tomēr strēlnieki nav pavēlniecību paklausījuši. Ielā izgājušajiem uzbrukuši žandarmi, bet deržimordas ņēmusi pērt cita strēlnieku ķēde. Notikusi apšaudīšanās, žandarmi aizbēguši, atstādami sadursmes vietā sešus kritušus un ievainotus.

— Lai tev veiksme! — Pauls pavadīja Kārli līdz durvīm. Revolūcija sauca arī viņu. Šodien pierakstījušos slimniekus viņš jau ir atlaidis, bet partijas pasākumu — vai kalnu kalni. Maskavas boļševiki nedrīkst atpalikt no petrogradiešiem. Strādnieku bruņotā sacelšanās Petro-gradā sākās divdesmit sestajā februārī, divdesmit septītajā tā aptvēra jau visu pilsētu (revolūcijai pievienojās gvardes pulki un citas galvaspilsētas garnizona daļas), bet Maskavā strādnieku un karaspēka revolucionārās vienības ieņēma pasta, telegrāfa un telefona centrāli tikai pirmajā martā. Un pilsētas policijas iecirkņus, veco Kremli un arsenālu. Atbrīvoja cietumos turētos politieslodzītos. Līdz ar Maskavas krievu un citu tautību revolucionārajiem cīnītājiem carisma bastionus grāva arī latviešu strādnieki un bēgļi, kuru te bija krietni daudz. Grāva pamatīgi. Kā sentēvu un tēvu mūžos radināti, kā bija mācījušies deviņi simti piektā gada revolūcijā.

Pauls Dauge gan nebija policijas iecirkņu, arsenāla un cietumu vārtu dragātāju pulkā, toties viņam pietika cita. Jāsaka aģitruna pēkšņi saradušos ļaužu mītiņā, jāraksta par pašreizējo momentu, jāsacer dažāda satura uzsaukuma lapiņas. (Vispirms kultūras, medicīnas iestāžu darbiniekiem, arī Kurzemes, Vidzemes un Latgales bēgļiem.) Un jārūpējas par biedriem, kuri tikko iznākuši no cietuma, kuri atgriežas no trimdas. Zobārsta Dauges adresi visi zina! Un brīvi atguvušie pie Maskavas zobu daktera saņēma ne tikai nepieciešamās izziņas, bet arī pirmo materiālo palīdzību. Un, kaut arī pārdesmit gadu vēlāk Dauge autobiogrāfijā sūkstīsies par savu privātārsta atrautību no masām, no tiešā revolucionārā darba strādnieku pulkos, septiņpadsmitā gada revolūcijai sākoties, viņš bija vienā ierindā ar tiem, kuri mēza ārā carisma drazas no valsts un sabiedriskajām iestādēm, kuri vecā vietā riesa jauno — revolūcijas jundīto.

Jau otrajā martā Pauls Dauge kopā ar biedru no Maskavas komitejas pavairoja Petrogradas Strādnieku un zaldātu deputātu padomes «Pavēli numurs viens» un mītiņā klāstīja, kālab petrogradiešu dokuments saistošs Maskavā izvietotajiem kareivjiem un kālab «Pavēle numurs viens» jāzina visiem Maskavas civiliedzīvotājiem.

— Lai mēs petrogradiešu dokumentu liktu savu deputātu vēlēšanu praksē, un lai rastos spējīga, autoritatīva Maskavas Padome, — Pauls Dauge skaidroja, — «Pavēlē numurs viens» noteikta paātrināta pārstāvju izraudzīšana kareivju deputātu vēlēšanām. Revolūcija diktē: pakļauties tikai tiem tiešajiem un netiešajiem Pagaidu valdības un Valsts domes Kara komisijas rīkojumiem, kas nav pretrunā ar Strādnieku un zaldātu deputātu padomes lēmumiem un rīkojumiem. Strādniecībai, darbaļaudīm nepieciešama revolucionāra valdība. Citādi ar carisma gāšanu radušos stāvokli izmantos sociālisma duļķotā ji — tie, kuri demoralizē neapzinīgo strādniecību. Eseri, anarhisti un viņiem līdzīgie. Ja kontrrevolucionāriem izdodas sagrābt noteikšanu revolūcijā — sakiet ardievas tautas brīvības saulei! Atkal būs valdnieki, atkal karš, beztiesī-gums un trūkums. Un posta kančukas lupinās miljonu plecus un muguras. Revolūcijas valstī bez revolucionāras valdības, tāpat kā carisma laikos, savu iegribu uzspiedīs tie, kas visu vērtē ar naudasmaka svaru. Sak, es esmu kropls, bet nauda mani dara skaistu un varenu...

Būs Krievijas Satversmes sapulces vēlēšanas. Maskavas latvju sociāldemokrātu lielinieku grupām jādesmitkāršo biedru aktivitāte. Lai vēlētāji uz Satversmes sapulci deleģētu revolucionārus marksistus. Lai Krievijas valsts nākamības stūre nenonāktu buržuāzisko izlīdzēju, sociālnodevēju un anarhistisko dulburu rokās.

No izsūtījuma Irkutskas guberņā pārradies, Latvijas Sociāldemokrātijas Centrālkomitejas loceklis, Maskavas Strādnieku un zaldātu deputātu padomes loceklis Kārlis Pečaks steidzina latviešu boļševikus izdot savu avīzi. Darbaļaužu avīzi. Kam jābūt kolektīvam organizatoram un aģitatoram. Avīzes vadīšanā Pečaks (viņš arī Kaža, Neļķe, Janka, Benedikts) ņem sev palīgos Paulu Daugi.

«Jāvienojas, kā nodrošināsim avīzes regulāru izlaidi un izplatīšanu,» Pauls domās pārlika. «Kur ņemsim līdzekļus papīra, tipogrāfijas un ekspedīcijas izdevumu segšanai. Honorārus par rakstiem nemaksās — līdzstrādāšana sociālistiskā presē par brīvu ari šobrīd ir biedra pienākums! Cik lielā mērā nepieciešamās naudas summas salasīsies no brīvprātīgām kolektēm un kas jāsavāc nomaksās no algotu biedru ienākumiem...

Avīzei jābūt saturā bagātai, idejiski kaujinieciskai un — lētai! Spējīgai konkurēt ar buržuāziskajām avīže-lēm, nacionālistisko veikalnieku kapeikas lapām.

Ak tā...» Pauls pēkšņi atcerējās Celīnas teikto — piezvanīt pa tālruni uz Pārmaskavu, kur pašlaik atradās dēls Maksis. Pauls devās atpakaļ uz savu istabu, bet skaļi, raustīgi ieskanējās ārdurvju zvans un tas šķindēja nepārtraukti.

«Trauksme!...» Viņš atgrūda durvju aizbultu — vēr-tnes atsprāga tikpat kā vēja rautas. Un Pauls atradās aci pret aci ar diviem tēvaiņiem puskažociņos un icgumzītās zaldātu papahās. Viens snaikāks, ar smailu kā vārnas knābis degunu, otrs zemāks, druknāks, ar spurainu ūsu kušķi zem ieplatajām nāsīm.

— ... bdien! Vai pats bankas turētājs? — snaikākais noprasīja.

— Vai dakters Dauģis? — druknākais jautāja, čemmā-dams mahorkas ļuļķi.

— Zobu dakteris Dauge. — Pauls palika stāvam, kā bija nostājies.

— Tad izmaksā mums!

— Ko izmaksā? ...

— Izmaksā čunguru! To, ko dakters bleķo tādiem, kuri tikuši uz vaļas. Mēs nupat no kroņa korteļa.

— Kāda kroņa korteļa?

— No tuptūža. Zinām: «sedokiem», kas pēc cara gāšanas iznākuši no tumšā, dakters Dauģis izmaksājot čunguru.

— Jūs esat maldināti. — Pauls atskārta, ar ko viņam darīšana. — Bankas man nav, un no kroņa korteļa iznākušajiem naudu neizmaksāju. Bet, ja esmu kādam devis kādu rubli, tad gan politiski vajātam, kurš nupat izkļuvis brīvībā un ir izsalcis. Cik noprotu, jūs abi par politiku tiesāti neesat?

— Redzējies, kāds! — Padruknākais piemiedza acis. — Šis ņemsies šķirot, kurš sēdējis par politiku, kurš par sauso! Kad Krievijā visiem viena brīvība, kad visos ielu stūros sauc: «Brīvību, tiesības visiem!» Reiz visiem brīvība un vienlīdzība, nav ko dūmus acīs pūst. Mēs nākam no kroņa korteļa, tātad, dakterīt, maksā to, kas mums pienākas.

— Nekādu kroņa korteļa naudu es nemaksāju, jo man tādas naudas nav, — Pauls runāja skaļi, cik vien varēja. (Lai dzird Maša un biedrs, kas mazajā istabiņā atpūšas

no garā ceļa.) — Ja man nāktos palīdzēt kriminālajam... bet iedzērušajam jau nekādi. Bet jūs ... esat... iereibuši!

— Revolūcija atvēra arī monopolkas durvis. Viss tautai, viss cilvēkiem no tautas! Tā sludina par tevi gudrāki revolūcijas vīri, — snaikais atskaldīja. Tomēr ir daudz jēgas viņam bija, ka tielēties neder. Un noņirdza: — Ja nav kazai piena, pacel asti un salej atpakaļ!

«Revolūcija atvēra arī monopolkas durvis... To sludina par tevi gudrāki vīri...» Pauls mirkli palika pārdomās stāvam. «Gudrāki... Vai — sociālismam bīstamāki? Pret tādu brīvības izpratni partijai jāreaģē asi un noteikti!»

Otra nodaļa

«Kas jādara, lai Satversmes sapulce būtu visas tautas gribas paudēja?»

«Kas jādara katram pilsonim, lai Krievijas Satversmes sapulce aizstāvētu mūsu tēvijas tiesības, stingri ievērotu pienākumus attiecībā pret sabiedrību?»

Tādiem un tiem līdzīgiem jautājumiem bij pārpilnas ij brūngana, ij balta papīra lapiņas, ar kurām septiņpadsmitā gada pavasarī tika aplipināti sludinājumu dēļi, avīžnieku un tabakas pārdevēju būdeles, namu vārtu stabi un žogi. Tos sauca runātāji vēlētāju mītiņos sapulcētajiem, tie bija lasāmi laikrakstu slejās — katrā ziņā pirmajās lappusēs. Arī Latvijas Sociāldemokrātijas (turpmāk — KSDSP Maskavas, Dienvidkrievijas un Urālu apgabalu latviešu grupu centra) laikrakstā «Sociāldemokrāts». Avīze ar šādu nosaukumu sāka iznākt Maskavā marta sākumā. Un tās pastāvīgais līdzstrādnieks — Pauls Dauge.

Lozungi «Brīvību izkarot varam, ja darbā nenosmo-kaml», «Mēs strādājam tikai 8 stundas!» bija vai katrā «Sociāldemokrāta» laidienā. Tāpat kā tagad Petrogradā legāli (pēc divpadsmit gadu ilegalitātes!) iznākušajā LSD Centrālkomitejas laikrakstā «Cīņa», tikai daudz izvēr-stāk. Proti: «Astoņu stundu darbadiena un muižnieku zemes konfiskācija ir jāsaista uz visciešāko!» Par šo lozungu izvērstāk izteicās Petrogradas Strādnieku un zaldātu padomes loceklis Pēteris Stučka, paskaidrodams: «Astoņu stundu darbadienas un muižnieku zemes konfiskācijas

prasību apvienojums ir tas karogs, ar kuru sociāldemokrāti nonāks pie mērķa, kuru mēs stādām sev par tiešāko, proti: lai dzīvo demokrātiskā republika!»

Trešajā aprīlī, otrajās lieldienās, Dauges ģimene — tēvs, Celīna un vecākais dēls — devās uz Sinodes skolu Lielajā Ņikitinska ielā, kur Paulam bija jārunā Palīdzības biedrības rīkotajā Eduarda Veidenbauma piemiņas vakarā.

— Sarīkojuma koncerts jums sagādās baudījumu. Koncertā piedalās ļzcilākie latviešu skatuves mākslinieki: operdziedonis Ādolfs Kaktiņš, aktrise Biruta Skuje-niece, — Pauls noraidīja sievas vēlmi palikt mājās, ļauties gultas miera dziednieciskajai iedarbei.

— Mākslas baudījums ļoti iedarbīgs pret galvassāpēm, — viņš neatlaidās. — Kaktiņš dziedās klasiku, Sku-jeniece runās dzeju. Priekšlasījums ilgs, augstākais, stundas ceturksni... Es pateikšu vienīgi tik, ka agri nomirušais latviešu revolucionārais dzejnieks gan nepaguva sarakstīt literārus diždarbus, toties viņam nozīmīga vieta marksistisko ideju popularizēšanā latviešu sabiedrībā. Un gadu ritējumā līdz ar komunistiskās morāles problemātikas aktualizēšanos Eduarda Veidenbauma nozīmīgums pieaugs.

«Latviešu strādnieku sapulcē nolasīsim lielinieku manifestu Satversmes sapulces vēlētājiem,» Pauls pārlika. Dokumentu, pie kura rediģēšanas kopā ar Latvijas Sociāldemokrātijas izvirzīto kandidātu Kārli Pečaku darbojās arī viņš. Rindoja teikumu pie teikuma, katru vārdu kā kvēlojošu oglīti plaukstās pārlikdams. Dažas manifesta rindkopas viņam turas atmiņā:

«Darba biedri! Biedri, nepagurstat, vienaldzībā neieslīgstat! Turpināsim revolūcijas darbību, kuru sākām jau deviņi simti piektajā gadā! Jo cītīgāk metīsim kvēles revolūcijas ugunskurā, jo spožāk tas liesmos. Jo ilgāk tā degs, jo vairāk tās kvēle ierosinās sabiedrības plašākās aprindas, jo tālāk sniegsies tās iespaids un skaidrāka kļūs mūsu uzvara. Neapziņa zudīs!

Mūsu pienākums modināt vēl vienaldzībā dzīvojošos un stiprināt tautas revolucionāros spēkus. Lai kontrrevolūcijas viļņi atsitas pret mums kā pret klinti!»

Satversmes sapulces manifesta uzrakstīšana nepagāja bez kaismīgiem strīdiņiem biedru starpā. Kādu taktiku latviešu sociāldemokrāti ieturēs legalitātes apstākļos? «Maskavas grupai jāizmet nedaudzie kompromisa ļaudis

un nacionālisma pravietlbas ieturētāji!» Pauls atbalstīja kareiviskākos. «Jāpatriec no partijas rindām birģeliskie demokrāti. Tādi, kas marksismu pielīdzina Ķēniņa, Aku-ratera, Latgales baznīckunga Kubilinska tautiskuma murgojumiem. Sak, vai mēs, sociāldemokrāti, nevaram iet kādu gabaliņu kopā ar visiem citiem latviešu mēlē runājošajiem? Līdz atbrīvo visu Latvijas zemi. Pēc tam, ja radīsies vajadzība, varēs šķiru cīņu atsākt. Toties pašreiz mēs atdodam savas sirdis un sirds asinis Latvijai vienai!»

«Latvijai vienai?...» Strīdiņus atcerēdamies, Pauls nopūtās. «It kā Krievijas revolūcija norobežojas no internacionālā? It kā bez brīvas Krievijas būtu iespējama brīva Latvija?»

— Mākslas daļā pārsvarā teātra ļaužu priekšnesumi. Bet tu mani kairināji ar dziedoņu uzstāšanos, — Celīna atsauca Paulu no pārdomām īstenībā. Norādīdama uz vēja tricināto afišas lapu pie šāvakara sarīkojuma vietas — Sinodes skolas durvīm. — Un tu esi pārliecināts, ka aktiera runa suģestēs mani ar tekstu valodā, kuru zinu tikai aptuvenis?

— Celīna Apoliarijevna prot latvisko vairāk nekā aptuvenis.

No ielas pretējās puses platiem soļiem pienāca Jūlijs Daniševskis. Pienāca un Paulam pavēstīja:

— Šovakar Petrogradā ierodas Ļeņins. Droši vien teiks programmas runu.

* * *

Kā liecina biedri, kuri Somijas stacijā sagaidīja revolūcijas vadoņa atgriešanos no emigrācijas, latviešu sociāldemokrātiem licies, ka līdz ar vienprātīgo «urā!» Ļeņina lozungam: «Lai dzīvo sociālistiskā revolūcija!» — viņiem no acīm nokritis aizsegs. Viņi pēkšņi kļuvuši politiski asredzīgi. Un redzēšanas asums dubultojies nākamajā dienā Viskrievijas Strādnieku un zaldātu deputātu padomes sapulcē, kur Iļjičs deklarējis: Strādnieku un zaldātu deputātu padome ir vienīgā iespējamā revolucionārās valdības forma... Krievijā jārada komūnas valsts, tas ir, tāda, kuras pirmparaugu deva Parīzes Komūna... Krievijas sociāldemokrātu partijai turpmāk jādarbojas kā komunistu partijai. Un — pienācis laiks nodibināt Trešo Internacionāli — proletariāta starptautisko organizāciju bez oportūnistiem un sociālšovinistiem.

Septītajā aprīlī «Pravdā» iespiestās Ļeņina tēzes «Par proletariāta uzdevumiem šinī revolūcijā» Maskavas latviešu centra sociāldemokrāti apsprieda aktīva sanāksmē.

— Ļeņina prasība neuzticēties buržuāziskajai Pagaidu valdībai, neatbalstīt to nozīmē partijas organizatorisko un propagandisko pasākumu radikālu pārkārtošanu, — referentam Kārlim Pečakam saucienu raidīja Hermanis (Auseklis).

— Kāpēc radikālu? — atsaucās referents. — Ļeņins prasa nekavējoties sasaukt partijas kongresu un izstrādāt jaunu programmu.

— Nozīmē dubultot, trīskāršot lielinieku aktivitāti, — Hermanis likās iebildi nedzirdējis. — Pacelt līdz vārīšanās temperatūrai cīņu pret meņševikiem, eseriem, pret svārstīgajiem demokrātiem Latvju strēlnieku Izpildu komitejā. Jāpārvar šķietami neiespējamais proletariāta un trūcīgās zemniecības spēku apvienošanā.

— Vidējie zemnieki ir svārstīgi elementi, — Pauls Dauge nepalika klausītājos. — Pēc sava stāvokļa viņi ir darbacilvēki, sava zemes stūrīša kalpi, un šis apstāklis viņus tuvina proletariātam. Bet kā dažu desetīnu zemes un lauku mājeles īpašnieki viņi balsta buržuāziju. Tālab sociālistiskās revolūcijas posmā proletariāts var iet kopā tikai ar trūcīgo zemniecību. Vienlaikus neitralizējot vidējo zemniecību. Manuprāt, Krievija pašlaik atgādina Franciju tūkstoš astoņi simti četrdesmit astotajā gadā. Pie mums Krievijā ir tā pati februāra vieglā uzvara, ir tā pati koalīcija starp buržuāziju un izlīdzējiem, kā mēs sauktu rozā sociālistus.

— Boļševikiem jācenšas iesaistīt vidējos zemniekus revolūcijā, jāatbrīvo viņi no izlīdzēju un buržuāzijas iespaida. Jāpanāk, lai vidējie ir proletariāta sabiedrotie.

— Ļeņina platforma: «Valsts varas politiskā forma pārejas periodā no kapitālisma uz sociālismu ir nevis parlamentārā republika, bet gan padomju republika...»

— Bet nodot visu varu padomēm nozīmē izbeigt div-valdību, nodrošināt padomju vienvadību ar neierobežotu varu.

— Tomēr konkrētajos apstākļos, kādi Krievijā, nevar prasīt, lai proletārieši tūlīt ar ieročiem rokās patriec Pagaidu valdību. Tāda ir arī Ļeņina atziņa.

— Jautājums par valsts varas mierīgu pāreju padomju rokās tad lai ir arī mūsu šāsdienas pārspriedes kodols! — Jūlijs Daniševskis, Maskavas Strādnieku un zaldātu de-putētu padomes loceklis, aicināja biedrus apsēsties un lietpratīgi apsvērt pašlaik visneatliekamāko — Maskavas latviešu laikraksta programmu.

— Katrā numurā «Sociāldemokrātā» jābūt nodaļai «Iz organizācijas dzīves», — «Sociāldemokrāta» redaktors Kārlis Pečaks konkretizēja ļeņinisko prasību partijas avīzei. — Jāpieprasa, lai katrs latviešu biedrs iestātos vietējā partijas organizācijā, lai biedri piedalītos organizācijas sanāksmēs un politiskajā darbībā. Paskaidrojot, ka, gadījumā ja latviešu sociāldemokrāti atrod par vajadzīgu, viņi var rajonos un citur apvienoties īpašā latviešu sociāldemokrātu grupā un, ja norma to atļauj, var vēlēt savus pārstāvjus rajona komitejām.

— «Sociāldemokrātā» jābūt arī ziņojumiem no fabrikām un no citām darbavietām. Tāpat informācijai par sarkangvardu formēšanu. Latviešu sociāldemokrātiem mūsu avīzē jādod pretspars jebkurai izlīdzēju, meņševiku vai nacionāldemokrātu akcijai. Gan tādai, kas izdevusies, gan tādai, kas izčākstējusi, — piebalsoja Krūmiņš ar Hermani.

— Avīzes lasītāji regulāri jāinformē par partijas ietekmē esošajiem pašizglītības pulciņiem, vispārizglītojošu vakara kursu organizēšanu, ko mēs sākam, cenšoties celt masu izglītības līmeni.

— Katrā avīzes numurā jāiespiež kādas revolucionārās dziesmas teksts.

— Jāraksta par latviešu teātri. Vispirms par to, ka nupat uz skatuves nāk līdz šim aizliegtā Andreja Upīša luga «Viens un daudzie»... — ierosināja Dauge.

— «Sociāldemokrāta» redakcijai pastāvīgi jāpatur acīs brāļošanās frontē. Jāinformē par krievu un vācu, par latviešu un vācu zaldātu mītiņiem. Sim nolūkam labi noderēs pašu karavīru vēstules no frontes...

— Un jāatmasko tādi kontrrevolūcijas pasākumi kā darbacilvēku indēšana ar alkoholu. Vecā režīma balstītāji liek lielas cerības uz masu apdzirdīšanu. Somijā nofrak-tējuši četrpadsmit vagonus ar spirtoto un steidz to piegādāt abām galvaspilsētām. Sūtījums nedrīkst nonākt pie adresātiem.

Ierosinājumi, ieteikumi sekoja cits citam. Liktos, vienkop sanākušie latvieši sacenšas priekšlikumu izvirzīšanā.

— Biedri Daniševski, biedri Pečak! — krekšķīgs uzsauciens no āra ieejas aprāva sasaucienus. — Telegramma! Steidzama, no Petrogradas! — Kārns bārdainis, kas bija

ģērbies aitādas puskažociņā ar formas cepuri galvā, izņēma no plecu somas iznēsājamo dokumentu parakstu burtnīcu: — Siten te.

— Petrogradieši, biedrs Stučka, liek priekšā šomēnes, bet ne vēlāk par divdesmito datumu sasaukt Latvijas Sociāldemokrātijas konferenci. — Daniševskis nolika telegrammu uz galda. — Konferences organizēšanu varot aizkavēt novājinātās Latvijas teritoriālās grupas. Tālab tās gatavošana esot jāuzņemas petrogradiešiem kopā ar maskaviešiem. Par konferences vietu ieteic Maskavu: Lūdzu, izsakieties!

— Mums, te šodien sanākušajiem biedriem, lai gan mūsu vidū ir arī partijas Maskavas centra un Centrālās Komitejas locekļi, nav lēmēja tiesību. Tam mums nav partijas statūtos noteikto pilnvaru, — padzirdās iebildes.

— Tās mēs arī netaisāmies piesavināties. Tomēr varam apmainīties domām par principiāliem jautājumiem, kas neapšaubāmi uzpeldēs delegātu izraudzīšanas gaitā vietējo organizāciju, mūsu grupu sapulcēs. Mums nevar būt vienalga, kā izturēties pret Petrogradas un Maskavas meņševiku grupu pieteiktajiem delegātiem.

— Meņševiku pārstāvjiem nav vietas konferencē, — Paula Dauges reakcija bija acumirklīga. — Proletariāta diktatūras noliedzēju meņševiku darbība iziet uz vienu — uz revolucionārās partijas dezorganizāciju. Un, ja arī starp delegātiem iespruktu kāds no viņiem, tāds jāsaplucina tā, ka spalvas put!

— Tikai tā!... Ar slotaskātu tādam!

Apmēram stundas laikā Maskavas latviešu centrā sanākušie noteica katram no klātesošajiem turpmāk veicamo.

Tuvojoties Satversmes sapulces vēlēšanām, «Sociāldemokrātam» jāatkārto lasītājiem vēl un vēl: «Strādnieki, jūsu interešu aizstāvji — t i e j ū s paši!»

Un, gadījumā ja Daugem piešķirs delegāta mandātu, viņam konferencē jāaizstāv tāda Satversmes sapulce, kas ir revolucionārās tautas gribas izteicēja. Saziņā ar krievu, ukraiņu, baltkrievu, poļu un citu tautību lielinieku izvirzām. Pēc atgriešanās no trimdas Maskavas boļševiku komitejā aktīvi darbojas tuvs Ļeņina līdzstrādnieks — iskrietis Josifs Pjatņickis. Daugem jāuzņem sakari ar Pjatņicki.

Sanāksme beidzās, pilsētas zvanu pulksteņiem vēstot jaunas dienas iestāšanos. Pirms atvadiem «Sociāldemok-

rāta» līdzstrādnieks Roberts Bauze pasniedza Daugem vēstuli.

— Pirmāk nepaguvu. Tiekoties ar mūsējiem, man šito iedeva Gūtmaņa krāsu fabrikas latviešu partijnieku grupas priekšstāvis.

Pārlocītajā vēstuļu papīra formāta lapiņā bija rakstīts par dzejnieku Raini.

— Saratovas biedri mūs lūdz ievietot (t. i., «Sociāldemokrātā») sekojošu apsveikumu Rainim: «Pirmais Saratovas latviešu mītiņš atjaunotajā Krievijā apsveic Jūs kā latvju lielo brīvības dzejnieku un trimdinieku un vēlas Jūs redzēt brīvas tautas vidū Brīvajā Latvijā.»

Jāiespiež, katrā ziņā jāiespiež! Un avīze jānosūta viņam uz Sveici.

«Un pati vēstule arī.» (To viņš balsī nepasacīja.) «Jāpateicas Žaniņam par man parādīto lielo uzticību — krāt un saglabāt viņa publicētos un nepublicētos darbus...»

* * *

Aģitācijas sanāksmēs, kur Pauls Dauge runāja, viņa bija gandrīz vienmēr. Un runātāju paaugstinājuma tuvumā. Mītiņa oratora politisko uzskatu sadraugu vidū. Starp «urā!» un «lai dzīvo!» saucējiem, starp plaukšķinātājiem par nievām, kādas runātājs izteica klātesošajiem un klātneesošajiem padomju pretiniekiem. Saspringtībā atslietu galvu (lakatiņš noslidināts līdz pakausim, mati līdz pusei atsegti), likās, viņa, lūpas vērdama un miegdama, centās uztvert katru Paula vārdu.

Viņa bija sieviete brieduma gados, pieticīgi, taču izskatīgi ģērbta. Smuidra, ar mākslinieka vērību pelnījušu seju. Paula oponentos, kad tādi uzradās, viņa noklausījās izteikti inerti — ne tā kā viņas kaimiņi. Toties Paula galavārdiem aplaudēja īstā pusaudzes kaismē. Un tādā brīdī Dauge nevarēja nepamanīt viņas tumšo acu spozmi.

Pēdējā laikā viņa turējās Paula tuvumā arī reizēs, kad «biedrs dakters» nebija sapulces vadītājs un arī ne vienīgais orators. Arī Jaņa Jansona (Brauna) piemiņas saietā, kurā sapulcējās Maskavas latvieši, kad apstiprinājās ziņa par partijas vecbiedra, latviešu marksistikās preses un literatūras darbinieka nāvi. (Torpedētajā kuģī Ziemeļjūrā, Braunam traucoties mājup no emigrācijas.) Jansonam veltītajā vakarā Pauls Dauge ritināja savu at-

miņu kamolu. Atcerējās sadarbību ar Braunu jaunstrāvnieku presē, vēlāk partijas izdevumos. Raksturoja viņu kā dedzīgu nākamības ideālu sludinātāju.

Savā runā Pauls pateica kritiskus vārdus tiem partijas publicistiem, kuri nelaiķim pārmeta atsevišķus politiskus paklupienus.

— Šodien ir viegli nosodīt dažu cīnītāju kļūdīšanos sava laika tiešamībā, — Dauge sacīja. — Bet būsim patiesi. Vai ideoloģiskajā darbā mums katram vienmēr viss iet gludeni? Vai mēs vietumis nepaklūpam, īpaši strauju politisku pagriezienu vietās? Viegli ir tam, kurš nav pirm-sācējs. Kaut nelaiķis Jansons kādreiz samīkstījās, viņš nav kļūdījies galvenajā. Cīniņā par pamatšķiras galamērķi — sociālismu. Jansons bija ceļa lāpas rādītājs tiem, kas pamodās apziņā, kas cēlās kājās grūtajam pārgājienam rītdienā.

Latviešu strādnieku mītiņā, kad, runu beidzis, Pauls atstāja runātāju tribīni, viņa piesteidzās tam klāt, satvēra roku, noglāstīja to un atkārtoja, atkārtoja:

— Paldies, mīļo biedri! Paldies, mīļo! — Un neatpalika no Paula, kad viņš, atvadījies no draugiem, devās mājup.

— Mums, biedrīt, būtu tā kā uz vienu pusi... Biedrī-tis ir uzvedīgs — neatteiksies dāmu pavadīt. Cik zinu, vārdiņš «dāma» nav noliegts ar Zaldātu padomes pirmā marta prikazu. Kā noliegti «labdzimtība», «augstdzimtība» un tamlīdzīgi.

— Nav gan... — Viņš pavirzījās sāņup, lai starp viņu elkoņiem paliek atstarpe.

— Redzams, biedrītis mani vairs neatceras. — Viņa piešķieba galvu, un melni raibais, pa krievu gaumei apsietais lakats noslīdēja gandrīz līdz mēteļa pleca popē-jumam. — Neatceras Bēgļu palīdzības komitejas loterijas izlozi. Es biju meitenīšu izvilktās lozes izsaucēja. Teicu, kura loze pilna, kura tukša. Toreiz man mugurā bija balta, putēta blūze ar mežģīnēm un zila, faltēta kleita. Kaulēnu Marija mani sauc.

— Kā dzīvojam, biedrene Kaulēnu Marija? — Ko citu viņš varēja sacīt? Acīmredzot viņa grib kaut ko noskaidrot. Tagad gan še, gan tur savējie — partijas līdzjutēji — ieklimst ij šaubu, ij pretrunu jomā. Un par to nav jābri-nās. Revolūcija ir daudzslāņaina un raibs tās ierindnieku sastāvs. Tālab nemeklētas, negribētas sadursmes starp atšķirīga rakstura cilvēkiem uzspurdz kā dzirksteles no ugunskura.

— Aukaini dzīvojam, — Kauleņa atsaucās meitenīgi bravurīgi. — Joņojam kā dubultā trijjūgā. Man, biedrit, laimējās noklausīties mūsu latviešu konferenci. Varbūt mani ievērojāt? Es piepalīdzēju sekretariāta kurjeriem. Laimējās dzirdēt, ko saka biedri Stučka, Daniševskis, Lencmanis. Konferencē noklausījos biedram Ļeņinam adresēto vēstuli. Un, galvenais, to, kā biedrītis pieprasīja pārvērst tautas ievēlēto Satversmes sapulci par revolucionāru tribunālu pret apspiedējām šķirām. «Pārvērtīsim mūsu izvēlēto parlamentu bargā darbatautas tiesību un taisnības sargā. Līdzīgā ieroci, kāds bija tribunāls franču tautai Lielās Francijas revolūcijas laikā.» Tie bija bied-rlša Paula vārdi.

— Tie bija arī referenta biedra Jāņa Hermaņa vārdi. Partijas Centrālkomitejas locekļa, Maskavas latviešu avīzes «Sociāldemokrāts» redaktora Hermaņa vārdi.

— Man gan atmiņā palicis biedrīša Paula teiktais.

— Kā tā?...

— Pirmo atceras to cilvēku, kurš tev iegulies sirdī,

— Sirdī?

— Ņuka! Ja man kāds cilvēks dziļi patīk, es viņu dzirdu, redzu, arī sajūtu visupirmo.

— Es īsti nesaprotu.

— Ja tu esi kādu ieskatījis, ja domās esi ar viņu, tu šo cilvēku mati un dzirdi allažiņ. Jo tava sirds sauc tevi tiekties pēc viņa.

— Tā manā jaunībā mēdza izteikties ģimnāzisti pavasara noreibā. Pusaudži. Bet piedzīvojušais zina: jādzīvo tā, lai tev mūža galā nebūtu jāsūkstās par kritieniem niekkalbībā, sentimentālā romantikā.

— īstens sirds mīļums nevar būt sentimentāla romantika.

— Var būt! — Pauls skarbi attrauca. (Ko viņa iedomājas? Pauls Dauge varētu ļauties romantiskai dēkai? Viņš — revolūcijas pulka ierindnieks!)

Un viņš ņēmās klāstīt boļševiku taktiku Krievijas revolūcijas pašreizējā stadijā:

— Jāapzinās, ka tikai tad Satversmes sapulce patiesi izpildīs revolucionārās tautas gribu, kad aiz viņas būs masas, kas ar ieročiem rokās aizstāvēs iekarotās brīvības, spēs pārvērst tās likumā. Bez masu līdzdalības, bez gri-

bas nosargāt iekaroto sociālistiskās demokrātijas pastāvēšana nav iespējama.

...Vācu armijas neokupētajā Vidzemē šogad aprīlī Bezzemnieku deputātu kongresa izvēlētā padome, visnotaļ darbīga padome, pārliecinoši pierāda, ko spēj pie darba cilts piederīgie, kad viņi kļūst lēmēji par savu likteni. Par spīti eseru, kadetu, anarhistu pretdarbībai.

Protams, padzītie varmākas un viņu līdzskrējēji rokas klēpī neturēs. To neslēpj ari Kerenska Pagaidu valdības straži aizrobežā, Antantes valstu buržuāziskie politiķi. Nupat maijā Francijas buržuāziskajā avīzē «Figaro» varējām lasīt neaizplīvurotu pamudinājumu Krievijas Pagaidu valdībai darboties. «Figaro» pamāca šejieniešus: esot «pienācis laiks pašā saknē iznīcināt revolucionārās komitejas». Tas ir — pienācis laiks iznīcināt Krievijas Strādnieku un zaldātu deputātu padomes.

Dažs sacīs: nav ko klausīties tādos aizrobežas bļauros! Krievu boļševiki ietur pareizo virzienu, un nupat notikušajā konferencē latviešu sociāldemokrāti apliecināja uzticību Ļeņina politikai. Nobalsoja par jaunās sociālistiskās — Trešās Internacionāles dibināšanu, nosūtīja apsveikumu Vācijas proletāriskajam internacionālistam Kārlim Lībknehtam...

To Pauls Dauge runāja balsī un reizē pie sevis pārlika, vai no lekciju cikla, ko viņš lasa strādniekiem, nevar izveidot brošūru. Teiksim: «Krievijas Satversmes sapulce un proletariāta uzdevumi».

— Es dzīvoju tur, tai pusē. — Kauleņa apstājās. — Biju iecerējusi uzaicināt biedrīti uz glāzi tējas...

— Neiznāk, — Pauls neļāva viņai izteikt līdz galam. — Jāstrādā. Iegaumējiet, biedrenīt: darbs — vislabākās zāles pret jebkuru miesas un gara kaiti.

* * *

Kaut gan vasaras vidū Pauls Dauge zobu dakterēšanu parasti pārtrauca, šogad tas nenotika. Visvairāk aiz naudīgo un arī titulēto krievu tautības slimnieku uzplūda. Kungi un kundzenes ar piestūķētiem naudasmuķiem (cara katrīnām un Kerenska taloniem), vīri ar militāru stāju un titulu medaļām pie svārku atloka vai lauzās doktora Dau-ges ārstnieciskajā krēslā,

Pacienti gādāja naudu. Bet naudas vajadzība Daugem bija liela. Ne tikai kara laika dārdzības dēļ. Naudas trūka sabiedriskajam — iespiedizdevumu, vēlēšanu kampaņas apmaksām. Ari trūkumcietēju pabalstiem.

Naudas trūka. Un tās dēļ Pauls Dauge uzņēmās dziedināt ari tipus, kurus viņš triektu ar smirdošu koku. Ja citāda būtu nupat Krievijā radusies politiskā situācija.

Buržuāziskā, kontrrevolūcijas briedinātā Krievijas Pagaidu valdība bija atlaidusi grožus proletāriešu «pārmācītajiem» — monarhijai un lielburžuāzijai suniski uzticīgajiem virsniekiem. Trešajā un ceturtajā jūlijā Petro-gradas ielu bruģa akmeņus apšļāca demonstrācijās izgājušo proletāriešu asinis. Apšaude Petrogradā līdzīgi lielgabalu kanonādei ievadīja visaptverošu militāro un civilo kontrrevolucionāru družīnu ofensīvu pret padomēm, pret padomju iestādījumiem, pret proletārisko komūnu aizstāvētājiem. Šāvieni un savainoto vaidi skanēja ij rūpniecības pilsētās, ij ostās, ij karaspēka daļās, kur ierindnieki greznojās ar sarkanas lentītes piespraudi pie formas blūzes. (Tikai Baltijas provinču robežās lokalizētās Piektās armijas daļās vien septiņos pulkos laikā līdz astoņpadsmitajam jūlijam arestēja astoņi tūkstoši četri simti cilvēku.)

Par Vācijas aģentu izbazūnētajam Krievijas revolucionārā proletariāta vadonim Ļeņinam nācās pāriet nelegā-litātē. Dzīvības apdraudos nokļuva Iļjiča tuvākie cīņas-biedri, krievu un citu tautību marksisti. Kerenska Pagaidu valdība slēdza boļševistiskās avīzes, huligāniski zeļļi izdemolēja daudzas revolucionāro izdevumu spiestuves un telpas, kur vien tika tām klāt.

Jūlija dienās, drīz pēc demonstrantu apšaušanas, Dauge ieradās Petrogradā. It kā kārtot ģimenes lietas. Piedalījās vairākās konspiratīvās Petrogradas latviešu un krievu boļševiku sanāksmēs. Apspriedās ar Stučku un citiem, kam tieši sakari ar partijas komitejām un grupām vācu neokupētajā un okupētajā Latvijā, tāpat ar Ziemeļrietumu frontes karavīru revolucionārajām organizācijām. Petrogradiešu informācija liecināja: pašreiz beidzas revolūcijas mierīgās attīstības posms, pastāvošās, bet buržuāzijas un meņševiku uzurpētās padomes nebūs darbatau-tas gribas pildītājas. Tikai tad, kad būs radītas jaunas — īsti revolucionāras darbatautas padomes, proletāriskā komūnas valsts Krievijā taps bruņotas sacelšanās ceļā Jaunu revolucionāru uzplūdu cēlumā visā Krievzemē. Tam šobrīd, par spīti melnajam teroram un vajāšanām,

jāmobilizē gan strādnieki, gan zaldāti, gan bezzemnieki, gan ari daļa inteliģences. Latviešu boļševikiem jau bija savi panākumi. Vidzemes Zemes padomes vēlēšanās ļe-ņinieši bija ieguvuši deputātu vairākumu. Neokupētajā Latvijas daļā jau darbojās Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku padomes — pārvaldītā teritorija, kas pakļauta boļševiku vadībai.

Vienpadsmitajā maijā Rīgas Padome — tolaik vienīgā Krievijas lielpilsētas padome — bija izteikusi neuzticību Pagaidu valdībai.

«Gaidāmo proletāriskās revolūcijas jaunu uzplūdu Maskavā vēl sedz militāristiski buržuāziskās reakcijas ledus klāsts, bet...»

Petrogradas biedri ieteica Paulam Maskavā ieturēt rūpīgi maskētu darbību, kādu viņš piekopa pēc Piektā gada revolūcijas sakāves. Kad žandarmu uzraudzībā no ielas puses viņa zobu daktera krēslā grozījās augstākā ranga deržimordas un tai pašā laikā dzīvokļa sētpuses istaba apspriedās marksisti.

— Proties, draugs! Arī šķiru cīņu frontēs ir maskoti, ir pieklusuma, ir dziļo reidu gājienu brīži. Līdzīgi ierakumos karojošo pušu vienību kustībai.

— Un pēkšņi, negaidīti triecieni ienaidniekam, — viņš attrauca.

— Iepriekš labi sagatavoti triecieni. No dažādiem viedokļiem labi sagatavoti.

Ticis galā ar savu augstmanīgo pacientu zobu urbšanu, slīpēšanu, zājošanu, īslaicīgos atelpas brīžos Pauls skatīja cauri jaunpienākušās Krievijas avīzes un dažādiem nosprostiem caursprukušos ārzemju preses izdevumus. Meklēja slejās starp rindiņām kādu teicienu par Krievijas politiskā klimata maiņu iezīmēm. Liecinājumu par Ļeņina nosodīto mietpilsonisko aprobežotību vēl neapzinīgajās masās. Augusta otrajā nedēļā dažādu nokrāsu buržuāziskajos laikrakstos pavīdēja informācija: Maskavā notikšot «Valsts apspriede». Sasaukšot Krievijas «patriotisko spēku parlamentu», kurā runāšot armijas virspavēlnieks ģenerālis Korņilovs. Līdzās «īstajiem tēvijas sargiem» piedalīšoties arī Krievzemes visplašāko slāņu aizstāvju partiju delegāti — eseri un meņševiki.

— Mums jāizsludina kaujas gatavība numurs viens, — Pokrova ielā latviešu boļševiku mītnē Paulam pavēstīja Maskavas komitejas pārstāvis. — Mēs celsimies līdz ar pirmo signālu...

Un nu jau ne vien šķiru ciņu frontēs daudz pieredzējuši boļševistiskie aktīvisti, arī pirmāk pie savaldīgajiem turējušies sāka runāt politiski asi, tiesājoši.

«Pagaidu valdības sabungotā Valsts apspriede Maskavā ir muižnieku, buržuāzijas, carisko ģenerāļu un citu kontr-revolucionāru un to piebalsotāju — eseru un mazinieku nomaskots militārās diktatūras nodibināšanas aizsākums ... Dažādu mārku Krievzemes reakcionāri sadevušies rokās, lai sakaltu tautu atkal katordznieku ķēdēs.»

«Armijas virspavēlnieka Korņilova runa par Valsts apspriedi reakcijas tirgū liek saklausīt pat kurluma ķertajiem, kas sagaida darbaļaudis, ja viņi ļaus notikumiem risināties tā, kā melnie iecerējuši. (Viņiem tīk sevi saukt «balto» vārdā.)»

«Korņilovs prasa iznīdēt strādnieku, zaldātu un bezzemnieku komitejas un padomes, pakļaut dzelzceļa dienestu karastāvoklim, atjaunot visā valsti nāves sodus. Prasa armijā piešķirt oficieriem varu gan pār zaldātu pierēm, gan viņu kakliem.»

«Armijas kontrrevolucionārais pavēlnieks piedraud dot pilnu vaļu Rīgas frontē ķeizariskās Vācijas pulkiem. Korņilovs neģēlīgi apmelo Divpadsmito armiju, revolucionāros Sibīrijas un latviešu strēlniekus, apgalvodams, ka tie neesot kaujasspējīgi. Apgalvo: krievu karapulki jāglāb-jot no bojā ejas, jāatvelkot no aizstāvības līnijas, jāļau-jot vāciešiem maršēt uz Petrogradu.»

«Divpadsmitajā augustā Maskavā notikusī Valsts apspriede ir eseru un meņševiku plīvuriem segta kontrre-volucionārās buržuāzijas sazvērestība — Krievijas termi-dors. Strādniekiem, zaldātiem, bezzemniekiem, visiem godīgiem Krievzemes ļaudīm jāsteidz nobarikādēt ceļu reakcijas krusta gājienam. Saslēdzamies ap savu tautas brīves sargu partiju, ap boļševiku partiju!»

Pēc reakcionārās Valsts apspriedes atklāšanas boļševistiskie aģitatori jo neatlaidīgi aicināja masas uz aktīvu uzstāšanos. Aģitēja fabrikās, dažnedažādās darbavietās, aizmugures karadienestos, dzelzceļa mezglu ļaužu drūz-mās, karaspēka daļās. Izskaidroja «apspriedes» kontrre-volucionāro būtību. Atmaskoja un — mobilizēja.

Maskavas boļševiku organizācijas saukts, atmaskošanā un mobilizēšanā iekļāvās arī Pauls Dauge.

Līdz pēdējam sašaurināja ārstniecību, pasacīja dažus mierinošus vārdus vēl vienmēr sirgstošajai Celīnai un steidza uz daudziem Maskavas rajoniem. Te šķūnī, tur pagalmā, citur ar mahorku piekūpinātā istabā sapulcētajiem skaidrot, ka vienīgā iespēja izkļūt no šāsdienas postošās tiešamības ir — sacelšanās. Lai padzītu kontr-revolucionāru mūdžus. Tos cilindrotos, tos uniformētos, pagonainos, kas līdzīgi satracinātam mežoņu aurim tūlīt metīsies ārdīt un plosīt tautas izvēlētās komitejas un padomes.

Sapulcēs latviešiem Dauge vienmēr atgādināja: reizē at cīņu par padomēm viņi, latvju darbatauta, cīnās arī par Kurzemes, Vidzemes un Latgales apvienošanu. Par demokrātisku Latviju demokrātiskajā Krievijas republikā.

Tikko deviņpadsmitajā augustā armijas virsvadības nodevības dēļ vācu uzbrukuma laikā krita revolucionārā Rīga, kļuva skaidrs: militārās reakcijas nākamā nodevība būs vārtu atvēršana vāciem iemaršēšanai Petrogradā. Un boļševiku apmelošana, kā bija teicis Ļeņins, «ir viens no galvenajiem muižnieku un kapitālistu ieročiem cīņā pret strādnieku un trūcīgo zemnieku interešu aizstāvētājiem».

Korņilovščinai sākoties, Dauge pārtapa gandrīz vai skrejošā mītiņotājā. Beidzis sapulci vienā vietā, steidzās uz otru. Arī tādu, kur orators jaunāks biedrs, bet sapulcē iespējama vārdiska tuvcīņa ar kontrrevolūcijas aizplīvurotā jiem — kadetiem, eseriem, maziniekiem. (Latviešu meņševiku pirmais bauslis: «Krievijā iespējama tikai buržuāziski demokrātiska revolūcija. Krievijas ražošanas spēku attīstības līmenis ir par zemu, lai celtu sociālismu.»)

Paula Dauges boļševistiskā aģitatora popularitāte cēlās līdz ar lielā lūzuma dienas tuvošanos Krievijā. Tagad Daugi pieminēja bieži un dažādā sakarā. Ij labvēlīgi, ij zākājoši. Tas, protams, nepalika apslēpts aprindām, kas aptvēra Dauges pacientu masu — tos, kuri bija viņam honorāru gādātāji.

Un tad kādudien septembrī pirms pierakstīto pacientu aprūpes sākuma pie doktora vienlaikus ieradās četri klienti. Elites aprindu dāma, īstenais galma padomnieks, apdrošināšanas sabiedrības direktors un bijušais ģenerālštāba pulkvedis (formas tērpā ar augstu ordeņu zīmotnēm virs krūšu kreisās kabatas).

— Jūs! Jū-ū-s! — dāma sita ar kailā rokā samiegto cimdu pret cimdoto plaukstu.

— Labrīt, cienījamie! — Pauls likās nedzirdējis dāmas nīgri šņācošo «Jū-ū-s!».

— Mēs metam sejā boļševiku aģitatoram mūsu visdziļāko nicināšanu! Būtu mēs agrāk zinājuši, ka Pauls Geor-gijevičs Dauge ir vācu spiega Ļeņina kalps, mēs būtu turējušies versti tālu no viņa zobārstniecības krēsla. — Pulkvedis nobūkšķināja stulmeņu papēžus.

— Versti tālu no netīrajām rokām! — tā galma padomnieks.

— Mūsu vislielāko nicināšanu! Jums — politiskais pig-mej! — Pulkvedis vēlreiz nobūkšķināja zābaku papēžus.

— Šande no cilvēka! — dāma nošņāca.

Viņi reizē apgriezās un ceremoniāli cēli izgāja pa durvīm.

— Pa!

— Vienu mirkli, biedri!

— Pa! Mamma lūdza...

— Mamma lūdza?... — Nu tikai Pauls atskārta, ka viņu uzrunā paša dēls. Nevis kāds no pilsētas revolūcijas štābā murdošo pulka. No tiem, kuri kā apdeguši spraucas klāt biedram, ko viņi ieskaita vadošajos.

Septembra nogalē, kad Petrogradas un Maskavas partijas organizācijās lasīja V. I. Ļeņina vēstuli «Boļševikiem jāpārņem vara», populārais zobārsts Dauge piesprauda pie āra durvīm lapiņu ar katram skaidri salasāmu: «Privātais ārstniecības kabinets slēgts».

Nobriestot Oktobra revolūcijai, Pauls Georgijevičs Dauge nometa ārsta balto virsvalku, izgāja no sava dzīvokļa — pārcēlās uz Maskavas revolucionāro štābu un neatstāja to ne dienu, ne nakti.

Biedri uzsvēra: «Paulam Daugem piemīt rosmīga organizatora tvēriens, varena publicista ķēriens. Spēja jebkuru brīdi, jebkurā vietā kļūt aklam un kurlam pret apkārtējo ļaužu galgoņu, lai rakstītu. Uzsaukumu, apkārtrakstu, informatīvu ziņojumu. Pat referātu. (Viņš, tēmu iepriekš vispusīgi apsvēris, zina, kā vistrāpīgāk pateikt.)»

Septiņpadsmitā gada oktobrī Pokrova ielā četrdesmit viens revolucionāro notikumu murdoņā tapa Paula Dau-ges programmatiskie raksti latviešu «Sociāldemokrātam» un Maskavas boļševiku laikrakstiem («Ko nesīs rītdiena?», «Sarkanais laukums», «Visiem Krievijas pilsoņiem!»).

Oktobri dzima Latvijas Sociāldemokrātijas Maskavas biroja un Maskavas apgabala Izpildu komitejas uzsaukumu pamatteksti.

Pokrova ielā viņš uzrakstīja manifestu strādniekiem, kas devās uz revolūcijas kaujām, zaldātiem un matrožiem, kad viņi gāja sturmēt kontrrevolucionāru midzeņus un nocietinājumus. Te tapa partijas vēstījumi, Maskavas pilsētas rajona Kara revolucionārās komitejas uzsaukumi ar aicinājumu: «Lai dzīvo miers starp tautām uz zemeslodes!».

Reiz ieilgušu ielu cīņu sprieguma laikā Pauls Dauge arī tvēra šaujamo, manījās līdzi Presņas sturmētājiem, bet viņu attrieca atpakaļ uz štābu: «Šaujamo cilāt, durkli spraust var kurš katrs ierindnieks, toties spēja pa īstam sirdis iekveldināt dota dažiem!»

«Tev jāatrodas mūsu komandpunktā! Tev jāšauj ar aģitatora ieroci — bruņotu vārdu!» maskaviešu sacelšanās vadošā centra loceklis Josifs Pjatņickis noskaldīja. «Pāvels Georgijevičs var vienlīdz brīvi izteikties gan krievu, gan vācu, gan savā dzimtajā latviešu valodā. Pilsoņkara apstākļos vajadzība pēc rakstītā vārda uzrodas acumirklī. Brīdī, kad nav laika sakāmo ilgi cilāt un izsvērt.»

— Pa!... Mamma slimnīcā... — Dēls slīga tēvam klā-tāk. — Viņai kļūstot sliktāk. Uzradusies baiļu lēkme. Tu neesot viņai rādījies veselu nedēļu ...

— Veselu nedēļu? — Rakstāmais Paulam gandrīz izslīdēja no pirkstiem.

Patiesi nedēļu! Uzstādamies mītiņos, apkopodams informāciju, pierakstīdams adreses, izsniegdams štāba norādes (kurā stundā kam kur jāierodas, kam kas jāpiegādā). Pierakstīdams biedrus, kuriem tas un tas jāpieprasa, no kuriem tas un tas jāuzzina... Steigā lasīdams un apkopodams depešas no Petrogradas, no Kronštates, Piemas-kavas, Harkovas, Arhangeļskas, Pleskavas. No Cēsīm, no Valkas, no Dienvidu un Ziemeļu frontēm. Remdinādams izsalkumu ar maizes sausiņu, ko atmiekšķē, iedzerot no zaldāta katliņa pa guldzienam tējasūdens. Un tikai trokšņu apslāpētajā nakts dziļumā ļaudamies miega brīsniņam. Gulēdams kumpus uz garā sola vai uz virtuves lažiņas pie štāba ēkas sarga.

Dēla pavēstītais iedzēla... Paulam norasoja piere. Nevērības dēļ pret slimības plosīto dzīves draugu.

— Vai tu pašreiz tieši no viņas, no mammas? — Pauls sasprindza pret dēlu skatienu.

— No viņas. Biju jau vakardien... Nodarbības mums kursos pajukušas.

— Kā — pajukušas?

— Skrandaiņi ālējas. Tā gremž mūsu lektori, kas no praporu rotas. Pie aeroplāna laist kuru katru viņi nedrīkstot.

— Kontras!

Pauls pasacīja līdzdežurājošajam biedram, ka viņam uz brīsniņu jāizskrien, ka viņš drīz būs atpakaļ, un, vadīdams dēlu uz blakusdurvīm, tam noprasīja, kā māmuļai ar iztiku.

— Pagādāju.

— Paldies, dēls! Kursos turies kopā ar saviešiem. Esi vīrs! Neļaujiet kontrām vaļu! Tu esi lasījis francūzi Li-sagrē? Atceries, ko Lisagrē teica par Parīzes Komūnu?

— Zinu, pa!... Man kursos ir krietns draugs Nikolajs Sabanovs. Viņš man... — Maksis iesāka un apklusa. Un ierunājās atkal par māmuļu:

— Tikko rāsies iespēja izsprukt, pieskriešu pie mammas atkal. Tu, pa, jau mājās neuzkavēsies?

— Nevarēšu gan.

— Tālab... — Un viņš dipināja uz otru pusi, kur no šķērsielas iznāca pusbruņoti (ar šaujamajiem vai ar durkļiem) bārzdaiņi un jaunieši. Vairumam vatnieka piedurkni apjoza sarkana lente.

«Sarkangvardi... Sarkangvardu jauniesaukums.» Pauls apstājās.

Un te, kā no zemes izspraucies, piestāja brālis Aleksandrs. Mētelī ar uzslietu apkakli, ar platmalīti, rokā kā balsta spieķis — lietussargs.

— Beidzot sastapu gan!... — Aleksandrs pārlika lietussargu uz otras rokas elkoņa.

— Tev kas īpaši sakāms?

Jā, Aleksandram bija īpašs sakāms gan:

— Esi cilvēks, Pauli! Atjēdzies, kamēr nav par vēlu!

— No kā?

— Nejaucies lietās, gar kurām tev nav daļas! Tu esi latvietis, bet ālējies līdzi moskaļiem. Graut, gāzt, nīcināt visu, kas cilvēcei dārgs!

— Nerunā tik mīklaini!

Se, ņem mūsu abu jaunības līdzgaitnieku izlaisto latviešu pagaidu Nacionālās padomes manifestu. Latviešiem, kurus vācu savervētie aziāti grasās noslaucīt no zemes virsas. īstam latvietim nevar būt nekā kopīga ar

anarhisma apdullinātajiem zoldatuškām. Šo manifestu parakstījuši gandrīz visi kara ugunis cauri gājušie latviešu strēlnieku daļu virsnieki.

— Arī Zemgales strēlnieku pulka komandieris Jukums Vācietis?

— Tas dulburs!...

— Pulkveža Jukuma Vācieša komandētie strēlnieki stāv sociālistiskās revolūcijas sardzē. — Pauls atvēzējās ar Aleksandra pasniegto lapu.

Taču roka brāli neaizsniedza. Viņš jau dimdināja prom pa ietves bruģa akmeņiem.

* * *

— Neaizkavējies!... Ej atpakaļ uz savu štābu! — Ce-līna noraidīja vīra mēģinājumu vēlreiz noliekties pie viņas gultas galvgaļa. — Man jau kļuva vieglāk. No tavu roku siltuma, no glāsta.

— Es ... Bet ja tu vēlies...

Pauls atvadījās un, tikko slimnīcas durvis palika aiz muguras, steidza, cik kājas jaudāja, atpakaļ uz Pokrova ielu. Jāpabeidz direktīvais dokuments.

Trīsdesmit pirmajā oktobrī Maskavas Kara revolucionārā komiteja publicēja viņa — Paula Dauges sarakstīto uzsaukumu «Gana asiņu!». «Uzvarējis darbs piespiedīs cilvēces asiņu postītāju vaininiekus — ekspluatatorus — atsegt savas noziedzības pret darbatautu!»

Pirms uzsaukuma «Gana asiņu!» parādījās «Pavēle numurs viens». Ziņa: tagad visu varu Maskavā pārņem Kara revolucionārā komiteja. Trīsdesmit pirmā oktobra uzsaukumam sekoja pirmajā, otrajā, trešajā novembrī izlaistas Paula Dauges rediģētās pavēles un saistošie norīkojumi par pilsētas iedzīvotāju apgādi ar produktiem: «Ar otro novembri iedzīvotājiem pieejamā pārtikas norma ir pusmārciņas maizes uz vienu iedzīvotāju. Ar šo pašu datumu sākot, nedz pirmās, nedz otrās kategorijas restorānos to apmeklētājiem nebūs pieejami nedz maize, nedz milti.» («Izņēmums — pilsētnieki trūkumcietēji, kurus ēdina trešās kategorijas restorānos.») «.. pirmās un otrās kategorijas restorānu apmeklētājiem jāņem līdzi pašiem sava maize.»

Pauls Dauge piedalījās arī to rīkojumu sagatavošanā, kuri noteica kārtību, kādā padomes pārņem kontrrevolu-cionāru īpašumus, lai nodotu tos sabiedrības ziņā, lai konfiscētajos namos izvietotos topošas iestādes, kara un civilās komisijas.

Pauls vēl nebija izspraucies cauri revolucionārās komitejas štāba lielistabā murdošajam karavīru un civilistu jūklim, kad viņu aiz pleca satvēra viens no sardzesvīriem:

— Tevi meklē!... Izsauc Petrograda!

— Kā izsauc?

— Jautā biedram Pečakam. Vai biedram Artjomam. Pienākusi steidzama Padomju Centrālās Izpildu Komitejas telegramma.

— Steidzama no Centrālās Izpildu Komitejas? ...

Telegrammu bija parakstījis Padomju valdības izglītības komisārs Lunačarskis:

«[..] Esat iecelts par komisariāta kolēģijas locekli.. .»

«Iecelts par Izglītības komisariāta kolēģijas locekli... Es... Padomju Krievijas Izglītības komisariāta kolēģijas loceklis?» Pauls neizpratnē burzīja pirkstos telegrammas drupano dzeltenīgā papīra lapiņu.

— Tad jau... — viņš iesāka un aprāvās.

«Tad jau tā ir biedra Ļeņina vēlēšanās...»

Tikai — kālab viņš, zobu dakteris, izraudzīts izglītības resora vadītājos?

Nu jā, viņš ir deklarējis maskaviešiem, petrogradie-šiem, ukraiņiem, vācu un latviešu biedriem (arī vēstulē Rainim uz Šveici): «Līdz ar sociālistisko revolūciju metu zobārstniecības rīkus un virsvalku nolietoto mantu lādē. Un lādei vāku cieti un piekaramo atslēgu priekšā!»

Jūlijā tūlīt pēc proletāriešu bloka uzvaras vietējo padomju vēlēšanās neokupētajā Latvijas daļā, kad Rīgu pārvaldīt uzņēmās viņa — Paula Dauges biedri, Latvijas Sociāldemokrātijas vadītāji, viņš saņēma Stučkas (Veterāns no Petrogradas ieradās Rīgā) rakstītu vēstuli. Aicinājumu doties uz dzimteni. «.. jautājums ir par pilsētas valdi,» rakstīja Stučka. «Ko domā, ja uz vecām dienām uzņemtu Tu savu veco arodu — skolu — un visas izglītības organizēšanu?...»

Trešā nodaļa

— Ātrāk! Ātrāk ragavās! Vācieši jau blītē igauņu pusē.

— Man būtu jāielūkojas kancelejā, — Dauge vilcinājās. — Jāpārlūko, ko tur...

— Tū-līt! — Pajūga grožotājs noplīkšķināja ar pātagu. Un grūšus iegrūda Paulu ragavās, kur atradās Iskolata

darbinieks JKārkliņš. Pieplacis pie paudelēm un aktu saiņu čupas. — Ātrāk!... Ja gribam no Valkas izkļūt dzīvi!

— Garām stacijai? — Pauls liecās vedējam klātāk. — No stacijas uz Pleskavu iet taisnākais ceļš.

— Nepagūsim. Dzirdiet — stacijas pusē šauj! Un mūsējie — Seržants, Lācis — tepat priekšā.

Tā bija. Priekšējais pajūgs ar bēgošajiem izkolatiešiem līkumoja pa ielu rītup. Iepretim pirmajai Valkā Oktobra dienās nacionalizētajai ēkai — žandarmērijas namam, kur bija izvietojušies pilsētas sarkangvardi. Mirklī, kad pajūgs pietuvojās sarkanķieģeļu namam, ass vēja virpulis nobēra varenu sniega nastu, aizsedza sekotājiem priekšējos braucējus.

«Aiz sarkanā nama var nokļūt tipogrāfijā...» Daugem rūpēja iepriekšējā dienā spiestuvē nodotais Tautas augstskolas mācību programmas teksts. Jauntapušās Latvijas, tas ir, Padomju republikas Izglītības komisariāta kolektīva izstrādātais latvju zemē pirmās tautai pieejamās augstākās izglītības iestādes mācību plāns, pie kura izstrādāšanas, Latvijas lielinieku pieaicināti, piedalījās dažādu nozaru speciālisti un izcilākie pedagogi. Arī progresīvie latviešu zinātnes un mākslas pārstāvji no Maskavas.

Augstākās izglītības programmēšanā Latvijā Dauge bija iekļāvies tūlīt pēc tam, kad Valkas agrākās reālskolas ēkā pirmoreiz piedalījās Friča Roziņa vadītās Padomju Latvijas valdības sēdē. (Pēc divu nedēļu ilgušas darbošanās Petrogradā Lunačarska organizētajā Padomju Krievijas Izglītības komisariātā, no kurienes Paulu Daugi atsauca uz Latviju.) Igauņu biedrībā bija sapulcējušies zinoši biedri. Apspriedi iesāka ar deklarāciju: «Astotajā un devītajā novembrī Valkā Iskolata sēdē izlemts, ka Latvijā visa vara pāriet padomju rokās. Tiek konfiscētas visas muižnieku zemes līdz ar to inventāru, un šai sakarā Is-kolata Izglītības daļai steidzami jāgādā par darbatautas mērķiem atbilstošas izglītības sistēmas iedibināšanu. Jāslēdz vecās — reliģiozi pātarniecislcās skolas, to vietā jāizveido rītdienīgas — sociālistiskajai sabiedrībai atbilstošas darba skolas. Jārada augstākās izglītības iestādes un augstskolas tautai.»

Apspriede noraidīja dažu sociāldemokrātu — interna-cionālistu atrunu: netiekties pēc programmas maksimuma, bet sākumā apmierināties ar ticību mācības izsvītrošanu no stundu saraksta. (Iskolata pārvaldīto Latviju —

nepilnus trīs bijušās Vidzemes guberņas apriņķus — draudēja noplāt gan ķeizariskās Vācijas vahtmistru komandētās daļas, gan cara Krievijas ģenera'litātes bataljoni.) Apspriede apstiprināja revolucionāri izvērsto. Dibināja jauno, atmetot bažas par baismo tiešamību: karst-guļu, tīfu, dizentēriju un citām sērgām, bada kaulaino roku pilsētmiestiņos un laucinieku mājās. Apspriedes dalībnieku vairākums iztēloja rītdienīgo tik aizrautīgi, ka jādomā: viņi visi padsmitgadnieki, kas nupat izlasījuši vai nu Černiševska «Ko darīt?», vai arī kādu franču vai vācu sociālā fantasta sacerējumu, kurā autors mēģina pareģot, kas būs tad. Šādas ievirzes pārspriežu iebalsā komisāra Paula Dauges vadītā programmētāju sadrau-dze — aktīvākie: Antons un Pēteris Birkerti, Jānis Greste, Jānis Krūmiņš, kā arī Birkenfelds — rakstīja agrāk latviešiem nepazītas augstākās visas tautas izglītības mācību nolikumu. Un pēc pārspriešanas Dauge to nodeva tipogrāfijas burtličiem.

Triekdamās cauri sniegputeņu virpulim, ragavas ar Kār-kliņu un Daugi tik tikko neiedrāzās priekšējo ragavu kurvī. Iskolata komisāru iejūgā, kam pēkšņi ceļu aizsprostojusi atejošā karaspēka vienība. Ložmetējnieki, lielgabalu lafešu aizjūgi, kājnieki ar kaujai sagatavotām šautenēm.

Mežiņš, Kauliņš, Eferts un Lācis bija aizturējuši kādu no komandieriem un balsīgi skaidrojās ar viņu. Kārkliņš ar Daugi viņiem pievienojās.

— Vāci domā saņemt mūs gūstā vienā tvērienā no dažādām pusēm... — Komandieris panāca klāt Kārkli-ņam. Viņu pazina arī tādi, kuri agrāk nebija darbojušies revolucionārās organizācijās. Drīz pēc cara Nikolaja gāšanas viņu, tāpat kā Frici Roziņu, vaigā iepazina visi septiņpadsmitā un astoņpadsmitā gadu mijā Valkā noturēto masu mītiņu, zaldātu un bezzemnieku delegātu sanāksmju dalībnieki. Tādu netrūka nedz Latviešu, nedz Igauņu biedrības namos, nedz klubā «Liesma», nedz Jāņa draudzes baznīcā. Nedz starp tiem, kuri septītā novembra rītā apsveica Sestā latviešu strēlnieku pulka ienākšanu pirmāk Kerenska valdībai uzticīgo Divpadsmitās armijas štāba daļu, «nāvnieku bataljona» un «mežonīgās kavalērijas» daļu uzurpētajā pilsētā.

— Uzbrūkošajiem kaizera grenadieriem visnotaļ palīdz padomju patriektie nacionālistiskie oficieriņi, budžu bandas, reakcionāri meņševistiskie pakaļlaižas, — skaidroja atejošās karaspēka daļas komandieris. — Kontras rāda fričiem, kur jāaizsprosto mūsu atkāpšanās maģistrāle. Tālab sarkano strēlnieku vienībām un vietējiem sarkangvardiem jāatiet pa aplinku ceļiem. Un mēs laužamies tai te virzienā.

— Un jūs iesakāt Iskolata evakuantiem turēties jums līdzi? — Kārkliņš noprasīja.

— Drošības pēc. Kamēr nokļūsiet Pleskavā. Pie nesa-bumbotā Petrogradas dzelzceļa. Jādomā, nebūsiet aizmirsuši, kā pirms novembra un tūlīt pēc revolūcijas dienām naciķi rīdīja latviešu boļševikiem virsū gan nāvniekus, gan citus galvas griezējus. «Nomērdēt badā, nošaut kā trakus suņus!» Bet latvju darbatautai, streļķiem vajadzīgi dzīvi, nevis nobendēti iskolatieši.

— Rausieties ragavās! — Dauges pajūga grožotājs piedzina klāt savu sarķi. Un zirgu pagrieza uz ceļa citu pusi.

«Skaidrs: tipogrāfijā netiekam!» Paulam Daugem iesmel-dza pakrūtē. Šķiet, tad tik dzelkstīgi nesmelgtu, ja viņi nobrauktu spiestuvei garām nepiestādamies. Vēsturiskajai vietai. Namiņam, kur apavu veikala dibenistabā Oktobra sacelšanās priekšvakarā revolucionārie strēlnieki iespieda kaujiniecisko «Latvju Strēlnieku», bet sētas māju bija aizņēmuši latviešu reakcionāri ar savu avīzi «Līdums». Līdzko uzplīvoja sarkanie karogi, abu tipogrāfiju strādnieki raustīgu kvēpekļu gaismā salika un iespieda «Iskolata Ziņotāju», Iskolata dokumentus un skrejlapas. «Visiem Latvijas iedzīvotājiem! Latvijas Strādnieku, Kareivju un Bezzemnieku Deputātu Padomes Izpildu Komiteja «Iskolats» .., ievērodams biežās zādzības, laupīšanas, slepkavības un varmācības pret mierīgiem pilsoņiem no tumšām bandām, dezertieriem.., paskaidro, ka katra noteikumu neievērošana, katra varmācība tiks uz visstingrāko sodīta.. .»[6] Tipogrāfijas namiņā iespieda arī Dauges vadītā komisariāta nolikumus. Par vispārizglītojošo brīvo skolu iedibināšanu, par obligātajiem skolu mācību priekšmetiem (pirmo reizi latvju zemes vēsturē visi bērni mācās dzimtajā valodā!). No obligātajiem priekšmetiem svītrota ticības mācība. Līdztekus matemātikai, dabaszinībām, vēsturei, valodām pienācīga vieta ierādāma latviešu literatūrai, stilistikai, ētikai un — estētikai. Agrāk nedzirdētam mācību priekšmetam. Lai izkoptu cilvēka morāli estētiskās jūtas. (Vai tad topošās padomju kopības entuziasti, vakardienas marksistiskās filozofijas studiozi, varēja pieļaut jauno republikas pilsoņu augsmi bez estētiski izkoptas psihes?)

Būtu aplam sacīt: tādas ievirzes Iskolata izglītības pro-grammējuma pamatā bija priekškara gados Maskavā izlaisto materiālistiskās filozofijas grāmatu apgādātāja Paula Dauges ieteikumi. Ne viņa vien! Tajās pāris nedēļās, kad Valkā sapulcējās latviešu progresīvie izglītības un kultūras darba entuziasti, Daugem vienam izstrādāt tādu programmu būtu neiespējami. To veica — kopums. Tāpat kā Iskolata Arhīvu nodaļas dekrētos un priekšrakstos ietverto prasību nekavējoties ņemt uzskaitē baronu pilīs, muižās, dažādu ekspluatatoru pamestajās mītnēs esošās mākslas vērtības un vēsturiskas cilmes priekšmetus, mākslas darbus, senrakstus, retas vai citādi vērtīgas grāmatas. Uzskaitīt un saglabāt tās kā mantojumu tautai — pēcteču audzēm.

Šķiet, Dauge dzird karavīra tērpā ieģērbtā Antona Bir-kerta, rakstnieka un pedagoga, temperamentīgo aicinājumu Izglītības komisariāta kolēģijā: «Neprātot, bet rīkoties enerģiski. Aizlikt režģu vārtus priekšā trakuļiem, kuri metas izvazāt, sapostīt gadsimtos uzkrājušās kultūras, mākslas vērtības. Proletāriešu maršs uz nākamību nav krusta karotāju reidi, kuros bojā gāja nekad neatjaunojami antīkie un bizantiskie mākslas darinājumi.»

Plosīgā vēja dzītais sniegs sitās sejā, lipināja ciet acis. Miltainās pārslas mirkļiem aizsedza skatienu. Nesaredzamas kļuva priekšā braucēju ragavas un sāņup brienošie strēlnieki un sarkangvardi.

Pēkšņi, vēja brāzmai pieklustot, kā sauss pātagas cirtiens noskanēja pavēlošs: — Stāt! Apstāties!

Nobira sniega baltā s.malksme. Karavīru ierinda palika mīdoties uz vietas. Arī vezumnieku zirgi.

— Kas noticis?

— Biedri!... — Izslietās rokas pāri galvai vēzēdams, priekšējo ragavu kurvī uzslējās frontinieks sikšņotā oficiera tērpā (tikai bez virsnieka uzplečiem un citām re-gālijām):

— Biedri, ieroču brāļi, atjēdzieties! Mēs, Tīreļpurva, Ķekavas kaujinieki, kuri vilhelmiešiem sprandu lauzām Nāves salā, mēs, kuri jūlijā, augustā pie Mazās Juglas ar vintenēm un durkļiem atsitām ķeizarfričus, glābām no

ielenkuma un iznicināšanas Korņilova nodevības dēj Rīgas iesprostā tikušās Divpadsmitās armijas daļas un Rīgas padomju aktīvu, — mēs tagad mūkam no vāciem. Kālab mums Ziemejlatvijas Valka liekas bīstamāka par Ikšķili un Juglu? Brāļi streļķi, brāļi sarkangvardi, aicinu izvērsties frontē un ar flintēm un ložberiem pļaut nost velna vilhelmiešus!

— Vācieši draud mūs ielenkt. Vāciešu daļas jau ir mūsu flangos! — padzirdās pretsaucieni.

— Vai pie Mazās Juglas vācieši nebija flangos?

— Jugla ir jau pagājušais, Valka, Ziemeļlatvija ir šodiena, — pretim aģitētājam nostājās Krūmiņš. — Šobrīd apdraudēta zeme Pleskavas pusē, nāvētāju durkļi pavērsti pret sociālistiskās revolūcijas sirdi — Petrogradu. Sociālistiskās revolūcijas cietoksni apdraud visu mārku kontrrevolucionārās sotņas. Pleskavu, Petrogradu sargājošās padomju bruņotās vienības vēl ir maz organizētas — nesagatavotas. Tās jāapmāca un jāsaliedē. Lai varētu satriekt gan nodevīgi uzbrukušos fričus, gan dažādās kontrrevolūcijas brālības.

— Vai t' Petrogradas aizstāvjos nav slavenā Zemgales strēlnieku pulka puišu?

— Ir. Bet ar tiem vien par maz. Bez tam komunisma idejas vēl nav vācu zaldātu šineļos tērpto strādnieku šķiras brāļu daļa, —_Kārkliņam piebalsoja Juris Mežiņš.

— Uz priekšu! Ātrāk uz priekšu! — sniega vēja pūsmā noskanēja daudzbalsīga atbilde.

Pārcelšanās uz Pleskavu ilga pilnas četras dienas. Tikai piektās rītā apvāršņa pusē kļuva saredzami Krievzemes senās cietokšņa pilsētas sienu mūri ar tornīšu apcirtņiem, klostera baznīcu sīpolveidīgie kupoli. Īstenībā pirmās Padomju Latvijas valdības atkāpšanās no Valkas uz Pleskavu bija brauciens tikai vārda pēc. Rītup pa līkloču lielajiem un vēl lokāmākajiem zemes vai meža ceļiem traucoties, te kopā, te šķirti no atejošām karavīru vienībām laužoties cauri sniega vāliem, šķiedējot jātnieku un kājnieku samalto ledāju garozu, ij Kārkliņam ar Daugi, ij viņu biedriem ragavās zvilnēt laimējās pavisam reti un pavisam īsu brīdi. Tāpat dienu, kā nakti iskolatieši brida un skrēja līdzi ilksīs iejūgtajiem zirgiem un atpūtās mirkļos, samocītajiem lopiņiem gremojot priekšā no-

likto siena klēpīti, ar muguru pret mantu saiņiem balstīdamies, ļāvās īsai nosnaudai.

— Zoldatuškiem tranšejās, tāpat cara cietuma karceros iesprostotajiem monarhijas grāvējiem bija tikpat grūti, — Krūmiņš centās turēties možs.

— Zoldatuškiem tranšejās un politkatordzniekiem akmens akās trūka mūsu labiekārtojuma, — Pauls atjokoja. — Siena klāsta zem kājām, kastu un paudeļu — plecu balstam.

— Tev taisnība. Tālab izmantosim mums miegam piešķirto dārgo laiku.

Tobrīd, kad Iskolata pajūgi parādījās Pleskavā, šī daudzus karus pieredzējusī Krievijas pilsēta murda kā saērcināts skudru pūznis. Iestāžu, apdzīvojamo māju un mājeļu logos blāvoja gaismekļi. Pār laukumiem un ielām, gluži kā jāņtārpiņi kustībā, mirgoja pīpmaņu šķiltavu gunteles, šaudījās karalaika lākturu gaismekļi. Visur gājēji, nešļavu stiepēji, piekrautu ragutiņu vilcēji, karavīri pilnā bruņojumā un bez tā. Te un tur pūtīšos vīrieši un sievietes sasaucās, žestikulēja, stāstīja. Izrādījās — uzbrūkošās vācu karaspēka vienības bija minušas krievu zaldātiem un iskolatiešiem cieši uz pēdām un nu jau atradās nevis desmit, bet tikai dažu verstu attālumā no Pleskavas. Tagad pleskavieši un pilsētā ieplūdušais bēgļu pulks — Latvijas, Igaunijas, krievu pagastu ļaužu saimes, kas bija cerējušas tikt drošībā, — jau atradās ienaidnieka tiešā apdrāudā. No mutes mutē gāja vēsts: kaskotie kaizera plintnieki, viņiem piesmērējušos pašmāju parazītu uzmundrināti, pakarot padomju atbalstītājus pie pirmā koka vai uzšķēržot ar tuteņveida štikiem, nolaupot visu, kam jebkāda vērtība.

Tā vāci izdaroties visur, kur viņi ielauzušies Krievijas zemēs. Bēgļi no Ukrainas puses stāstot: šo dzimtenē vāciešiem slepkavošanā priekšā turoties vienīgi nacionālistiskās Ukrainas Radas bandas un Baltkrievijas panu salašņas. Un vācu pavēlniecība esot pieprasījusi Padomju valdībai atdot viņiem ne vien Baltiju un Poliju, bet arī Ukrainu un Somiju.

— Krievijas komūnai, Padomju valdībai nav sava revolūcijas karaspēka. Nav apbruņotu bataljonu, pulku, kas būtu spējīgi atsviest uzbrucējus un saņemt aiz rīkles kontrrevolucionāru šaikas. Lūk, kālab arī mēs, Pleskavas Padome, evakuējamies. Uz Petrogradu, — latviešu lieliniekiem pavēstīja Pleskavas pilsētas Padomes sekretārs. — Steidzami lādējam vagonos vērtības, arhīvus, kara munīciju, konservus, citu ēdamo. Lokomotīvēs uzturam tvaiku. Šeit jums, biedri, mandāts. Ejiet pie dzelzceļa komisāra, vienojieties ar viņu par savu braukšanu. Komisārs iedalīs jums ritošo sastāvu.

Dzelzceļa mezgla komisariāta kancelejas nostūrī Isko-lata vīri noturēja īsu sēdi. Kraut no Latvijas atgādātos arhīvus un citu mantību viņiem iedalītajā kravas vagonā un ar pirmo ešelonu sūtīt prom uz Ņevas krastu cietoksni. Kopā ar pleskaviešiem izbrauks Iskolata komisāri. Divi no viņiem — Roziņš un Dauge — aizkavēsies Ples-kavā. Teitan saplūdušajā bēgļu pulkā aprunāsies ar partijas biedriem, kam pieredze revolucionāru gaitās. Un mēģinās nokārtot to, kas palika neizdarīts, no Valkas steigā atkāpjoties. Norunās paroles un adreses biedriem, kuri lavīsies atpakaļ uz vācu sagrābto Vidzemi, Rīgu un Kurzemi. Lai tur nostiprinātos partijas šūniņas, lai dzimtenē izvērstos vistautas cīņa pret okupantiem un viņu roklaižām. Jāskubina darbatauta apbruņoties un sagatavoties. Pirms vācu okupācijas Latvijā Iskolata aizsākto un veikto saimnieciski politisko dzīves pārveidu priekšā — lielinieku vārdu un darbu vienotības priekšā — nacionālistiskie demagogi būs bezspēcīgi. Apvienojot Vidzemi un Kurzemi ar gadsimtiem atšķelto Latgali, padomes pirmo reizi tautas vēsturē nodibināja Latviju kā valstisku vienību ar savu revolucionāro satversmi.

Padomes konfiscēja privātās un mācītāju muižas, nodeva zemi tās apstrādātājiem. Strādniekiem, arī laukstrādniekiem noteica astoņu stundu darbadienu un algas minimumu. Tika aizsākta strādājošo vispārējā apdrošināšana.

Kapitālistiskos uzņēmumus, kurus tūlīt nevarēja pārņemt tautas valdīšanā, padomes pakļāva stingrai strādniecības kontrolei. Nosacīja: līdzko to īpašnieki nepakļausies strādnieku komiteju prasībām, uzņēmumus nekavējoties konfiscēs.

Padomes nacionalizēja mežus: tie pārgāja strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomju — tautas izvēlēto orgānu pārziņā.

Sociālistiskajā revolūcijā dzimušajā Latvijā sabiedrisko kārtību uzturēja brīvprātīgie darbaļaužu miliči — sarkanā gvarde. Dibinājās tautas tiesas.

Iskolats pieteica karu spekulācijai ar pārtikas produktiem, rūpējās par iedzīvotāju apgādi ar labību, ar citām uzturvielām.

Dzima visaptveroša tautas izglītības sistēma. Padomes gādāja, lai mācītos visi skolas vecuma bērni, lai skolēni būtu pienācīgi paēduši un apģērbti.

Lūk, pret šo te, pret tautas revolucionāro guvumu, līdz ar kaizera Vilhelma pulkiem tagad vērsusies gan vācu un krievu muižniecība, gan paštautas buržuāzija.

— Palieciet brītiņu Pleskavā. Nokārtojiet to, kas vis-pirmais kārtojams, un tad uz Petrogradu. Sastapsimies Petrogradas Padomē vai pie biedra Pētera Stučkas, Padomju Krievijas justīcijas komisāra, — biedri atvadījās no Roziņa un Dauges.

— Nodarīsim visneatliekamāko, — Dauge šķiroties nosacīja. — Ķersimies pie visgrūtākā. Lai gan Kārlis Kaut-skis, vācu sociālistu lielmaģistrs, pareģo sabiedrības pāreju sociālismā bez jebkādām sāpēm, revolūcijas bez sāpēm ir naiva ilūzija.

— Acumirkli... — Kārkliņš saminstījās. — Varbūt apmainīsimies ar mēteļiem? Sala sprēgoņā Roziņš ar Daugi staigā ģērbušies plānos ķelderos. Vēl noķersiet karstuma guļu!

— Pilsētas aizvējā ne! — Roziņš iesmējās. — Ja slimība mūs nav nogūstījusi līdz šim, kamēr kūlāmies šurp no Valkas, bīstamais aiz muguras. Bez tam jūsu zināšanai: biedrs Āzis un viņa Bābietis^7 Valkā ienāca ar to, kas viņiem bija mugurā. Magda solījās atvest vīram no Petrogradas kaut ko siltāku, bet notikumi aizsteidzās priekšā, un tagad jāizlīdzas, kā var. Nelauziet par sīkumiem galvas, biedri! Mēs esam pastāvīgā kustībā, darbojamies — un ar to pietiek.

Latvijas bēgļu apmetnē Roziņš un Dauge saklaušināja tikai divus bijušos padomju aktīvistus. Lielinieku biedru kopums bija pievienojušies sarkangvardiem un kopā ar viņiem izgājuši pretim iebrucējiem. Atzinuši: pašreizējā situācijā Torošinas dzelzceļa mezglam salīdzinājumā ar Pleskavu lielākas priekšrocības (Torošinā izveidot slepeno frontes šķērsojuma centru izdevīgāk nekā Pleskavā), Roziņš ar Daugi nolēma braukt uz Petrogradu.

Dzelzceļa stacijas laukumā un ap to bija salasījušies daudz satrauktu cilvēku. Pečoru un Izborskas pusē debesu pamali jau ducināja lielgabali, arvien dzirdamāki kļuva drebelīgi ložbērēju sprakšķi: liktos, uz pilsētas ēku jumtiem birdina grantsoļus. Uz sliežu ceļa atradās divi sakabināti trešās klases pasažieru vagoni un lokomotīve.

— Biedri, ātri! Vilcienam tūlīt atvērs semaforu!... — Stacijas komandantūras pārstāvis izvadīja abus latviešu komisārus garām perona apsardzei. Viņi iekāpa vagonā, spraucās cauri priekškoridorā stāvošajiem, kas sasaucās ar palicējiem. Visas zīmes liecināja: tūlīt, tūlīt sasitoties nošķindīs buferi — un riteņi sāks ripot.

Jā, lokomotīve atelsās skrējienam, vilciens sakustējās. Ātrums pieauga. Bet te pēkšņi no ārienes vagona sienas sadrebināja, logu stikli sabirza kā uz akmens mesti trauki. Lokomotīve nobremzēja.

— Vācieši!... Atkal vācieši!

— Ārā! Ārā! Slēpieties! Šijpus sarkanarmiešu ķēdes.

— Kādas sarkanarmiešu ķēdes?

Sarkanarmieši šaudījās tepat pie dzelzceļa uzbēruma. Uzbrūkošajam ienaidniekam pretim atsteigusies latviešu strēlnieku vienība.

— Biedri Roziņ, biedri Dauge! Šurp! Uz šo pusi! Te kauja būs karsta, — pavecāks ūsainis šinelī un papahā mudināja abus iskolatiešus uz priekšu. Šķiet, kāds no vilciena apsardzes. — Lasāmies uz upes augšgalu! Kad fek-tiņš pierims, meklēsim suta dampi atkal.

Apšaude starp uzbrucējiem un sarkanajiem strēlniekiem nepierima līdz pusnaktij. Kad vācus patrieca, kad evakuējamie cēlās, lai kāptu pamestajā vilcienā, nogrāva drausms, ēkas un gaisu satricinošs sprādziens. Uz dzelzceļa līnijas liesmoja daudzu eksploziju drebināts uguns-valnis.

— Uzspridzināja vilcienu ar karamateriāliem... Priekšā vācu sapostītas sliedes...

— Biedri, ejam kājām uz augšu gar Veļikajas upes krastu! — Iskolatiešu pirmītējais pavadonis uzņēmās eva-kuantu vadību.

Pēc gadiem, apcerēdams Oktobra revolūcijas norisi Latvijā, Pauls ierakstīja par astoņpadsmitā gada februāri Valkā un Pleskavā piedzīvoto:

«Tā beidzās traģiski pirmās padomju varas pastāvēšana vācu karaspēka neokupētajā Latvijas teritorijā.»

Pārgājiens pa aizputinātiem sānceļiem, kratīšanās nekurinātā vagonā no Torošinas stacijas līdz Petrogradai, kad aukstums dzelkšņotiem zobiem kož cauri izvalkātajam rudens mētelim, nepalika bez sekām. Galvaspilsētā izsviedrējies ar Doras Stučkas mētru tējas uzlējumu, Pauls Dauge gan mazliet atspirga. Tik daudz, ka varēja piedalīties Latvijas Sociāldemokrātijas Centrālkomitejas un Iskolata locekļu apspriedē, kur runāja par nupat Krievijas boļševiku Centrālkomitejā izvērsušos domu maiņu: noraidīt vai pieņemt padomju revolūcijas pasargāšanas labad vācu ultimatīvos noteikumus. Starpbrīžos Pauls centās uzzināt, kurā cīņinieku pusē nostājies viņa dēls Leo, bet nesekmīgi. Turklāt apstākļi diktēja, lai Pauls tūlīt atgriežas Maskavā. Viņš taču bija viens no partijas vecāko, pieredzējušo propagandistu kohortas. Viens no tiem, kuri uzbruka marksisma noliedzējiem un «uzlabotājiem» jebkurā auditorijā. Pašlaik — tik sarežģītā politiskā situācijā — pieredzējušam masu aģitatoram katrā ziņā jāpārliecina svārstīgie un neapdomīgie, ka Padomju Krievijai jāparaksta vācu diktētais miera līgums. «Ja jūs to neparakstīsiet,» Petrogradas apspriedē Stučka atkārtoja Ļeņinu, «jūs pēc trim nedējām parakstīsiet nāves spriedumu padomju varai. Vācu miera noteikumi neskar padomju varu — bija Ļeņina pārliecība.»

Uz Maskavu Pauls devās klepodams un šķaudīdamies, sadrūmis, nemierā ar sevi. Lai gan viņa ceļabiedri, bijušie Iskolata darbinieki, vai katrā stacijā skrēja pēc karsta, vārīta dzeramūdens, kaisīja tajā tējas smalkni un spieda viņu to malkot vēl un vēl. Biedri pūlējās uzmundrināt Paulu arī citādi. Stāstīja Daugem maz zināmo par Latvijā septiņpadsmitajā gadā notikušo. Kā Oktobra priekšvakarā petrogradiešu sūtītais boļševiks Antonovs-Ovsejenko ielavījies Divpadsmitās armijas komandpunktā — korņiloviešu un citu melnbandītu midzenī —, apmulsinājis reakcionāru izsūtītās patruļas, piekļuvis latvju strēlniekiem un panācis, lai viņi tūlīt pievienojas galvaspilsētā proklamētās revolūcijas pulkam.

Stāstīja, ka divdesmit piektajā oktobrī viņu biedrs, telegrāfa darbinieks, kad kontrrevolucionāri sagrābuši Valkas telegrāfu, maskējies sievietes ģērbā, aizlavījies līdz revolucionāri noskaņotajiem latvju strēlniekiem un nodevis viņiem nupat Valkā saņemto telegrammu: «Pet-r<»grādā sacēlies proletariāts». Pēc tam šis pats darbinieks ar fskosola (XII Armijas antiboļševistiskās karavīru un olicieru Izpildu komitejas) publicēšanai aizliegto Petro-gradas telegrammu aizdiebis uz «Latvju Strēlnieka» redakciju. Pie burtličiem — saviem puišiem. Viņi jau izlaidumam sagatavotajā avīzē pāri pirmajai lappusei div-cuilīgu burtu salikumā iespieduši sociālistiskās revolūcijas aicinājumu: «Visu varu strādnieku, zaldātu un zemnieku deputātu padomēm! Darbaļaudis un kareivji! Atbalstiet savas padomes un revolucionāro Sociāldemokrātiju tagadējā izšķirošajā kaujā, kura ir sākusies!»

Maskavā no stacijas Pauls mājup gāja kājām. Un gr.ndrīz aizklimta līdz dzīvoklim, kur pirmskara gados pieņēma pacientus un slēpa carisma vajātos biedrus. Un tikai pēdējā mirklī atskārta: aplam!

— Djadiņka neturas uz kājām... Djadiņkam laikam nev suharu... — Ceļā Paulu apsteidza zemnieces plecu lakatā ietuntuļojusies pusaudze un pluski ģērbies bārdainis ar kulīti plecā.

— Sitais nav badainis. Drīzāk kāds no liekēžu varzas. Slīcinājis pudelē žēlumu par zaudētajiem labumiem, — bārdainis novērtēja Daugi pēc sava prāta.

Paulam būtu vajadzējis teikt: «Pilsoni, jūs maldāties!» Bet nepateica. Ko viņš runādams panāks? Klāstīdams, ka bijis starp patvaldības ārdītājiem, ka neatzīst citu dzīves jēgu kā cīņu ar ļauno.

«Taisnība bija pasažierim, kas pagadījās kaimiņos pie loga vagona gaitenī, kad tuvojāmies Maskavai: «Maskava tagad maz atšķiras no frontes. Tumša, badaina, aizdomu pilna. Tā zaudējusi savu agrāko diženumu. Pilsētā tevi vai katrs otrais pretimnācējs apdedzina ar niknumā un izmisumā kaistošām acīm.»»

Dzīvoklī Paulu ielaida Maksis.

— Mamma saslimusi?

— Mamma aizgāja uz Suharevas tirgu. Varbūt palaimēšoties sadabūt kaut ko katlā liekamu.

— Un ko tu pats? (Nepateica tā, kā būtu gribējis jautāt: «Ko tu nīksti te, kad citi jaunie iet sturmēt ienaidnieku blindāžas?»)

— Veģetēju, pa! Pārī ar kursabiedru Šabanovu. Klaudzinām pie komisariātu durvīm, klančojam mandātu. Dzelzceļnieku kontrrevolucionārā trača laikā pie Bolo-gojes mēs ar civilajām «spārītēm» kontrām uz galvām nobērām spridzekļu klēpi. Turienes sarkangvardi mūs

uzteica. Bet tad latviešu streļķi, kuri pie Bologojes zvetējās ar vāciem un mūs aprūpēja, aizdārdināja uz Ka-zaņu. Latviešu pozīcijas ieņēmušie internacionālisti mūsu civilos lidaparātus neatzina. Karā jālidojot ar [ormaņiem, kuri atrodas Saratovā. Un nu mēs ar Šabanovu staigājam no vienas iestādes uz citu pēc apštempelēta papīra, kas < Jautu izbraukt. Gan komisariātos, gan Padomē daži biedri izdarās tā, kā kuram ienāk prātā. Tomēr mēs izlauzīsimies! Šabanovam kuru katru brīdi vajag būt atpakaļ. No Kremļa, no pēdējās instances. Līdzņemamais mums jau zaldāta maišelī. Katram lieks pāris tīru kājautu, veļa, cukurs, šķipsna sāls.

— Un mamma?

— Solīja pasteigties. Zina: kuru katru minūti es varu pazust.

— Labs ir. Eju savā istabā. Droši vien būs sakrājusies krietna kaudze papīru. Jāizskata pasts.

«Pasts jāizskata visupirms...» Lai gan prātā bija rakstāmgalda krēsls ar nepopēto muguras atzveltni un elkoņu balsta kokiem. Sak, cik labi ieslīgt sēdeklī, palikt brīdi atspriegtā nekustībā...

Korespondences kaudzīte izskatījās varen kupla. Bet acīs vispirms krita «Pravdas» lappuses lieluma plakāts, ar ko pārklāta rokasgrāmatu etažerīte.

«Sociālistiskā dzimtene briesmās!... Visus spēkus cīņai par sociālistiskās dzimtenes aizsardzību!»

Šķiet, plakāts bija Petrogradā izlaistā pārproducējums.

Paulam atmiņā uzvizmoja Petrogradā ar biedriem notikusī domu pārmaiņa tobrīd, kad viņi aplūkoja vēl pēc tipogrāfijas krāsām dvakojošo lapu. Kāds no klātesošajiem ņēmās polemizēt ar ļeņinisko izvirzi: «Jaunas armijas — sociālistiski revolucionāras armijas nodibināšana valstī, kur apzinīga proletariāta vēl tik maz, varētu likties, ir nepārvarams darbs.» («Apzinīga proletariāta tik maz» — ko domājies!)

Pauls samiedza pirkstos darbakrēsla sānu balstus, ieslīga sēdeklī un aizvēra acis.

No snaudas viņu īstenībā atsauca vēsas plaukstas pieskāriens pierei. Celīna! A

— Esi pārguris, draugs? — viņa sacīja, glāstīdama vīra deniņus. — Varbūt dosim ziņu doktoram Mincam? Viņš vienādi veikli strādā ij ar skalpeli, ij ar sērgas nīdējošām ziedēm. Bet — to pēc tam, kad tu būsi pasacījis kategorisko «nē» biedram no Maskavas komitejas. Viņš

nupat atskrēja. Padzirduši, ka Pāvels Georgijevičs ir atgriezies, komitejas ļaudis tūlīt triec pie viņa ziņnesi ar depešu. Lai steigšus uzraksta uzsaukumu vācu karavīriem. Aicinājumu vācu strādnieku un zemnieku puišiem mest prom ekspluatatoru uzspiestos nāvējošos ieročus. Es biedram skaidroju: tev nepieciešama atpūta, bet kurjers uzstājas. Prasa tikšanos.

— Un pareizi dara! — Pauls gari ievilka elpu. — Atpūtu var prasīt citā situācijā, tikai ne tādā, kāda pašreiz. Šobrīd mums vajag strādāt, strādāt un — atkal strādāt. Darbs — īstās zāles pret slimošanu. Sauc, draugs, to biedru no komitejas šurp!

Uzsaukumā vācu armijas zaldātiem Pauls pieminēja septiņpadsmitajā gadā Rīgas frontē vācu un krievu karavīru aizsākto brāļošanos pāri dzeloņdrāšu mudžekļiem. Atgādināja Vācijas internacionālistu pretimstāju savas un citu zemju buržuāzijas dūžu imperiālistiskajiem tīko-jumiem.

«...Vācu zaldāti! Nupat visā Eiropā ceļas jauns revolūcijas vilnis, nestāviet tam ceļā! Nost ar imperiālistisko karu!»

Maskavas komitejā viņš saskrējās krūtīs ar skolotāju, Piektā gada revolūcijas kaujinieku, ilggadējo emigrantu, partijas literatūras pārsūtītāju no ārzemēm pirmskara gados — un tagad Padomju valsts diplomātisko kurjeru Georgu Dābertu. Nupat, nupat janvārī Dāberts atbraucis no Londonas.

Abu veco partijas biedru tikšanās pārvērtās sirsnības uzplūdā. Pēc tam kad draugi bija saskūpstījušies, Pauls jokodams iejautājās:

— Tad sakarus starp Petrogradu un Maskavu turpmāk uzturēs diplomātiskie kurjeri?

— Turpmāk ne! — Dāberts atkal piekļāva Paula Dau-ges plecu savējam. Un vairāk dvešus nekā izrunājot ātri pasacīja:

— Turpmāk Padomju Republikas galvaspilsēta būs Maskava. Šinīs dienās VCIK, Komisāru padome, biedrs Ļeņins apmetīsies Maskavas Kremlī.

* * *

Nē! Šoreiz sastapšanās ar Aleksandru nebija nejauša. Tā bija vecākā brāļa meklēta. Lai gan Aleksandrs rādīja izbrīnītu, gandrīz pārsteigtu seju:

— Skaties, Pauls! Ko tu teitan tik agrā stundā? Varbū! tu steidzies uz mītiņa namu?

— Uz Viskrievijas padomju izpildkomitejas sēdi. Bet ko tu teitan, aiz lietussarga slēpdamies?

— Kad iznācu no mājām, taisījās uz lietu. Esmu te jau krietnu brīdi.

— Gaidīji mani?

— Gaidīju.

— Pulksten desmitos sākas sesija.

— Tieši par sesiju es ar tevi gribēju runāt.

— Par sesiju? Es tur ar viesa karti.

— Un nevis delegāts?... Kaut būtībā tas maina maz. Saki — sesijas dienas kārtībā paredzēta Brestas miera līguma ratificēšana?

— Paredzēta. Trešajā martā padomju delegācijas Brestā parakstīto miera līgumu starp Krievijas Padomju Republiku un Vāciju ratificēs Viskrievijas strādnieku, zaldātu un zemnieku deputātu kongress.

— Un to tu pasaki tik mierīgā tonī?

— Interesanti, kādā tonī man par Brestas līgumu būtu jārunā?

— Tātad visu laiku lielinieku bazūnētais «Brīva Latvija brīvā Krievijā» iemetams mēslainē?

— Krievijā radītā Padomju valsts ir realitāte. Un tās pastāvēšana, tas apstāklis, ka smagā darbā norūdītas rokas liek iegrodus cilvēku sabiedrības nākamības valstij, nozīmē sociālistiskās revolūcijas dzīvīgumu. Un līdz ar to brīvās Latvijas nezūdamību nākamībā.

— Ak nezūdamību nākamībā? Ak Krievija likšot iegrodus brīvās sabiedrības celtnei? — Aleksandrs vaibstījās. — Saimnieciski atpalikusī analfabētu Krievija?... Valsts, kas pastāvējusi tikai ar Vakareiropas lielkapitālisma mašīnām un smadzenēm? Lielinieciskā Krievija, pat ja tā nesabruks dažās nedēļās vai mēnešos, nekad nebūs vad-zvaigzne citiem. Arī savas valdošās partijas irdenuma pēc. Vienas rokas pirkstu ir par maz, skaitot, cik reižu kopš Oktobra apvērsuma Krievijā nomainīti visaugstākā ranga komisāri un priekšsēži. Cik sen atpakaļ Kame-ņevs tika slavināts gandrīz kā Uļjanovs, bet kas šodien ir Kameņevs? ...

Sagrābuši varu Petrogradā, krievu padomisti pasludināja, ka teroru pret šķiras pretinieku uzskatu paudējiem nepielietos; šā gada pašā sākumā boļševiku štābs lika atbrīvot Kerenska Pagaidu valdības ministru. Pat Kras-novu, kurš veda karaspēku pret Petrogradas Padomi. «Mēs humānisti, mēs cilvēcības sargi...» Bet nu jau ir nodibināta Ārkārtējā Komisija ar komisāru Dzeržinski, kurā velk iekšā arī latviešus. Nu jau pasludina sarkano teroru pret tādiem, kuri apšauba padomju līderu teikto. Latviešu strēlnieku pulkus izformēja, drosmīgākos karotājus izklīdina pa malu malām.

— Neizklīdina. Tikai atbalsta padomēm uzticību zvērējušo, kaujās norūdītāko latvju strēlnieku prasību — sūtīt viņus tur, kur fronte visvairāk apdraudēta.

— Tā jau nu paši prasās...

— Nospiedošā latviešu strēlnieku vairākuma uzticību padomēm, uzticību sociālisma lietai var apšaubīt tikai biezādaini melnsimtnieki, — Pauls iekaisa. Jaunībā Tēr-batas studentu pulkā Aleksandrs Dauge jūsmoja par marksismu kā viscilvēcīgāko no filozofijām. Šodien viņš liek baldahīnu virs marksisma noliedzēju galvām. Varbūt mans cienījamais brālis ņemsies apgalvot, ka latviešu sociāldemokrātiem jāparakstās zem dzimtenē tautiskās buržuāzijas klačkafē sēdē uzskricelētā: Latvijai jāatdalās no Krievijas? Latviešiem jāpiekrīt Kurzemes muižnieku landtāgam un okupētās Rīgas pilsētas domei, kas pavēstījusi Baltijas zemju apvienošanos zem Vācijas hercogistes sceptera? Mūspuses kvazisociālisti jau nezin cik reižu ir vērsuši uz āru savus ideoloģisma kažokus. Es nebrīnīšos, ja viņi to atkārtotu atkal...

Tie bija versmīgi vārdi, kādus Pauls meta sejā vecākajam brālim.

Pasacījis strupu «sveiks!», Pauls apgriezās un nosvērtā solī devās uz Viskrievijas padomju deputātu sēdi.

— Pēc tevis klaušināja biedrs Lencmanis, — aiz mandātu pārbaudītāju un dalībnieku reģistratūras galdiņa viņu uzrunāja Jūlijs Daniševskis. — Un mūsu Veterāns — Pēteris Stučka — arī. Laikam tev būs jāuzrauj vēl viens ekstrā raksts. Amerikas prezidents Vilsons atsūtījis Padomju Krievijas valdībai vēstuli. Pieprasa, lai Krievija turpina karu ar Vāciju. Amerika Krievijai palīdzēšot.

Bet nu pasteigsimies! Mūsu Iļjičs ir punktualitātes iemiesojums un prasa precizitāti arī no citiem.

Sēžu zālē murdēja gluži kā pie bišu stropa pavasara saulē. Karavīri un civilisti, vīrieši un sievietes skaidrojās un disputēja. Pat tie, kuri sēdēja iepretim prezidija galdam. Raudzīdamies pēc Lencmaņa, Daniševskis pieveda Paulu pie latviešu delegātu un viesu grupiņas. Pie Lāča, Pečaka, bijušā Iskolata darbinieka Jēkaba Zīles.

— Robeža Petrogradas pusē droši vien tiks nosprausta pa līniju Jamburga—Peipusa ezers, viņpus Torošinai Po-lockas iecirknī, — Pečaks vilka ar pirkstu uz lauka kartes atlocījuma. — Torošina būtu jāizraugās par revolucionāro sakaru bāzi ar okupantu sagrābtajām latviešu zemēm, — Pečaks iesāka un tūlīt apklusa. Pie sarkani drapētā galda pienākuši Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas Prezidija un Tautas Komisāru Padomes locekļi. Sverdlovs, Ļeņins, Petrovskis, Menšinskis...

— Lai dzīvo biedrs Ļeņins! Lai dzīvo Ļeņins!... — skanēja zālē. Daļa plaukšķinādami cēlās kājās.

Bet Ļeņins kāpās atpakaļ. Brīdinoši pacēla roku un kaut ko sacīja. Šķiet, apsaucošu, jo plaukšķināšana noplaka.

«Kautrīgums,» Pauls Dauge nodomāja. «Lielas personības kautrīgums. Ļeņins, tāpat kā Markss un kā Engelss, necieš personības slavināšanu. Turklāt pašreiz sociālistiskās revolūcijas līdera skaļš suminājums dvako_ pēc netaktiskuma. Brestas miera līguma ratificēšanas reizē...»

— Interesanti, ar ko Ļeņins iesāks ziņojumu? — Dani-ševskis pieliecās pie Paula. — Brestas miera līguma ratifikācija var izvērsties stipri vētraina. Šajā jautājumā starp delegātiem nav pilnīgas vienprātības.

Ceturtā nodala

Tobrīd Paulam Daugem iekrita pabrīvāks brīdis — un viņš ņēmās pāršķirstīt drauga Raiņa sūtītās lapiņas (vajadzētu rakstīt monogrāfiju «Saules un brīves dzejnieks»), kad ieskanējās tālruņa zvans.

— Kas pie telefona?

— Ļeņins, — no klausules atbildēja ne ar vienu citu nesamaināma balss.

— Ar ko varu pakalpot, dārgo Vladimir Iļjič?

— Es jūs, Pāvel Georgijevič, gribētu apmeklēt kā pacients.

— Kā mans pacients?

— Jā, kā zobu ārsta pacients.

Pauls apmulsa. Kopš Oktobra revolūcijas sākuma viņš bija pārtraucis savu zobārstniecības praksi. Lai tā netraucētu viņu pilnām nodoties sociālisma izcīņā. Bet noraidīt Ļeņinu, kad viņam vajadzīga medicīniska palīdzība ...

— Lūdzu, Vladimir Iļjič, atbrauciet. Man mājās vēl ir saglabājies kaut kas no instrumentiem, es jūs labprāt paārstēšu.

— Braucu!

— Draugs, iedod man, lūdzu, tīru pārklāju zobārstniecības krēslam! Tajā sēdināšu Vladimiru Iļjiču. Arī kādu baltu salveti! — viņš atsauca Celīnu atpakaļ no priekšnama. Jau saģērbušos iziešanai. Atsauca un pats salika pa tvērienam gan instrumentus, gan injekcijas šķidrumu un ziežu trauciņus — nepieciešamo ārstniecībai.

«Kaut nu nostāvējušies ķimikāti nebūtu zaudējuši iedarbes spēku!» Izņēmis no skapīša flakoniņus ar šķidrumiem, viņš tos pārbaudīdams pavērsa pret gaismu un paskalināja.

«Zobārsta injekcijas destilāts gan nepieder pie stingri noteikta derīguma termiņa ražojumiem.» Pauls pārbīdīja uz galdiņa sarindotos ķimikātu trauciņus. Bet dabūt tādus, ja rodas neatliekama vajadzība, šodien vairāk nekā sarežģīti. Lielā mērā ārstu sabotāžas dēļ. Ārstu sabotāža. Apstākļos, kad Krievijā noris sociālistiskie pārveidi, diezgan liels skaits vishumānākās profesijas pārstāvju pievienojas sabotieriem un kontrrevolucionāriem. Medicīnas darbinieki pieteic padomēm streiku, pamet hospitāļos un citās dziednīcās ievietotos slimniekus, vienādo ārstniecību ar privāto veikalnieku nelietībām. Bet tas jāizbeidz! Padomju zemē pilnīgi jāpārtrauc privātsaimniecisku dziedniecība, jāievieš sociālistiskai revolūcijai atbilstoša medicīniskā prakse. Padomju Krievijai sociālistiskas ievirzes iedzīvotāju medicīniskā aprūpe ir tikpat svarīga kā fabriku, dzelzceļu, banku nacionalizācija, kā muižnieku zemju atsavināšana. Apstākļi pavēloši prasa ārstu personāla pareizu sadali starp centru un nomalēm. Un kapitālismā iesakņojušās lāpīšanas vietā — slimību profilaktisku novēršanu. Maskavas mediķu nākamajā simpozijā, ja tikai viņu ierasties neaizkavēs kaut kas pavisam ārkārtējs, viņš, Pauls Dauge, tā arī pasacīs kolēģu, tas ir, bijušo kolēģu plēnumam. Sagatavos rakstveida iesniegumu.

Ļeņins ienāca pēkšņi — bez brīdinošās ārdurvju zvana nošķindas. (Šķiet, Celīna bija viņu pie ieejas sagaidījusi.) Parādījās jauneklīgi strauji kā pirms četrpadsmit gadiem Šveicē, kad Pauls, Krievijas boļševiku grupas sūtīts, uzmeklēja Iļjiču. Tāpat kā toreiz, Ļeņins biedriski kaismi paspieda Paula roku. Un acis no pieres apakšas dzirkstīja jauneklīgi. Liktos: viņš apciemo draudzīgu paziņu, nevis meklē atbrīvi no sāpju plosmas.

— Šis te, labajā pusē, — Iļjičs viegli ar kreisās rokas pirkstiem pieskārās pret vaiga galu — kur apakšžoklis. Un nosēdās. — Rīkojieties, lūdzu!

— Jau ielaista kaite... — Pauls secināja. — Ārstam ar šo te zobu vajadzēja padarboties krietni agrāk.

— Nesanāca laika...

— Bet pašlaik bez radikālas ilgākas ārstēšanas neiztiksim.

— Bez ilgākas ārstēšanas?

— Tā gan, Vladimir Iļjič. Jo man ir lielas aizdomas — mēs to tūlīt pārbaudīsim —, ka mums jādziedina ne tikai viens flusa apņemtais dzeroklis. Cilvēka mutes dobuma ārstnieciskā profilakse nav mazsvarīgāka par indivīda veselības stāvokļa regulāru pārbaudi.

— Par ko Pāvels Georgijevičs publiski cīnījās pirmskara gados. Darbodamies Maskavas odontologu biedrībā un publicēdams zinātniski praktiskus rakstus. Arī ārzemju speciālajos žurnālos pārdrukātus rakstus.

— Vladimirs Iļjičs ir lasījis Krievijas odontologu diskusijas materiālus?

— Vai Pāvelu Georgijeviču tas izbrīni?

— Ne gluži... Bet ņemot vērā Vladimira Iļjiča izvērsto politisko darbību ...

— Marksista politisko darbību. — Ļeņins sakustējās. — Pāvels Georgijevičs ir izdevis materiālistiskās filozofijas grāmatas, ir publicējis rakstus par marksistiskās teorijas jautājumiem. Pāvelam Georgijevičam nav jāieskaidro, ka marksistam nepietiek ar zināšanām vienā šaurā specialitātē. Jo sevišķi sociālistiskās revolūcijas bangotnē, kad Krievzemē pirmo reizi cilvēces vēsturē top viss no jauna. Domāju, Pāvela Georgijeviča bibliotēkā atradīsies samērā pilnīgs publikāciju komplekts, kuros izklāstīta tautas veselības aizsardzības un ārstnieciskā prakse dažādās pasaules valstīs.

— Samērā pilnīgs, Vladimir Iļjič.

— Vai jūs man šajos materiālos ļautu ielūkoties?

— Labprāt.

— Tad es tos uz dažām dienām no jums aizņemšos. Bet tagad, batjeņka, ja tas netraucē jūs darboties, lūdzu, pastāstiet, kā bija iecerēts izveidot tautas veselības aizsardzības un kultūrizglītības dienestus Iskolata valdības laikā latviešu zemē. Cik zinu, Latvijas trīs novadi gan ekonomiski, gan etniski nav vienādi.

— Nav, Vladimir Iļjič. Jo atšķirīga ir Latgale, ekonomiski visatpalikušākais novads ar analfabētu pārsvaru. Katolicisma kalponīte Latgalē agrāk bija balto vergu piegādātāja Baltijas lielgruntniekiem un citurienes rūpnieciskajiem apvidiem.

— Ja es nemaldos, padomes atpalikušajā Latgalē tomēr nodibinājās vienlaikus ar padomēm Vidzemē un Rīgā.

— Tikpat kā vienlaikus. Un latgaļu padomes lēma: ir nepieciešami apvienoties ar Vidzemi un Kurzemi vienotā Padomju Latvijā.

— Un ko ļaužu masu labā padomes Latgalē paveica?

— Dekretēja visiem bērniem pieejamu skolas izglītību, iedibināja feldšeru dienestu...

Iesāka un noklusa.

— Jā, Vilhelma armijas iebrukums, — Ļeņins it kā turpināja Paula domu. — Jūs sakāt, šāsdienas seanss ir galā? — Iļjičs žirgti piecēlās no ārstnieciskā krēsla. — Paldies, Pāvel Georgijevič! Bet rīt jūs man izklāstīsiet savus ieskatus par tautas veselības aizsardzības problēmu risināšanu padomju īstenībā. Konkrēti analizējoši, ka Pāvels Ģeorgijevičs prot. Kā mūsu pirmo sarunu laikā Lozannā. Un Kokidas vasarnīcā arī, kad pārspriedām marksistiskās literatūras legālo izdošanu.

Un painformēsiet mani, ko latvieši uzsākuši agrāk neizlaisto marksistisko grāmatu sagatavošanā. Boļševikiem jāgādā idejiskais bruņojums — padomju cilvēka kaujas ierocis. Tiesa: šodien Krievijai lielas grūtības ar iespiežamo papīru. Bet boļševikiem nepiedien pierimt grūtību priekšā.

— Nekādā ziņā, Vladimir Iļjič.

«Cilvēciskās domāšanas gigants,» vienatnē palicis, Pauls Dauge secināja. «Ar viņu tev rodas atklāsmes, arī mirkli vien tiekoties. Bet gaidāmajai sarunai par medicīniskā dienesta veidošanu Padomju Krievijā man labi jāsagatavojas. Jāsakopo statistiskie materiāli...»

* * *

— Par mūsu marksistu devumu latviešu strēlnieku pulku revolucionizācijas norisē stāstīs vēsture. Latvijas Sociāldemokrātijas kara organizācija nosargāja strēlnie-

kus no patvarīgas ieroču nomešanas — dezertēšanas. Tādējādi līdz ar Baltijas flotes revolucionārajiem matrožiem kaujās norūdītie latviešu strēlnieki kļuva Padomju Republikas uzticama sardze. Karavīru šineļos ieģērbtie partijnieki apmācīja Rīgas frontē un Vidzemē izvietotajiem ieroču biedriem izprast sociālistiskās revolūcijas neatliekamību. Pārliecināja viņus par nepieciešamību sargāt Krievijas komūnu.

Ļeņinam Paula izklāstītā neatlaidība un izdoma aģitācijā vecās Krievijas karaspēkā nebija pirmatklāsme. Bet Iļjičam rūpēja detaļas. īpašais, kas notikumu līdzdalībniekiem — Dauges informatoriem — bija iegulies prātā kā iedarbīgi apziņas norūdījuma elementi. Taču latviešu strēlniekus (tagad jau — latviešu sarkanos) Padomju Republika vienmēr sūtīja turp, kur kontrrevolūcijas pulki un ārzemju imperiālistu algotņi apdraudēja sociālistisko revolūciju vistiešāk.

Pārrunās ārstniecisko seansu laikā Ļeņinu īpaši interesēja Paula Dauges domas par sociālistikajai sabiedrībai atbilstošu medicīnisko dienestu jaunradi. Kauču pašu-laik Padomju Krievija atradās vietējo kontrrevolucionāru un starptautiskās reakcijas bruņoto ordu iesprostā, kauču iedzīvotāju vairākums pilsētās un arī laukos dzīvoja pusbadā, Padomju valdība ar līdumnieku neatlaidību ņēmās jaunveidot vecajā Krievijā nepiedodami nolaisto tautas izglītības un tautas veselības aizsardzības sistēmu. Pāvels Georgijevičs nepārspīlē. Šodien dažuviet stāvoklis katastrofāls: mediķiem gandrīz vai jāklimst pa iestādēm ar lūgumā izstieptu roku. Lai kaut ko sagrabinātu holeras, tīfa, kašķa, karstumguļas un citu slimību pieveik-šanai._

— Ārstnieciskā politika jādibina uz gluži jauniem — līdz šim nepazītiem principiem, — Ļeņins bija vienisprāt ar Paula Dauges ieteikumiem. — «Zinātne kļuvusi komunistiska, kāda tā ir no dabas radīta.» Tālab arī Tautas Komisāru Padome veido tiesiski stabilu padomju mediķu komisiju. Sociālistiskās republikas ārstnieciskā dienesta administratīvās un funkcionālās uzbūves principu izstrādāšanai.

— Funkcionālās pēc ārstniecības veida un satura?

— Jā, Pāvel Georgijevič! Medicīniskajai palīdzībai jābūt vienādai visiem. Neatkarīgi no tā, vai sirgstošais ieģērbts kara mundierī vai staigā strādnieka blūzē, civilista uzvalkā. Sociālistiskajā republikā medicīnā jāienes

revolūcijas gars, ārstnieciskajiem dienestiem jābūt spējīgiem noārdīt visus līdzšinējos sociālos medicīnas pamatus.

Veselības aizsardzības komisariātu vadīs kolektīvs institūts — komisariāta kolēģija ar biedru Nikolaju Se-maško, komisāru, — Ļeņins pavēstīja pirms priekšpēdējā ārstnieciskā seansa. — Un jums, Pāvel Georgijevič, komisariāta kolēģijā būs jā vada zobārstnieciskā sekcija.

— Man? — Pauls bija pārmēru pārsteigts.

— Jums — kā speciālistam ar labu ārstniecisko praksi un lielām teorētiskām zināšanām.

— Bet es, Vladimir Iļjič...

— Jūs esat komunists, un komunista pienākums strādāt tur, kur partijas politikai nepieciešami. Kur pašreiz visgrūtākais.

— Pienākums strādāt... — Pauls izdvesa. Un vairs nemēģināja atrunāties: «Sak, Oktobra revolūcijai sākoties, es metu zobārstniecību pie malas. Biju publicists, lektors, organizators...» Bet — atruna nevietā. Pauls Dauge nav pirmais un nav vienīgais, kuru partija sūta. Vai pēc Ļeņina aicinājuma Pēteris Stučka nekļuva republikas Tieslietu komisariāta vadītājs? Lai gan tūlīt pēc Februāra revolūcijas deklarēja: «Ar jurisprudenci man nu ir cauri uz visiem laikiem!»

Ļeņinu aizvadījis, Pauls novietoja skapīšos rīkus un medikamentus un gāja klaušināt Celīnu.

— Ceļa!

— Panāc šurp! — viņa atsaucās no dibenistabas.

Durvis bija līdz galam vaļā kā lielajās vēdināšanas

reizēs. Un istabā kopā ar Celīnu divi sarkanarmieši. Pavecāks ūsainis ar šauteni un jaunāks — cepurē ar ielauztu nagu, krustiski sasikšņotā pusādas frencī, planšetes somu pie jostas. (Tātad komandieris.)

— Kas jums te notiek? (Celīna satraukta — tas skaidri redzams.)

— Biedri sarkanarmieši...

— Sarkanarmijas komandieru kursu komitejas priekšsēdētājs, — tas, kuram planšete, pieskārās ar pirkstiem pie cepures loka. — Atnācām paziņot šā dzīvokļa platības lietotājiem komitejas lēmumu: triju dienu laikā izvākties no šejienes.

— Kā izvākties?

— Šis dzīvoklis nepieciešams Kara komisariāta nodaļai.

— Bet mēs — es jau paskaidroju —, tas ir, es un Pāvels Georgijevičs, esam ārsti, — Celīna attrauca.

— Šo dzīvokli pārņem Sarkanarmijas vienība. Revolūcijas vārdā. Skaidrs?

— Skaidrs!

Sarkanarmietis lēmumu pamatoja ar revolūcijas interesēm. «Revolūcijas vārdā...» Atsevišķas personas, atsevišķas ģimenes sadzīves ērtības nedrīkst aizēnot revolūcijas, Krievijas Lielās revolūcijas vajadzības. Darba-tautas tiesību karotāji nekad nav vilcinājušies atdot revolūcijai visu, kas viņiem ir. Arī visdārgāko — dzīvību. Bet te runa ir par izvākšanos no dzīvokļa. Gluži uz ielas biedri dakteri jau nepaliks.

— Dzīvoklis tiks atbrīvots.

— Triju dienu laikā. Skaitot no šāsdienas pulksten desmitiem. — Sarkanarmietis militāri atsveicinājās.

— Vai tev ir kas padomā? — Celīna gāja uz pieliekamo raudzīties pēc iesaiņojamā. Grāmatu vien vairāki vezumi. Viņa vāks maisus, kastes, auklas. — Vīra pienākums doties meklēt jaunu mājvietu.

«Doties meklēt...»

Viņš gāja un klaušināja. Runāja ar biedriem rajona padomē. Taču vairāk par izvairīgu «paskatīsimies... apsvērsim ...» nepanāca. Arī izjautājot paziņas aģitācijas un propagandas grupas nodarbībā, kur Daugem lekcijas par ateistisko audzināšanu.

— Rītdien katrā ziņā... — mājās atgriezies, Pauls ziņoja par dienas neveiksmi. — Rītdien gan. Jādabū, lai tur lūst vai plīst! Tiklīdz būšu beidzis Iļjiča zobu plombēšanu, kātošu uz veco Arbatu. Stāsta, tur esot daudz tukšu puspagraba dzīvokļu.

Gājiens uz tukšajiem puspagrabiem nenotika. Uz ārstēšanos atnācis, Ļeņins izbrīnā noskatījās priekšistabā sanestajos saiņos un krēslu krāvumā:

— Kurp jūs taisāties ceļot?

— Pagaidām vēl nezinām, Vladimir Iļjič. Pagaidām meklējam.

— Ko meklējat?

— Dzīvokli. Šo te pārņem sarkanarmiešu vienība. Parīt te mūsu vairs nedrīkst būt.

— Ak tādas lietas? Pāvel Georgijevič, nodariet savu mediķa darbu un aizejiet pie Kremļa komandanta Pāvela Maļkova. Viņš izkārtos. Iespējams, turpat Kremlī. Agrākajā Spasas mūķeņu korpusā.

Pāvels Maļkovs izkārtoja. Tās pašas dienas novakarē Paula un Cellnas Dauges mantību Kremļa komandanta palīgi — Baltijas flotes matroži — izvietoja divistabu numurā «Metropoles» viesnīcā. Kaimiņos Tautas Komisāru Padomes un VCIK locekļu (arī tieslietu komisāra Pētera Stučkas) mitekļiem. Jo Kremļa Spasas mūķeņu korpusa galā vienas dienas laikā biedrs Pāvels Georgijevičs iekārtoties nevarēja. Mūķenes vēl nebija nodevušas savu bijušo apartamentu atslēgas, vēl no cellēm nebija izvākti visi reliģiskā kulta piederumi: svētbildes, trauki, grāmatas. Bet boļševiki jau nav baznīcu un citu kultūras pieminekļu postītāji, par kādiem viņus izbazūnējuši buržuāziskie tintes triepēji.

* * *

Makša Saratovā rakstīto vēstuli atveda Maskavas Bēgļu apgādes komitejas bijušais darbinieks, Revolucionārās komitejas loceklis Sautiņš, Paula tuvs paziņa.

— Puisietis galīgi atšālējies. — Sautiņš noplēsa no avīzes sloksnīti papīra mahorkas tīstoklim. — Strīķē papēžus uz ielām, skaitās it kā mobilizēts, bet pie aviācijas apmācībām netiek. Šķiet, tur darbojas «melnā roka.» Kontras ir makten veikli ļaužu smadzeņu jaukšanā. Atceries septiņpadsmitā vasaru, kad politiskie huligāni ar «Dopjom romanovskije ostatki!» kūdīja masas uzlauzt monopolkas, ekspropriēt spirtotā pagrabus. Tavs Maksis un viņa draugs Sabanovs kontrām ir tikpat kā augonis acī. Par kontru izdarīšanos ar labības sūtījumiem Maskavai tu zini?... Nu, par to divi simti septiņdesmit vienu vagonu, no kuriem maskavieši saņēma tikai simt septiņus? Maizes sagāde šodien nav mazāk bīstama par tuvcīņu frontes pirmajā līnijā.

— Es, biedri Pīķi, esmu ar tevi vienisprāt: Ļeņins atsedza padomju varas aparāta brīnumaino nostiprināšanas spēku — strādnieku un nabadzīgo zemnieku iesaistīšanu valsts pārvaldīšanā. Tomēr strādnieku iesaistīšana vēl vienmēr ir, kā revolūcijas dziesmā teikts, taisnības kauja, asinskauja. Un darba armijas sauktais tautas brīvības pavasaris pēc kapitālistu un muižnieku ieturētās ziemas sprēgoņas nāk ij ar vētrām, ij ar salnām, ij ar dārgu cilvēku bedīšanu kapā.

— Bez cīņas nav uzvaras! — Pauls piebalsoja. Un — piesarka. («Cik naivi no viņa puses!»)

Dēla vēstule karsēja pirkstus. Viņš nolika to uz nupat avīzei rakstītās informācijas: ko saka amerikāņu žurnālists, kompartijas organizēšanas entuziasts Savienotajās Valstīs Džons Rīds par Krievijas revolūcijas starptautisko nozīmību. («Proletariāta uzvara vienā no lielākajām pasaules valstīm nav sapnis, bet īstenībai») Ar avīzes rakstu vēl bija traktāts par Padomju valstī sākto zobārstniecības pielīdzināšanu tiesībās citām medicīnas nozarēm. («Četrdesmit gadus ilgusī odontoloģijas cīņa par savām tiesībām priekšoktobra Krievijā bija tieša kopija tai cīņai, ko vēl agrāk pārdzīvoja ķirurģija, šī kādreiz nomāktā, nicinātā specialitāte, par līdztiesībām medicīnas dienestā. Visu odontoloģijas kongresu vēsture pirmsrevolūcijas laikā ir spilgta ilustrācija zobārstniecības darbinieku tieksmēm uz zinātnisku pilnveidošanos. Fakti apliecina milzīgo neapmierinātību ar cariskā režīma uzturēto speciālās izglītības formu — bez jebkādiem bioloģiskās un medicīniskās domāšanas elementiem.»)

Zobu slimību dziedniecības prakses un zobārstu izglītības komplekss ir grūta, ļoti grūta problēma. Arī dažu partijas biedru neizpratnes dēļ. Tīfa, holeras epidēmijas nogulda uz neuzcelšanos tūkstošiem spēcīgu vīru; jaunajam komisariātam sērgu pieveikšanai jāsamobilizē visi mediķi un ārstnieciskie līdzekļi. Bet jaundibinātā Veselības aizsardzības Tautas komisariāta nodaļa pieprasa, lai viņu ziņā būtu gan resoru dziednīcas, gan aptiekas, gan laboratorijas. Lai tiktu ierādītas telpas, lai iedalītu mēbeles. Un lai zobārstniecībā nodarbinātajiem izsniegtu augstākās kategorijas strādājošiem paredzētās pārtikas kartītes. Pārmetot, ka vietējās padomes biedri skatās tikai uz tuvo un mazo, nevis uz perspektīvo.

Saziņā ar Ļeņinu viņš, Pauls Dauge, ir iesniedzis Tautas Komisāru Padomei lēmuma projektu, ka odontolo-ģisko ārstniecību Padomju valdība viscaur pielīdzina «lielajai medicīnai». «Radot jo plašu zobārstniecisko klīniku tīklu strādnieku un lauku apvidu iedzīvotāju apkalpošanai. Atverot odontoloģijas katedras pie visām medicīnas augstākajām skolām. Lai izbeigtos zobārstniecības ieskaitīšana zemākās — trešās šķiras medicīnā, kaut kādā pus-amatnieciskā, puszinātniskā disciplīnā.»

Vākdams un kopodams Padomju valdības dekrēta pamatojumam vajadzīgos pierādījumus, Dauge ceļoja gan uz vienu, gan citu republikas apgabalu. Uz guberņas pilsētām, centriem, kur bija darbojušās kara medicīniskās akadēmijas (tautas iesaukā «medicīnas feldfēbeļu producētājas») vai dzelzceļu un ūdensceļu feldšerijas un medicīniskās apdrošināšanas punkti. Tāpat cariskās Krievijas lielgruntnieku un lieltirgotāju cilpās turētie veterinārās sanitārijas — agrāk lopu tirgotāju peļņas interešu sardzes dienesti.

Dauge iesniedza Tautas Komisāru Padomei vēl citu dokumentu. Valdības dekrēta projektu par olu, mannas putraimu, sviesta, kakao iedali slimniekiem un bērniem. Pieprasīja, lai maizi, pienu un gaļu pēc īpašām kartītēm izsniedz pietiekamā daudzumā bērniem līdz divpadsmitajam dzīvības gadam. («Komunistiskās revolūcijas fronte taču aizlokās no kaujas ierakumu grāvjiem līdz pat cilvēka dvēseles visdziļākajiem nostūriem. Un komunisms būs uzvarējis tad, kad dzīvē ienāks cilvēks ar jaunu — izteikti komunistisku dvēseli.»)

No dēla vēstules un no biedra Sautiņa stāstītā Paulam kļuva skaidrs: Maksi un biedru Šabanovu aviācijas skolā neuzņem aiz piesardzības. Krieviju krusto Pilsoņu kara frontes. Tās pastāvīgi mainās. No cariskajā Krievijā uzturētajām desmit aviācijas skolām septiņas atrodas kontr-revolucionāru — baltgvardu varā. Baidoties no provokācijām un nodevīgiem izlēcieniem (lidotāju kursantu ar karalidmašīnu var aizvilināt), padomju lidotāju skolās tagad uzņēma tikai partijas biedrus. Bet Maksis Dauge un lidotājs Šabanovs — bezpartejiskie.

... Pulksteņa rādītāji strauji tuvojās stundai, kad «Metropoles» viesu zālītē atklās Sociālistiskās akadēmijas dibināšanas iniciatoru sēdi. Revolucionārās teorijas pētniecības pirmā institūta dibināšanas sanāksmi. Iniciatoriem jāapspriež, kā apkopot Krievijā un citās zemēs glabājušos, dažādu iespieddarbu, dokumentu un sarakstes gūzmās iejukušos Marksa, Engelsa un citu teorētiķu darbus. Viņu dokumentus, vēstules, fotogrāfijas. Kā izveidot centrālo arhīvu un piesaistīt pētnieciskā darbā pieredzējušus arhivārus, tekstologus, vēsturniekus.

Sociālistiskā akadēmija būs proletariāta atbrīvēs kustības vēsturē, marksistiskās filozofijas izplatības vēsturē nebijis institūts. Nebijis, bet nepieciešams. Sociālistisko revolūciju laikmeta nosacīts. Padomju zemes ekonomijas, politikas, kultūras, tāpat revolucionāro iekarojumu aizsardzības realitāte uzstājīgi prasa, lai padomju jaunrades, izglītības darbinieki būtu sagatavoti tālāk attīstīt Marksa un Engelsa rakstos pamatoto. Lai boļševistiskā skatījumā viņi redzētu Krievijas vēstures un citzemju vēstures nākamību. Kā Ļeņins savā jaunākajā darbā «Valsts un revolūcija». Piemērodams marksisma pamattēžu izskaidrojumu Krievijas apstākļiem tādā dzīvā acīm-redzamībā, ka liktos: viņš visu to aprakstījis, vērojot notikušo. Grāmatā «Valsts un revolūcija» pareģojumi un dzīves tiešamība, sapņi un īstenība saplūst ciešā vēsturiskā veselumā.

Pēc ieilgušās sanāksmes atgriezdamies dzīvoklī, Pauls nolēma, ka šodien gan viņam jāpārliecina sirdzēja Celīna dzīvot vasarā prom no pilsētas badainās ikdienas jezgām. Piemaskavā, Roberta Pelšes saklaušinātajā zemnieku sētā Barvihā. Pie šālaika lielās trūcības tur puslitrs kazas piena dienā būšot nodrošināts. Un, ja vēl tīruma grāvjos saplūc katliņā vārāmās lapu zālītes, cilvēks ar ceturtdaļ-mārciņas maizes devu bojā neaizies. Un viņš, Pauls, Barvihā uzturēdamies, varbūt pagūs pārtulkot latviski Mar-ksa «Par politiskās ekonomijas kritiku».

«Maksis jāmudina paciesties,» Pauls pārlika. «Lai puisis pagaidām apmierinās ar pašreizējā situācijā piemērojamo. Kaut vai palīdzot biedriem padomju rietumrobežu aizsardzībā. Ja sardzes dienestā Maksis parādīs boļševika stāju, viņu uzņems partijā...»

Droši vien maija sākumā Paula nosūtītā vēstule un pēc tās vēl dažas (gan eseru kontrrevolucionāro dumpju, gan čehoslovaku pulku uzbrukumu, gan Antantes valstu Krievijā iesūtīto militārajās uniformās ietērpto «kārtības ievedēju» invāziju pieklusuma dienās uzrakstītās) cik necik uzturēja Maksī Daugē apņēmību samierināties ar radušos stāvokli. Un — nogaidīt. Taču notika neparedzētais. Iejaucās Vladimirs Ļeņins.

Kad deviņi simti astoņpadsmitā gada četrpadsmitajā augustā Tautas Komisāru Padomes vakara sēdē lēma par steidzamiem pasākumiem Jaroslavļas dumpī cietušajiem, pamanījis Paulu Daugi sēžam sadrūmušu, Vladimirs IJ-jičs nosūtīja viņam sēdes laikā uzrakstītu zīmīti:

«Kā dzīvojat? Kā klājas dēlam?» (Pirms tam, pārspriežot ārstniecības resora vajadzības, Pauls bija ieminējies par Makša neveiksmi.) «Vai esat mierā ar darbu?»

Pauls atrakstīja: «Dēla liktenis bez pārmaiņām.»

Bija bez pārmaiņām, bet... Divdesmit pirmajā augustā Strādnieku un zemnieku Gaisa flotes mācību daļa jau ziņoja Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājam: «Maksis Dauge un Nikolajs Šabanovs steidzami, ārpus kārtas, norīkoti uz Maskavas aviācijas skolu.»

Arī savā pārcilvēciskajā aizņemtībā Vladimirs īļiičs bija atradis iespēju sazināties ar kompetentiem biedriem, lai apmierinātu divu_aviācijas entuziastu vēlmi.

— Uz krastmalu! Ātri! — Pauls Dauge piedukstīja ormanim no mugurpuses. — Nežēlo pātagu!

«Nežēlo pātagu!» viņam izspruka satrauksmes nesavaldībā, kad cilvēks ar domām, ar visu savu esamību atrodas citur.

— Pašam ar pātagu! — ormanis atcirta. — Sagribējies buržuju laiku trako kupču brauciena, vai? Ka lopiņš pie bada siles nomērējies, to biedra kungs vis neredz.

— Tā ne, biedri, — Pauls steidza labot aplam teikto. Ieķērās grožotā ja sēdekļa galā un novietojās viņam blakām. — Es saprotu! Šodien zirgam ar ēdamo... Ja es spētu, es katrā ziņā... Ak tā! Varbūt manu maizes kartīti? (Viņš izņēma no svārku iekškabatas grāmatiņu.) Lūdzu, biedri, ņemiet. Bet nepārprotiet mani! No mūsu brauciena iznākuma, no tā, cik ātri Iļjičam tiek ārsta palīdzība ...

— Kādam Iļjičam?

— Vladimiram Iļjičam Ļeņinam. — Dauge saprata, ka patiesību slēpt neder. Fakts par kontrrevolucionāres šāvienu uz proletariāta vadoni, ziņa par Ļeņina savainošanu nepaliks notikums tikai aculieciniekiem. Reakcionāri par teroristes šāvienu piekliegs pusi pasaules. Lai apmelojumu straumē noslīcinātu Krievijas pilsoņu uzticēšanos padomēm, revolūcijas sargiem. Taču līdztekus asmeņiem un lodēm apmelojumi un gānīšanās ir ekspluatatoru bauslības alfa un omega.

Kopš Vladimirs Iļjičs sacīja pravietīgo: boļševiku partija spēj pārņemt Krievijā valsts varu, kopš Iļjiča sauciena atbalsī tapa padomes Krievijas rūpnieciskajos un lauksaimnieciskajos apvidos, kopš Baltijas flotes matroži šauteņu durkļu smailēm uzsprauda sarkanas lentītes, ekspluatatoru melu gāzmas pārplūdināja zemi no apvāršņa līdz apvārsnim. Sākot ar apgalvojumu: Ļeņinu kā savu algotni vācieši ieveduši Krievijā aizplombētā vagonā. Ļeņiniešus pielīdzināja lielceļu laupītājiem, turpināja baumot par visu ko, kam sakars ar padomēm. (Ja ir dekrēts par civilaktu reģistrāciju — boļševiki sāk iznīcināt ģimenes.)

— Biedru Ļeņinu sašāva tautas ienaidnieks. Pie Iļjiča steidzami jānogādā zinošs, revolūcijai uzticams ārsts.

— Vai Iļjičs ir pie samaņas? — ormanis satvēra Paula delmu.

— Ievainots.

— Un... tas dakteris, kurp mēs drāžam, dzīvo pie tilta?

— Tilta tuvumā.

— Pošla! — Pātaga nošmaukstināja tik spalgi, ka zirgs salēcās. — Kaut nu dakteris būtu mājās!

— Jābūt!

— Tu viņu pazīsti? Nav no tādiem, kurus melnie griež ap pirkstu?

— Tas ir ārsts, kādam cilvēku dziedinātājam nākas būt.

— Nākas būt... Bet... vai ir?... Eseri auroja žēlabas par proletariātu kā suņi, kas gaudo uz mēnesi, bet jūlijā metās ar dunci pie rīkles. Nomušīja Vācijas sūtni, kapāja ar lodēm revolūcijas sargus. Un krāva kaudzēm līķus Jaroslavļā, Ribinskā, Muromā.

— Kontrrevolucionāri — vispasaules buržuāzijas dienderi, — Pauls attrauca. Un pieklusa. Apslāpēja savu propagandista vēlmi noskaidrot par kritisko politisko stāvokli zemē. (Nepateica: «Pēc tam kad divdesmit piektajā maijā Sibīrijā un Pievolgā pret padomēm sacēlās čehoslovaku leģioni, ceturtajā jūlijā Amerikas Savienoto Valstu, Anglijas, Francijas un Itālijas sūtņi paziņoja: «Čehoslovaki ir mūsu — Antantes karaspēka daļas, un, apkarojot par kontrrevolucionāriem nosauktos čehu kareivjus, jūs, boļševiki ...»»)

Pauls klusēja, jo šobrīd viņš domāja tikai vienu: ātrāk jāgādā medicīniskā palīdzība ievainotajam Ļeņinam! Jāglābj cilvēks, kurš ir ne vien partijas vadonis, masu iedrosminātājs, bet arī cilvēces jaunās ēras ievadītājs.

Pauls iekšēji vai dega tieksmē grābt važonim no rokām ārā grožus. (Viņa vadīts, sprauslājošais sainis tecētu ātrāk!) Taču viņš, Pauls Dauge, bija pirmais no trauksmē paceltā Veselības aizsardzības Tautas komisariāta darbiniekiem, kurš metās pēc važoņa (automašīnas komisariātam nebija), lai atvestu pie sašautā ārstu — ķirurgu. Cik kājas spēj, skrēja uz ormaņu stāvvietu.

Divu Kremlim tuvāk dzīvojošo ķirurgu dzīvokļu durvis neatvērās nedz zvanam, nedz dimdinājumam ar dūri. Un nu Pauls dārdināja pie ķirurģijas profesora Vladimira Minča, daugavpilieša pēc izcelsmes, tērbatieša pēc izglītības, Hospitālās ķirurģijas klīnikas vadītāja tagad pār-

organizēšanai pakļautajā Maskavas universitātes Medicīnas fakultātē.

Pie Vladimira Minča Paulam būtu vajadzējis steigties . tūlīt, tikko viņš bija noskrējis pa Veselības aizsardzības Tautas komisariāta kāpnēm, taču pašreiz Pauls Dauge un ķirurģijas profesors Mincs bija nokļuvuši nesaderīgu kaimiņu attiecībās. Pēc diskusijas mediķu, medicīnisko iestāžu ārstnieciskās inventūras un medikamentu ražotāju sanāksmē, kas notika pēc Veselības aizsardzības Tautas komisariāta nodibināšanas. Intervencijas žņaugtajā, Pilsoņu kara plosītajā, bada un epidēmiju pārņemtajā zemē cilvēces vēsturē vēl nepieredzētā steigā komisariāts trauca izveidot visaptverošu dziedniecisko sistēmu. Atvērt slimnīcas, kurās ievainotie sarkanarmieši saņemtu labu ārstniecību, slimnīcas, kurās dziedinātu epidēmisko slimību mocītos. Vajadzēja radīt medicīniskās iestādes, kas apmierinātu visu iedzīvotāju vajadzības, nodrošinot visiem darbaļaudīm pieejamu bezmaksas un kvalificētu ārstniecisko palīdzību.

Bez tam — pilnīgi no jauna radīt visaptverošu zobārst-niecisko dienestu. Arī īpašiem ambulatorijiem un klīnikām strādnieku un lauku iedzīvotāju apkalpošanai. (Tāds bija Paula Dauges priekšlikums.) Reizē radikāli pārkārtojot visu zobārstniecisko izglītību. Pielīdzinot odontolo-ģiju citām ārstnieciskajām specialitātēm. Nerēķinoties ar pašreizējo valsts stāvokli: Pilsoņu karu, ārzemju intervenciju, saimniecisko sabrukumu.

Mincaprāt, stāvoklis valstī diktēja savaldību jauninājumu tūlītējā ieviešanā. Viņš piekrita: stomatoloģiskie ārstniecības dienesti jāiekļauj Padomju zemes medicīniskās aprūpes sistēmā, medicīnas augstskolās jāizveido stomatoloģijas katedras, bet... tas nākamībā. Kamēr pašu-laik... Kad objektīvie apstākļi...

«Septiņpadsmitā gada oktobrī absolūti visi objektīvie apstākļi sociālistiskās revolūcijas sākšanai arī nebija vēl pienācīgi nobrieduši, tomēr boļševiki sauca darbatautu pie ieročiem un, drosmīgi rīkodamies, uzvarēja,» Pauls meta Mincam pretim tolaik partijas propagandistu daudzreiz atkārtoto. No Dauges puses tāds uzbrukums Mincam nebija taktisks. Mincs apspriedi atstāja, un Pauls palika ar pašpārmetuma dzelksti krūtīs.

Vladimirs Mincs bija mājās. Saģērbies, nolicis pa grābienam medicīnisko instrumentu somu un ārsta virs-svārci. Un, tikko Pauls parādījās, viņš, nenoklausījies at-

braucēju līdz galam, paķēra līdzņemamo un bez cepures, kailu galvu skrēja, kur važonis.

— Tiešā ceļā pie viņa?

— Tiešā!

— Es būtu gājis pats, negaidot vedēju... — Mincs taustīgi pārvilka plaukstu pār spīdīgi kailo pakausi. — Tikai nezināju, kurp iet. Telefons man parastais — pilsētas. Bet centrālē, šķiet, tagad strādā nepieredzējušas jaunavas. Viņām neveicas ar abonentu savienošanu. Dažreiz varbūt pat tīšuprāt nesavieno.

— Iespējams. Biedriem no Ārkārtējās Komisijas cīņai ar kontrrevolūciju un sabotāžu nedēļām neesot nakts atelpas.

— Vai ārstu konsilijam jau ir skaidrs spriedums par lļjiča ievainojuma smagumu?

— Kad es biju komisariātā, konsilijs vēl nebija sanācis.

— Nebija sanācis?! Taču kopš atentāta jau bija pagājusi vairāk nekā stunda!

— Iespējams, konsilijs notika tobrīd, kad es drāzos pēc palīgiem. — Pauls matīja, ka viņam noraso kakls. («Ja nu speciālistu apspriede ievelkas?»)

Bet Kremlī sanākušie ārsti jau bija izlēmuši: «Ievainotais tūlīt jāoperē.» Kurais rīkosies ar skalpeli? Taču uz operācijas galda guldāms tas vienīgais... Cilvēks, kura dzīve nosaka Padomju Krievijas esamību, sociālisma esamību.

— Operēšu. Kolēgas varēs asistēt. — Mincs gandrīz raušus norāva no muguras svārkus, uzģērba virssvārci un pamāja nogaidā stāvošajām Sarkanā Krusta māsām: — Ejma! Mazgājamos, ūdeni, pārsienamos!

x * *

— Iesim vēl vienu loku! — Pauls iekļāva Celīnas roku savā elkonī un ar otras plaukstu samiedza cimdotos pirkstus. — Vakars ir rāms, un dārzs pie Kremļa spoguļo — kā nokopēts no glazētas ziemassvētku apsveikuma kartītes.

— Bet mūsu «Metropolē», tāpat «National» viesnīcā — Latvijas partijas Čekas biedru mītnē — trauksme. Sak, Brestas miera līgums anulēts. Padomju Latvijas valdībai robeža jāpāriet vienlaikus ar sarkanarmiešu daļām. Mans

draugs taču nemēģinās noliegt, ka sirds viņam pukst līdzi Pēterim Stučkām un citiem jaunizveidotās Latvijas komūnas vadītājiem, kuri iesoļos Latvijā ar padomju karogu? Nestāsti man, ka tev vienalga, kā Latvija atbrīvosies no vācu naglotā papēža, kā Latvijas lielinieku organizācija sadarbosies ar vācu biedriem. Es dzirdēju, ko tu teici Fricim Roziņam, kad saņēmi Berlīnē izlaisto avīzes «Freiheit» numuru.

— Un ko īpašu?

— Vācijā «Spartakus» liek boļševistisku soli. Strādnieki ceļas pret resnvēderainajiem (Dickbälge). Berlīnes ielās demonstrācijas. Sarkani karogi, kareivjiem sarkanas piedurkņu apsaites un pie cepurēm sarkanas kokardes. Jaunieši ielās skrien gar demonstrantiem un sauc: ««Spartakus», «Spartakus»]» Neteici tā?

— Teicu — un arī to, ka Vācijā trešajā dienā pēc revolūcijas uzliesmojuma izveidojušās brīvprātīgo republikas sargu vienības «Republikanische Soldalenwehr», kuras, par nožēlošanu, komandē kaizera feldfēbeļi un leitnanti. Un ka Vācijā pavisam reti kur dibinās darbaļaužu padomes.

— Šķiet, Pauli, tu nožēlo, ka sakarā ar revolūciju Vācijā neesi atbrīvots no amata Krievijas federācijā kā Stučka, Roziņš, Daniševskis, Kārlis Pētersons. Lai darbotos Latvijas komūnā.

— Esmu boļševiku partijas biedrs, un partija izlemj, kur sociālismam biedrs pašreiz vajadzīgāks.

— Jā, partija izlemj...

Nu viņi turpināja soļot klusēdami.

Celīnu nomāca bažas par jaunāko dēlu. Maksis — revolucionārās principialitātes uzturētājs — ir cīnījies un nenorims cīnīties par sociālismu. Bet Leo izdarās kā dzeguzes bērns citas dzimtas putna ligzdā. No kurienes Leo šī svešā iedaba? Bērnībā, pusaudzībā viņš līdz ar vecāko dzēra no mātes gādātās krūzītes, ģērba mātes balinātu krekliņu, meklēja meldijas skanējumu uz tēva klavieru taustiņiem. Auga cilvēces lielā aicinājuma glabātāju saimē, bet izauga... Kādreiz viņa, Celīna, notikušajā vainoja Paulu (tēvs maz nodarbojas ar zēniem!). Vainoja Paulu, lai gan viņai nebija ij trešdaļa no tādas slodzes, kāda Paulam.

«Esmu nu studējis prātniecību, tiesu zinības, ārstniecību ... Un redzu — mēs nevaram zināt nekā...»

Paulam būtu grūti atbildēt, kālab viņam no atmiņas dzīlēm virspusē atkal uzpeldēja studiju laikā biedru pulciņā skandētā Gētes «Fausta» vārdi.

Varbūt tālab, ka viņam jo dienu jo neatlaidīgāk uzradās pašpārmetumi: viņš tagad pārtiek lielākoties no informācijas presē un no dažādām deklarācijām vai rezolūcijām, nevis no pirmavotu studijām, kā boļševikam pienāktos. Desmitkārt vairāk aizņemtais Iļjičs atrod laiku pirmmateriāliem, kamēr Pauls... Viņudien Vladimirs Iļjičs lūdza Paulu aizdot vācu žurnālus «Neue Zeit» —< viņš zinot, ka Paula bibliotēkā ir pilns šā izdevuma komplekts.

Šodien Pauls Dauge vada Krievijas Federatīvās Republikas Veselības aizsardzības Tautas komisariāta sekciju, kas īsteno zobārstniecības dienestus atbilstoši sociālisma principiem. Pilnām nodrošinot plašas iedzīvotāju aprindas ar kvalificētu zobārstniecisko palīdzību savienojumā ar izvērstu profilaktiku. Pauls Dauge ir centies- iesaistīt sekcijas darbā Krievijas progresīvos zobārstus un zinātniekus stomatologus, pūlējies zobārstu jaunās audzes labā. Viņam ir izdevies pārliecināt arī lielāko daļu skeptiski noskaņotās vecākās paaudzes dziednieku. Nupat Veselības aizsardzības Tautas komisariāts pieņēma Dauges iesniegto lēmumu par zobārstniecības šūniņu izveidošanu guberņu darbaļaužu deputātu padomju sanitārajās nodaļās. Pirms lēmuma par šūniņām bija direktīva, kā uzskaitīt zobārstniecības piederumus un materiālus noliktavās, fabrikās, laboratorijās, darbnīcās un pie privātpersonām. Viņš ir pamatojis jauninājumus ar marksistiskās filozofijas atziņām, jo Dauge ir viens no visvecākajiem partijas biedriem komisariāta kolēģijā.

Bet ar to nepietiek. «Pasaulē nav absolūti pareizas, nemaldīgas atziņas,» viņš klāstīja lekcijā par dialektisko materiālismu, ko lasīja Maskavā izvietotajiem latviešu sarkanajiem strēlniekiem, «toties ir tāda apziņa, kas spēj attīstīties un pārlaboties. Apziņa, kas mācās pati no savām kļūdām, un tā kļūst arvien pilnīgāka un pilnīgāka.»

«Ir jāmaina komisariāta darbdienas trauksmainumā ieviesies dienas darba dalījums. Kauču pusotras, vienu stundu diennaktī jāiedala laiks marksisma teorētisko avotu lasīšanai.»

— Djadeņka, mirstu! — Dauges pāra sevī gremdēšanos aprāva iekaucienam līdzīga vaimana, un Pauls ar Celīnu tikko noturējās, neuzkrituši virsū viņiem priekšā pie kājām sagumušajam skrandu klēpim. Ubagotājam, bezpajumtniekam. — Kaut ko ēdamu!...

— Puisīt, ēdama mums nekā nav. Nav!

— Es no-mir-šu! — kunkstētājs ieķērās Celīnai kājās. — Iedod jele kaut ko...

— Še mana šalle. Iemaini! — Pauls norāva no kakla līdz sadilumam novalkāto apliktai. No ubagotāja jātiek vaļā, kamēr sievu nav sagrābis sirds vājums.

— Pauli, tā ne! — Celīna tiecās vīru aizkavēt. Bet Pauls jau bija nometis šalli zemē, ubagotājs to pakampa un tūlīt aizklančoja.

— Ejma mājās!

— Cik nožēlojama tu esi, senāk dižā Krievzeme...

— Pagājības mantiniece. Un no šā mantojuma mums jātiek vaļā gan kopus, gan katram par sevi.

«Metropoles» vestibilā Daugem piesteidzās klāt priecīgi uzbudinātais Jūlijs Daniševskis:

— Es arī dodos līdzi Pēterim Stučkām un biedriem. Un vēl: šorīt saņēmu Apiņa vēstuli. No Ziemeļlatvijas. Piecpadsmitajā decembrī caur Dienvidigauniju Otrā latviešu strēlnieku bataljona sāktais uzbrukums okupantiem Valkas virzienā izvēršas. Strēlnieki iesoļojuši Valkā un virzoties strauji tālāk uz priekšu. Arī Padomju Latvijas valdības ešelons dosies uz Rīgu caur Valku. Pēteris Stučka Valkā teiks Latvijas komūnas programmas runu. Bet ne jau tādēļ es tevi aizturu. — Daniševskis pieklusināja balsi. — Brīvi atguvušajai Latvijas tautai jāsaņem revolucionārais drukātais vārds. Marksistiskā literatūra. Biedrs Pīķis pēc Piektā gada tulkoja un iespieda krietnu grābienu teorētisku grāmata. Ko biedrs Pīķis ieteiktu izdot tagad? Tiklīdz tiksim Rīgā, noorganizēsim Latvijas Sociāldemokrātijas apgādniecību.

— Ko izdot no marksisma pamatdarbiem? — Pauls pārprasīja. — Katrā ziņā «Komunistiskās partijas manifestu».

— Ar «Manifestu» sāksim. Bet ko no taviem tulkojumiem?

— No agrāk iespiestā?... Kālab tieši no agrāk iespiestā? Šovasar no papildinātā vācu izdevuma es pārtulkoju Kārļa Marksa «Kritiskas piezīmes pie politiskās ekonomijas».

— Tu pārtulkoji «Kritiskas piezīmes»? — Daniševskis brīnījās. — Pa kuru laiku?

— kad dakteri partijas disciplīnas kārtībā piespieda ārstēties. Barvihā, zemnieku mājelē, slimību gaiņādams, es sāku un — pabeidzu. Pagrūti gan bija ar terminoloģiju. Jo zinātne, kas operē ar jēdzieniem, prasa stingru noteiktību apzīmējumos. Terminiem jābūt negrozīgiem un īsiem. Lai izbēgtu no jebkura pārpratuma filozofiskos, arī ekonomiskos jēdzienos, sīkas nianses paģēr smalku nošķirtību. Es ieskatīju ne tikai par savu tiesību, bet arī par pienākumu iespējami saīsināt virkņu terminus, radīt kompozītus ekonomiskajai literatūrai. Vienīgi nelga var domāt, ka zinātne, kas pēc savas dabas ir internacionāla un universāla, iespīlējama šaurā tautiskā mundierī. To visu tu lasīsi Marksa «Kritisku piezīmju» latviskajā priekšvārdā. Ievadu es uzrakstīšu un nogādāšu jums Rīgā. Jādomā, sakari starp Maskavu un Rīgu būs saskaņoti.

ceturtais vēstījums (1923.—1946. gads)

.

Pirmā nodaļa

— ... Klausos!

— Pāvel Georgijevič, biedri Dauge... — tālruņa klausulē noskan pazīstama balss. — Zvanu jums biedra Kras-tiņa uzdevumā. Vai jūs nevarētu tagad atnākt pie mums Latsekcijā? Ir ieradies biedrs no viņpuses, no Baltlat-vijas. Pie mums ir biedrs Stučka, būs ari citi...

— Būšu brīvs, vēlākais, pēc stundas ceturkšņa.

«Vēlākais, pēc stundas ceturkšņa» nozīmēja tik daudz,

ka vakardien izziņotā komisariāta sektora nozaru sekretāru apspriede jāvada vietniekam, ka Sociālistiskajā akadēmijā jāatliek paredzētā Paula Dauges lekcija dialektiskajā materiālismā. Un ka Marksa Engelsa institūtā...

Bet citādi nevar. Ja jau Latsekcijā uz sarunu ar atnācēju no Baltlatvijas ir ataicināts Pēteris Stučka, mutiskā informācija sola kaut ko vairāk par līdz šim saņemtajiem ziņojumiem.

Saruna notika — kā citos lietišķu pārspriežu brīžos — Latsekcijas sekretāra darba istabā. Pareizāk izsakoties — istabiņā.

— Mēs nupat iesākām. — Paulam ienākot, Latsekcijas sekretārs Krastiņš zvīļi nozibsnīja ovālo briļļu stiklus, reizē norādīdams uz brīvo sēdekli. Ieblakus Daugem nepazīstamam biedram. Kalsenam, visai apdiluši ģērbtam jauneklim. («īsi, kazarmu stilā apcirpti mati, strups de-guntelis, iedobs zods, šaura, domāt, kodienā samiegta mute.»)

— Biedrs Antons darbojās Rīgā, Maskavas priekšpilsētas komjauniešu organizācijā, — Krastiņš paskaidroja Daugem. — Arestēts pērn Pirmā Maija svētku priekšvakarā, izplatot skrejlapas. Izmeklēšanā Termiņcietumā sabijis septiņus mēnešus. Tiesāts, bet pierādījumu trūkuma dēļ attaisnots. Tad viņam pēc Kerenska likuma piespriests ieslodzījums cietumā pēc iekšlietu un tieslietu ministru lēmuma vai izraidīšana no Latvijas. Buržuāziskie straž-ņiki viņu taisījušies deportēt pāri Lietuvas robežgrāvim, bet viņš no tā izvairījies. Lai gan viņa vecāki lietuvji un

viņa pasē ierakstīts «lietuvis», biedrs Antons dzimis un uzaudzis Rīgā, mācījies turienes pamatskolā, strādājis lupatu fabrikā, kļuvis revolucionārās organizācijas biedrs. Nu, un tagad, — Krastiņš pamāja atnācējam ar galvu, — lūdzu, stāsti visu, kas ir zināms.

— Ari par buržuju Latvijā radušos fašistu mūdžu, — nobrīdināja Pēteris Stučka. — Kā aiz Zilupes robežgrāv-jiem pēc Musolīni uzurpācijas Itālijā darbojas Baltlatvi-jas dunča un revolvera bruņinieki? No kādiem iedzīvotāju slāņiem viņi komplektējas? Galvenais — vai fašistiem rodas ietekme arī nemantīgajos slāņos?

— Nemantīgajos ne! — Antons it kā atgrūdās ar rokām no galda. — Pones bandas, fašistiskie galvas griezēji nāk no korporeļiem, no bagātnieku dēliņiem. Un no uzpirktiem švaļiem, kuri blandās ap Daugavmalas tirgus būdām, ap pilsētas kanālu, Berga bazāru un Sarkanajiem spīķeriem.

— Tātad kaut kas līdzīgs cara laika pogromščikiem.

— Savuties varbūt. Nacklubisti palīdz politpārvaldei uzbrukt kreisajiem aktīvistiem, strādā ar rungām un nažiem. Tikai nacklubisti nav tik kaitīgi kā «vecās strādnieku partijas» — socdemu militarizētās vienības. «Strādnieku sports un sargs» pievilina krietni daudz pilsētu un lauku jauniešu.

— Vai viņus nesaukā par «siseņiem»?

— Saukā... Bet «siseņi» pievilina politiski neapzinīgos. Un krietnu daļu, tāpat kā budžu žandarmi — aizsargi —, ar ārišķo. Ar formu. Bruno Kalniņa komandai ir tumši zilas, ar siksnām sajoztas formas blūzes, viņi nēsā tumšzilas cepures ar spīdīgu nagu un kokardi pierē. «Siseņi» pievelk vēl arī ar to, ka ir Saeimas deputātu lielākās frakcijas sargu pulks. Deputātu, kas pārstāv demokrātiskos sociālistus, kuri esot bijuši galvenie vācu muižniecības kāvēji. Socdemiem, Kalniņu ģimenei, Cielēna un Mendera partijai gan Satversmes sapulces, gan Saeimas vēlēšanās spēcīgākais aģitācijas ierocis bija atsaukšanās uz Piektā gada revolūcijas nopelniem. Slavenā «vecā partija», kā maziķi sevi dēvē, panākusi Baltijas muižu sadalīšanu jaunsaimniekiem. «Vecā partija» atdevusi bezzemniekiem baronu zemes. Ne tā kā krieviskajās kamanās braucēji — stučkieši.

— Ak latviešu lielinieki viņiem ir krievu kamanās braucēji?

— Maziķi kopā ar buržuju bļauriem budžu Latvijā lielākie padomju gānītāji. Kopā ar kašķainajiem papīru triepējiem. Šādiem tādiem otrādi kažokus apvilkušiem kādreizējo sarkano strēlnieku līdzskrējējiem. Buržuju avīzes pilnum pilnas ar sociālistu ķengu gabaliem. Tāpat kalendāri. Ar visādiem — «Revolūcija Prātaiņos», ar «Pirmo grēku», kas uzkritis bībeles Ādamam ar Ievu par Marksa un Engelsa lasīšanu.

— Neticu, ka šādi tādi draņķīgi savārstījumi spētu nopietni iespaidot sabiedrisko domu, — Stučka iebilda. — Baltlatvijā ir iznākušas un iznāk ij Raiņa, ij Upīša, ij citu progresīvu rakstnieku grāmatas. Linarda Laicena stāsti «Attaisnotie», tāpat kā še, Padomju Krievijā, Ma-jakovska dzeja, ir durklis, piesprausts pie kaujas šautenes.

— Komjauniešiem un partijniekiem proletariāta progresīvie rakstnieki palīdz lieti. Bet arī ar viņiem nav vienkārši. Par Upīti un Laicenu mums galvas nesāp, bet par Raini gan. Pārradies no emigrācijas dzimtenē, Rainis nokļuvis izlīdzēju partijas gūstā. Kalniņa un Mendera vīri bīda Raini uz savu runātāju tribīni, ievēlē deputātos, ceļ amatos.

— Neaizmirstiet: Rainis panāca Andreja Upīša, revolucionāro literātu atbrīvošanu no cietuma, — Dauge nenocietās. (Viņš zina: divdesmit pirmajā gadā, braucienā uz Vāciju, Rīgā satikās ar padomju sūtniecības darbiniekiem, ar Robertu Pelši, kas tolaik Latvijā kārtoja gūstekņu apmaiņas.) — Rainis vēršas pret buržuāzisko iestāžu vardarbību, aizstāv baltkrievus un citas mazākuma tautības pret paštautas varenajiem. Rainis ir priekšgalā mūsu partijas nodibinātajai legālajai marksistiskās literatūras izdevniecībai «Daile un Darbs». Viņa publiskie izteicieni, ka mūsdienu Latvija brīva tikai vārdiski, jau vien ir ko vērts.

— Rainis bija un ir proletariāta dzejnieks, — Stučka noteica, vārdus tikpat kā zilbēs skaldīdams.

— Paliekot socdemu rindās? — Antons brīnījās. — Buržuāzijas pakaļlaižu partijā?

— Domāt, biedrs Antons nezina, ka Baltlatvijā, kur kompartija atrodas ārpus likuma, publiskajās vēlēšanās par sociāldemokrātiem — izlīdzējiem balso arī daļa apzinīgā proletariāta piekritēju. Bez tam revolucionārie marksisti iestājas mazinieku iespaidā esošajās organizācijās, lai aģitētu sociālisma labā.

— Apziņas noskaidrošana neapzinīgajām masām ir komunistu masu darba svarīgākā daļa, — sanāksmes vadītājs Krastiņš pārtrauca sāņup sliecošos diskusiju. — Mēs esam te vienkop nevis vispārējiem strīdiņiem, bet lai noklausītos biedra Antona informāciju par to, kā Balt-latvijā, baltgvardu un Vakareiropas imperiālistu pret Padomju Savienību izvērstajā priekšpostenī, revolucionāri pauž tautai patiesību par Oktobra revolūcijas dzimtenes ļaužu panākumiem sociālisma celšanā. Lai dzirdētu, kā šodien cīnās Latvijas komjaunieši.

Pauls: «Diezin vai šai ziņā Antons ir pietiekami kompetents? Par Raini viņš spriež aplam. Nedialektiski. Kaut gan šaurs dogmatisms piemīt dažam labam no vecākiem biedriem, kuri palaiduši gar ausīm Ļeņina sacīto: «Dzīvot drūzmā, zināt noskaņojumu. Zināt visu. Saprast masu. Prast atrast pareizo pieeju. Iekarot tās absolūtu ticību.»»

Taču biedra Krastiņa šodien sasauktā apspriedīte gluži bezvērtīga nebūs. Antons ir svaidīts Baltlatvijas politiskā tirgus karuselī, bijis cietumā. Sēdējis kopā ar citiem politiski vajātajiem, tāpat ar gadījuma upuriem. Antons ir dzirdējis publisko un citādu spriedelēšanu par padomēm, par Padomju valsti. Un šobrīd ļaudis viņā pusē, pat kontrrevolūcijas dūmos kvēpinātie jauš: sociālistiskās revolūcijas valsts nostiprinās, kļūst arvien spēcīgāka. Agrākā skalu uguntiņu gaismotā Krievijā jau plāno elektri-fikāciju, sāk celt spēkstacijas. Imperiālistu paverdzinātās tautas redz Padomju Krievijā iemirdzam viņu rīta zvaigzni.

Antona informācija izgaismoja ne vienu vien paliekamas nozīmības faktu revolucionārā darba norisēs buržuāziskajā Latvijā. Arī to, cik visaptverošs turienes partijas un komjaunatnes šūniņu biedru cīņas entuziasms. Sevis atdeve, rūpes par citiem. Cik liela pārliecība, ka līdz ar revolūcijas uzvaru visas melnās dienas, visādas nejaucības iegrūs nebūtības dziļajā akā. Vajag tikai sa-springties, vareni atvēzēties, lai vienā cirtienā... Par to, ka, sociālismu ceļot, būs grūtības un dažādā ziņā lielākas, nekā ņemot varu, entuziastu vairums negrib domāt. Lielākoties slikti pārzinādami marksistisko dialektiku. Un viņu ieskats revolucionāro cīņu vēsturē — virspusējs. Antona stāstījumā pieminētais politieslodzītais cietuma kopkamerā tam raksturīgs piemērs. Viņš noraida pieredzējušo biedru ieteikumu bagātināt savas zināšanas arī nebrīvē. Mācīties tur no ieslodzījuma vietā pieejamām grāmatām. Viņš ne! Viņš mācīšoties tad, kad būšot izkarota padomju iekārta. Pēc padomju autoru grāmatām.

«Biedri Pīķi, tev, vienam no vecākajiem latviešu lieliniekiem, intensīvi jānododas partijas vēstures pētīšanai un publikācijām,» Pauls Dauge rosmīgi domāja, soļodams mājup no sarunām Latsekcijas sekretariātā. Gāja vienat-nīgi, nošķīries no biedriem, ar kuriem kopīgs ceļa posms. «Intensīvi jāpēta un jāparāda visā daudzšķautņainumā marksistisko ideju izplatības gaita Latvijā. Jāatsedz lielās patiesības atziņu tapšana pretrunu nerimtībā. Jāliek runāt faktiem un vēlreiz faktiem.»

* * #

Nodevis biedrības mītnē organizācijas sarkano karogu, ar kuru viņš stāvēja pie Kremļa sienas visu Ļeņina ap-bedu laiku, Pauls Dauge nostaigāja vēlreiz ceļu, ko gausināta marša solī bija gājis Iļjiča izvadu karodznieku ierindā. No Padomju nama Kolonnu zāles līdz pat Sarkanajam laukumam. Virmojošais gaiss pašlaik likās vēl salīgāks nekā pirmāk, virzoties cauri acīm nepārskatāmajam ļaužu saplūdām. Daudzu kaili atsegtu galvu klājumam, no kura kā no milzīga, kūpoša ezera nāca augšup sarmā pārtapusī cilvēku dvaša, vietvietām sajaukdamās ar dūmu zilgmes stīgojumu. (Gaidīdami bēru gājiena sākumu, Maskavas centra ielās sanākušie bija kūruši guns-kurus, lai kaut mazuties atvairītu pēkšņi uzkritušo Ledus okeāna saltumu.)

Pauls Dauge iesprauca roku kažokmēteļa krūšu šķeltnē, pataustīja svārku iekškabatu, kur partijas biedra karte un tajā vakardien saņemtais mandāts — Ļeņina bērēs nest veco boļševiku biedrības karogu. Un viņam šķita, ka atkal dzird tūkstošu tūkstošu elsas un šņukstus, un elsaini raustīgos: «Kā turpmāk mēs bez viņa?», «Kā tagad ļaudis dzīvos?», «Kā turpmāk būs?».

Jautājums «Kā turpmāk būs?» kaitēja sirdis, dzelkstlja prātus arī vecākā gājuma partijas biedriem, līdzko no Gorkiem pienāca vēsts: «Ļeņins miris.»

«Nevar būt!... Taču, slimībai progresējot, likās — Iļ-jiča domāšana bija kļuvusi vēl mērķtiecīgāka. Pagājušajā — divdesmit trešajā gadā līdz ar vairākiem citiem dokumentiem Iļjičs nodiktēja ari programmatiskos «Par kooperāciju», «Kā mums reorganizēt Strādnieku un zem-

nieku inspekciju», «Labāk mazāk, toties labāk». Riesa pārliecību, ka smagajai industrijai jātop par sociālisma materiālo bāzi un tā jārada nekavējoties. Ļeņins parādīja ceļu zemniecības iekļaušanai sociālisma celtniecībā — kooperējoties, Ļeņins «pacēla» problēmas augstumos prasību, kā savienot personīgās intereses ar sabiedriskajām. Turklāt: vai tad jaunradoši rosmīgas, fundamentāli ver-smīgas nebija slimības gultai piesaistītā Ļeņina vēstules un piezīmes, kādas viņš sūtīja partijai, komisariātiem, arī dažiem biedriem, iesniegumu rakstītājiem?

Tomēr — Ļeņins jau ir apbedīts. No viņa ir atvadījušies miljoni. Pieminēdami ar klusuma brīdi. Miera stājā stāvēja proletārieši arī daudzās kapitālistiskajās un atkarīgajās zemēs. Un no šā mirkļa katram ļeņiniskās partijas biedram ļākāpina, jādubulto griba, uzņēmība, neatlaidība. «Viņa fiziskā nāve nav viņa ideju nāve,» sacīts partijas Centrālkomitejas uzsaukumā. Un pēc tam Stučka rakstīja «Pravdā»: «Mēs, viņa palicēji, turēsimies ar savu paša spēku. Ar kolektīva gudrību, ar kolektīva apziņu.»

Ar kolektīva gudrību un apziņu...» Pauls norausa sev no lūpām tur uzradušos sarmu. «Tikai kolektīva gudrība un kolektīva apziņa nerodas tāpat vien, vārdu sakot. Kolektīva apziņa taps un nostiprināsies dialektiski. Dažādu pretestību sadursmēs, arvien neparastāk, arvien citā situācijā. Sociālistiskajam neatbilstošo aizstāvēs ij pašpārliecināti pusinteliģenti, ij nekautrīgi patmīļas, ij karjeristi. Cilvēki ar nenoturīgu raksturu un citām kaitēm. Ka viņi saliedēsies mērķtiecīgi saskaņotai domāšanai un darbībai. < *

Jāpieradinās raudzīties uz savu, savu darījumu no malas, no distances. Kā mākslinieki, ainavas un portretus gleznodami, kā rakstnieki, tiekdamies veidojamo maksimāli satuvināt ar iecerēto. Liek sāktajam nostāvēties, kamēr pašā noplakusi radošā pirmsjūsma, un pēc tam analizējoši pārbauda ik triepienu, ik rindkopu. Un labo, pilnveido. Tātad: darbs, pārbaude, pilnveidošana... Jo

pastāvēs, kas pārveidosies. Tā rakstīja Rainis...»

Aiz Paula sarunādamies nāca divi biedri no Dailes teātra kolektīva. Un — cik varēja saklausīt — arī dalījās savās pārdomās par aizgājušo.

— Laris_a Reisnere rakstīja par viņa uzstāšanos Vissavienības Ārkārtējā VIII padomju kongresā šādi, — iecienīts matrožu lomu tēlotājs stāstīja. — «Kas mani tobrīd pārsteidza, bija viņa runas lielā vienkāršība! Runa katram

saprotama un loģiska. Viņš nestāvēja uz vietas, pavirzījās te uz labo, te uz kreiso. Katrs viņa vārds bija katram sadzirdams. Sākot no partera rindām — līdz jumta kupolam ...»

Pauls Dauge uzņēma ātrāku soli. Dzīvoklī ienācis, viņš tūlīt devās uz savu darba istabu. Nometa tur cepuri, cimdus, sameklēja divdesmit pirmajā gadā komandējumā uz Vāciju rakstīto dienas piezīmju burtnīcu. Atšķīra, atvēra tintnīcu. Un... palika brīdi pārdomās. Tad nobīdīja burt-nīciņu uz galda pretējo malu, paņēma no etažeres plauktiņa arhīvu dokumentu izrakstiem iegādāto kladi. Atlieca tās vāku, nogludināja vēl nešķirstīto balto, zili līnijoto lapu un ierakstīja kaligrāfiski skaidri, tāpat kā revolūcijas dienās sacerot uzsaukumus, kas steidzami iespiežami:

«Tu, Ļeņin lielais, biji man dzīves un cīņu vadītājs vairāk nekā gadsimta ceturksni un būsi tāds arī turpmāk — līdz mūža beigām.»

Otrā nodaļa

— Draugs, izslēdzies nu kādu brīdi no visai Liecies slīpus un aizmiedz! — Paulu istabā ievedusi, Celīna atbrīvoja visa mājupbrauciena laikā pieturēto vīra roku. — Tevi tagad neviens netraucēs. Es un Maksis ar Jeļenu turēsimies klusu. Pēc tik piesātinātām svinību izdarībām gaviļniekam nepieciešams miers.

— Pēc tik piesātinātām svinībām... Gaviļniekam... — Pauls vāri pasmaidīja.

Jā, sarīkojums nogurdināja. Ceremoniālajās izdarībās viņš bija kā upes straumē iekļuvusi kļavas lapa.

Līdzko ormanis pieslīdināja kamanas pie durvīm, viņu uz rokām pacēla stomatologu sekcijas vīrieši un gandrīz nešūs ienesa zālē. Pie plaukšķinātājiem un urjavotājiem. Viņš lūkoja jūsminiekus apsaukt («Biedri, rimstiet! Es neesmu bībeles mesija, un jūs neesat kalna sprediķa klausītāji!»), bet no tā nekas neiznāca. Viņu nosēdināja appušķotā krēslā, un tad... vaļa runu paliem.

Veselības aizsardzības tautas komisārs Nikolajs Semašk'o slavināja Paula Dauges entuziasmu: «Paula Georgijeviča darbīgumu augstu vērtējis Vladimirs Iļjičs», «Pauls Geor-gijevičs — mūsu viskompetentākais zobārstniecības speciālists», «Pauls Georgijevičs zobārstniecību Padomju

valstī pacēlis tādā līmenī, ka to saredz tālu jo tālu aiz Savienības robežām!».

Runu beidzot, Semaško pasniedza viņam žurnāla «Odon-toloģija i stomatoloģija» speciālizdevumu ar viņam veltītiem rakstiem. (Pauls netika nojautis, ka kolēģi tādu gatavo.)

Doktors Bjaliks cildināja Paula Dauges lielo enerģiju un autoritāti: «Kad doktors Dauge parādās sanāksmē, pieklust pat visekspansīvākie!» Atgādināja viņa veselības aizsardzības darbinieku kongresā kategoriski pieprasīto: piešķirt zobārstiem tiesību izrakstīt slimojošajiem atvaļinājuma lapas. «No Dauges jāmācās,» Bjaliks sacīja, «kā ārzemju viesiem parādīt zinātnes internacionālo raksturu.»

Uz prezidija galda krājās centrālo un vietējo laikrakstu izdevumi, apsveikuma vēstules. Starp tām arī izcilās starptautiskās strādnieku kustības darbinieces Klāras Cet-kinas vēstule. Mutiski sveica draugi: Pēteris Stučka, Marija Uļjanova, Roberts Pelše. Biedri no Komunistiskās akadēmijas, Vissavienības veco lielinieku biedrības, Rie-tumtautu komunistiskās universitātes. Runāja dzimtenē pagrīdē nodzītās Latvijas kompartijas pārstāvis, segvārdu apmetņos staigājošie Eiropas kapitālistisko valstu kompartiju biedri, partijas vēstures pētnieku delegāts.

Svinīgā sēde nogurdināja. Tomēr jāatzīst: tās organizēšana, ar to saistītie pasākumi bija pūļu vērti. No Rietumeiropas kapitālistiskajās valstīs esošo padomju diplomātisko pārstāvniecību sekretāru vēstulēm secināms: par Paula Dauges ieguldījumu stomatoloģijas zinātnē turienes presē parādījušās labvēlīgas atsauksmes. Un reizē — arī informācijas par zobārstniecības dienestu Padomju valstī. Arī no partijas vecbiedru izsacītā Paulam tika sava tiesa iepriecinoša. Biedri atgādināja Dauges principialitāti, prasmi atklāti un lietišķi kritizēt biedra kļūmes.

Viņš matīja: cildinājumi tīksmoja gan Celmu, gan dēlu Maksi ar vedeklu Jeļenu, kuri ari bija zālē un sēdēja iepretim prezidijam. Reizēm Celīna ar jaunajiem sakļāvās pleciem, pasmaidīja. Jo līksms likās dēla smaids, kas Paulam bija tikpat kā mīļas rokas noglāsts. Taču Maksim bija amputēta kreisā kāja. Divdesmit otrajā viņa vadītā lidmašīna nogāzās Petrogradas pusē pie Oranienbaumas. Pēc izveseļošanās Maksis strādāja Admiralitātes kuģu būvētavā.

Atcerējies Makša smaidu, Pauls pievirzījās klātāk galdam, atvēra atvilktni un izcēla no tās trīs sanumurētas klades. Divas ar melnas un violetas tintes pierakstiem ai*/ pildi tām lapām, trešo — tikai aizsāktu. Viņa — Paula Dauges dienasgrāmatas. Ar vakaros, pareizāk sakot, nakti ierakstīto. Kas pieredzēts, pārdomās svērts. Divdesmit piektā gada vasarā radās beletristiskam tēlojumam radnieciski pieraksti.

Kā dēls Maksis nodibināja ģimeni?

Komandējuma laikā, kad Celīna ārstējās dienvidos kūrortā, Pauls saņēma no dēla vēstuli: «..esmu ļoti iemīļojis jauku meiču, un mēs sareģistrējāmies.» Pierakstīja, kā vecāki un Jeļena, pirmoreiz tiekoties, saskūpstījās. Kāda lieliska diētisko ēdienu virēja bija dēla izraudzītā — Kijevas profesora skolotā māsa!

Literāra tēlojuma noskaņā dienasgrāmatā tapa atzīmē-jumi par drauga Pliekšāna ierašanos no Šveices buržuāziskajā Latvijā. Par Raiņa ciemošanos Minskā pie baltkrievu rakstniekiem divdesmit sestajā gadā un viņa toreiz izteikto vēlēšanos braukt uz Maskavu, lai tiktos ar Paulu, ar māsu Doru, ar Pēteri Stučku. (Pauls tad rakstīja Rainim uz Minsku: «..telegrafē tūlīt, vai un ar kādu vilcienu Tevi varu sagaidīt.»)

Dienas atzīmējumu burtnīcā bija aprakstīts arī Stučkas sešdesmit piecu gadu aprites sarīkojums. («Pēteris iecirtīgi palika pie sava: nekādu ceremoniālu godināšanu! Nekādas jubilejas intervijas!»)

Iespējams, par miniatūrām esejām profesionāls literāte nosauktu Paula Dauges pārspriedes sakarā ar proletāriskās literatūras pirmā nozīmīgākā romāna — Fjodora Glad-kova «Cements» — iztirzāšanu Maskavas klubos, redakcijās, rakstnieku un teātra mākslinieku pārrunu vakaros. Sak, vai ir pareizi («Vai ir pieļaujams?») tā notēlot pozitīvā varoņa un masu attiecības? Vai sociālismam, pasaules revolūcijas atttīstībai nekaitē augstākstāvošu instanču atbalstu guvuša komunista — birokrāta tēls? Kāpēc bija jārāda galvenā varoņa dzīvesbiedre ar tik aplamu ģimenes dzīves izpratni — ar mīlas noliegšanu?

Aizsāktās dienasgrāmatas lappuses pildījās gan ar lietiskiem, bezkaismīgiem atstāstiem, gan ar pašpārmetumu liksāciju. Sak, ai, kāds aplamis es biju! Tobrīd, tajā situācijā. Tai gadījumā iznākums varēja būt citāds. Ja vien es nebūtu ļāvies emociju uzplūdam. Ja būtu vēlreiz pārlicis. Vai tad Ļeņins neuzsvēra: «Zinātniskā komunisma

teorijas spēks ir tas, ka tās pamats — materiālistiskā dialektika vienmēr diktē konkrētas situācijas konkrētu analīzi.»

# * *

— Tev jubilejas dāvana no brāja Baltlatvijā, — Celma sniedza vīram tikko atsaiņoto pasta sūtījumu — grāmatu iepelēkā, plānā apvākā. Ar tipogrāfijā neaplīdzinātām iespiedlokšņu lapām.

— Interesanti! — Pauls atšķīra pirmo vāku, pārlaida ātru skatienu titullapai, kuras augšmalā ar tinti kaligrāfiskiem, stateniem burtiem ierakstīts: «Brālim Paulam. Aleksandrs. Anno 1929.»

— Tomēr Aleksandrs, nevis autors. — Viņš apveltīja sievu ar šķelmu skatienu. Sak, buržuāziskās limitrofijas valdības vīrs, antiboļševistisks literāts varēja noliegt savu radniecību ar zvērinātu komunistu. Vai tagadējā Latvijā tā nedarīja simti savas mātes dēlu? Latviešu buržuāziskajā beletristikā modē brāļu politiskā antagonisma tēma!

— Palasi, ko viņš raksta! — Celīna griezās uz prom-iešanu. — Interesanti, kā viņš atbrīvojas no saviem jaunības maldiem?

— Re-dzē-sim! — Pauls sniecās pēc papīru griežamā naža, sāka šķēlēt lapas sānu un augšas locījumos.

Aleksandrs uz Rīgu aizbrauca reizē ar kara bēgļu pulku. Un drīz kļuva par vienu no kvazidemokrātiskās limitrofijas valsts izglītības politikas vadītājiem. Uzņēmās Padomju Latvijas laikā dibinātās Latvijas Universitātes Pedagoģijas nodaļas pārzināšanu. (Divdesmit pirmajā un divdesmit otrajā gadā bija izglītības ministrs.) Gandrīz vai sentimentāla pantkaļa trauksmē Aleksandrs Dauge rakstīja un iespieda prātnieciskus rakstus buržuāziskajās avīzēs un žurnālos. Lasīja lekcijas par antīko un Vakareiropas literatūru, pamācīja jauniešus, kur meklēt dzīves ideālu. Skubināja tvert prieku, novērsties no skumjā, likās neredzam jaunmodes melnsimtniecisko bandītu izdarības.

No Kominternes Latsekcijā iekrātajiem ziņojumiem, no tā, ko stāstīja Padomju Krievijā nelegāli pāri robežai pārnākušie latviešu biedri (un ko varēja izlasīt turienes presē!), Pauls zināja: buržuāziskajā Latvijā neprole-tāriešu jaunatni aizgūtnēm vervēja ij uniformētās, ij pus-uniformētās galvu griezēju komandās •— aizsargos,

vanagos, nacklubistos. «Nacionālie» jaunieši uzbruka strādnieku organizāciju dalībniekiem, zvēla ar rungām, laida darbā dunčus un šaujamos. Par visu to dzīvesprieka sludinātājs brālis Aleksandrs savās publikācijās klusēja.

Atmiņu grāmatas «Manā jaunības zemē» lielo pusi aizņēma Dauges dzimtā novada Saukas un kaimiņu pagastu apvidus, dabas, zemnieku, amatnieku un inteliģences dzīves, autora paša bērnības iespaidu un pārdzīvojumu no-tēlojumi. Caur istabas sešrūšu logu uz grīdas lēkājoši saules gaismas zaķīši, bērnu līksme pagalmā, kad līdz ar viņiem kūleņo Ķesterskolas mātes sunēni.

Idilliski Augšzemes ainojumi: Ormaņu kalns zem vējdzirnavu spārnu zēģelēm, cauri ceļa gatves koku zaļajiem kroņiem balti mirdzošs Saukas baznīcas tornis un lejāk — līdz apvāršņa malai ezera ūdeņu lāsmojošais liekums.

Tēva un māmuļas portretējumi. Mātes — tādiem kā krāsu krītiņu ziedumiem, tēva — kontrastainiem, tikpat kā eļļas krāsas uztriepumiem. Māte zvaigžņotās naktīs ved bērnus sētā, liek raudzīties debesu spīdekļos, rāda, kurā no zvaigznītēm viņu mūžībā aizgājušais brālītis Val-diņš.

Atmiņu grāmata vēstīja par Aleksandra jaunieša gados novērotajiem cilvēkiem: Saukas draudzes ļaudīm, mācītāja Derlingera jauniešiem, kuri svētdienu saiešanās vingrināja balsis dziedāšanā, klausījās priekšlasījumus, mācījās «rādīt» teātri. Arī par pauniniekiem, klejojošiem tirgotājiem, vācu amatnieku zeļļiem, sauktiem vander-zeļļiem. Par stiklinieku Smuli, par čigānu blandoņām. Par saviem skološanās gadiem, par studiju biedriem Aleksandrs runāja visai skopi.

«Bet par savu jaunības gadu brīvdomību! Par paša filozofisko kredo? 1» Pauls centās ātrāk aptvert iespiesto.

«Vai tiešām ne zilbes par to, kā latviešu legālo marksistisko rakstu krājumu līdzstrādnieks kļuva par marksisma noliedzēju? Kālab aizmeta dialektisko materiālismu?»

Ātrā lasījumā Pauls šķīra atmiņu grāmatas lapas. Līdz apstājās pie rindkopas par reliģiju:

«..arī savos vistrakākajos vētru un dziņu laikmeta revolucionārajos meklējumos, noliedzot visas vecās mācības, apkarodams baznīcas dogmas.., savā sirdī tomēr arvien sajutu, ka aiz šām mācībām un dogmām stāv kāda

mūžīga patiesība, racionāli neizskaidrojama, bet nesatricināma, neatspēkojama.. .»

«Nesatricināma, neatspēkojama baznīcas dogmu patiesība ...» Lūk, kur Aleksandrā modās dialektiskā materiālisma pārlabošana, proletariāta vēsturiskās lomas noniecināšana! No baznīcas! Par spīti tam, ka Dauges ģimenes vīrieši atraidīja baznīcas bauslību, ka viņiem bī-beles mācība bija ārišķīga izdarība. (Ari atmiņu grāmatā sacīts: tēvs — baznīcas ērģelnieks un ķesteris — bija nereliģiozs cilvēks!) Izrādās: Aleksandrs audzis kā bībeles Jahves aizkapa patiesību adepts. Kālab? Kādu spēku iedarbē?

Pēc atmiņu grāmatas lasīšanas Paulam brīžiem uznāca svaidīgas domas. Lai gan bez novirzēm no ierastās dienas gaitu aprites: organizējot, izrīkojot, lasot lekcijas, kopojot materiālus semināru nodarbībām Komunistiskajā universitātē, rediģējot rokrakstus. Savā dzīvoklī viņš reizumis piegāja pie klavierēm un slideni aizskāra dažus taustiņus. It kā aizmirstu motīvu atsaukt gribēdams.

— Tev komisariātā radušies sarežģījumi?... Vai veco biedrībā? — Celīnai vīra izturēšanās nepagāja nemanīta.

— Ne viens, ne otrs.

— Bet... tevī ir kaut kas saķēries.

— Vai tev tā rādās?

— Varbūt manis, mūsu dēļ? Mēs šoreiz pārāk ilgi izmantojam vecāku viesmīlību, — ieminējās dēla Makša sieva.

— Kitočka, ko tu!

— Patiesi, varbūt es savā vieglprātībā...

— Kitočka — un vieglprātība?

— Iespējams, neesmu kaut ko izdarījusi tā, kā man to vajadzēja darīt? Pabalstu Losbergai aizsūtīju tikai nākamajā dienā.

— Tāpēc ka baidījies nokavēt kinoseansa sākumu, uz kuru jums trim bija iegādātas biļetes. Nē, Kitočka, naudas sūtījumu Losberga saņēma, kā pienākas. Bet Losbergu tu man atgādināji īstā laikā. Nupat medicīnas piederumu bāzē ievesti viegla tipa invalīdu ratiņi. Un vecos An-nuška sen pāraugusi.

— Tu grasies pirkt Losbergu Annelei jaunus invalīdu ratiņus? — Celīna sarauca uzacis. — Losberga saņem valsts pensiju. Cik ilgi tu domā apgādāt ģimeni, ko aprūpē Padomju valsts?

— Tik ilgi, kamēr dzīvošu, — Pauls attrauca. — Nelaime iesākās ar mani. Manis dēļ Losbergs tur noīrēja dzīvokli, ierīkoja manis izdoto grāmatu noliktavu un konspiratīvo literatūras izdales punktu. Tur žandarmi Los-bergu sagrāba ar carismu graujošas literatūras saiņiem. Viņu spīdzināja, prasīja, lai nosauc grāmatu piegādātāju un tos, kuri saņēma literatūru izplatīšanai. Losbergs pēc spīdzināšanas cietumā nomira, viņa sievai piedzima kroplītis bērns. Atkārtoju: pie Losberga aresta lielu tiesu vainīgs es! Izdalot literatūru partijas organizācijām, man vajadzēja piesardzīgāk izvēlēties sakarniekus. Uzrādīt noliktavas adresi tikai vairākkārt pārbaudītiem, konspirācijā norūdītiem cilvēkiem. Tad špiki nebūtu Losberga noliktavu saoduši un izdales punkta pārzinis neiekristu ar tik smagu pierādījumu nastu. Bet, kas attiecas uz Los* bergas pensiju, mēs to esam pārrunājuši; tā arī pieticīgai dzīvošanai ir daudz par trūcīgu.

— Un tomēr Pauls Georgijevičs ir par kaut ko norūpējies, — Celīna noteica, vedeklu uz durvīm vadīdama.

«Ir norūpējies...» Viņš sāka pārcilāt rakstu apvākā saliktos dokumentus. «Partijas biedra esamību nosaka viņa prasme tālredzīgi virzīt dzīves procesus. Pilnām lietā liekot savus dotumus. Un vecā gājuma biedriem arī visu cīņās iekrāto pieredzi, viņu iemaņu konkrētajos apstākļos pareizi pielietot revolucionāro teoriju. Tad kālab Paulam Daugem, arī vienam no vecākajiem Komunistiskās partijas biedru rindās, jādzīvo, beržoties iestādes administratora krēslā, jāpavada dienas, koriģējot un parakstot kancelejiskas instrukcijas un kancelejas papīrus? Kālab vecam biedram, kurš izstaigājis proletāriskās revolūcijas ceļus no aizsākumiem līdz uzvaras slieksnim, kuram laimējies darboties kopā ar daudzām leģendārām personībām, padomju revolūcijas vēstures uzrakstīšana paliek blakusnodarbība? Ne jau pirmo reizi un ne tikai atsevišķu biedru ierosmē Dauge aicināts strādāt tikai partijas vēstures pētniecības laukā, gatavot iespiešanai marksisma klasiķu darbus.»

Šķiet, Veselības aizsardzības Tautas komisariātā Pauls Dauge ir padarījis visu, ko spēja. Daugem jau maksā Padomju valsts pensiju — eksistences nodrošinājums viņam ir. Tad kālab neteikt komisariātam ardievas, kālab nestrādāt tur, kur viņš ar savām zināšanām un pieredzi var dot sabiedrībai, partijai?

Protams, lekcijas viņš lasīs. Arī augstskolā.

Šoreiz svinību gcdakrēslā Pauls Dauge sēdēja nevis kā svinīgā sēdē sumināmais, bet kā pilntiesīgs jubilārs. Šoreiz, viņa mūža sešdesmit piektajā aprites dienā, Daugi sveica kā darbinieku, kurš cilvēku dzimtas vēsturiska apvērsuma laikmetā pašaldevīgi darbojies pamatšķiras cīnītāju kohortā un turpina saglabāt jaunieša rosmīgumu.

Šodien, trīsdesmit ceturtā gada augustā, Paulu Daugi apsveikt salasījās vai simti godinātāju. Partijas biedri, revolucionāru organizāciju delegāti, zinātnieki, literāti, mākslinieki. Goda un atzinības rakstu nesēji, ziedu devēji, telegrammu un apsveikuma vēstuļu lasītāji un vēl citi uzcēlās no puslokā sarindotajiem krēsliem, nāca no zāles dziļuma, no augusta saulē ņirbošā āra.

No palocīšanās, no rokuspiedieniem, paldies un draudzīgu atbilžu teikšanas Paulam iesmeldza deniņos. Mazāk no locīšanās, no pirkstu sakļāves nekā no jutoņas, kas reizēm uzvirmoja, kad jubilāru uzrunāja miruša cīņu-biedra, cīņu ceļu līdzgaitnieka draugs vai reakcijas plosītas kapitālistiskās valsts revolucionāru sūtnis.

Kad Dora Stučka pieminēja mūžībā aizgājušos Paula sirdsdraugus — viņas Pēteri un viņas brāli Jāni (Pēteris Stučka nomira trīsdesmit otrajā, Raini Rīgas priedulājā apbedīja divdesmit devītajā). Kad Daugi uzrunāja hitlerisko šausmoņu jūgā nokļuvušais, nelegalitātē dzīvojošais Vācijas revolucionārs. Kad viņu skāva fašistizējošo uzurpatoru gūstītais, no cilpas izbēgušais Latvijas kompartijas darbinieks. Un tas bija loģiski: ar Pēteri Stučku, ar Raini, ar dažādu tautību karojošajiem marksistiem Paula apzinīgā dzīve bija savijusies gluži kā vīteņaugu stīgas, sauļup tiekdamās. Stučka un Rainis bija Paula Dauges cilvēciskās esamības, viņa personības līdzrūdītāji. Ar viņiem Pauls bija dalījies savās vēlmēs un sapņojumos, meklējis komūnas ceļus. Bet šodien abu pietrūka...

Vācijas tēlmaniešu, tāpat kā Latvijas kompartijas sveicēju uznākšana Paulam bija tikšanās ar cilvēkiem, kas izbēguši no baismu tumsas. Likās, tēlmanietim līdzi vējo hitleriešu nodedzinātā Vācijas reihstāga dūmi. Kļūst dzirdami šāvieni, nāves aplokos sadzīto vaidi. Liekas, Latvijas kompartijas sūtni pavada Rīgas, Liepājas, Daugavpils un citos cietumos turēto, ar policistu rungām, ar aizsargu šauteņu laidēm dauzīto vīriešu, sieviešu un pusaudžu elsas. Latvijas budžu barveža Ulmaņa un ģenerāļa

Baloža uzurpētās Latvijas «atjaunotāji» manījās terorā neatpalikt no Musollni melnkreklinieku un Hitlera brūn-svārču «miera un kārtības ieturētajiem».

Trīsdesmit trešā un trīsdesmit ceturtā gada nolikumi Padomju Krievijas rietumu aizrobežā, fašistisko karātavu režīmu nostiprināšanās, arvien spēcīgāka karamašīnu dārdināšana pie Vācijas austrumu robežām vairoja bažas Ļeņina partijas biedros, Padomju zemes pilsoņos. Minēšana bija lieka: monopolistiskā kapitāla algotņi jožas krusta karam pret komunistiem, pret pasaulē pirmo sociālistisko valsti. Nupat, nupat, šā gada sākumā, melnie noslīcināja strādnieku asinīs buržuāzisko demokrātiju Austrijā.

Apsveicēju uznācienu, cildinājuma vārdu, roku mieg-šanas rituālam beidzoties, savieši ieveda jubilāru aktieru ģērbistabiņā, kur visapkārt d vāko ja pēc ziedu aroma un skatuves ļaužu skaistuma ziedēm.

— Brītiņu paelposim nepiespiestības atmosfērā, — Celma pieveda Paulu pie atvērtā loga. — Kamēr saimnieces aicinās pie mielasta galda.

— Paelposim svaigu gaisu... Un palūkošos uz Maskavas centra jaunceltņu sastatnēm. No šejienes, no augšas, skaidri redz, kā zemei pieplakušo senbūvēto ēku vietā slienas dižnamu korpusi.

Top sociālistiskā Maskava. Trīsdesmitajos gados te saradušies liela gara diženuma ļaudis. Cilvēki, kuriem sociālisma uzcelšana padomju teritorijā ir viņu galvenā un svētākā lieta. Tā, kas visus pilnām aizrauj.

Pienāca latviešu Maskavas žurnāla «Celtne» redaktors Pauls Vīksne un jauneklīgi impulsīvais Roberts Pelše. Un Pauls nenoturējās, nepastāstījis, ko viņš nolēmis sākt pēc šāsdienas saieta:

— Iekārtošu Pētera Stučkas dzīves un darba kartotēku. Ar materiāliem par marksistiskās kustības aizmetņiem Latvijā un tālāk līdz mūsu Veterāna nāvei. Un apkopojumus par biedriem, kuri sadarbojās ar Pēteri. Šur tur mana kartotēka dublēs Partijas vēstures komisijas datus, bet domāju, ka tas nekaitēs. Mūsu partijas vēsture ir kolektīva darbības vēsture, un Pētera Stučkas biogrāfija — daļa no tās.

— Tādam darbam biedram Daugem, kā saka, visas kārtis rokā, — Vīksne attrauca. — Biedrs Dauge atbildīgais redaktors Imeļā — Marksa-Engelsa-Ļeņina institūtā. Mūsu partija ir saņēmusi atpakaļ neskartu Latvijas Sociāldemokrātijas arhīvu, ko Piektajā gadā, revolūcijai trakojot, krievu biedri noslēpa Pēterburgas Zinātņu akadēmijas Rokrakstu nodaļā. Bez tam Pauls Dauge ir Veco boļševiku biedrības prezidija loceklis, vienmēr kontaktējas ar vēsturisko notikumu dalībniekiem. Kuro no vecajiem atceries, paaicini, lai atnāk uz biedrību, un — tincini vesels.

— Bet kā ar Raini? — Roberts Pelše pārtvēra sarunas pavedienu. — Tavai deviņpadsmitajā gadā izlaistajai grāmatai noderētu šodienīga interpretācija. Raiņa tuvākajam draugam nepiedien stāvēt malā, kad dzimtenē ap pamatšķiras dzejnieku iet vaļā raganu danči. Melnie un bāli rožainie tur ārdās vēl trakāk nekā apdzērušies ķekatnieki. Bulvārpreses dūzis Benjamiņš drukā savos izdevumos Raiņa dienasgrāmatu, pēc sava prāta to komentē dzejnieka uzskatu skaidrotāji. Ne tikai sērdieņu dziesmu «Daugava» — viņi visas darbatautas iemīļotās Raiņa grāmatas pieskaņo buržuāziskā nacionālisma šnitei. Rauj klāt savam šindera darbam arī citādi godīgus spalvas tecinātājus. Lai šie naciķu melus nosedz ar savu autoritāti. Benjamiņa bulvāravīzē Kārlis Skalbe raksta, ka latviešu tautu līdz šim esot nežēlīgi plosījušas šķiru cīņas un dzejnieka uzdevums — nevis tautu skaldīt, bet vienot. Skalbēm piebalso vārāki talantīgi, bet idejiski svārstīgi literāti. Liekas, paklupusi ir arī Raiņa atraitne — dzejniece Aspazija.

— Ir dzirdēts. — Pauls sarauca pieri. — Un arī tālab mums, še, Padomju Savienībā, dzīvojošajiem latviešu rakstniekiem, latviešu grāmatu apgādam «Prometejs» jā-atrotī piedurknes, jāizmanto sociālistiskās valsts priekšrocības, laižot klajā cenzūras deržimordu nesašvīkātus mirušo latviešu rakstnieku sacerējumus. «Prometeja» apgādā iespiedīs Sudrabu Edžus, Eduarda Veidenbauma, Latvijā noklusētā Jukuma Pāle vica rakstus. Tāpat šurp no buržuāziskās Latvijas emigrējušā Rīgas politpārvaldē, Centrālcietumā spīdzinātā Linarda Laicena grāmatas.

— Bet Raini!...

— «Prometeja» izdevumu plānus jūs, draugi, zināt ne sliktāk par mani. Raiņa darbus iespiež un iespiedīs atkal. Bet, kas attiecas uz Paulu Daugi, tad viņš darīs, ko vien spēs, lai Raiņa darbus lasītu ari citas tautas. Dauge ir Raini tulkojis un darīs to arī turpmāk. Izdevniecība «Akadēmija» nākamgad laidīs klajā solīdu Jāņa Raiņa darbu izlasi krievu valodā. Paula Dauges redakcijā līdz ar sa-

stādītāja apceri. Ievadā teikšu: lielā latviešu dzejnieka daiļdarbu izlase iznāk pēc tam, kad Raiņa dzimtenē noticis fašistiskais apvērsums, kad pagrīdē iedzīta ne tikai Komunistiskā partija, bet ārpus likuma nolikta arī kādreiz biedru skaita ziņā ietekmīgā Latvijas Sociāldemokrātija.

Trešā nodaļa

— Pīķis...

— Biedrs Roberts!...

Divi padzīvojuši vīri neziemišķos priekškara gadu pusmēteļos, karavīru ausainēs, viens iepirkumu somu rokā, otram kaut kas papīrā iesaiņots, Vorovska ielas sākumā, no pretējām pusēm nākdami, sastapās sniegotās brauktuves pašā vidū un priecīgi apkampās.

— Biedri Dauge, tul

— Pelše, Robert!... Dzirdēju, tu strādāji Taškentas universitātē.

— Izbeidzu. Kolīdz hitleriešus atspieda no Maskavas. Vai tu jau sen no evakuācijas?

— Kopš nedēļas. Un jau esmu paguvis sakārtot dzīvokli apdzīvotības pakāpē.

— Savu dzīvokli apdzīvotības pakāpē?

— Nerādi izbrīnītas acis! Zini: Dauges mitinājās Vahtangova teātra tuvumā. To dienu, kad evakuācijas vilciens veda mūs uz Urāliem, uz Turgaju Čeļabinskas apgabalā, hitleriešu lidotāji sabumboja teātri. Sprādzienā apkārtējām mājām izbira logu stikli, ari mūsu dzīvoklim. Un, tā kā neviens no Dauges ģimenes gandrīz trīs gadus Maskavā neatgriezās, vari stādīties priekšā, kādā tukšumā pārvērtās mūsu istabas.

— Arī nelūgti ciemiņi?

— Ciemiņi un vazātnieki, kuri rauj to, kas nav pieslēgts.

— Arī bibliotēku?

— Domā, bibliotēka viņiem tabu?

— Tad tavi unikālie sējumiņi... Ir dzirdēts: dažu Paula Georgijeviča grāmatu lasījis personīgi Vladimirs Iļjičs.

— Žurnālu «Neue Zeit».

Pauls paraudzījās sāņus. Un sāka stāstīt, kā pašreiz dzīvojot. Sētnieks šim palīdzējis ielikt dzīvoklī čuguna apkures krāsniņu, Pilsoņu kara gadu «buržuiku», ar skārda

dūmvadu caur vēdlodziņu. Tagad stiepjot maisā no tirgus malku un regulāri kurinot. Celīnai ieildzis plaušu karsonis — sieva jāuzmanot. Lai nemēģina klimst uz savām kājām. Daudz laika aizņemot pārtikas kartīšu realizēšana gastronomā Baltkrievijas stacijas laukuma malā. Turienes pārdevējiem esot aplams ieskats par pensionāru aizņemtību. Saki, tiem nav jāstrādā, tie var stāvēt rindā.

Atskārtis, ka stāstītais pārtop sūkstīšanās runā, Pauls ieminējās par dēlu. Maksis ar sievu un meitu atgriezušies no evakuācijas, turpmāk mitināšoties pie vecākiem. Maksis vārgs uz kājām, un kara apstākļos lielā, tukšā pilsētā invalīdam nošķirtībā grūti dzīvot...

— Secinājums skaidrs: biedra Pīķa pētnieciskajā un publicistiskajā darbā iestājas pieklusums.

— Kāpēc pieklusums? Vai tad Pauls Dauge nav komunistu partijas biedrs? Zinātniskās pētniecības darbu netiku pārtraucis, karam sākoties, un nedomāju pārtraukt arī tagad. Kopoju un apdarinu materiālus Latvijas vēstures, Latvijas proletariāta vēstures apcerējumiem. Tāpat kā agrāk, ceļos pulksten piecos no rīta, sasildu plaukstās tintnīcu, sēžos pie galda un rakstu. Šis tas no agrāk sakopotā ir saglabāts. Turgajā, evakuācijā, es materiālu liku lietā. Lasīju lekcijas turienes kolektīviem, hospitāļu iemītniekiem. Pašlaik Maskavā, ierastā vidē, saprātīgi izmantojot no sadzīviskajām rūpēm brīvās stundas, katru dienu uzrakstu divas trīs lappuses teksta. Vakaros Ļeņina bibliotēkā pastrādāju ar klasiķu rakstiem. Ar laikrakstu vielu vien smadzenes aizpildīdams, cilvēks var garīgi notrulināties. Iekauloties, pārtapt standartfrāžu atgremotajā vai — vēl sliktāk — pievienoties tādiem, kas strādā mehāniski, ar iemidzinātu sirdsapziņu.

* * *

— J-jā! Galvenais onkologs atslējās no slimnieka krēsla, kurā ar kaili atsegtu ķermeņa augšdaļu zvilnēja Pauls Dauge. Ielika uzsvārka kabatā stetoskopa trubiņu, vēlreiz pārlaida pētīgu skatienu pacienta vecīgi kalsnajām krūtīm, kaulainajiem pleciem, rokām, lietišķi noteica: — Varat apģērbties! — Un ņēmās pārskatīt papīriņus ar dažādu laboratorisko analīžu datiem.

— Sēdieties, kolēģa! — Un brītiņu mēmi raudzījās Daugē no gaida pretējās puses.

— Kuņģa audzējs? — Dauge nojauta, ka ārsts apsver

vārdus, ar kādiem pateikt skarbo patiesību: neizārstējami slims.

— Tomēr.

— Kādā stadijā? Tas ir — aptuvenis cik gadu vai mēnešu man vēl atlicis dzīvot?

— Kolēģa!...

— Kolēgam, Anton Maksimovič, tiesības dzirdēt ne-atšķaidinātu patiesību. Cik noprotu — tas varētu ilgt gadu, pat mazāk...

— Kālab gadu vien? Atkarībā no Pāvela Georgijeviča personīgās pretestības potencēm. No apņemšanās pretoties vājumam. Pāvelam Georgijevičam ir māka noturēties kājās dažnedažādu negaisu brāzienos, visnejaukākajās situācijās. Un strādāt. Vecie zina: darbs — cilvēka dzīvības spēkrats. Un, lai gan viņam bez kuņģa grauzēja ir ari sagrabējuši sirds vārstuļi, — tādi kā jūs izdzīvo!

— Tādi... izdzīvo... — Pauls paņēma ārsta izrakstītās zāļu receptes, atvadījās. Izgāja no Kremļa poliklīnikas, pārsoļoja pāri laukumam līdz Spasas vārtiem, atvērto caurlaidi rokā turēdams, nogāja garām Ļeņina Mauzolejam. «Ļeņinieši prot smelties spēkus sevī pašos...»

Viņš jau bija nostaigājis krietnu gabalu mājupvirzienā, nu apcirtās un, lavierēdams starp militāri un pusmilitāri ģērbtiem gājējiem, ielu krustojumos nogaidījis rībinošo kararatu uzplūdu, griezās uz pretējo pusi, kur pārtikas kartīšu realizācijas veikals. Iziedams viņš Celīnai noteica: «Dodos uz poliklīniku, uz izšķirīgo apsekojumu.»

Celīna būs nogaidījusies vīra nesumu. Pret gaļas taloniem izsniedzamos amerikāņu gaļas konservus, iesauktus — Otrā fronte. (Iesauka Otrā fronte radās, kad hitlerieši ar visu savu armiju un tehnikas spēku lauzās Padomju Savienības vidienē, bet sabiedrotie rietumu pusē nekādi nevarēja uzsākt otrās prethitleriskās frontes kauju darbību. Toties piegādāja — savus konservus.)

Celīna bija iekārojusi sarkanbrūno bundžu saturu. («Kopš esam pārradušies no evakuācijas, ar gaļas ēdieniem mums vienmēr badīgi.») Un, ja viņš nebūs realizējis šāsnedēļas talonus, radīsies pārmetumi, nāksies atzīties, kur viņš pavadījis laiku, ka ir slims ar kuņģa vēzi un, pēc visa spriežot, dzīvot atlicis tikai pāris gadu.

«Kaut nu veikalā nebūtu gara rinda... Kaut nebūtu jāgaida!»

Gaidīt nevajadzēja. Pie produktu talonu nošķērētājas viens no tuvākajiem klientiem bija Partijas vēstures in-

stituta arhīvu fondu pārzinis biedrs Andrejenko un* tikko Pauls parādījās, māja, lai nāk klāt.

— Ieņēmu vēl vienu vietu aiz sevis... Biedri ir brīdināti. Tu nāc no poliklīnikas? Nu, kā — apsekoja kapitāli?

— Apsekoja.

— Un iznākums?

— Daudzmaz normā. Veco ļaužu normā, protams, — Pauls noteica. — Pēc ēšanas pilinot tējkarotē aptieķnieka pudelītes šķidrumu, uzmanot pulsa ritmu un tā tālāk.

— Tad ir labi. Un turpmāk būs vēl labāk. Pēc kārtējā Sovinformbiroja ziņojuma, mūsu armijas miedz Hitlera midzeni ugunsslazdā. Ja ne rīt, aizparīt pār Berlīni plīvos uzvaras karogi. Plīvos. Un tad mums, dzīvajiem, ieskaitot bāreņus un invalīdus, nāksies grābt kapļus, lāpstas, nestuves un ķerras. Būs jāapgūst dažādi celtnieku amati. Lai imperiālistiskās haizivis netīksmotu, ka ar Krievijas komunistiem ir galā, ka nu viņām vaļa diktēt Padomju Savienībai savu gribu. Bet nu jau mūsu kārta nošķērēt pārtikas kartīšu talonus.

Sasaiņojuši viņiem piešķirto produktu devu, abi institūta darbinieki atstāja veikalu. Bet palika ēkas jumta nokares aizsegā pie nama sienas.

Raustīgais aprīļa vējš bija attraucis lietusgāzi. Ūdens lija no debesīm dūmaki kūpošām straumītēm.

— Nogaidīsim... — Andrejenko pabukstīja Paulu nostāk no lielo šļakatu vietas. — Par nožēlošanu, mums tagad lietussargi un lietusmēteļi galvenokārt kinofilmu un teātra izrāžu atribūti. Pagaidām. — Un tad pieklusināti, lai nesaklausītu blakusstāvošie, iejautājās, cik tālu Paulam ar paredzēto pārcelšanos darbā uz tikpat kā pilnīgi atbrīvoto Padomju Latviju. Taču toreiz lemtais par Partijas vēstures institūta filiāles organizēšanu Rīgā paliek spēkā? Nākamās filiāles darbinieki vedīs līdzi daļu arhi-vāliju, kam sakars arī ar revolucionāro kustību Latvijā.

— Marksisms-ļeņinisms bija, ir un būs boļševiku partijas biedru idejiskais kompass. Un boļševika pienākums kritiski analizēt aizsākto revolucionāro pārveižu jautājumus.

— Rādās, Pāvels Georgijevičs spriež...

— Pāvels Georgijevičs nedomā atsacīties no Ļeņina iedibinātā. No patiesības, lai cik skarba tā būtu.

Šķiet, vienīgais, par ko Pauls Dauge viņam dzīvot atlikušajos gados drīkst autoritatīvi runāt, ir paskubinājums jaunajiem biedriem būt nemierā ar amatnieciski noda-

rīto, ar pavirši veikto. Nežēlot sevi — meklējot, pārbau* dot, pārstrādājot to, kas pilnām neatbilst iecerētajam.

Lietū krietni saslapušais Pauls Dauge, dzīvoklī nokļuvis, steidza vispirms uz virtuvi. Iedegt pavardu, sakarsēt ūdeni. Vēl netika līdz iepirkumu somas iztukšošanai, kad, sēcoši elpodama, pienāca Celīna. Zilgi balta sejā — domāt, no gleznotāja audekla nokāpusi miglas meita.

— Beidzot pārradies gan... — Viņa atbalstījās ar muguru pret durvju stenderi. — Droši vien atkal trāpījās kaut kas tikai tev vienam izdarāms.

— Draudziņ, veikalā bija gara rinda ...

— Ne jau veikalā tu mīkstījies pusi dienas. Nebūtu atnākusi Makša meita, ar mani varēja notikt nezin kas. Jeļena man izdarīja injekciju. Šurp nākdama, esot redzējusi tevi ejam uz Kremļa vārtiem.

— Pa ceļam nodevu aploksni Iļjiča memoriālās istabas dežurantam.

— Noticēšu ... Tik vien bija, kā nodevi aploksni...

Viņš steidza likt galdā iepirkto:

— Lūk, saulespuķu eļļa, lūk, divi kārbiņas Otrās frontes konservu...

Vēlāk vakarā, pēc tam kad sieva sāka gurdi elpot, Pauls virtuves nošķirtībā sapulcināja dēla ģimeni un bezkaismīgi, it kā pārstāstīdams ielā no garāmgājēja dzirdēto, pavēstīja onkologa teikto. Un tad strikti pavēloši:

— Nevienam un pirmām kārtām mātei par to ne zilbes! Arī turpmāk es ieturēšu iesākto darba dzīves režīmu. Sabiedriskajā laukā un mājas apstākļos. Tāpēc ka cilvēks dzīvo tikmēr, kamēr viņš pūlas fiziski, kamēr liek galvas smadzeņu šūnām kaist garīgā noslodzē.

Klusums. Stindzinošs klusums. Un tad mazmeita Jeļena pieguma Paulam pie krūtīm: — Papuk, vecotēv! Es tev palīdzēšu. Pieskatīšu vecmammu. Būšu sanitāre, mājstrād-niece. Pavadīšu jūs ceļā uz Rīgu, līdzēšu iekārtoties...

* * *

Pārlikts pār krēsla atzveltni, Celīnas ceļatērps karājās tuvu sirdzējas guļasvāļai. Plāna vidū veļa, drānas, ēdam-trauki, istabas un virtuves galda atvilktņu satvars ceļasomās un paudelēs. Turpat paudelīte ar sadales veikalā iepirkto uzturu un Kaukāza minerālūdens pudelēm. Gar sienmali avīžu un ietinamajos papīros ievīstītās pakās sasietas mājas bibliotēkas grāmatas un periodikas apkopojumi.

Iedzērusi dubultu devu sāpju remdinātāju medikamentu, Celiņa iemidzī rāmi elpoja; segās un mēteļos ietuntuļojušās, krēslos snauda dēla sieva ar meitu Jeļenu. Līdz pievakarei, kad Pauls ar Celiņu sēdīsies Maskavas—Rīgas vilciena vagonā.

Kupejā viņš, Pauls, pēdīgi dvašos atvelgsmes elpu. Aizmirsīs viņudien dienasgrāmatā ierakstīto: «Jūtos gluži kā garīgs invalīds». Tāpēc ka pēdējos pusotros gados pēc atgriešanās no evakuācijas viņš dažudien nepaguva mierīgi izlasīt pat lappusi grāmatas teksta, kas allaž jāpārtrauc, jo veicamas mājas sadzīves vajadzības. (Viņš bija kuriķis, apkopēja, virtuves strādniece, medicīnas māsa, veļas mazgātāja, ēdamā sagādnieks.)

«Divas dienas vilcienā būs... tikpat kā zēnībā apjūsmotā «Svētlaimīgo sala».» Jaunībā Saukas pusē vienaudžu pulciņā «Mājas Viesa Mēnešraksta» burtnīcā reproducētās vācu mākslinieka Bēklina gleznas apskate izsauca apbrīnu. Nule Paulam «Svētlaimīgo sala» uzvirmoja no sendienu miņas nogulām, kad viņš šķiroja un saiņoja atvilktnēs un ievākos uzkrājušos sarakstes papīrus. Kad no veclaicīgas, nobrūnušas aploksnes izkrita dažas pusizba-lējušas fotogrāfijas un — pārfotografēta gleznas reprodukcija. «Svētlaimīgo sala»...

Uz rakstāmpults — darba galdiņa apjomīgā, jau ap-skrubušā ādas portfelī ar auklām savaržotu rokturi Pauls bija sastūķējis savu rokrakstu fragmentus, kā arī publisko lekciju tēmu tēzes un programmas. Portfelī atradās viņa pētījums par Maskavas revolucionāro pagrīdi pirms septiņpadsmitā gada, atmiņu zīmējums par pirmo tikšanos ar Vladimiru Iļjiču, daži publicistiski ieskicējumi par pasākumiem pirmās Padomju Latvijas — Iskolata Latvijas laikā — deviņi simti septiņpadsmitajā astoņpadsmitajā gadā. Krietni apjomīgs manuskripts: Pētera Stučkas dzīve un darbs. Un vēl dienasgrāmatas burtnīcas un mu-zejiskas nozīmības dokumenti un fotogrāfijas. Viss, kas trauksmēs un negadījumos saglabājies kā Paula Dauges aktīvi revolucionārās darbības, viņa zinātniskās un literārās darbības liecības (arī diplomi, mandāti, godakartes, adreses, caurlaides uz Sarkano laukumu, VCIK sesijām, uzziņas). Tās var noderēt veca boļševika darbības apcerei zināmā posmā. Tādas jau raksta un rakstīs vēl. Taču Paulam Daugem bail, ka tad, kad viņa vairs nebūs starp

dzīvajiem, kāds manīgs spalvas vicinātājs iekāros ietērpt viņu savā piegrieztā, krietni uzpolsterētā vizītsvārkā. Motivējot izdarīto ar paša saklausīto, ar vienu ausi dzirdēto tajā un viņā tikšanās reizē ar kādu biedra Paula Dauges paziņu.

Pauls atvēra piebildušo portfeli un ņēmās pārcilāt vidējā iedaļā salikto. Uzmetumus lasītām un vēl lasāmām lekcijām... Ir vairāk nekā skaidrs: lekcijas Rīgā būs viņa pamatnodarbības. Un lekcijās būs uzsvars uz komunistiskās morāles problēmu iztirzājumiem. Viņš neatlaidī-sies: komunistiskās morāles jautājumi ir viennozīmīgi politiskās aktualitātes risinājumiem. «Komunista morāle un tiesības», «Boļševika morālā seja» padomju tiešamībā nav mazāk būtiski kā starptautiskā stāvokļa izklāsti, kā mobilizācija karā sagrautās saimniecības atjaunošanai.

Tā būs! Rīgā Pauls Dauge lasīs lekcijas dažādās auditorijās — gan mazzinošu, gan zinošu klausītāju kontingentiem. Lielākoties partijas darbiniekiem, zinātnes un mākslas aktīvistiem. Tāpat bibliotekāriem un jauntopošās Marksisma-ļeņinisma institūta filiāles līdzstrādniekiem. Auditorijās, kur komjaunieši, skolēni, fabriku strādnieki, jāsargājas no trafareta. Ātri jāuztver pareizais priekšlasījuma ievadījums, izklāsts, jāpiesātina ar intriģējošu tēmas materiālu un ar aktuālpolitiskiem uzsvariem.

Jāstrādā neatlaidīgi. Koncentrējoties katras darbadienas cēlienam, nepakļaujoties vājuma uzmākai. Atraidot īslaicīgos un ieilgušos sirds, asinsvadu, pakauša, deniņu un kuņģa urbējus.

Aizvakar atvados no Marksa-Engelsa-Ļeņina institūta kolektīva Pauls uzzināja, ka miris Odoratskis — biedrs, ar kuru viņš savā laikā kopā rediģēja Kārļa Marksa darbu tulkojumus. Un tagad kļuva tik mokoši sāpīgi, ka viņš vārumam pāri tika, tikai vēl un vēl sev iegalvojot: «Uzvarēt slimību var, aktīvi cīnoties ar to!»

Līdz ar ieprogrammētā lekciju cikla (par komunistisko morāli) tēžu uzmetumiem no portfeļa bija izslīdējušas lapelītes ar beletristikas teicienu atzīmējumiem. It kā tieši šim pārdomu brīdim pagādātas — uz vienas lapiņas franču rakstnieka Andrē Moruā prātula: «Ļaujiet, lai cilvēks notic gribas varenībai (tas atbilst īstenībai), un viņš to liks lietā.» Uz otras divrinde, kuras sacerētāja vārds Paulam izgaisis no atmiņas:

I^e univatj i ne stonatj,

Ā bodrim bitj i šinelim.

Iekunkstējās Celīna, un tūlīt kājās uztrūkās mazmeita Jeļena:

— Vai jau? Pošamies? Es piezvanīšu uz Latvijas pārstāvniecību, lai atsūta automobili...

* * *

Paula Dauges sirds pārstāja pulsēt tūkstoš deviņi simti četrdesmit sestā gada septembra rītausmā. It kā sakļaujot aplī viņa revolucionārā cīnītāja mūža sākumu ar tā noslēgumu. Taču savā jaunībā, revolucionāro cīņu rītausmā, viņš izgāja no Rīgas, pievienojās proletāriskā internacionālisma kaujinieku priekšpulkam, bija tā dalībnieks dienās, kas ar jaunas ēras iezvaņu cilvēces vēsturē satricināja zemeslodi, un — tagad pēc gadiem atgriezās atpakaļ. Laikā, kad Rīga un visi latviešu novadi pēc fašistiskās okupācijas uz mūžu māžiem saliedējušies ar sociālistiskās sadraudzības kopumu.

Paula Dauges gaitu biedri, viņa cienītāji (četrdesmit piektajā gadā profesors doktors Dauge kļuva LPSR Nopelniem bagātais kultūras darbinieks) bija sameklējuši atbraucējam lielu daudzistabu dzīvokli Rīgas centrā, bet viņš no tā atteicās. («Tāda uzkopšanai viena cilvēka darbadienai pietrūks nomoda stundu.») Izvēlējās mazāku, puspagraba stāvā, ātri iekārtojās tajā un dienasgrāmatā ierakstīja līksmu rindkopu: «Urā! Urā! Urā!... Šodien saņemu dzīvokli! Un jūtos uzreiz divdesmit gadus jaunāks ... Cik patīkami nosēsties pie sava rakstāmgalda kabinetā, kur mani neviens netraucē!»

Rīgas dzīves pirmajos mēnešos Dauge darbojās gluži kā atjaunotnes nests. Rīta cēlienā — ar rakstāmo pie galda, dienas vidū — Partijas institūtā un mācību iestādēs. Bet pēcpusdienās un vakaros — programmētas un neprogrammētas lekcijas. (Universitātē, partijas aktīva sanāksmēs, jauniešiem, skolotājiem, rūpnīcu strādniekiem.) Tā līdz četrdesmit sestā gada janvārim, kad mediķi Paulu un Celīnu Dauges ievietoja Ķemeru sēravotu dziednīcā. Lai viņi atspirgtu fiziski un garīgi.

Tomēr iecerētā atspirgšana Paulam pārtapa savā pretējībā. Neierastajā Baltijas piejūras gaisa mitrumā dzīvesbiedre Celīna savārga vēl vairāk. Paulam atkal un atkal nācās viņu balstīt un mierināt. Viņa pašsajūta ātri pasliktinājās, un pēc atgriešanās Rīgā Dauges dienas at-zīmējumos parādījās ieraksti: «Ārprātīgs nogurums!...»,

«Dzīve kļūst nerimtīga mocība.. ,»j «Sirdsklauves pārsi-tieni...», «Kuņģis, aknas sāp...».

Viņš cīnījās pret vājumu un pret sāpēm ar, viņaprāt, visiedarbīgākajām zālēm. Ar darbu. Jo cilvēks dzīvo valdīdamies, nevaimanādams, turēdamies moži.

Līdz brīdim, kad ātrās palīdzības mašīna Paulu nogādāja slimnīcas palātā (neilgi pirms tam tur ieveda Celiņu). Partijas vecbiedrs Dauge turpināja lasīt lekcijas, laboja un papildināja jau aizsāktās grāmatas, krāja skicēju mus apcerei par ētiku kā vienu no komunistiskās sabiedrības faktoriem. Citējot melnkalniešu dzejnieka vārdus: «Mūsu paaudze cēlusies tālab, lai tā apdziedātu nākamību. Gan smags ir mūsu laikmets, bet tas nesīs saldus augļus. Tāpēc ka bez cīņas nav augšāmcelšanās.»

Četrdesmit sestā gada otrajā septembrī sešos no rīta iekšķīgo slimību nodaļas dežurējošā medicīnas māsa atrada veco vīru guļam uz muguras ar aizvērtām acīm. Jau sastingušu.

— Nomiris!... Nemanīti nomiris... Divpadsmitos, kad es pārbaudīju palātas, Dauge, kā iepriekšējā reizē, turēja pie ausīm radiotranslācijas mikrofona austiņas — klausījās pēdējās ziņas, — medicīnas māsa ziņoja nodaļas ārstei.

— Ir noticis tā, kā viņš nojauta. — Nodaļas ārste ielūkojās rokas pulkstenītī. — Vakar dienas maiņas beigās Dauge ienāca pie manis ordinatorijā un sacīja: «Ņina Aleksandrovna, es ierados, lai jums pateiktos par visu, ko esat darījusi manā un Celinuškas labā. Un lai atvadītos. Jūtu — ārstu apgaitu rītdien es vairs nesagaidīšu.»

Paula Dauges aiziešana nebūtībā bija skumjš brīdis visai veco revolucionāru saimei. Visiem, kas pazina viņu: propagandistu, zinātnieku, ārstu un izcilu literātu. Bet nākamajām paaudzēm paliek atziņa, kā viņš dzīvoja un kā darbojās. Dziļi pārliecināts marksisma-ļeņinisma ideju piekritējs un paudējs. Personība, «kas uzsūca sevī marksismu ne tikai ar prātu, bet ar visu savu dvēseli. Garīga viengabalainība, altruisms, pilnīga atdošanās komunisma idejai un pašaizliedzīga kalpošana tai...» Tā par Paulu Daugi rakstīja Jānis Vilks, Petrogradas Strādnieku un zaldātu deputātu padomes loceklis septiņpadsmitajā gadā, pirmās Padomju Latvijas valdības — Iskolata sekretārs.

PAULA DAUGES DZĪVES NOZĪMĪGĀKIE DATI

1869. gada 22. augustā Saukas pagastā dzimis Pauls Dauge.

1892. gadā iesaistās revolucionārajā kustībā.

1893. g.—1894. g. mācījies Berlīnes zobārstniecības institūtā.

1895. g.—1897. g. mācījies 1. Maskavas zobārstniecības institūtā.

1903. gadā uzņemts Latvijas Sociāldemokrātiskajā partijā.

1903. gadā darbojās KSDSP Maskavas organizācijā, uzturēja ciešas saites ar latv. sociāldemokrātiju.

1905. g.—1907. g. Maskavas KSDSP lektoru grupas loceklis.

Līdz 1917. gadam strādā par zobārstu Maskavā.

1917. gadā Oktobra bruņotās sacelšanās dalībnieks Maskavā.

1918. gadā P. Dauge ir KSFPR Veselības aizsardzības Tautas komisariāta kolēģijas loceklis, zobārstniecības nodaļas vadītājs.

1928. g.—1931. g. P. Dauge vada Maskavas Stomatoloģijas institūta katedru, profesors.

1935. gadā kļūst par medicīnas zinātņu doktoru.

1945. gadā P. Daugem piešķirts LPSR Nopelniem bagātā kultūras darbinieka nosaukums.

1945. g.—1946. g. P. Dauge ir LKP CK Partijas vēstures institūta zinātniskais līdzstrādnieks.

1946, gada 2. septembri mirst.

Янис Ниедре ОН ВЫШЕЛ НЛ ЗАРЕ Рига «Лиесма» 1936 На латышском языке Серия «Жизнь замечательных людей» Художник Айварс Снруджс

ИБ № 4881

Jānis Niedre VIŅŠ IZgāJA RĪTAUSMā

Redaktors G. Jēgeris. Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne. Tehniskā redaktore L. Kngere. Korektore I. Kalniņa. Nodota salikšanai 21.08.85. Parakstīta iespleSanai 23.09.86. JT 00743. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 14,28 uzsk. iespiedi.; 14,92 uzsk. krāsu nov.; 15,81 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 1050-5. Cena 1 rbl. 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 57/32300/ J-2870. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011, Blaumaņa ielā 38/40. Apvāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11«

Niedre J.

Da 855 Viņš izgāja rītausmā: Vēsturiski biogrāfisks romāns. — R.: Liesma. 1986. — 271 lpp. — (Ievē-roj. cilvēku dzīve).

1

Rīgā 1876. g. Drukāts pie M. Jākobsona Vēveru ielā — Sporta namā — pretim linu svariem.

2

«Viena no septiņām niknajām» — vācu teiciens,

3

Māksla ir ilga un mūsu dzīve īsa,

4

— Pats par sevi saprotams.

5

Raiņa vēstule P. Daugein. Literatūras muzeja fonds, № 17044,

6

Dekrētu un lēmumu sakopojums «Proletariāta diktatūra Latvijā». Izdevusi Nacionālo lietu komiteja Maskavā 1919. g. 1918. gada 18. janvāra dekrēts, 49. lpp.

7

Āzis — F. Roziņa pseidonīms: Bābietis — Roziņa dzīves un cīņu biedres pseidonīms.

Content

Niedre Jānis Viņš izgāja rītausmā

Sērijā «Ievērojamu cilvēku dzīve» Iznāk šādi darbi:

pirmais vēstījums (1880.—1904. gads)

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

T rešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

OTRAIS VĒSTĪJUMS (1905.—1916. gads)

Pirmā nodaļa

Otrā nodala

Trešā noda)a

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

trešais vēstījums(1917.—1919. gads)

Pirmā nodala

Otra nodaļa

ceturtais vēstījums (1923.—1946. gads)

Pirmā nodaļa

PAULA DAUGES DZĪVES NOZĪMĪGĀKIE DATI

1