Deilija Džanete

Vīnstīgu tīmekļos

Džanete Deilija

Vīnstīgu  tīmekļos

1

NBC^1 Ņujorkas raidstacijas televīzijas operatīvais busiņš ar emblēmu "Pēcpusdienā pulksten četros" stāvēja ietves malā netālu no Pleimeisarkas Centrālparkā. Visgarām kājceliņam operatoru grupa sagatavoja pievadi telereportāžas vietai tiešraidē "Ko skatāmies pulksten piecos". Aiz portatīvajām barikādēm, ko bija uzstādījis parka apsardzes dienests, tveicīgajā augusta pēcpusdienā jau bija sapulcējies prāvs ziņkārīgo bars.

Vecmodīga leijerkastes mūzika, kas larkšķēja no tuvējā karuseļa, skaļumā pārspēja busiņa ģeneratora rūkoņu, kas ieskanējās, kad Kellija Duglasa izkāpa no vēsinātās automašīnas. Divus gadus viņa bija viena no televīzijas vakara ziņu tiešraižu interviju vadītājām un arī tobrīd jau pilnīgi nogrimējusies pārraidei, tumši rudos matus atsukājusi pakausī un savijusi franču pīnē.

— Hei, Kellij! — viņu uzrunāja Edijs Mišels no tehniķu grupas, teciņiem pieskrējis un apstājies viņai blakus. — Tad nu sutina gan. — Viņš notrina nosvīdušo vaigu gar sporta kreklu pie pleca. — Mazāk par simtu^2 ēnā nebūs.

— Vismaz simts, — Kellija piekrita un papleta rokas. — Esiet sveicināti Ņujorkā, Dabasmātes vasaras saunā!

'National Broadcasting Company. (Šeit un turpmāk tulk. piez.)

2Fārenheita skalā 100 grādi = 38,5 grādi C.

— Tu pareizi trāpīji. — Edijs jau grasījās iet projām, taču spēji pagriezās atpakaļ. — Gribēju tikai tev pateikt — man patika tava intervija viņdien ar to birokrātiem Bleinu. Tu tak panāci, ka šī locījās kā tārps uz āķa un minstinādamās meklēja atbildi, kad tu tik pamatīgi iztirzāji un noskaidroji visas pretrunas viņas pārskatā. Tev tomēr nevajadzēja beigās par viņu apžēloties un tik strauji nobremzēt.

Kellija pasmaidīja un draudzīgā protestā papurināja galvu.

— Es jau Aiovā iemācījos neuzsākt vārdu kauju ar oponentu, kas izšāvis visu pulveri. Jo sevišķi ar tādu oponentu, kam ir spēcīgi draugi.

Edijs nosmējās un piekrita: — Sava taisnība tev ir.

— Vai nu ne. — Smaids papletās platāks, kad viņa brīdināja: — Kādu tīši padarīt publiski par muļķi ir visīsākais ceļš, kā iegūt ienaidnieku visam mūžam.

— Laikam arī to tu būsi agrā jaunībā iemācījusies Aiovā, — Edijs jokodams piebilda.

— Protams, — Kellija nopietni atteica, bet tad atkal pasmējās un gāja tālāk pie tehniķiem kājceliņa malā.

Kad Kellija tuvojās operatoru grupai, ziņkārīgie skatītāji viņu pazina un vīrieša balss no bara uzsauca: — Hei, Kellij, vai tev nav bail nākt uz Centrālparku?

— Vienīgi kopā ar tevi! — viņa atspēlēja pretī, pasmaidīja un pārlaida skatienu pūlim, meklēdama saucēju.

Mazliet nomaļu no citiem stāvēja vecāks vīrietis, pagriezies pusprofilā. Tumšajos matos vīdēja sirmas švīkas. Viņš bija ģērbies rūtainā kreklā un olīvzaļās, ideāli izgludinātās biksēs.

Apģērbs, pašapzinīgi ņirdzīgais smīns ap lūpām...

Viņu ieraudzījusi, Kellija sastinga kā sasalusi, aiz iz-bīļa nespēdama vairs ne soli paspert, jo acu priekšā uzzibsnīja vīzijas — kaulaini, dūrē sažņaugti pirksti spējā belzienā, sāpes kā balta liesma apklusina aizsāktu kliedzienu, negants rupju roku rāviens, no viskija sa-smirdusi elpa, sīka, maza, šņukstoša balstiņa: "Nesit man, tētiņ! Nesit!" — riebīgu lāstu birums, tad asiņu smaka, asiņu garša mutē.

Viņa stingi vērās turp, seja baisās nobālusi, domas panikā joņoja. Kā viņš būtu sadzinis viņai pēdas? Kā — pēc visiem garajiem gadiem? Viņa bija sev izveidojusi jaunu dzīvi. Cilvēkiem viņa patika; cilvēki pret viņu izjuta cieņu. Dievs žēlīgais, nedrīkst ļaut, lai viņš to visu sagrauj! Viņa negribēja no jauna ciest sāpes. Nespēja, nejaudāja.

— Kellij, kas tev kait? — kāda balss jautāja. — Tu taču esi bāla kā rēgs.

Viņa nespēja atbildēt. Nespēja novērst acis no stāvētāja. Tad vīrietis pagriezās pilnīgā pretskatā. Tas nebija viņš. Atvieglojums pārlīgoja pāri kā vilnis.

Pēdīgi Kellija atkal spēja pievērst skatienu sievietei, kas stāvēja viņai pretī, tā bija viena no producenta asistentēm.

— Šis briesmīgais karstums, — viņa samelojās, un to viņa prata meistarīgi. — Nu jau būs labi.

Redzēdama, ka Kellijas seja tiešām atgūst normālu krāsu, sieviete palocīja galvu un sacīja: — Petija Ka-minsa no Centrālparka zooloģiskā dārza ir šeit un grib ar tevi tikties, iekams ejam gaisā.

— Protams. — Kellija vēlreiz atskatījās uz vīrieti, pārliecinājās, ka tas tiešām nav viņš. Kā gan arī varētu būt? Viņš vēl joprojām bija turpat Kalifornijā. Turpat Nepas ielejā. Viņa ir drošībā. Viņai ne par ko nav jāuztraucas. Ne par ko.

Vīnadārzs cepinājās augusta saules svelmē, vīnogulāji taisnās, garās rindās slējās augšup pa nelīdzeno nogāzi, saknes iegremdējuši dziļi akmeņainajā augsnē, uzsūkdami no tās valgmi un savdabīgo zemes garšu.

Augsne bija liesa, nekādus citus derīgus augus tā nespēja pabarot, tomēr no šajā vīnadārzā izaugušajām vīnogām tika raudzēti vairāki no cēlākajiem vīniem visā Nepas ielejā, daži pat apgalvoja — cēlākie visā pasaulē.

Ratledžu nama vīns no Ratledžu vīnadārziem, kas atradās uz Ratledžu zemes.

Gaiši brūns džīps ar Ratledžu vīndarītavas emblēmu uz durtiņām bija piebraukts un atstāts vienā vīnadārza galā ceļmalas zālienā. Sems Ratledžs lēnām devās atpakaļ pie automašīnas, dažviet apstādamies pie kāda vīnogulāja un pārbaudīdams, kā piebriest ogas ķekaros.

Trīsdesmit sešu gadu vecumā viņš bija ticis pie grumbām, kas iegrebušās ap muti, un krunciņu vēdekļiem, kas stiepās no acu kaktiņiem uz vaigiem, tomēr gadi nebija pilnīgi izdzēsuši sīko vasarraibumiņu birumu platajā sejā zem tumšā iedeguma. Viņš bija ģērbies nātna auduma biksēs un plānā zilā šembrē kreklā; uzrotītie piedurkņu dūrgali atsedza spēcīgus, muskuļotus dilbus. Veca, dažādus laika apstākļus izredzējusies četrdesmito gadu modes platmale pasargāja acis no pārmērīgi spožās saules.

Ticis gandrīz līdz vīnogulāju rindas galam, jau turpat pie džīpa, Sems Ratledžs apstājās, noliecās un pagrāba sauju putekļainās, sausās, ar oļiem sajauktās zemes.

Tā bija Ratledžu zeme, tā pati, kas baroja vīnogulājus. Un ap tiem grozījās visa viņa dzīve. Tieši tā, kā viņš gribēja.

Vēl aizvien spiezdams saujā zemi, Sems pacēla galvu un pārlaida skatienu šaurajai, ar vīnogulājiem apaudzētajai ielejai. Rietumos vīdēja pirmatnēji kraujie kanjoni un slējās Meiekamas kalnu smailās kores, bet austru-mos ieleju norobežoja šo kalnu dvīņi — Piekrastes kalnu grēda. Ar skuju kokiem un ozoliem blīvi apaugušo kalnu nogāžu sulīgais zaļums spilgti kontrastēja ar vasarā izdegušajām dzeltenpelēkajām ganībām.

Svētās Helēnas kalns pacēlās ielejas galvgalā, ar apaļo virsotni tiecoties paslieties virs ziemeļpuses apvāršņa, bet visam pāri pletās zilais debesu baldahīns, kurā nemanīja neviena mākoņa. Šajā apvidū gaužām reti nolija lietus, bet saule dedzināja bez žēlastības, — zemes stūrītis ar veldzējošām miglām no Klusā okeāna, bet arī ar speltes karstumu, zeme, ko sedza akmeņi, vulkānu izvirdumu pelni un sen izžuvušas jūras nogulsnes. Sems to uzskatīja par dabas uzliktu smagu pārbaudījumu.

Mirkli viņš cieši jo cieši saspieda irdeno zemes sauju plaukstā, tad papleta pirkstus un ļāva putekļainajai augsnei nobirt atpakaļ zemē. Nobraucījis smiltis no rokas, Sems izdzirda uz ceļa automobiļa rūkoņu. Viņš uzreiz saprata, ka atkal kāds pametis vārtus vaļā. Ratledžu nama teritorijā caurbraucamu ceļu nebija. Tūristu apmeklējumi vīndarītavā notika vienīgi pēc iepriekšējas norunas, turklāt reti.

Rūkoņa pieņēmās spēkā, un tas tiešām bija automobilis. Balti zaļš buiks — lesabra modelis. Pagriezienā ap ceļa līkumu tas sacēla gaisa veselu putekļu mākoni. Klaudzošā motora dārdoņa plosīja vīnadārza klusumu.

Sems uzreiz pazina desmit gadus veco mašīnu, pirms vēl ieraudzīja uzrakstu uz durtiņām: REBEKAS VĪNADĀRZS. Tāds auto visā ielejā bija tikai viens un piederēja Lēnam Douertijam, tāpat kā Lēnam piederēja desmit akru lielais Rebekas vārdā nosauktais Douertija vīnadārzs. Kad Sems to pēdējoreiz redzēja, šis nogabals gan vairāk bija izskatījies pēc džungļiem nekā pēc vīnadārza. Tas viņu arī nepārsteidza. Vīnogu audzēšana Lēnam Douertijam bija tikai maskarāde; viņa īstā nodarbošanās bija žūpošana, kam bieži vien sekoja neganta ālēšanās.

Semam nebija ne vajadzības pēc šā cilvēka, ne līdzjūtības par tā nebeidzamajām finansiālajām grūtībām.

Tās atspoguļojās ari viņa sejā, kad, buikam spēji apstājoties un noraustoties, nelabi iekaucās pārāk strauji piemītās bremzes. Saceltais putekļu mākonis palēnām izkliedējās.

— Kur viņa ir? — Lēns Douertijs izbāza galvu pa automašīnas logu; grumbainā seja bija dusmu izķēmota. — Nolādēts, kur viņa ir?

— Liekas, tu runā par Katrīnu. — Aiz sena ieraduma Sems savu tēvamāti gan uzrunāja, gan sauca kristām-vārdā. Ejot pie džipa, viņam nemaz nevajadzēja minēt, kāda iemesla pēc Douertijs vēlas vecomāti satikt. Acīmredzot saņēmis paziņojumu par to, ka viņam atņemtas tiesības izpirkt ķīlu zīmi.

— Tu baigi labi zini, par ko es runāju, — Douertijs atcirta, un acis viņam savilkās šaurā spraugā. — Un tev es pateikšu to pašu, ko sacīšu viņai. Jūs manu zemi man neatņemsiet. — Viņš novērsa skatienu, jo, kā parasts, nekad nespēja nevienam ilgi lūkoties acīs. — Tas vīnadārzs pieder man. Jums nav tiesību man to atņemt.

— Jebkurš jurists apriņķī tev teiks pavisam ko citu, Douertij, — Sems mierīgi atbildēja. — Tu no Ratledžu vīndarītavas aizņēmies naudu un nodrošināji atmaksu, ieķīlājot savu zemi. Tagad parāda atmaksas termiņš ir nokavēts un mēs pieprasām drošības ķīlu. Tas ir pavisam vienkārši un likumīgi.

— Tā ir likumīga zādzība, tu gribēji sacīt. — Douertijs apgrieza automašīnu, uzmina uz gāzes pedāļa, tā ka gludi nobrauktās riepas sagriezās virpulī, saceļot gaisā vēl vairāk grants un putekļu, iekams mašīna aizdrāzās.

Sems noraudzījās pakaļ putekļu mākonim, līdz auto nozuda aiz pakalna. Noņēmis noputējušo cepuri, viņš ar visiem pieciem pirkstiem izbrauca cauri biezajiem brūnganpelēkajiem matiem. Viņš jau bija gaidījis, ka Douertijs ar nešpetnu niknumu reaģēs uz ķīlu zīmes izpirkšanas aizliegumu. Taču vistrakāk Douertiju acīmredzot kaitināja kas cits, proti, ka vīnadārzs aizlaists tik briesmīgā postā, ka arī viņš pats visā bija vainīgs.

Desmit akru lielais zemes gabaliņš savulaik bija piederējis pie Ratledžu īpašuma. Taču apmēram pirms sešdesmit gadiem šā Douertija tēvs bija dabūjis galu kaut kādā nelaimes gadījumā vīndarītavā, atstādams atraitni gaidībās. Aiz līdzjūtības un pienākuma apziņas Katrīna bija piešķīrusi atraitnei nelielu namiņu Ratledžu īpašuma robežās un tos pašus desmit akrus vīnadārza.

Sems domāja, ka pienācis laiks šo zemesgabalu pievienot atpakaļ Ratledžu īpašumam. Uzlikdams platmali no jauna galvā, viņš pameta skatienu uz sauli. Ap šo dienas stundu Douertijs Katrīnu droši vien atradīs vīndarītavā apspriežamies ar veco Klodu.

Sems iesēdās džīpā, ielocīdams savu sešas pēdas un vienu collu garo augumu šofera sēdeklī, un aizbrauca tai pašā virzienā, kurā bija aizkūpējis Douertijs, tomēr viņam nenāca ne prātā doties palīgā un glābt vecmāmuļu. Pat deviņdesmit gadu vecumā Katrīna Ratledža spēja vairāk nekā tik vien kā tikt galā ar Lēnu Douertiju. Vai arī ar jebkuru citu cilvēku.

Madronkoku audze apēnoja saimniecības pagalmu aiz Ratledžu vīndarītavas. Tā bija vairāk nekā simt gadu veca masīva, trīs stāvus augsta apsūbējušu ķieģeļu celtne, un apaļais kupols uz jumta bija padrūmās ēkas vienīgais rotājums.

Divas milzīgas koka durvis norādīja uz galveno ieeju vīndarītavā. Vienas no tām bija vaļā, un pa tām iznāca Katrīna Ratledža. Ziloņkaula spieķis ar sudraba rokturi ik solī piesitās pie zemes. Katrīna bija sīka maza auguma sieviete un svēra tikko simt mārciņu. Ejot viņa turējās taisniem pleciem, augumu nesa ļoti cēli, tāpēc ne viena mēle vien apgalvoja, ka viņai esot dzelzs mugurkauls.

Kādreiz melnos matus laiks bija izbalinājis nevainojamā baltumā. Būdama jauna, tikko precēta sieva, Katrīna matus bija apgriezusi toreiz modernajā zēngal-viņā; arī tagad gluži modernā sasukā sakārtotie mati seju ietvēra maigiem viļņiem. Katrīnas seja, it kā spītējot lielajam vecumam, bija saglabājusies samērā gluda. Vaibsti likās smalki, gandrīz trausli... līdz brīdim, kad gadījās ieskatīties viņai acīs. To tumši zilajā dziļumā bija jaušams tāds spēks, kāds var rasties, vienīgi saprātam apvienojoties ar nesalaužamu rakstura stingrību.

Klods Brusārs turējās Katrīnai blakus. Viņš bija piecpadsmit gadus jaunāks nekā Katrīna un nokalpojis par vīna pagrabmeistaru Ratledžu vīndarītavā visus gadus kopš prohibīcijas izbeigšanās. Šis druknais liela auguma vīrišķis ar prāvām rokām, platiem pleciem un vēl platākām krūtīm pēc izcelsmes bija francūzis. Vecums bija uzbriedinājis viņa vidukli un sametis sarmu matu kodeļā, bet gaita, tāpat kā Katrīnai, bija saglabājusies stalta un leģendārais spēks nebija gājis mazumā. Nupat iepriekšējā ziemā pilna vīna muca bija novēlusies no transporta platformas, un strādnieki, elpu aizturējuši, trakā godbijībā noskatījās, kā Klods pacēla trīsdesmit galonu mucu plecā un uzvēla to atpakaļ uz platformas.

— Pie mums šorīt tļija iegriezies Viens vīrietis, vārdā Fergusons, — viņš informēja Katrīnu. — Nopircis Kūpera iestādīto vīnadārzu. Gribēja mums pārdot savas vīnogas.

— Kādas muļķības, — Katrīna nevilcinādamās atbildēja. Viņas valodā vēl joprojām varēja saklausīt kaut ko no Eiropas skolas. — Kā gan mēs varētu pirkt vīnogas, kurām nezinām izcelsmi? Šajā vīnadārzā esmu iestādījusi visus vīnogulājus līdz pēdējam, kopusi tos un redzējusi ikvienu izaugam no spraudeņa līdz briedumam. Ratledžu nama vīns tiek raudzēts tikai un vienīgi no

Ratledžu dārzu vīnogām. Ja tas vīrišķis vēl kādreiz iegriežas, tad dari to viņam zināmu.

Klods, no visas sirds piekrizdams, pamāja ar galvu. — Tiks izdarīts, kā jūs sakāt, madam.

Tā viņš Katrīnu uzrunāja kopš abu pirmās tikšanās Francijā, kad vēl bija tikai puišelis. Nekad viņš neteica Ratledža kundze. Un, protams, nekad — Katrīna. Viņam tā vienmēr bija bijusi un palikusi vienkārši ma-dama. Arī citi jau pirms krietni daudziem gadiem pārņēma šo uzrunu. Un itin bieži gadījās, ka profesionāļi, runādami par vīnu pudelēs ar Ratledžu vīndarītavas etiķetēm, dēvēja to par Madamas vīnu. Pirmajā desmitgadē pēc prohibīcijas izbeigšanas tādai iesaukai bija zobgalīga pieskaņa, it kā nerrojot viņu par centieniem izraudzēt sarkanvīnu, kas varētu sacensties ar slaveno franču Bordo šķirni. Kad Katrīnas vīni "aklajā degustācijā" pamazām izpelnījās godalgas salīdzinājumā ar slavenāko franču vīndarītavu vīniem, šis vārds tika pieminēts ar godbijību un vēl biežāk — ar skaudību.

Liela daļa nopelnu piederēja Klodam kā maître de chai — pagrabmeistaram. To apzinādamies, Klods slēja galvu mazliet augstāk. Taču viņa priecīgais vaigs satumsa, ieraugot vīndarītavas pagalmā ielīgojam un apstājamies veco buiku, kuira motors šķieda zibeņus. Plāna putekļu kārtiņa klāja vecās automašīnas ļoti rūpīgi nopulēto virsmu, laupot tai mirdzumu. Klods uzmeta Katrīnai satrauktu skatienu.

Ieraugot Lēnu Douertiju izkāpjam no šofera vietas, Katrīnas sejā mirkli parādījās nepatika. Taču, Lēnam tuvojoties, viņa no tās pilnīgi atbrīvojās.

Katrīnas skatiens pārslīdēja Douertija iesirmajiem matiem un grumbu izvagotajai sejai. Olīvzaļās bikses bija izgludinātas ar naža asmenim līdzīgu vīli visā staras garumā, svītrainais krekls iecietināts. Izrādīšanās Lēnam Douertijam allaž bija galvenais — pat tagad.

— To taču jūs nedrīkstat darīt. — Viņš apstājās Katrīnai priekšā. Gludi noskūtie vaigi bija dāsni apslacīti ar Aqua velva odekolonu, tomēr ne pietiekami dāsni, lai pilnīgi nomāktu viskija smaku. — Jūs nedrīkstat man atņemt vīnadārzu. Tā ir mana zeme. Tā pieder man.

— Ja gribat, lai es atsaucu savu pieprasījumu uz šo īpašumu, mister Douertij, jums vienīgi jānolīdzina parāds, un zeme paliks jums, — Katrīna paziņoja.

— Bet tas ir vairāk nekā trīsdesmit pieci tūkstoši dolāru. — Douertijs novērsa skatienu, acīs viņam iemirdzējās miklums, žokļi sacirtās, rokas drebēja. — Agrāk par oktobra beigām es tik daudz naudas neparko nevaru sadabūt. Man nepieciešams paildzinājums. — Protests, kā parasti, skanēja glaimīgi. — Man nav klājies viegli, kopš nomira sieva...

— Viņa nomira pirms gadiem divdesmit. — Katrīnas balss kā kristāla šķautne bija pietiekami asa, lai grieztu līdz kaulam, ja kundze to vēlējās. Un patlaban viņa to vēlējās. — No sievas nāves jūs esat izslaucis pietiekami daudz labuma. Neceriet iegūt vēl kaut ko!

Douertijs pietvīka. Asiņu pieplūdums uz īsu brītiņu apdzēsa neveselīgo bālumu viņa sejā.

— Jūs esat salta un nežēlīga veca maita. Nav brīnums, ka jūsu pašas dēls Gils jūs ienīst.

Sāpe. Spējš, ass cirtiens. Sāpe, ko spēj izjust vienīgi māte, kuru ienīst miesīgs bērns. Sāpe, kas, gadiem ritot, nebija mazinājusies, bet drīzāk padziļinājusies, gluži tāpat, kā dziļumā bija gājis Gilberta naids pret māti.

Nespēdama atsist Douertija uzbrukumu, Katrīna sasparojās, izslējās vēl taisnāk.

— Manas attiecības ar Gilbertu nav temats, ko es gribētu iztirzāt sarunā ar jums, mister Douertij.

Douertijs bija ieguvis punktu savā labā un to zināja. — Jādomā gan — jums kož kaulā, ka viņa vīndarītava nav ne par mata tiesu sliktāka kā jūsējā. Kas zina — pēc pāris gadiem Klosteru vlndarītava būs pat pārāka un lielāka.

Pagalmā iebrauca brūns džips un apstājās zem ma-dronkokiem. Ar acs kaktiņu Katrīna pamanīja, ka no automašīnas izkāpj Sems Ratledžs.

— Es nekādi nevaru saskatīt kopsakaru jūsu vārdos, mister Douertij. — Pacēlusi spieķīti, Katrīna norādīja uz papīriem, ko viņš turēja rokā. — Jūs esat saņēmis likumīgu paziņojumu. Vai nu nolīdzināsiet parādu pilnā apmērā, vai arī zaudēsiet savu vīnadārzu. Izvēle pieder jums.

— Lai esat nolādēta! — viņš nikni sodījās. — Jūs laikam iedomājaties, ka izdevies mani sakaut, ko? Bet gan jūs vēl redzēsiet. Pirms ļaušu jums sagrābt manu īpašumu, es to nodedzināšu līdz pēdējai zemes pēdai.

— Izdariet gan to! — ieteicās Sems, viņiem piebiedrodamies. — Tad mums nevajadzēs dzīt uz turieni buldozeru, lai to dārzu notīrītu. — Katrīnai viņš paskaidroja: — Viņsestdien pacēlies gaisā ar Mazuli, es tam dārzam pārlidoju pāri. — Par Mazuli tika dēvēts arhaisks divvietīgs divplāksnis, ko Sems pirms pāris gadiem bija atjaunojis tiktāl, lai varētu lidot. — No gaisa es labi saredzēju, cik tas vīnadārzs briesmīgi aizaudzis. Tur nav nekā cita kā vienīgi nezāļu, vīnogulāju un sīku krūmeļu čūkslājs.

— Tai ziņā nespēju neko līdzēt, — Douertijs strauji aizstāvējās. — Mana veselība pēdējā laikā nav nekāda teicamā.

— Ejiet prom! — Katrīna strupi pavēlēja, uzmezdama Douertijam ledainu skatienu. — Man apnicis klausīties jūsu mūžīgajā činkstēšanā, un es esmu pārāk veca, lai, jūsos klausoties, zaudētu savu dārgo laiku. — Viņa pievērsās Semam. — Ved mani mājās, Džonatan!

Netīšām viņa bija uzrunājusi Semu tēva vārdā, taču Sems pat nepūlējās kļūmi labot. Viņš bija četrpadsmit gadus vecs puika, kad vairāk nekā pirms divdesmit gadiem nomira tēvs. Kopš tā laika Katrīnai šad tad samisējās, un tā uzrunāja viņu par Džonatanu. Ilgo gadu gaitā Sems bija iemācījies nelikties to dzirdam.

Viņš pavadīja Katrīnu līdz džipam un palīdzēja tai ierausties sēdeklī, pēc tam pats apgāja automašīnai apkārt uz šofera vietu. Apsēdies pie stūres, viņš dzirdēja Katrīnu nopūšamies un nopūtā saklausīja nepacietību.

— Vai tu domā par Douertiju? — Sems riskēja un uzmeta viņai skatienu, iegriezdams dž.īpu ēnainajā piebraucamajā ceļā. — Man ir tāda sajūta, ka viņš grasās sarīkot kaut kādu traci, pirms viss būs galā.

— Douertijs mani tiešām neuztrauc. Viņš neko nespēj mums nodarīt.

Asumiņš balsī skaidri norādīja, ka saruna šai virzienā izbeigta un nekādas turpmākas apspriešanas nebūs. Katrīna spēja šādi noslēgties — no lietām, jūtām vai cilvēkiem. Tieši tā viņa bija izslēgusi tēvoci Gilbertu no savas dzīves. Tas Semam ienāca prātā, iebraucot šaurajā pievedceļā.

Tajā laikā, kad notika lielā šķelšanās, Sems bija atradies internātskolā. Ielejā apkārt klīda vismaz simt versiju par to, kas noticis, tika minēti vismaz simt cēloņi. Ikviens no tiem varēja būt īstais. Tēvs nekad ar Semu nebija to pārrunājis, un Katrīna, protams, to ne reizi nepieminēja.

Ar juristu starpniecību viņa tūdaļ pēc sašķelšanās bija izpirkusi līdz vispēdējam visu sava dēla Gilberta daļu ģimenes īpašumā. Cils par šo naudu kopā ar to, ko ieguva no investoriem, nopirka pamestus vīnadārzus nepilnas piecas jūdzes no Ratledžu zemes, izveidoja klosteru parauga vīndarītavu, nosauca to par Klosteriem un sekmīgi sāka raudzēt tāda paša nosaukuma vīnu, nekavēdamies uzsākt atklātu sāncensību ar māti.

Sems vairākkārt bija novērojis abu oficiālās sastapšanās. Nezinātājam nemūžam neienāktu prātā, ka viņi ir māte un dēls, nemaz nerunājot par to, ka abi varētu būt naidā. Ne viens, ne otrs neizrādīja ne naidīgumu, ne ļaunvēlību. Katrīna izturējās pret Gilu, kā izturētos pret jebkuru pavirši pazīstamu vīndari, ja vispār likās viņu pamanām. Bet sāncensība tomēr pastāvēja. Un tas nevienam nebija noslēpums.

— Šorīt es runāju ar Emīlu, — Katrīna sacīja. Emīls, protams, bija barons Emīls Fužērs, kam Francijas slavenajā Medokas vīndarītavu reģionā piederēja Château Noir. — Arī viņš nākamnedēļ piedalīsies vīnu izsolē Ņujorkā. Norunāju ar viņu tur tikties.

Viņas pirksti cieši sažņaudzās ap spieķīša sudraba rokturi. Spieķa klātbūtne Katrīnai pastāvīgi atgādināja, ka arī viņa ir mirstīga, tātad kaut ko tādu, ko Katrīna bija spiesta pieņemt par īstenību pirms gada, kad uz divām nedēļām palika nekustīga pēc kritiena, kurā stipri cieta viņas kāja un gūža.

Tomēr Katrīna bija cieši apņēmusies sev vēl atvēlētajā laikā nodrošināt Ratledžu vīndarītavas nākotni. Lai cik sāpīgi bija to atzīt, viņa šaubījās, vai mazdēla rokās tā būs pietiekami droša.

Arī tagad viņa pameta vērtējošu skatienu uz mazdēla pusi. Semam bija tēva spēcīgie muskuļi un vingrais augums. Gaiši brūnās acis raudzījās dzedri, vaibsti bija paskarbi. Un tomēr — nekad Sems nebija izrādījis lepnumu par Ratledžu nama izraudzētajiem vīniem. Bet bez lepnuma nebija aizrautības, un bez aizrautības, bez kaislības vīns kļuva tikai par produktu.

Šādos apstākļos Katrīnai neatlika izvēle — vajadzēja meklēt atbalstu ārpus ģimenes. Šai pašā pavasarī viņa bija nodibinājusi kontaktu ar Château Noir pašreizējo baronu

un ierosinājusi lietišķu sadarbību, izveidojot lielu abu ģimeņu kopuzņēmumu uz Ratledžu vlndarītavas bāzes.

Vienošanās principā jau būtu panākta, ja spēlē piepeši nebūtu iejaucies Gils, piedāvādams baronam tieši tādu pašu iespēju. Katrīna bija pārliecināta, ka dēls tā rīkojas vienīgi tādēļ, lai viņu kaitinātu un izjauktu viņas nodomus.

— Tu, protams, mani pavadīsi uz Ņujorku, — viņa bilda Semam, kad džīps apstājās mājas priekšā.

— Protams. — Sems apgāja automašīnai apkārt un palīdzēja Katrīnai izkāpt.

Katrīna pagriezās, lai ietu mājā, taču apstājās un pārlaida tai skatienu. Impozanto celtni deviņpadsmitā gadsimta nogalē bija cēlis viņas vīratēva vectēvs. Būvēta pēc Francijas lielo piļu parauga, tā pacēlās divarpus stāvu augstumā. Gar nama sienām augšup stiepās mež-vīna stīgas, darot maigākas celtnes padrūmās līnijas. No stāvā jumta augšup slējās slīpi skursteņi, logi bija sadalīti biezās flintstikla rūtīs. Māja liecināja par senu bagātību un dziļām saknēm.

Atvērās smagās Hondurasas sarkankoka parādes durvis, un pa tām iznāca allaž modrā saimniecības pārzine misis Vārgesa. Viņa bija ģērbusies iecietinātā melnā formas tērpā; sirmie mati cieši atsukāti un pakausī sastiprināti mezglā.

— Pirms brīža bija atnācis tas Douertijs un pieprasīja tikšanos ar jums, — saimniecības pārzine paziņoja, un viņas sīkā nicīgā iešņākšanās skaidri parādīja, ko viņa par šādu prasību domā. — Beidzot viņš aizgāja, kad pateicu, ka jūs neesat mājās.

Katrīna tikai palocīja galvu, Sema pavadībā kāpdama augšup pa galvenās ieejas marmora kāpnēm.

— Sakiet, lai Han Lī uzvāra tēju un pasniedz to uz terases, — viņa izrīkoja, tad paraudzījās uz Semu. — Vai tu man piebiedrosies?

Nē. Man šis tas vēl darāms. — Sems necerēja tik viegli un ātri tikt vaļā no Lēna Douertija, kā to iedomājās Katrīna.

Skaidrā prātā šis cilvēks nebija bīstams. Taču ikviens zināja, ka dzērumā viņš kļūst negants un viegli var nodarīt postu gan mantai, gan cilvēkam. Sems gribēja nodro-šināties, lai tas nenotiktu Ratledžu īpašuma teritorijā.

Senthelēnas centrā bija kārtējais satiksmes sastrēgums. Galvenā iela atgādināja ideālu skatu kartīti ar gadsimtu mijas namiem, savādajiem veikaliem un elegantajiem restorāniem. Toijota ar Oregonas numuru izbrauca no stāvvietas tieši priekšā Lēna Douertija bui-kam. Nolamājies viņš uzmina uz bremzes pedāļa un padeva signālu.

— Nolādētie tūristi, kā mušas pie sapuvušiem augļiem, — viņš murdēja. — Iedomājas, ka šiem pieder visa pasaule, uz mata kā tie Ratledži.

Pietika to atcerēties, un atgriezās panika, mutē sakāpa nelāga skāņa baiļu garša, un uzmācās izmisīga vajadzība iedzert.

Par laimi, klāt jau bija apdrupusi ķieģeļu ēka ar Millera alus reklāmu logā un virs durvīm pabālējušu izkārtni Vecā taverna, ko apkārtējie iedzīvotāji gan labāk pazina kā Lielā Edija krogu.

Atstājis buiku ielas malā, Douertijs iegāja krogā. Sasmakušais gaiss smirdēja pēc tabakas dūmiem un zemē izlijušiem dzērieniem.

Lielais Edijs stāvēja aiz letes. Douertijam ienākot, viņš paskatījās, taču tūliņ atkal pievērsās pie sienas novietotajam televizoram. Rādīja kaut kādas sacīkstes. Edijam patika skatīties sacīkstes.

Douertijs uzsvempās uz sava parastā ķebļa letes galā. — Ielej man viskiju!

Lielais Edijs noslīdēja no sava ķebļa, pasniedzās zem letes, izvilka viskija pudeli un nolika Douertijam priekšā, tad tūliņ gāja atpakaļ, apsēdās un atkal pievērsās televizoram.

Pirmo glāzi Douertijs izmeta vienā pielicienā pie mutes, gandrīz nejuzdams dzēriena stiprumu. Tad jau ar drošāku roku piepildīja glāzi no jauna, lzkampa pusi, tad nolika glāzi, un viskijs nolija rīklē kā vulkāna lava. Saņemtais papīrs ar aizliegumu izpirkt ķīlu zīmi, ko viņš bija iebāzis krekla krūškabatā, pēkšņi apsvilināja krūtis kā ar uguni.

Trīsdesmit pieci tūkstoši dolāru. Tikpat labi tur varēja būt rakstīts trīssimt tūkstoši, jo nebija ne mazāko iespēju pie tādas naudas tikt.

Lai nelabais viņu parauj, Douertijs nodomāja, atcerēdamies Katrīnas Ratledžas tēraudaino skatienu urbjamies viņā. Pastūmis līdz galam neizdzerto glāzi nostāk, viņš to piepildīja līdz malām un atkal pievilka sev klāt.

Tā sēžot, ar vienu roku aptvēris pudeli, ar otru glāzi, viņš pamazām zaudēja laika sajēgu. Sanāca citi parastie kroga apmeklētāji. Douertijs pamanīja, ka pudele jau pusē, un dzirdēja, ka apmeklētāju balsis sacenšas skaļumā ar televizoru. Ekrānā tobrīd parādījās Toma Bro-kava ģimis.

Douertijam blakus pa grīdu nošvīkstēja pavilktā ķebļa kājas. Kaimiņos apsēdās Fipss, vietējās avīzes reportieris — vīrišķis satūkušām acīm un masīviem žokļiem.

— Hei, Lielo Edij! — uzsauca kāds, kas sēdēja pie galdiņa. — Atnes vēl pāris alus!

— Jā jau, jā, — Edijs noburkšķēja.

Douertijs pameta ņirdzīgu skatienu pār plecu uz galdiņu, pie kura sēdēja mehāniķis eļļainā virsvalkā un krāsotājs traipainā baltā uzsvārcī. Šādi tādi melnstrād-nieki, viņš nicīgi nodomāja. Vergo noteiktas stundas,

I.ii.i to, ko šiem pavēl. Viņš vis tāds nav. Viņam nemīs nevar pavēlēt; viņš jūtas pats savs kungs. Ha, v iņam pieder vīnadārzs. Viņam...

I )ouertijs atcerējās papīru savā kabatā, un pēkšņi ju-las riebīgi. To zemi nedrīkstēja zaudēt. Tā zeme bija \ īss, kas viņam vēl pieder. Kur viņš bez tās paliktu? Ko iesāktu?

Nē, jāaptur tie zagļi Ratledži. Jāatrod iespēja, kā tikt pie naudas. Bet kā? Kur?

Nekas viņam nevedās, kā vajadzētu. Nekas. Kopš nomira Bekija. Viņa skaistā Rebeka. Kopš tā laika, kad viņa tika zaudēta, viss sagājis šķērsām.

Juzdams mutē atkal nelāgi skāņo garšu, Douertijs atstūma viskija glāzi. Tai brīdī viņa skatiens pievērsās televīzijas ekrānam.

— Notikumā, kas atgādina pret prezidentu Reiganu vērstā atentāta mēģinājumu, — ekrānā runāja Toms Brokavs, — šovakar ievainots Ņujorkas štata senators Dens Melčers un nošauts policists. Kellija Duglasa no Ņujorkas pastāstīs kaut ko vairāk.

Ekrānā parādījās sievietes seja. Vakara tumsa sedza ekrāna malas, izcēlās vienīgi spilgtais apgaismojums pie kādas slimnīcas uzņemšanas nodaļas ieejas. Sieviete stāvēja tās priekšā. Douertija uzmanību uz mirkli saistīja viņas seja ar enerģiskiem, stūrainiem vaibstiem.

Viņš nodūra galvu, kad sieviete sāka runāt: — Štata senators Dens Melčers ievests slimnīcā ar vismaz vienu šautu brūci krūtīs...

Balss, šī balss. Viņš strauji pacēla galvu. Zemais tonis, klusā noteiktība. Nē, kļūdīties nebija iespējams. Viņš to pazina. Šo balsi viņš pazina tikpat labi kā savējo. Tai jābūt viņai.

Taču sievietes seja bija nozudusi, ekrānu aizņēma pusmūža vīrietis, kas izkāpa no melna automobiļa, pamirdzināja smaidu pret kameru, pamāja ar roku, nelikdamies zinis gar tālāk stāvošo piketētāju niknajiem kliedzieniem. Palika vairs tikai šī balss — viņas balss, kas stāstīja par ekrānā redzamo.

— Kopš ievēlēšanas par štata senatoru pirms diviem gadiem Dens Melčers pastāvīgi izraisījis strīdus un uzskatu sadursmi. Viņa liberālā nostāja pilsoņtiesību un abortu legalizēšanas jautājumā radījusi viņam spēcīgu opozīciju. Šovakar šī opozīcija izvērtās vardarbībā.

Balss apklusa, kad no pūļa, kas stāvēja ar plakātiem rokās, izlauzās sieviete. "Slepkava!" viņa iekliedzās un sāka šaut.

Bezjēdzīgajā jūklī, kas nu izcēlās, bija grūti jelkam ar acīm izsekot. Ļimstošo senatoru uztvēra viens no miesassargiem, turpat tuvumā nokrita un palika guļam policists; cilvēku barā sākās panika, atskanēja kliedzieni un spiedzieni; kāds sagrāba sievieti, kas bija šāvusi, piesteidzās cits policists un piespieda sievieti pie zemes. Sekoja kadrs ar ievainoto, bezsamaņā guļošo senatoru tuvplānā, krekla baltā krūteža nošķiesta asinīm. Pēc tam parādīja, kā viņu ievieto ātrās palīdzības automašīnā.

Tad ekrānā atkal parādījās sieviete. — Mēs tikko saņēmām visjaunāko informāciju — dežurējošais policists, kas arī tika ar šāvienu ievainots, no ievainojuma miris. Uzbrucēju policija apcietinājusi. Viņas identitāte vēl nav noskaidrota. — Sieviete apklusa, tad noteica. — Kellija Duglasa, KNBC Ņujorkā.

Douertijs sarauca pieri. Viņa vairs nepavisam neizskatījās kā agrāk. Krāsu toņi it kā tie paši — kastaņbrūnie mati, tumši zaļās acis. Un balss, balsī viņš nekļūdījās. Milzīgi pārvērtusies desmit gados. Un tomēr tā ir viņa. Pat vārdu nomainījusi, pieņēmusi mātes uzvārdu. Tā bija viņa. Tai jābūt viņai.

Viņš stingi blenza ekrānā, nenieka neredzēja no patriotiskās Maxwell House kafijas reklāmas zibināšanās.

Vlit.im blakus reportieris Fipss ņirdzīgi sacīja Liela-ļam Edijam:

To viņi sauc par žurnālistiku. Avīzei tāda ķēma informācija vis nederētu.

l ielais Edijs, plecus vienaldzīgi paraustīdams, noiru a: — Viena bilde ir tūkstoš vārdu vērta.

— Ir nu gan bilde! — Fipss nošņācās. — Ielien kamerā, parāda smuku ģīmīti un izliekas par reportieri. Klausi, ko tev saku, — televīzijas ziņu pārraidēs viņiem maksā nesamērīgi lielu naudu.

Lēns Douertijs sarunā klausījās tikai pa ausu galam. Viņš bija pagalam apjucis, domas šaudījās pa galvu juku jukumis. Viņš pacēla glāzi, bet tad staruji to atgrūda nost. Vajadzēja padomāt.

2

Kellija stāvēja noslēguma kadrā. Viņa palika tā līdz signālam, ka pārraide beigusies. Spožā gaisma apdzisa, viņa nolaida mikrofonu un atslābināja "ekrāna ģīmi". Acīs iedzirkstījās uzvaras prieks, lūpas pašas no sevis savilkās apmierinātā smaidā.

Producents Breds Sommerss izrausās no satelītbu-siņa, kas bija krautin piekrauts ar ekipējumu. Viņš bija pāri trīsdesmit, ģērbies hakija īsbiksēs un rūtainā kreklā ar īsām piedurknēm — citādi Ņujorkā šai nenormāli karstajā augusta vakarā nemaz nebija iespējams ģērbties. Kellija, vēl joprojām pārlieku satraukta par to, kas bija jāpaveic šajā ārkārtējā vakarā, nejuta pat sutīgo karstumu.

Breds, pavērsies pret Kelliju un visu komandu, saslēja abus īkšķus par labo izdošanos.

— Es nosūtīju arī pilnu ierakstu vakara ziņām Rietumu krastā. — Tas bija izdevīgi, jo trīsstundu laika starpība ziņām ļaus tur nonākt itin svaigām.

— Ek, puikas, viss izdevās uz goda! — Pietvīkusi veiksmes apziņā, gribēdama priekā dalīties, Kellija sirsnīgi uzsmaidīja kolēģiem. — Manā dzimtajā Aiovā mēs kaut ko šitādu saucām par "bridienu pa lielo kukurūzu", — viņa noteica, plati pasmaidīdama.

— Nūjā, tomēr briesmīgi žēl, ka iznāca tikai vietējās ziņās, nevis nacionālajās. — Pazemais, druknais četr-desmitgadnieks Rorijs Tabss, kam galvvidus jau metās klajš, nocēla kameru no pleca un nolika zemē.

— Jā, nudien, tas sievišķis izraudzījās nāvīgi nepareizu brīdi šaušanai, — skaņu operators Lerijs Maklos-kijs pazobojās.

Rorijs nosarka, atskārzdams, ka viņa gluži nevainīgā piezīme izskanējusi cietsirdīgi un neiejūtīgi, runājot par traģisko atgadījumu, kurā policists zaudēja dzīvību un senators tika smagi ievainots. Ziņu dienestā vajadzēja emocionāli nošķirties no notiekošā. Viņa pienākums bija ziņot par notikumiem, nevis uz tiem reaģēt. Jūtinā-ties varēs vēlāk.

— Es jau nemaz tā nedomāju, — viņš aizstāvēdamies nobuldurēja. — Ieteicos tikai tāpēc, ka man nekad nav laimējies kaut ko notrāpīt nacionālajām ziņām.

— Nu, vēl jau vari kaut ko samakšķerēt rītvaka-ram, — Lerijs indīgi noņirdza, viņš nekad nepalaida garām izdevību padzalkstīt Roriju. Un arī tobrīd, ja sācis, neatlaidās: — Vairāk jau neko, tikai jālūdz Dievs, lai senators izlaiž garu.

— Vai tu tiešām nevarētu izbeigt? — Rorijs uzmeta runātājam zvērīgi niknu skatienu.

— Ja esam pieminējuši senatoru, iešu paskatīties, vai no slimnīcas nav saņemta kāda informācija, — sacīja Kellija, nepārprotami juzdama, ka notikums vēl nav beidzies.

Breds Sommerss viņu aizturēja. — Es aiziešu. Tu pa to laiku atvelc elpu. Man tikpat jāiet zvanīt. Varbūt jau būs uzzināts, kā to sievieti sauc.

I' l ilija nelauzās. Tomēr viņa nepavisam vēl negra-i|.r. /.nīdēt modrību. — Atnes kafiju! — viņa nosauca llu'dam pakaļ. — Melnu!

Un kādu picu, — Rorijs jokodams piebilda.

Viņiem piebiedrojās ari Lerijs un, plaukstas pie mu-ii pielicis, sauca aizejošajam producentam pakaļ ari avu pasūtījumu:

— Man atnes hamburgeru, ceptus kartupeļus un glāzi šokolādes kokteiļa!

Kellijai neganti rūca vēders. Bet viņa gar to nelikās ne zinis. Darbā, kur kameras priekšā katram pieaug desmit mārciņas, visiem jāpabadinās, izņemot dažus retus izredzētos. Kellija pie šiem retajiem nepiederēja.

Kad viņa pagriezās, Lerijs izpurināja no paciņas cigareti un piedāvāja viņai. Kellija paņēma cigareti un aizkūpināja to pie Lerija šķiltavām. Pametusi galvu atpakaļ, viņa izpūta dūmu un pacēla tumši rudo matu pīni, brīdi atbrīvodama kaklu.

— Tev, Rorij, sižets iznācis garš un spēcīgs. — Siltums un apbrīna viņas balsī patiesi nāca no sirds.

Operators priecīgi pasmaidīja, tad nogrozīja galvu. — Cilvēki mīļie, ja sāku domāt... es vēl nespēju noticēt, cik daudz man izdevies safilmēt. Atceros, ka brīdī, kad Mel-čers izkāpa no automašīnas, māja ar roku un smaidīja, es pagriezu objektīvu uz piketētājiem, gribēju uzņemt, kā šie reaģē. Un tad pēkšņi tā sieviete — iznirst no nekurienes... — Apklusis viņš domīgi sarauca pieri. — Kā viņa tika garām policistiem? Vai kāds no jums redzēja?

— Es ne, — Kellija ar jūtamu nožēlu noteica. — Tobrīd es nelaimīgā kārtā skatījos uz otru pusi.

— Man šķiet, policisti uzmanību pārāk koncentrēja uz to tipu, kas izskatījās pēc cīkstoņa, — Lerijs izteica savas domas, tad paskatījās uz operatoru. — Redzēju daļu tava filmējuma, kad to montēja. Vai tu vispār zini, ka tev kadrā bija pat revolveris, kad šī sāka šaut?

— Man likās gan, ka viņai ir kaut kas rokā, taču es drīzāk domāju, ka tas ir iepuvis tomāts vai ola, bet revolveris... — Viņš atkal nogrozīja galvu un nopūtās, tad visā nopietnībā palūkojās uz Kelliju. — Ja tu nebūtu sadomājusi...

Kellija iekrita valodā: — Ja tu nebūtu ieminējies par piketētājiem.

— Ja parka drošības veči nebūtu pieminējuši piketētājus, — piebalsoja Lerijs un ātri noskaitīja vēl citus "ja".

— Teiksim pareizo vārdu, — Kellija sausi konstatēja.

— Mums laimējās.

Rorijs ilgi viņā domīgi noskatījās, tad smaidīdams ieteicās: — Nezinu... man šķiet, ka to izšķīra dažs saprātīgs instinkts. Tavējais.

Tā no Rorija mutes bija ļoti liela uzslava. Kellija atsmaidīja pretī viņa smaidam, gan aizkustināta, gan arī juzdamās visai neveikli.

— Pret glaimiem es esmu imūna, Rorij. Vienosimies un nosauksim to par laimīgu instinktu.

— Nekā, tev taisnība, Tabs, — Lerijs nepiekāpās.

— Liekas, viņai ir deguns, kas saož jaunumus. Un tas varbūt nozīmē, ka mēs viņu vairs nesauksim par Kājām, bet turpmāk dēvēsim par Degunu.

Tādus vārdus dzirdot, Kellija saviebās un spurojās pretī.

— Kas jums, puiši, tā par modi? Kāpēc jūs man par iesauku izvēlaties kādu no manām ķermeņa daļām? šite mani saukā par Kājām, tur, Sentluisā, nedeva mieru maniem matiem un saukāja par Sarkano.

— Galējs izdomas trūkums, — Lerijs piebilda.

— Kājas gan liecina par varenu izdomu, vai ne? — Kellija zobgalīgi atvaicāja, priecādamās par vieglo, draudzīgo ķircināšanos. Tā rosināja uz ašām atbildēm, tomēr arī atslābināja.

I ,i|.r. Ins skan seksīgāk, — Rorijs smaidīdams itlli'lt rt.

I • ļ>,r l,istišu Donnai, ka tu tā sacīji, — Kellija • 11.nnli'ļ.i, ‘..ivilkusi nopietnu ģīmi, bet acīs dzirkstīja jautrības uguntiņa.

Vai die... to gan nedari, — Rorijs lūdzās un tūliņ .aka meklēties pa kabatu. — Kamēr brīvs brīdis, jāpie-v.ma viņai. Rorijam jaunākajam reizēm uzkrīt lielais brēcamais. Viņam nāk zobiņi.

Rorijs iesteidzās slimnīcā. Kellija noskatījās, kā viņš izvairās no ātrās palīdzības automašīnas, kas patlaban piebrauca pie ieejas, un iedomājās par komplimentu viņas instinktam. Viņa tam neticēja. Uzņemt kadrā piketētājus šķita loģiski, nekas vairāk.

Viņi jau bija atradušies Centrālparkā un gatavojušies tiešraidei ziņās "Ko skatāmies pulksten piecos", šis raidījums bija daļa no raidstacijas vasaras kampaņas par godu Ņujorkai. Ziņu pārraides periodiski tika dalītas — daļa no studijas, daļa tieši no notikuma vietas kaut kur Ņujorkā. Pagaidām jau bija izmantots Bronksas zooloģiskais dārzs un Šī stadions Kvīnsā. Šoreiz par darbības vietu bija izraudzīts Centrālparks, norises vadību uzticot Kellijai un meteorologam. Tiešraide bija norisējusi bez jebkādiem starpgadījumiem.

Kamēr tika vākta nost skatuve un ierīces, Rorijs bija uzsācis sarunu ar kādu parka apsardzes puisi. Apsargs ieminējās, ka pie Brīvdabas restorāna Krodziņa parkā pulcējoties piketētāji. Viņam jādodoties turp, tiklīdz televīzijas ļaudis būšot sakravājušies un aizvākušies.

Kad Kellija iekāpa raidstacijas automašīnā, lai brauktu atpakaļ uz studiju, Rorijs dzirdēto viņai pastāstīja, pasniedzot to kā interesantu tenku.

Kellija nekavējoties ierosināja:

— Mēs taču varam kaut ko nofilmēt, ja jau esam tik tuvu pie tās vietas? Uz studiju atpakaļ pašreiz nav jāsteidzas.

Ja Kellija tobrīd būtu ziedojusi laiku sava ierosinājuma cēloņu analīzei, tie būtu bijuši jēdzīgi un saprātīgi: Melčers Ņujorkas politiķu vidū bija visai pretrunīga figūra; klīda valodas, ka viņš metis acis uz gubernatora mītni; viņa ultraliberālie uzskati bija pagalam nokaitinājuši štata konservatīvos elementus. Tas viss nozīmēja, ka štata senators Dens Melčers ir aktuāla personība, turklāt nākotnē var kļūt jo ievērojamāks. Lente ar protesta materiālu var noderēt vēlākam laikam kādā raidījumā par šo senatoru, lai arī pašreizējā mirklī sižets vakara ziņām izmantojams nebūs.

Būdams pārraides producents, Breds Sommerss varētu aizliegt šās idejas īstenošanu, bet viņš tikai paraustīja plecus un vienaldzīgi atteica: — Dragā vaļā!

Rorijs un Lerijs salika kameru un skaņu aparatūru studijas busiņā un iekāpa arī paši kopā ar Kelliju un šoferi. Braucot pa Centra ceļu, viņi apmeta līkumu, lai nonāktu pie Brīvdabas restorāna Krodziņa.

Pārdesmit piketētāju, gandrīz visi ar plakātiem rokās, mīņājās restorāna priekšā, kur nostāk no ieejas tos turēja viens jātnieku policists un divi parka apsardzes uzraugi. Tai brīdī, kad piestāja televīzijas busiņš, piebrauca un apstājās arī policijas auto un no tā izkāpa vēl divi kārtībnieki, lai piebiedrotos tiem, kas jau bija uz vietas.

Jebkuras policistu cerības pierunāt protestētājus piketu ar labu pārtraukt izgaisa mirklī, kad piketētāji ieraudzīja televīzijas ļaudis kravājam ārā no busiņa savu ekipējumu. Kellija izraka piezīmju bloku, rakstāmo un reportieres apliecību no lielās plecā valkājamās somas, kura viņai noderēja rokassomiņas vietā un kurā viņa līdz ar piezīmēm glabāja arī kosmētiku, matu laku un diezin ko visu vēl. Viņa noskatīja policistu, kas '..■runājās ar smokingā tērptu izmocīta izskata vīrieti nelalu no restorāna ieejas. Ar bloku rokā Kellija devās pie abiem. Ne viens, ne otrs neizskatījās pārāk priecīgi, viņu ieraugot.

— Sveiki! Es esmu Kellija Duglasa kopā ar...

Policists viņu pārtrauca:

— Es zinu, kas jūs esat, mis Duglasa.

Viņa sejas izteiksme bija pieskaņota diezgan drūmajai balsij, taču skatienā, vērojot Kellijas seju, varēja jaust pozitīvu vērtējumu.

— Kas te notiks? — Viņa tīšām uzdeva jautājumu, kaut atbilde bija skaidri saredzama, iebāza kabatā reportieres apliecību un pagriezusies paraudzījās atpakaļ uz demonstrantiem.

Kāds tēvainis, augumā pāri par sešām pēdām, ar ķīnieša ūsām un skūtu galvu bļaustīgi strīdējās ar vienu no kārtībniekiem. Rorijs Tabss patlaban bija notēmējis kameru uz šiem abiem un ar vienu aci cītīgi raudzījās skatu meklētājā. Lerijs viņam aiz muguras ritināja skaņu aparatūras vadus.

— Mis Duglasa, — ierunājās vīrietis smokingā, pievērsdams Kellijas uzmanību sev. Uzvārda plāksnīte pie krūšu kabatiņas norādīja, ka viņš ir direktora palīgs. Vīrietis izskatījās nepacietīgs, nokaitināts un pamatīgi notrūcies. — Lūdzama, neļaujiet savam operatoram filmēt restorānu. Nav taču pārāk svarīgi, kur notiks senatoram veltītais bankets.

Kellija neko neapsolīja.

— Vai senators ir restorānā? Es labprāt vēlētos neilgu sarunu ar viņu.

— Viņš vēl nav atbraucis. — Direktoram par lielu nepatikšanu to no laba prāta paziņoja kārtībnieks.

Kellija vienā mirklī uztvēra sacīto, saprazdama: tas nozīmē, ka te lentē varētu fiksēt senatora un piketētāju satikšanos.

— Kad viņu gaida ierodamies?

Kārtībnieks paraustīja plecus.

— Jebkuru brīdi.

Restorāna piebraucamajā ceļā iegriezās mirdzoši pulēts melns limuzīns. Restorāna direktora palīgs saspringa, viņa skatiens liptin pielipa linkolna tumšstikla logiem, it kā neapzināti cenšoties izurbties cauri gaismu atstarojošajam stiklam un saskatīt iekšāsēdētājus.

Ne mirkli nevilcinādamās, Kellija aizsteidzās brīdināt Roriju par iespējamo senatora ierašanos. Tiklīdz melnais limuzīns apstājās, Rorijs vienā mirklī mainīja pozīciju un iestādīja kameru uz auto pakaļējām durtiņām.

Pagāja labs brīdis, iekams formā ģērbies šoferis izkāpa no limuzīna, kameras pusē piegāja pie aizmugures durtiņām un tās atvēra. Vispirms izkāpa miesassargs un tūliņ cieši aiz viņa — senators. Dens Melčers, kā parasts, bija viens, bez sievas, kas pēc piedzēruša šofera izraisītas avārijas bija kļuvusi par invalīdi braucamkrēslā.

Uzreiz pazinuši savu medījumu, piketētāji nikni ie-klaigājās. Senators nelikās tos ne dzirdam, ne redzam, no sejas nenozuda parastā pieklājīgi laipnā izteiksme, kad viņš uz mirkli apstājās, lai pārmītu dažus vārdus ar miesassargu. Tomēr viņš paraustīja baltā krekla aproces; šo nervozo žestu Kellija bija ievērojusi citās reizēs, ja kaut kas viņam negāja gluži gludi.

Kā labs aktieris senators izlikās nemanām operatoru ar kameru un devās uz priekšu. Paspīdinādams sejā sirsnīgu smaidu, viņš pamāja ar roku. No linkolna priekšējā sēdekļa izrausās viņa pirmsvēlēšanu kampaņas vadītājs un uzticamais padomnieks Arturs Trents, kas uztvēra Kellijas skatienu un sveicinot pamāja ar galvu.

Sānskatā viņa uztvēra piketētāju laušanos uz priekšu un policistu pūliņus tos atturēt un nobloķēt. Viņa nepamanīja sievieti aizlokāmies garām policistiem — pēkšņi tā gadījās gājējiem ceļā. Kellija ieraudzīja sievietei rokā revolveri, bet nepaguva to apziņā uztvert, kad jau norībēja šāviens.

Piepeši sākās neizprotams jūklis un kustība — cilvēki bēga, meklējot patvērumu, miesassargs uztvēra krītošo senatoru, viens policists sagrīļojās un atmuguriski gāzās, daži metās virsū sievietei, policisti devās palīgā, bet Rorijs veikli manevrēja, lai visu iemūžinātu videolentē. Kellija šajos mirkļos domāja vienīgi profesionāli, neļaudama nevienai citai domai iejaukties, tomēr visu laiku manīdama, ka viņi ir vienīgā filmēšanas grupa notikuma vietā.

Gandrīz tikpat pēkšņi, kā sācies, viss arī beidzās. Sieviete uz mutes gulēja zemē, nikns, nobālis policists turēja to ciet un patlaban aplika tai rokudzelžus. Miesassargs auklēja rokās senatoru, asiņainu plaukstu uzspiedis uz ievainojuma tā krūtīs.

— Trāpīts! — miesassargs sauca, asarām pa vaigiem ritot. — Izsauciet ātro palīdzību!

Kellija redzēja, kā jātnieku policists, dīžīgā zirga pavadu rokā turēdams, noliecās pie pakritušā kārtībnieka. Viņa redzēja arī ievainotajam no mutes kaktiņa sūcamies asinis, zemapziņā nospriezdama, ka zemē guļošais nav tas policists, ar kuru viņa bija sarunājusies. Rorijs tobrīd kameru bija notēmējis uz aizturēto sievieti, kas nu skaļi šņukstēja. Operatora pirksti nemitīgi grozīja objektīva lēcu.

Kellija uzlika roku viņam uz pleca.

— Ko tev izdevās uzņemt?

— Visu, — viņš atteica, ne mirkli nenovērsdamies no kameras.

To uzzinājusi, Kellija ieskrēja restorānā pie telefona automāta un paziņoja par notikumu ziņu dienestam.

Pa radiotelefonu izsaukts, pēc dažām minūtēm satelīta busiņā ieradās Breds Sommers kopā ar diviem tehniķiem. Pa to laiku mediķu brigāde nestuves ar senatoru novietoja ātrās palīdzības automašīnā. Sirēnai kaucot, piebrauca otra ātrās palīdzības mašīna, kas aizveda ievainoto policistu. Policija nekavējoties bija nobloķējusi notikuma vietu un rūpīgi pierakstīja liecinieku vārdus un adreses. Tikko piebraukušie divu citu televīzijas raidstaciju busiņi un kāds pusducis avīžu reportieru un fotogrāfu vēl papildināja jucekli.

Savu žurnālista apliecību vicinādams, Breds izlauzās pie viņiem.

— Kādas ir visjaunākās ziņas?

— Dzirdēju vienu no ātrajiem runājam, ka policistam neesot nekādas lielās cerības palikt dzīvam, — Lerijs atbildēja.

— Un kas ar Melčeru?

— Neviens neko nesaka. — Kellija uzmeta skatienu nestuvēm, uz kurām senators tika iestumts ātrās palīdzības automašīnā. — Nevaram pat sameklēt nevienu, kas droši apliecinātu, ka viņš tiešām ir sašauts.

— Nu, tās asinis uz krekla viņam nudien nebūs no deguna iztecējušas, — ieteicās Rorijs, vēl joprojām balansēdams kameru uz pleca.

— Sakāpj visi iekšā! — Breds izrīkoja. — Brauksim viņiem nopakaļ uz slimnīcu. Otra mūsu grupa ir ceļā uz šejieni. Tie varēs nodarīt, kas te vēl darāms. Dod šurp, kas tev safilmēts! — Viņš pastiepa roku pēc Rorija filmām. — Es iedarbināšu ģeneratoru un pa ceļam samontēšu. — Kellijai viņš sacīja: — Aši sagatavo savu tekstu! Tikko nonāksim pie slimnīcas, tu tūliņ būsi ekrānā ar visu skaņu.

Tiklīdz ātrās palīdzības mašīnas durvis bija aizcirtušās, Rorijs nodeva Bredam divas filmu kasetes.

Breds skriešus metās uz satelītbusiņu, kas bija īsts visaugstākās tehnoloģijas brīnums — ar savu ģeneratoru un niecīgu laboratoriju, kas apgādāta ar visu

attīstīšanai un montāžai nepieciešamo. Savākuši kameru un skaņu aparatūru, pārējie savukārt aizsteidzās uz busiņu. Kellija ieslēdza griestu spuldzi un ķērās pie kricelēšanas savā piezīmju blokā, busiņam traucoties ātrās palīdzības automašīnai cieši pa pēdām.

Zemapziņā atskārzdama, ka nevainojami uzrakstīts teksts bieži vien neizklausās nekādā jēgā, kad to norunā, viņa visu laiku purpināja līdzi vārdus, ko rakstīja, tomēr nodrošinādamās, lai teksts būtu salasāms, ja vajadzēs ieskatīties. Turklāt viņa paturēja prātā, ka tekstam jāatbilst filmā uzņemtajam, notiekošo tieši neaprakstot.

Uzdevums nebija nekāds vieglais, it īpaši tāpēc, ka tekstu vajadzēja rakstīt, attēlus neredzot. Breds Som-merss satelītbusiņā šai pašā laikā atlasīja un samontēja rādāmos kadrus vienā filmā, kuru viņa nebija redzējusi.

Pabeigusi pirmo uzmetumu, Kellija īsi apspriedās ar Roriju un Leriju, tad sakārtoja materiālu, liekot uzsvaru uz dramatiskākajām ainām, kas būs fiksētas filmā. Beigās palika vēl mirklītis laika šo to pieslīpēt, pirms viņi nokļuva līdz slimnīcai.

Kamēr Rorijs un Lerijs sagatavoja uzstāšanās vietu, Kellija izmantoja laiku, lai mazliet atsvaidzinātu seju ar sārtumu, pūderi un lūpu zīmuli. Skaistināšanās dēļ viņa gan to nedarīja, krāsojās tikai tāpēc, ka zināja, cik skaudīgi kamera ekrānā noēd cilvēkam no sejas visu krāsu. Jebkurš reportieris, vienalga, sieviete vai vīrietis, kas ekrānā parādās pelnainā pelēkumā, zaudē skatītāju uzticību.

Tikusi ar kosmētiku galā, Kellija ātri sazinājās ar slimnīcu, ievākdama visjaunākās ziņas par senatora stāvokli, izdarīja nepieciešamos labojumus piezīmēs, stāstījumu domās saskaņoja ar samontēto filmu un tad pirmoreiz brīvi uzelpoja.

Nu, pieri domīgi saraukusi, jo pirmais lepnums un apmierinājums par veiksmi jau sāka gaist, viņa uzelpoja otrreiz.

— Kaut es būtu redzējusi Breda samontēto filmu! — viņa kritiski murmināja. — Ja vien būtu pieticis laika to caurskatīt.

— Tev iznāca lieliski, Kellij, — Lerijs apgalvoja.

Viņa papurināja galvu. — Būtu varējis iznākt labāk. — Prātā viņa vēlreiz pārskrēja savam tekstam, redzēdama desmitiem vietu, ko būtu varējusi norunāt labāk — atsevišķus vārdus vairāk uzsvērt, paspilgtināt, teikumu fragmentiem piešķirt lielāku dramatismu, spēcīgāku uzsvaru, faktus spilgtāk iekrāsot.

— Tev, protams, vienmēr viss nepieciešams augstākajā kvalitātē. — Šos vārdus Rorijs vairāk izteica kā novērotājs, nevis kā kritiķis. Turklāt šāds vērojums pilnā mērā atbilda patiesībai. Tikai augstākā kvalitāte Kellijai nozīmēja veiksmi, un veiksmi viņas acīs simbolizēja viņas darba atzīšana, teicams novērtējums. Tas Kellijai bija bezgala nepieciešams, kaut gan viņa neparko arī pati sev neatzītos, ka tā tiešām ir.

— Nav nekāds brīnums, ka tu mūs pamet, — Rorijs piebilda, tad apklusa un ieskatījās viņai acīs. — Zini, mums tevis ļoti pietrūks.

Sirsnīgi iepriecināta par tādu draudzības apliecinājumu, Kellija pasmaidīja. — Ūja, tu runā tā, it kā es postos uz otru pasaules malu, — viņa mīlīgi it kā rājās, bet īstenībā tikai centās noslēpt pēkšņo mulsumu. — Pārcelšos taču tikai uz citu stāvu.

— Kā tad, no Ziņām uz Programmām. Tas ir tikpat kā tikt iešautam no Zemes stratosfērā. — Rorijs pa-vēzēja roku ar degošo cigareti, un kvēlojošā oglīte novilka tumsā sarkanu loku.

Programmas. Tas bija burvju vārds, mērķis, pēc kura viņa tiekusies, kopš astoņus gadus iepriekš bija beigusi koledžu. Šie pēdējie astoņi gadi aizvadīti sūrā darbā, strādājot sešdesmit un astoņdesmit stundu nedēļā, rāpjoties augstajā, stāvajā kalnā; no sīkas, zaļas reportierītes nenozīmīgā televīzijas studijā Aiovas lauku nostūrī viņa šai grūtajā kāpumā izaugusi par jauna žurnālistikas tipa raidījumu vadītāju visaugstākās klases televīzijā, satvērusi pašu augstāko kāpņu spraisli, un nu tikai jānoturas.

Par to domājot, Kellijai uzmācās viegls nemiers, no prāta neparko negribēja izzust pievakarē parkā redzētais nepazīstamais vīrietis. Beidzot tomēr izdevās piespiest atmiņu tēlu atkāpties, un, iespēlējot balsī vieglu noskaņu, viņa sacīja:

— Neesmu tak vēl nekur aizgājusi, Rorij. Jums vajadzēs mani pieciest visu nākamo nedēļu.

— Tiesa gan, — Rorijs, plati pasmaidīdams, piekrita.

No slimnīcas teciņiem izsteidzās Breds Sommerss.

— Tevi pieprasa studijā, Kellij. — Viņš pamāja Ziņu busiņa šoferim. — Tūliņ jābrauc turp.

Kellija jutās vīlusies. Šis bija caurcaurēm viņas materiāls, viņa to bija sagādājusi un tāpēc gribēja skatītājiem vēlajās vakara ziņās jaunumu pavēstīt no notikuma vietas. Tomēr viņa nepretojās, kad Breds Sommerss saņēma viņu aiz elkoņa un stūrēja uz busiņu. Gaidīdama jau tuvākajās dienās pārcelšanu uz programmu nodaļu, viņa negribēja izpelnīties stūrgalves reputāciju.

Jau pēc dažām minūtēm soferis viņu izlaida pie Piecdesmitās ielas ieejas septiņdesmit stāvus augstajā ēkā, ko ņujorkieši nekad nedēvēs citādi kā par RCA^1 namu, vienalga, cik īpašnieku tā mainītu un kā jaunie īpašnieki to nosauktu. Plecu soma Kellijai smagi sitās pie gurna, kad viņa ātriem soļiem šķērsoja melnā granītā apdarināto vestibilu, dodamās taisnā ceļā pie dežurantu galda.

'Radio Corporation of America.

Formā tērptais tumšādainais dežurants redzēja viņu nākam.

— Notvēru jūsu speciālziņojumu, mis Duglasa. — Viņš pavēra barjeru. — Kā ar senatoru?

— Vēl joprojām operāciju zālē. — Kellija apstājās, lai parakstītos.

— Lādzīgs cilvēks. Būtu žēl viņu zaudēt.

-Jā.

Pa ceļam uz liftiem kāds viņai uzsauca: — Vai brauksi uz augšu?

Kellija uzreiz pazina vieglo angļu akcentu un pasmaidīja, nemaz vēl neieraudzījusi Hjū Taunsendu, pēc izcelšanās angli, turam vaļā lifta durvis. Slaids un, kā vienmēr, glīti ģērbies sava iecienītā drēbnieka šūdinātā gaišpelēkā vasaras uzvalkā. Viņam bija kalsna, šaura seja aristokrātiskiem vaibstiem. Tumšbrūnie, gandrīz melnie mati glīti apcirpti, ar vieglu iesudrabojumu, kas viņam piešķīra izcili smalku, cienījamu izskatu. Hjū izturēšanās bija vai nu atturīga, vai šarmanta atkarībā no situācijas vai sabiedrības, kurā viņš atradās. Attieksmē pret Kelliju Hjū allaž bija šarmants.

— Tu šovakar ļoti vēlu esi darbā, Hjū. — Kellija nezināja, kā viņu dēvēt — par draugu, skolotāju, padomdevēju vai par jauno žurnālistikas programmu raidījumu vecāko producentu, tātad priekšnieku.

— īstenībā biju iecerējis jau pirms stundas doties projām, bet aizkavējos, lai notvertu pēdējās vakara ziņas televīzijā:

Viņš nogaidīja, līdz Kellija iekāpj liftā, tad nospieda pogu vajadzīgajā stāvā un sāniski uzmeta viņai skatienu; gaišbrūnajās acīs staroja atzinība.

— Lielisks darbs.

— Vai tiešām tā bija? — Kellija pati uz padarīto vēl raudzījās mazliet kritiski.

— Bija gan.

Durvis aizdarījās, un lifts, klusu zuzēdams, cēlās augšup. Kellija nolēma pievākt raidījuma kopiju un vēlāk mājās mierīgi noskatīties. Tur viņa to varēs atkārtot, cik reižu vajadzēs, un izanalizēt savas kļūdas — dažādas, gan tekstā, gan stāstījumā, gan sejas izteiksmē. Dažkārt šāda pārbaudes un mācīšanās metode izvēršas visai sāpīga, tomēr viņa to uzskatīja par vislabāko.

— Nudien žēl, ka tā sieviete nepagaidīja līdz nākam-nedēļai, lai blieztu virsū godājamam senatoram. Kas tā tev būtu bijusi par atvadu pārraidi!

— Vai tad šī nebūs tikpat laba ieskaņai jaunajā darbā?

Hjū Taunsenda skatiens pieskaņojās Kellijas mazliet greizi smīnīgajam vaibstam. — Jā, tā doma arī man ienāca prātā.

— Laikam gan.

— Kad būsi ar ziņām galā, piebiedrojies man tādās pavēlākās pusdienās, nosvinēsim tavu lielo ķērienu ar pudeli laba vīna. "Jo vīns mūs apgaro un iekvēlina drosmē, mīlā un priekā."

— Tev gan pie rokas ir citāts jebkuram gadījumam.

— Ne gluži jebkuram, — Hjū domīgi piebilda. — Varbūt šovakar mums derētu astoņdesmitā gada Margo. Tas ir burvīgs vīns.

— Kā? Un nevis četrdesmit piektā gada Latūrs? — Kellija viegli pazobojās.

Viņš pacēla vienu tumšo uzaci — it kā jokodams, it kā izaicinot.

— Kad tu man nopelnīsi Emmiju^1, Kellij, tad būs pienācis brīdis, ko vērts nosvinēt ar četrdesmit piektā gada La tūru.

— Emmiju? Esi gan tu godkārīgs, Hjū.

'Statuete, ko par izciliem nopelniem televīzijas raidījumos ik gadu pasniedz kā balvu.

Hjū paskatījās Kellijai acīs, un lūpās viņam ievilkās tāds kā pussmaids.

— Tu varbūt iedomājies, ka tev vienai ir tiesības tādai būt? — Lifts bija sasniedzis vajadzīgo stāvu, durvis atdarījās. — Lejā tevi gaidīs auto.

— Pusdienas izklausās brīnišķīgi, Hjū, bet... — Kellija jau dzirdēja drudžainās darba rosības čalu plūstam no Ziņu telpas. — Šī būs briesmīga nakts. Un, kad tā būs galā, man gribēsies vienīgi tikt mājās un likties slīpi.

Viņš pabāza vienu roku zem Kellijas pīnes, pirksti nemaldīgi atrada saspringtās kakla dzīslas un pamasēja tās.

— Paies vairākas stundas, līdz tu atslābsi tā, ka varēsi iemigt. — Hjū vieglītēm viņu izstūma no lifta. — Gaidīšu tevi pusdienās.

Pusdienās, Kellija nodomāja.

3

Bija pusnakts, kad Kellija izgāja no radionama un apstājās uz tukšās ietves. Visi ielas tirgoņi sen bija aizvizinājuši savas riteņbodītes uz mājām, arī ubagotāji aizvākušies.

Gaiss bija atvēsis, satiksme pieklususi, ielās iestājies klusums — cik vispār kluss var būt Manhetenas ielās. Nakts apgaitā Piecdesmito ielu apbraukāja atkritumu savākšanas auto. Pāris kvartālu tālāk iegaudojās sirēna, tai piebiedrojās ugunsdzēsības mašīnas dobjā signāltaure.

Kellija pavilka savas somas siksnu augstāk uz pleca un dziļi ieelpoja dzestro Ņujorkas nakts gaisu. Ieraudzījusi ietves malā vientuļo automašīnu, viņa devās turp. Šoferis jau stāvēja pie atvērtām aizmugures durtiņām. Kellija nometa uz sēdekļa smago somu un pati apsēdās tai līdzās.

Auto aizmugurē klusu skanēja veca Hola un Outsa dziesma. Kellija prātā atslēdzās no tās un izvilka no somas biezus aktu vākus. Tajos bija apkopotas intervijai nepieciešamās piezīmes, kā arī plaši biogrāfiskie dati par ievērojamu Hārvarda universitātes profesoru, ko viņai rītvakar vajadzēs intervēt kārtējā raidījumā "Ko skatāmies pulksten piecos". Somā atradās arī profesora apjomīgā grāmata par Amerikas ekonomiskajām raizēm. Kellija ieslēdza griestu spuldzi, lai ieskatītos vismaz biogrāfijā, tā lietderīgi izmantojot brīdi, kas citādi aizritētu dīkā.

Automašīna iegriezās Parka avēnijā un ieslīdēja taksometru un limuzīnu rindā, kas traucās pa maģistrālo ielu garām tumšiem veikalu skatlogiem un slēgtām durvīm. Vēl pirms piecām stundām iela bija pārpilna satiksmes, niknu, karstuma un trokšņa nomocītu šoferu.

Pēc īsa brīža auto piestāja pie kāda no lepnajiem, izdaudzinātajiem Parka avēnijas šķērsielu namiem. Skaizdamās Kellija nopūtās un uzmeta izklaidīgu skatienu eleganti vienkāršajai, ar sauljumu klātajai franču restorāna ieejai, tad savāca savu mantību un izkāpa no automašīnas.

Restorānā bija vēsi, krāsojums rāmā pastelī; tieši tāds restorāns pilnīgi atbilda Hjū Taunsendam. Atturīga elegance, nekā pārmoderna, apgaismojums maigs, sienu rotājumam palsi ziedu zīmējumi, gaisotne — nevis lakota, tikai liegi pulēta. Kellija ieelpoja franču pavār-mākslas smaržas — burgundieti, timiānu, salvijas. «

Zāles pārzinis pazina Kelliju. — Labvakar, mis Dug-lasa! Misters Taunsends jūs gaida. Lūdzu, es jūs aizvedīšu.

No savas vietas nomaļā zāles kaktā Hjū Taunsends vēroja Kelliju šķērsojam zāli, viņa uzmanību saistīja kolēģes gaita. Nevar teikt, ka tā būtu apzināti seksīga vai koķeta, tomēr neapšaubāmi to ievērotu jebkurš vīrietis. Soļi slaidi un graciozi, gūžas līganas, galva pacelta, skatiens vērsts taisni uz priekšu.

Kellija Duglasa bija ļoti pārvērtusies kopš tā laika, kad viņš to ieraudzīja pirmoreiz. Tas notika nevis dzīvē, bet lentē. Vispirms gan dzirdēja un tikai pēc tam ieraudzīja. Skanīgo, samtaino balsi viņš izdzirda, ejot cauri montāžas telpai. Ziņkāres mudināts, viņš bija ielūkojies lentē. Pirmais iespaids bija absolūti negatīvs — tumši, taisni pār pleciem noslīguši mati, acu tumšais zaļums tik tikko manāms aiz briļļu stikliem, sejā liegs, sarkan-matēm raksturīgs porcelāna smalkums, slaido augumu noslēpa vīrišķīga piegriezuma kostīms, taču acīs durtin dūrās spraigums un enerģija, kas lauzās uz āru ik kustībā. Hjū Taunsendu pārsteidza šai jaunajā sievietē nojaušamās iespējas, kaut arī viņa izskatījās pēc dzīves nomāktas bibliotekāres.

— Kas tā par meiteni, Harij? — viņš toreiz bija vaicājis montāžas redaktoram.

— Kellija.... Die's vien zina, kāds viņai uzvārds. — Redaktors pasniedzās pēc kasetes kārbas. —Jā, jā. Kellija Duglasa. Strādā mūsu Sentluisas filiālē. Regulāri piesūta materiālus. Laikam pūlas iekļūt mūsu programmās. — Redaktors apklusa, taču tūdaļ pasmaidījis piebilda.

— Bet paklausies, kas par ellišķīgu balsi, vai tev neliekas?

— Tiešām, — Hjū nomurdēja, tad domīgi sacīja:

— Vai atļausi paņemt to lenti? Gribu vēlāk vēlreiz paklausīties.

— Lūdzu, ar lielāko prieku. — Redaktors nospieda attiecīgo pogu un pasniedza viņam kaseti.

Hjū toreiz tieši pārkārtojās uz jaunu projektu un mazliet garlaikojās. Vairākkārt atskaņojis lenti, viņš teksta žurnālistiskajā apdarē atrada gaužām maz kļūdu un joprojām palika balss siltā, rāmā un pārliecinošā skanējuma savaldzināts. Taču jaunās sievietes āriene neatbilda ne viņa gaumes izjūtai, ne arī producenta acij.

Savām mīļākajām viņš neskaitāmas reizes bija devis padomus gan par apģērbu, gan matu sakārtojumu,

gan kosmētiku, dažai izraisot nepatiku, dažai liekot ī/just pateicību.

Beigu beigās viņš bija piezvanījis un uzaicinājis Ķelli ju uz iespējamām sarunām Ņujorkā. Vēl pēc nedēļas viņa sēdēja Hjū kabinetā, un viņš, kā no malas nolūkodamies šai ainā, izzoboja pats sevi par uzstāšanos profesora Higinsa lomā.

Tomēr pūliņu rezultāti bija apklusinājuši viņa zobgalību. Uz visiem laikiem.

Kellijai tuvojoties, Hjū piecēlās un palika kājās, līdz viņa ieslīga krēslā otrpus galdiņa, nesamērīgi lielo plecu somu nolikdama blakus zemē.

— Kādas ir jaunākās vēstis? — viņš apsēzdamies jautāja.

— Melčers aizvests no operāciju zāles. Stāvoklis diezgan kritisks, tomēr stabils. — Viņa paņēma ēdienkarti un nolika to sāņus, lai būtu vieglāk turēties pretī kārdinājumam. — Tā šāvēja identificēta — Dēlija Rozā Džeksone. Savulaik bijusi klostermāsa Marija Terēze un kopš neilga laika atrodas psihiatriskā uzskaitē pēc tam, kad bijusi apcietināta par kādas klīnikas abortu nodaļas demolēšanu un medicīnas māsas saduršanu. Par viņas piederību pie dzīvības saglabātāju grupām nekas nav zināms.

— "Tev nebūs nokaut!" — Hjū nomurmināja.

— Piektais bauslis. — Kellija pacēla ūdens glāzi un, to pie mutes nepielikusi, jautāja: — Vai tu pārraidi skatījies?

— Nē. Bet es justos vīlies, ja tu nebūtu šo momentu izmantojusi.

— Es parādīju ģimenē uzņemtu fotogrāfiju, kur viņa redzama mūķenes tērpā. — Kellija nodzēra malciņu ūdens, nolika glāzi atpakaļ un noskatījās mirdzošajos ledus kubiņos glāzē. — Izbijusi mūķene nogalina policistu. Likteņa ironija, vai ne?

— Un traģiski.

— Ļoti traģiski, — viņa apstiprināja, ar pūlēm apvaldīdama nopūtu. Tad lēnām pacēla galvu un, to papurinot, aiztrauca grūto domu. Vardarbība, traģēdija, nāve — ar tādiem notikumiem viņa sadūrās diendienā. Pamazām Kellija bija iemācījusies nepielaist to visu sev klāt, neļaut iejaukties jūtām. Viņa pārlaida skatienu restorānam. — Jauka vieta. Nekad vēl neesmu te bijusi. — Viņa nosprieda, ka pārējie apmeklētāji laikam pieskaitāmi pie publikas, kas te iegriežas mājupceļā no teātriem.

— Ēdieni ir pirmšķirīgi. Un vīnu karte... — efekta labad Hjū pieklusa, un lūpas atkal savilkās smaidā, —.... ir izcila.

— Tas, bez šaubām, tavā izvēlē ir galvenais? — Kellija pacēla savu ūdens glāzi, it kā tostam. ITjū Taunsends sen bija izdaudzināts lietpratējs vīnu jautājumos, zvērināts vīnu pazinējs un degustators. Arī tā bija likteņa ironija.

— Bez šaubām. — Smaids lūpu kaktiņos iegūla dziļāk. — Un tagad, ja esi izsalkusi, varam pasūtīt ēdienu.

— Esmu izbadējusies, — Kellija atzinās. Viņas ēdienkarte todien bija ietvērusi glāzi sulas un apalīti brokastīs, spinātu salātus pusdienās un trīs ēdamkarotes jogurta pirms vakara ziņām pulksten vienpadsmitos, lai neitralizētu izdzerto šokolādes kokteili; tik daudz barības viņa bija uzņēmusi aptuveni divdesmit četru pēdējo stundu laikā. Tas arī bija parastais viņas iztikas caurmēra daudzums.

Hjū pamāja viesmīlim, un tas arī nekavējoties pienāca pie viņu galdiņa. — Gribam pasūtīt ēdienu.

— Laipni lūdzu, ser, — viesmīlis atbildēja un pievērsās Kellijai. — Ko kundze šovakar vēlētos? Es labprāt ieteiktu jēra krūtiņu. Tā sagatavota ar...

— Nē, paldies! — Kellija pārtrauca viesmīli, pirms tas paguva sagraut viņas apņēmību. — Man, lūdzu, ..ilātlapas bez pavalga. Vārītu mencu, vienīgi ar citronu, bez mērces. — Viņa izlikās neredzam aizvainojumu viesmīļa sejā. — Kafiju vēlāk. Bez kofeīna, lūdzu.

— Tu pilnīgi sapostīsi vīnam garšu. — Hjū uzlūkoja viņu dziļā pārmetumā un noteica viesmīlim: — Atnesiet mis Duglasai coq au vin\

— Hjū...

Viņš pacēla roku, apklusinādams Kellijas spējo protestu. — Mēs esam atnākuši uz šejieni nosvinēt šo vakaru. Liekās kalorijas varēsi nodeldēt rīta seansā ar Riku, — Hjū noskaldīja, pēdējo piezīmi attiecinādams uz Kellijas treneri.

Pie stingrā svaru kontroles režīma piederēja trīs aerobikas seansi nedēļā. Sentluisā Kellija ik dienu bija noskrējusi desmit jūdžu; Ņujorkā tas nebija iedomājams. Tāpēc viņa no laba prāta padevās visādiem šausmīgiem vingrojumiem sava trenera Rika Konorsa virsuzraudzībā.

— Riks ir īsts sadists, — viņa klusi noteica un vairs necēla iebildumus pret pārmaiņām pasūtījumā. Smalkais coq nu vin galu galā ir tikai vīnā cepts cālis.

Sev Hjū pasūtīja duck à l'orange un pēc tam palūdza, lai atnāk vīnu pagraba pārzinis. Sommelier ieradās, izrotājies ar amata ķēdi, un atnesa vīnu karti. Kellija tikai ar pusausi klausījās, kā abi vīrieši apspriež vīnus.

Vīns bija Hjū apsēstība.

Kad Hjū pirms trim gadiem Kelliju ataicināja uz Ņujorku, viņa bija izmisīgi centusies radīt labu iespaidu. Vīns viņai bija šķitis tādam nolūkam visnoderīgākais...

No tās biogrāfiskās vielas, ko Kellija bija izlasījusi par Hjū Taunsendu, viņa pareizi secināja, kāda varētu izskatīties šā cilvēka darbistaba NBC studijā, un uzminēja pareizi — ādas klubkrēsli, spodrs ozolkoka rakstāmgalds, pie sienām eļļas gleznas, — neuzsvērtas elegances gaisotne. Taču līdz šim redzētie graudai-nie fotoattēli nespēja atainot to, kāds Hjū izskatījās īstenībā. Fotogrāfijās gan bija atšķirami skarbie sejas vaibsti, taču ne vēsts no patricieša izsmalcinātības, nedz augstprātīgi burvīgā smaida, nebija atspoguļots arī acu siltais mirdzums.

— Sveicināta Ņujorkā, mis Duglasa! — Hjū Taunsends piecēlās un panācās apkārt rakstāmgaldam sarokoties.

Kellija bija ļoti nervoza, taču tikpat apņēmīga to neizrādīt.

— Pateicos, mister Taunsend. Es ļoti priecājos, ka varēju atbraukt. — Mirkli klusējusi, viņa pasniedzās pēc nelielās iepirkumu somas un izņēma no tās kārbā iesaiņotu dāvanu. — Tas no manas puses varbūt ir pārdroši, bet es esmu uzaugusi Aiovā. Mums ir paradums allaž vest ciemakukuli tam, pie kura braucam, kurš mūs uzaicinājis.

Viena uzacs uzšāvās pierē. — Dāvanu?

— Zināmā mērā tā ir neliela pateicība par interesi, ko esat veltījis manam darbam, — Kellija atteica.

Hjū Taunsends ar rokas mājienu aicināja viešņu apsēsties. — Vai drīkstu to apskatīt tūlīt? — viņš nepārprotamā ziņkārē jautāja.

— Jā, lūdzu. — Kellija atslīga ādas klubkrēslā un pūlējās izskatīties nesaspringusi.

Ne papīrs tika rupji atplēsts, ne pārsaitējums atknibināts. Ar asu vēstuļu atgriežamo nazi Hjū pāršķēla tiklab lenti, kā ietinamo papīru. Kellija noskatījās, kā viņš kārbu atver un izceļ no tās vīna pudeli. Redzēdama, ka viņa roka pārslīd pār pudeli gandrīz kā glāstā, Kellija atļāvās ievilkt garu un dziļu atvieglojuma elpu.

Hjū Taunsends uzmeta viņai ašu skatienu, kurā jautājums jaucās ar interesi. — Šis ir vēsturisks vīns.

— Es zinu. — Nu Kellija bija vīrā un pašapzinīgi 11laidās dziļāk krēslā. — Septiņdesmit trešā gada Brieža Lēciena cabernet sauvignon bija pirmais Kali-lornijas vīns, kas Parīzē 1976. gadā aklā degustācijā pārspēja Haut-Brion un Mouton-Rothschild. Daudzi )’,nn septiņdesmit trešā gada Ratledža vīndarītavas ka-bernē uzskata pārāku par Brieža Lēcienu, taču šī šķirne sacensībā diemžēl netika pārstāvēta.

Viņš domīgi nostatīja pudeli uz rakstāmgalda un piešķieba galvu.

— Kā jūs zinājāt, ka esmu smalku vīnu cienītājs?

Kellija pasmaidīja. — Izmācījos mājas uzdevumu.

— Acīmredzot, — viņš noteica un gaidīja tuvāku paskaidrojumu.

— Vienā no jūsu biogrāfijām rakstīts, ka jūs esat kādas slavenas vīnu pazinēju apvienības biedrs, — viņa paskaidroja. — Es uzdrošinājos noticēt, ka jūs nepiederat pie tiem totālajiem vīna snobiem, kas rauc degunu, kad tiek pieminēti mūsu labākie Kalifornijas vīni.

— Jāteic, jūs esat riskējusi, mis Duglasa. — Hjū Taunsends nevērīgi atmetās ar vienu gūžu uz rakstāmgalda malas, sakrustoja rokas pār krūtīm un ar neslēptu interesi vēroja Kelliju.

— Jūs ar mani ari riskējāt, mister Taunsend, — Kellija atšāva pretī.

— Varbūt abi būsim laimētāji, — viņš atteica. — Pastāstiet, kā jūs tik daudz zināt par vīna šķirni Brieža Lēciens. Atkal mājas darbi un mācīšanās?

— Jā un nē. Esmu dzimusi Nepas ielejā. — Kopš daudziem gadiem, īstenībā kopš ieleju atstājusi, Kellija nekad nebija pieminējusi savu saikni ar Kaliforniju. Viņa bija sacerējusi sev jaunu pagātni, tādu, kurā nebija īstās pagātnes grūtuma, sāpju un pazemojumu. Bet šoreiz dzimšanas vietai piemita izskaidrojuma vērtība.

— Tiešām? Es nezin kāpēc iedomājos, ka esat dzimusi un augusi Aiovā. — Hjū paraudzījās uz rakstāmgaldu, kur nebija neviena papīra, it kā tur meklēdams kādu izskaidrojumu.

— Daudzi neuzaug tur, kur dzimuši, ne tanī vietā, ne sabiedrībā. Amerikāņiem, šķiet, ir raksturīgi klaiņot no vienas vietas uz nākamo. Manā gadījumā klaiņošana novedusi Aiovā. — Kellijai likās, ka viņa izlocījusies gauži labi, īstenībā nemaz nesamelojoties. — Pirms krietni daudziem gadiem, kad vēl mācījos vidusskolā, man radās interese par dzimto pusi, un es uzrakstīju avīzei gabalu par Nepas ieleju. Jūs, jādomā, man piekritīsiet, ka vīns un vīndarība, arī vīna dzeršana ir kaut kas tāds, kas interesē un valdzina ikvienu cilvēku.

— Taisnība, — viņš piekrita. — Es labprāt to jūsu rakstu izlasītu.

— Būs jāparakņājas manos vecajos avīžu izgriezumos. Ja atradīšu, atsūtīšu jums. — Kellija meloja. Tāda raksta viņai nemaz nebija, un, pat ja būtu, arī tad viņa to Taunsendam nesūtītu. — Bet esmu spiesta brīdināt, ka mana uztvere bija gaužām amatieriska. Tas viss notika tolaik, kad mans sapnis bija kļūt par preses žurnālisti.

— Tad tas, protams, būs bijis, pirms jūs atklājāt televīziju.

— Protams.

— Un kādi ir jūsu sapņi tagad?

— Mans mērķis ir kļūt par nacionālās televīzijas korespondenti ne vēlāk kā trīsdesmit gadu vecumā, — Kellija atbildēja.

— Un cik jums ir tagad?

— Divdesmit septiņi.

— Tad jūs to vēl varētu pagūt... — Hjū noteica, galvu palocīdams, pēc tam izslējās un, nostājies Kellijai pretī, rokas joprojām pār krūtīm sakrustojis, uzmanīgi viņu vēroja. — Varētu, ja jūs nevalkātu tās brilles, kaut ko izdarītu ar matiem un šo vīrišķīgo, lietišķo kostīmu nomainītu ar kaut ko sievišķīgāku, modīgāku. Jūsu skolmeistarienes izskats varbūt ir pietiekami efektīgs Sentluisā, bet lielajās studijās tas nebūs cenā.

Kellija saspringa, dzirdot šo negaidīto, nesaudzīgo kritiku. Viņa ar pirkstu galiem cieši iekrampējās krēsla ādas roku balstos, lai noturētos aiz pašaizsardzības neķērusies pie brillēm bruņurupuča bruņu ietvarā vai pie, viņasprāt, rafinēti smalkās melnās lentes, kas pakausī saturēja kopā garo matu bagātību.

Kellija nekad nebija iedomājusies, ka ir skaista. Labākajā gadījumā — pieticīgi pievilcīga. Viņa bija gauži piestrādājusi, līdz izveidoja savu glīti sakopto gudras jaunas sievietes ārieni. Bija sāpīgi noklausīties, ka šis cilvēks to tik nesaudzīgi nopeļ. Daudz sāpīgāk, nekā viņš vispār spētu iedomāties.

Bet vai viņa visu mūžu nebija dabūjusi paciest izsmejošus skatienus un skolas pagalmā noklausīties nepanesamajā rīmē "Resnīt, resnīt, resnulīt, durvīs iesprūdīsi rīt"? Nekad tas viņai no atmiņas neizgaisīs. Bet nu viņa vairs raudādama nemetas pa kaklu pa galvu projām. Viņa bija iemācījusies noslēpt, ka jūtas sāpināta, ja kāds iedomājas pateikt kaut ko aizvainojošu.

Arī šoreiz viņa atlaidināja rokas, salika pirkstu galus kopā, pacēla plaukstas acu augstumā un pāri pirkstu galiem uzmeta Hjū Taunsendam dzedru skatienu. — Manam izskatam nav nekā kopīga ar manu kompetenci žurnālistikā.

Viņš uzjautrināts pavērās pretī. — Atļaujiet jums nepiekrist, mis Duglasa. Televīzija ir vizuāls saziņas līdzeklis. Āriene nozīmē visu. Tāpēc ir ļoti svarīgi, kā cilvēks izskatās.

Kellijai izmisīgi gribējās bezkaunīgo vīrieti izpļaukāt, tomēr viņa saglabāja šķietami vēsu mieru. — Es gauži labi apzinos, ka neesmu skaistumkaraliene.

— Ja jūs būtu, tad mēs abi droši vien šeit patlaban nesarunātos. Žurnālista izskats nekad nedrīkst ne atbaidīt, ne pievilkt skatītāju uzmanību, novēršot to no stāstījuma.

— Sieviešu nīdēju pieņēmums, — Kellija atcirta tīrā pašaizsardzības nolūkā.

— Diezin vai. — Hjū Taunsends iesmējās klusus, dzedrus smieklus, kas dzēla jo sāpīgāk tāpēc, ka tik ātri aprāvās. — Jums aizmirsies vai arī esat pārāk jauna, lai atcerētos lielumlielās pārrunas Melnajā Klintī par to, vai Denam Rāteram vajadzētu tērpties uzvalkā ar kaklasaiti vai svīteri.

— Melnajā Klintī? — Kellija pieķērās nepazīstamajam vārdam, lai tikai ievirzītu sarunu citā gultnē.

— Tā mēs dēvējam CBS ēku.

— Skaidrs.

— Ticiet man, mis Duglasa, šajā darbā vīriešiem tikpat stipri jārūpējas par savu izskatu kā sievietēm. Audzēt ūsas vai palikt gludi skūtam? Ļaut matiem dabiski nosirmot vai tos krāsot? Vai kaklasaitei derētu būt vienkrāsainai, svītrainai vai raibai? Samērā nopietna problēma ir topoša plikgalvība — ko darīt: valkāt parūku vai tikai papildināt matu rotu? Jebkurā gadījumā svarīgākais jautājums ir un paliek: vai tas nenovērš skatītāja uzmanību? — Viņš pamāja ar roku uz Kelliju. — Brilles, mati, jūsu atturīgais tērps — tas viss novērš skatītāju uzmanību.

Kellija gribēja uzsākt strīdu, atgādinot, ka Sallijai Džesijai Rafaelai arī ir brilles. Pat Braients Gambls no NBC lāgiem uzliek lasāmbrilles. Brilles valkā arī Sofija Lorēna, Vudijs Alens, Stīvens Spīlbergs un desmitiem citu ievērojamu personu.

Tomēr par to visu viņa nebilda ne vārda. Tikai noteica:

— Bet skatītāji mani atceras.

— Labs žurnālists vēlas, lai atcerētos stāstījumu, — viņš nepalika atbildi parādā, un Kellija juta, ka no šīs gudri un šķietami maigi ievirzītās vārdu kaujas viņā viss raujas čokurā.

— Pašreiz mums Ņujorkas studijā ir viena brīva reportiera vieta, — Hjū turpināja. — Esmu jums rītdien norunājis tikšanos. Turklāt sarunājis jau šorīt optiķi, kas jums pagādās optiskās lēcas. Pēc tam jūs dosieties pie mūsu friziera Sigmunda, kas ir viens no labākajiem fri-ziermeistariem Manhetenā. Kad Sigmunds būs jūs apstrādājis, mēs tiksimies pie Sakša un izraudzīsimies jums piemērotākus tērpus.

— Ko tas viss nozīmē? — Kellija viņu pārtrauca.

Hjū Taunsends, rāmi pasmaidījis, atteica: — Uzskatiet to par mājasdarbu! Kopā ar jums būs operatori, kas visu uzņems filmā. Jums šovakar būs jāuzraksta teksts, jāsamontē filma, viss jāsavieno kopīgā stāstījumā un rītdien tas jādemonstrē, pierādot savu žurnālistes prasmi. — Viņš apklusa, smaids kļuva sirsnīgāks. — Nu, vai norunāts, mis Duglasa?

Tas bija izaicinājums. Kellijai tas nepatika; nekas visā šajā iecerē viņai nepatika. Bet izvēles nebija. Atlika vienīgi piedāvājumu pieņemt.

— Kad paredzēts ierasties pie optiķa?

— Pēc pusstundas no šī brīža. Esmu norīkojis automašīnu, kas jūs lejā gaida.

Pēc nepilnām divām stundām Kellija iznāca no optiķa darbnīcas ar ilgtermiņa optiskajām lēcām acīs; tās bija droši valkājamas visu diennakti. Pēc četru stundu seansa pie Sigmunda viņas mati bija kļuvuši par trim collām īsāki un sniedzās tikai līdz pleciem; tie bija padarīti kuplāki un mirdzēja, izceļot dabisko, tumši rudo dzirkstīgumu; kosmētikai bija izraudzīta maigi silta palete ar brūnganu un zeltainu ēnojumu acīm, persik-krāsas sārtinājums uz viegli dabiska ādas pamattoņa. Pie Sakša viņas skuju raksta kostīmu nomainīja piķē auduma žakete virs aprikožsārtas zīda kleitas ar pieskaņotu zamšādas jostu.

Nostājusies modes preču veikalā pie lielā spoguļa, Kellija ilgi noraudzījās atspulgā redzamajā sievietē. Viņa nebija pēkšņi pārvērtusies satriecošā skaistulē. Tomēr pārvērtība bija graujoša. Tumši rudie mati iekļāva seju skaistos, smagos viļņos — un šī seja nemaz vairs nelikās tik necila. Žakete un kleita joprojām saglabāja kostīma tipa līnijas, taču tās vairs nebija tik atturīgas, audums vaļīgi kļāvās ap augumu. Un krāsas bija... pieglaimīgas.

— Jums bija taisnība, — Kellija sacīja Hjū Taunsendam.

— Cik maz pasaulē ir sieviešu, kas spēj vīrietim pateikt šādus vārdus! — Hjū vēsi konstatēja. Kellija iesmējās un lēni nogrozījās spoguļa priekšā. — Vai esat apmierināta ar savu jauno veidolu un jūtaties tajā ērti?

— Jā. — Un dīvainā kārtā viņa tiešām tā jutās.

Tekstu uzrakstīt nebija grūti, un vēl jo vieglāk vedās

samontēt filmu.

Paredzētā tikšanās norisēja gludi. Kellijai pat šķita, ka ļoti labi. Un tā arī bija. Pēc nedēļas viņai piedāvāja Hjū Taunsenda minēto darbu. Sentluisā viņa iesniedza divnedēļu uzteikumu un ķērās pie mantu saiņošanas.

Tā sākās Kellijas draudzība ar Hjū Taunsendu. Viņa pierada uzticēties Hjū spriedumiem un intuīcijai. Hjū palīdzēja viņai iepazīties ar pareizajiem, vajadzīgajiem cilvēkiem un nodibināt pareizos kontaktus, kas ir tik nepieciešami tādā pilsētā kā Ņujorka un tādā nozarē kā televīzija, kur valda spēcīga konkurence.

Šī bija otra reize viņas mūžā, kad viņa ieguva par draugu vīrieti, cilvēku, ar ko dalīties sapņos un iecerēs, ar ko varēja runāt, kaut gan nekad nespēja saņemties, lai uzticētu tam pagātnē pārciestās sāpes un mocības.

Vīna pagraba pārzinis atgriezās pie galdiņa ar tā vīna pudeli, ko Hjū bija izraudzījies viņu vakariņām. Kellija bija daudzkārt vērojusi vīna degustācijas rituālu, bet viņai nekad neapnika no jauna noraudzīties ceremonijā, kas viņu gan uzjautrināja, gan apbūra.

Vispirms vīna pagraba pārzinis pavērsa pudeli ar etiķeti pret Hjū, lai viņš varētu to labi apskatīt. Kad Hjū piekrītot palocīja galvu, tā apstiprinādams, ka šis patiesi ir viņa izraudzītais vīns, pudele tika mazliet ceremoniāli atdarīta.

Vīna pagraba pārzinis ielēja mazu lāsīti Hjū glāzē, pudeles kakls bija ietverts sniegbaltā salvetē, lai neviena lāse nenopilētu neceļos. Kellija noskatījās, kā Hjū saņem glāzi aiz kājiņas ar saliektu rādītājpirkstu un īkšķi zem kausiņa tādā kustībā, kurā nešaubīgi varēja pazīt īstu lietpratēju. Kellija pati neparko nespēja apgūt šo tehniku. Hjū mirkli paturēja glāzi pret balto galdautu, novērtēdams vīna sulīgo, dzidro rubina sarkanumu.

Ar krāsu apmierināts, viņš pacēla glāzi, veiklā, ievingrinātā pagriezienā to savirpināja, ļaudams vīnam uzšūpoties un lēnām noplakt atpakaļ gar glāzes iekšmalu, tā pārbaudot dzēriena viskozitāti. Pie paceltās glāzes viņš piebāza savu ērgļa degunu, lai ieelpotu vīna aromātu — tā buķeti. Tikai pēc tam ķērās pie nogaršošanas — lēni ieņēma malciņu mutē, paskalināja un visupēc ļāva malkam pār mēli ieritēt kaklā. Tad viņš nolika glāzi atpakaļ uz galda, atzinīgi palocīja galvu un noteica:

— Ļoti labs.

Vīna pagraba pārzinis paklanījās un noteica savu tradicionālo teicamo: — Vai ļaut vīnam atelpot vai ieliet vēlāk?

Hjū papurināja galvu.

— Ielejiet vien tagad! Vīns atvilgs glāzēs.

— Kā vēlaties. — Vīna pārzinis piepildīja abas glāzes un, nolicis pudeli uz galda, palocījās un atmuguriski kāpās atpakaļ.

Hjū viegli pavirpināja savas glāzes kājiņu un klusā balsi citēja:

— "Un, kad reiz šķiršos no šīs pasaules un stāšos Debestēva priekšā, lai atzītos grēkos, kas ir sarkani kā asinis, tad Viņam sacīšu: esmu aizmirsis, kā sauc to ciemu, un arī tās meitenes vārds man zudis no miņas, bet vīnam, tam vīnam, augstais Dievs, vārdā bija Šam-bertēns!" — un piebilda, nosaukdams avotu: — Hilērs Beloks.

— Tas neskan man pārāk glaimojoši, — Kellija viņu norāja.

Hjū pasmaidīja. — Varu tev piedāvāt arī ko citu: "Kaut jaunība mums mīlu sniedz un rozes, no brieduma tiek draugi mums un vīns." Tomass Mors, ja nemaldos.

— Tas jau skan labāk, — Kellija noteica. Tad paskatījās uz pudeli. — Burgundietis? Kas notika ar solīto Bordo — man šķiet, bija runa par astoņdesmitā gada Margo.

— Esi gan tu vērīga. — Viņš pielieca tumšmataino galvu, apliecinādams: — Tev ir ne tikai acs, bet arī auss, lai uztvertu katru trūkumu. Par Šambertēnu izšķīros tāpēc, ka tas labāk saderas kopā ar ceptu pīlīti.

— Protams. — Kellija pasmaidīja un pēkšņi jutās pavisam vārga.

— Vai esi nogurusi?

Viņa palocīja galvu. — Diena iznāca gara. Biju jau piemirsusi, kādu spriedzi, slodzi un koncentrēšanos prasa šāds ārkārtējs gadījums. Pēdējos divus gadus taču neesmu darījusi gandrīz nekā cita kā vien lasījusi pēdējās ziņas, vienu otru intervējusi un apstrādājusi šādus tādus izvarošanas un narkotiku materiālus, arī tos, kas attiecas uz AIDS. — To teikdama, Kellija atcerējās daudzos pierakstus un grāmatu, kas smagajā somā vilka plecu uz leju. — īstenībā man šovakar vajadzēja iet taisni uz mājām. Rītdien jāintervē ekonomikas profesors, kas sarakstījis grāmatu, kurā man vēl jāieskatās. Un vēl būs jātiekas ar sirds un plaušu speciālistu, lai ievāktu informāciju par Melčera stāvokli.

— Labi, ka pieminēji intervijas. Gribēju tev pateikt, ka Roberts Mondavi nākamnedēļ piedalīsies vīna izsolē.

— Tas ir brīnišķīgi. — Gadskārtējā vīna izsole, kas notika kā labdarības pasākums, piederēja pie Hjū visvairāk iemīļotajiem projektiem. Šā gada beneficei viņš bija centies piesaistīt iespējami lielākā skaitā pasaules slavenākos vīndarus. Kalifornijā retais vārds izsauca tik dzīvu atbalsi kā Mondavi.

— Pat vairāk. Mondavi apsolīja piedalīties piektdien raidījumā "Ko skatāmies pulksten piecos".

— Tiešām? Varbūt pat man vajadzēs viņu intervēt? — Kellija apjautājās, kaut patiesībā nebija sevišķi ieinteresēta.

— Vajadzēs gan, — Hjū atbildēja. — Es to jau esmu nokārtojis.

— Ak esi jau nokārtojis?

— Jā. Viņš pat apsolīja piektdienas vakarā piedalīties neoficiālajā pieņemšanā manās mājās. Tu taču nebūsi šīs viesības aizmirsusi?

— Man tās pierakstītas kalendārā. Ar sarkanu zīmuli.

— Ceru, ka tu būsi?

— Kā gan es varētu nebūt — pie tevis tak pulcēsies neskaitāmas slavenības. Starp citu, piektdien "Ko skatāmies pulksten piecos" man būs pēdējais ziņu raidījums studijā. Atliks vēl laiks iekāpt augstpapēžu kurpēs.

— Un palaist matus vaļā. — Hjū skatiens pakavējās pie mirdzošās matpīnes, no kuras tikai dažas cirtas bija atbrīvojušās, lai parotātos ap seju un kaklu. — Tādu kombināciju man būs prieks redzēt. Tu pārāk daudz strādā un pārāk maz izklaidējies, Kellij.

— Droši vien. — Pasmaidījusi Kellija paraustīja vienu plecu un atvairīja Hjū vērīgo skatienu. — Kā citādi lai dzīvoju? Manī joprojām saglabājušies Aiovas darba tikumi — siens jāievāc, kamēr nav uznācis lietus, un tamlīdzīgi, — viņa jokodama noteica un vēl piebilda: — Kam gan mūsu darbā ir laiks izklaidei?

Kellijas dienas tiešām cita no citas maz atšķīrās. Viņa cēlās pulksten septiņos, lai pagūtu noskatīties trīs sagatavotās programmas un CNN rīta ziņas savas dzīvojamās istabas četros televizoros un piedevām pārlaist acis New York Times, Wall Street Journal, Washington Post un Daih/ News rīta izdevumiem, kas visi tika viņai piegādāti mājās. Trīsreiz nedēļā pulksten desmitos viņa devās uz moku seansu akrobātikas centrā pie sava trenera un pēc tam pavadīja godam nopelnītu un ļoti nepieciešamu stundu pie masieres.

Divos dienā viņa ieradās savā studijas darbistabā, lai nokārtotu visu, kas kārtojams pa telefonu vai ar korespondenci, un sagatavotos pulksten trijos paredzētajai apspriedei ar producentiem, montāžistiem, režisoru, scenāristiem, to palīgiem, kā arī lai kopā ar savu partneri izskatītu un saskaņotu materiālus ziņu pārraidēm, pārbaudītu ziņu garumu atbilstoši raidlaikam. Pēc tam atgriezās pie rakstāmgalda, uzrakstīja savus tekstus un vēl paguva tikt uz pēdējo apspriedi studijā pirms pārraides sākuma. Tas viss atkārtojās vēlreiz pirms vakara ziņām pulksten vienpadsmitos. Tikai retu reizi viņa savā dzīvoklī Greimersija Parkā atgriezās pirms pusnakts.

Kaut kad starplaikos tika uzkosts vai ieturētas pusdienas kopā ar aģentu, gadījās arī tikšanās un norunas ārpus studijas, nemaz nerunājot par dažādiem politiskiem, sabiedriskiem vai preses pasākumiem un sarīkojumiem, kur studija viņai lika piedalīties.

Reizi nedēļā ieradās nolīgta sieviete, kas apkopa dzīvokli, taču pietika darba arī pašai — pastāvīgi kaut kas bija jānodod tīrītavā vai jāsaņem no turienes, kaut kas jāizmazgā, jāiepērk produkti, jākārto ikmēneša rēķini, jānomazgā trauki, jāiznes atkritumi un jāpadara vēl milzums citu sīkdarbu.

Nedēļas nogales pagāja ar tiem darbiem, ko Kellija bija ieplānojusi padarīt nedēļā, bet kas laika trūkumā palika nedarīti. Visu brīvo laiku, ko izdevās izspiest no pārslogotās dienas, viņa parasti pavadīja, cenšoties vākt līdzekļus un piesaistīt sabiedrības uzmanību pamestiem bērniem un sniegt palīdzību ikvienam rūpju bērnam. Tā bija viņas vienīgā aizraušanās ārpus darba.

Dažs kopā ar Hju pavadīts vakars bija visa Kellijas sabiedriskā dzīve. Taču par to viņa daudz nebēdāja.

Reiz, pirms pāris mēnešiem, viņa nejauši iegāja studijā tieši tādā brīdī, kad kolēģi jo dzīvi apsprieda seksa paradumus un problēmas. Sekss un sports, šķiet, bija visvairāk iecienītie temati jebkurā kolektīvā, kur Kellijai bija gadījies strādāt.

— Hei, Kellij, nāc nu, pastāsti par saviem paradumiem! — mudināja apgaismotājs Endijs Grabovskis, un pārējie korī piebalsoja.

Ja viņi bija iedomājušies, ka Kellija sarks un bālēs, tad rūgti pievīlās. Kellija, pa jokam lūpu uzmezdama, noteica: — Jūs mani gribat apcelt, vai? Mans vienīgais seksa paradums ir stingra atturība.

Visi sāka skaļi smieties, bet Kellija bija pateikusi skaidru patiesību.

— Tev savā darbu sarakstā, Kellij, jāiekārto kāds laiciņš izklaidei, — Hjū uzstāja.

— Un to saka cilvēks, kas savā darbu sarakstā ieplānojis apspriedi manā kopš daudziem mēnešiem pirmajā brīvajā pirmdienas rītā.

— Mums jāsagatavo iestudējums, jāizkārto raidījumi, jāapspriež nākotnes ieceres.

— Zinu. — Kellija neturējās pretī. — Lāgiem man nemaz neliekas reāli, ka es tiešām veidošu to lielo programmu. Goda vārds, es domāju, ka "Cilvēki šai pasaulē" dabūs Linda Džeimsa.

— Tā domāja daudzi.

— Ne jau velti.

Pienāca viesmīlis ar pasūtītajiem ēdieniem. Kellija noņēma rokas no galda, lai būtu kur nolikt šķīvi. — Kad viņa kļuva par NBC Rietumu krasta korespondenti, es dzirdēju valodas, ka tiek plānots nodot viņas ziņā plašas vakara informatīvās programmas veidošanu.

— Plāni dažkārt tiek mainīti, — Hjū noteica, kad viesmīlis bija aizgājis.

— Acīmredzot.

Hjū pacēla glāzi tostam.

— Par tavu izcilo, ārkārtējo reportāžu!

Arī Kellija pacēla savu glāzi, raudzīdama, lai tas izdotos atbilstoši vīna dzeršanas etiķetei. — Un par programmu "Cilvēki šai pasaulē".

Viņi saskandināja, tad iedzēra pa malciņam. Hjū, kā vienmēr, nodzēra mazliet vairāk, tad atzinīgi palocīja galvu. — Vīns ir atmaidzis, lieliski atvildzis.

— Vai man tevi satriekt, sakot, ka tas ir ļoti jauks? — Kellija ļaunīgā zobgalībā apjautājās.

— Lūdzu! — Hjū nodrebinājās. — To tik vien ne! Tas ir varens, vienreizīgs, lieliski līdzsvarots. Saki par vīnu, ko gribi, tikai nekad, it nekad nesaki, ka tas ir jauks.

— Es uzklausu pamācību, — viņa nosmēja. Apēdusi kumosu vīnā ceptās vistiņas, Kellija atgriezās pie iepriekšējā temata. — Nezinu, kādus kloķus tu esi iekustinājis vai ko piekukuļojis, Hjū, lai piešķirtu jauno ziņu programmu man, taču paldies tev par to.

— Neesmu darījis neko vairāk, kā vienīgi nosaucis tavu vārdu. Tava īslaicīgā darbošanās raidījumā "Šodien", ko tu vadīji, kamēr Ketija Kaurika bija dzemdību atvaļinājumā, panāca visu pārējo. — Hjū pacēla glāzi un pāri tās malai palūkojās Kellijā. — Tolaik jau pēc trešās reizes pārraides popularitāte cēlās divkārt. Un tas tiešām nebija pārraidē pieaicināto viesu nopelns. Izvēle bija nožēlojama.

— Bija gan, — Kellija piekrita un atcerēdamās novaikstījās. —Jocīgi, es tikai cerēju, ka labie panākumi raidījumā "šodien" man varbūt sagādās pārcelšanu uz nacionālajām ziņām. Bet liels vakara raidījums — tas man pat sapnī nerādījās, kaut arī zināju, ka tev padomā ir kāda programma, ka tu kaut ko tādu veido. — Kellija nolika dakšiņu. — Saki man visā nopietnībā, Hjū, — kālab tu izraudzījies mani, ja Lindai Džeimsai ir lielāka pieredze un plašāks vēriens nacionālajā televīzijā?

— Uzmanīgāk! — Hjū viņu norāja. — Neizrādi savu nedrošību tik atklāti.

Viņš zināja, ka šajā nozarē ir ļoti maz cilvēku, kas paglābti no nedrošības izjūtas. Taču Kellijas mazvērtības komplekss mērojams jūdzēs gan garumā, gan platumā. Bet atklājies tas laikam gan ir tikai viņam. Pasaules priekšā Kellijai bija pavisam citāds veidols, nepiespiesti mierīgs, nosvērts tēls, kas līdz pēdējam sīkumam saskanēja ar visiem pazīstamo, enerģisko, organizēto, godkārīgo sievieti. Tā bija sieviete, kas diennaktī negulēja vairāk par sešām stundām un dzīvi pavadīja skriešus. Tā bija pēc atzinības un uzslavām izsalkusi, emocionāli izbadējusies sieviete. Un viņai izdevās šo veidolu saglabāt.

Kellija iesmējās, un smiekli noguldzēja dziļi kaklā. Pacēlusi vīna glāzi, viņa to viegli sašūpoja. — Esi nu labiņš un paglaudi mani mazliet pa spalvai, paslavē!

— Lai notiek! — Hjū Taunsendam patika šie īsie patiesa godīguma atklāsmes mirkļi. — Mūsu jaunā programma pamatā ir izklaidējoša — sarunas ar interesantiem cilvēkiem un ainas no interesantām vietām. Lindai par ļaunu nāca viņas tieksme uzdot asus, pārāk tiešus jautājumus. Viņai trūkst tava siltuma, tavas spējas ļaut cilvēkiem justies atraisītiem. Tu piedabū cilvēkus pie runāšanas, nedancinot tos uz karstiem akmeņiem. Turklāt — tu šeit esi ienākusi no jauna — tu esi jauna seja, un tieši to vēlējās tie, kam pieder lēmējbalss.

— Es viņus nepievilšu. — Tas izklausījās kā svinīgs solījums.

Hjū apspieda smaidu un slepeni vēroja Kelliju. Braša — tādu epitetu viņš nekad nelietotu, raksturodams Kelliju. Viņas vaibstos — gan atsevišķi, gan kopumā — bija vērojams labestīgs dzīvības spēks. Viņa nebija "meitene no kaimiņsētas", bet drīzāk līdzinājās jaunai Dabasmātei ar sarkanas rieta saules kvēli matos un zāles zaļumu acīs. Jo ilgāk Hjū par to domāja, jo vairāk viņam salīdzinājums iepatikās.

— Man radās doma, par kuru es gribēju ar tevi aprunāties pirms apspriedes nākampirmdienas rītā, — Kellija sacīja, uzdurdama uz dakšiņas vienu zaļo pupiņu no dārzeņu salātiem. — Tas būtu Harija Konika jaunākā portrets — tu tak zini — to, kurš cēla gaismā vecos Kola Portera songus un bigbenda ēras dziesmas. Viņš patlaban ir visai populārs...

Hjū klausījās, kā viņa iztirzā savu ideju, taču vairāk uzmanības pievērsa balsij nekā vārdiem. Viņš bieži klusībā iztēlojās, kā izklausītos, ja Kellija kaut ko čukstētu viņam tieši ausī.

Pirmajos pazīšanās mēnešos Hjū visai bieži vadāja Kelliju dažādās izklaidēs ar ciešu apņemšanos beigu beigās viņu aizvadīt līdz gultai. Neguvis drīzus panākumus, viņš nenoskuma. Kā daždien īstens anglis, viņš zināja, ka medības bieži vien ir satraucošākas nekā no-medīšana.

Kādu vakaru viņš izdarīja pārdošu gājienu. Kellija viņu apturēja ar mierīgu, labi notēmētu "nē!" un veikli izlocījās no apskāviena.

— Lai cik ļoti tu man patīc, Hjū, negribu ar tevi intīmi sasaistīties. Mīļākos iegūt nav grūti. Bet iemantot draugu ir reta izdevība. Turklāt mūsu dēka būtu bezgaumīga, vai tev pašam tā neliekas?

Attiecībās ar jebkuru citu sievieti Hjū šādus vārdus būtu uztvēris vienīgi par koķetu protestu, kas nozīmētu, ka apskāviens jāatkārto, lai pierādītu, cik stipri viņš vēlas to iegūt.

Bet ar Kelliju tā nebija. Izlēmīgais skatiens, enerģiski paslietais zods un vismaz desmit citu pazīmju bez vārdiem lika saprast, ka viņa domā tieši to, ko saka. Hjū iesmējās, palaida Kelliju vaļā un aizkūpināja cigareti.

— Es to tik tieši par bezgaumību negribētu nosaukt. — Viņš pasmaidīja.

— Nu tad noteikti par kļūdu gan. Mēs abi zinām, cik negudri ir darbā iepīties ar kādu tuvās attiecībās. Vienreiz šādu kļūdu esmu pieļāvusi.

— Atļauj minēt — tavs mīļākais bija operators, — Hjū noteica un greizi pasmīnēja, pamanījis viņas iztrūcināto skatienu. — Gandrīz ikvienai televīzijā nodarbinātai sievietei pagātnē ir pa operatoram. Nekad neesmu spējis izprast šo neatvairāmo pievilcību, bet tāda acīm redzami pastāv. Vai tu būtu ar mieru vecajam lāga Hjū par to pastāstīt? — viņš beigās jokodams pavaicāja.

— Nekā liela, ko stāstīt, nav. Viņš iedomājās, ka viņa karjera ir svarīgāka par manējo. Vienu rītu pamodusies es sapratu, ka tādas attiecības ir destruktīvas. Es tās pārtraucu, un studijā tas radīja visai neveiklu stāvokli.

— Kur tas bija?

— Aiovā. Dažus mēnešus vēlāk man piedāvāja darbu Sentluisā un es aizbraucu. Tāpēc... — Kellija dziļli ievilka elpu un pasmaidīja. — Tāpēc es labāk gribētu tevi par draugu, Hjū.

— Lai iet par draugu!

Norunu viņi apstiprināja, paspiežot viens otram roku.

Toreiz viņš bija nodomājis, ka turpmāk ar Kelliju vairs netiksies. Kāda gan tam jēga, ja tikšanās nevar beigties gultā? Un labu laiku viņi tiešām nesatikās. Hjū šad tad viņai piezvanīja, gluži vai ar tādām kā īpašnieka tiesībām apvaicādamies, kā veicas darbā, jo uzskatīja sevi par īsteno Kellijas atklājēju. Viņš patiesi apbrīnoja tās enerģiju, saprātu, noteiktību.

Turklāt Hjū ieprātojās — ja viņiem būtu intīmas attiecības, viņš nekādā ziņā nebūtu Kelliju ieteicis jaunajai programmai. Un par to savukārt būtu žēl, jo viņa šim uzdevumam bija kā radīta.

— ... vai tu par šo manu ideju padomāsi? — Kellija pabeidza jautājumu.

— Izklausās diezgan interesanti. Cel vien to pirmdien apspriedē priekšā!

Atgriezās vīna pagraba pārzinis no jauna piepildīt viņu glāzes. Kellija savējai uzlika plaukstu, viņas mērs, kā parasts, bija viena glāze vīna. Hjū nekad nebija redzējis, ka viņa izdzertu vairāk par divām glāzēm. Tikpat stingri tika ievērota norma ēšanā, to viņš redzēja arī tagad, pavērdamies uz Kellijas šķīvi, pa kuru viņa stumdīja vistas stilbiņu, nenoēdusi no tā pat ne pusi.

Otra puse vēl joprojām bija uz šķīvja, kad viesmīlis atnāca novākt traukus. Kellija apgalvoja, ka coq au vin esot bijis izcili gards.

Kafiju dzerot, viņi vēl parunāja par jauno programmu, apsverot dažādas idejas. Pēdīgi Hjū palūdza lēsi un automobili.

Pulkstenis jau bija divi, kad Kellija iegāja dzīvoklī, ko bija iekārtojusi ļoti rūpīgi, bez steigas un, galvenais, savdabīgi. Brītiņu viņa pastāvēja, ieelpodama liego citroneļļas un skuju smaržu, kas norādīja, ka Odrija bijusi dzīvokli uzkopt. Šinī mājoklī nekad gaiss neoda pēc veciem cigarešu dūmiem, nebija arī saldenšķebenas smakas, ko izplata iztukšotas viskija pudeles. No tā viņa bija aizbēgusi uz visiem laikiem.

Pagriezusies Kellija sāka darboties ap trejām atslēgām. Kad pirksti pieskārās pēdējai, vienkāršai slidināmai bultiņai, tie neviļus apstājās. Viņa noraudzījās uz spožo vara plāksnīti — redzēja to un redzēja arī kādu citu, šai ļoti līdzīgu.

Un pēkšņi viņai atkal bija desmit gadi, labajā rokā viņa stingri satvertu turēja skrūvgriezi, kaut arī lāgā neprata ar to rīkoties. Ar šo skrūvgriezi viņa lūkoja savas guļamistabas durvīm pierīkot vienkāršu bultiņu...

Skrūvgrieža asais gals noslīdēja no skrūves galviņas, ietriekdamies durvju krāsotajā kokā. Kellijai aizrāvās elpa, ieraugot skrambu, zobi sacirtās. Ar visu savu svaru uzgūlusi skrūvgriezim, viņa vēlreiz mēģināja iedabūt skrūvi durvīs.

Ar vienu ausi klausīdamās, vai nedzirdēs piebraucam automašīnu, viņa drudžaini steidza iestiprināt bultu durvīs, iekams viņš atgriezīsies. Jāpaspēj!

Pabeigusi viņa pakāpās soli atpakaļ un nolūkojās savā darbā, juzdamās ne visai apmierināta, bet atvieglota gan. Nu guļamistaba kļuvusi par patvērumu, par vietu, kur viņa varēs ieiet, aizbultēt durvis un justies drošībā. Viņa izdvesa garu, drebošu nopūtu un pasmaidīja. Nu viņa jutās drošībā. Pasargāta no trakošanas dzērumā...

Vismaz tā Kellija bija domājusi. Uznira atmiņas, viņa aizvēra acis un atkal izdzirda dauzīšanos pie guļamistabas durvīm, roktura klabināšanu, niknos rēcienus,

I

!

kad durvis nevērās vaļā, un tad drausmīgo blīkšķi, smagajam augumam gāžoties durvīs...

Kukurznītī sarāvusies, viņa tupēja gultas vistālākajā kaktiņā, kā aizsargādamās savilkusi sev apkārt segu, un nespēja novērst acis no niecīgās vara bultiņas, kas vēl dūšīgi turējās. Mute kļuva sausa, kakls aizžņaudzās, tik briesmīgi aizžņaudzās, ka no tā nespēja izlauzties ne skaņa, ne elpa.

Viņš vēlreiz gāzās ar visu augumu durvīs, un viņa dzirdēja dēļus padodamies un lūstam. Un tūdaļ saprata, ka nevajadzēja to darīt — nevajadzēja skrūvēt to bultu durvīs. Nu viņš trakoja, un viņa pati bija vainīga. Vēl viens grūdiens, un durvis palika karājamies apakšējā virā. Labi tēmēts spēriens, durvis sašūpojās kā piedzērušas un rībēdamas nogāzās uz grīdas.

— Nolādētais slēdzis! — Lielais, tumšais siluets klupa pār nokritušajām durvīm. Viņš ģenģerēja uz gultas pusi.

— Kas tas par nešķīstu slēdzi, ko tu esi pierīkojusi pie durvīm!

Neskaidrā valoda nepārprotami liecināja, ka viņš atkal ir smagi piedzēries.

— Es nemaz tā negribēju... — Rokas pacēlās, lai aizsargātos no gaidāmajiem sitieniem. — Goda vārds, negribēju.

— Ak tu nešķīstā melkule! — Ar vienu roku sagrābis viņas plaukstas locītavu, viņš ar otru cirta tādu pļauku, ka viņai galva pasitās sāņus. Mute sajuta pretīgo asins garšu, sejā iesitās smirdoša viskija dvaka, kad viņš meiteni, pie pleciem sagrābis, sāka neganti purināt. — Neiedomājies vēl kādreiz man melot!

— Nē, nemelošu. — Solījums izskanēja vārgā pīkstienā.

— Dieva vārds, pamēģini tik, nākamreiz es ķeršos pie siksnas. Dzirdi?

Viņa tikai palocīja galvu, acis mirka asarās, viņa pūlējās ne ar kustību, ne ar vārdu nesaniknot trakotāju no jauna.

Kellija atvēra acis un aizšāva bultu. Vainīgs tas parkā redzētais vīrietis. Tas bija uzvandījis atmiņas. Lai viņa pūlējās kā pūlēdamās, pagātne nekad nenogrima dziļāk kā par vienas atmiņas tiesu.

4

Viens pārdrošs zvirbulis pielēca tuvāk, šķērsoja robežu starp saules apspīdētu laukumiņu un dzestro ēnu, uzknābādams katru no galda nobirušu drupatiņu. Sems Ratledžs, apsēdies jāteniski uz dzelzī izvīta dārza krēsla, ar vienu roku aptvēris tā atzveltni, kājas kopā saāķējis, laiski vēroja zvirbuli. Biezajos matos bija palikušas pēdas no pieczaru sukas. Sagumzītā platmale nomesta uz blakus krēsla zaļsvītrotā spilventiņa. Katrīna sēdēja otrā pusē galdam viņam pretī.

Pusdienas ārā uz mazākās terases mājas aizmugurē bija veca otrdienu tradīcija, ja vien laika apstākļi ļāva, un Kalifornijā tie gandrīz vienmēr bija labvēlīgi. Šī bija viena no retajām maltītēm, ko viņi ieturēja kopā, kaut arī dzīvoja zem viena jumta.

Ratledžu ģimene gan kopš laika gala nemēdza pulcēties kopējās maltītēs, arī tad ne, kad Sems auga un abi vecāki bija dzīvi. Visi allaž šķita pārāk aizņemti — tēvs vīnadārzos, Katrīna vīndarītavā, bet māte noņēmās ar gleznošanu. Kamēr Sems bija mazs, viņam ēdienu uznesa bērnistabā; vēlāk viņš parasti paēda virtuvē kopā ar kalpotājiem. Retajās reizēs, kad visa ģimene sasēda vienlaikus pie pusdienām, Semam vienmēr šķita, ka viņš ēd pie viena galda ar svešiem cilvēkiem.

Pat tagad Semam bija savas ēdienreizes, Katrīnai savas. Tās reti sagadījās vienlaik, un vēl retāk viens vai otrs pacentās, lai tas notiktu biežāk.

Zeme, vīnadārzi un vīndarītava bija viņu vienīgā saskare, asinis bija vienīgā saikne un savstarpēja cieņa — vienīgās jūtas. Kas attiecas uz pieķērību un sirsnību, jāteic, ka Semam šķita neiespējami dot kādam to, ko viņš pats nekad nebija saņēmis.

Pirmā vieta piederēja visam, kas saistījās ar vīniem, cilvēki un viņu jūtas atslīdēja otrā vietā. Tas Ratledžu mājā un visā īpašumā bija nerakstīts likums, un saskaņā ar šo likumu Semu bija audzinājuši gan tēvs, gan Katrīna.

— Man šķiet, Emīlam mūsu priekšlikuma noteikumi liksies pietiekami labvēlīgi, — Katrīna ierunājās, gribēdama, lai Sema uzmanība atgrieztos pie galda. — Vai tev būtu vēl kaut kas piebilstams?

— Nē. — Priekšlikums rakstveidā gulēja uz galda stikla virsmas. Sems jau pirms pusdienām bija to izskatījis, tad nolicis malā. Arī tobrīd viņš pēc tā nepasniedzās. Toties pievilka tuvāk glāzi ar ledustēju un pār-slidināja pirkstus pār nosvīdušo, miklo glāzi. — Liekas, viss galvenais tur ir ietverts. Nemanīju, ka kaut kas būtu izlaists.

— Tu tātad atbalsti un akceptē?

— Tādā veidā, kā tu visu esi tur izkārtojusi, liekas, varētu to uzskatīt par visai izdevīgu. — Sems atbildēja lietišķi, labi saprazdams, ka īstenībā Katrīna nemaz nemeklē un neprasa viņa domas. Tāpat kā nebija ar viņu apspriedusies, pirms izteica baronam priekšlikumu, nedz arī apjautājusies, vai viņš to atbalsta. Taujāts Sems būtu skaidri un gaiši pateicis, ka viņam šis pasākums nepavisam nepatīk. Ja cerētu, ka vēl ir iespējams kaut ko mainīt, viņš būtu vecaimātei to pateicis, bet Katrīnu vispār neinteresēja, ko mazdēls jūt vai domā par uzņēmumu. Arī to Sems zināja.

Pagaidām tas nebija nekas vairāk kā priekšlikums. Un, tā kā sacensībā iestājies ari tēvocis, tad varēja gadīties, ka pasākums vispār ne par ko vairāk neizvērtīsies. To apzinoties, Sems neredzēja nekādu jēgu īpaši pie tā kavēties: jo sevišķi tāpēc, ka viņa prātu nodarbināja pavisam kas cits.

— Ja ceturtdien aizlidosim uz Ņujorku, piektdien varēsim atpūsties un sagatavoties apspriedei ar Emīlu sestdienas rītā. Laika mums būs pārpārēm.

— Tā vajadzētu būt.

Vieglā vējpūsma smaržoja pēc putekļiem un rozēm. Sems pārlaida skatienu zālienam, gar kuru Katrīna pirms pusgadsimta bija no mežvīnu un necaurejamas dzelkšņainu krūmu biežņas izveidojusi puķu dārzu.

Dzīvojamā māja stāvēja uz platas kalna kores, un no terases tās aizmugurē pavērās skats uz Nepas ieleju. Betona balustrāde stiepās gar visu kalna nogāzi, iezīmējot dārzu un zaļo mauru robežu. Tālāk nogāze noslīdēja ielejā, kuras otrā malā augšup slējās vasarā gluži dzelteni izdeguši kalni.

Gaisā nekad neizzuda putekļi, atgādinot pastāvīgo sausumu un ugunsgrēka draudus. No vienas pašas kāda tūrista nevērīgi nomestas cigaretes šajā gadalaikā varēja izcelties milzu ugunsgrēks, bet visos ielejas ceļos mudžēt mudžēja atpūtnieki, kas galvenokārt ieradās apmeklēt vīndarītavas.

No vienas cigaretes vai no viena sērkociņa, kas uzrauts un nomests īstajā vietā... No šīs domas Sems nekad netika vaļā. Nekas sevišķs nebija noticis, vienīgi tas strīds ar Douertiju. Šoreiz Dens bija izturējies mierīgi. Pēc Sema domām — pārāk nejauki mierīgi.

— Vai es tev sacīju, ka mēs apmetīsimies "Plazā"? — Katrīna jautāja, ieliedama tēju graciozā porcelāna tasē, no kuras pacēlās aromātiski garaiņi, padarot gaisu vēl smaržīgāku.

Sems sarauca pieri. — Vai tad izsole nenotiks "Voldorfā"?

— Jā. — Katrīna iemeta tējā citrona šķēlīti. — Tieši tāpēc mums "Plazā" būs mierīgāk. — Viņa grozīja karotīti pa tasi un gluži aizmirsusies noraudzījās tējas vir-pulītī. — Mēs ar Kleitonu apmetāmies "Plazā", — viņa laiski noteica. Pagāja vesela sekunde, iekams Sems apjēdza, ka vecāmāte runā par savu nelaiķa vīru, nevis par Sema brālēnu Kleju, kam dots vectēva vārds. — Viņš gribēja medusmēnesī mani aizvest uz Eiropu, bet tur plosījās Pirmais pasaules karš, tāpēc palikām Ņujorkā un pavadījām tur veselu mēnesi. Tas mums bija brīnumjauks laiks.

Katrīnas valoda atmaiga, kā vienmēr, kad viņa runāja par savu nelaiķa vīru, Sema vectēvu. To vērodams, Sems gandrīz uzskatāmi varēja iztēloties iemīlējušos Katrīnu, taču ļoti grūti viņam nāktos iedomāties, ka tā piekāptos un pakļautos ne tikai savām, bet arī kāda cita cilvēka vēlmēm un iegribām.

— Atminos, ka mēs redzējām Viļu Rodžersu, — viņa apcerīgi turpināja. — Viņš toreiz uzstājās Zīgfelda Follijās. Protams, tas bija pirms tam, kad viņš pārcēlās uz Holivudu un ...

— Piedodiet, madam, — ierunājās misis Vārgesa, kas kurpēs ar gumijas zolēm bija pienākusi pilnīgi nedzirdami. — Ieradies misters Rodrigess. Viņš uzstāj, ka esot steidzami jārunā.

Sems palūkojās uz to pusi, no kuras bija pienākusi saimniecības pārzine, un ieraudzīja mājas stikla durvīs, kas vērās uz terasi, stāvam Ramonu Rodrigesu un satraukti virpinām rokās cepuri. Ramons bija viens no triju cilvēku komandas, kuru Sems priekšpusdienā bija aizsūtījis salabot žogus, kas norobežoja Ratledžu īpašumu.

— Kas noticis, Ramon? — Sems vienā rāvienā bija kājās. Ramons vēl nepaguva atbildēt, kad Sems jau juta, ka mierīgais atpūtas brīdis beidzies.

— Vecais Douertijs trako. Mēs strādājām pie viņa robežas, bet šis ne par šo, ne par to sāka uz mums šaut. — Runādams Ramons žestikulēja ar rokām un platmali.

— Ālējās tā, ka Karloss un Eds tagad guļ kā pie zemes piekalti. Es ielēcu pikapā un laidu prom, cik ātri spēju.

— Piezvani šerifam, lai uz ātrāko brauc šurp! — Sems uzsauca Katrīnai, bet pats paķēra platmali un steidzās uz durvīm.

— Uz kurieni? — Katrīna piecirta spieķīti uz akmens plāksnes.

— Pie Douertija.

— Kādēļ? — Katrīna noprasīja. — Tu neko tur nevari līdzēt. Atbrauks šerifs un visu nokārtos.

Sems apstājās un uzmeta viņai nepacietīgu skatienu.

— Šos cilvēkus, Katrīn, darbā esmu nolīdzis es. Un es viņus nosūtīju pārbaudīt un salabot žogus. Nesēdēšu te un necietīšu, ka Douertijs viņus izraugās par mērķiem tēmēšanai.

Katrīnai mazdēla lēmums nepatika, tas skaidri atspoguļojās viņas sejā. Sems velti netērēja laiku strīdiem.

— Piezvani šerifam! — viņš atkārtoja un pa stiklotajām durvīm strauji iegāja mājā. Ticis lielajā hallē, tālāk viņš metās skriešus. Ramons turējās cieši pa pēdām, tā ka halle skaļi atbalsoja viņu soļus uz marmora plāksnēm.

Izskrējis pa lielajām ārdurvīm un nodrāzies lejup pa kāpnēm, Sems joza taisni pie pikapa, ko Ramons bija atstājis uz piebraucamā ceļa pie mājas. Atslēga bija aizdedzē. Viņš ielēca priekšējā sēdeklī pie stūres un iedarbināja motoru. Ramons atrāva vaļā otras durtiņas un rausās iekšā. Sems pagaidīja mirkli, kamēr druknais Ramons bija iesvempies mašīnā, tad piedeva gāzi.

— Kas jums tur īsti notika? Izstāsti man visu, kā nākas! — Ātrumu gandrīz nesamazinādams, Sems iegrieza pikapu šaurā zemesceļā — vienā no tiem, kas krustojās un šķērsojās pa visu īpašumu, savienojot vīna-dārzus, ganības un pašu vīndarītavu.

— Es nemaz nezinu. Viss notika tik ātri. — Ramons acīm redzami pūlējās sakopot domas cik necik sakarīgi. — Mēs aizbraucām un sākām skatīties, pielabot žogus, kā jūs vēlējāt. Bet, kā tiekam ziemeļu pusē, tā redzam, ka viens žoga gabals sagāzies. Viens stabs nopuvis, nu un...

— Ap kuru vietu ziemeļu pusē? — Sems pazina Rat-ledžu zemē ik bedrīti, ik cinīti, katru koku un prāvāku akmeni. Douertija desmit akru taisnstūra nogabala divas malas robežojās ar Ratledžu īpašumu, izgriežot tam vienu stūri.

— Jūs jau zināt — tur, kur žogs stiepjas gar nogāzi virs tās vietas, kur atrodas Douertija māja. Tā stāv pašā vidū. — Rokas plātīdams, Ramons pūlējās ļoti precīzi norādīt vietu. — Un, kā nu mēs atrodam to satrunējušo stabu, tā tūliņ ķeramies klāt, un Karloss un Eds sāk rakt. Es eju prom uz autiņu pēc jauna staba. Kā nāku atpakaļ, tā dzirdu — viens bļauj kā nelabais, laikam tak Douer-tijs, un tad blīkš — blākš — sāk šaut.

— Kas ar Edu un Karlosu — vai viņiem trāpīja? — Sems iztēlojās apkārtni. Tātad jaunajā vīnadārzā, kur stādi auga otro vasaru.

— Man liekas, netrāpīja vis. Kad es uzsaucu, Eds sauca pretī, ka šiem viss kārtībā. — Ramons apklusa un nogrozīja galvu. — Nē, kad es šos pēdējoreiz redzēju, abi gulēja plakaniski uz vēdera un bučoja zemi.

Klausoties Semā brieda niknums. Viņš sacirta žokļus un piedeva gāzi. Putekļu strāvas cēlās un kuploja automašīnai aizmugurē kā gaiļu astes.

— Un Douertijs? Kur viņš bija? — Sems pat nepūlējās uzminēt, kāpēc šaudīšana sākusies.

— Laikam kaut kur mājā, tā man likās. Redzēt neredzēju. — Ramons izteiksmīgi paraustīja plecus.

Jau pāris minūtes pēc izbraukšanas no mājas viņi nonāca vietā, kur zemesceļš asā likumā noliecās pa labi. Piebremzējis Sems lēnām nobrauca no ceļa un nogriezās zālainā nogāzē. No šās vietas vistuvāk varēja piekļūt īpašumu robežlīnijai, tomēr līdz tai atlika vēl kādi simt jardi. Tālāk vajadzēja iet kājām.

Otrpus ceļa nogāze lēzeni cēlās augšup līdz apaļam pauguram, kas bija apaudzis ar jauniem vīnogulājiem, bet pāri visam slējās augstas, zilas debesis. Izrāpies no pikapa, Sems mirkli pastāvēja. Neko nevarēdams saskatīt, viņš saausījās, pūloties uztvert kādu skaņu, kas norādītu uz pašreizējo stāvokli. Bet visapkārt valdīja klusums, tikai vīnogulāji klusu čukstēja vēja brīzē un tikko saklausāmi pukstēja pikapa motors, pamazām at-dzisdams. Ne šāvienu, ne kliedzienu, taču Semu tas nepārliecināja.

— Jāiet pa šito ceļu. — Ramons aizgāja pāri ceļam otra vlnadārza virzienā. Sems viņam sekoja.

Starp jaunajiem vīnogulājiem izartā vaga kā eja veda visapkārt pakalnam. Sausajā zemē bija redzami pēdu iespiedumi, kas liecināja, ka te gājuši žogu labotāji. Sems pamanīja žoga līniju un pagausināja soli, redzot, ka ari Ramons vairs nesteidzas. Saule nu bija viņiem aiz muguras un cauri plānajam kokvilnas kreklam neganti svilināja.

Tuvojoties žoga stūra stabam, Sems izdzirda asi no-sprakstam šāvienu. Viņi abi ar Ramonu spēji nokrita guļus, un šāviena troksnim sekoja nelabs brēciens.

— Negaidiet, ka es iekritīšu uz jūsu stulbajiem stiķiem! — Tā bija Lēna Douertija balss, Sems to uzreiz pazina. — Sakiet Ratledžiem, ka man visas viņu viltības ir zināmas.

— Kā gan, ellē, Douertij, mēs varētu viņiem kaut ko pateikt, ja tu visu laiku no tās savas pagales bliez mums virsū? — Teds Breizers kliedza pretim, un viņa balsi

drīzāk skanēja dusmas nekā bailes. Bet Douertijs ir nedomāja uzklausīt saprāta balsi.

— Ak to jūs gribētu gan, lai es ļauju jums izlīst ārā no slēpņa, ko?

Zemu nolīcis jauno vīnogulāju aizsegā, Sems virzījās tuvāk, palīzdams garām Ramonam. Eds Breizers un Karloss Džounss atradās no viņa apmēram piecdesmit jardu atstatumā, gulēdami uz mutes uzartajā zemē pie žogmales. Karloss gulēja tuvāk, bet Eds, izstiepies tam aiz muguras, sametās uz sāniem un berzēja labo roku, it kā ciestu sāpes. Tuvējā vīnogulāju rindā mētājās nolauzta lāpsta, kuras kāta galā karājās apsiets balts mutauts. Pati lāpsta atradās turpat blakus. Padošanās piedāvājums acīmredzot bija cietis neveiksmi.

Apmierināts, ka neviens no strādniekiem, šķiet, nav ievainots, Sems ieslīdēja otrā vīnogulāju rindā, lai labāk pārredzētu Douertija mājas priekšu. Šaura, ar nezālēm gandrīz aizaugusi taka veda uz lēzenu ieleju nogāzes * malā. Nelielā, savulaik kārtīgi sakoptā ģimenes mājiņa, ilgus gadus novārtā pamesta, bija pārvērtusies gandrīz vai graustā. Krāsa no sienām sen atlupusi, tā ka apšuvuma dēļi rēgojās pelēki un vietām ietrunējuši. Pagalms ap mājiņu pārvērties par vecu dzelžu izgāztuvi. Tālāk visu desmit akru platība atgādināja īstu džungļu biežņu.

Pietika ar šās vietas nekārtīgo, nesakopto, postā aizlaisto vīnadārza izskatu, lai Sems vēl vairāk apskaistos. Nīgri viņš vēroja apkārtni, līdz beidzot pamanīja Douertija stiegro, kārno augumu aiz spoži nopulētā buika, kura motora pārsegu uzbrucējs izmantoja par šautenes balstu. Blakus viņam stāvēja zemē nolikta viskija pudele.

— Ko mēs tagad darīsim, bos? — Ramons čukstus iejautājās, pielīdis Semam blakus.

Arī Sems nupat bija klusībā apcerējis šo pašu domu. Piepeši šāvieni iesprakstējās no jauna, saceļot putekļu

mākoni turpat Karlosam priekšā. Karloss pieplaka vēl plakanāks pie zemes un ar rokām aizsedza galvu.

— Ak jūs, nelietīgie, netīrie rāpuļi, noplēsuši manu žogu, negaidiet, ka es jūs laidīšu projām! — Douertijs kliedza. — Lūko tik celties, dabūsi lodi pierē.

— Tā, nu ir skaidrs. — Sema balss bija klusāka par čukstu. Pārlaidis vēlreiz skatienu apkārtnei, viņš pavil-kās atpakaļ vīnogulājos. Mirklī, kad atskanēja Douertija bīstamais piedraudējums, viņš atmeta domu par šerifa vai tā palīgu gaidīšanu.

— Ko jūs domājat darīt? — Ramons pielīda viņam blakus.

— Vai tu kādu sirēnu dzirdi?

Ramons mirkli paklausījās, tad papurināja galvu.

— Nē, — viņš atteica.

— Es arī neko nedzirdu. — Tik lielā vasaras satiksmes noslogojuma laikā, kad turklāt vēl trūka kārtībnieku, kuru skaitu budžeta ierobežojumi liedza palielināt, nebija paredzams, cik drīz kārtības sargu automašīna varētu ierasties. Vienalga, vai tā gaidāma pēc divām vai pēc divdesmit minūtēm, tik un tā tas šķita pārāk ilgi. Sems nospieda ar roku Ramona plecu zemāk.

— Paliec šeit!

— Uz kurieni jūs dosieties?

— Turp. — Ar strauju galvas mājienu Sems norādīja uz Douertija mājas pusi. — Ja vien izdosies, es novērsīšu viņa uzmanību un, jācer, aizkavēšu viņu tik ilgi, lai jūs visi trīs varētu no šejienes aizmukt.

— Viņš var jūs nošaut. — Ramons platām acīm raudzījās Semā.

— Nevarēs, ja mani neredzēs. — Tā Sems vismaz cerēja.

Turēdamies no mājas pagalma nesaredzams, viņš virzījās lejup pa nogāzi gar žogu rietumu virzienā. Douertija vīnadārza nezālēm aizaugušās rindas noderēja par drošu aizsegu. Saliecies Sems izlīda pa žoga stiepļu starpu un ienira vīnogulāju lapotajā tunelī. Neizlaizdams no redzes atmiņas nolaistās mājas un Douertija atrašanās vietu, viņš klusu zagās uz priekšu, — neko tamlīdzīgu viņš nebija darījis kopš puikas gadiem, kad spēlēja indiāņos; toreiz tāda slepena pielavīšanās cilvēkiem bija viens no viņa tīkamākajiem laika kavēkļiem.

Pēkšņi Sems attapās, ka nav vairs nekāds puika un ka Douertijs nav ne vīnadārza strādnieks, ne arī kāda no istabenēm. Taču, vēl nepaguvis sev pajautāt, ko gan, ellē, viņš te meklē, Sems no jauna izdzirda šāvienu; acumirklī aizmirsās jautājumi un atbildes, viņš saprata, ka Douertijs jāaptur, kamēr vēl neviens nav ievainots.

Gar deniņiem sīkā straumītē tecēja sviedri. Sems tos noslaucīja un sāka apsvērt, kā rīkoties. Zaļajā biežņā neielauzās ne mazākā vējpūsmiņa. Karstais gaiss smacēja, zaļais čūkslis un briestošās vīnogas darīja to biezu. Viņš atvairīja kukaini, kas lidodams gandrīz sitās viņam ģīmī, un neskaidri apzinājās, ka izjūtu sakāpinā-jums kukaiņa sīkšanu pārvērš skaļā rūkoņā.

Douertijs kaut ko izkliedza, un balss noskanēja pavisam tuvu. Daudz tuvāk, nekā Sems bija attālumu iztēlojies. Vēl jo piesardzīgāk viņš aizrāpoja līdz vīnogulāju rindas galam, kur bija saaugušas garas nezāles. Pa no-brūnējušo stublāju starpām viņš ieraudzīja Douertiju pusguļus, pusatspiedušos pret buika novaskoto spārnu un motora pārsegu. Viņa uzmanību visu laiku saistīja nogāze, kas atradās ārpus Sema redzesloka. Šautene gan bija skaidri saredzama, tā izskatījās pēc veclaiku armijas karabīnes. Sems neskaidri atcerējās reiz pirms daudziem gadiem redzējis Douertiju formā tērpušos kādā Piemiņas dienā maršējam parādē, godinot šā apvidus kritušos karavīrus.

Izmantodams aizsegu, Sems izpētīja tuvāko apkārtni. Automašīna bija novietota netālu no mājas stūra,

iešķērsu pret ārdurvju pakāpieniem. Auto no vīna-dārza šķīra klajums, nekāda aizsega. Ja kaut kā izdotos tikt aiz mājas...

To apsvērdams, Sems pastūmās pāris jardu atpakaļ un atrada spraugu starp červeļainajiem vecajiem vīnogulājiem. Noņēmis platmali, viņš to bīdīja sev pa priekšu un uz vēdera spraucās pa stumbeņu starpu, acis aizmiedzis, lai pasargātos no lapām un nezālēm. Tā viņš izspriedās cauri vēl divām rindām, pūlēdamies līst, cik vien iespējams, klusi.

Aši pavēries apkārt, Sems nosprieda, ka vecā mājele nu viņu noslēpj Douertija skatienam. Pieslējies kājās, viņš žigli pārskrēja pār nezālēm apaugušo klajumiņu. Klusiņām, piesardzīgi aizmanījās līdz mājas stūrim un palūrēja. No šīs vietas viņš redzēja auto pakaļējās riepas un gabaliņu zaļā jumta. Vairāk nekā.

Sems zagās gar mājas sienu, uzmanīgi likdams ik soli. Sviedri lija aumaļām, bet mute dīvainā kārtā bija izkaltusi sausa. Ar mokām izspiedis mazliet siekalu, viņš juta sirdi neganti dauzāmies, nervi modrībā bija saspringuši līdz beidzamai iespējai. Kopš koledžas dienām viņš ne reizi nebija piedalījies nevienā tracī, ne kautiņā,bet nu adrenalīns sita augstu vilni, un viņš bija gatavs cīkstiņam.

Ticis līdz stūrim, Sems redzēja, ka buika motora pārsegs atrodas tieši viņam pretī. Viņš apstājās, mirkli pagaidīja, tad atkal paskatījās ap stūri.

Lēns Douertijs stāvokli nebija mainījis. Vēl aizvien uzgūlis automašīnas priekšgalam, viņš savā nodabā kaut ko purpināja par Ratledžiem. Sems ar skatienu nomēroja atstatumu, kas viņus šķīra. Trīs gari soļi, un viņš būtu Douertijam aiz muguras.

Sirēna vēl nebija dzirdama ne tuvu, ne tālumā.

— Dieva dēļ, Douertij, vai tu reiz beigsi šaudīties un laidīsi mūs prom no šejienes?

Tai pašā mirkli, kad nogāzes pusē atskanēja šis Eda Breizera bļāviens, Sems pārlēkšoja nelielo attālumu un, roku pastiepis, sagrāba Douertiju aiz labā pleca. Douer-tijs iztrūcies atgrūdās no automašīnas, apsviedās apkārt tālāk no Sema, veco šauteni cieši rokā sakampis. Semam laimējās ar vienu roku sagrābt stobru, pagriezt Douertiju pret sevi un ar otru roku satvert laidi. Asā rāvienā viņam izdevās izraut ieroci Douertijam no rokām, bet pašu atgrūst atmuguriski nost. Douertijs zaudēja līdzsvaru un pakrita.

Sems automātiski atvēra aptveri un izņēma patronu. Ar acs kaktiņu viņš pamanīja kustību nogāzē — tur abi strādnieki aizrāpās drošībā. Douertijs niknumā pārvērstu ģīmi jau slējās kājās, grasīdamies brukt virsū Semam.

— Nāc vien! — Sems klusi aicināja, bet balsī trīsēja ar mokām apvaldītas dusmas. — Brūc vien virsū, lai man būtu iemesls ietriekt tev šitās pašas plintes stobru rīklē.

Pirmāk Douertijs bija iekampis pāris malku viskija, lai tiktu vaļā no paģirām. Tomēr tik daudz skaidrā prāta viņam bija saglabājies, lai saprastu, ka ir par vecu, lai ielaistos kautiņā ar tik jaunu un spēcīgu vīrieti kā Ratledžs. Viņš atlaidās atmuguriski uz elkoņiem.

— Nu tu laikam pats šķieties baigais varonis, izgrūstīdams vecu vīru? — viņš ņirdzīgi noprasīja.

— Vecs jau tu, Douertij, varbūt esi, bet nekāds vīrs no tevis nav jau diezin cik gadu. — Sems riebumā pakāpās atpakaļ. Taču vēl aizvien atradās pietiekami tuvu, lai saostu šķebīgi salkano viskija smaku.

Pa izdangāto ceļu piebrauca dienesta automašīna un apstājās netālu no buika. Sirēna klusēja, bet zilās ugunis mirguļoja. No šofera vietas izkāpa formā ģērbies šerifa palīgs un, roku uz pistoles atvāztās maksts turēdams, nāca viņiem klāt.

— Kas te notiek? — Viņa skatiens no Douertija aizslīdēja pie Sema, kas vēl joprojām turēja rokā ka-rabīni.

— Viņš šāva uz diviem maniem strādniekiem. — Sems šauteni ar augšup pavērstu stobru pasniedza šerifa palīgam. — Es to jau izlādēju.

— Tu, Douertij, nu nekādi nespēj noturēties mierā, kašķi nemeklēdams, ko? — atbraucējs sacīja un, galvu nogrozīdams, paskatījās uz Douertiju.

Aiz dusmām vai plīsdams, Douertijs pieslējās kājās.

— Viņš ir tas, kas meklē kašķi. — Viņš rādīja ar pirkstu uz Semu. — Es nekā ļauna neesmu darījis. Ikvienam cilvēkam ir tiesības aizstāvēt savu īpašumu, un tieši to es darīju. Viņi jauca nost manu žogu, un es viņus apturēju. — Viņš pagriezās pret Semu. — Šitā zeme tev vēl nepieder. Un es zvēru pie savas Rebekas kapa, ka nekad arī nepiederēs.

— Ak tu, plānprātīgais stulbeni, — tad tāpēc tā šaudīšanās? — Sems izaicinoši noprasīja, un balss viņam aiz dusmām piesmaka. Viņš pamāja ar roku uz nogāzi.

— Tiem puišiem ne prātā nenāca jaukt žogu nost. Viņi to laboja — līdz brīdim, kad tu sāki viņus apšaudīt. — Sems apklusa, acis viņam samiedzās. — Žēlīgais Dievs, tu taču būtu varējis viņiem tiešām trāpīt.

— Nekā, — Douertijs atcirta, — es trāpu tikai tur, kur tēmēju.

— Tā tu domā, — Sems noteica.

— Tu mani sauksi par meli? — Douertijs izslējās un iesita sev pa krūtīm. — Man ir snaipera medaļa, varu to pierādīt. Es spētu viņus nošaut kā nieku, bet gribēju tikai pabiedēt un piespiest pie zemes.

— Neviens tātad nav ievainots, vai es pareizi saprotu? — Šerifa palīgs paskatījās uz Semu, gaidīdams apstiprinājumu.

Sems palūkojās uz nogāzi. Ramons un abi pārējie strādnieki atkal rīkojās gar žogu. — Liekas, nav vis.

Šerifa palīgs, brīdi vilcinājies, pajautāja: — Vai gribat izvirzīt prasību, mister Ratledž?

— Kāpēc jūs to jautājat viņam? — Douertijs noprasīja. — Viņš taču ielauzās manā īpašumā.

— Rimsties, Douertij! — Sems viņu brīdināja. — Citādi es pieprasīšu saukt tevi pie atbildības par uzbrukumu ar nāvējošu ieroci. — Šerifa palīgam viņš īsi paziņoja: — Jūs zināt, kur mani atrast.

Sems aizgāja, nelikdamies ne dzirdis tukšos draudus, ko Douertijs nobļāva viņam nopakaļ.

Šerifa palīgs palika vērot; viņa uzraudzībā strādnieki ieraka jauno stabu satrunējušā vietā, novilka stieples. Tikai kad viss bija padarīts, šerifa palīgs brauca projām un, pievākdams šauteni, pateica Douertijam, ka pēc ballistiskās pārbaudes viņš varēs to saņemt atpakaļ.

Tikko patruļmašīna bija izbraukusi no pagalma, Lēns Douertijs drāztin iedrāzās mājā, pagrāba gandrīz iztukšotu viskija pudeli un iešļāca krietnu lāsi netīrā glāzē, vēl joprojām kūsādams dusmās par briesmīgo netaisnību. Viņš skaidri zināja, kurš ir pie vainas, — tikai dižā Madāma un viņas lepnais un varenais mazdēls. Tie abi ikvienu cilvēku ielejā noskaņojuši pret viņu.

Saskalinājis glāzi, Douertijs vienā malkā to iztukšoja, izbaudīdams rīklē dedzinošo ugunīgo dziru. Tad nekavējās piepildīt glāzi no jauna, iztukšoja pudeli līdz dibenam un ievēlās izsēdētajā atzveltnes krēslā, kas iepriekšējā naktī bija noderējis par gultu, kad viņš tajā iekrita, līdz nemaņai piedzēries.

Ap ieplīsušo, apskrambāto māla pelnutrauku uz galda viņam blakus bija izkaisīti cigarešu gali un pelni. Galda riekstkoka virsma no vienas vietas bija izraibināta ar deguma traipiem, ko tur atstājušas neskaitāmas cigaretes. Turpat uz galda mētājās tukšas sērkociņu

kārbiņas, saburzītas cigarešu paciņas un vēl visāda draza. Vienīgo cik necik tīro galda daļu aizņēma jaunas, tumšmatainas, bikli smaidošas sievietes fotogrāfija lētā ietvarā.

Lēns atzvēlās pret nospeķotajiem spilveniem un blenza dzintarainajā dzērienā. — Iedomājušies, ka varēs noplēst manu žogu, bet es viņiem parādīju. Parādīju. — Viņš apmierināti ieņurdējās un atkal iedzēra malku, paskalinādams viskiju mutē, pirms norija. — Es viņiem parādīju, Bekij, — viņš atkārtoja pavisam klusi un liegi.

Tukšo viskija pudeli viņš izlaida no rokas, ļaudams tai noslīdēt gar gurnu turpat krēslā. Saudzīgiem pirkstiem paņēmis no galda fotogrāfiju, viņš to rūpīgi nolika sev uz ceļiem tā, lai sieviete raudzītos viņam acīs. Seja ietrīcējās bēdās un nevarīgās dusmās.

— Kāpēc tev vajadzēja nomirt, Bekij! — Douertijs ievaidējās. — Kāpēc tu aizgāji un mani atstāji? Tu taču zini, ka bez tevis es nekam jēdzīgam nederu. Tas nebija godīgi, ka tu nomiri. Nebija godīgi mani pamest, kad man tevis tik dikti vajadzēja.

Kaklā kāpa šņuksti. Viņš tos norija kopā ar kārtējo viskija malku. Un atkal pavērās fotogrāfijā — nu jau asaru aizmiglotām acīm.

— Kādi mums bija sapņi par šito vietu, Bekij! Kādi sapņi! — Balss piesmaka un kļuva maiga. Douertijs skaļi nošņaukājās. — Es nepieļaušu, ka viņi nolaupa mūsu zemi. To es tev zvēru, Bekij. Naudu es rokā sadzīšu. Kaut kur sadabūšu... kaut kā. Varbūt... varbūt... — Teikumu viņš nepabeidza, sejā pavīdēja kāda pēkšņa doma — kāda cerība... Viņš nolika fotogrāfiju atpakaļ vecajā vietā un pasmaidīja. — Es to sadabūšu. Gan tu redzēsi.

Izdzēris pēdējās viskija paliekas, kas vēl bija patvērušās glāzē, viņš uzrausās no krēsla. Pārsteidzošā apņēmībā mērķtiecīgi stingriem soļiem viņš aizslāja līdz durvīm un, izgājis ārā, aizcirta tās sev aiz muguras.

Pusstundu vēlāk Douertijs apturēja automašīnu pie Lielā Edija kroga un devās iekšā. Griestu spuldze apspīdēja biljarda galda zaļo tūku, atstādama vientuļo biljarda spēlmani ēnā. Iedams pie letes, Lēns dzirdēja, kā bumbas sasizdamās noklaudz.

— Man vajadzīga sīknauda telefonam. — Viņš uzmeta uz letes saņurcītu desmit dolāru zīmi. — Nauda vajadzīga tālsarunai.

— Vai tad mans krogs ir kāds naudas mijēju kantoris? — Lielais Edijs nomurdēja, tomēr banknoti pievāca un, izņēmis no kases papīra vīstokli ar ceturtdaļ-dolāra monētām, pieslidināja to pa leti Lēnam.

Cieši sažņaudzis vīstokli rokā, Douertijs devās uz kroga tualetes telpu, kur pie sienas bija telefona automāti. Vispirms viņš paberzēja lūpas, jo mute bija izkaltusi pavisam sausa. Varbūt tomēr vispirms iedzert kādu lāsīti. Tikai vienu mazu lāsīti. Taču šo vēlēšanos viņš tūdaļ apspieda.

Reizes desmit Douertijs bija gribējis uzdzert dūšu, lai ķertos pie zvanīšanas, un ikreiz bija uzdzēris mazliet par daudz. Šoreiz tā nebūs. Viņš bija nozvērējies Bekijai.

Un tomēr viņš vēl vilcinājās, pirms nocēla klausuli, un pārlaida roku pār veselu dienu neskūtajiem bārdas rugājiem. Vajadzēja taču skūties un kārtīgāk saģērbties, iekams ķērās pie zvanīšanas. Bija ļoti svarīgi radīt pienācīgu iespaidu.

Kāda piķa pēc viņš par to uztraucas? Galu galā tā būs tikai telefonsaruna. Ir taču vienalga, kā viņš izskatās.

Iekams nesadomājās vēl nezin kādas muļķības, Douertijs sagrāba klausuli un uzgrieza "0" — telefonistei.

Tūliņ atsaucās sievietes balss: — Pateicos, ka izmantojat mūsu telefona līniju. Ar ko varu pakalpot?

— Nūjā, es gribu zvanīt... — Veselu minūti vajadzēja domāt, līdz izdevās atcerēties viņas tagadējo uzvārdu

— ... Kellijai Duglasai Ņujorkā.

— Kāds numurs, lūdzu?

— Numuru es nezinu.

— Informāciju jūs varat saņemt, piezvanot pēc koda divi-viens-divi, pieci-pieci-pieci, viens-divi...

— Nē, numuru sameklēsiet jūs, — Douertijs nepacietīgi pārtrauca telefonisti, tad atjēdzās un lūkoja sagrābstīt kādu pārpalikumu no senās pievilcības, kas savulaik bija tik daudzkārt noderējusi. — Redziet, mis, es zvanu no automāta, man nav klāt ne papīra, ne pildspalvas.

— Jā, tad ir pagrūti, — telefoniste laipni piekrita.

— Pagaidiet mirklīti, es tūliņ sameklēšu.

— Paldies. — Douertijs gaidīja, košļādams apakšlūpu. Mute kalta ar katru mirkli sausāka. Un tad pienāca bēdīgas ziņas. Ņujorkas informācijas birojs bija paziņojis, ka pilsētas abonentu sarakstā atrodama tikai viena Kellija Duglasa, bet numurs nav publicējams; to neizsniegšot nekādos apstākļos.— Bet šis ir ārkārtējs gadījums, — viņš satraukts protestēja. — Man ar viņu noteikti jārunā.

— Ja jūs pateiksiet ārkārtējos apstākļus un atstāsiet numuru, pa kuru varam jūs sazvanīt, es labprāt nodošu informāciju noraidīšanai tālāk, lai tās saņēmējs var ar jums kontaktēties.

— Nē, tas neies cauri. Man jārunā ar viņu personiski. — Douertijs piespieda roku pie pieres, pūlēdamies kaut ko izdomāt. — Paga, lūkosim viņu sazvanīt darbā, vai esat ar mieru?

— Kur mis Duglasa strādā? — telefoniste jautāja.

— Viņa ir reportiere televīzijā. Viņa strādā — nu, tajā ar pāvu, NBC, vai.

— Vai gribēsiet tiešu, personisku savienojumu?

— Jā, jā, protams, tiešu un personisku. — Viņš mīņājās no vienas kājas uz otru, grābstījās gar vada metāla spirāli, satraukums vēl vairāk raustīja viņa stipri saplosītos nervus.

Drīz viņš izdzirda zvana signālu līnijas otrā galā. Tas atkārtojās neizturami daudz reižu, līdz beidzot skadra balss atsaucās: — Labdien. NBC.

— Man ir pieteikta tālsaruna ar Kelliju Duglasu, lūdzu, — telefoniste paziņoja.

— Kellija Duglasa? Vienu mirklīti! — īsa pauze, tad: — Mis Duglasa šeit nestrādā.

Tas nu bija par daudz, Douertija pašsavaldība sabruka. — Sasodīti meli! Viņa tur strādā gan. Es zinu, ka strādā. Pirms pāris dienām redzēju viņu ziņās.

— Man ļoti žēl, bet... — balss mēģināja turpināt.

— Viņa lika jums tā sacīt, vai ne? — Douertija pirksti raustīja metāla spirāli. Aiz neprāta dusmām asinis sakāpa galvā, seja dega kā ugunī. Telefoniste mēģināja kaut ko sacīt, bet viņš vairs neko nedzirdēja. — Tūliņ gādājiet viņu pie telefona! Vai dzirdat? Man ar viņu jārunā! — Viņš joprojām izbļāva savas prasības klausulē. Pagāja vairākas sekundes, līdz viņš apjēdza, ka neviens līnijas otrā galā vairs neklausās. Saruna bija beigusies, telefons klusēja. Trakā niknumā viņš klausuli mešus uzmeta uz āķa.

— Viņa runās ar mani. Kā Dievs debesīs, es viņu piespiedīšu ar mani runāt! — viņš nozvērējās.

Taču pirms tam vajadzēja iedzert.

5

Studijā apgaismojums kvēloja pilnā spožumā, pārplūdinot raidgaldu un visus, kas pie tā sēdēja, ar karstas gaismas plūsmu. Masīvās televīzijas kameras un operatori, strādnieki, skaņu tehniķi, grimētājs, režisora asistenti un pārraides vadītājs, visi šie cilvēki bija tikai vāji apgaismotas ēnas nomaļu no raidgalda spožās gaismas.

Visi piesargājās, lai tikai neiekāptu melno kabeļu labirintā uz studijas grīdas.

Pie raidgalda Kellija raudzījās ar trešo numuru apzīmētajā kamerā un gaidīja zīmi, līdz kurai palikušas vairs tikai dažas sekundes. Garie mati atkal savīti franču pīnē uz muguras, atstātas tikai dažas vaļējas cirtas, lai seja neizskatītos pārāk nopietna un arī lai noslēptu austiņas, kas palīdzēja uzturēt tiešu kontaktu ar kontroltelpu un tehniķiem. Pie zilpelēkās žaketes atloka piestiprināts mikrofoniņš, kā sīks rotājums zilzeltainrai-bās šallītes papildināšanai.

Trešajā kamerā iedegās gaisma, tūliņ sekoja gaidītais signāls ar roku. — "Gubernators Komo šodien ieradās Ņujorkā, lai... — Kad Kellija sāka lasīt tekstu, kas tika projicēts uz īpaša telesufliera ekrāna, zem kameras lēcas ekrāns pēkšņi kļuva pelēks. Nepārtraucot ziņojumu, Kellija paguva iemest skatienu savās piezīmēs turpat priekšā uz galda, no kurām viņa drošības labad nekad nešķīrās, un pabeidza teikumu: — "... tiktos ar pilsētas vadību un pārspriestu, kā štats varētu palīdzēt pilsētai pārvarēt pašreizējo budžeta krīzi. Tuvāk par to pastāstīs Džons Danielss."

Pret kameru pavērstā Kellijas seja joprojām izskatījās pilnīgi apvaldīta un mierīga, bet austiņās viņa dzirdēja, kā izpildproducents kontroltelpā brēc pēc attēla un režisors pavēli atkārto, pievienodams pāris izmeklētu lamuvārdu. Viņa nolaida skatienu, it kā lai paraudzītos piezīmēs, bet īstenībā vēroja mazo, raidgaldā noslēpto monitoru. Tur viņa redzēja vienīgi savu seju.

Televīzijā trīs sekundes neaizpildīta laika var likties garas kā mūžība. Gandrīz līdz nemaņai sanervozējusi, Kellija pāršķīra piezīmju lapu, lai ķertos pie nākamā temata, cerot, ka pie pirmā varēs atgriezties vēlāk. Tad viņas seja monitorā piepeši nozuda, parādījās Džons Danielss pie pilsētas valdes nama.

— Kārtībā. — Pārraides vadītāja balss noskanēja kā Kellijas atvieglojuma atbalss. — Šī lente ilgs pusotras minūtes, tad atgriezīsimies pie tevis, Kellij, dosim tev galavārdu.

Kellija piekrizdama palocīja galvu, atlaidās dziļāk krēslā, slābani nokārusi rokas gar sāniem. Mazliet paceļot balsi, lai visi studijā klātesošie dzirdētu, viņa sacīja: — Ja jūs, mīlīši, gribējāt pēdējo pārraidi iemūžināt manā atmiņā, izlaižot no pudeles visus ļaunos garus uzreiz, tad jāteic, ka tas jums ir lieliski izdevies.

Aiz kamerām ieklukstējās klusi smiekli, iesmējās arī Kellijas partneris Čaks: — Mēs tikai gribējām, lai tu neaizmirsti, cik jautri iet dzīvajā televīzijā.

— Pateicos, no sirds pateicos.

Pirmā neparedzamā kļūme bija gadījusies dažas minūtes pirms pārraides sākuma. Pie Kellijas bija pienākusi viena no producenta asistentēm tai brīdī, kad skaņu tehniķis viņai piestiprināja mikrofonu. Asistente paziņoja, ka intervijas ar Robertu Mondavi Kellijai nebūšot; lidojums atcelts, un viņš nepaspēšot norunātajā laikā nokļūt studijā.

— Tas tātad jāizsvītro. — Kellija ieteica šo sižetu aizstāt ar īsu stāstījumu par gaidāmo galā vīnu izsoli, kas notiks sestdien.

— Nē. Taunsends jau atradis aizstājēju. To patlaban grimē.

— Kas ir šis aizstājējs? — Kellijai drausmīgi nepatika ķerties pie intervijas bez sagatavošanās, neko iepriekš par intervējamo viesi nezinot — ne biogrāfiju, ne sasniegumus, ne arī šādus tādus sīkumus, kas intervējamo varētu padarīt skatītājiem interesantu. Bija pārāk riskanti uzdot jautājumus uz labu laimi, jo tā var atklāties, ka viņa par šo cilvēku nekā nezina.

— Uzvārdu es nudien neatceros, bet neraizējies — mēs uzrakstīsim ievadtekstu un sagatavosim jautājumus, lai tev ir pie kā pieķerties. — Asistente gandrīz vēl nebija izteikusi pēdējos drošinājuma vārdus, kad tika aizsaukta, atstājot Kelliju netīkamā noskaņojumā, ka vajadzēs pavadīt četras neveiklas televīzijas laika minūtes, iztaujājot nepazīstamu viesi.

Nākamais atgadījums — trīs minūtes pēc pārraides sākuma pārsprāga spuldze, izšķaidīdama pa vienu raidgalda stūri smalkus stikliņus. Brīdi vēlāk Kellijai uz deguna nolaidās muša, pēc tam pārceldamās uz vaigu. Turklāt tas notika tieši tanī brīdī, kad Kellija stāstīja par pilsētas sanitāro dienestu. Un pēdējā nejaucība, protams, bija apdzisušais telesufliera ekrāns.

Ar to gandrīz pietika, lai Kelliju pārliecinātu, ka viņas pēdējā uzstāšanās Ziņās ir nelaimju apsēsta. Tomēr viņai vēl pietika spēka pa jokam palūgt: — Bet nu gan, puikas, vairs neviena pārsteiguma. Norunāts?

— Liekas, ar savu kūku mums viņu pārsteigt neizdosies, — ieminējās operators Rorijs Tabss.

Kūka un ieplānotās nelielās atvadu svinības par godu Kellijai bija visvārgāk saglabātais noslēpums studijā.

— Kūku? Jācer, ka tā būs īsti trekna un apgrēcīga, — Kellija smejot atsaucās.

— Varbūt ne pārāk trekna, bet apgrēcīga gan, — Rorijs apsolīja, izraisīdams pārējos biedros sīkus zinātāju smiekliņus.

— Nu, tad sakiet skaidri un gaiši, — kas ar to kūku ir? — Kellija, roku vienā sānā iespriedusi, tēlotā bardzībā noprasīja.

— Kārtībā, desmit sekundes, — pārraides vadītājs brīdināja. Kellija paskatījās, ka telesufliera ekrāns atkal darbojas, un steigšus pārbaudīja, vai viņas teksta pirmie vārdi uz tā jau redzami. Kārtībā. — Deviņi — astoņi — septiņi — seši — pieci — četri — trīs — divi...

Vadītājs ar roku signalizēja kamerai.

— "Uzturēdamies Ņujorkā, gubernators Komo apmeklēs ari štata senatoru Denu Melčeru. Senators vēl joprojām atrodas slimnīcā, kur atveseļojas no šās nedēļas sākumā gūtā šāviena ievainojuma. Slimnīcas informācijas dienests ziņo, ka senatora stāvoklis uzlabojies. Sagaidāma pilnīga izveseļošanās."

Tad kameras uzmanība pievērsās otram ziņu lasītājam, kas pirms reklāmas pauzes pieteica nākamo sižetu. Kellija nokabināja mikrofonu, kas bija piestiprināts pie žaketes atloka, pārlika to pār krēsla atzveltni un klusu izgāja no studijas. Reklāmas raidījumam sekos gaidāmā laika ziņas, bet pēc tam Kellijas intervija ar pagaidām vēl nezināmo viesi. Palika krietnas piecas minūtes laika, lai uzzinātu iespējami vairāk, un viņa bija noņēmusies tās izmantot lietderīgi.

Sallija O'Melija, producenta asistente, kas allaž pavadīja intervējamos viesus uz pārraidi, sagaidīja Kelliju pie raidgalda stūra un pasniedza tai divas dzeltena papīra lapas.

— Ievads un jautājumi, — viņa noteica. — Nāc līdzi!

Saprazdama, ka Sallija viņu ved iepazīstināt ar intervējamo viesi, Kellija tai sekoja, uzmanīgi laipodama pa vadiem piešķērsoto grīdu. Viņa pamanīja Hjū Taun-sendu stāvam netālu no studijas kopā ar diviem citiem cilvēkiem. Kellija vispirms ievēroja slaidu, smuidru sievieti pa labi no Hjū. Sievietes maigi pasteļrozā vasaras kostīms jau pa gabalu liecināja par Šaneles modeli, bet modernais sirmo matu griezums...

Žēlīgais Dievs — tā bija Katrīna Ratledža! Kellija sastinga, viņai pārvēlās panikas vilnis. Viņa nedrīkst šo sievieti satikt. Nedrīkst riskēt ar to, ka tiks pazīta. Nedrīkst un nespēj.

Bet kā gan Katrīna Ratledža lai viņu pazītu? Viņa taču vairs nebija garā, tuklā meitene ar brillēm un spurainiem matiem, kādu Katrīna varētu atcerēties. Viņa bija pārvērtusies. Mainījusi vārdu, ārieni, dzīvi — itin visu.

Tomēr ari šāda apziņa nemazināja saspringumu, kas Kelliju sagrāba, tuvojoties trijotnei. Taču viņa bija pārāk daudz pieredzējusi, pārāk labi izskolota, lai ļautu kaut niecīgākajai pārdzīvojumu pazīmei atspoguļoties sejā.

Hjū uzsmaidīja viņai bezvārdu sveicienu, un viņa gaišbrūnajās acis iezibējās tikko manāms triumfs. Tad viņš nevainojamā pieklājībā pievērsās Katrīnai Ratle-džai. — Katrin, ļaujiet jūs iepazīstināt — Kellija Dug-lasa. Viņa jūs iztaujās intervijā. — Tad viņš pievērsās Kcllijai: — Kellij, iepazīsties — Katrīna Ratledža.

— Jūtamies pagodināti, ka esat mūs apciemojusi, misis Ratledža. — Tik tiešā tuvumā Kellija redzēja, ka pēdējos divpadsmit gados Katrīna novecojusi pavisam maz. Skatiens joprojām tikpat ass, acis tikpat skaidras kā senāk, un biezais skatuves grims nosedzis grumbas, kas šai laikā varbūt uzradušās no jauna.

— Sveicināta, mis Duglasa, — Katrīna sniedza pretī baltā cimdā ietērptu roku, — šo karalisko žestu Kellija atcerējās gaužām labi. Tas bija tikpat neaizmirstams kā kundzes balss, kas skanēja līdzīgi slīpēta kristāla šķindai. Kad Kellija sveicienam pasniegto roku palaida vaļā, Katrīna to izmantoja graciozam žestam, pamājot uz trešo stāvētāju. — Šis ir mans mazdēls Sems Ratledžs.

Kellija pagriezās un ielūkojās nopietnajā, kalsnajā sejā, kur saskatīja vienīgi asi ievilktas līnijas, ēnas, iedobes un leņķus. Liegā, zēniskā izteiksme, kas viņai palikusi atmiņā, bija pilnīgi izzudusi, lai gan jāteic, ka viņa šo cilvēku vispār bija tikai pāris reižu redzējusi. Kā gan citādi — viņi bija apgrozījušies ļoti atšķirīgās aprindās. Sems Ratledžs piederēja pie vīndaru ģimenēm, kas braukāja spožos sporta automobiļos, rīkoja lepnus dārza svētkus, ģērbās pēc visjaunākās modes, turpretī viņa... nē, nedrīkst ne atcerēties, ne domāt. To viņa sev stingri aizliegusi. Vecā dzīve bija pamesta tālu aiz muguras.

— Sveicināts Ņujorkā, mister Ratledž! — Kellija sacīja, juzdama, ka viņš to vēro vērtējošā uzmanībā. Skatiens nepauda, ka Kellija būtu pazīta, tomēr tas sakāpināja viņas saspringumu un arī pulsu sadzina straujāku. Šo reakciju Kellija piedēvēja vienīgi pašreizējā brīža nervozumam, tomēr tā neizskaidroja viņas attieksmi pret Sema Ratledža klātbūtni.

— Sveicināta, mis Duglasa! — Viņš nepastiepa roku, lai sasveicinātos, tikai pasmaidīja. Lūpu kustība padziļināja dažas iedobes un savirmoja ēnas. Tas izskatījās pievilcīgi.

— Vai jūs piedalīsieties mūsu intervijā, mister Ratledž? — Kellija jautāja, klusībā prātodama, kā gan izdosies interviju izturēt.

— Nē. — Viņš viegli papurināja galvu un atkal tikko jaušami pasmaidīja. — Atnācu tikai pavadīt Katrīnu.

Kellijai šķita ērmoti, ka viņš vecomāti sauc kristām-vārdā, tomēr viņa bija pārāk nodarbināta ar visu pārējo, lai par to prātotu.

Aiz muguras atskanēja balsis, norādot, ka sākas reklāmas raidījums. Iepriecināta, ka saruna pārtraukta, Kellija atskatījās. Divi operatori novērsa kameras no raidgalda un nostatīja tās jaunā pozīcijā, izstumdīdami vadus pa grīdu tā, lai izbrīvētu eju. Iedegās augšgais-mas, metot spožus staru kūļus uz diviem krēsliem, kas stāvēja viens otram iepretī, bet vidū atradās masīvs apaļš galds. Kāds strādnieks aši papildināja dekorāciju, noliekot uz galda vīna pudeli un augstkājainu glāzi līdzās vāzei ar lilijām un rozēm.

Jaunā asistente mudināja Kelliju. — Vai neaizvedīsiet misis Ratledžu apsēsties, pirms sākat interviju?

— Jā. — Kādu sekundes daļiņu Kellija nogaidīja, piespiezdamās apvaldīt nervozās trīsas pakrūtē un klusībā nosolīdamās padarīt šo interviju par labāko no visām, kādas jebkad vadījusi. — Lūdzu, misis Ratledža, nāciet man līdzi!

Kad kundze palocīja galvu, Kellija devās pa priekšu, cenzdamās izvairīties no vadu mudžekļa.

Hjū noskatījās abu sieviešu aiziešanā uz studijas stūrīti, ko viņš dēvēja par sarunu mocībvietu. Sajutis sev blakus sakustēšanos, viņš pievērsa skatienu Semam Ratledžam.

— Jūsu vecmāmuļa nokļuvusi labās rokās, — Hjū sacīja. — Kellijai ir apbrīnojams talants un — apbrīnojama balss.

— Jā. — Taču piekrizdams Sems nedomāja par Kelli-jas televīzijas balsi, tās kluso, bet noteikto toni, kas maigi apgāja visus asumus, neieslīgstot oficiālā skadrumā. Prātā bija aizķērusies balss, ko viņš bija dzirdējis, kad Kellija pārtraukumā draudzīgi jokoja ar darba biedriem.

Kad intervijas pāris sasniedza paredzēto vietu, masīvās telekameras to nobloķēja tā, ka abas sievietes no malas vairs nebija redzamas.

— Iesim turp. — Hjū rādīja nenoteiktā virzienā. — Tai vietā visu labāk dzirdēsim un arī redzēsim monitorā.

— Kā teiksiet, tā darīsim. — Sems gāja līdzi Hjū Taunsendam pa labi no kamerām, tomēr turoties tām aizmugurē.

Jaunais rakurss pavēra Semam netraucētu skatu uz intervijas vietu un tās dalībniecēm. Katrīna jau sēdēja tālākajā krēslā, ko viņas poza darīja līdzīgu tronim. Kellija Duglasa vēl stāvēja, taustīdamās gar austiņām, un, purinādama galvu, rādīja, ka neko nedzird. Studijas krēslainajā kaktā viņas tumšsarkanie mati izskatījās gandrīz melni. Spožajā gaismā, Sems to jau bija pamanījis, tie aizdegās kā ugunī.

Piesteidzās skaņu tehniķis. Kellija pagriezās ar muguru pret viņu — un arī pret Semu. Tehniķis pacēla viņas žaketi, pārbaudot mugurpusē pie svārku jostas piestiprinātās baterijas, un Sems ieraudzīja pavīdam blāvi zilu mežģlņotu zīda ņieburu, ko viņa valkāja zem žaketes. Viņam tas šķita interesants pretmets vīrišķīgajai, drēbnieka šūtajai žaketei.

Lai nu ko tehniķis bija pielabojis, skaņa uzradās un Kellija viņam sirsnīgi uzsmaidīja. — Nu ir pietiekami skaļi un pavisam skaidri, paldies, Kari!

Tehniķis par atbildi pacēla vienu pirkstu salūtā un ātri atkāpās no intervijas vietas, kad pārraides vadītājs uzsauca: — Kārtībā! Klusumu! Pēc divdesmit sekundēm ejam gaisā.

Kellija apsēdās un kaut ko pačukstēja Katrīnai, bet Sems to nesadzirdēja. Tad viņa noliecās pār papīriem, ko turēja klēpī, un kaut ko uzšņāpa.

— Piecpadsmit sekundes, — noskanēja brīdinājums, un tūdaļ tika noskaitītas visas piecpadsmit.

Sems skatījās monitorā un vienaldzīgi vēroja meteorologus, kas sniedza informāciju par gaidāmo laiku. Taču viņa domas klejoja tālu un, kā vienmēr, kavējās pie vīnadārziem un vīndarītavas, pie daudzajiem darbiem, kas mājās darāmi. Viena vīnadārza retināšanu viņš bija ieteicis neuzsākt, iekams pats neatgriezīsies, lai darbu pārraudzītu. Divus gadus vecā cabernet sauvignon iepildīšana pudelēs notiek Kloda vērīgajā uzraudzībā. Arī merlot bija paredzēts iepildīšanai pudelēs.

No Lēna Douertija briesmas nedraudēja, vismaz pagaidām ne. Pirms viņu izlidošanas uz Ņujorku bija piezvanījis šerifs, lai pateiktu, ka Senthelēnas policija viņu aizturējusi. Lēns atzinis savu vainu par nekārtību celšanu dzērumā. Pašreiz Douertijs atrodas pilsētas cietumā un izcieš piespriesto četru dienu cietumsodu.

Tā aizdomājies, Sems tikai ar nokavēšanos ieraudzīja monitorā Kelliju Duglasu. Gara kadru sērija ekrānā parādīja paziņojumu par vīnu izsoli, minot pasākuma laiku, vietu, biļešu cenas un kādai labdarībai tiks izmantoti ienākumi.

Sems slepus vēlējās vienīgi tikties ar baronu Fužēru, neiet uz izsoli un drīzāk lidot atpakaļ uz mājām. Taču viņš apzinājās, ka šis varbūt ir pēdējais lielais galā pasākums, kurā piedalās Katrīna. Viņa visu mūžu, visu savu enerģiju ir ziedojusi Ratledžu īpašumam, vīnadārziem, vīndarītavai un vīniem, atsakoties gandrīz no jebkā cita. Katrīna patiesi ir pelnījusi pagozēties slavā, ko izpelnījušies viņas vīni.

Sems ne mirkli nešaubījās, ka izsolē Ratledžu nama vīni gūs triumfālu novērtējumu. Katrīna izsolei bija nodevusi kasti Ratledžu vīndarītavas septiņdesmit trešā gada cabernet sauvignon raudzējumu, ko visi vīnu eksperti novērtēja par klasisku vīnu, un tas savukārt ir visaugstākais novērtējums, ko vīnam var piešķirt. Šis rau-dzējums atrodams vairs vienīgi privātu kolekcionāru pagrabos. Pēdējoreiz septiņdesmit trešā gada raudzē-juma pudele bija nodota izsolē un pārdota par piecsimt dolāriem, kas Kalifornijas vīnam skaitījās fenomenāla summa. Veselas kastes cena varētu sniegties desmitos tūkstošos dolāru.

Sems nedomāja noliegt, ka dēvēt to par triumfu būtu gauži nepietiekams vērtējums.

Viņam līdzās Hjū Taunsends nobubināja: — Spoži. Nav cita vārda — spoži.

Sems pagriezās un, uzacis saraucis, palūkojās uz Hjū. Taunsends stāvēja, vienu roku pārlicis pār krūtīm, ar otru domīgi berzēdams lūpas.

Uztvēris Sema jautājošo skatienu, Hjū pastiepa pirkstu uz intervijas galda pusi. — Satagavoto ievadu viņa atmetusi un runā pati savu tekstu. Kolosāli, — viņš nomurmināja saujā.

Nu tikai Sems ieklausījās, ko saka Kellija Duglasa.

— ... to tiešām var nosaukt par leģendu. Prohibīcijas laikā, kad pārējie vīndari savus vīnadārzus pārvērta augļu dārzos, viņa joprojām raudzēja izcilus vīnus.

Savus dārzus apdēstīja ar visdelikātāko vīnogu šķirņu spraudeņiem, kurus pati izraudzījās un ieveda no Francijas, nešaubīgi ticēdama, ka lielais prohibīcijas eksperiments reiz beigsies. Un vēsture pierāda, ka šī ticība ir bijusi pamatota. Pajautājiet jebkuram vīna pazinējam Ka-lifornijā, un ikviens dziļā godbijībā runās par Madame vīniem. — Kellija apklusa un uzsmaidīja Katrīnai. — Es pirms brīža to jums jau sacīju, bet tagad man tas jāatkārto vēlreiz — mēs patiesi jūtamies ļoti pagodināti, ka esat kopā ar mums, madam Ratledža.

— Pateicos, bet pamats priecāties ir man, — Katrīna atteica, viegli palocīdama galvu, un pievilcība, kas staroja viņas sejā, šķita apliecinām iedzimtu pašcieņu.

— Jautāšu aiz ziņkārības — uzruna madam — kā tā cēlusies?

— Tas sākās pirms daudziem gadiem. — Pirms cik, to viņa neminēja, ar rokas mājienu parādīdama, ka tam nav nekādas nozīmes. — Kad es kā jaunlaulāta sieva ierados Ratledžu mājā, saimes ļaudis mani iedēvēja par "jauno madamu", jādomā, atšķirībā no vīramātes, kas tolaik vēl bija dzīva. Vēlāk, kad pēc vīra nāves atgriezos no Francijas, man līdzi atbrauca vīndaris Žirārs Brusārs ar savu mazdēlu pusaudzi Klodu. Kaut arī toreiz Amerikā pastāvēja prohibīcija, Žirārs tomēr bija ar mieru kļūt par vīna meistaru Ratledžu uzņēmumā. Tagad šinī amatā ir viņa mazdēls Klods. Tā kā Žirārs un Klods bija franči, viņi mani uzrunāja par madame. Tā tas iesākās.

Kellija zināja, ka Katrīna toreiz no Francijas bija atvedusi līdzi abus savus mazos zēnus Džonatanu un Gil-bertu, vīnogulāju spraudeņus un zārku ar sava vīra mirstīgajām atliekām, tomēr nolēma to nepieminēt.

Toties viņa ierunājās par ko citu: — Zinu, ka jūs pēdējā laikā tikai retumis pametat Nepas ieleju. Vai tā ir nejaušība, ka tiklab jūs, kā barons Fužērs piedalāties šāgada vīnu izsolē, vai arī ir pamats valodām, ka jūs sacenšaties ar sava dēla Gilberta Klostervinu uzņēmumu par apvienošanos ar Fužēra Château Noir firmu Nepas ielejā?

Katrīna jauki pasmaidīja. — Tādā apvidū kā mūsu ieleja, kur ir tik daudz vīndarītavu, tik daudz lielo châteaux — Petruss, Lafits-Rotšilds, Moē un Šandons — valodas nekad neapklust. Tomēr, ja jūs jautājat, vai, uzturoties Ņujorkā, es tikšos ar baronu, tad varu atbildēt — jā. Mūsu ģimenes jau ilgus gadus draudzējas.

Kellija prata novērtēt tik veiklu izvairīšanos no atbildes. Vecums tātad nav skāris ne aso uztveri, ne attapīgo prātu. Tā kā sarunai bija atlikusi vairs nepilna minūte, viņa nolēma šo jautājumu vairs necilāt.

— Nevienai mātei laikam gan nav viegli uzņemties sāncensību ar dēlu vienādos uzņēmumos, vai nu tā ir smalku vīnu raudzēšana, vai kas cits. Esmu pārliecināta, ka to pašu var teikt par jūsu sāncensību ar dēlu Gilbertu.

Katrīna piešķieba galvu un, platām acīm raudzīdamās Kellijā, tai uzsmaidīja. — Ratledžu nama vīniem taču sāncenšu nav, Kellij.

Kellija instinktīvi juta, ka tie ir vislabākie vārdi intervijas pabeigšanai. Pagriezusies pret kameru, viņa sacīja: — Esmu pārliecināta, ka visi, kas rītvakar apmeklēs vīnu lielo galā izsoli, pievienosies maniem vārdiem, kad teikšu: Katrīna Ratledža no slavenā Ratledžu vīndaru nama, paldies jums, ka šo brīdi pavadījāt kopā ar mums. Tā ikvienam no mums bija skaista dāvana.

Intervija bija izdevusies teicami, un Kellija to zināja. Šī apziņa kaut cik izlīdzināja to, ko nācās pārciest nerviem. Tie vēl tagad trīcēja kā sadurstīti.

Līdzko sākās reklāmas raidījums, Kellija atvainojās un, nodevusi Katrīnu Sallijas O'Melijas gādīgajās rokās, atgriezās savā vietā pie raidgalda.

Pārraides atlikušās minūtes pagāja kā miglā. Kellija nenieka no tām neatcerējās. Viņa zināja, ka kaut ko apmēram ir atbildējusi, kad partneris paziņoja skatītājiem, ka viņa pamet Ziņu dienestu, pārejot dižākā darbā, un drīz parādīšot tiem savu jauno, lielo programmu. Bet, kaut viņu šai pašā brīdī draudētu nogalēt, viņa neparko nespētu atkārtot to, ko teikusi.

Kamēr atzinīgi vārdi birtin bira pār raidgaldu, Kel-lija palika sēžam savā vietā, smaidīja, māja ar galvu un izlikās patiesi klausāmies biedru čalās. Tai mirklī, kad lielās gaismas tika izslēgtas, Kellijai ārkārtīgi gribējās dziļā atvieglojumā aizlidināt visus papīrus pa gaisu. Bet viņa nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kas spēj tik demonstratīvi izrādīt jūtas, jo sevišķi tāpēc, ka negribēja, lai kāds jel nojaustu, kādas mocības viņai bija sagādājusi šī pēdējā intervija.

Mikrofonu un austiņas viņa nolika vietā steidzīgāk nekā citkārt, jo dusmojās uz sevi par to, ka iztrūkusies pēc satikšanās ar Katrīnu Ratledžu. Iztrūkusies tāpēc, ka intervijas laikā divreiz bija sevi pieķērusi vēloties krēslā sarukt mazākai augumā un cenšoties neskatīties nevienam acīs, it kā noticētu: ja ne uz vienu neskatīsies, tad neviens arī neskatīsies uz viņu. Tāda doma viņai bija neciešama. Tikpat neciešama kā sajūta, ka nespēj atbrīvoties no pagātnes, ka vienmēr kaut kas spiež to atcerēties. Pagātnei nav nekādas daļas gar to, ar ko viņa tagad tiekas un kas viņa tagad ir. Pagātni viņa bija atstūmusi tālu, tālu no sevis un gribēja, lai tā nekad vairs netuvotos.

Kad lielās gaismas vairs nekarsēja, gaisā atkal varēja sajust vēsinātāju. Kellija ieelpoja rēno gaisu ar pilnu krūti un tikai tad pamanīja, ka parastās lampas studijā vēl ir iedegtas. Tikko paspērusi soli nost no raidgalda, viņa sastinga.

Hjū nebija aizgājis. Viņš stāvēja pie studijas durvīm, un kopā ar viņu tur stāvēja Katrīna Ratledža ar savu mazdēlu. Kellijai gribējās pilnā balsī kliegt, lai jel viņi iet prom. To viņa, protams, nedrīkstēja un — nedarīja.

Toties viņa ilgi kravājās un vāca kopā visu, kas vēl no viņas mantām uz raidgalda bija palicis, pirms gāja ārā un piebiedrojās gaidītājiem.

— Es domāju, ka jūs jau esat aizgājuši, — Kellija sacīja un apvaldījās, lai balsi neieskanētos ne mazākais pārmetums.

— Katrīna gribēja izteikt tev atzinību par labajām zināšanām vlnkoplbā un Ratledžu nama vēsturē. — Hjū paskaidroja un gandrīz lepni pasmaidīja. — Atzīšos — pirms intervijas nemaz neiedomājos viņai pateikt, ka ari tu esi dzimusi Nepas ielejā.

— Tiešām? — Katrīna uzlūkoja Kelliju ar īpašu interesi.

— Tas diemžēl nenozīmē, ka esmu arī Nepas ielejā uzaugusi, — Kellija aši attrauca. — Neliegšos, ka dzimtā vieta mani ilgu laiku valdzināja. Bet par vīniem jāteic, ka Hjū nespēj noturēties, sīki jo sīki neklāstīdams par labākajiem vīniem jebkuram cilvēkam, kas nonāk viņa sabiedrībā, neatkarīgi no tā, vai šis cilvēks to grib uzzināt vai ne.

— Tad jūs esat apdāvināta skolniece. — Šo piezīmi izteica Sems Ratledžs.

Kellija pagriezās uz viņa pusi. — Paldies! — Kaut ari iekšējais nemiers viņu plosīja bez žēlastības, viņa tomēr paskatījās Semam tieši acis, un atkal izjuta nervozo nemieru šā cilvēka klātbūtnē un to pašu pirmējo neatvairāmo pievilcību. Ja Sema Ratledža vietā būtu jebkurš cits cilvēks, viņa labprāt šo pievilcību papētītu, pārbaudītu, cik tā spēcīga un vai sniedzas tālāk par vienkāršu fizisku labpatiku. Bet šajā gadījumā Kellijai nebija izvēles — jācenšas savas izjūtas ignorēt.

— Kellija ir vairāk nekā tikai apdāvināta skolniece, — Hjū neatlaidās. — Viņa ir NBC jaunā, uzlecošā zvaigzne. Teikšu patiesību — viņai jau ir oficiāla loma un oficiāls amats — viņa vadīs lielu žurnālistikas tipa programmu.

— Apsveicu! — Sems sacīja un pastiepa roku, gaidīdams, ka viņa to saņems.

— Pateicos! — Viņa pasniedza Semam roku, bet ļāva to paturēt tikai īsu mirkli.

Kellija Duglasa ir pievilcīga sieviete, to Sems bija ievērojis jau pirms brīža, kad pamanīja sievišķīgi mež-gīņoto apģērba gabalu zem skroderšūtās kostīmjakas. Bet vēl vairāk viņa ziņkāri rosināja piesardzība, ko viņš pamanīja aiz ļoti apvaldītās ārienes.

Kellijai par atvieglojumu, Katrīna sacīja: — Mēs jūs neaizkavēsim, mis Duglasa. Gribēju vienīgi izteikt jums atzinību par interviju. Ceram jūs vēl kādreiz sastapt.

— Sastapsiet, — Hjū iejaucās. — Kellija šovakar būs pieņemšanā.

— Es ieradīšos pavēlu, Hjū, — Kellija brīdināja. — Kolēģi man sagādājuši kūku un varbūt vēl kādu pārsteigumu.

— Vai nu agrāk, vai vēlāk — es katrā ziņā gaidīšu tevi ierodamies. Neaizmirsti, ka tā ir jaunā priekšnieka pavēle.

— Jā, — Kellija atteica un stingi pasmaidīja, nevarēdama izdomāt nekādu glābiņu.

— Uz redzēšanos vakarā, mis Duglasa! — atvadoties klusu noteica Sems.

6

Taksometrs piebrauca Piektās avēnijas ietves malā un piestāja pie Trampa augstceltnes ieejas. Kellija samaksāja par braucienu, iedeva šoferim dzeramnaudu un izkāpusi palika stāvot siltajā vasaras vakarā. Brītiņu viņa pakavējās, palūkodamās augšup uz ievērojamo ēku, kas slējās sešdesmit piecu stāvu augstumā.

Kellija piespiedās atvairīt pēdējā mirklī radušās bažas. Viesībām viņa bija posusies ļoti rūpīgi, pati sev iestāstīdama, ka ir svarīgi radīt pareizu iespaidu atbilstoši savam jaunajam televīzijas programmas vadītājas amatam un Hjū izcilajam viesu sarakstam. Taču tā bija tīrā aplamība. Kurš gan varētu justies nevarīgs un neaizsargāts, tērpies Kelvina Kleina oriģinālmodelī?

Vakartērpa mētelis bija šūdināts no atlasa auduma veczelta krāsā, plata griezuma, ar kuplām piedurknēm un stāvu apkakli. īsā tumši zeltainā zīda mežģīņu kleita spēja saistīt ikvienu skatienu un tomēr bija šiki neuzkrītoša. Kurpes nespodra zelta tonī, ar divas collas augstiem papēžiem un zeltā ietverti trizuļojoši balti auskari — pēdējais akcents apliecinājumam, ka viņa jūtas droša un neaizskarama.

Šādā bruņojumā Kellija iegāja augstceltnes vestibilā, kura grīdu un sienas klāja marmors aprikožu sārtumā. Kaskādēs strāvojošā strūklaka pāršalca visus pilsētas trokšņus. Apsargs viņu pavadīja līdz privātajam blokam, no kurienes lifti veda augšup uz lepnajiem īres dzīvokļiem virs apakšējo stāvu tirdzniecības telpām. Uz sešdesmito stāvu, par laimi, veda ātrgaitas lifts.

Vēl neiegājusi Hjū dzīvoklī, kas īstenībā bija divu dzīvokļu apvienojums, Kellija dzirdēja klusinātus trokšņus; tātad viesības jau rit pilnā gaitā. Dziļi ievilkusi elpu, sevi drošinādama, viņa piezvanīja pie durvīm.

Durvis nekavējoties atvēra viens no šim vakaram nolīgtajiem sulaiņiem. Kelliju viņš tūdaļ pazina.

— Labvakar, mis Duglasa! — sulainis sveicināja un, atvēris durvis jo plaši, pats atkāpās, lai ielaistu atnācēju.

— Labvakar! — Kellija atņēma, nodeva sagaidītājam mēteli un pirms ieiešanas viesību telpās uzmeta plecā vakarsomiņas tievo ķēdīti.

Apmēram četrdesmit pēdu garajā dzīvojamā istabā viņa palika brītiņu stāvam. Viena siena bija viscaur stiklā, aizkari atvilkti, lai skatienam atklātu pilsētas vakara mirdzumu. Dzīvoklis neapšaubāmi pauda vistīrāko Ņujorkas gaumi — modernismu gan dizainā, gan noskaņojumā; tā bija miera un nosvērtības sala, kas tomēr ne mirkli nenomāca pilsētas dinamisko enerģiju otrpus stikla.

Taču tobrīd no rāmas nosvērtības te nebija ne vēsts, nodomāja Kellija, pārlaizdama skatienu dzīvojamai istabai, kur pulcējās vairākums viesu — vieni sēdēja, citi lielākoties stāvēja pulciņos, kas ik pa brītiņam saira, lai veidotos no jauna citā sastāvā. Šeit izgudrēm bija savākti labākās sabiedrības pārstāvji, slavenības, politiķi un varasvīri, bagātie un ar labiem sakariem nodrošinātie un, protams, vīndari, kurus zināmās aprindās, kā, piemēram, šeit, pašu raudzētais vīns iecēlis pusdievu kārtā.

Baltā žaketē tērpies viesmīlis piedāvāja Kellijai uz paplātes izliktas kanapē maizītes ar kūpinātu lasi un spinātiem. Kellija laipni noraidīja piedāvājumu, un viņš gāja tālāk. Mirkli vēlāk Kelliju pamanīja Hjū un, piesteidzies klāt, viegli noskūpstīja viņu uz vaiga.

— Vēlu gan tu atnāci, — viņš pačukstēja tai matos. Mati biezos, smagos viļņos šķietami brīvi krita līdz pleciem.

— Labāk vēlu nekā nekad, — viņa atgādināja.

— Droši vien tev taisnība. Kā izdevās atvadu svinēšana, un kāda bija kūka?

— Kūka bija laba, bet plikais vīrelis, kas no tās izlēca, bija vēl labāks. — Kellija pasmaidīja, lai nebūtu jūtams, ka tobrīd vaigi viņai tā pietvīkuši, ka izskatījās sarkanāki par matiem.

Hjū pas*nējās, tad uztvēra garām ejoša viesmīļa skatienu un pamāja. — Gribi kaut ko iedzert?

— Vai vīna tev nav? — Kellija neredzēja uz paplātes nevienas augstkātainas vīna glāzes.

Pārsteigts par viņas jautājumu, Hjū pacēla vienu uzaci.

— Vīns — šinī kompānijā? Nesanāktu. Vienalga, kādu vīnu es izraudzītos, tas nebūtu pa prātam nevienam no šeit klātesošajiem. Un, taisnību sakot, es nemaz nevēlos noplicināt savu pagrabu, pārvēršot šo vakaru par vīnu degustētāju saietu. Vienīgā drošā un praktiskā alternatīva ir jauktie dzērieni.

— Un arī ļoti diplomātiska.

— Bez šaubām, — viņš savā parastajā pievilcīgajā augstprātībā apstiprināja.

— Gāzēto ūdeni ar sīrupa piedevu, — Kellija sacīja viesmīlim. — Vienalga, kādu pieliesiet, — būs labs. — Viesmīlis paklanījās un aizgāja. — Nu tad pasaki, — viņa ieteicās, pieliekdamās tuvāk Hjū un pieklusinādama balsi, tomēr pārlaizdama skatienu viesiem un piesardzīgi vērodama, vai neieraudzīs Katrīnu Ratledžu un tās mazdēlu. — Kas šeit ir tie, ko man vajadzētu pazīt, bet ko es vēl nepazīstu?

Hjū gandrīz zobgalīgi pasmaidīja un arī noskatīja viesu grupiņas. — Šis saiets būtu brīnišķīga barība Aga-tai Kristi, ja vien šī cienījamā dāma būtu vēl dzīva. — Viņš sāniski paraudzījās uz Kelliju. — Mana mazā suareja atvilinājusi uz šejieni ne vien Katrīnu Ratledžu un baronu Fužēru, bet arī Gilu Ratledžu. Sazvērestība sabiezē, kā mēdz teikt.

— Jācer, ka tu nedabūsi izbaudīt sprādzienu uz savas ādas savā mājā.

— Kāda interesanta doma! — Hjū nopriecājās. — Cik žēl, ka tādiem darbiem viņi ir pārāk civilizēti.

—Tu esi bezcerīgi nelabojams, Hjū. —Tomēr arī Kellija klusu pasmējās.

— To es zinu. — Atgriezās viesmīlis ar dzērienu Kellijai. Hjū uzmanīgi paņēma glāzi no paplātes un pasniedza to viņai. — Vai Gilu Ratledžu tu pazīsti?

— Nē, šo to par viņu zinu. — Un tā bija taisnība. — Kur viņš ir?

— Tur — pāri pretim. — Hjū ar galvu pamāja uz sudrabsirmu vīrieti, kas istabas otrā malā sarunājās ar diviem citiem viesiem. — Nāc, es jūs iepazīstināšu.

Saņēmis Kelliju aiz elkoņa, viņš to izstūrēja gar viesu pulciņiem pie Gila Ratledža. Ja Kellija nezinātu, ka tas ir Katrīnas dēls, viņa līdzību nepamanītu. Bet līdzība noteikti bija — kuplajā sirmo matu kodeļā un arī vaibstos, kas bija klasiski glīti, tāpat kā Katrīnas sejā tie bija klasiski skaisti. Kellija zināja, ka Gilam jābūt ap sešdesmit, bet, gluži tāpat kā māte, viņš gadu nastu plecos nesa viegli. Arī acis viņam bija tādas pašas zilas kā mātei, tās spēja tiklab iedegties saltā nepatikas ugunī, kā atmirdzēt siltā labvēlībā un pievilcīgumā.

Taču spilgtāk izpaudās viss, kas viņiem bija atšķirīgs. Gilam trūka Katrīnas lielās pašcieņas, savaldības un nenoliedzamā ietekmīguma. Gils Ratledžs nebija tik atturīgs, viņam acīmredzot pietika dzīves spara, piemita zināma nosliece paspīdēt un, protrms, netrūka arī šarma. Tas staroja smaidā, kas atplauka sejā, kad viņš ieraudzīja tuvojamies Kelliju un Hjū.

Nespēdama atturēties, Kellija pasmaidīja pretī, uzreiz saprazdama, kāpēc Gila Ratledža tirdzniecības ģēnija reputācija pārspēj viņa vīndara reputāciju.

Viņš nedeva Hjū iespēju uzsākt iepazīstināšanu, bet pats pastiepa Kellijai pretī roku. — Sveicināta, mis Dug-lasa! — Līdzko Kellija sniedza roku sveicienam, viņš pievilka to pie lūpām, turklāt tas iznāca pavisam dabiski, bez vismazākās uzspēles. — Man bija neizsakāms prieks, šopēcpusdien redzot jūs televīzijā.

— Jūs esat ļoti laipns, mister Ratledž. — Mirkli Kellija ieprātojās — interesanti, kādas ir viņa domas par interviju ar Katrīnu, bet droši vien nebūtu pieklājīgi to jautāt.

— Bet jūs — pārāk pieticīga, — Gils draudzīgi pārmeta, nelaizdams vaļā Kellijas roku un saņemdams viņas slaidos pirkstus abās plaukstās. — Un mans vārds ir Gils.

— Kellija, — viņa atsaucās uz laipno piedāvājumu.

— Kellija. — Viņš pasmaidīja. — Acīmredzot es neesmu vienīgais, kas pamanījis jūsu talantu, citādi programmu nodaļa nebūtu varējusi jūs nolaupīt savam jaunajam iestudējumam.

— Par to man lielā mērā jāpateicas Hjū.

— Neticiet viņai! — Hjū iejaucās.

— Es neticu, — viņš atteica un, mazliet pagriezies, atlaida vienu roku, lai norādītu kreisajā pusē uz blakus stāvošo vīrieti.

— Kellij, atļaujiet jūs iepazīstināt ar manu dēlu Kleju.

Gila personības spēks pilnīgi bija novērsis Kellijas

uzmanību no vīrieša tam līdzās. Kinozvaigznes izska-tīgums — tāds bija viņas pirmais iespaids par Kleju Rat-ledžu, sākot no tumši blondajiem matiem, līdz pat spoži nospodrināto itāliešu kurpju purngaliem. Jaunajam vīrietim bija tumšs kalifornieša iedegums, mazliet dūmakaini zilas acis — tādas, ko dēvē par "guļamistabas acīm", bet muti nevarēja nosaukt nekā citādi kā tikai par juteklisku. Klejs Ratledžs neapšaubāmi bija mantojis tēva šarmu, taču tas likās citāds — ne tik atklāti sirsnīgs, drīzāk gan apslēpts.

— Sveicināti, mister Ratledž! — Kellija' vāri pasmaidīja, sniegdama dēlam roku, ko tēvs nule bija palaidis vaļā.

— Klejs, un uz to es pastāvu. — Viņš satvēra Kellijas roku, taču nepievilka to pie lūpām, kā bija darījis tēvs. Viņš to tikai turēja ciet, cieši, silti pirkstos saspiedis.

— Klejs, — Kellija atkārtoja un manīja, kā jaunā vīrieša skatiens pārslīd viņas sejai. Redzēja arī neslēpto atzinību viņa acīs.

Reiz bija laiks, turklāt pavisam ne tik sen, kad Kellijai būtu sakāpis galvā viņa smaids, izskats vai pieskāriens.

Taču, strādājot televīzijā, jo sevišķi Ņujorkā, viņai bija iznācis tikties ar pārāk daudziem politiķiem, pārāk daudziem slavenībām un birokrātiem, kas flirtēja un glaimoja uz nebēdu, izmantojot visas iespējas, lai panāktu to, ko gribēja panākt. Nu viņa šai ziņā bija kļuvusi daudz gudrāka, tāpēc atvilka roku.

— Apsveicu jūs par jauno programmu, — Klejs atsāka. — Tagad, kad esmu iepazinis jūs vaigu vaigā, es katrā ziņā centīšos to noskatīties.

Klejam ikviena sastapta sieviete nozīmēja izaicinājumu. Viņam tā bija apsēstība, nepārvarama tieksme katru iekarot. Pirmoreiz ieraudzījis tuvojamies šo slaido, statujai līdzīgo sievieti un pamanījis sarkanīgās dzirkstis iedegamies tās zīdainajos matos, viņš tūdaļ bija jutis mostamies mednieka instinktu un kā tīrasiņu dzinējs sasprindzis izejas pozīcijā.

— Lai nu tā būtu! — Kellija vieglā sarunu tonī atsaucās. — Jo vairāk skatītāju, jo augstāks novērtējums. Un līdz ar to — programmai lielākas cerības uz panākumiem.

— Es jūtu, ka panākumi jums būs milzīgi. — Klejs viegli pasmaidīja, it kā būtu pateicis kaut ko tikai viņam vienīgajam zināmu.

— Droši vien programmā iesaistītie cilvēki visiem spēkiem centīsies, lai tā būtu. — Savu piezīmi viņa papildināja vēl ar vienu smaidu.

Klejs manīja atturību Kellijas acīs un smaidā. Tomēr aiz laipnās nosvērtības viņš nojauta spraigumu un spēku, kas spēja ieintriģēt. Viņš vēl šo to parunāja, nesteidzīgi zondēdams, meklējot kādu plaisu viņas lepnumā, godkārē, karjerā, viņas romantiskajās nosliecēs, nemitīgi vērodams, vai neparādīsies jelkāda zīme, kas rādītu, kā vislabāk viņai tuvoties.

Klejs nekad nerēķinājās ar panākumiem pirmajā piegājienā, bet vienmēr balstījās uz pieņēmumu, ka gan jau vēlāk būs citas, nozīmīgākas izdevības. Kad Hjū Taunsends

I>, i ņēma Kelliju zem rokas un lūdza viņus atvainot, Klejs neiebilda, pat ne tik, cik varbūt prasītu pieklājība.

Toties viņš vērīgi nolūkojās Kellijas aiziešanā, prātā apkopodams to pašu mazumu, ko bija uzzinājis, proti, ka viņa ir atjautīga un ļoti gudra sieviete.

Tēvs, Klejam blakus stāvēdams, nokremšļojās un pacēla pie lūpām atšķaidīta viskija glāzi, nomurdēdams:

- Katrīna bez grūtībām aptina viņu ap pirkstu. — Viņš vēl joprojām kūsāja dusmās par Katrīnas piezīmi, ka Katledžu vīniem sāncenšu neesot.

— Starp citu — kur ir madama, ko viņa dara?

— Skaties, tur — viņā galā. Pieņem galmu. — To Gils Ratledžs piebilda mazliet sarkastiski, ar glāzi norādīdams uz sievieti istabas otrā malā.

Klejs pagriezās tēva norādītajā virzienā un tūdaļ ieraudzīja vecomāti. Viņa stāvēja gandrīz istabas vidū, rokas viegli sakļāvusi, zodu mazliet paslējusi, runādama ar nelielu pulciņu klausītāju, kuri, šķiet, nolasīja ik vārdu viņai no lūpām.

Gandrīz visas sievietes, kļūdamas vecākas, mēdz bagātīgi apkrauties dārglietām, jādomā, lai novērstu uzmanību no neizbēgamajām grumbām. Katrīna to nedarīja. Vienīgās rotas viņai bija Dienvidjūras pērļu auskari un laulības gredzens ar briljantiem.

Arī tērpā nebija nekādu pārmērību, ko varēja novērot vienai otrai no klātesošajām sievietēm. Puķota raksta šalle palsos akvamarīna, rožu un ametista toņos sedza Katrīnas kaklu un uz muguras izplūda brīvās krokās gandrīz līdz zemei, šifona tērps ar tādu pašu ziedu rakstu arī sniedzās gandrīz līdz zemei. Apģērbs kopumā liecināja par vistīrāko eleganci.

Klusībā Klejs viņai atdeva godu par tādu izskatu. Bet tikai klusībā.

— Varu saderēt — Katrīna iedomājas, ka vienošanās ar baronu viņai jau ir kabatā, — Gils noburkšķēja.

— Vai tad tā nav? — Klejs strupi noprasīja.

— Nē, kopš esmu ticies ar baronu, varu teikt, ka viņai nekas nesanāks. — Cils nodzēra malciņu viskija, tad nīgrā apņēmībā nolika glāzi. — Man tikai jāatver baronam acis, lai paraugās uz dažiem faktiem.

— Piemēram, uz kādiem?

— Jau tagad tirgus ir pilns ar nesamērīgi dārgiem prestižvlniem. Tirgus, kas, man gribētos piebilst, jau slīgst depresijā. Lai ar panākumiem laistu apgrozībā vēl kādu jaunu vīnu, jāizvērš agresīva tirdzniecība, labi notēmēta reklāma. Mums viss ir savā vietā: organizācija, iespējas, pieredze. Viņai tā visa trūkst: viņas operāciju apjoms ir pārāk niecīgs. Un ne jau tas vien. Viņai pašai ir deviņdesmit gadu. Diezin cik ilgi viņa vairs nevilks. Un bez viņas nav Ratledžu nama.

— Tu, šķiet, esi aizmirsis Semu.

Gils nicinoši novlpsnāja. — Sems ir bez mugurkaula — tieši tāds, kāds bija viņa tēvs. Katrīna — vienīgi Katrīna — vada un valda Ratledžu namu, un to viņa dara pa savai modei. Katrīna necieš nekādu iejaukšanos, nekādus iebildumus un neatzīst nekādas citas idejas kā vienīgi savējās. Uzņēmums tikai vārda pēc ir ģimenes īpašums. Es to sapratu jau pirms daudziem gadiem, — pēdējais teikums bija sarūgtinājuma pilns atzinums, un Cila pirksti cieši sažņaudzās ap glāzi.

— Zinu, — Klejs izklaidīgi atteica, pamādams ar galvu. To visu viņš jau bija dzirdējis.

— Semam nevajadzēja nekā vairāk kā vien iepirkt vīnogas no citiem vlnaudzētājiem, bet viņa to neatļāva. Ratledžu nama vīni jāraudzē vienīgi no Ratledžu vlna-dārza ogām. — Šos vārdus Gils atcerējās, it kā tie būtu tikai vakar teikti. — Mēs zaudējām iespējas pārdot vīnu lielās partijās, līdz ar to zaudējām peļņu, ko no tā būtu guvuši, bet viņa manī pat klausīties negribēja. Nepiekrita pat tam, ka vīnu varētu iepildīt pudelēs ar citādām etiķetēm. Citas vīndarītavas tā rīkojas pastāvīgi. Bet Katrīna uz to neielaižas.

Cils pieklusa. Atmiņas modās cita pēc citas, un līdz ,ir tām augumā auga dusmas. — Ak Kungs, vienu gadu lija visu laiku bez apstājas, pirms ogas paguva nogatavoties. Viņa pārdeva visu līdz pēdējam ķekaram, lai tikai neriskētu izraudzēt mazvērtīgāku vīnu. Vesela gada raža aizgāja nelietā, izraudzēts netika nekas. Un Džonatans bija ar viņu vienis prātis. Viņš tai vienmēr piekrita.

Cils nikni noraudzījās mātē. Nelabi metās, skatoties, kā visi ap Katrīnu luncinās. Viņa bija salta, bez-sirdīga draņķe.

Meli. Visu mūžu viņa krāvusi melus uz meliem, kaudžu kaudzēm. Ģimene viņai nozīmēja vienīgi lētu darbaspēku. Un blēņas par to, ka prohibīcijas laikā viņa noturējusi vīndarī tavu darbībā, raudzējot baznīcvīnus, arī bija tikai viens no viņas izgudrojumiem. Tāpat, kā viņa bija radījusi viltus veidolu — sievieti, kas visu mūžu palikusi uzticīga sava vīra sapņiem un piemiņai, — vai tiešām Katrīna iedomājas, ka viņš aizmirsis to, ko redzējis, — lūpu krāsa iztriepta pa visu ģīmi, blūze vaļā, krūtis kailas? Vai arī kā tā noliecās pie viņa, sagrāba viņu aiz pleciem un, acīm zvērojot, piekodināja: "Tu nedrīksti to nevienam stāstīt, Gil. Nevienam! Nekad! Vai dzirdi, ko tev saku?"

Viņš palocīja galvu, stīvi kā lelle, gluži tāpat kā toreiz bērnībā; tā pati karstā jūtu brāzma, bailes un apziņa par nodevību viņam pāršalca vēl tagad. Un viņš nekad nebija bildis ne vārda. Un neko nebija aizmirsis.

— Redzu, ka Sems stāv pavisam viens, — Klejs garlaikots piebilda. — Būs jāiet apsveicināties ar dārgo brālēnu.

—. Ej vien! — tēvs īgni noteica un atkal pacēla glāzi pie lūpām.

Sems stāvēja pie apzeltīta Luija Piecpadsmitā sienas plauktiņa, ar vienu gurnu atspiedies pret tā marmora virsmu. Žakete nebija aizpogāta, viena bikšu kabatā iebāztā roka turēja žaketi pavērtu.

Viņš manīja Kleju lēnām, bet noteikti virzāmies šurp un iedzēra vēl malku no alusglāzes, ko visu vakaru auklēja rokā. Alus jau bija pavisam novadējies un sasilis, tomēr viņš glāzi nelika nost; skatiens vienaldzīgi pievērsās Klejam, kad tas pienāca klāt. Viņi nekad nebija jutušies tuvi, pat draudzīgi ne. Un Sems nepūlējās izlikties, ka būtu citādi.

— Redzēju, ka tu stāvi viens, kā visu pamests, un iedomājos, ka varbūt gribi ar kādu aprunāties, — Klejs sasveicinoties bilda, un lūpas viņam savilkās smaidā.

Smaids bija tāds, kas bez pūlēm spēja apburt un sagūstīt vai ikkatru sievieti, to Sems zināja. Un zināja arī, ka sirdsapziņa brālēnam ir apmēram tāda kā jumta runcim.

— Šai ziņā tu esi maldījies, — Sems atteica un ļāva skatienam aizklīst pāri istabai. Tur viņš redzēja ievizamies kaut ko zeltainu un vairs no tā nenovērsās.

Kellija Duglasa. Viņš bija Kelliju ievērojis, līdzko tā ienāca. Viņu, tādu zeltainās mežģīnēs tērptu, nevarēja nepamanīt. Pie viņas apstātos jebkura vīrieša skatiens — pie nelielajām, glezni veidotajām krūtīm, slaidā vidukļa, viegli izliektās gurnu līnijas un garajām, skaistajām kājām.

— Neparasta sieviete, — Klejs piebilda, sekodams brālēna skatienam.

Sems palūkojās uz brālēnu, lūpas viņam vīpsnā savilkās plānas. — Tikai nestāsti, ka tev nekas nav padomā ar viņu. — Sems pirms brīža bija redzējis iepazīstināšanas ainu.

Klejs smējīgi paraudzījās Semā. — Ne soli vēl neesmu spēris uz viņas pusi. — Kādu sekundi Semu vērojis, viņš piebilda: — Vai tevi tiešām vēl kremt tas mazais starpgadījums ar tavu sievu? Piedošanu — Ad-i ietina laikam tagad ir tava bijusī sieva, vai ne?

Sema laulībā ar Adriennu Balāru par vienīgo saikni palika tikai uzvārds jau pusgadu pēc apprecēšanās, ilgi pirms tam, kad Sems pārsteidza viņu ar Kleju, maigi izsakoties, kompromitējošā situācijā. Šis notikums, pro-tams, nebija veicinājis labas brālēnu attiecības.

— Tu, Klej, taču neesi mainījies ne par matu. — Sems nolika Pilzenes alusglāzi uz marmora galdiņa blakus porcelāna jātnieku figūriņām. — Tā pati vecā klase, kas bijusi. Gaužām zema klase.

Klejs tikai smējās. Sems krietnu brīdi izturēja viņa skatienu, tad pagriezās un aizgāja. Viņš deva priekšroku vientulībai.

Hjū pievirzījās Kellijai tuvāk un ierunāja viņai tieši ausī: — Tagad dosimies pie mūsu trijstūra trešā locekļa — pie barona Fužēra. Ierunājies par viņa Chateau Noir bibliotēku, un tev būs pielūdzējs uz mūžiem.

Kellija pasmaidīja. Šī nepavisam nebija pirmā reize, kad Hjū uzņēmās šefību, baroja viņu ar nepieciešamās informācijas kumosiņiem pirms iepazīstināšanas ar kādu nozīmīgu personu. Tāda šefība ne vien radīja ilūziju, ka viņa par šo cilvēku kaut ko zina, tādējādi atstājot labu iespaidu par sevi, bet arī sagādāja tematu sākuma sarunai, lai nebūtu jāķeras pie tādiem triviāliem tematiem kā, piemēram, laika apstākļi.

Iepazīstoties ar baronu, Kellijas pirmā izjūta bija viegla vilšanās. Emīls Žerārs Kretjēns Fužērs patiesi neatbilda Kellijas priekšstatam par franču aristokrātu. Viņam, protams, bija viss, kas tādai personībai piederējās — zīmoggredzens, pēc pasūtījuma šūdināts vakara uzvalks, kurpes no vissmalkākās ādas, manikirēti, viegli pulēti nagi. Bet tas arī bija viss. Gadu piecdesmit vecs,

Kellijas augumā, ar noslieci uz tuklumu, paplāniem matiem, nopietns pēc izskata — sevī iedziļinājies akadēmiķis. Un Kellijai tūliņ ienāca prātā Hjū piezīme par barona bibliotēku un ka pazīšanās jāsāk ar to.

— Es patiesi priecājos ar jums iepazīties, mademoiselle Duglasa, — Fužērs apsveicinājās ar Kelliju izmeklētā pieklājībā, turklāt smaidā mazliet savilktās lūpas nepavisam nemainīja vēso sejas izteiksmi. Interesanti, Kellija nodomāja, cik cilvēku viņa paviršo manieri noturējuši par noslēgtu savrupību.

— Pagodināta jūtos es, baron Fužēr, — viņa sacīja, vēl piebilzdama: — Un ka jūs esat šeit, ir pagodinājums Ņujorkai.

Barons it kā piekrītot palocīja galvu, tad gandrīz jau ar novēlošanos atcerējās sievieti, kas stāvēja viņam līdzās. — Piedodiet jel, — mana sieva, baronese Natālija, Eiženija, Magdalēna Fužēra. Un mademoiselle Duglasa. Mūsu namatēvu mesjē Taunsendu tu jau pazīsti.

Kellija pievērsās barona sievai, trauslai neliela auguma sievietei, droši gadus divdesmit jaunākai par vīru. — Es ļoti priecājos ar jums iepazīties, baronese.

— Natālija, lūdzu! — Viņas smaids bija gaišs un dzirkstīgs, tāds pats kā viņas acis. Tumšie mati, sasukāti uz augšu, atsedza mazas, daiļas austiņas, kurās šūpojās briljantu un rubīnu auskaru karulīši. Baronesei acīmredzot patika krāsu košums, jo uz metāliski pelēkā pamata šifona kleitā lāsmoja vesela varavīksne. — Mēs atrodamies Amerikā. Te nav vietas tituliem. Vai drīkstu jūs uzrunāt par Kelliju?

— Protams.

Baronese nevarēja nepatikt. Un nevarēja arī neredzēt milzīgo atšķirību vīra un sievas raksturā.

— Jūsu pilsēta ir kaut kas apbrīnojams un neaptverams, — baronese sacīja. — Droši vien ir ļoti satraucoši un interesanti šeit dzīvot.

Lāgiem ir gan, — Kellija piekrita. — Vai šis jums ir pirmais apciemojums Ņujorkā?

- Esmu jau divreiz šeit bijusi, bet te ir tik daudz ko redzēt un tik daudz ko darīt, ka man tas laikam nekad neapniktu, — Natālija Fužēra paziņoja, nemanīdama, ka barons domās jau aizklīdis citur. Kellija gan to pamanīja.

- Gandrīz ikviens izjūt to pašu, — Kellija sacīja.

Ņujorka spēj cilvēku nogurdināt, bet nekad neapnīk.

Baronese smiedamās no visas sirds piekrita, un

smiekli skanēja kā mūzika — viegli un gaisīgi. Barons paskatījās uz sievu ierastā nopietnībā, izklaidīgi, nekā no sarunas nedzirdējis.

— Tas, ko jūs teicāt, Kellij, ir brīnišķīgi... nu, kā jūs to saucat — bon mot.

— Nē, tā nav asprātība, tikai tāda cilvēka vērojums, kurš te dzīvo, — Kellija paskaidroja, tad pievērsās baronam, lai iesaistītu to sarunā. — Esmu dzirdējusi, baron Fužēr, par lielisko bibliotēku jūsu mājās Château Noir.

To dzirdot, Fužēram iespīdējās acis un seja kļuva gandrīz dzīvīga. — Tā tiešām ir, manā kolekcijā atrodami daudzi reti un vērtīgi pirmizdevumi. Bet tas nav mans nopelns. Grāmatas sakrājusi mana dzimta ilgos gados. Gadu simteņos. Man bibliotēka sagādā ļoti daudz prieka.

Nu viņš vairs nespēja apklust, uzskaitīja daudzu pasaules ievērojamāko rakstnieku un filozofu darbus. Dažus nosauktos vārdus Kellija atcerējās no koledžas laikiem, turklāt pietiekami, lai spētu paspīdēt ar zināmu inteliģenci.

— Jums jāatbrauc uz Château Noir, tad varēšu jums parādīt savas bibliotēkas dārgumus, — barons noskaldīja tādā balsī, kas nepārprotami izklausījās pēc pavēles.

Pirms Kellijai radās iespēja atbildēt, pienāca Gils Ratledžs un draudzīgi uzlika roku baronam uz pleca.

— Emīl, — viņš sacīja, — redzu, ka esat iepazinies ar burvīgo, daiļo mis Duglasu.

— Tā tiešām ir.

Gils uzsmaidīja Kellijai. — Vai barons jums sacīja, ka es ar viņu iepazinos tad, kad viņš vēl skraidīja īsās bikšelēs?

Lai kā Kellija pūlējās, viņai neizdevās šo akadēmiskā izskata kungu iztēloties par zēniņu īsās bikšelēs. — Nē, to barons nepieminēja.

— Tas notika četrdesmit piektajā gadā, — Gils atcerēdamies sacīja. — Eiropā karš bija beidzies, un tieši iepriekšējā dienā Japānā bija nomesta pirmā atombumba. Es biju pavisam zaļš jaunākais leitnants, toreiz dislocēts Francijā. Man bija piešķirts mēnesi ilgs atvaļinājums, un Emīla vectēvs mani laipni uzaicināja uz Château Noir.

— Četrdesmit piektā gada Château Noir, — sapņaini nomurmināja Hjū, — tas ir gaužām cēls vīns.

— Un es ar lepnumu atceros, ka biju klāt pie tā šūpuļa, — Gils paziņoja. — Jau rūgšanas laikā bija jūtama un paredzama tā spožā nākotne. Vairākus gadus vēlāk, kad vīns jau bija nogulējies, Emīla vectēvs dāsni atsūtīja man veselu kasti. Tā esot piemiņa par to laiku, ko es pavadīju Château Noir, — tā viņš to nosauca. Dažas pudeles šā vīna man vēl ir saglabājušās. Varat ticēt, ka tās es glabāju sevišķi svinīgam gadījumam. — Viņš pievērsās Emīlam. — Varbūt mums tuvākajā nākotnē gadîsiqs piemērota reize vienu pudeli atraut vaļā, Emīl.

— Varbūt, — Emīls noteica, bet vairāk nebilda ne vārda.

Klejs Ratledžs vēroja barona un Kellijas Duglasas pirmo tikšanos. Joprojām stāvēdams pie zeltītā plauktiņa, viņš pa gabalu nolūkoja un atzinīgi novērtēja viņas izskatu. Sakniebtās lūpas bija vienīgā ārēja pazīme, kas liecināja, ka Sema pēdējais teikums pirms aiziešanas vēl aizvien Klejam sūrst.

Kad tēvs pievienojās pulciņam, Kleja skatiens pārceļoja pie viņa. Laikam gan nebija nekā tāda, ko tēvs nebūtu ar mieru uzsākt, lai tikai atrautu Katrīnai šo darījumu. Jau sen Klejs bija sapratis, ka tēvam dzīvē ir viens vienīgs mērķis — pārspēt Katrīnu vīndarībā. Cik vien Klejs spēja atcerēties, Katrīna bija dominējusi viņu dzīvē tiklab pirms, kā pēc tam, kad viņa tēvu padzina no uzņēmuma un ar visu ģimeni patrieca no mājām. Viņš uzauga, dalīdamies ar tēvu naidā pret Katrīnu.

Barona sieva iesmējās par kaut ko Kellijas sacītu, un šie smiekli saistīja Kleja skatienu. Klejs pētīgi vēroja, kā smaids baroneses sejā izdziest, dodams vietu pieklājīgai interesei, kad ierunājās viņas vīrs. Šī baronam bija otrā sieva. Būdama daudz jaunāka par Fužēru, viņa noteikti ilgojas pēc interesantas, piedzīvojumiem bagātākas dzīves un, spriežot pēc iepriekšējās tikšanās reizēs novērotā, alka arī pēc kvēlākiem mīlas apliecinājumiem, nekā spēja sniegt vecīgais barons.

Kleja domas pievērsās uzņēmumu apvienošanai, ko tēvs tik karsti vēlējās. Pie šā nodoma īstenošanas varētu ķerties divās frontēs. Kamēr tēvs ar baronu apspriedīs veikalniecisko pusi, viņš izmantos savas spējas pārliecināt baronesi.

Klejs nogaidīja, līdz Kellija un Taunsends aiziet pie citas viesu grupiņas, tad piebiedrojās tēvam un baronam. Pēc sasveicināšanās viņš krietnu brīdi patērzēja ar baronu par vīnu izsoli un Château Noir reprezentēto Bordo vīnu izlasi. Tad, pagriezis galvu, paskatījās uz Natāliju Fužēru, viegli paklanījās, ļoti atturīgi pasmaidīja, bet neko vairāk neuzsāka.

Barons, izklaidīgi pavēries gan uz vienu, gan otru, izslējās, it kā nu tikai pēkšņi būtu atcerējies labās manieres.

— Jūs taču esat pazīstami, won? — viņš apjautājās sievai.

— Jā, — viņa, viegli pasmaidījusi, atteica. — Divas vai trīs reizes esam tikušies.

— Man šķiet, šī ir trešā, — Klejs ļoti pieklājīgi piemetināja.

— Esam piedalījušies daudzos sabiedriskos saietos. Ļoti grūti visu atcerēties, — barons kā atvainodamies piebilda.

— Es to gluži labi saprotu, — Klejs, galvu palocīdams, piekrita.

Gils kaut ko teica baronam, saistīdams tā uzmanību. Klejs pakāpās sāņus, it kā lai netraucētu viņu abu sarunu, bet paturēja acis Natāliju, vērodams baronesi, tāpat kā tā vēroja viņu. Pamanījis baroneses kakla bedrītē straujo pulsāciju, viņš saprata, ka ir šo dāmu satraucis. Instinkts un pieredze deva mājienu par vispareizāko metodi: tuvoties neuzmācīgi un nopietni, vairāk paužot ar balss noskaņu nekā ar vārdiem.

— Vai uzturēšanās Ņujorkā jums dara prieku? — viņš jautāja.

— Ņujorka ir ļoti satraucoša pilsēta. Vai jums tā neliekas? — baronese joprojām viņu vēroja, apvaldītā sejas izteiksme pauda vienīgi paviršu interesi par sarunu — un sarunas biedru.

— Vientuļam un garlaikotam cilvēkam ir puslīdz vienalga, kur viņš atrodas. — Klejs izturējās priekšzīmīgi rāmi, viss liecināja par viņa intensīvo cenšanos būt savaldīgam gan stājā, gan balsi, gan skatienā.

— Man šķiet, ka vīrietis šinī pilsētā var rast ļoti daudz patīkamu pārmaiņu, — viņa gandrīz vienaldzīgi turpināja.

— Bet es varbūt vēlos to, kas nav atrodams vai sasniedzams. — Viņš skatījās baronesei tieši acis. —Jums droši vien ir gluži tāpat.

Sarunbiedrei tikko manāmi iepletās acis. Vienu mirkli viņa pilnīgi pakļāvās Kleja iespaidam, zaudēja paškontroli, gandrīz klaji parādīja aizrautību un alkas, pirms no jauna savaldījās.

— Daudzi vēlētos, lai viņiem būtu viss, kas ir man, mesjē Ratledž.

— Protams, — Klejs atteica un atkal pievērsās tēvam un Fužēram, baronesi atstādams mierā. Interese ir pamodināta. Viņš zināja, ka nākamajā dienā barons tiksies ar Katrīnu. Un zināja arī, ka uz šādām lietišķām pārrunām barons savu jauno sievu līdzi nevadā. Tas nozīmēja, ka rīt baronese būs atstāta pati savā vaļā. Vai viņa izvēlē.

Kellija ieslīdēja maigi apgaismotajā bibliotēkas istabā. Pēc veselu stundu ilgas klīšanas no vienas viesu grupas pie nākamās, pēc smaidīšanas un tērzēšanas viņai bija nepieciešams brītiņš atelpas. Kellija nekad nespēja justies veikli un brīvi lielos sabiedriskos saietos. Vismaz viešņas lomā tas viņai neizdevās.

Viņa pārgāja pāri istabai pie loga, no kura pavērās skats uz Empire State Building un mazliet attālākajiem Pasaules Tirdzniecības centra dubulttorņiem. Atvāzusi zeltīto vakarsomiņu, viņa izņēma cigareti un to aizkūpināja.

— Vai jums nav gadījies dzirdēt — "smēķēšana var kaitēt jūsu veselībai"?

Mazliet sarāvusies, viņa pagriezās un pēkšņi atradās vaigu vaigā ar Semu Ratledžu, pulss uzņēma ātrumu, nervi šķita atkailināti. Sems bija ērti atlaidies brūnbalti svītrotā klubkrēslā, stāvlampa līdzās krēslam nebija iedegta. Kellija saskatīja viņa lūpu tikko manāmo izliekumu un tumši iedegušo ādu pār vaigu kauliem.

Aizspiedusi somiņas slēdzi, Kellija izpūta dūmus pret griestiem. — Tikpat kaitīgas ir olas, ribiņas, treknas smalkmaizītes un pastaigas pilsētas ielās pēc tumsas iestāšanās. — Labi papūloties, viņai izdevās pasmaidīt.

— Jūs aizmirsāt pieskaitīt alkoholu. — Sems pavir-pināja Pilzenes alusglāzi.

— Ja sāksim uzklausīt visus veselības padomdevējus, tad sarakstam nebūs gala.

— Taisnība. — Sems piecēlās no krēsla, aizgāja pie loga un nostājās iesānis viņai blakus.

Kellijai gribējās, lai viņš būtu palicis sēžam krēslā. Viņa pati bija diezgan gara auguma, bet Sems bija garāks. Gandrīz ar jebkuru vīrieti viņa bija aptuveni vienādā acu līmenī, bet, runājot, ar Semu, viņai vajadzēja lūkoties augšup. Tas Kellijai nepatika. Atkal mācās virsū mulss saspringums, un viņa pūlējās to nomākt.

Ar vienu plecu Sems atspiedās pret logu un atskatījās uz vaļā atstātajām durvīm, aiz kurām otrā istabā bija redzams grezni tērpušos viesu pulks. Neskaidrā balsu murdoņa atplūda līdz pat bibliotēkas istabas logam. Sems pievērsa skatienu atkal Kellijai. Kleitas mežģīnēs ieaustie metāla pavedieni istabas puskrēslā noslēpumaini vizēja. Un Semam gribot negribot bija jādomā — vai zem tērpa ir vēl kāda zīda kārtiņa vai vispār nav nekā.

— Šķiet, arī jums bija nepieciešams brītiņš mierā un klusumā, — viņš ieteicās un nodzēra mazu malciņu alus.

Kellija pasmaidīja un palocīja galvu, it kā automātiski atbildēdama uz diviem ieprogrammētiem jautājumiem. — Man šī bija gara darbadiena.

— Varu iedomāties.

— Laikam arī jums, — viņa piebilda. Kellija likās atbrīvojusies, atslābinājusies, taču acīs saglabājās aizdomīga piesardzība, kas Semu mazliet pārsteidza. — Vai ielidojāt tikai šodien?

— Nē, vakar. Tas Katrīnai deva iespēju mazliet atpūsties pirms gaidāmajiem notikumiem.

Kādas viņam rāmas acis, Kellija nodomāja. Tumšas un mierīgas, pilnas klusa spēka, tādas spēj sievieti pievilkt.

Kellijai šķita/ ka Sems noteikti aizstāvētu to, kas pieder viņam, aizstāvētu pret visu ļaunu.

Pēkšņi sapīkusi, Kellija novērsa skatienu. Viņa jau sen bija iemācījusies pati cīnīties sevis labā. Viņai nevajadzēja ne aprūpētāja, ne aizstāvja. Un arī neviena palīga, viņa spēja iztikt bez jebkādiem palīgiem.

— Vai esat atbraucis kopā ar sievu?

— Man nav sievas.

Kellija kā iztrūkusies pavērās Semā. — Liekas, esmu kaut kur lasījusi, ka esat precējies.

— Tā ir pagātne. Mēs izšķīrāmies.

— Es nekad nezinu, kā izturēties un ko teikt, kad man kāds atklāj šādu faktu. — Kellija pagrozīja pirkstos cigareti. — Vai izsakāma līdzjūtība vai jāpriecājas kopā ar šķirteni un viņš jāapsveic.

— Jāpriecājas. — Sems tikko manāmi pasmaidīja. — Es priecājos.

— Nu labi. Tad es arī priecājos kopā ar jums.

— Pateicos.

— Katrīna, šķiet, gaužām tīkami pavada laiku. »— Kellija bija pametusi skatienu pa durvīm un pašķīrušās grupiņas vidū pamanījusi Ratledžu ciltsmāti viesu ielenkumā.

— Viņai klausītāji nodrošināti visam vakaram.

Tas laimīgā kārtā nozīmēja, ka Kellijai nav nepieciešams nekas vairāk kā vien uztvert vecās kundzes skatienu, laipni pamāt ar galvu, un sabiedriskais pienākums būs izpildīts.

— Katrīna priecājas par katru iespēju parunāt par vīn-rūpniecību. Tas, man šķiet, nevienu nepārsteidz. Visai Ratledžu dzimtai visa dzīve ir viens vienīgs Kābemē. — Semam ap lūpām iezagās šķērmi cinisks vaibsts.

Kellija pasmaidīja par šo vārdu spēli, taču, uzmetusi viņam ziņkārīgu skatienu, pieprasīja tuvāku paskaidrojumu, teikdama:

— Jūs arī esat Ratledžs.

Sema smaids papletās platāks, un acīs iezibējās jautrība.

— Katrīna jums uzreiz pateiktu, ka es esmu viens no lielajiem, stiprajiem, lēni rūgstošajiem kabernē, kurā vēl ir mazliet par daudz miecvielu. Viņai patīk aprakstīt cilvēkus, izmantojot salīdzinājumus ar vīniem, kā vienus, tā otrus uzskatot par dzīvām būtnēm ar individuālām īpašībām. Kas attiecas uz jums... — Viņš pieklusa, skatiens, vērojot Kelliju, kļuva domīgs, varbūt mazliet pārāk tiešs un pārlieku personisks. — Man šķiet, viņai diezgan grūti nāktos jūs klasificēt. Jūs noteikti piederat vairāk pie sausajiem nekā pie saldajiem vīniem. Liekas, runa varētu būt par kādu no baltvīna šķirnēm...

— Ceru, ka ne, — Kellija viņu pārtrauca uzspēlētā vieglumā. — Tiem ir visai īss mūžs.

— Dažiem ne, viss atkarīgs no šķirnes un ražas ievākšanas.

— Nu tad nemaz nebūtu tik ļauni. — Kellija nopurināja kristāla pelnu traukā garu pelnu grīsti. — Ceru, ka Katrīna neapvainojās par kādu jautājumu, ko viņai uzdevu intervijā.

— Ja viņa būtu kaut ko ņēmusi ļaunā, tad jums ap šo laiku jau būtu zināms, — Sems noteica, saprazdams, ka Kellija atvirza sarunas tematu no sevis. — Man drīzāk šķita, ka jūsu jautājumus viņa izjūt kā izaicinājumu, un Katrīnai izaicinājumi patīk. Tie patīk jebkuram vīndarim. Kam tie nepatīk, tas labāk lai meklē sev citu nodarbošanos.

— Tas acīmredzot nozīmē, ka arī jums tie šķiet tīkami.

— Protams. — Un šai brīdī Sems pats izmēģināja izaicinājumu. — Cik ilgi jūs nodzīvojāt Nepas ielejā, pirms jūsu ģimene no turienes aizgāja?

— Ne sevišķi ilgi. — Kellija lēnām izpūta ievilkto dūmu. — Aiova arī ir jauka vieta, kur bērniem augt. Tur ir svaigs gaiss. Nav ne smoga, ne citāda piesārņojuma. Cits citu tur pazīst un pastāvīgi kaut kas notiek — piektdienu vakaros vidusskolnieku futbola spēles, vēl ir ekskursijas, vizināšanās ar siena vezumiem, Ziemsvētku programmas baznīcā. Piemiņas dienas parādes, vasarā bumbu sacensības, gadatirgi, talkas kukurūzas laukos...

— Jūs esat strādājusi kukurūzas laukā? — Sems ziņkāri ievaicājās. — Ziedkopu retināšanā?

— Jūs tātad pieļaujat, ka tolaik biju izaugusi tādam darbam pietiekami gara? — Viņa vieglā izaicinājumā pacēla uzaci.

— Īstenībā tikai mēģināju jūs iedomāties — zilās džī-nās, rūtainu kreklu mugurā, mati sapīti biželēs, galvā salmu platmale. — Viņš noskatīja Kellijas seju. — Ar tādu sejas ādu kā jums neizbēgami vajadzēja iedzīvoties veselā tonnā vasarasraibumu.

— Nē. — Kellija ievēroja, ka Semam pašam gan zem iedeguma ir nedaudz vasarasraibumu. Tiem it kā vajadzētu darīt seju zēnisku, taču Sema seja bija pārāk raupja. — Nē. Es tikai izskatījos pēc novārīta vēža.

— Tātad jūs retinājāt kukurūzas ziedkopas.

Viņam maz kas palika nepamanīts, to Kellija nedrīkstēja aizmirst.

— Tikai vienu vasaru. Pēc tam dabūju darbu nelielā radiostacijā — sākumā par sekretāri un izsūtāmo skuķi, vēlāk pamazām aizstāju vienu otru pārraides darbinieku, ja kāds neieradās, bet drīz tiku pati savā robā.

— Ar jūsu balsi tas tiešām nav nekāds brīnums.

— Balss palīdzēja, turklāt es allaž varēju noderēt par tehniķi, ziņu diktori, gaidāmā laika nolasītāju un intervētāju. Beidzot pat par programmu režisori un reklāmas aģenti, ja radās vajadzība.

— Laikam, radioziņas lasot, jūs nolēmāt, ka jāiekļūst televīzijā?

— Ne tieši. — Kellija redzēja, ka Sems nemaz nedzer, tikai šūpo glāzi, uzvirpinādams alu līdz tās malai. — Tā bija ļoti maza radiostacija, — viņa atgādināja. — Lasīt ziņas nozīmēja noplēst pēdējo lappusi no ziņu aģentūras biļetena un nolasīt visu, kas tur bija atrodams. Tāpēc mēs arī to dēvējām par "noplēst" un "nolasīt". Tolaik es gribēju kļūt par laikrakstu reportieri. Televīzija mani ieinteresēja tikai otrā koledžas gadā. Iestājos darbā vienā no vietējām televīzijas studijām darbā ar titriem. Tad, īsi pirms koledžas beigšanas, man piedāvāja reportieres darbu. Es to pieņēmu. — Viņa paraustīja vienu plecu. — Nu, un turpinājums, jūsu vārdiem runājot, ir pagātne.

Par agrīnajām darba gaitām radiostacijā Kellija bija runājusi viegli un brīvi, taču Sems bija manījis tikko jūtamo pārmaiņu brīdī, kad viņa pieminēja televīziju, — balss kļuva maigāka, lūpu izteiksme sirsnīgāka, acis iemirdzējās. Tātad televīzija ir Kellijas Duglasas sirdij tuvs saziņas līdzeklis, kaut arī vārdos viņa to neizsaka. Gluži 'tāpat kā Semam pašam — viņš neprata rast vārdus, lai izskaidrotu aicinājumu un apmierinājumu, kādu izjuta, strādājot vīnadārzos un vīndarītavā.

— Ģimene droši vien ar jums ļoti lepojas.

— Man neviena nav. — Kellija nospieda cigareti pelnu traukā un tūliņ to nožēloja. Nu vairs rokām nebija ko darīt. — Māte nomira, kad man bija astoņi gadi, tēvu zaudēju, tikko pabeigusi vidusskolu. Vairāk man neviena nebija — ne brāļu, ne māsu.

— Tas būs bijis grūts laiks.

— Dzīve vispār ir grūta, ja neizšķiras par alternatīvu.

— Tiesa, — Sems piekrita, lūpas uz mirkli aplidoja smaids. Tad viņš piešķieba galvu. — Ar ko nodarbojās jūsu tēvs?

— Ar visu, kas gadījās. Kā Aiovā mēdz sacīt — kur aizķērās, tur pastrādāja.

Sems izklaidīgi palocīja galvu, tad acīm redzami kļuva domīgs. — Nupat atcerējos, ka jūs pieminējāt

Nepas ieleju kā savu dzimto vietu, bet neteicāt, tieši no kuras vietas ielejā esat cēlusies — no Senthelenas, Ra-zerfordas, Nepas, Kalistogspringsas?

Dzirdot, ka Sems nosauc visas ielejas pilsētiņas, Kel-lija saprata, ka spēle jāizbeidz un viņš jāaptur. Sakrustojusi rokas pār krūtīm, viņa piešķieba galvu un smējlgi ieskatījās viņam acis.

— Ko tas īsti nozīmē? Vai es tieku intervēta vai kaut kas tamlīdzīgs? — viņa noprasīja. — Ja gribat izzināt, cik veca es esmu, varat saņemt atbildi — man ir divdesmit deviņi gadi, augums piecas pēdas astoņas collas, svars simt divdesmit piecas mārciņas, mati rūsgani, acis zaļas, neprecējusies. Studēju Aiovas universitātē, pabeidzu savā kursā kā piecpadsmitā. Man patīk zemes krāsas, Kelvina Kleina tērpi, Kola Portera mūzika, it sevišķi, ja to dzied Frenks Sinatra. Jopleita jogurts man garšo labāk nekā Denona ražotais, neciešu treknas šokolādes kūkas. Labāk dzeru minerālūdeni nekā perjē. Kādreiz iebaudu glāzi vīna, bet nekad tā sauktos stipros dzērienus. Smēķēju, kaut ari cenšos to darīt reti. Nu — kā ir, vai esmu kaut ko izlaidusi?

— Un nekādu vaļasprieku? — Sema acis spīdēja kaut kas vidējs starp apbrīnu un uzjautrinājumu.

— Jūs esat nežēlīgs, — Kellija noteica, pārsteigta, ka sniegtais faktu uzskaitījums nav darījis galu zondēša-nai, personiskai iztaujāšanai.

— Tikai ziņkārīgs, — Sems pārlaboja, un mute sašķiebās vīpsnā. — Skaidrs, ka jūs esat ļoti noslēgts cilvēks. Un tikpat izveicīga kā politiķis, lai izvairītos no tiešām atbildēm. — Viņš atkāpās no loga, pie kura bija piespiedies. — Neņemiet nu ļaunā!

— Nē, kālab gan ļaunoties. — Tomēr Kellija jutās gluži satriekta par to, ka Sems tik viegli atšifrējis viņas aplinkus.

— Labi. — Sems joprojām raudzījās viņai tieši acis.

— Varu iedomāties, cik svarīga ir privātā dzīve cilvēkam, kas tik ļoti dzīvo sabiedrības acu priekšā kā jūs.

— Tā tiešām ir.

Smaids paplauka mazliet platāks. — Kā tad palika ar vaļaspriekiem? Par tiem jūs man neko vēl neesat teikusi.

Satraukta par to, kā Sems uz viņu skatās, un ari par savu reakciju uz viņa skatīšanos, Kellija mirkli vilcinājās.

— Nezinu, vai to var uzskatīt par vaļasprieku, bet man patīk restaurēt vecas mēbeles, ņemt kādu vecu saskrāpētu, apbružātu un apdauzītu grabažu un attīrīt to līdz plikam kokam, tad noberzt un izlīdzināt visus skrā-pējumus un citus bojājumus, nopulēt, padarīt atkal jaunu un skaistu. — Iesilusi, runājot par tīkamo nodarbošanos, Kellija pamazām zaudēja nedrošību un biklumu. — Tas sākās, kad es iekārtoju sev dzīvokli Sent-luisā. Tur nebija nekādu mēbeļu. Un man tas iepatikās. Pašlaik, piemēram, es noņemos ap skaistu, vecu galdu, ko atradu krāmu tirgotavā pāris kvartālu no sava dzīvokļa Greimersipārkā. Mahagoni koks. To es atklāju, noskrāpējusi veco krāsu un traipus, bet vēl galdam nepieciešams divkāršs vai trīskāršs vaskojums. Protams, ar roku.

— Protams, — Sema atbildes smaids bija straujš un sirsnīgs un acis atspīdēja tik liela izpratne, kādu Kellija nebija gaidījusi. Tā viņu aizrāva; kaut ari izprotot, ka tas ir bīstami, viņa tomēr izjuta spēcīgu valdzinājumu.

— Ko lai saku? Šāda nodarbošanās man sagādā lielu prieku un gandarījumu. — Kellija saprata, ka mēģinājums runāt nepiespiesti viņai nav izdevies.

— Tas ir skaidri redzams. — Sems apklusa, pasniedzās, saņēma viņas labo roku un ar otras rokas pirkstiem pārbaudīja delnas gludenumu. — Tikpat skaidri redzams kā tas, ka berzdama, vaskodama un pulēdama jūs valkājat cimdus.

Līdz šim vēl neviena vīrieša pieskāriens nebija Kel-lijai aizrāvis elpu. Nelikās taisnīgi, ka to panācis Sema Ratledža pieskāriens. Tāpat kā taisnīga nebija arī Sema acīs lasāmā atskārta par savu panākumu.

— Strādādama es patiešām velku rokās cimdus. — Kellija atvilka roku un visiem spēkiem pūlējās izrauties no sakāpinātās spriedzes.

— Jocīgi, — Sems nomurmināja.

— Kas ir jocīgi? — Kellija noprasīja un ar atbrīvoto roku satvēra mazo vakarsomiņu ciešāk, prātā drudžaini meklēdama kaut kādu iespēju izbeigt šo sarunu.

— Man arī patīk vecas lietas. Tikai manā gadījumā tās ir lidmašīnas.

— Lidmašīnas? — Kellija pārsteigta iesaucās. — Vai tad jūs lidojat?

Sems palocīja galvu. — Jā. Kad vien varu kādu brīdi izbrīvēt, bet tas diemžēl gadās reti. Man pieder tāds senlaiku Mazulis. — Redzēdams Kellijas galīgo neizpratni, Sems paskaidroja: — Tas ir vecs divvietīgs divplāksnis ar vaļēju kabīni.

— Divplāksnis. Tāds kā Snūpijam, kad viņš savā Sopvita kamielī lido meklēt Sarkano baronu? — viņa jautāja, atcerējusies reklāmas zīmējumu, un nespēja novaldīt smaidu, kas pletās pār visu seju.

Sems pasmaidīja pretī. — Mans Mazulis nav tik aiz-mūžīgi vecs, bet šis tas līdzīgs tiem ir gan. Manējais ir būvēts pirms gadiem četrdesmit un konstruēts figūrlidojumiem. Bet, kad es šo lidaparātu nopirku, tas bija gauži bēdīgā stāvoklī. Pagāja gandrīz divu gadu brīvie brīži, līdz uzdabūju to tādā kondīcijā, lai varētu lidot.

— Droši vien bija milzum satraucoši, kad pirmoreiz pacēlāties ar to gaisā. — Iedomādama pati savas izjūtas ikreiz, kad veca mēbele bija atjaunota senā skaistumā, viņa it labi saprata lepnumu un gandarījumu, ko droši vien izjutis Sems.

— Bija gan, — viņš atzinās.

Kellija domīgi viņu uzlūkoja. — Lidošana nebūt nav tas sporta veids, ko es spētu iedomāties saistībā ar jums. Ja jūs būtu jautājis, es droši vien teiktu — futbols, teniss vai polo. — Visi šie sporta veidi prasa tiklab fizisku, kā garīgu piepūli un labi piederētos kādam no vīndaru aprindām. — Tā laikam ir brīnišķīga brīvības sajūta, kad cilvēks pacēlies gaisā pats savā lidmašīnā.

Sems piekrītot palocīja galvu. — Brīvība. Vara. Bet vēl jo vairāk — pilnīga pārvaldīšanas apziņa. To iemācās novērtēt tas, kam visu laiku ir darīšana ar zemi, mūžam jūtoties atkarīgam no Dabasmātes untumiem.

— Varu iedomāties. — No blakusistabas atskanēja skaļi smiekli. Kellija paraudzījās uz durvīm. — Tur dažiem iet visai jautri.

— Tā izklausās.

Viņa pamanīja radušos iespēju un nekavējās to izmantot. — Šķiet, ir laiks man atgriezties pie pārējiem.

— Katrīna droši vien brīnās, kur esmu pazudis. Liekas, mums abiem jāpošas uz to pusi.

Šī piezīme vārdisku atbildi neprasīja. Kellija pagriezās un gāja uz durvīm, mulsi juzdama, ka Sems viņai seko pa pēdām. Ieiedama viesistabā, viņa atskatījās pār plecu un kā atvadīdamās laipni viņam uzsmaidīja, tad devās pie tuvākās viesu grupiņas.

Hjū viņu panāca jau pusceļā. — Kellij, es domāju, ka esi aizgājusi.

— Patiesību sakot, es biju ceļā, lai tevi atrastu un pateiktu, ka gribu iet projām, turklāt pavisam drīz.

— Saprotu, cik gara tev bijusi šī diena, tāpēc to jau gaidīju. — Hjū skatienā bija tik daudz sirsnīgas sapratnes, ka Kellijai gribējās krist viņam ap kaklu. — Es tūliņ izsaukšu taksi. Bez izsaukuma tev šajā laikā būs grūti kādu noķert.

— Nav vajadzības pēc taksometra. — Sems Ratledžs joprojām bija turpat blakus. — Mums lejā stāv automašīna. Varu aizvest mis Duglasu mājās.

— Paldies, bet tas tiešām nav nepieciešams, — Kel-lija atsaucās, pagriezdamās pret viņu.

— Ja nav nepieciešamības, ļaujiet man to izjust kā prieku, — viņš rāmi piedāvājās.

— Pieņem piedāvājumu un uzklausi padomu! — Hjū sacīja. — Kad es pēdējoreiz iesēdos taksī, tas drausmīgi smirdēja pēc žūpas, kas bija braucis pirms manis.

— Bet ja Katrīna nolemtu braukt mājās... — Kellija iesāka.

— Kāpēc lai es nolemtu braukt mājās? — pēkšņi viņiem blakus iejautājās Katrīna, neizskatīdamās ne drusku nogurusi. — Uz kurieni man būtu jābrauc?

— Atpakaļ uz "Plazu", — Sems atbildēja.

— Kāpēc man vajadzētu to gribēt? Vēl tak neviens uz projāmiešanu nepošas, — viņa prātīgi piebilda.

— Mis Duglasa pošas, — Sems paskaidroja. — Un es piedāvājos viņu aizvest ar mūsu automašīnu, bet viņa iebilst, ka tu varbūt gribēsi doties projām, pirms pagūšu atgriezties.

— Tas ir jauki, ka iedomājāties mani, mis Duglasa, bet par to neraizējieties. Man te pārāk labi patīk, lai tik drīz brauktu projām. Es pat pieprasu, lai Džonatans jūs aizved uz mājām.

— Džonatans? — Kellija sarauca pieri. — Vai tad runa nav par Semu?

— Vai es teicu — Džonatans? — Katrīna uz mirkli apjuka, taču kļūdīšanos aizvējoja ar bezrūpīgu rokas mājienu. — Protams, runāju par Semu. Viņš jūs aizvedīs.

Tā kā izvēles nebija, Kellija pateicās, paņēma mēteli un Sema pavadībā aizgāja. Pametuši namu, kur vēlamo temperatūru uzturēja gaisa kondicionētāji, viņi no tīkamā vēsumā izgāja sutīgā vasaras naktī. Sems pārlaida skatienu kādam pusducim automobiļu, kas stāvēja ietves malā, tad norādīja uz vienu.

— Mūsējā ir tur. — Viņš ar roku pamāja šoferim, kas tūdaļ atvēra aizmugurējās durtiņas.

Kellija iesēdās un sakārtoja mēteli. Nebija nekādu cerību aizbraukt vienai, jo Sems ielocīja garo augumu viņai līdzās. Viņa nosauca šoferim adresi un atlaidās sēdekli dziļāk.

— Nebija nepieciešams jums braukt līdzi. — Kellijai vajadzēja to pateikt, ja ne cita iemesla pēc, tad vismaz tādēļ, lai atslābinātu iekšējo saspringumu.

— Varbūt nebija nepieciešams, — Sems mierīgi piekrita. — Tomēr es gribu pārliecināties, ka jūs nokļūstat mājās sveika un vesela. Pati taču pirmīt ieminējāties, ka pilsētas ielas pēc tumsas iestāšanās varot būt bīstamas.

— Riskantas, — viņa izlaboja. Tas bija darbā iegūts paradums — ikvienam citātam jābūt precīzam.

— Riskantas, — Sems labprāt piekrita.

Kellija atlaidās vēl ērtāk, viņai pēkšņi ļoti iegribējās atslābināties un nepieļaut, lai Sema klātbūtne kavētu to darīt. Vispirms viņa dziļi ievilka elpu, tad to izpūta, it kā attīrīdamās no noguruma, aizvēra acis un kaut uz pavisam īsu mirklīti ļāva ievīties Smaidam lūpu kaktiņos.

— Neliegšos, šitā ir labāk, — viņa noteica. — Taksometri Ņujorkā nav īpaši patīkami satiksmes līdzekļi.

— Ari ne visdrošākie.

Kellija sāniski pagriezās pret Semu un ieraudzīja viņa pussmaidu. — Tiesa.

Automobilim traucoties cauri ielas spuldžu mestās gaismas ēnām, Sems brītiņu klusēja, vērodams gaismas un ēnu rotaļu Kellijas sejā. Tiklab gaismā, kā ēnā viņa izskatījās pievilcīga — vaibsti noteikti, līnijas tīras, mati — vienu mirkli ugunīgi, nākamajā tumši kā pusnakts.

— Vai jūs rītvakar būsiet vīnu izsolē?

— Nē. — Kellija papurināja pret sēdekļa atzveltni atspiesto galvu. — jāsagatavo materiāls rītvakara nakts ziņām. Tā ir dala no kopīgās programmas, kas dos man iespēju iekļauties nacionālajās pārraidēs. Turpmāk es to darīšu reizi mēnesī līdz tam, kad sāksim demonstrēt jauno programmu.

— Tad jau jūs būsiet ļoti aizņemta.

— Ļoti. It sevišķi, kad sāksim filmēšanu. Hjū spēj izdzīt cilvēkus kā īstens vergu uzraugs.

— Vai esat ar viņu sen jau pazīstama? — Sems nesaprata, kāpēc sācis interesēties par viņu attiecībām. Viņam taču tās nerūpēja.

— Mēs esam draugi vairāk nekā divus gadus.

Draugi. Vienaldzīgi paviršā atbilde un tonis, kādā

viņa šo vārdu izrunāja, nedeva pamatu domāt, ka viņu attiecības būtu tuvākas.

Auto samazināja gaitu un piestāja pie gadsimtu mijā celtas sarkano ķieģeļu ēkas, kur atradās Kellijas dzīvoklis. Šoferis izkāpa un atvēra durtiņas Kellijas pusē. Ārā kāpjot, viņa dzirdēja aizcērtamies durtiņas otrā pusē. Un redzēja pustumsā tuvojamies Scma tumšo stāvu.

Un tad viņu pēkšņi kā zibens spēriens ķēra atskārta. Viņu uz mājām pavadījis Ratledžs. Viens no Ratledžiem viņu pavada līdz pašām namdurvīm. To viņa izjuta kā smalku likteņa ironiju, kā triumfu, līdz ar to izbaudīdama savas varas apziņu.

Sems ar mājienu lika šoferim pagaidīt, saņēma Kellijas elkoni un uzveda viņu pa nedaudzajiem pakāpieniem līdz arkveida ārdurvīm. Ieeju apgaismoja divi čugunā kalti kariešu lukturi. Durvju atslēga Kellijai jau bija saujā. Viņa to pasniedza Semam, kas bija pastiepis pretī roku. Sems ar slēgšanu nesteidzās.

— Paldies par pavadīšanu, — Kellija sacīja, nespēdama novaldīt slepenu tīksmu smaidiņu.

— Varbūt mēs vēl kādreiz tiksimies.

— Varbūt. — Kellija par to gan šaubījās.

Ari Sems neticēja, ka tas būtu iespējams. Viņš atslēdza durvis un atvēra tās, lai Kellija varētu ieiet. Pusceļā pāri slieksnim viņa pastiepa roku pēc atslēgas, ar otru turēdama durvis vaļā. Sems pasniedza atslēgu.

Pēkšņa impulsa mudināts, Sems pārlaida roku pār Kellijas matiem un, ietverdams plaukstā pakausi, ar lūpām pieskārās viņas mutei. Kellija nepretojās, viņas lūpas zem Sema mutes silti atmaiga. Viņš bijīgi pētīja šo maigumu, juta lūpas piekļaujamies viņa mutei un atbildam skūpstam.

Sems piekļāva Kelliju ciešāk sev klāt, alkdams atklāt vairāk, izgaršot vairāk. Slaidais, mežģīnēs tērptais, liegas smaržas apdvestais stāvs bija spēcīgs, vijīgs, silts un ļāvlgs. Ar skūpstu nepietika. Sems gribēja pazust viņā, neatmanīt vairs pats sevi. Taču, juzdams mostoties stipras alkas, viņš palaida Kelliju vaļā. Iepazinies ar savu bijušo sievu, viņš bija ļāvies mīlas tvlksmei un apprecējis to seksuālā noreibumā. Otrreiz viņš vairs galvu nezaudēs.

— Arlabunakti, Kellij! — Sems piesardzīgi atkāpās, kā cilvēks mēdz atkāpties no bīstamas klintsradzes bezdibeņa malā.

— Arlabunakti! — Izvairīdamās palūkoties viņam acis, Kellija pagriezās un aizvēra durvis.

Klausīdamās, kā noklikšķ durvju slēdzenes bultiņa, Kellija vairs nejauta nekā no iepriekšējās savas varas apziņas. Viņa jutās satriekta, viegli ievainojama, vardarbīgi piespiesta atcerēties jau daļēji aizmirstas alkas, ko pēkšņi vairs nespēja noliegt. Un tas viņu biedēja.

7

No sava posteņa pie antīkā pulksteņa Voldorfa viesnīcas greznā vestibila centrā Klejs Ratledžs ieraudzīja baronesi tai pašā mirkli, kad viņa iznāca no lifta. Galvā viņai bija sarkana salmu platmale, mugurā plīvojoša balta zīda kleita ar nevienmērīgi izsvaidītiem sarkaniem, koši ziliem un zaļiem punktiņiem. Viņa izskatījās izaicinoša, tomēr ļoti izsmalcināta, eleganta un ārkārtīgi franciska — pūlī viegli ieraugāma. Pagrozījusies un mazliet paraudzījusies visapkārt, viņa apņēmīgi devās uz viesnīcas izeju Parka avēnijas pusē. Pāris sekunžu nogaidījis, Klejs nesteidzīgi devās viņai nopakaļ.

Augstie papēdīši noklikstēja pa vestibila grīdas mozaīkas flīzēm un dažus pakāpienus lejup līdz virpuļ-durvīm. Pa tām izgājusi, baronese atkal apstājās. Parādījās šveicars.

Klejs pakavējās kāpņu augšgalā un pavēroja abu sarunu, noskatīdamies, kā šveicars pamāj ar roku uz labo pusi, acīmredzot skaidrodams ceļu. Klejs pasmaidīja, ieraudzījis tūrista ceļrāža grāmatiņu, ko Natālija Fužēra turēja piespiestu pie sarkanās rokassomiņas. Smaidīdama pateikusies šveicaram, viņa devās norādītajā virzienā. Klejs atkal nogaidīja, līdz viņa pazuda no redzesloka, un tikai tad uzsāka sekošanu.

Viņš redzēja, ka baronese pa Piecdesmito ielu dodas uz Piektās avēnijas pusi. Par citu sievieti Klejs nodomātu, ka tā dodas apstaigāt dārgos Piektās avēnijas veikalus. Taču ceļvedis rokā un pētīgā galvas grozīšana uz visu, ko varēja saredzēt un saklausīt, liecināja, ka par veikaliem nav runa. Klejs soļoja viņai aiz muguras, cenzdamies paredzēt, ko baronese izraudzīsies. Varbūt laukumu Rokfellera centrā, bet varbūt Modernās mākslas muzeju.

Iedams Klejs turpināja vērtēšanu. Pēc vakarvakara viņš vairs ne mirkli nešaubījās, ka baronese ir vientuļa sieviete ar neiztērētām emocijām, pilnīgi nobriedusi priekiem, ko spēj sniegt slepena mīlas dēka.

Mirkli vēlāk viņa pārsteidza Kleju, iegriezdamās Piektajā avēnijā. Klejs pielika soli un sasniedza ielas stūri bridi, kad viņa kāpa augšup pa Svētā Patrika katedrāles kāpnēm. Turēdamies drošā atstatumā, ari Klejs iegāja greznajā, ar marmoru bagātīgi rotātajā dievnamā.

Solos bija redzami daži dievlūdzēji, bet pārējie apmeklētāji, galvenokārt tūristi, staigāja apkārt pa baznīcu, apbrīnodami krāsainās vitrāžas un svēto tēlus, klusu sarunādamies. Tālāk neiedams, Klejs pārlaida skatienu apmeklētājiem, līdz beidzot pamanīja sarkano salmu cepuri. Baronese bija iegājusi vienā no alkoviem nomaļus no galvenās ejas. Klejs noskatījās, kā viņa aizdedz sveci un noslīgst uz ceļiem lūgsnā, rokā virpinādama rožukroni.

īsu brītiņu domīgi viņu vērojis, Klejs izgāja ārā un pārgāja avēnijas otrā pusē. Gaidīdams baronesi iznākam, viņš prātā ātri pārlūkoja visu, ko zināja par Natāliju Fužēru: viņa nepiederēja pie tām sievietēm, kas nododas flirtam aiz gara laika; viņa neapšaubāmi vīru mīlēja un gribēja tam izpatikt, turklāt centās nomākt vilšanos par nelaimīgo laulību. Tomēr skaidri bija jaušams, ka viņa jūtas vientuļa un ir pilnīgi nobriedusi mīlas dēkai. Tas nozīmēja vienīgi to, ka viņam nedaudz jāmaina tuvošanās paņēmieni.

Klejs lūkojās uz vienu no visvairāk fotografētajiem skatiem Ņujorkā — katedrāles smailo gotisko balto torņu mirdzumu pret Olimpiskā torņa melno stiklu —, taču viņa skatiens kā piekalts turējās pie bronzā kaltajām katedrāles durvīm. Kad Natālija Fužēra pa tām iznāca, laime un sestdiena nostājās Kleja pusē — iela šai brīdī bija tukša, brīva pārejai.

Ietves malu viņš sasniedza tieši tai brīdī, kad baronese nokāpa no pēdējā pakāpiena.

— Labrīt, baronese!

— Labrīt, mesjē Ratledž!

Skaistās acis bija tumši brūnas kā rūgtā šokolāde. Klejs redzēja to mirdzumu, kas it kā iznira no dzīlēm un aši atkal nogrima, priecīgā pārsteigumā uztverot viņa skatienu. Tikpat pamatīgi viņš nopētīja liego pārmaiņu lūpās. Tieši šīs sīksīkās pazīmes sievietes sejas izteiksmē, mazi, nenozīmīgi žesti, kāds nepabeigts teikums atklāja visu, ko viņš tīkoja uzzināt. Piemēram, baroneses sejas izteiksme viņam tobrīd neapšaubāmi vēstīja, ka viņa negaidītā, pēkšņā parādīšanās nav palikusi bez iespaida.

Klejs pameta skatienu viņai aiz muguras uz baznīcas kāpnēm.

— Kur tad Emīls? Vai neesat kopā ar viņu? — viņš apvaicājās, it kā to nezinātu.

— Vīram norunāta lietišķa tikšanās.

Klejs laipni apvaicājās: — Varbūt es drīkstu jūs pavadīt atpakaļ uz viesnīcu?

— Pateicos, bet... biju nodomājusi mazliet paklejot pa Ņujorku. — Kā sakautrējusies viņa norādīja uz ceļvedi, ko turēja rokā.

— Viena pati? — Klejs satraukts un nobažījies paraudzījās uz viņu, tad pasmaidīja. — Atļaujiet, Ņujorku jums parādīšu es. Tāds izlūkgājiens ir daudz interesantāks, ja var padalīties iespaidos.

Baronese vilcinājās, pārlaizdama ašu skatienu Kleja sejai. — Man negribētos sagādāt jums neērtības.

— Man tas sagādātu prieku, baronese.

— Natālija, lūdzu!

Klejs uztvēra ašo kustību, kad viņa viegli iekoda apakšlūpā; tas bija signāls, ka viņa apsver, vai ir prātīgi atļaut vēl lielāku tuvību.

Viņš pieklājīgā atturībā nolieca galvu, tā parādīdams, ka nevietā šādu laipnību neizmantos. — Vienīgi tad, ja jūs mani sauksiet par Kleju.

— Kā vēlaties, — viņa tikpat atturīgi atbildēja.

— Mēs atrodamies ļoti tuvu Rokfellera centra laukumam, — viņš sacīja, paceldams roku un norādīdams virzienu.

Klejs gāja baronesei līdzās, piesargādamies, lai nejauši viņai nepieskartos, pat lai ar plecu kaut netīšām nepiedurtos. Viņi izstaigāja Kanāldārzus, pie margām noskatījās zemāko laukumu, kur bija ielas kafejnīca un uguns nolaupītāja Prometeja zeltītā statuete mirguļoja ūdens strūklu dūmakā. Klejs neko daudz par redzētajiem brīnumiem nestāstīja, ari baronese runāja atturīgi.

— Uz kurieni tagad? — viņš jautāja, tad it kā pa jokam ieteica: — Varbūt Empire State Building? Neviens īsts tūrists no Ņujorkas neaizbrauc, to neapmeklējis.

— Vai tas ir tālu?

— Iešanai par tālu. Aizbrauksim ar taksīti. — Viņš apturēja garām braucošu taksometru, galanti atvēra baronesei durtiņas, tad iekāpa pats un apsēdās, rūpīgi ievērodams atstatumu.

Klejs nemēģināja izskaidrot nedz viņas klusēšanu brauciena laikā, nedz mazrunību pastaigā. Viņš bieži uzlūkoja baronesi un ļāva tai nomanīt, ka uz to skatās. Skaista, eleganta sieviete, viņš nosprieda. Tumšos matus viņa bija atsukājusi no sejas un kakla un visu krāšņumu paslēpusi zem cepures. Klusībā Klejs baronesi salīdzināja ar daudzstīgu mūzikas instrumentu, kas gaida maestro pieskārienu.

Taksometrs apstājās pie debesskrāpja, ko jau pirms daudziem gadiem bija iemūžinājuši kinematogrāfisti un Kingkongs. Marmora vestibilā Klejs nopirka biļetes uz augšējo skatu laukumu un veda Natāliju uz ātrgaitas liftu, kas jau bija kā pielādēts ar tūristiem. Kā bulta lifts viņus uzrāva astoņdesmitajā stāvā, kur vajadzēja pārkāpt citā liftā, lai paceltos līdz pašai augšai. Pat stāvgrūdām pilnajā liftā Klejs cauri dažādu aromātu sajaukumam sajuta viņas smaržu seksīgo dvesmu.

Nogaidījis, līdz lifts iztukšojas, viņš Natāliju aizvadīja garām suvenīru kioskiem uz skatu laukumu.

Natālija smējās, kad vējš grasījās noraut viņai cepuri. Cepuri pieturēdama, viņa gāja pie stiklotās ska tuši ēnas. Turēdamies viņai līdzās, Klejs bez sevišķas intereses vēroja arhitektūras popūriju — gan stiklā un tēraudā veidotos, gan gadu gaitā nomelnējušos sarkanbrūnā smilšakmens milzeņus, gan gotiskās baznīcas, ko visu kopā sauca par Manhetenu.

Nebaidīdamās no augstuma, Natālija aizrautīgi lūkojās caur skatu stiklu. — Taksometri tur lejā izskatās kā mazas koši dzeltenas vabolītes.

Viņa pakāpās soli atpakaļ, lai ainavu uztvertu visā plašumā. Klejs savukārt raudzījās viņas brīnumu pārņemtajā sejā, nopētīja slaido kaklu un kleitas zīdu, kas vējā kļāvās ap glezno augumu.

— Lieliski, vai ne? — viņš notēloja interesi par skatu uz Manhetenas salu, uz Hudzonas upi un laivu baltajām burām. — Tik augstu pāri visam. Pilnīgi brīvi no ņudzekļa tur lejā. Gandrīz var iedomāties, ka esam palikuši divi vien visā pasaulē, — viņš prātoja tēlotā nevērībā. — Protams, divi cilvēki spēj radīt visu pārējo pasauli, ja vien laimējas satikties īstajiem. — To pateicis, Klejs pagriezās un palūkojās baronesei tieši acīs.

Vai nu tīši, vai netīši Natālija pārprata viņa vārdu nozīmi.

— Vai esat ļoti noilgojies pēc sievas?

— Pēc bērniem — varbūt, — Klejs atteica, tad, tālumā vērdamies, paraustīja plecus. — Neslēpšu, ka ar sievu mums vairs nekā īsti kopīga nav, mūs saista vienīgi mīlestība pret bērniem. — Viņš meloja tekoši, kā no grāmatas. — Viņa jūtas laimīga ar savām puķēm un gleznošanu, bet es... — Viņš aprāvās un nemanāmi sadrūma. — Kālab es jums to stāstu?

— Varbūt jūs zināt, ka es saprastu.

Kad Klejs pēkšņi atkal pagriezās atpakaļ, baroneses tumšās acis mēmi, bet nepārprotami liecināja par viņas pašas vientulību laulībā. Nu Klejs veselu zīmīgu mirkli nenolaida no viņas skatienu, neko neatbildēdams.

— Vai esat kādreiz pajūgā vizinājusies pa Centrāl-parku?

Jautājums Natāliju uz mirkli izsita no sliedēm. — Nē.

— Es arī ne. — Viņš aicinot pasmaidīja. — Pamēģināsim?

Viņa ne brīdi nevilcinājās. Seju pārstaroja priecīgs smaids. —Jā.

Jau pēc divdesmit minūtēm viņi vaļējā karietē brauca pa Centrālparku. Viņi neapsprieda ceļā redzamo, nerunāja gandrīz ne vārda, bet, redzēdams vieglo smaidu baroneses lūpās, Klejs nosprieda, ka, tā klusējot, viņa jūtas labi.

Pie astoņpadsmit akru lielā ezera parkā Natālija paliecās uz priekšu. — Vai redzat tās airu laivas? — viņa jautāja, nenolaizdama skatienu no saulē mirdzošā rāmā ezera. — Cik skaistas tās izskatās ezera vidū!

— Kā būtu, ja mēs pārbaudītu, vai tas tiešām ir tik skaisti? — Klejs pajautāja un lūdza kučieri viņus izlaist pie laivu nomas stacijas.

Pirms viņi atīrās no steķiem, Natālija apsēdās laivas priekšgalā. Sarkano salmu platmali viņa turēja klēpī, atsegusi melnos, galvas vidū mezglā savītos matus. Satvērusi ar rokām abas laivas malas, viņa atlieca seju pret sauli, ļaudamās tās stariem.

Skaista gan, Klejs nodomāja un lēniem airu vēzieniem ļāva laivai viegli slīdēt pa ezeru. Sporta žaketi viņš bija kārtīgi salocījis un nolicis uz soliņa sev blakus, krekla piedurknes uzrotījis.

— Ir gan te brīnišķīgi! — Natālija iemērca roku saulē sasilušajā ūdenī un raudzījās, kā lāses rit no pirkstiem. — Jums bija taisnība, Klej. — Viņa sapņaini palūkojās Klejam acīs. — Ir daudz jaukāk, ja iespaidos var dalīties.

— Jā, — viņš atteica, tad pāris airu vēzienu ilgumā klusēja, tomēr acis no baroneses nenovērsdams. — Man nevajadzētu to sacīt, Natālij, bet jūs esat burvīga sieviete. — Balss ļāva nomanīt rūpīgi slēptas izjūtas.

īsu brītiņu baronesei kakls aizžņaudzās tik cieši, ka balss neklausīja. Daudzkārt — tik daudz reižu pēdējos mēnešos viņa bija raudzījusies uz Emīlu, ilgodamās, lai taču viņš atkal pievērš viņai uzmanību, saskata viņā skaisto, iekārojamo sievieti, par kādu bija viņu cildinājis pirms apprecēšanās. Bija pat brīži, kad viņa šīs ilgas izjuta kā fiziskas sāpes.

Natālija zināja, ka nav labi tik ļoti priecāties par cita vīrieša izteiktu komplimentu, un tomēr priecājās. Viņa bija pārāk izslāpusi pēc uzmanības, lai šķirotu, kurš viņas dvēseli atveldzējis.

Tomēr, rūpīgi vārdus meklēdama, viņa sacīja: — Ir ļoti patīkami tikt pamanītai, Klej.

— Lūdzu, piedodiet! — viņš nomurmināja.

— Ko lai piedodu — laipnību? — viņa to norāja, piešķirdama Kleja vārdiem vieglumu.

— Tā nebija tikai laipnība. Jūs patiesi esat burvīga sieviete. Vīrietim jābūt aklam, lai to neredzētu.

Lāgiem Natālijai šķita, ka pašas vīrs ir akls. Tik akls, ka neredz, kas viņai vajadzīgs.

Kad Klejs apklusa, viņa neko nedarīja, lai iedrošinātu to turpināt sarunu, un arī pati savas domas centās pievērst ezera jaukumam un zilajām debesīm virs galvas. Taču nebija iespējams neredzēt, kā saule mirdzinās Kleja matu nespodrajā zeltā, vai neievērot muskuļus rotājamies zem krekla, vai spēcīgo roku vieglās kustības.

Kāda muļķe gan ir viņa sieva, Natālija nodomāja, nenovērtēt tādu vīrieti! Vai šī sieviete nesaprot, cik laimīga ir, ieguvusi tik iejūtīgu, gādīgu vlravkas no acīm nolasa katru vēlēšanos, pirms tā izteikta?

Kaut vai noīrēt šo pašu laivu un divatā izvizināties pa ezeru, padarot Ņujorkas augstceltnes tik vien kā par

neskaidru nojausmu aiz parka kokiem. Viņa noraudzījās Kleja roku kustībās, kad airējot delmu muskuļi saspringa.

Šīs rokas droši vien ir siltas un drošas, glāstot sievieti, un skūpsti valgi, strauji, spējīgi aizraut līdz aizmirstībai.

Juzdama, ka sirds iepukstas aizvien straujāk, Natālija novērsa skatienu. Kāds neprāts — nodoties tukšām fantāzijām, kaut būtībā pavisam nevainīgām.

Natālijai šķita, ka laivas nomā paredzētā stunda apritējusi pārāk ātri, ka laiva pārāk drīz jānodod atpakaļ. Klejs palīdzēja viņai izkāpt, tvēriens bija reizē stingrs un maigs. Tomēr viņš nelaida Natāliju vaļā arī tad, kad abi bija izkāpuši uz steķiem. Vienu roku viņš joprojām turēja Natālijai ap vidu, ar otru bija saņēmis tās delmu, ko sedza piedurkne.

— Es kļūdījos, — viņš klusu nomurmināja, — pat akls vīrietis manītu jūsu burvību — jūsu liego smaržu, jūsu balss mūziku, jūsu ādas zīdaino maigumu...

Ar vienu pirkstu, ar vienu pašu pirkstu viņš pieskārās kailajai locītavai, pirms atlaida roku vaļā. Natālija dziļi ievilka elpu un tikai ar pūlēm spēja to izelpot.

Mirkli viņa iztēlojās, ka atliecas atpakaļ, piekļaujas Klejam, izjūtot visu viņa augumu, viņa apskāvienu, viņa lūpas pakausī pie kakla. Iekams šī doma nevērtās spējā impulsā, Klejs atkāpās, palaida viņu vaļā, un burvīgais mirklis bija pagājis. Bet atmiņas par to palika.

— Tepat netālu ir diezgan labs restorāns, — Klejs ieminējās. — Ja esat izsalkusi, mēs varētu tur ieturēt azaidu.

Natālija paskatījās pulkstenī — pirmoreiz, kopš bija izgājusi no viesnīcas. — Ir jau vēls. — Viņai mazliet s iedzēla vainas apziņa par to, ka tik ilgi bija izbaudījusi Kleja sabiedrību, nemanot, cik ātri aizskrien laiks.

— Man jābrauc atpakaļ uz viesnīcu. Apsolīju Emīlam tikties ar viņu pusdienās pulksten vienos. Un nu jau drīz būs viens.

Protams, — Klejs, galvu palocīdams, piekrita, i.it u Natālija pamanīja viņa sejā nožēlu un nebrīnījās, jo .m pati jutās tieši tāpat.

Atceļā uz viesnīcu Klejs tērzēja par šādiem tādiem niekiem un tikai tad, kad līdz viesnīcai bija atlicis vairs \ ions kvartāls, ieminējās:

- Nezinu, vai vīrs ar jums runā par darījumiem un . larbu, bet ar manu tēvu viņš apspriežas par partnerības iespēju, izveidojot apvienotu vīndarītavu Kalifornijā. Abas puses dotu lielu ieguldījumu jaunajā pasākumā. Klostervīnu uzņēmums ne tikai ražo vīnus, kas tiek godalgoti, mums ir arī tirgus bāze, prasme un pieredze tirdzniecībā, kam reti kāds spēj līdzināties. Bet par firmu Château Noir laikam vārdi lieki nav jātērē.

Klejs centās runāt vienaldzīgi, it kā starp citu. Palūkojies uz Natāliju, viņš pasmaidīja, jo redzēja, ka tā klausās bez īstas intereses. — Partnerība, dabiski, prasīs no abiem partneriem biežu Atlantijas okeāna šķērsošanu. — Klejs apklusa, ļaudams Smaidam izdzist, toties cieši paraudzījās viņai acīs. — Teikšu atklāti, ka es par to ļoti priecājos.

Taksometrs pieturēja pie viesnīcas ieejas Parka avēnijā. Natālijai neatlika laika neko konkrētu atbildēt, jo piesteidzās šveicars un atvēra auto durtiņas. Bet Klejs jau bija saņēmis kāroto atbildi, kad viņam pievērstais ciešais Natālijas skatiens strauji novērsās.

Viņš samaksāja par braucienu un palīdzēja Natālijai izkāpt.

Tikusi uz ietves, viņa sacīja: — Paldies, ka izvadājāt mani pa Ņujorku. Bija tiešām jauki. — Viņa piesardzīgi nenosauca Kleju vārdā, un šī tīšā pūlēšanās runāja skaidru valodu.

— Man tas sagādāja lielu prieku. — Smaids bija laipni pieklājīgs, izturēšanās ļoti apvaldīta. — Nododiet manu sveicienu vīram!

Klejs tīšām nepieminēja gaidāmo izsoli vakarā, zinādams, ka viņa tur ieradīsies, un tikpat labi zinādams, ka ari pats tur būs.

, Natālija viegli, laipni pasmaidīja, pagriezās un iegāja

viesnīcā. Klejs vēl pastāvēja un domīgi nolūkojās viņai nopakaļ, apsvērdams, vai vakarā vispār viņu uzrunās vai arī ļaus abu skatieniem tikai pa gabalu sastapties.

Noderīga varēja būt gan viena, gan otra metode atkarībā no tā, cik drīz pēc šīs nedēļas nogales tēvs paredzējis ar baronu tikties. To Klejam vajadzēja noskaidrot, pirms viņš izlems, kā Natālijai tuvoties. Šādās reizēs pareizi izplānotam laikam ir liela nozīme.

Viņš iegāja viesnīcā, nopriecādamies par veiksmīgo rīta cēliena darbu, pārliecināts, ka vakars izvērtīsies jo interesants.

Pilnīgs klusums iestājās smokingos un vakartērpos ģērbtajā sabiedrībā Voldorfa viesnīcas Lielajā balles zālē, kad par Ratledžu nama septiņdesmit trešā gada cabernet sauvignon vīna kasti no personiskajiem krājumiem aizrautīgi tika solīta aizvien augstāka likme. Sems sēdēja blakus Katrīnai, kāju pār kāju pārmetis, vienu roku viegli pret gurnu atspiedis, ar otru nevērīgi to pārkrustojis.

Arī Katrīna turējās tikpat nosvērta un nesatricināma, klausoties aizvien pieaugošajās likmēs, kas jau bija krietni pārsniegušas viņas cerēto summu. Taču saspringta vecāmāte bija, Sems par to sprieda pēc alkatīgā spīduma viņas acīs.

Kad āmurs beidzot noklaudzēja, izsolē sasniegtā summa bija sešdesmit pieci tūkstoši dolāru, augstākā, kāda jelkad maksāta par Savienotajās Valstīs raudzētu vīnu. Kad ievērojamais skaitlis tika reģistrēts, zālē vienu mirkli valdīja pilnīgs klusums.

I Irīnas cienīgajā, rimtajā pozā nekas nemainījās, l ■ i ' icms ar acu kaktiņu saskatīja, ka viņas sejā iezadzies ļ.ums, tikko manāms vaibsts. Kaķis, kam ūsas pielipu-i . pilnas ar tikko laizītu krējumu, nevarētu izskatīties \ .111 ak apmierināts.

Kāds aplaudēja. Hjū Taunsends, kas sēdēja dažus I reslus tālāk, piecēlās un aplausus veltīja tieši Katrīnai, kad citi cēlās kājās, pieslējās ari Sems un piebiedrojās godinātājiem. Katrīna ovācijas pieņēma, lēni un graciozi palokot galvu. Taču aplausi nerimās, līdz viņa tika ar pavadoņiem aizvadīta līdz zāles priekšgalam.

Ar rokas mājienu atteikusies no piedāvātā mikro-lona, viņa dzidrā balsi uzrunāja klātesošos: — Paldies! Pateicos jums visiem. — Apklususi viņa nogaidīja, līdz pārskan aplausi, tad turpināja: — Mans nelaiķa virs Kleitons Ratledžs bija ilggadējs Tomasa Džefersona cienītājs, uzskatot viņu par vienu no pirmajiem Amerikas Renesanses pārstāvjiem un ari par izcili labu vīnu pazinēju. Tāpat kā Džefersons, ari Kleitons ticēja, ka pienāks diena, kad Amerikas vīndarltavas spēs pilnībā līdzināties Eiropas labākajām vlndarītavām. Viņa sapnis bija redzēt Ratledžu nama vīnus labāko vidū, un šo viņa sapni es esmu visus ilgos gadus pūlējusies īstenot. Šovakar jūs parādījāt lielu godu Ratledžu vīndaru namam. No šis atzinības gūtais ienākums paredzēts cēlam mērķim. Kleitons par to justos ļoti lepns. Pateicos jums.

Kad Katrīna beidza runāt, uzbrāzmoja jauna aplausu vētra. Daži viesi spraucās uz priekšu, lai viņu apsveiktu personiski. Izsoles vadītājs ar gudru ziņu pasludināja īsu pārtraukumu, kad tiks sagatavota nākamā izsolei paredzētā vīna partija.

Sems nejutās pārsteigts, starp apsveicējiem, kuri tuvojās Katrīnai, ieraugot baronu Fužēru un tā sievu. Šajā darījumu nozarē, kur firmas veidolam un prestižam bija visvarena nozīme, Ratledžu nama slava šovakar bija

strauji cēlusies. Uz baronu tas acīmredzot bija atstājis spēcīgu iespaidu, jo viņa dziļi godbijīgā izturēšanās krasi atšķīrās no dzedrās, mazliet valdonīgās attieksmes priekšpusdienas pārrunās. Semu tāda uzvedība sarunu laikā dažbrīd kaitināja, turpretī Katrīna ar baronu runāja ļoti miermīlīgi, un likās — partnerība vairs ir tikai laika jautājums. Vismaz Katrīnas uztverē. Sems toties zināja, ka tēvabrālis vēl joprojām nolēmis cīņu turpināt.

Pienācis bija arī Gils un apburošā laipnībā apsveica Katrīnu. — Žilbinoša cena, Katrīn. Apsveicu. — Patiesi izklausījās, ka runā dēls, kas priecājas par mātes panākumiem. Taču Sems juta, ka spīdums tēvoča acīs drīzāk liecina par skaudību nekā par lepnumu.

— Pateicos, Gil. — Kā parasti, Katrīna saskarsmē ar padzīto dēlu bija ļoti laipna, bet atturīga. — Esmu pārliecināta, ka arī taviem vīniem būs augsta likme, kad atsāksies solīšana.

Dzirdot šo pazemojošo komplimentu, Gils maķenīt sarāvās, tad sacīja:

— Varbūt reiz tu būsi ar mieru nodot savu astoņdesmit septītā gada raudzējumu aklai degustācijai sacensībā ar manējo, un tad mēs redzēsim, kurš būs pārāks.

Katrīna izslēja galvu. — To es tev nekad nespētu nodarīt, Gil.

Gilam vaigos sakāpa tvīkums. Katrīna bija ne tikai atsitusi viņa izaicinājumu, bet devusi ari spēcīgu prettriecienu. Viņas vārdi izklausījās patiesi un godīgi, apliecinot vēlēšanos neuzsākt tik tiešu sāncensību ar dēlu, tādējādi pasargājot to no sāpīga zaudējuma, bet Semam pat minēt nevajadzēja, kāds bijis viņas īstais nolūks.

Gilam tomēr izdevās dusmas pārvarēt un izmocīt smaidu. — Neviens nespēj katrreiz uzvarēt, Katrīn. Pat tu ne. — Teicamā pašpārliecībā viņš atkāpās un aizgāja uz bāra pusi.

Soms piebiedrojās Katrīnai. — Man šķiet, tas nebija I miak gudri darīts.

Varbūt ne, bet tas bija nepieciešams, — viņa dzedri attrauca, tad ar starojošu smaidu pievērsās Hjū Taunsen-i lam. — Par visu šo traci, mister Taunsend, vainīgs esat jūs.

- jūs tikai saņēmāt pārpārēm nopelnītu uzmanību, inadam. — Saņēmis Katrīnas roku, viņš noliecās to no-• kupstīt. — "Kā vislabākais vīns, kas mutei tik salds." Ja izsole beigtos jau šobrīd, tas tik un tā būtu izcils noti-t ums, un par to varam pateikties jums.

Katrīna neapstrīdēja ekstravaganto slavināšanu, nedz arī to pieņēma, vienīgi apvaicājās: — Vai jūsu draudzene mis Duglasa šovakar nav šeit? Es nupat atcerējos, ka ielejas Karnerosas apkaimē kādam Zahari-jam Duglasam pieder vīnadārzs, un man ienāca prātā, ka viņa varbūt ir tam rados.

— Man liekas gan, ka Kellijai Kalifornijā nav radu. Žēl, ka jums nav izdevības viņai to pavaicāt. Kellijai šovakar jāvada pārraide. — Viņš paskatījās pulkstenī. —Jā, droši vien viņa vēl ir studijā un kārtojas uz mājās iešanu.

— Sešas dienas nedēļā. Nebiju iedomājusies, ka viņai ir tik nejēdzīgi garš darbalaiks, — Katrīna noteica, vienu uzaci izbrīnā sacēlusi.

— Televīzijas vilinājums, — Hjū strupi noteica.

— Ceru, ka šis vilinājums neiesniedzas arī svētdienā, — Katrīna atbalsoja Hjū atbildes strupo toni. — Katram cilvēkam taču nepieciešams laiks arī atpūtai.

Sema izpratnē tie bija visai dīvaini vārdi no Katrīnas mutes. Viņš neatcerējās, ka Katrīnai pašai jelkad būtu atlicis laiks kaut kam citam nekā vienīgi vīnadārziem un vīndarītavai. Jāatzīst gan, ka pāris pēdējos gados viņa kļuvusi rāmāka. Taču atpūta nebija vārds, kas viņam saistītos ar Katrīnu.

Vēl dažas minūtes patērzējis, Taunsends atvainojās un aizgāja. Sems pārlaida skatienu viesu baram —

eleganti cilvēki elegantās drānās kavējās elegantās sarunās. Šādā vidē viņš bija uzaudzis, jutās te tikpat brīvi kā vīnadārzos. Taču šai vakarā māca garlaicība un īgnums.

Netālu no bāra Sems ieraudzīja Gilu sarunājamies ar baronu pāri. Blakus stāvēja arī Klejs. Kā vienmēr, visa Kleja uzmanība bija veltīta Natālijai Fužērai. Sems to vēroja, un ap lūpām viņam iezagās smīns. Iepriekšējā vakarā Klejs bija lakstojies ap Kelliju Duglasu, šovakar izmēģina savus burvja trikus ar baronesi, turklāt, spriežot pēc viņas tīksmīgās sejas izteiksmes, ar labākiem panākumiem.

— Ko sievietes viņā saskata? — Sems pat neapzinājās, ka bija to izteicis balsī, atjēdzās tikai tad, kad Katrīna atbildēja:

— To, ko vēlas saskatīt. — Rūgtums, pat dusmas vecāsmātes balsī pievērsa Sema skatienu viņai, šķita pat, ka viņa runā pēc pieredzes. — Saskata vīrieti, kas spētu viņas glābt no vientulības, sniegt to jūtu bagātību, kam cilvēka gars ir radīts. Kad sievietes dzīvē krāsu košums apdziest un romantika zūd, viņai slāptin slāpst kļūt atkal nozīmīgai, būt dārgai kāda cilvēka sirdī. Slāpes un izsalkums modina sapņus. — Katrīnas skatiens kavējās pie pāra otrpus zāles, bet Sems nepavisam nebija pārliecināts, ka viņa redz baronesi un Kleju. — Un, kad uzrodas vīrietis, kas viņai pievērš uzmanību, remdē viņas slāpes, viņa tam notic, jo grib ticēt, jo grib, lai sapnis kļūtu par īstenību. Viņa liedzas apdomāt, ka vīrietis vēlas viņu vienīgi izmantot, ka viņa tam ir tikai lēta izprieca, liedzas tam ticēt, jo tas sapostītu viņas sapni.

Katrīna uzmeta Semam gandrīz iztrūcinātu skatienu, tad balss atkal kļuva rāma, tikai acīs dzalkstīja rūgtums. — Tāda sieviete bija mana māte, — viņa skadri noteica. — Pēc tēva nāves viņa gāja no rokām rokās. Man vēlāk nojuka skaits, cik to patēvu man īsti bijis, cik viņai bijis mīļāko. Tādi vīrieši kā tavs brālēns

medi šādas sievietes. Viņi ir īsti hameleoni, kas maina krāsu, pieskaņojoties sievietes sapnim. Beigās vienīgais reālais guvums ir vilšanās.

Nekad, arī zēna gados, Sems nebija dzirdējis ielejā pat čukstus tenkojam, ka Katrīna, kopš kļuvusi atraitne, jelkad būtu publiski redzēta kāda vīrieša sabiedrībā. Tieši otrādi, apkārtējie ļaudis pat brīnījās par to, ka viņai neviena nav.

Un tomēr nupat Sems kādu mirkli jutās gandrīz pārliecināts, ka slepenībā vecaimātei bijis sakars ar kādu vīrieti, kas viņu izmantojis un pēc tam pametis ar rūgtām atmiņām. Taču laikam viņš maldījās. Mātes piemērs būs viņai iemācījis redzēt, ka ir tādi vīrieši kā Klejs. Dīvaini — nekad agrāk Sems nebija Katrīnu uzlūkojis kā sievieti. Viņam tā bija vienmēr Katrīna, pārāk stipra un pašpārliecināta, lai vispār justu nepieciešamību pēc kāda cilvēka. Bet vai viņa kādreiz bija vēlējusies, lai tāds cilvēks būtu?

Sems jau grasījās pavaicāt, bet attapās. Kāda viņam, ellē, gar to daļa? Pēkšņi zaudējis pacietību, saērcējies, pats nesaprazdams, pret sevi vai pret Katrīnu, Sems vēlreiz pārlaida skatienu cilvēku pilnajai zālei, un neizprotamais nemiers pēkšņi atkal bija klāt.

— Iziešu ārā bridi ieelpot gaisu, kamēr izsole vēl nav atsākusies, — viņš pateica Katrīnai un steigšus devās uz tuvāko izeju. Tuvumā atskanēja smiekli — jauki, melodiski smiekli, bet Sems pat nepaskatījās, kas tur smejas.

— Labvakar, mister Ratledž! — Natālija sveicināja Kleju neizsakāmi jaukā, maigā balsi.

Viņš, sveicienu atņemdams, palocīja galvu, tad nepasmaidījis ļāva skatienam liegi slīdēt pār viņas seju. Viņa nolaida acis, bet, kad atkal pacēla skatienu, acu dzīles izstaroja siltu mirdzumu.

Klejs nogaidīja, līdz tēvs iesaista baronu sarunā, tad teica baronesei: — Kad šorīt izšķīrāmies, man ienāca prātā, ka savās domās jūsu skaistumu esmu tikai iztēlojies. Bet jūs patiešām esat skaista.

Pēkšņi viņa pasmaidīja, pasmaidīja starojoši un pameta ašu skatienu uz vīra pusi, bet tas bija pārāk iegrimis sarunā, lai viņu ievērotu. Tīšām, vismaz Klejam šķita, ka tīšām, viņa ļāva smaidam izplaukt līksmos smieklos un uzlika roku baronam uz delma.

— Emīl, tas jādzird tev arī — šis izskatīgais kungs man nupat izteica brīnišķīgu komplimentu, — viņa pavēstīja un šķelmīgi palūkojās Klejā.

Kleju piemānīt viņai neizdevās. Viņš smieklos saklausīja kluso kliedzienu, kas lūgtin lūdzās, lai vīrs pa īstam paskatās uz viņu. Bet, kad Emīls tiešām paskatījās — kā vienmēr — mazliet izbrīnījies, ļoti pieklājīgi, tomēr neieraudzīdams to, ko viņa tik kaisli vēlējās ieraudzītu, — ka viņa ir skaista sieviete, kas drīz apvītīs, ja neviens viņu neiekāros.

Taču Emīls tikai paplikšķināja viņai pa rociņu kā bērnam un izklaidīgi pasmaidīja. —Naturellement.

Barona sejā nebija ne jausmas no greizsirdības, nekādu raižu. Tas muļķis tak iedomājas, ka viņa tam pieder un nekur nezudīs, Klejs atzina un novērtēja Natālijas spēju veikli noslēpt sāpīgu aizvainojumu. Viņa droši vien uzkrājusi krietnu pieredzi, bieži juzdamās pamesta novārtā. Jo labāk viņam.

— Vai drīkstu jums atnest kaut ko dzeramu? — Klejs piedāvājās. — Varbūt glāzi šampanieša?

— Lūdzu, labprāt. — Natālija noskatījās Klejam pakaļ, kad viņš devās uz bāru.

Pēdējās divās dienās viņa citu sieviešu sarunās bija šo to saklausījusies par Kleju Ratledžu, un dzirdētais ļāva noprast, ka viņš ir pamatīgs brunču mednieks, kas sievai sagādā ne mazumu raižu. Varbūt tā tiešām

taisnība; Natālija to nezināja. Pat ja tā arī būtu, viņai grūti nācās just līdzi Kleja sievai. Tādos brīžos kā šis viņai likās — labāk būtu, ja arī viņas vīrs reizēm aizrautos, jo ir grūti būt par sievu tādam, kas viņu gandrīz vispār neredz.

Patiesībā viņa apskauda Kleja sievu. Vēl daudz ļaunāk — šāds atklājums viņu pat nobiedēja.

Lai nu bija kā būdams, viņa atgriezās pie vīra sāniem un pūlējās ielausīties tā sarunā ar Kleja tēvu.

— ... patiesi ievērojama sieviete, — Emīls pabeidza iesāktu teikumu.

— Katrīna patiesi ir ļoti ievērojama sieviete, — Gils Ratledžs apstiprināja, tad paraustīja plecus. — Bet kas paliks pāri no Ratledžu vīndarītavas, kad viņa aizies no šīspasaules? Tikai bāla ēna no bijušā uzņēmuma — diemžēl.

Emīls sarauca pieri. — Bet ko tad mazdēls...

— Sems? — Viena uzacs uzšāvās zobgalīgā uzjautrinājumā. — Sems ir lāga cilvēks. Bet mūsu darbs taču ir saistīts ar skarbu konkurences cīņu. Lai vīndarībā gūtu panākumus, būt lāga cilvēkam ir par maz. — Gils apklusa un pēc mirkļa piebilda: — Bet es esmu pārliecināts, ka jūs pats to jau esat ievērojis.

— Protams. — Taču pēc Emīla nelaimīgi satrauktā izskata Natālija saprata, ka viņš noteikti neko nav ievērojis, lai ko Gils Ratledžs ar savu piezīmi domājis.

Noklaudzēja āmura piesitiens, pavēstīdams, ka izsole atsākas. Kad Klejs atgriezās ar šampanieti, cilvēki plūda atpakaļ zālē un sasēdās savās vietās. Natālija viņam pateicās un Emīla pavadībā atgriezās zālē.

Sema vieta bija palikusi tukša, un Katrīna sēdēja viena. Balles zālē iestājās klusums, kad tika reprezentēti nākamie izsolāmie vīni. Katrīna laiski noklausījās, kā viņai labi pazīstamā vīndaru valodā tika cildināta kādas slavenas Bordo vīna firmas milzīga sarkanvīna pudele, uzskaitītas visas vīna labās īpašības — "cik tam bagāta buķete, kāds brīnišķīgs aromāts tajā ietverts, kā apkopotas visburvīgākās dažādu ogu garšas, cik tas koncentrēts, bet viegli baudāms, cik tas vispār cēls un pilnīgs".

Tie visi bija vārdi un teikumi, ko Katrīna saprata, ko pati gadu gadiem bija lietojusi. Tā bija profesionāla valoda, kaut gan Katrīna pati centās par vīniem domāt un runāt cilvēciskiem vārdiem, nekad neaizmirsdama daudzās paralēles, ko var novilkt starp vīniem un cilvēkiem.

Kā vienu vecāku bērni — brāļi un māsas — var būt atšķirīgi cits no cita gan izskatā, personībā, gan spējās, tāpat arī vīni mēdz būt atšķirīgi. Ik gadu, piemēram, vīns tiek raudzēts no ogām, kas plūktas no tiem pašiem vīnogulājiem, kur pērn, tomēr abu gadu raudzējums nav vienāds, tie atšķiras gan garšas īpašībās, gan kvalitātē. Vīns var izdoties skaists un pievilcīgs, lieliskā krāsā, dzidrs, ar burvīgu smaržu, bet īstās, labās garšas tam nav.

To visu domājot un apcerot, Katrīna sevi pieķēra, ka raugās uz mazdēla tumši zeltaino galvu dažas rindas tālāk. Klejam blakus sēdēja Gils un, pieliecies dēlam, kaut ko čukstēja. Raudzīdamās uz Gilu, viņa atcerējās naidu un ļaunīgumu tā acīs, kad pirmīt dēls bija pienācis klāt viņu apsveikt, — gluži kā vīns, kas mucā šķitis daudzsološs, bet, laikam ritot, kļuvis ass un rūgts.

Klusēdama Katrīna raudzījās uz Gilbertu, izjuzdama mātes sāpes par bērnu, kas izaudzis ienīst māti. Kā tas bija noticis? Kad viņa pret dēlu apgrēkojusies? Vai tas bija sācies tanī senajā, senajā naktī? Nē, to viņa nespēja pieņemt. Protams, zēna gados bija reizes, kad dēls paskatījās uz viņu tā, ka acis teica: es zinu, ko tu izdarīji, bet netrūka taču neskaitāmu citu reižu, kad šā paša viņas jaunākā dēla acīs dzirkstīja smiekli un nebēdnība.

Varbūt naida sēkla viņā iekrita tonakt, taču nekas nevar augt un nobriest bez barošanas un laistīšanas. Kas gādāja naidam barību? Kas pavērsa dēlu pret viņu? Vai tas sākās ar Džonatanu? Ar splvo sāncensību, kas izveidojās starp Gilu un vecāko brāli?

Zēnu gados brāļi gan dažkārt izkāvās, gan izstrīdējās, taču ne vairāk, kā zēniem parasts. Protams, gadījās reizes, kad Gils dusmojās par to, ka Džonatanam tiek atļauts šis tas vairāk nekā viņam, jo Džonatans bija vecāks. Dabiski, ka zēni viens par otru centās iemantot mātes uzmanību; tas notiek jebkurā ģimenē. Ja Katrīna Džonatanam veltīja vairāk laika nekā Gilam, tad vienīgi tāpēc, ka Džonatans ar patiesu aizrautību interesējās par vīnadārziem un vīndarītavu, kas savukārt viņas dzīvē aizņēma vislielāko vietu. Un Gilu tolaik tas garlaikoja. Vienīgi tad, kad Gils atgriezās mājās pēc kara...

Jā, Katrīna atcerējās, tikai tad — pēc kara — sākās īstie nemiera laiki viņiem visiem, bet jo sevišķi Gilam un Džonatanam. Kara gados mājās bija tikai viņa un Džonatans. Un pēkšņi atgriezās Gils, taisnā ceļā pēc diviem Francijā pavadītiem gadiem, kur viņš bija nogaršojis dižencēlos Bordo vīnus un apmeklējis daudzas slavenas vīndarītavas, arī Château Noir. Viņš bija atgriezies pārpilns jūsmīgu ieceru, ko likt lietā dzimtas uzņēmumā.

Palūkojoties atpakaļ, Katrīna redzēja un saprata, cik smagi laikam Džonatanam bijis paciest jaunākā brāļa piepešo parādīšanos uz skatuves. Taču ne mazāk grūti būs klājies Gilam, jūtoties mājās kā ieklīdenim. Tas noteikti bija īstais iemesls, kas Gilu padarīja pārspīlēti jūtīgu ikreiz, kad viņa atraidīja tā idejas.

Abi viņas dēli no laika gala bija pilnīgi pretstati raksturā un temperamentā. Džonatans bija rāmas dabas, varbūt mazliet vientuļnieks, Gils turpretī — kustīgs un sabiedrisks; Džonatanu nebija viegli sadusmot, bet Gils

aizsvilās ātri; Džonatana domu ievirze bija konservatīva, viņš bija cilvēks, kas iepriekš visu pamatīgi pārdomā, iekams sper soli, bet Gilam visu vajadzēja tūliņ.

Katrīna visnotaļ cerēja, ka beigu beigās dēli viens otru papildinās — viens otru vai nu atturēs, vai sapurinās, tādējādi radot līdzsvaru. Nesanāca — abi smagi sadūrās pretmetos.

Tiesa, pirmajā gadā, pat pirmos divus gadus, brāļi lūkoja sadarboties. Taču jau itin drīz nesaskaņas darbā izvērtās personiskos strīdos.

Abi brāļi bija jauni — divdesmitgadnieki. Katrīna cerēja, ka tie nesaskaņas pāraugs, un darīja visu iespējamo, uzticot abiem apmēram vienāda smaguma atbildību katram savā jomā — Džonatanam pārziņā nodeva vīnadārzus un vīndarītavu, bet Gilam lika rūpēties par produkcijas izplatīšanu un pārējām tirgus darīšanām, kas savukārt saistījās ar izbraukumiem un ceļojumiem.

Taču arī tas nelīdzēja, un strīdi turpinājās. Turpmākajos gados iemeslu saradās aizvien vairāk, un tie bija ļoti dažādi: Gils uzstāja, ka jāiegādājas jaunas iekārtas, lai varētu modernizēt vīndarītavu, jāracionalizē produkcijas ražošanas process, tā samazinot izdevumus. Džonatans nekavējās aizrādīt, ka vīndarītava atrodas viņa pārziņā un atbildībā un ka nav nekādas vajadzības iegādāties jaunas iekārtas, ja vecās kalpo pietiekami labi. Džonatans pukojās, ka Gils ceļojumos izšķērdē pārāk daudz naudas, aizbildinādamies ar rūpēm par pircēju izklaidi, vadā tos pa dārgiem restorāniem; Gils strīdējās pretī — esot maz cerību piedabūt kādu pie Ratledžu nama cēlo vīnu pirkšanas, aizvedot to pusdienās uz bistro. Gils kāroja izvērst galdavīnu tirdzniecību, uzsākot saldo vīnu ražošanu un laižot tos pārdošanā ar citām etiķetēm, apgalvodams, ka tā gūstama krietna peļņa. Džonatans noraidīja pat šāda jautājuma

apspriešanu, stingri noteikdams, ka Ratledžu nams ražo un ražos vienīgi augstas kvalitātes vīnus, nevis lētas suslas.

Katrīna vienmēr tika iejaukta brāļu strīdos, tā sakot, līdz pašai serdei. Vienalga, kurā pusē viņa nostājās, otrs to izjuta kā pret viņu vērstu pārestību. Tā turpinoties, viss uzņēmums kļuva par kaujaslauku, pat strādnieki šajā Gila un Džonatana nepieteiktajā karā ieņēma pretējas pozīcijas.

Tomēr Katrīna vēl joprojām cerēja, ka abi strīdnieki beidzot reiz pierims, cerēja līdz pēdējam mežonīgi niknajam strīdam. Tobrīd viņa Kloda mazajā kantorītī bija runājusi pa telefonu vai nu ar kādu pircēju, vai oficiālu amatpersonu, viņa vairs neatcerējās, ar ko īsti. Durvis uz vīndarītavu bija atstātas pusviru, lai redzētu, kas ārā notiek, kad vīndarītavā iedrāzās Džonatans, tūliņ uz karstām pēdām viņam sekoja Gils; abi turpināja iepriekš uzsāktu strīdu...

— Pie velna, Džon! —Gils sagrāba brāli aiz rokas, lai piespiestu to apstāties. Džons apsviedās apkārt un pavērās brālim sejā, un, lai gan neganti saniknojies, viņš likās draudīgi rāms. — Met jel reiz to savu nolādēto paštaisnību pie malas un vismaz uzklausi manu priekšlikumu! — Gils uzsita vienu roku pa papīriem, ko turēja otrā rokā; arī viņš bija dusmās pietvīcis. — Skaitļi nemelo.

— Nē, bet meļi skaitļo.

— Vai tu mani nupat nosauci par meli? — Gils pārskaities iekliedzās. — Smalki! — Viņš iesvieda papīrus Džonam ģīmī. — Saskaiti pats visus skaitļus kopā. Gan redzēsi, ka iznākums zem stabiņa būs tāds pats. Nopirkt veco vīndarītavu ceļa galā un piepirkt klāt tai piederīgos divsimt akrus — tas mums būtu vislabākais

ķēriens. Kāda nelabā pēc tu tik traki baidies no augšanas un paplašināšanās?

— Un kāda nelabā pēc tu nevari apmierināties ar to, kas tev pieder? — Džonatans cirta pretī. — Tev nekas neliekas pietiekami labs, vai ne? To jau katrs redz, paskatoties uz tavām itāliešu kurpēm, zīda kaklasaitēm un divsimt dolāru uzvalkiem. Vienmēr tikai vairāk, vairāk, vairāk. Vairāk vīna, vairāk naudas, vairāk uzvalku, vairāk ceļojumu.

— Nu, un kas, ellē, vainas gribēšanai iegūt vairāk? — Gils nikni noprasīja. — Labāk būtu atzinies, ka tu nespēj uzņemties divu vlndarltavu vadību?

— Es varētu tikt ar abām galā. — Džonatans ieņēma īsti izaicinošu strīdnieka pozu, iespriezdams rokas sānos. — Bet lai mani rauj nelabais, ja es to darītu tāpēc vien, ka tu nevari rimties savā alkatībā.

— Zini, man līdz nāvei apriebies klausīties, cik drausmīgi alkatīgs es esmu. Un līdz nāvei apriebies ari tas, ka tu lien pie Katrīnas ar savām pasakām par mani un roc man bedri.

— Pasakām? Varbūt es esmu tas, kas uzpūš nereālus rēķinus un sūknē uzņēmuma naudu? To dari tu. — Džons pastiepa pirkstu pret Gilu. — Viņas dārgais pai-puisltis.

— Ak tu, nelieti! — Gils nosēcās un zvēla ar dūri, belzienu papildinādams: — ŠI bija pēdējā reize, kad tu mani nosauci par zagli!

Sēdēdama pie Kloda rakstāmgalda, Katrīna šausmās redzēja, cik smagi belziens trāpa Džonam pa zodu, atsit viņu tenteriski atpakaļ. Viņš papurināja galvu, pacēla roku pret zodu, tad nelabi ierēcās un metās Gilam virsū.

Katrīna nometa klausuli un steidzās no kantora ārā. Kad viņa tika līdz durvīm, Džonatans zvetēja Gilu ar abām dūrēm. Džonatans bija augumā garāks un smagāks, toties Gils bija lunkanāks un žiglāks. Džonatans

sita āķi ar labo roku, bet Gils saliecās un ar kreisās rokas āķi belza Džonatanam vēderā un tūdaļ atkārtoja sitienu pa to pašu vietu ar labo roku. Džonatans ievaidējās un ieļima vidukli. Gils belza ar dūri brālim pa muti, pārsita lūpu tā, ka izsprāga asinis.

— Mierā! Rimstiet! Rimstiet! — Katrīna rāva Gilu nost, pūlēdamās kaušļus izšķirt, bet Gils nemitējās dauzīt Džonatanu ar dūrēm.

Kautiņš beidzās tikai tad, kad pieskrēja divi strādnieki un sagrāba Gilu no mugurpuses. Džonatans gulēja zemē, drausmīgi sadauzīts. Viena acs puslīdz ciet, no pārsistās lūpas aumaļām plūda asinis. Katrīna nometās zemē pie dēla un pūlējās apturēt asinis.

— Divi pieauguši vīrieši kaujas kā zeņķi, — viņa nikni purpināja. — Man kauns par jums.

Gils, smagi elsodams, atbrīvojās no saviem turētājiem. — Iesācējs bija viņš.

Katrīna uzmeta dēlam ledainu skatienu. — Par to mēs parunāsim vēlāk, kad būsim ienesuši brāli mājā.

— Lai šie nes! — Gils pamāja uz abiem strādniekiem. — Es nepakustinātu ne pirkstu, lai viņam palīdzētu pat tad, ja viņš taisītos izlaist garu. — Viņš pagriezās un aizgāja.

Tad Katrīna saprata, ka dzīve tā vairs turpināties nevarēs. Kaut ko vajadzēja darīt. Turklāt nesaudzīgi.

Kad Džonatans bija ienests mājā un apkopts, Katrīna iesauca Gilu bibliotēkas istabā. Dēlam ienākot, viņa paskatījās uz tā greizi sadauzīto žokli un atcerējās Džona-tana izķēmoto ģīmi.

— Ja esi mani šeit ieaicinājusi, lai es noklausītos vēl vienu no tavām lekcijām par kopā strādāšanu, tad pietaupi to savam vecākajam dēlam, — Gils paziņoja, tikko dusmas valdīdams. — Man apnikuši viņa mūžīgie dunča dūrieni mugurā. Varbūt es pirmais iesitu, bet viņš saņēma to, ko pelnījis, — pilnā mērā.

Gils būtu turpinājis, bet Katrīna, roku pacēlusi, viņu apturēja. — Man nav vēlēšanās uzklausīt tavus dusmu izvirdumus, ari lekcijas nebūs. — Uz rakstāmgalda viņai priekšā gulēja papīri, kurus Gils bija gribējis parādīt Džonatanam, — tie bija apvārtīti un saburzīti, kautiņa laikā izbiruši vīndarītavā pa grīdu. — Pēc šā pretīgā kautiņa man ir nepārprotami skaidrs, ka jums abiem šeit kopā strādāt nav iespējams.

— Tiešām pēdējais laiks tev to saprast, — Gils noteica. — Atdod Džonatanam vienu no vīnadārziem, lai viņš tur perinās ar savām draņķa vīnogām. Ne par ko citu viņš taču neinteresējas. Un es varēšu vadīt vīnda-rītavu. — Viņš paraudzījās uz papīriem, kas gulēja uz galda, un tos sakārtoja. — Mēs varam nopirkt veco Šmita vīndarītavu ceļa galā, to pašu, uz kuru Džons atteicās pat paskatīties, un produkciju divkāršot. Piecos gados es varu padarīt Ratledžu vīndarītavu par plaši pazīstamu uzņēmumu.

— Esmu pārliecināta, ka tu to varētu. Tev, Gil, ir laba veikalnieciska izjūta, tu esi labs tirgotājs. — Abas šīs atziņas bija rosinājušas Katrīnu uz lēmumu, par kuru viņa beidzot bija izšķīrusies. — Tas arī ir īstais pamats, kas man ļauj ticēt, ka tu ļoti labi iekārtosies pats savā uzņēmumā.

— Kā — tu mani padzen? — Gils pēkšņā neizpratnē iesaucās.

— Tev jāatzīst, Gil, ka tu nekad neesi bijis pilnīgi vienisprātis ar maniem ieskatiem par Ratledžu nama vīn-darības nākotni.

— Tu gribi sacīt — ar taviem un Džonatana ieskatiem?

Katrīna izlikās nedzirdam ņirdzību dēla balsī un turpināja: — Šajos gados tu neskaitāmas reizes esi dusmojies un īgņojies par manis izraudzīto politiku šīs vīndarītavas vadīšanā. Tu jau sen un stingri turies pats pie savām idejām un pie savas pārliecības. Neliels vīnrūpniecības uzņēmums tev dos iespēju to visu īstenot praksē. Lai palīdzētu to uzsākt, es nopirkšu tavu interešu daļu Ratledžu īpašumā.

— Palīdzēt man kaut ko uzsākt? Tu tiešām domā izpirkt manu daļu? Ko tu patiesībā ar to domā? Pasviest naudas žūksni, pirms padzen mani no mājām?

— Es cenšos rīkoties godīgi.

— Godīgi? Ak tavā izpratnē tas ir godīgi? — viņš dusmās izaicinoši iesaucās. — Vienmēr tev labs ir bijis tikai Džonatans. Tu nekad neesi gribējusi paciest manu klātbūtni šeit.

— Tā nav taisnība.

— Vai tu no tiesas gaidi, ka es tev ticēšu, ja skaidri zinu, ka tu melo? Visa tava dzīve ir vieni vienīgi milzu meli. Un man tas ir zināms. Un to tu nespēj paciest, vai ne? Tu nespēj paciest, ka es zinu, kas tanī naktī patiesībā notika.

— Tam ar šo manu lēmumu nav itin nekā kopīga.

— Ak nav? Tu nekad neesi gribējusi paciest mani tuvumā, jo es tev nemitīgi atgādinu, ko tu izdarīji vai — ko noklusēji. Tev varbūt šķiet, ka es to nezinu, ka nekad neesmu to zinājis?

— Tu maldies.

Taču Katrīnai nekad nebija izdevies Gilu par to pārliecināt. Ne toreiz, ne vēlāk. Un todien, izejot no bibliotēkas istabas, viņš izgāja, māti ienīzdams. Savulaik viņa bija cerējusi, ka tad, ja paša vlndarītava izveidosies un gūs panākumus, Cils beidzot sapratis un atzīs, ka aiziešana no Ratledžu nama bijis vislabākais atrisinājums ikvienam no viņiem. Taču tas nenotika, un viņa neticēja, ka tas jelkad notiks.

Sems izgāja pa virpuļdurvlm karstajā nakts gaisā. Ticis uz ielas, viņš apstājās un palūkojās augšup, bet

augstceltnes gandrīz pilnīgi aizsedza debesis. Viņš neredzēja nevienas zvaigznes milzīgajā tālumā, un gaiss visapkārt oda pēc izplūdes gāzes un vakardienas mājturības atkritumiem.

Viņam klāt pienāca šveicars. — Vai sameklēt automašīnu, ser?

— Nē, paldies.

Atpogājis žaketi, Sems devās uz priekšu. Kad viņš nokļuva līdz ielu krustojumam, kur dega luksofora signāls, sutīgais karstums viņu piespieda novilkt žaketi un pārmest to pār plecu.

Nelikdamies zinis gar sarkano gaismu, Sems šķērsoja ielu un soļoja tālāk pa krēslainu sānielu garām sarkanbrūnai smilšakmens mājai. Nekāda noteikta ceļamērķa viņam nebija. Izdzirdis pazīstamu vecu rokenrola dziesmu, viņš devās uz to pusi, no kuras tā skanēja.

Triju muzikantu ansamblis priecēja ielas kafejnīcas apmeklētājus Rokfellera centra laukuma apakšējā daļā. Augšā sapulcējušies tūristi klausījās. Mūziķi uzsāka vecu Fetsa Domino gabalu, un Sems, aizgājis līdz stūrim, palika stāvam un klausāmies.

No ēkas ielas pretējā pusē iznāca sieviete, turēdama rokā smagu plecu somu. Pēc gaitas Sems tūdaļ pazina Kelliju Duglasu. Jau pēc garajām kājām vien.

"Jā, tas esmu es un iemīlējies kā aizvien," dziedāja puisis mūziķu ansamblī, un mikrofonā pastiprinātā balss aizskanēja tālumā. "Kaut mīlējis neesmu sen..."

Pēkšņi Sems gauži sadusmojās pats uz sevi. No tās sasodītās viesnīcas taču varēja aiziet jebkurā virzienā, kāda nelabā pēc viņš bija nācis šurp? Vienreiz mūžā viņš bija apdedzinājies un nepavisam negribēja apsvilt no jauna.

Un tomēr Sems stāvēja un noskatījās, kā Kellija iesēžas ietves malā atstātajā automobilī. Likās, viņa paskatījās

pāri ielai, taču drošs Sems par to nejutās. Un galu galā, — viņš sev paskaidroja, — kāda tam nozīme! Rīt viņš pametīs šo dzelzsbetona salu un lidos atpakaļ uz Kali-fomiju. Un ar to viss būs beidzies.

8

Jaunās šovprogrammas "Cilvēki šai pasaulē" darba telpās nebija ne mazākās līdzības ar Ziņu nodaļas nervozo steigu, kur pastāvīgi valdīja neprātam līdzīga trauksme, kad lāgiem vajadzēja stāstījumu apraut gandrīz vai pusvārdā, jo raidlaiks beidzās un nākamais raidījums mina uz papēžiem. Šeit balsis ļoti reti pacēlās virs normālā skaļuma, pat telefons šeit zvanīja civilizētāk, tā Kellija domāja, iedama pa gaiteni uz savu darbistabu.

Trijās dienās viņa vēl nebija pieradusi pie daudz mērenākā tempa, pie tāda, kas neprasīja gatavu produkciju dienas beigās. Protams, bez steigas un spriedzes neiztika arī šeit, bet visas norises bija citādas, vieglāk panesamas.

— Ķellij, hei, Ķellij!

Izdzirdusi savu vārdu, viņa apstājās un pagājās pāris soļu atpakaļ līdz vaļējām durvīm, kam tikko bija pagājusi garām. Ielūkojusies istabā, viņa ieraudzīja Dīdī Salivanu, kas metās apkārt nokrautajam rakstāmgaldam viņai pretī. Dīdī bija ģērbusies, kā vienmēr, lempīgi platās biksēs un tikpat lempīgā polo kreklā. Brilles uzstutētas galvvidū, austiņas paslēptas zem īsajiem brūnajiem matiem, kuros jau trīsdesmit sešu gadu vecumā ievilkušās sirmas šķipsnas.

— Tu esi gaužām drīz atpakaļ. — Dīdī paskatījās savā lielajā, ādas siksniņā ietvertajā rokaspulk-stenī. Tikko viņa vēra muti vaļā, tūdaļ varēja saklausīt

Teksasas cilmi. — Es domāju, ka tu vēl aizvien noņemies ar savu plastmasas cāli. Kā izdevās runa?

— Runa izdevās labi, un brokastis izpārdotas līdz pēdējai vietai. Tas nozīmē, ka Likteņa pabērnu programmas naudas lādīte tapusi mazliet smagāka, — Kel-lija atbildēja un smaidīdama piebilda: — Bet plastmasas cālis uzstājās pirmais, runa bija tikai pēc tam.

— Un filma par bērniem — kāda bija reakcija uz to? — Filmu bija producējusi Dīdi, strādājusi pašaizliedzīgi, laiku netaupīdama, un aicinājusi ari citus darīt to pašu.

— Man gaužām žēl, bet, kad sākās filma, es aizšmaucu, man te palicis pārāk daudz darba, lai būtu varējusi kavēties un noskatīties. — īstenībā Kellija nebija spējusi skatīties uz izmocītajiem, piekautajiem bērniem, redzēt to pārbiedētās sejiņas, izmisušās acis, tāpat kā viņai nekad nebija pieticis spēka pašai tieši strādāt ar šādiem bērniem. Niknums, kas viņu plosīja pret pāridarītājiem, bija pārāk spēcīgs. Taču par to viņa ne ar vienu nerunāja. — Un ko tu man vari pateikt?

Dīdi viņai plati uzsmaidīja un pavērsa abus īkšķus augšup.

— Es tikko runāju ar Džona Treivisa preses aģentu. Rit pusdienas Krievu tējnīcā pulksten vienos ar pašu dižo cilvēku.

Kellija priecīgi un cerīgi pasmaidīja. — Vai tas nozīmē, ka viņš būs ar mieru piedalīties plašākā programmā?

— Oficiāli nekas vēl netiek solīts. Viņi grib, lai Trei-viss vispirms iepazīstas ar tevi, jo jāparaugās, kā jums abiem saskan. Viņiem tādas spēlītes patīk. Lai jau paspēlējas, bet es varu ar tevi saderēt uz nezin ko — mums viņš ir rokā.

— Kaut nu tev būtu taisnība, — Kellija klusu nomur-dēja, viņas piesardzīgā daba neļāva bez iebildumiem uzreiz noticēt Dīdi pārvarlgajam optimismam.

— Zinu, ka man ir taisnība, — Dīdi stingri palika pie sava un, atspiedusies pret stenderi, norāva brilles no galvas un pavēzēja tās rokā, tāpat vien — enerģijas novadīšanai. — Manu mīļdieniņ, Kellij, vai tu saproti, ko tas nozīmē? Šitais vecis ir karstāks numurs par meksikāņu halapenjo^1. Viņa jaunā filma sit pušu visus līdzšinējos kases rekordus un ir vēl tikai otro nedēļu uz ekrāniem. Vēl vairāk — viņa loma aprakstīta ar Oskariem no vienas vietas. Vai tu to filmu esi redzējusi?

Kellija palocīja galvu. — Biju vienā privātā demonstrēšanā jau pirms vairākām nedēļām.

— Es arī. — Dīdi paliecās uz priekšu, un viņas skatiens kļuva aizvien dedzīgāks un noteiktāks. — ļa mēs viņu iedabūjam savā pirmajā pārraidē, tad tā ies gaisā ap to pašu laiku, kad pasludinās Akadēmijas balvu. Vai vari iedomāties, ko tas nozīmēs mūsu popularitātes rādītājiem? Neko labāku mēs pirmajai reizei pat iedomāties nevaram.

— Jā, es tev piekrītu, bet man visu laiku stāv prātā baumas par viņa partneri. Vai kāds papētījis, cik taisnības ir valodām, ka šī vairs negribot filmēties?

— Kas gan spēj atšķirt, kur tajā Holivudas mudžeklī patiesība, kur tenkas, it īpaši ap šo filmu. — Dīdī nicīgi paraustīja kaulainos plecus.

— Ja izdosies, tā būs lieliska iziešana ekrānā. Un galu galā kāpēc gan lai Kita Māstersa izstātos no spēles tagad, kad jau kļuvusi tikpat kā par zvaigzni? Tā nav loģiska doma. — Kellija sarauca uzacis un nopūtās. — Diemžēl Hjū šo programmu neuzskata par neatvairāmu .

— Un viņam, zini, taisnība. Publikai ir pilnīgi vienalga, kāpēc šī atsakās no amerikāņu sapņa un grasās uzgriezt tam muguru. Kālab lai cilvēki par to interesētos?

'jalapeno — mazs, apaļš, ļoti ass Meksikas pipars.

īstenībā tā ir nepatriotiska rīcība. Cilvēki tikai paraustīs plecus un nospriedīs, ka šai vajadzētu pārbaudīt prāta spējas. Maz ticams, ka skatītāji īpaši ieslēgs televizoru, lai to noskaidrotu. Skatītāji grib redzēt Džonu Treivisu, kas pēc notriekšanas pie zemes no jauna pacēlies pašā virsotnē.

— Kas tiek runāts par Džonu Treivisu?

Pagriezusies Kellija pēkšņi atradās aci pre aci ar

Lindu Džeimsu, Rietumu krasta programmu korespondenti un vēl neseno sāncensi uz jauno šovprogrammu vadītājas posteni. Viņa dzedri uzsmaidīja Kellijai un nemaz nepūlējās slēpt naidīgumu, kas spīdēja zilajās acis un šķita tikpat salts kā zilganbaltā kleita viņai mugurā.

— Sveika, Linda! — Kellija rāmi atsaucās, skaidri apzinādamās, ka līdz ar jauno posteni tīši vai netīši iemantojusi ienaidnieci.

— Ai, ai, ai — tā taču nudien ir Rietumu krasta programmu daļas korespondente Linda Džeimsa! — Dīdi sakrustoja rokas pār krūtīm un atslējās taisnāk pret stenderi. — Kāds vējš tevi atpūtis tik tālu šurp līdz mūsu krastam?

— Darīšanas. Es nupat izpļāpājos ar Hjū. Gribēju gan pateikt, cik vīlusies jutos, ka neiznāks strādāt kopā ar viņu, taču, protams, novēlēju viņam vislabāko. — Pēc īsas pauzltes viņa piebilda: — Tāpat ari tev, Kellij. Zinu, ka ir mazliet par vēlu, bet tik un tā apsveicu.

— Paldies! — Kellija paspieda Lindas pretī sniegto roku. — Taisnību sakot — līdz pat brīdim, kad man šo darbu piedāvāja, es domāju, ka apsveikšu tevi.

— Tiešām? — Linda pacēla vienu uzaci, kas bija tikpat zeltaina kā viņas mati. — Kaut ari jūs ar Hjū esat tik tuvi draugi.

— Jā, tiešām, — Kellija strupi atbildēja, apskaitusies par aplinko aizrādījumu uz favoritismu.

Linda Džeimsa par šo jautājumu vairs tuvāk neizteicās, izklaidīgi papētīja pati savas rokas, tad atkal pacēla skatienu Kellijas acu līmeni. — Jāteic, ka pēc tam, kad Hjū man izskaidroja programmas būtību, es sapratu, ka tas nav manā garā. Trūkst īsta izaicinājuma. Es dodu priekšroku stāstījumam, kam vairāk miesas uz kauliem. Bet esmu pārliecināta, ka šāda vieglāka pieeja tev vairāk pa plecam.

— Cik lieliska ir apziņa, ka man tiek dāvāts tavs atbalsts, Linda. — Kellija tīšuprāt pieskaņojās saharīna saldumam Lindas balsi.

Lindai lūpas uz mirkli sakniebās pavisam plāniņas, taču tūdaļ izlīdzinājās liekulīgā smaidā. — Kad es pienācu, dzirdēju jūs abas runājam par Džonu Treivisu. Vai, starp citu, jūs cerat noorganizēt ar viņu interviju šovprogrammai?

Viņai atbildēja Dīdi: — Kellijai rīt ar viņu norunātas pusdienas.

— Cik jauki! — Linda gandrīz vai murrāja. — Mēs ar Džonu T. esam seni draugi. Viņš tagad ir tik traki pieprasīts, ka kļuvis gaužām izvēlīgs pasākumos, kuros piekrīt piedalīties. Bildīšu viņam par tevi kādu labu vārdu. — Viņa uzsmaidīja Kellijai un Dīdi. — Vēlu jums visiem labu veiksmi! — viņa noteica un aizgāja uz liftiem.

— Man tāda jušana, ka tā veiksme, ko viņa mums novēl, drīzāk ir neveiksme, — Kellija nopurpināja.

— Gan viņa tiešām kaut ko pateiks Treivisam, — Dīdi turpināja Kellijas iesākto domu. — Ieteiks neielaisties intervijā ar tevi. Viņa tevi baigi neieredz, Kellij.

— Es to uzskatu par komplimentu.

— Malacis! — Dīdi īsi atsmēja, bet tad kļuva nopietna. — Tu būtu vēl lielāks malacis, ja no viņas piesargātos. Bīstamākās ir tās čūskas, kas pirms dzēliena nežvadzina klaburus.

— Turēšos no viņas drošā attālumā. Mums Aiovā čūsku daudz nav, toties ir lērums skunksu. Arī tie nebrīdina.

Dīdī paraudzījās gaitenī, savilka pieri grumbās, tad atkal pievērsās Kellijai. — Vai vari iedomāties, kas mani biedē līdz nejēdzībai?

— Kas tad?

— Cilvēki, kas tiekas ar Lindu Džeimsu, var nodomāt, ka televīzijā visas sievietes ir tādas kā viņa. — To pateikusi, viņa atrāvās no stenderes un iegāja istabā, tik teatrāli noskurinājusies, ka Kellijai sanāca smiekli. — Tikai neaizmirsti rītdien sarunātās pusdienas.

— Palūgšu, lai Sjū atzīmē kalendārā, — Kellija apsolīja. Sjū bija viņas jaunā asistente. Pamājusi atvadas, viņa aizsteidzās pa gaiteni pati uz savu darbistabu.

Kad Kellija iegāja priekšistabā, Sjū tomēr pie sava galda nesēdēja. Uz rakstāmgalda stūra bija nolikts dienas pasts un pa telefonu saņemtās ziņas. Kellija visu savāca un paņēma līdzi savā nelielajā kabinetā, pa kura logu varēja redzēt Rokfellera centra laukumu.

Vispirms Kellija izskatīja pa telefonu saņemtās vēstis. Konstatējusi, ka neviena no tām nav steidzami atbildama, viņa ķērās pie pasta sūtījumiem un pārlaida vēstulēm visai paviršu skatienu, līdz ieraudzīja ar roku rakstītu īsu vēstuli no Katrīnas Ratledžas. Katrīna pateicās par interviju un apliecināja atzinību viņas darbam.

Taču, vēstulīti lasot, viņas prāts kavējās nevis pie Katrīnas, bet gan pie mirkļa sestdienas vakarā, kad, izgājusi no radioēkas, viņa ieraudzīja ielas stūrī vientulīgi stāvam kādu vīrieti. Sekundes daļiņu viņai likās, vai tik tas nav Sems Ratledžs. Smieklīga iedoma, protams; jo viņa zināja, ka Sems Ratledžs atrodas krietni tālu vīnu izsolē.

Tomēr vēl smieklīgāka par aplamo iedomu bija vilšanās sajūta, kas uzmācās, redzot, ka tas nav Sems.

Viņai vajadzēja justies atvieglotai, un viņa jutās atvieglota.

Iezvanījās telefons. Kellija pameta skatienu priekšistabā. Kad pēc otra signāla klausule netika nocelta, viņa saprata, ka Sjū nav vēl atgriezusies, un, atlikusi Katrīnas vēstuli malā, pati nocēla klausuli.

— Kellija Duglasa. — Automātiski viņa pastiepa roku pēc bloka un rakstāmā.

Tālsatiksmes telefoniste pieteica: — Man te ir tieša personiska saruna ar mis Kelliju Duglasu.

— Es klausos.

— Runājiet, ser! — Atskanēja viegls klikšķis, kas nozīmēja, ka telefoniste atslēgusies no līnijas.

— Līziņ-meitiņ, vai tā esi tu? — Balss, ienīstais mīļ-vārdiņš, kas nekad nebija izrunāts sirsnības paušanai, vienīgi lietots griezīgā ņirgā, Kelliju sastindzināja, šausmas un izbīlis niknos viļņos brāzās viņai cauri un pāri. — Līziņ-meitiņ, tas esmu es...

Viņa pārtrauca runātāju. — Es zinu, kurš tas ir. — Tai pašā mirklī viņa nožēloja, ka to pateikusi, saskaitās pati uz sevi, ka nebija izlikusies nepazīstam. Bet nu bija par vēlu. — Kas tev vajadzīgs?

— Es vienvakar redzēju tevi televīzijā, tu runāji ziņās. Pirmajā brīdī, tevi ieraudzījis, nodomāju, ka ausis mani viļ.

— Vai pareizāk nebūtu sacīt — viskijs? — Kellija noskaldīja.

— Tev vienmēr bijusi asa mēle.

— Ko tu no manis gribi? Kādēļ zvani? — Taču atbildi viņa zināja un spīvā rūgtumā piebilda: — Mēģināšu uzminēt. Tu gribi naudu, vai ne?

— Tas ir Ratledžu dēļ. Viņi, pati lielā madama. Grib nolaupīt manu zemi. Es mazliet aizkavējos ar maksājumiem; nu viņa liedzas gaidīt. Pieprasa, lai samaksāju visu uzreiz, citādi ņemšot zemi nost. Māju, vīnadārzus, visu. To es nedrīkstu pieļaut. Tev jānāk man palīgā. Tu esi lieliski iekārtojusies, tikusi labā robā televīzijā, pelni lielu naudu. Trīsdesmit piecus tūkstošus taču tev būs iespējams...

— Nē. — Atbilde bija ātra un negrozāma.

— Tev jāpalldz. Man neviena cita nav. Sasodīts, tu man to esi parādā!

— Es tev neko neesmu parādā! — Dusmas, kas līdz šim brīdim bija gailējušas krūtīs, nu izlauzās uz āru. Tās sadrebināja ne tikai viņas balsi, bet visu augumu. — Neko, vai dzirdi?

— Llziņ-meitiņ, tu taču nedomā...

Bet Kellija negribēja dzirdēt vairs ne vārda; viņas mērs bija pilns. — Un nekad, pat nemēģini nekad vairs man zvanīt un mani meklēt!

— To taču tu nedomā nopietni!

Kellija ar troksni nometa klausuli, pārcirzdama viņa protestu, tad aizmeta plaukstas sejai priekšā, un tā ari palika, mēģinādama pārvarēt izbīli, dusmas, atmiņas. Kellija ienīda viņu. Bija pagājis tik ilgs laiks, radās cerība, ka viņš ir miris. Viņa vēlējās, lai būtu miris.

Iegrūdusi rokas matos, viņa ar nagiem iecirtās galvā. Mācās virsū bailes — kā vienmēr pēc dusmām un pretestības mēģinājumiem.

— Ak Dievs, ko es izdarīju? — Kellija pietraucās kājās, piegāja pie loga un aklām acīm raudzījās ārā. Abām rokām Viņa aptvēra vidukli, pūlēdamās apvaldīt nelabumu, kas cēlās kuņģi reizē ar paniku.

Vajadzēja aizsūtīt viņam to naudu. Trīsdesmit pieci tūkstoši viņai bija. Kopš sākusi strādāt televīzijā, viņa bailēs par nākotni bija sākusi krāt, kā vāvere vilkusi kopā pēdējo grasi, ko vien varēja ietaupīt. Pieskaitot procentus, viņai bija gandrīz piecdesmit tūkstoši, ieguldīti superdrošās obligācijās. Vajadzēja atgrūst viņam to naudu un atbrīvoties uz visiem laikiem!

Tā bija šantāža, un Kellija to zināja. Viņš neapmierinātos ar trīsdesmit pieciem tūkstošiem. Piespiedusi pieri pie loga rūts, viņa aizvēra acis. Būtu tieši tā, kā reiz jau bijis, — viņš atņemtu vispēdējo nopelnīto centu. Toreiz saglabājās vienīgi tas, ko izdevās no viņa paslēpt.

Nē, bija pareizi nedot viņam naudu. Kellija centās pati sevi par to pārliecināt.

Bet ja nu viņš sāks runāt? Ņemsies plāt visu vajā? Kas būs, ja...

— Rimsties, rimsties, un cauri! — Kellija pati sev uzsauca un garā sevi pamatīgi sapurināja. Galvu atmetusi, viņa vērās griestos, mirkšķinādama acis, lai aiztrauktu asaras, kas jau riesās. Un tālāk prātā turpināja: nu padomā labi, kas notiks, ja viņš to darīs zināmu pasaulei? Kas tādā gadījumā būtu visļaunākais?

Atbilde nebija ilgi jāmeklē. Hjū, Dīdī, visi ražošanas nodaļā, visi programmu nodaļā uzzinātu patiesību par viņu — kā viņa dzīvojusi, kā augusi, uzzinātu līdz beidzamam visus pazemojumus, visu par viņas dzīvi un ģimeni. Varbūt kāds viņu apbrīnotu par gūtajiem panākumiem, par to, ko viņa, spītējot visam, sasniegusi, bet ar to nepietiktu — viņai justu līdzi, viņu žēlotu, bet līdzjūtība viņai riebās. Viņa ienīda līdzjūtību!

Taču Kellija kaut ko tādu bija pārcietusi arī agrāk un palikusi dzīva; izturēs arī tagad. Tas nenozīmēs pasaules galu; viņa nezaudēs ne darbu, ne karjeru. Vienalga — lai notiek kas notikdams, viņa izturēs. Viņa prata izdzīvot. Viņai vajadzēja to prast.

— Kellij?

Viņa tika otrreiz uzrunāta, iekams izdzirdēja un pagriezās. Darbistabā bija ienācis Hjū, ar vienu roku vēl pieturēdams durvis pusviru. Viņš izskatījās samulsis. Kellija to redzēja, bet īstenībā neievēroja.

— Dīdī man tikko pateica par pusdienām, kas rīt tev paredzētas ar Džonu Treivisu... — Viņš piešķieba galvu,

uzacis saraucās vēl vairāk, acis samiedzās šauras. — Kellij, vai tev kas kait?

Viņa vienu pašu reizi palocīja galvu un pieķērās satraukumā dunošajai galvai kā glābiņam, lai izskaidrotu savu neparasto, izklaidīgo izturēšanos. — Galva sāp, nekas vairāk.

— Ļauj man uzminēt, no kā tev piemetušās galvassāpes, — Hjū klusu noteica, un vienu īsu mirklīti Kellija sastinga kā salā, iedomādamās, ka viņš varbūt noklausījies telefona sarunu un tagad zina visu.

— Vainīga Linda Džeimsa. Dīdi man stāstīja, kā šī jums abām gaitenī uzkritusi un maķenīt izlaidusi nagus. Neliecies ne zinis, Kellij! Neliecies gar viņu ne zinis!

Linda Džeimsa. Saruna ar to sievišķi šķita notikusi kaut kad ļoti sen, Kellija bija to jau pilnīgi aizmirsusi. Bet, ja negribēja tikt vairāk iztaujāta, tad nedrīkstēja atzīties.

— Labi, nelikšos. — Viņa atkal palocīja galvu.

Hjū ieskatījās viņā ciešāk. — Bet vai tev tomēr kaut kas nekait? Tu esi pavisam bāla.

Kellija palūkojās uz Hjū. Vai varbūt tūliņ visu izstāstīt, pirms viņš citādi uzzina patiesību? Šī būtu vispiemērotākā iespēja grēksūdzei. Bet ja nu nekas vairāk nenotiek? Vai nav labāk nogaidīt un paskatīties, kā viss risināsies?

Līdzko Hjū paspēra soli Kellijai tuvāk, viņa atgriezās pie rakstāmgalda, uzceldama barjeru. Šai brīdī viņa jutās pārāk nedroša un varēja sabrukt no visvieglākā pieskāriena.

— Sarkaniem matiem bāls ģīmis labi piestāv. — Meklēdama iemeslu, kā mainīt sarunas tematu, viņa paņēma no rakstāmgalda vēstulīti.

— Redzi, šodien es saņēmu šito — no Katrīnas Rat-ledžas. Viņa pateicas par interviju.

— Tieši to no Katrīnas varēja gaidīt. — Hjū izņēma kartīti Kellijai no rokas un ar acīm pārskrēja tās saturam. — Viņa nāk no tā laikmeta, kad šādas laipnības tika stingri ievērotas.

— Tieši tā arī es to uztvēru, — Kellija atteica, lai tikai nepazustu sarunas pavediens.

— Interesanta sakritība, ka tu esi saņēmusi šo vēstulīti. — Viņš pagrozīja to pirkstos. — Pēdējās dienās mani nodarbina viena ideja, kas vairs nedod mieru... — Teikumu nepabeidzis, viņš, sarauktu pieri nolūkojās Kellijā. — Vai tu kaut ko iedzēri pret tām savām galvassāpēm?

— Nē, pajautāšu Sjū, kad ienāks, vai viņai nav kāds aspirīns, — Kellija samelojās, tad atcerējās. — Turklāt man viņai jāpasaka, lai atzīmē tās pusdienas ar Treivisu un savāc visus materiālus, kādi mums par viņu ir. Pirms mēs rīt satiksimies, gribu izzināt par viņu vairāk, nekā zina viņš pats.

— Tev priekšā vesela pēcpusdiena, — Hjū noteica, nolikdams vēstulīti uz pārējo pasta sūtījumu kaudzītes. — Par manu jauno ideju parunāsim citreiz.

— Tā būs gan labāk.

Kad Hjū gāja uz durvju pusi, Kellija jau spēja pat pasmaidīt. Viņa paņēma pa telefonu atstātās ziņas un izlikās tās lasām, kamēr vien sadzirdēja soļus gaitenī. Pēc tam labu brīdi stingi noraudzījās uz telefonu, prātodama, ko darīt, ja viņš vēlreiz piezvanītu.

Lēni, gandrīz automātiski, Lēns Douertijs pakāra klausuli un blenza telefona automātā. Viņa naudu nedos, to viņš apzinājās tikpat nepārprotami kā naidu viņas balsī. Dievs žēlīgais, ko lai iesāk?

Skaidrs kā rasas lāse, sešas pēdējās dienas ne piliena neiebaudījis, viņš aiztenterēja pa līkumaino aleju garām

vairākiem modespreču veikaliem/ Sv. Helēnas viesnīcas ieejai un ienira Lielajā ielā. Satiksme bija biezum bieza abās joslās. Linkolni un mersedesi cieši cits aiz cita, pa vidu vēl fermu kravas mašīnas, motoru dīkstāves troksnis neaprima ne mirkli. Augstu virs galvas viesnīcas jumta kupola galā stiprajā vējā plandīja un plīkšķēja karogs.

Douertijs neko no visa tā ne redzēja, ne dzirdēja. Viņš jutās slims, satriekts un nobijies. Un iedams uztriecās virsū smagnējam vīrietim dzeltenās īsbiksēs un puķainā havajiešu kreklā, pretīnācēju pat nepamanījis.

— Skaties, kur ej!

Pat skarbais uzsauciens viņam nenonāca līdz apziņai. Sajūta bija tāda, ka ceļi tūdaļ salieksies un viņš saļims. Glābiņu meklēdams, Douertijs pieķērās pie senlaicīga laternas staba, kādi vēl rotāja pilsētas Lielo ielu. Pie tā viņš satriekts, izmisumā šūpodamies, palika stāvam.

Viņš bija juties tik droši pārliecināts, ka naudu dabūs. Tik pārliecināts... Douertijs pārlaida plaukstu pār seju, it kā gribēdams aiztraukt ļaunu sapni. Bet tas neizdevās.

Nu viņš zaudēs savu zemi. Bet bija apsolījis Rebekai, ka nezaudēs. Apsolījis Rebekai.

Elpa izplūda īsos, aprautos šņukstos, un viņš sagumis atzvēlās pret apgaismes stabu. Nu vairs neko nevarēja iesākt, nebija vairs neviena cilvēka, pie kā griezties, neviena, kas viņam dotu tādu naudu. Ja nebūs naudas, Ratledži viņam atņems zemi.

— Tad viņi būs uzvarējuši. — Čukstēdams Douertijs pavērās debesīs, nelikdamies ne zinis par riebuma pilnajiem skatieniem, ko viņam uzmeta garāmgājēji. — Es viņus nespēšu atturēt, Bekij. Man nav neviena cita cilvēka, kas būtu ar mieru stāties pretī Ratledžiem...

Kamēr viņš raudzījās augšup zilajās debesīs, balss

izdzisa, it kā prātā viņam lēnām sāktu veidoties doma, veidoties un pamazām pieaugt spēkā. Ratledži. Varbūt viss vēl nav zaudēts. Vēl jāmēģina. Bekija gribētu, lai viņš vēl papūlas.

9

Dažās nākamajās dienās ik telefona iezvanīšanās Kel-lijai izvērtās viņas pašas personiskā Damokla zobenā. Ikreiz viņa garā sagatavojās visļaunākajam. Tūkstošiem reižu viņa bija vingrinājusies un izmēģinājusies, kā atvairīs līdzcietību.

Taču pagaidām vēl nekas nenotika.

Kellija sēdēja pie valriekstu koka konferenču galda starp producentiem un programmā iesaistītajiem rakstniekiem, kas visi bija sapulcējušies kārtējā pirmdienas rīta apspriedē. Viņa izklaidīgi švīkāja blokā kvadrātiņus un citādus taisnstūrīšus, savienojot tos ar taisnām līnijām. Vēl bija par agru brīvi uzelpot. Taču vismaz viņa bija pilnīgi sagatavojusies pastāvēt, lai nāktu kas nākdams.

Kad runāt sāka Hjū, viņa pacēla galvu, izrādīdama šķietamu interesi, taču īstenībā klausīdamās tikai pa ausu galam, jo vēl bija pārāk izklaidīga, lai koncentrētos, līdz pēkšņi izdzirda vārdus "Nepas ielejas vīnkopī-bas novads".

— Ko? — viņa iesaucās, par atbildi saņemdama dusmīgu Hjū skatienu un uzjautrinātus smīnus no pārējiem.

— Lūdzu piedošanu, es īsti neieklausījos, — Kellija atzinās, nodomādama, ka viņai prātā kaut kas samežģījies.

— Ko tu nupat sacīji?

Hjū, vienu uzaci pacēlis, paskatījās uz pārējiem, citēdams no Bībeles: — "Viņi ir piedzēruši, bet ne no vīna." — Paraugoties uz Kelliju, viņa skatiens kļuva mazliet nepacietīgs, tomēr viņš atkārtoja iepriekš teikto: — Esmu nolēmis uzņemt filmu par Nepas ieleju kā vīn-koplbas novadu. Dīdi būs filmas producente. Nedēļas nogalē es runāju ar Katrīnu Ratledžu, un viņa bija ar mieru sniegt vajadzīgās intervijas. Ticiet man, neko piemērotāku par Katrīnu Ratledžu atrast nav iespējams. Viņā ir pārstāvēta šā novada pagātne, tagadne un, ļoti iespējams, ari nākotnes ievirze. — Apklusis viņš no jauna pievērsa uzmanību Kellijai. — Starp citu, Kellij, viņa īpaši lūdza, lai nododu tev sveicienus. Es gandrīz droši jūtu, ka viņai prātā atkal tikties ar tevi.

Nē! Kellijai galvā noskanēja kliedziens. Nepas ieleja nudien bija vispēdlgā vieta pasaulē, kur viņa vēlētos nokļūt. Taču, kad viņa atvēra muti un sāka runāt, iebildumi izklausījās pārdomāti un saprātīgi: — Vai tu patiesi domā, ka būs gudri uzņemt filmu par vīnu — tagad, kad sabiedriskā doma nostājas pret dzeršanu un žūpības apkarošanas likumi kļūst stingrāki?

— Ļoti pamatots iebildums, bet es tomēr domāju, ka tas ir gudri, turklāt sižets var tikt izvērsts krāšņi un noslēpumaini. Vēl vairāk — manuprāt, risks kādu aizvainot vai kādam nodarīt pāri ir gaužām niecīgs, ja atceramies, ka Katrīna Ratledža ir raudzējusi vīnu visu prohibīcijas laiku. Šis moments, protams, jāuzsver.

Kellija jutās bezcerīgi notverta slazdā. — Un kad tu esi to ieplānojis darba kārtībā?

— Pēc divām nedēļām.

— Pēc divām nedēļām? Tas nav iespējams, — Kellija nekavēdamās protestēja. — Pārāk īss laiks, lai sagatavotos.

Nu uzacs uzšāvās pierē tiklab aiz pārsteiguma, kā aiz uzjautrinājuma.

— Un to es dzirdu no sievietes, kuras rīcībā bija nepilnas desmit minūtes, lai sagatavotos tiešraides intervijai ar Katrīnu pirms pāris nedēļām? Un, gribas piebilst,

tu lieliski sagatavojies. — Hjū izaicinoši noteica, tad turpināja: — Viss iznāk ideālā loģiskā secībā. Kamēr tu, Kellij, pabeigsi sižetu ar Hariju Konniku junioru, Dīdi ar savu komandu aizlidos uz Kaliforniju, nofilmēs visu ilustratīvo daļu par vīnogu ražas novākšanu un izraudzīs visas vajadzīgās vietas intervijām. Tad turp dosies Kellija, intervēs cilvēkus un tūliņ pēc tam taisnā ceļā dosies uz Espenu strādāt ar Džonu Treivisu.

Teikdams pēdējos vārdus, viņš uzsmaidīja Kellijai, it kā klusējot viņu apsveiktu. Nākamajā dienā pēc norunātajām pusdienām bija piezvanījis Treivisa aģents un piekritis intervijai. Ja Linda Džeimsa arī bija mēģinājusi ieceri sabotēt, viņas pūliņi acīmredzot nebija vainagojušies panākumiem.

— Divi tādi ķērieni ar vienu transkontinentālo aviobiļeti, — ieteicās Dīdi, — puiši no budžeta nodaļas aiz priekiem atsūtīs tev puķes.

— Es arī tā domāju. Starp citu, Dīdī, Ratledžu nama dārzos vīnogas vēl nebūs ienākušās, viņi pie plūkšanas ķeršoties dažas nedēļas vēlāk. Tāpēc tev vajadzēs paraudzīties ielejā pēc citiem vīnadārziem, kur raža jau tiek novākta. Tu noteikti atradīsi tādus, cik uziet. Dažādu šķirņu ogas nogatavojas dažādā laikā.

— Vai tad nevar pagaidīt, kamēr sāks vākt ražu Ratledžu dārzos? — Kellija iebilda, uzskatīdama to kaut vai par laika ieguvumu.

— Arī es sākumā biju tā iecerējis, taču Katrīna tam kategoriski pretojās. Viņa apgalvoja, ka novākšanas un sulas spiešanas laikā visi esot pārāk aizņemti un televīzijas klātbūtne stipri traucētu. Tāpēc mums tas jādara vai nu pēc viņas prāta, vai nemaz.

Kellija dedzīgi būtu atbalstījusi otro variantu, taču saprata, ka runāt par to nav vēlams. To nedrīkstēja darīt, neminot iemeslu, un kādu iemeslu viņa varētu minēt, pat ja panikai, kas viņu pārņēmusi, varbūt nemaz nav iemesla? Atrunāt Hjū no šā pasākuma nekādā ziņā nebūtu iespējams, jo vairāk tagad, kad viņš tajā tik pamatīgi iekodies. Atlika viena vienīga izeja, kā paglābties, proti, pārliecināt Hjū, ka viņai nemaz nav nepieciešams turp doties.

— Apsverot, cik svarīga ir intervija ar Džonu Trei-visu, — Kellija iesāka, mazliet nervozi spēlēdamās ar lodīšzīmuli, it kā neslēpdama, ka ir drusku uztraukta, — man šķiet, būtu labi, ja es visus pūliņus veltītu tieši tai. To vīna būšanu Dīdī var uzņemt bez manis, arī intervēt visus vajadzīgos cilvēkus un tā joprojām. Es pēc tam pierakstīšu ievadu, un tad visu varēs samontēt.

Tāda prakse nebija nekāds retums, to izmantoja, radot skatītājiem iespaidu, ka stāstītājs visu laiku darbību vadījis pats, lai gan īstenībā to darījis producents.

— Svarīgs, Kellij, ir katrs darbs, ko mēs darām. — Hjū cieši paraudzījās uz viņu, un skatiens pauda gan pārsteigumu, gan arī aizkaitinājumu. — Viena programma varbūt saista vairāk skaitītāju, bet pārējām jābūt tikpat labām, lai skatītāji nepārslēgtos uz citu kanālu.

— To es zinu, bet...

— Intervijas tomēr vadīsi tu, — viņš noteica. — Starp tevi un Katrīnu ir kāda netverama saskaņa. Ar Dīdī tā varbūt neizveidosies. Katrā ziņā man nav ne mazākā vēlēšanās to pārbaudīt. — Mirkli klusējis, viņš turpināja. — Tu mani pārsteidz, Kellij. Pati allaž esi uzsvērusi, ka tev ir liela interese par savu dzimto vietu. Un, kad nu radusies lieliska iespēja doties uz Nepas ieleju, turklāt uz studijas rēķina, tu meklēdama meklē ieganstu, lai nebrauktu turp.

Slazdā, nu viņa bija noķerta pati savu melu un izdomājumu slazdā. — Nav tā, ka es negribētu turp doties, — viņa atkal ķērās pie meliem. — Bet programma ar Treivisu, tās izdošanās, manuprāt, ir svarīgāka nekā brauciens uz Nepas ieleju. Man šķita, ka būs labāk, man

joprojām šķiet, ka būtu labāk, ja es visu enerģiju virzītu uz interviju ar Treivisu.

— To, kā ir labāk, izšķiršu es, nevis tu. — šai brīdī runāja studijas izpilddirektors Hjū Taunsends. Ne vairs viņas draugs un atbalstītājs.

Hjū bija noklausījies Kellijas argumentos un tos noraidījis. Nu balss tonis skaidri pauda, ka viņš uzskata debates par izbeigtām. Ja viņa joprojām tieptos, ar to tikai izaicinātu Hjū bardzību un visai tieši apdraudētu tiklab viņu profesionālās, kā arī personiskās attiecības. To Kellija nevēlējās; to viņa nemaz nevarēja atļauties.

— Lai notiek, kā tu saki. Noteicējs esi tu. — Viņa piekrizdama paraustīja plecus, bet slepus pūlējās aizdzīt ar saprātu neizskaidrojamās bērnišķīgās bailes.

Jāpieņem, ka ieleja biedē vienīgi ar nepatīkamajām atmiņām, ko viņa pūlas aizmirst. Viņa aizbrauks turp, padarīs darbu un dosies projām. Ja laimēsies, viņa tur nesastaps neko citu kā tikai dažus atmiņu rēgus. Un arī tad viņa būs vienīgā, kas to zinās.

Drosmīgi vārdi. Kellijai nepatika vienīgi tas, ka tie prātā izskanēja tukši un neīsti.

Plašajā, vēsajā telpā, kas balstījās uz augstiem pīlāriem, — Ratledžu nama vīndarītavā — Klods Brusārs apstaigāja platās ejas, abās pusēs izvietotās lielās nerūsošā tērauda tvertnes. Pagaidām tās vēl stāvēja tukšas, bet pēc mēneša, varbūt drīzāk mutuļos pilnas ar šāgada vīnogu ražas sulu un ogu mizām. Līdz tam laikam visam jābūt pilnīgi sagatavotam.

No vienas tvertnes tobrīd iznira strādnieks, uz mirkli aizšķērsodams pagrabmeistaram ceļu. Klods apstājās un paskatījās uz nesen darbā pieņemto strādnieku — muskuļainu vīru ar brillēm un papliku galvvidu. Klods pūlējās, bet nevarēja atcerēties tā uzvārdu.

Strādnieks pārsteigumā mazliet sarāvās, ieraugot Klodu stāvam pie tvertnes. Viņš ar galvu pamāja raus-tīgu sveicienu, novērsa skatienu, sakārtodams brilles stingrāk uz iedegunes, tad pagriezās, lai ar šļūteni dotos uz nākamo tvertni.

Klodam modās aizdomas, un viņš apstādināja strādnieku, noprasīdams: — Vai šī ir tīra?

— Jā, — strādnieks atteica, galva apstiprinot atkal ātri un nervozi palocījās. — Spīd un laistās — kā tikko no fabrikas nākusi.

Strādnieks bija tikko darbā pieņemts, un vārdi skanēja gaužām neīsti. Klods šaubīdamies kaut ko noņurdēja un nometās rāpus, lai ielūkotos tvertnē. Siena tās iekšpusē tiešām laistījās, apstiprinot strādnieka vārdus. Taču Klods instinktam uzticējās vairāk nekā acīm.

Nākamajā mirklī viņš izdarīja kaut ko šķietami neiespējamu — ar platajiem pleciem un pilnīgo vidukli iespraucās pa šauro atveri cisternas apakšā. Ticis iekšā, viņš visu nopētīja ciešāk, tad, pārbaudi beidzis, ar ilgā pieredzē apgūtu māku un vieglumu atkal izspraucās ārā un, pūlēdamies novaldīt niknumu, palika turpat pie tvertnes stāvam.

— Vai jums ir sieva? — Klods nikni noraudzījās strādniekā.

— Jā, — strādnieks atbildēja, galvu palocīdams un acis aiz briļļu stikliem strauji samirkšķinādams.

— Vai jūs būtu ar mieru, ka viņa jums tur iekšā dzemdētu bērnu? — Klods ar izstieptu pirkstu norādīja uz tvertni.

— Tur — iekšā? — Strādnieks paraudzījās pagrab-meistarā caur pieri, mute pārsteigumā un neziņā palika pusviru.

— Negribētu vis, jo tvertne nav tīra. — Tikko izteicis šos vārdus, Klods zaudēja savaldību un uzrēca: — Vai jūs iedomājaties, ka augstvērtīgs vīns spēj piedzimt netīrā tvertnē? Nespēj vis. Ejiet! — Strauji pacēlis lielo roku, viņš pavēzēja to uz durvju pusi. — Vācieties no šejienes projām! Es savā vīndaritavā nevīžas necietīšu.

— Nu, ja tā nav tik tīra, cik vajag, es pārtīrīšu no jauna. Jūs tak nevarat mani atlaist, nedodams iespēju kļūdu izlabot.

— Vai vīnam kāds dotu iespēju, ja es nebūtu šito uzgājis? Nē. Un arī jums šeit iespējas nebūs. Pameklējiet darbu citā vīndaritavā! — Strādnieks palika stāvam kā zemē iemiets, bet Klods paspēra soli tam tuvāk, lielās, mezglainās rokas dūrēs savilcis. — Ejiet! Savāciet savas mantas un pazūdiet!

— Bet... — Strādnieks apklusa un paraudzījās tālāk gaitenī Klodam aiz muguras. — Mister Ratledž, es...

— Ja Klods saka, ka jums jāatstāj Ratledžu vīndar-tava, tad jums jāiet projām, Džonson. — Sems Ratledžs pienāca klāt un nostājās blakus pagrabmeistaram.

— Bet tas nav godīgi.

Sems skumji pavīpsnāja un noteica: — Un jūsu rīcība ir godīga?

Dusmās piesarcis, strādnieks nometa šļūteni un, pikti kaut ko murmuļojot, aizgāja.

— Eeek! — Klods it kā izspļāva nelabu garšu no mutes. — Man nudien žēl, ka nenoslānīju viņu ar šo pašu šļūteni. Vīnam nav nākotnes, ja to maitā tādi slaisti kā šitenais. Vīnam ir svarīgāk par svarīgu sākt dzīvi tīros traukos, ja grib, lai tā iesākas labi. Šitais stulbenis taču tikai to vien gudroja, kā drīzāk pabeigt darbu.

— Nu viņš ir projām. — Sems uzlika roku vecajam vīram uz nošļauptā pleca, juzdams, ka tas vēl aizvien dreb dusmās. — Es atsūtīšu Džino, lai iztīra tvertnes.

— Visas, — Klods pārlaida ašu skatienu tvertnēm. — Kad viņš pabeigs, es tās pārbaudīšu.

— Nešaubos, ka Džino to zina. — Sems uzsita vecajam pa plecu un aizgāja.

Klods noraudzījās viņam pakaļ. Tomēr pagāja pailgs bridis, kamēr viņš atvilga tiktāl, lai mierīgi apsvērtu, kuru strādnieku Sems īsteni solījis atsūtīt tvertņu tīrīšanai. Klods atzinīgi palocīja sirmo galvu. Laba izvēle. Džino D'Alesandro bija vīrs, no kura varēja sagaidīt teicamu darbu. Bet tik un tā viņš tvertnes pārbaudīs pats. Uzmanības nekad nav par daudz.

— Klod!

Pagriezies Klods ieraudzīja tuvojamies Katrīnu, lūpas viņai bija nīgri sakniebtas un acīs zibēja dusmas. Šajā dienas stundā viņa vīndarītavā parasti nerādījās.

— Madam! — Viņš sarauca pieri. — Kas noticis?

— Vai tu Semu neesi redzējis? Man teica, ka viņš esot šeit pie tevis. — Katrīnas skatiens pārslīdēja lielajai telpai, tad nepacietīgi atgriezās pie Kloda.

— Viņš aizgāja pirms maza brītiņa. Solīja sameklēt Džino, lai nāk un iztīra tvertnes. Vai kādas nepatikšanas, madam?

— Jā, nepatikšanas gan. Un tās sagādājis mans dēls.

— Žilbērs? — Klods allaž šo vārdu izrunāja franciski.

— Jā, Gils. — Katrīnas seja sadrūma aizvien vairāk. — Es šorīt runāju ar baronu Fužēru. Liekas, Gils tam pieskandinājis pilnu galvu un iedēstījis šaubas.

— Šaubas?

— Par Semu. Par Sema spējām vadīt Ratledžu namu vai vispār kādu vīndarītavu. Tas patiesībā ir jautājums, uz kuru es sen meklēju atbildi.

— Sems ir krietns cilvēks, — Klods dziļā pārliecībā atteica. — Viņš neatlaidīgi rūpējas gan par vīniem, gan par zemi.

Katrīna neapmierināta izdvesa nopūtu. — Tas arī ir vienīgais, ko viņš dara neatlaidīgi. Dažbrīd... — viņa apklusa. — Dažbrīd man gribas, kaut viņš vairāk līdzinātos Gilam, kaut viņam piemistu mazliet Gila ag-resīvuma. Bet Semam trūkst godkāres. Viņš ir pārāk

lē'nprātlgs, pārāk viegli samierinās ar visu. Viņš nekad neuzsāktu cīņu, lai noturētu Ratledžu namu.

Klods lūkoja iebilst. — Man šķiet, madam, ciņu viņš nekad gan neuzsāktu, toties izcīnītu to līdz galam.

Katrīnas skatiens pauda nepārprotamu skepsi, tomēr strīdēties viņa nesāka. Toties pirksti ciešāk sakļāvās ap spieķa rokturi, viņa atmeta galvu un saslēja zodu.

— Man skaidri jāzina, ka Ratledžu nams nākotnē būs nodrošināts. Ar baronu paredzētais darījums man tādu drošību sagādātu. Nekas un neviens nedrīkst to aizkavēt. Un vismazāk Gils. — To pateikusi, viņa pagriezās uz iešanu. — Man jāsameklē Sems.

Klods saprotoši pamāja. Kad Katrīna devās projām, Klods vēroja lepnumu viņas gaitā. Puišelis būdams, viņš Katrīnu bija iztēlojies par princesi no kāda karaļ-nama. Kloda acis viņa bija skaistākā sieviete, kādu viņš jelkad redzējis. Kad nu viņš, garo gadu gaitā sačervelē-jies un novecojis, ģīmis izarts grumbu grumbās kā koka stumbrs ar gadu rievām, Katrīnā joprojām saglabājies daudz no kādreizējā skaistuma. Gluži tāpat, kā saglabājies jauno dienu smuidrums.

Toreiz viņas mati bija melni kā oniksa akmens viņa pilskunga barona gredzenā. Tie bija īsi apcirpti, jo tāda bija mode pirmajos gados pēc Lielā kara. Tā paša, ko tagad dēvē par Pirmo pasaules karu.

Klods bija vienpadsmit gadu puišelis, kad pirmoreiz ieraudzīja madamu pils dārzā kopā ar viņu pašu kundzēni — baronesi — un nepazīstamu vīrieti, kura mati bija dzelteni kā saule. Toreiz viņš vēl nezināja, ka vīrietis ir madamas virs Kleitons Ratledžs.

Smiekli barona pili tolaik bija reti dzirdami. Bet, kad atskanēja viņas smiekli, tik dzidri un skanīgi kā mūzika, Klods jutās vilkšus pievilkts tuvāk pilij, lai paskatītos uz viesiem, kas tikko bija atbraukuši...

Spirgts maija vējiņš apvēdīja Klodu ar lavandas un rožu smaržu, kad viņš, aiz rozārija treliņiem paslēpies, cauri lapotnei un režģim zagšus lūkojās dārzā. Aiz dārza drūmā greznībā pacēlās barona pils. Tās daudzie torņi un tornīši apsūbējuši un nosirmojuši slējās skaidrajās, gluži kā nospodrinātajās debesis.

Klods tās ne redzēja, ne manīja, tāpat kā nemanīja vī-nadārzu zaļo seģeni, kas pletās lejup līdz pat Žirondai. Viņa acis neredzēja nekā cita kā vienīgi jauno sievieti līdzās baronesei. Visas viņas krāsas bija dzīvas un košas — mati melni kā tinte, āda balta kā krīts, lūpas sarkanas kā vīns, kas glabājas pagrabā, un acis, zilākas par debesim, dzirkstīja smieklos.

Vīrietis runāja angliski. Klodam šķita, ka akcents varētu būt amerikānisks, kaut gan grūti bija par to spriest, jo nevienu vārdu viņš īsti nesaklausīja. Bet sieviete runāja franciski. Skaisti runāja.

Klods nesamanīja, cik ilgi slēpies skatīdamies un klausīdamies. Kājas sāka tirpt, turoties tādā saspringtā pietupienā. Tomēr viņam neparko negribējās iet projām pat tad, kad sieviete pa rūpīgi nograntēto celiņu tuvojās slēpnim.

Kad viņa pagriezās atpakaļ, lai pasauktu baronesi, Klods atskārta, ka jebkuru bridi var tikt atklāts. Viņš nolēma klusītēm aizlavīties tālāk un paslēpties drošībā aiz vlteņrožu režģa. Taču notirpušās kājas neklausīja, un viņš ar brīkšķi iegāzās ērkšķu rožu krūmā.

Klods lūkoja izķepuroties, cik ātri vien spēja, tomēr nepaguva. Viņa stāvēja turpat blakus, zilās acis ziņkārīgi vēroja zēnu.

— Kas tu tāds? — viņa jautāja.

Klods platām acīm palūkojās viņā un izslējās pilnā augumā, visai prāvā saviem vienpadsmit gadiem. — Mani sauc Klods Anri Brusārs. — Viņš pameta ašu skatienu uz baroneses pusi, gaidīdams rājienu, bet tā izskatījās drīzāk uzjautrināta nekā dusmīga. Un pēkšņi viņam izmisīgi iegribējās parādīties skaistajai sievietei brašā stājā. — Mans grandpère ir Château Noir vīnu pagrabmeistars.

— Redz, kā. — Viņa acīm redzami prata to novērtēt.

— Un tavs tēvs?

Juzdams rīkli aizžņaudzamies, viņš novērsa acis.

— Pagalam, madam. Kritis karā.

Baronese ļoti klusā balsī iejaucās: — Viņš aizgāja bojā ierakumos no gāzēm. Drīz pēc tam drudzī nomira zēna maman. Tagad viņu audzina viņa grand-père.

— Man ļoti žēl, Klod. — Skaistā kundze uzlūkoja viņu maigām acīm. — Mans tēvs nomira, kad biju tikpat liela, cik tu tagad. Tas man bija ļoti skumjš laiks. Sirds vēl joprojām sāp, tēvu atceroties.

Klods juta savu sirdi sasilstam no skaistās dāmas vārdiem, arī tāpēc, ka tā viņu sapratusi, un viņš vīrišķīgi atteica:

— Kad izaugšu liels, arī es reiz kļūšu par maître de chai. Grand-père man māca visu, ko vajadzēs zināt.

— Tad jau tu tagad droši vien zini ļoti daudz par vīnadārziem. — Viņa salika rokas, un cimdi pret bāl-sārto kleitu novizēja balti ka krelles.

Klods mēģināja atdarināt cēlo galvas pamājienu, kādu bieži bija vērojis vectēvam. — Es zinu daudz par vīnadārziem un vīndarību. Grand-père bieži man dod nogaršot vīnu un uzprasa, ko es par to domāju.

Pie īstās patiesības viņš maķenīt bija pielicis no lieka, bet nogaršot jaunos vīnus vectēvs tiešām bija viņam licis. Un ikreiz apjautājies, ko viņš par to domā. Varbūt negaidīja tieši spriedumu, tomēr pajautāja, ko Klods prot izgaršot, un pateica, kam jāpievērš uzmanība.

— Cik labi, ka esmu sastapusi kādu ar tik plašām zināšanām! Mēs abi ar vīru domājam te pavadīt vairākas

nedēļas. Varbūt vectētis tev atļaus nākt mums par pavadoni vīnadārzos un vīndarītavā.

Sirds Klodam tā pietūka lepnumā, ka grasījās vai pušu plīst.

— Es viņam pajautāšu. — Zēns aši pamāja ar galvu svešajai kundzei un baronesei un aizdrāzās uz vīnpag-rabu, zemo, iespaidīgo celtni, kur vīns glabājās milzīgās vātīs, līdz nogatavojās tiktāl, ka to varēja sapildīt pudelēs. Tā bija vieta, kur viņš droši varēja meklēt un atrast vectēvu.

Tūliņ viņš atļauju nesaņēma, grand-père šķita šaubāmies, vai piedāvājums domāts nopietni, un sacīja, ka tas vispirms jāsaskaņo ar baronu. Tikai vēlāk, jau vakarā, grand-père piekodināja Klodam otrā rītā precīzi pulksten desmitos ierasties pilī.

Uzvilcis vistīrāko kreklu un vislabākās bikšeles, stūrgalvīgo matu ērkuli nogludinājis ar ūdeni, Klods tieši pulksten desmitos bija klāt, kā norunāts. Viņš jutās satraukts un nervozs. Un pats nesaprata, kas viņu satrauc vairāk — vai skats, kas atklājās, kad pavērās durvis uz zeltā un marmorā vizošās galerijas varenību, vai slaidais, glītais barons vienkāršā tvīda žaketē un svīterī un apziņa, ka viņš kļūs par pavadoni šiem smalkajiem cilvēkiem.

Taču īstais iemesls bija un palika skaistā kundze, kurai piederēja Kloda sirds un visa uzmanība. Kaut arī viņš to uzskatīja par neiespējamu, šodien kundze izskatījās vēl daiļāka, tērpusies blāvi zilā kleitā, kas viņas matus darīja vēl melnākus un acis zilākas par marmora flīzēm galerijas grīdā.

Bija neizsakāmi grūti novērst acis no viņas, it sevišķi, kad viņa tam uzsmaidīja un apvaicājās par veselību. Klods pietvīcis nomurmināja atbildi un pievērsās baronam, savam patronam.

— Varbūt sāksim ar vīnadārziem, ja jums nav iebildumu, — Klods sacīja.

Barons neko neiebilda, izvēli atstādams pilnīgi savu viesu ziņā. Kundze kaut ko pārrunāja ar viru savā valodā, tad sacīja Klodam:

— Lielo vīnu iesākums ir vlnadārzi. Sāksim ari mēs ar tiem.

Vlnadārzs laikam torit zināja, ka ieradušies ievērojami viesi, jo šim gadījumam par godu bija ietērpies savā visskaistākajā smaragda rotā. Jau sen vectēvs bija Klodam iemācījis vīna darīšanai noderīgās ogas pēc lapām atšķirt no parastajām galda vīnogulāju šķirnēm. Kārodams drīzāk izklāstīt savas zināšanas, zēns aši iegāja metru platajā ejā starp vīnogulājiem.

— Šis ir mūsu visjaunākais vlnadārzs. Tas ir iedēstīts, lai iegūtu cabernet sauvignon, — viņš iesāka. — To var pazīt pēc...

Taču kundze neklausījās. Viņa noliecās, paņēma sauju augsnes no zemes starp rindām un turēja to cimdotajā plaukstā. Kaut ari Klods nesaprata, ko kundze saka, viņš uztvēra izbrīnu tās balsi.

Beidzot viņa ierunājās franciski: — Mēs nebijām gaidījuši ieraudzīt tik liesu augsni.

Klods nodomāja, ka viņa to saka nopeldama, tāpēc pūlējās izskaidrot: — Tā patiesi ir — augsne ir pārāk liesa citiem augiem, bet vislabākā vīnogulājiem. Mans grand-père saka — ūdens ātri iztek caur tādu augsni, un vīnogulājiem jāsakņojas dziļi, lai tiktu pie vajadzīgā mitruma un barības vielām. Ir ļoti svarīgi, lai šiem augiem būtu dziļas saknes. Tikai tad tie var izaugt stipri un veselīgi, jo šinī vietā lietus vienmēr nolīst par maz vai par daudz. Vīniem vēl svarīgi, lai saule cepinātu no agra rīta līdz vēlam vakaram. — Ar plašu rokas vēzienu viņš norādīja uz lielo vīna-dārzu, kas tiešām atradās tādā vietā, kur baudīja sauli augu dienu.

— To es redzu. — Ar cimdoto pirkstu viņa pamaisīja

zemes sauju otrā plaukstā. — Zeme, kas mums pieder Amerikā, ir tāda pati rupja un grantaina kā šī.

Viņai tas laikam šķita svarīgi, tāpēc Klods piekrītot palocīja galvu. Taču vairāk viņu saistīja nule dzirdētais vārds Amerika, kas pavēra vēl lielāku iespēju parādīt savas plašās zināšanas.

— Vai esat dzirdējusi kaut ko par phylloxera, non? — Zēns runāja par sīkajām laputīm, kas uzkrīt vīnogulājam pie saknēm un beigās iznīcina visu augu.

Kloda vectēvs jaunībā bija piedzīvojis tādu šo laputu pasugas izraisītu sērgu, kas Francijā vien bija iznīcinājusi pusmiljonu akru vīnadārzu un beidzot nokļuvusi pat līdz tālajai Austrālijai. Briesmīgais kukainis Eiropā bija ievazāts no Amerikas, bet Klods nevēlējās to pieminēt, lai kundzi neaizvainotu.

Viņa jau papurināja galvu, lai paustu savu neziņu par šādu kukaini, bet vīrs dažus vārdus pateica angliski. Viņi aši kaut ko pārrunāja. — Mans vīrs nupat sacīja, ka viņa vectēvs mūsu zemesgabalā tanī sērgā zaudējis visus vīnadārzus. Dažus stādus gan iedēstījis no jauna, tomēr ne visus. <

— Vai viņš jums teica, kas toreiz ticis darīts, lai utis neuzbruktu jauniedēstītajiem vīnogulājiem un arī tos nenopostītu?

— Nē, — viņa atbildēja.

Kloda lūpas savilkās slēptā priekā, jo nu viņš gan tai varēs visu izstāstīt. — Bija noskaidrots, ka ir tādas amerikāņu vīnogu šķirnes, kam laputis neuzbrūk. Un tad mūsu vīnogulāju spraudeņus iepotēja šito amerikāņu vīnogulāju saknēs. Toreiz daudzi sacīja, ka nu vairs nevarēšot īsti smalkos vīnus izraudzēt no ogām, kas barojušās no amerikāņu vīnogu saknēm. Bet mans grand-père, — Klods lepni paziņoja, — tādām runām nepiekrita. Viņš sacīja, ka spraudenītis, no kura vīnogām tiek īstā garša, tik un tā zinās, ka tā ir Francijas zeme, kaut ari ceļos pie šā caur amerikāņu saknēm. — Mirkli klusējis, viņš atkārtoja tik bieži dzirdētos vectēva vārdus: — Galvenais ir augsne, madam. Cēlus vīnus var izraudzēt tikai no cēlām ogām, un augsne ir tā, kas piešķir ogām cēlumu. Protams, vajadzīgi arī pareizi laika apstākļi un kopšana. — Klods runāja tā, it kā pats būtu atbildīgs par kopšanu.

Kundze nestrīdējās pretim. — Esmu pārliecināta, ka jūs vīnogulājus kopjat ļoti labi.

Uzslavas spārnots, Klods turpināja ekskursiju pa vī-nadārzu. Viņš sīki un smalki izrādīja un izstāstīja ca-bernet sauvignon lapu veidojuma savdabības, parādīja kundzei ziedu čemuru un sīkās odziņas, no kurām veidosies ķekars, un paskaidroja, ka šiem ogulājiem patlaban ir piektā vasara un ka tieši šogad stādi pirmoreiz dod īsti cēlo vīnogu ražu.

Klods meklēja prātā vispēdīgo zināšanu kripatiņu, ko vectēvs viņam bija mācījis par vīniem. Šad tad patrons iemeta pa vārdam, taču lielākoties ļāva Klodam visu klāstīt.

Pārāk drīz saule uzkāpa debesvelvē līdz vidum un sāka lejupceļu, bija pienācis pusdienu laiks un ekskursiju vajadzēja beigt. Dziļā nožēlā Klods paskatījās uz kundzi un gatavojās atvadīties.

Viņa tam uzsmaidīja. — Paldies, Klod, par vērtīgajām izziņām. Varbūt rīt, ja būsi brīvs, tu varētu mūs izvadāt pa vīndarītavu?

Klods vilcinājās un paskatījās uz patronu, ļoti vēlēdamies, lai tas pasaka kundzei to, kas sakāms. Bet barons ar viltīgu aci palūkojās uz Klodu, gaidīdams, lai zēns turpina vien, kā iesācis.

Klods jutās gaužām neveikli, nepavisam nesaprazdams, kā lai iesāk, un baidījās, ka varētu kundzi apbēdināt vai sadusmot.

— Piedodiet, madam, — viņš bailīgi iesāka, bet tās

smaržas, kas jums ir, tās ir ļoti jaukas, — viņš pasteidzās piebilst. — Bet mans grand-père ir ļoti stingrs. Viņš vīn-darītavā nepieļauj ne stipras smaržas, ne smaržīgus krēmus, neko tādu, kas varētu pielipt jaunajiem vīniem. — Viņš redzēja, ka kundze pietvīkst, un, nodūris acis, nobubināja: — Man ļoti žēl, madam. Citādi es vīndarītavu jums izrādītu ar lielāko prieku.

— Vai tavs grand-père iebilst arī pret ziepju smaržu?

Klods pacēla galvu, gandrīz neuzdrošinādamies cerēt. — Non.

— Apsolu, ka rīt ne man, ne manam vīram nebūs nekādu citu smaržu. — Balss skanēja padzedri, bet acis lūkojās laipni. — Vai tā būs labi?

— Oui, madam. — Klods starojošām acīm paraudzījās kundzē. — Mans grand-père ļoti priecāsies, ka jūs viņu saprotat. Viņš daudzreiz man ir teicis, ka vīnam vienmēr jābūt pirmajā vietā; cilvēkiem un visām viņu jušanām — tikai otrajā.

Viņa šķita Kloda vārdus pārdomājam, tad paķērās vīram zem rokas, lai dotos atpakaļ uz pils pusi. Klods palika iepakaļ, pagriezās un drāza auļiem uz mazo mā-joklīti muižas teritorijā, kur dzīvoja kopā ar vectēvu.

Klods todien bija pārāk satraukts, lai ēstu, un sautētā gaļa pusdienās atdzisa, kamēr viņš vectēvam izstāstīja visu, ko piedzīvojis, un itin visu, ko kundze teikusi. Vectēva vienaldzība pret viņa satraukumu un jūsmu viņam todien nenozīmēja nenieka.

Nākamajā rītā Klods atkal ieradās pilī. Šoreiz viņš to pašu sabiedrību aizveda uz veco mūra ēku, kur atradās vīndarītava. Šī ekskursija norisēja daudz lēnāk. Kundzes vīram radās ļoti daudz jautājumu, vajadzēja tulkot — tiklab jautājumus, kā atbildes. Par laimi, piedalījās arī grand-père, kas atbildēja uz tehniskajiem jautājumiem.

Pēc pusdienu maltītes tūre turpinājās vīna pagrabā,

nogaršojot jauno vīnu paraugus. Temperatūra pagrabā bija pazema — desmit līdz divpadsmit grādu. Kamēr vectēvs pa īsām redeļkāpnītēm pakāpās uz guļus novietotās milzīgās ozolkoka vāts, Klods stāvēja lejā un gaidīja. Vectēvs ar koka āmuru izsita spundi, tad iebāza mucā garu stikla cauruli, ko dažkārt dēvē par vīnazagli. Aizspiedis caurules galu ar īkšķi, viņš iesūca cauruli pilnu ar tumšsarkanu vīnu. Ar pusgadsimta pieredzē ievingrinātu drošu roku vectēvs ielēja katram glāzē vienādu vīna daudzumu.

Vienu mirkli Klods baiļojās, ka grand-père viņam nepiepildīs glāzi. Brīdī, kad zēns jau mulsi pamīņājās, vectēvs sniedza glāzi arī viņam, izturēdamies pret viņu kā pret pieaugušu, tāpat kā to darīja kundze.

Kad viņi turēja rokā glāzes, vadību pārņēma barons un neveiklā angļu valodā, no kuras Klods nenieka nesaprata, skaidroja visu vīna degustēšanas procesu. Runu nesaprazdams, Klods kopēja vectēvu, kā vienmēr mēdza darīt.

Vispirms Klods vēroja vīna krāsu — mēļi sarkanais vīns bija tikai mazliet vairāk sarkans nekā zilgans, un tas norādīja, ka vīns vēl ir pavisam jauns. Aptvēris ar abām plaukstām glāzi, viņš to sildīja līdz optimālai temperatūrai, diezgan straujā apļveida kustībā skalinādams vīnu, lai izšūpotu no tā garaiņus. Pēc tam iebāza degunu glāzē un ieelpoja vīna aromātu.

Tā bija specifiskā vīna smarža jeb tā sauktā "buķete", kas sastāvēja no vairākām smaržām. Klods nopriecājās, kad kundze atšķīra tik daudz atsevišķu smaržu — ozolu, ciedru, augļus, kas viņai vairāk atgādināja korinšu nekā vīnogu smaržu, un pavisam vieglu vijolīšu aromātu. Tik smalks deguns pat uz grand-père atstāja neparastu iespaidu.

Beidzot Klods nosūca mutē malciņu vīna, īstenībā ietecināja to mutē sīkā straumītē, ar mēli izskalināja pa visu muti līdz pēdējai iedobītei, pēc tam pasūkāja garšu,

kā īstam degustatoram pieklājas un kā vectēvs viņam bija mācījis. Vīns bija stiprs un ass, un Klods nosprieda, ka tam vēl nav īstā līdzsvara.

Šai stadijā vectēvs allaž lika Klodam vīnu izspļaut. Taču tuvumā nebija neviena trauka, kur iespļaut. Neziņā paraudzījies apkārt, Klods ar klunkšķi vīna malku norija. Garša vēl ilgi kavējās mutē. Vectēvs būtu sacījis, ka vīnam ir garš finišs, viņš nodomāja, atcerēdamies īsto vārdu šās sajūtas apzīmēšanai.

Kundze un viņas vīrs ar vīna izgaršošanu nesteidzās. Viņa vēlāk pacēla pirkstus pie lūpām, paturēja mirkli, tad nolaida roku.

— Stiprs, — viņa sacīja baronam. — Man tas mazliet savilka muti.

— Tas, ko jūs izgaršojat, ir miecviela tanīns, — patrons paskaidroja. — Tas piešķir vīnam ilgu mūžu. Tomēr tās nedrīkst būt pārāk daudz, jo tad rodas rūgta garša, gluži kā tējai, kad tai ļauj pārāk ilgi ievilkties.

— Saprotu, — kundze noteica, palocīja galvu un pārtulkoja dzirdēto vīram.

Nākamajās dienās un nedēļās Klods kundzi redzēja visai bieži. Kopā ar vīru viņa uzradās gan vienā, gan otrā vietā, skatījās, jautāja, gribēja izzināt itin visu, kas apkārt notiek. Dažreiz Klods viņiem piebiedrojās, bet reizēm varēja tikai noskatīties, jo bija jāpadara kāds vectēva uzdots darbs.

Kundzi viņš iepazina ļoti pamatīgi — galvenokārt pēc tiešām sarunām, kundzei runājot ar vīnadārza vai vīnda-rītavas strādniekiem. Amerikā viņa dzīvoja tādā vietā, ko sauc par Kalifomiju un kur agrāk tikuši audzēti un raudzēti mazvērtīgāki amerikāņu vīni, iekams tajā zemē nebija izdevuši stulbu likumu, kas aizliedz raudzēt un pārdot vīnu vai jebkuru citu alkoholisku dzērienu.

Ar baronesi viņa bija sadraudzējusies pirms vairākiem gadiem, kad abas mācījās vienā skolā Šveicē. Pils

kalpotāja stāstīja, ka viņa atvedusi līdzi divus dēlēnus; jaunākajam vārdā bija Gilberts, bet vecākajam tāds amerikāņu vārds, ko Klodam nevedās viegli izrunāt, — Džo-natans. Puikas viņš nekad nebija redzējis. Kāds no pils viņam pastāstīja, ka kundze atvedusi līdzi arī sievieti, kas bērnus uzrauga un aprūpē.

Vēl viņš uzzināja, ka tiklab kundze, kā arī viņas vīrs esot pārliecināti par to, ka reiz pienākšot diena, kad viņu zemē atkal drīkstēšot raudzēt vīnu. Ja tāda diena pienākšot, tad viņi taisīšot vīnu no pašu Kalifornijas zemē izaudzētām vīnogām, turklāt tādu, kas varēšot sacensties ar labākajiem Francijas lielajās vīndarītavās raudzētajiem vīniem. Tas, protams, nebūs iespējams, jo tur, pie viņiem, augsne nav tāda kā Francijā. Tomēr Klods cerēja, ka skaistās kundzes sapnis varbūt reiz piepildīsies.

Bet, lai cik daudz zēns par tiem uzzināja, lai kā dievināja kundzi, viņam tomēr šķita, ka nekad amerikāņus nesapratīs. Tie neizsakāmi atšķīrās no visiem pārējiem viesiem, kas lāgiem uzturējās pilī. Un gauži atšķīrās arī no barona, viņa paša patrona.

Patrons regulāri apmeklēja vīnadārzus, pārbaudīja, vai vīnogulājiem nav piemetušās kādas sērgas, pārraudzīja ogu gatavību. Tikpat bieži viņš iegriezās vīnpag-rabā, apspriedās ar Kloda grand-père par vīniem, kas gatavinājās mucās un pudelēs un pārbaudīja gatavinā-šanās gaitu. Bet nekādi nebija iedomājams, ka patrons varētu jelkā biedroties ar strādniekiem, stundām uzturēties ar tiem kopā, mācīties strādnieku darbu vai pats ķerties tam klāt.

Turpretī kundzes vīrs to darīja, it kā citādi nemaz nevarētu būt. Kad tuvojās ražas novākšana un vajadzēja izgriezt daļu veco lapu, lai briestošās ogas saņemtu vairāk saules, viņš bija kopā ar strādniekiem vīnadārzā, noskatījās, ko tie dara, izzināja, kādas lapas izgriežamas, kādas atstājamas, un darīja tiem pakaļ.

Viesa franču valoda bija tik nejēdzīga un pilna angļu vārdiem, ka kundze gandrīz vienmēr turējās viņam blakus. Klodam pat šķita, ka viņa par darbiem interesējas tikpat dedzīgi kā viņas vīrs ar saulē apsvilušo sarkano ģīmi.

Kaut arī Klods lāgā nezināja, ko par kundzes vīru domāt, tomēr viņam, tāpat kā pārējiem strādniekiem, šis cilvēks iepatikās. Ne tik stipri, protams, kā kundze. Viņa bija kaut kas sevišķs. Taču arī vīrs bija neparasts — visu tas gribēja darīt, visu izzināt.

Tanī dienā, kad sākās vīnogu novākšana, kundzes vīrs jau rītausmā ieradās kopā ar citiem strādniekiem, kreklā izmeties, atrotītām piedurknēm. Viņš, tāpat kā citi, saņēma no brigadiera grozu un nazi ar līku asmeni un stājās plūcēju rindā. Visdīvainākais bija tas, ka viņš nostrādāja tikpat ilgi kā visi pārējie.

Nākamajā dienā viņš gāja nevis vairs uz vīnadārzu, bet gan uz vīndarītavu, lai redzētu, kā ķekarus attīra no kātiem un kā ogas sašķaida. Kundze visu laiku turējās kopā ar viņu, skaidrodama vīra nebeidzamos jautājumus Kloda vectēvam un pēc tam pārtulkodama vectēva atbildes.

Tā aizritēja diena pēc dienas. Kloda grand-père bieži vien pukojās, ka amerikānis esot kā valgs ap kaklu, gatavais posts. Taču Klods redzēja vectēva acīs iezibamies arī atzinību un cieņu, turklāt viņš manīja, cik pacietīgi vectēvs mesjē Ratledžam visu skaidroja, dažkārt līdz vispēdējam sīkumam.

Jā, vectēvam tas cilvēks patika. Un kundze arī patika, kaut gan viņš nekad par to nebilda ne vārda.

Kad raža bija novākta un vīnadārzi ietērpās krāšņajos sarkanzelta svārkos, Klods nodomāja, ka nu amerikāņu pāris brauks projām, bet nekā — šie palika, kur bijuši, tikai, tāpat kā vairākkārt darījuši vasarā, iesēdās savā automobilī un aizbrauca vai nu uz Parīzi, vai

apmeklēt vēl kādu citu vīndarītavu Medokā. Kādēļ? To Klods nesaprata. Nekur taču neraudzē labākus vīnus kā šeit, Château Noir. Daži varbūt ir tikpat labi, bet nekādā ziņā nav labāki.

Toziem pienāca kārta pirmajai retināšanai. Nudien bija ko redzēt, kad garais amerikāņu mesjē saliecās gandrīz kā nazis, griezdams vīnogulājiem nost nederīgos zarus. Vakarā viņš lepni rādīja kundzei dienā iemantotās tulznas un abi smējās.

Pavasarim tuvojoties, viņi atkal devās uz vīnadārziem, jo sākās otrā retināšana, tā sauktā zaļā retināšana — visai sarežģīts darbs tiklab pareizā laika noteikšanā, kā izpildē. Pils dārznieks Albērs Zirardēns vadāja viņus no stāda pie stāda un lika iedomāties kailos stumbrājus pilnā aplapo-jumā un sazarojumā. Balstoties uz šo vizuālo iztēlojumu, vajadzēja vīnogulāju izgraizīt, lai tas sazarotu atbilstoši sakņu aizņemtajai vietai.

Vēlāk Albērs sacīja Kloda vectēvam, ka viņš priecātos, ja arī citi strādnieki tik ātri un viegli visu iemācītos kā abi amerikāņi. Gandrīz vai satriekts viņš piebilda, ka kundzei piemītot sievietēm ļoti neparasta aizrautība vīndarīšanā. Klods par to jutās gaužām lepns.

Tā vasara aizlīgoja vienos priekos. Pilī allaž bija daudz viesu, daudz viesību. Dažkārt vēlu vakarā, kad Klods droši zināja, kad grand-père aizmidzis, viņš izzagās no mājiņas un cauri mēness apsudrabotajiem vīnadārziem aizskrēja uz pili, kuras daudzie logi laistījās spožās ugunīs.

Pilī skanēja jautra mūzika, izplūzdama nakts gaisā; viņi to sauca par džezu. Viesi parasti pulcējās lielajā salonā, greznās ļipainās frakās, kas neaizpogātas gūla pār baltām divrindu vestēm un asi izgludinātām melnām biksēm, mati spīdēja, saziesti ar briljantīnu. Un dāmas garos, mirdzošos tērpos ar mirguļainiem kruzuļiem, pušķos sasietām zīda lentēm, ar šifona šallēm,

bezgalīgām pērļu virtenēm ap kaklu, līdz pat jostas vietai. Cik skaisti viņi visi bija, cik izsmalcināti ar cigareti garā iemutī un kristāla šampanieša glāzi rokā. Un ikreiz, ik mīļu reizi Klods izjuta prieku, kad pamanīja kundzi viesu vidū un redzēja, ka neviena cita dāma nav tik skaista kā viņa. Tikai to visu noskatījies, viņš aizlavījās atpakaļ uz savu mitekli un gultu.

Pienāca rudens bez mazākās nojausmas par traģēdiju, ko tas atnesīs. Kādā dzidrā septembra rītā amerikāņu mesjē aizbrauca no pils. Pamājis Klodam ardievas, viņš sacīja, ka braucot izraudzīties spraudeņus, ko vest līdzi uz Ameriku. Kundze nebrauca kopā ar viņu. Abu jaunākais dēls Gilberts bija saslimis ar karstumiem; kundze palika gaidīt ārstu.

Cik nejauki būt slimam tik brīnišķīgā rītā, Klods nodomāja, noraugoties dūmakā, kas vizēja virs Žirondas. Kāds putns treļļoja rīta saulē, kas koši iemirdzināja rasainos vīnogulājus, metot tumšas ēnas starp tiem. Gaiss smaržoja rīta spirgtumā. Sākās brīnum jauka diena.

Tikai vēlā pēcpusdienā, atgriezies no skolas, Klods uzzināja drausmīgo vēsti — amerikāņu mesjē gājis bojā satiksmes nelaimes gadījumā. Braucot garām zirga pajūgam, viņš zaudējis varu pār stūri, automašīna noslīdējusi no ceļa, apmetusi kūleni, un mesjē uz vietas bijis pagalam.

Pār pili nolaidās tik smags līķauts, ka visspožākā saules gaisma nespēja tam izspiesties cauri. Tovakar, kad darbi bija apdarīti, strādnieki salasījās pulciņos, vīri, sievietes, bērni nopūtās, grozīja galvu, kavējās atmiņās...

— Mesjē droši vien pārāk strauji brauca. Viņš vienmēr steidzās, gribēja visu uzzināt, gribēja tūliņ, ātri...

— Oui, mesjē ar saviem bezgalīgajiem jautājumiem.

— Nabaga kundze, tādas bēdas. Kundze visur gāja viņam līdzi.

— Oui, viņi vienmēr bija kopā... līdz šai dienai.

— Ja kundze būtu aizbraukusi līdzi, viņu bērni nu būtu palikuši bez tēva un bez mātes. Pats Dievs gribēja, lai viņu jaunākais saslimtu tieši šodien.

— Tā slimība nav nekāda smagā, temperatūra jau tagad esot kritusies.

Klods stāvēja viņu vidū un klausījās. Viņš bija par lielu, lai raudātu. Bet viņam ļoti gribējās raudāt, aiz līdzjūtības pret viņu, savu skaisto kundzi. Kas tagad par viņu rūpēsies? Kas viņu pasargās no visa ļauna?

Nākamajā dienā noturēja sēru misi amerikāņu mesjē Kleitona Ratledža piemiņai. Visu strādnieku ģimenes sanāca bruģētajā laukumā pie pils galvenās ieejas, gaidot kundzes atgriešanos. Sievietēm ar šalli segta galva, drānas skumji pelēkas, kā drūmās, nomākušās debesis. Tāpat kā visiem vīriešiem, arī Klodam bija melns sēru apsējs ap piedurkni.

Viņš redzēja, kā automašīnas iebrauc pa čugunkalta-jiem vārtiem un lēnām apliec garo loku, lai pa grantēto ceļu piebrauktu pie pašas pils. Kad tās gaidītāju priekšā apstājās, Klods noņēma cepuri.

Patrons palīdzēja kundzei izkāpt no auto. Viņa bija tērpusies melnā no galvas līdz kājām — kurpes, tērps, cimdi, plīvurs, cepure. Ieraudzījusi sapulcējušos cilvēkus, viņa apstājās un ciešāk satvēra vecākā dēla roku; zēnam bija gadi astoņi vai deviņi, kājās īsas bikšeles, mati gaišāki nekā tēvam. Viņš izskatījās samulsis un nobijies. Dzirdēja, ka jaunākais vēl esot gultā, bet jau krietni atlabis.

Klods novērsa acis no zēna un ļāva tām kavēties pie £ savas skaistās kundzes. Panākdamās uz priekšu pretī lielajam cilvēku pulkam, viņa nenolieca galvu, bet paslēja to augstāk. Pleci viņai bija nevis sāpēs sagumuši, bet lepni izslieti. Tomēr cauri plīvuram Klods redzēja, ka vaigi saraudāti slapji, un sirds viņam kusa aiz žēluma pret savu nabaga drosmīgo kundzi.

Kad viņa ierunājās, balss neaizlūza, pat neiedrebē-jās, skanēja skaidri un tīri: —Jūs parādāt lielu godu manam vīram ar to, ka esat šodien atnākuši šurp. Dienas, ko viņš pavadīja kopā ar jums, mācīdamies no jums, bija vienas no laimīgākajām viņa mūžā. Par to es jums pateicos. Visās turpmākajās dienās un turpmākajos gados es atcerēšos šo laiku, apsolu, ka atcerēšos, cik laimīgi te bijām, nedomāšu par sāpēm, man vienmēr būs gaišas atmiņas, ko glabāt par šejieni. Un, ja kādreiz iedomāsiet manu vīru, ceru, ka atcerēsieties viņu ar sirsnību, gluži kā es atcerēšos jūs visus.

Tad viņa apstaigāja visus un sarokojās ar visiem, tikai Klods palika bez rokas spiediena. Drīz viņa aizbrauks pavisam, un to zēns nespēja izturēt. Viņš nemanīts aizlavījās un paslēpās vīnadārzā. Tur starp vīnogulājiem un tumši mēļajiem ogu ķekariem viņš ļāva asarām vaļu, un platie pleci drebēja klusos šņukstos.

Visu nākamo nedēļu Klods ik rītu pamodās ar šausmām, ka pienākusi viņas aizbraukšanas diena. Taču nedēļa pagāja, un kundze vēl aizvien nebija aizbraukusi, kaut gan viņš ne reizi nebija redzējis viņu iznākam no pils.

Viņš gāja, spārdīdams ceļā pagadījušos akmeni, gāja drūms un vienaldzīgs, ar kurpes cieto purngalu raidīja akmeni uz vīndarītavas pusi, tikai lāgiem paceldams galvu un palūkodamies augšup uz pils torņiem, kas slējās pāri papelēm. Tuvojās jauns ražas laiks, bet Klods vairs nejuta ne drusciņu tā satraukuma, ko bija izjutis pirms gada un ari citos rudeņos.

Viņš ieraudzīja vectēvu ārpusē pie vīndarītavas stāvam un sarunājamies ar patronu; tas šajā gadalaikā nebija nekāds ievērības cienīgs notikums. Klods piegau-sināja soli. Vectēvam noteikti nepatiktu viņa ierašanās šai brīdī, un dārznieka Albēra sievas pagatavotās vakariņas būs noliktas siltumā viņu mājiņā uz pavarda.

Domādams par kundzi, kas sēdēja pilī kā ieslodzījumā, Klods noraudzījās uz baronu un ar kurpes purngalu atkal dīki paspārdīja akmeni. Barons izskatījās ļoti nopietns un mazliet skumjš. Šķita, ka sarunu risina viņš viens pats; Kloda vectēvs atbildēja, tikai šad tad klusējot palocīdams galvu. Klodam tāda saruna nešķita normāla, un viņš paskatījās uz savu grand-père ciešāk. Cik stīvi tas turas, un seja — tā vai zvēroja dusmās.

Dīvaini gan. Grand-père lāgiem kļuva nepacietīgs, bieži pat apskaitās, bet lai būtu tik nikns? Nē, tādu reizi Klods neatcerējās.

Tad vectēvs stīvi paklanījās baronam un aizgāja. Viņš nāca tieši pa to ceļu, uz kura stāvēja Klods, un pagāja mazdēlam garām, neveltīdams zēnam ne vārdu, ne skatienu. Asaras. Vai tiešām viņš bija ieraudzījis vectēva acīs asaras? īsu brīdi Klods jutās pārāk pārsteigts par redzēto, lai jaudātu pakustēties. Tad viņš metās vectēvam nopakaļ pārliecināties, vai tiešām paša acis viņu neviļ.

Kad viņš vectēvu panāca, viena pati asara noritēja pār grumbaino vaigu.

— Grand-père, kas tev kait? Kas noticis?

Taču atbildi viņš nesaņēma. Vectēvs strauji atgrūda mājiņas durvis vaļā un pa roku galam ļāva tām atkrist, gandrīz skarot Kloda pieri. Klods ieslīdēja iekšā un durvis aiz sevis klusu aizvēra. Vectēvs stāvēja pie virtuves galda, rokas uz tā atspiedis, galvu nodūris.

— Grand-père. — Klods piesardzīgi spēra soli uz priekšu, bet tad apstājās.

Vectēvs atgāja no galda, stīvām kājām aizslāja līdz logam un drūmi raudzījās ārā. — No šāsdienas es vairs neesmu maître de chai. — Balss skanēja rūcīgi, dusmās piesmakuši. — Manā vietā nākšot Andrē Paskāls.

Klods kā neatmaņā skatījās uz vectēvu. Tas nebija iespējams. — K-ko?

— Patrons, — vectēvs gandrīz ņirdzīgi izrunāja

ierasto vārdu, — iedomājies, ka es esot par vecu. Ka vīna labā man vajagot atkāpties. Par vecu! — Viņš uz-belza ar plaukstu pa virtuves darbagaldu, uz kura stāvēja mazgājamā bļoda, un Klods salēcās no blīkšķa.

— Mans tēvs bija maître de chai pat tad, kad viņam bija pilni astoņdesmit. Man līdz tam vēl krietni ilgs laiks. Bet viņam tā neliekas. — Vectēvs apsviedās apkārt un draudīgi pacēla pirkstu. — Tas nemūžam nenotiktu, ja dzīvs vēl būtu vecais patrons.

Vecais patrons bija nomiris pirms Kloda piedzimšanas. Klods nekad nebija pazinis cita patrona kā vien pašreizējo — baronu, kam vectēvs tagad kalpoja. Platām acīm viņš vērās vectēvā, pūlēdamies dzirdēto aptvert, izprātot, ko tas īsteni nozīmē.

— Kas tagad notiks?

Vectēva roka šļaugani nokrita gar sānu, un viņš atkal stingi vērās ārā pa logu. — Esmu atlaists pensijā. Par nokalpotajiem gadiem man tiek piešķirta šitā mājele un trīs akri vīnadārza... — viņš apklusa un sadrebēja. —... piektā rajona audzē! Žirārs Stefens Luī Brusārs, kas dzimis Medokā, pirmajā audžu rajonā. — Pēdējos vārdus viņš izkliedza, sizdams ar dūri sev pa krūtīm.

— Es, kas pusgadsimtu esmu darinājis viscēlākos vīnus, tagad tieku atstumts un pazemots, lai vecuma galā nodarbotos ar visparastāko vīnu raudzēšanu. Un ne tāpēc, ka būtu zaudējis prasmi, izveicību vai pieredzi, kā izraudzēt visaugstākās klases Bordo. Non, tikai tāpēc, ka patrons iedomājas — es, lūk, esot par vecu.

Vectēvs apklusa, un viņi abi ilgi stāvēja nekustīgi, klusēdami, kavēdamies katrs savās domās. Klodam šī bija vienīgā vieta pasaulē, ko viņš jebkad pazinis, vienīgās mājas, kas viņam jebkad bijušas. Drīz viņš no tām aizies, tāpat kā aizies kundze. Viņš allaž bija domājis, ka šeit, Château Noir, izaugs par vīru un reiz kļūs par maître de chai, raudzēs vīnus, ar kuriem varēs lepoties.

Bet tagad... nu viņš vairs nezināja, kas notiks ar viņu, ar viņiem abiem.

Beidzot vectēvs aizgriezās no loga un īgni nokrek-šķējās. — Vakariņas sakaltis. Sēdīsimies pie galda.

Viņš izlika ēdienu uz šķīvjiem. Abi apsēdās un it kā paēda, beigās tomēr lielāko vakariņu tiesu vajadzēja izmest atkritumos.

Vēlāk, kad saule jau bija norietējusi, Klods sēdēja pie galda ar atvērtu mācību grāmatu priekšā. Blakus grāmatai dega lampa. Vectēvs kleknēja tumsā pie kamīna, raustlgās liesmas meta gaismas plaiksnās viņa sejā, kas izskatījās kā izkaltusi, saplaisājusi miecēta āda. Rokas, ko bija mērcējušas piecdesmit ražu purpura sulas, nu gurdeni nokārās pār krēsla koka paroceņiem. Vecs viņš šovakar izskatījās, vecs un garā salauzts. Klods ļoti gribēja vectēvam kaut ko pateikt, bet neprata rast vārdus. Beidzot viņš no jauna pievērsās grāmatai, taču burti bez jēgas lēkāja acu priekšā.

Pie durvīm kāds klauvēja. Klods rausās augšā no krēsla, bet vectēvs ar rokas mājienu vēlēja viņam palikt pie grāmatas un pats gāja atvērt durvis.

Atnācēja bija kundze! Klodam aizrāvās elpa, kad viņa pārkāpa pār slieksni. Vectēvs uzsita knipi un ar nepacietīgu rokas mājienu norādīja, lai Klods steidz iedegt vēl kādu lampu un padzen vakara tumsu no istabas. Klodu gauži mulsināja viņu virtuves un istabas vienkāršība, nabadzīgās kailās, nobalsinātās sienas, bet viņa aizvien mitinājusies ar zīdu tapsētajās pils istabās.

Kad vectēvs kundzei piedāvāja vienu no viņu koka krēsliem, Klods aizskrēja pie mātes lādes sameklēt kādu drānu, ko pārklāt tam pāri. Bet, kad viņš atgriezās, kundze jau sēdēja un klusā balsi sarunājās ar vectēvu. Klods palika stāvam ārpus gaismas loka, neparko nespēdams noticēt, ka kundze ieradusies pie viņiem, viņu mājelē.

Viņa bija ģērbusies melnās drānās, taču plīvurs seju vairs neaizsedza. Seja bija mierīga un bāla, ne zīmes no sārtinājuma vaigos vai uz lūpām. Un tomēr viņa bija skaista. Vectēvam pievērstās acis šķita degam. Ne aiz dusmām vai satraukuma. Nē, tas bija kas cits, varbūt tāda kā varas apziņa.

Pa kādam vārdam pazuda, ko Klods nesadzirdēja. Tālab viņš piegāja tuvāk, lai neviena zilbe nepaslīdētu secen.

— ... to sapni, kas mums bija abiem ar vīru — izaudzēt un izraudzēt tikpat smalkus, cēlus vīnus kā Francijā. Šo sapni es gribu piepildīt. Bet viena pati es to nespēju. Man nepieciešama palīdzība. Man vajadzīga jūsu palīdzība, mesjē Brusār.

— Manējā?

— Jā. Es gribu lūgt, lai jūs palīdzat man izraudzīties spēcīgus, veselīgus spraudeņus. Man ļoti vajadzēs, lai jūs un jūsu mazdēls, — viņa uzmeta īsu skatienu Klo-dam, - brauktu man līdzi uz Kaliforniju, palīdzētu ogulājus iedēstīt un aprūpēt. Pienāks diena, kad prohibīciju atcels, bet līdz tam laikam jūs varēsiet raudzēt vīnus baznīcas un medicīnas vajadzībām. Mums... man ir atļauja to ražošanai. — Viņa apklusa, bet pēc mirkļa turpināja: — Paies vairāki gadi, līdz vīnogulāji izaugs tik lieli, ka dos ražu cēlu vīnu raudzēšanai. Vai jūs būsiet ar mieru, mesjē Brusār? Vai brauksiet man līdzi uz Ameriku un kļūsiet par manu maître de chai?

Klods gaidīja, ko vectēvs atbildēs, bīdamies cerēt, bīdamies pat elpot. Ilgi grand-père klusēja, tad pamājis izslēja galvu.

— Esmu dzirdējis par Ameriku un par slikto vīnu, ko jūs tur ražojat, — viņš sacīja, un Klods gandrīz vai skaļi ievaidējās par manāmo nicinājuma pieskaņu vectēva balsī. — Jums varbūt tiešām nepieciešams kāds francūzis, kas ierāda, kā izraudzējams labs vīns.

Kundzei lūpu kaktiņos iegūla viegls smaids. — Tātad jūs brauksiet man līdzi?

— Braukšu.

Klodam gribējās pilnā balsī uzgavilēt, taču viņš apvaldīja satraukumu, līdz kundze aizgāja. Vectēvs aizvēra durvis, tad pagriezās pret Klodu un pamirkšķināja ar aci.

— Par vecu, ko?

— Mēs tātad brauksim uz Ameriku. Mēs tiešām brauksim uz Ameriku? — Klods metās pie vectēva un apkrita viņam ap kaklu.

Sākās lieli darbi. Vajadzēja iepirkt spraudeņus, vajadzēja vēl daudz ko sagatavot, bija jāsasaiņo mantas, jāsagādā biļetes. Pienāca ziema, līdz beidzot viņi Bordo sēdās kuģī un devās ceļā.

Klods kavējās starp mirdzošajām fermentācijas tvertnēm, ne vairs brašais pusaudzis, kāds bija, ierodoties Ratledžu vīndaritavā, bet gan tāds pats vecs, grumbains vīrs, kāds savulaik bija viņa grand-père.

Cīk dīvaini, ka pēc visiem šiem garajiem gadiem viņš pēkšņi tik dzīvi atcerējās dzimto malu. Pils resnos torņus un smailos tornīšus, nomelnējušos mūrus, cīruļu treļļus, sienāžu sisināšanu, vīnadārzus gar Žirondas krastiem, Albēra sievas gatavotā sautējuma garšu, lavandas un rožu smaržu pils dārzā, mūziku, ar vizuļiem apšūtās dāmu kleitas... kas viņā visas šīs atmiņas pēkšņi atmodinājis? Vai madamas ieminēšanās par pašreizējo baronu? Vai arī tas, ko viņa sacīja par jaunāko dēlu Žil-bēru?

Kāda gan tam nozīme? Viss ir sen pagājis. Šeit nu ir viņa mājas, viņa īstās mājas. Vecais vīrs paraudzījās visapkārt, un sejā iezagās smaids. Šajā ēkā viņš pazina un pārzināja katru kvadrātcollu, katru kaktiņu, katru

iedobi, katru skaņu un katru smaržu. Viņš zināja visus šās ēkas noslēpumus un prata tos glabāt.

Pašam viņam bija neliels namiņš, kur viņš īstenībā tikai pārgulēja. Bet šī vīndarītava bija mājas, te viņš aizvadīja visas savas nomoda stundas, te ieturēja maltītes, te raudzēja vīnus, ne par matu mazāk cēlus kā dzimtajā Château Noir.

Vīns. Jāsagatavo sava māja šāgada ražas uzņemšanai. Laiks. Kādiem spārniem tas aizlido? Tas, liekas, steidzas aizvien straujāk, viņš nodomāja un aizsteidzās ari pats.

Zemā ēka netālu no vīndarītavas vecos laikos bija stallis darba zirgiem, kas vilka ratus un arklus. Pirms divdesmit gadiem celtne bija pārbūvēta par kantora ēku, platās staļļu durvis aizmūrētas, iekšā no paplašinātiem steliņģiem iekārtotas ērtas darbistabas, cementa klona vietā saliktas ozolkoka grīdas, iebūvēti logi.

Viens vecs ozols atstāts augam, lai dienas lielāko tiesu telpā nekarsētu saule. Pagājis garām ozolam, Sems iegriezās kādreizējā stallī.

Geilina Vestmora, ražena tumšmate, kas strādāja par pasūtījumu pieņēmēju, sekretāri, pasta sūtījumu pārzini, kantoristi, īsi sakot, apdarīja visus darbus, patlaban runāja pa telefonu. Nepārtraukdama sarunu, viņa paņēma žūksnīti dažādu papīru un pasniedza tos Se-mam, ar pirkstu piesizdama pie virsējā. Kāds aģents no Ziemeļrietumiem pieprasīja piecas kastes no astoņdesmit sestā gada kabernē rezervēm. Sems šaubījās, vai varēs piegādāt viņam vairāk par vienu kasti, bet nolēma savā datorā pārbaudīt krājumus.

Viņš izdzirda datora klikšķus un pa gaiteni devās uz grāmatvedības istabu. Tur viņš uzkavējās tik ilgi, lai nodotu Endijam Halstedam Džonsona personālo kartīti un pateiktu, ka Klods Džonsonu atlaidis.

— Tas mums janokarto likumīgi, Sem. Jaieraksta atlaišanas iemesls un apstākļi.

— Noliec veidlapu uz mana rakstāmgalda! Vēlāk pats aizpildīšu, — Sems sacīja, jo zināja, ka Klods nekādu birokrātiju necieš.

Pa to pašu gaiteni Sems aizgāja uz savu kabinetu ēkas viņā galā. Staļļa senlaicīgās, ar cirvi tēstās sijas tur bija atstātas neskartas, darot telpu līdzīgu zemnieku istabai. Pie loga stāvēja vecs, apskrambāts mahagoni rakstāmgalds.

Galdu Sems bija atklājis pirms septiņiem gadiem, kad Katrīna viņu pirms Ziemsvētkiem aizsūtīja uz bēniņiem pēc eglītes rotājumiem. Viņš tūliņ to novāca lejā kopā ar vecu kopējamo ierīci; pie šā rakstāmgalda bija sēdējis Sema vecvecvectēvs, Džordžs Simpsons Rat-ledžs, pirmais Ratledžu nama īpašnieks..

Uzzinājusi, ka Sems nodomājis galdu novietot savā darbistabā, Katrīna to rūpīgi apskatīja un noteica: — Tev vajadzētu to uzsvaidzināt.

— Jā, tiklīdz atliks laiks, — viņš toreiz atbildēja.

Laika, protams, neatlika. Taču Semam patika gan ie-

švīkājumi, gan dziļākie skrambājumi, tintes traipi un cigāru izdedzinātās vietas; tas viss piešķīra galdam personību. Veco, aizvēsturisko kopējamo ierīci viņš nostatīja godavietā uz grāmatplaukta starp grāmatām par vitikultūru^1 un enoloģiju^2; turpat glabājās arī vecs spektofotometrs, saplīsis vīnazaglis un vairākas mērglāzes.

Raupjais, ar zirga astriem polsterētais sofas tipa dīvāns pie otras sienas bija nākamā istablieta, ko Sems bija uzracis bēniņos. Neērtāka sēdmēbele par šo nekad pasaulē nav darināta. To viņš turēja, kur sēdināt

’Informācija par vīnogu audzēšanu un vīndaribu. 2Vīnaudzēšanas un vīnkopības zinātne.

netīkamus pircējus, lai tie ilgi neuzkavētos. Pretī rakstāmgaldam novietotie divi ar tumšsarkaru ādu apvilktie un vara apkalumiem rotātie atzveltnes krēsli bija pievākti no lielās mājas bibliotēkas istabas. Sienas nokrāsotas maigi zaļas; tās labi saskanēja ar raupjo sizala šķiedras paklāju, kas nosedza gandrīz visu ozolkoka gridu. Lai sienas nerēgotos kailas, tās bija nokārstitas ar vairākām izcili labām litografijām, kā ari ar vērtīgu vinogulāju botāniskiem zīmējumiem.

Aizgājis līdz rakstāmgaldam, Sems pakāra cepuri uz modernas skulptūras, kurai laikam vajadzēja attēlot romiešu viņa dievu Bakhu. Rakstāmgalda vidu aizņēma dažādas atbildētas aptaujas lapas un aizpildītu valdības veidlapu kaudzite, kas gaidija viņa parakstu. Štata un apgabala ziņojumus un vinaudzētāju asociācijas aptaujas viņš vispirms aši pārlasīja, iekams parak-stija un atzīmēja datumu. Savācis mēneša pārskatus, ko vajadzēja iesniegt Alkohola un tabakas pārziņas birojam un Ugunsdzēsības pārvaldei, uzdodot visus — gan pudelēs iepildītos, gan nesapildītos Ratledžu nama vīna krājumus lidz ar apmaksāto nodokļu summām, Sems pagriezās krēslā pret datoru, lai pārbaudītu skaitļus.

Nopriecājies par labi izdarītajiem, precīzajiem aprēķiniem, viņš pagriezās atpakaļ pret rakstāmgaldu. Tikko viņš sniedzās pēc pildspalvas, lai parakstītu ziņojumu, ienāca Katrīna. Sems mazliet pārsteigts paskatījās uz vecomāti.

— Beidzot sadzinu tev pēdas, — viņa noteica tik dzedrā balsī, ka to varēja uzskatīt par aizrādījumu. — Apstaigāju visu vīndarītavu, tevi meklēdama.

Katrīna ļoti reti viņu ipaši meklēja. — Vai atgadījies kas ļauns? — Viņš pamāja uz atzveltnes krēslu, aicinādams vecomāti apsēsties, bet tā nelikās mājienu redzam un palika stāvot.

— Gils uzaicinājis baronu un tā sievu pavadīt kādu

laiku Nepas ielejā. Emīls aicinājumu pieņēmis. — Vārdus viņa skaldīt noskaldīja. — Barons, liekas, uzskata, ka ir Gilam parādā laipnību apskatīt tā vīndarītavu. Kamēr uzturēsies šeit, viņš, gluži dabiski, ir ieplānojis zināmu laiku pavadīt arī Ratledžu namā un uzņēmumā.

— Kad viņš ieradīsies? — Sems nepārtrauca ziņojumu parakstīšanu.

— Pēc divām nedēļām.

Sems pacēla galvu, un piere viegli saraucās. — Tad laikam nolēmis te pakavēties arī ražas novākšanas laikā.

— Acīmredzot. — Garām zirgastru dīvānam Katrīna aizgāja līdz logam un, abām rokām atspiedusies uz spieķa, raudzījās ārā. — Tev jāzina, ka Emīls jo sevišķi vēros tevi. Gils viņam sastāstījis, ka apšauba tavas spējas patstāvīgi vadīt lielu vīndarītavu.

— Gils būtu palaidis garām neizmantotu lielisku iespēju, ja to nedarītu, — Sems vēsi atteica. — Visa ieleja taču zina, ka Ratledžu namu valdi tu. Visus svarīgos lēmumus pieņem tu. Manā tiesā iekrīt vienīgi tos izpildīt.

Viņa pagrieza galvu un uzmeta Semam tik parasto dzedro, izaicinošo skatienu. — Ceru, ka tu novērsīsi jebkādas šaubas, kamēr Emīls te uzturēsies.

Sems uzjautrināts atlaidās krēslā. — Kā gan tas, pēc tavām domām, panākams, Katrīn, ja es tevi pašu par savām spējām nekad neesmu spējis pārliecināt?

Sema atklātās valodas pārsteigta, Katrīna samulsa. Par to, ka pati netic Sema varēšanai, viņa ar mazdēlu nekad nebija runājusi. Un nedomāja to darīt arī tagad.

— Tas nav pašreiz apspriežamais temats, — viņa stingri noteica.

— Ir gan, — Sems pretojās. — Ja tu droši ticētu, ka es spēju patstāvīgi pārvaldīt vīndarītavu, tu vispār nebūtu uzsākusi sarunas ar baronu, vai tā nav?

— Es nekad neesmu apšaubījusi tavas darba spējas

un nodošanos darbam. Direktora amatam tu esi ļoti piemērots.

— Tas laikam ir mēģinājums uzpirkt ar lētu uzslavu, Katrin. — Sema smaids bija skadrs un vēss.

Apskaitusies par Sema neatlaidīgo turēšanos pie uzsāktā temata, Katrīna atcirta: — Tu pēc dabas esi pārāk mīksts un iecietīgs.

— Ak pārāk iecietīgs! — Viņš salika kopā abu roku pirkstus tēlotā domīgumā. — Laikam jau es tiešām biju pārāk mīksts un iecietīgs, kad Douertijam tikai atņēmu šauteni, neiegrūdis viņam stobru rīklē pēc tam, kad viņš bija šāvis uz maniem strādniekiem. Un pērn, kad tu pēc kritiena biji saistīta pie gultas un es iesniedzu tiesā prasību pret Ratklifa vīndarītavu Sonomā, un panācu spriedumu, ka viņiem jāizņem no apgrozības viss vīns, kas aizgājis pārdošanā ar tādām pudeļu etiķetēm, kas bija gandrīz vienādas ar mūsējām. Tu stipri apskaities, kad es pārtraucu kriminālvajāšanu, saņēmis viņu solījumu, ka etiķetes tiks apmainītas pret citādām. Tu gribēji tiesas darbus turpināt un panākt, lai viņš atlīdzina mums zaudējumus, tā pārvēršot to par biedinošu piemēru citām vīndarītavām. Manuprāt, nebija nekādas vajadzības uzsākt ilgu un dārgu tiesāšanos.

— Tā būtu bijusi lieti iztērēta nauda. Tu gluži vienkārši biji pārāk lēnprātīgs.

— Tā tu sacīji arī toreiz.

— Tā bija taisnība.

Semam dusmās satumsa acis. Tas gadījās tik reti, ka Katrīna uzreiz to pamanīja. Vienu mirkli viņai iešāvās prātā, ka mazdēls tūdaļ sliesies kājās. Viņa nevilšus aizturēja elpu un ar interesi gaidīja izvirdumu. Tomēr to nesagaidīja. Uguns apdzisa, Sems paliecās uz priekšu un savāca vienkop visas piezīmes par telefonsarunām.

— Tavs ceļš taču ir vienīgais pareizais, vai ne, Katrīn? — Ciniskajā tonī mazmazdrusciņ ieskanējās sarkasms.

— Mans ceļš ir vienīgais pareizais ceļš Ratledžu nama vadīšanai. — Ari šoreiz mazdēlā vīlusies, Katrīna nemaz nedomāja to slēpt. — Vājumu nedrīkst ne pieļaut, ne piedot.

Sems pacēla galvu. — Tu kļūdies, uzskatīdama saprātīgu spriedumu par vājumu, Katrīn, — viņš brīdinoši sacīja. — Ratledžu zeme ir liesa, klimats visai nežēlīgs. Te izaug vīnogas, kas izskatās sīkas, pat nīkulīgas. Bet tām ir izveidojusies bieza miza, kas nepieciešama, lai šinī klimatā izdzīvotu.

— Es to gauži labi zinu, Džonatan.

— Sem, — viņš pārlaboja un izbeidza sarunu, kas teju, teju grasījās izvērsties strīdā, jo saprata, ka tam nav jēgas. — Labāk atturēties no barona pārliecināšanas, citādi viņš vēl var iedomāties, ka tavas valdīšanas spējas iet mazumā.

— Es gribu panākt apvienošanos. — Tas bija nepārprotams un apņēmīgs lēmums.

— Un Gils līdis vai no ādas ārā, lai to nepieļautu, — Sems aizrādīja. — Viņam tas ir gandrīz vai dzīvības jautājums.

Pāris sekunžu valdīja klusums, iekams Katrīna atbildēja. — Jā, viņš ir ieinteresēts, taču viņam ir ari finansiāli apsvērumi. Visus viņa vlnadārzus ir apsēdušas laputis. — Viņa runāja lēni un apdomīgi. Semam tas atgādināja datoru, kas, lēnām apstrādājis visus iespējamos datus, sastāda atbildi. — Turpmākajos četros gados viņam visas platības vajadzēs apdēstīt no jauna, un tas prasīs milzīgu naudas ieguldījumu.

— Man šķiet, viņš ir aktīvi iesaistījies vairumtirdzniecības organizēšanā, lai tādējādi iegūtu līdzekļus.

— Tev taisnība. — Katrīnai lūpas savilkās pavisam niecīgā smaidiņā. — Taču desmitkārt labāk būtu tikt pie ārzemju kapitāla līdzdalības. Interesanti, vai Emīlam šī situācija ir zināma, — viņa prātoja. — Vajadzētu sarunā ar viņu par to ieminēties... protams, tā gluži viegli, starp citu.

— Protams, — Sems zobgalīgi atsaucās. — Tāpat vien aiz ziņkārības, — vai tu zini, kur barons apmetīsies, kamēr viesosies ielejā?

— Gils piedāvājis miteklim savu viesu māju, bet Emīls pasūtījis apartamentus viesnīcā Auberge du Soleil. Izvēlējies neitrālu vidi, — viņa paskaidroja un, novērsusies no loga, apņēmīgi palocīja galvu. — Būs jāsarīko viesības par godu barona apciemojumam, varbūt ap to pašu laiku, kad te ieradīsies televīzija.

— Kāda televīzija? — Sems sarauca pieri.

— Gribēju tev to pateikt rīt pie pusdiengalda. Viņnedēļ pa telefonu runāju ar Hjū Taunsendu. Viņš grib veidot plašu informācijas programmu par Kalifornijas vīniem un par bāzi izmantot Ratledžu namu.

— Un tu biji ar mieru?

— Man negribas, lai Gils iedomājas, ka viņš vienīgais spēj rūpēties par reklāmu. Mēs to varam tikpat labi, un šis raidījums būs skatāms nacionālajā visas valsts televīzijā. Varbūt pat aizceļos pāri robežām. — Pēdējo teikumu viņa piebilda, glezni paraustot vienu plecu. — Katrā ziņā tas nozīmēs daudz vairāk nekā nezin cik fotogrāfiju un rakstu tirdzniecības bukletos vai vīndaru žurnālos. Sapratu, ka televīzijas ļaudis te uzturēsies vairākas dienas. Kas zina? Var gadīties, ka mums būs svarīgi jaunumi, ko paziņot, kamēr viņi filmēs. — Viņa devās uz durvīm, vēl tikai noteikdama: — Pusdienas rīt pulksten vienos.

To noklausīdamies, Sems ieprātojās, diezin vai arī „ Kellija Duglasa būs gaidāmajā televīzijas komandā. Taču viņš to nejautāja. Tikai palocīja galvu, kā apstiprinot norunāto pusdienu laiku. — Rīt.

Palicis viens, Sems brīdi noraudzījās durvīs, ko Katrīna izejot bija aizvērusi. Viņš lāgā nesaprata, kāpēc atmiņas par tikšanos ar Kelliju Duglasu viņam tik cieši iegūlušas prātā. Varbūt saistīja krasais kontrasts starp rāmo, plūstošo balsi un spriedzes un nemiera pilno enerģiju, ko Sems viņā sajuta vibrējam. Varbūt spēks un saprāts viņas sejā. Vai varbūt kaut kas nenosakāmi vārs acīs, apliecinājums, kas norādīja, ka viņa kaut kādā ziņā tomēr ir neaizsargāta un viegli sāpināma, par spīti lepni izrādītajam spēkam.

Bet varbūt nekas vairāk kā tikai karstums, kas viņā uzbangoja tā nepavisam nevajadzīgā skūpsta laikā.

Atbrīvojies no neskaidrās prātuļošanas, Sems ķērās pie telefonziņām, kas gulēja uz galda.

10

Kellijas darbistabas logā sitās spēcīgs lietus un straumītes tecēja gar rūtīm lejup. Desmit stāvu zem viņas Ņujorkā traucās, dunēja, burzmā stūmās uz priekšu vēl viena parasta darbadiena, taksometri šķieda ielās ūdeni un dubļus, signāltaures nepacietībā rēca, cilvēki pa ietvēm steidzās uz priekšu, tverdamies zem lietussargiem, salocītām avīžlapām vai arī drosmīgi stājās pretī lietum kailu galvu. Gājēju un braucēju enerģija neaprima ne mirkli.

Kellija, bridi domīgi noskatījusies, novērsās no loga un aizgāja atpakaļ pie rakstāmgalda. Lēnām viņa noglauda riekstkoka galda gludo virsmu. Šo galdu Kellija Sentluisā bija nopirkusi izsolē īsi pirms pārcelšanās uz Ņujorku. Iepriekšējais īpašnieks to bija lietojis par darbgaldu, un nabaga mēbele bija patiesi bēdīgā stāvoklī — virsma sabendēta un traipaina, vairākām atvilktnēm trūka rokturu, arī sāni nobružāti, pat vienas kājas trūka. Ekspreši, kas kravāja viņas mantību pārvešanai, nevarēja vien nobrīnīties, kad viņa kopā ar pārējām mēbelēm lika vest arī galdu.

Tagad uzacis pacēlās aiz klusas apbrīnas. Visi bojājumi bija novērsti. Iespiedumus izdevās izlīdzināt ar karstu gludekli caur miklu drānu. Trūkstošā kāja tika aizstāta; traipi no virsmas notīrīti, virsma pati ar īpašu krāsvielu pārklāta tā, ka māzerainā valriekstu koka dabiskais raksts atklājās pilnā krāšņumā. Vispēdējo spožumu piešķīra trīskārtīgs vaskojums.

Noglauzdama pulēto spoguļgludo virsmu, Kellija atcerējās garās stundas, ko bija pavadījusi, rūpīgi ievaskodama katru kvadrātcollu galda virsmas, no kuras vēl tagad dvesmoja liega dabiska bišu vaska smarža, ko pārspēja spēcīgāka rožu un vijolīšu dvesma no puķēm Pikarda porcelāna krūkā, kas bija viens no viņas atradumiem Sestās avēnijas un Divdesmit sestās ielas sīkumtirgū. Sienām košumu piešķīra Monē un O'Kīfes gleznu reprodukcijas.

Kellijas skatiens pakavējās pie pabieziem aktu vākiem uz rakstāmgalda. Tos viņa no televīzijas uzziņu nodaļas bija saņēmusi pirms neilga brīža. Vākos bija visa informācija, kas jebkad publicēta par Katrīnu Rat-ledžu un Ratledžu nama vīndaritavu. Patiesībā Kellija bija cerējusi saņemt plašāku uzziņas materiālu.

Kellija atvēra vākus un nolika vēlākam laikam astoņas lappuses mašīnrakstā, kurās atrodams pilns ziņu apkopojums. Pārējais bija žurnālu aprakstu kopijas, avīžu izgriezumi un atsevišķas izplēstas grāmatu lapas, kas ietvēra informāciju paj: vlndarlbas vēsturi, kā ari attēli — gan jauni, gan veci.

Viss bija salikts hronoloģiskā secībā, sākot ar ziņām par Džordžu Simpsonu Ratledžu, kas ar eksporta un importa darījumiem bija ticis pie bagātības Sanfrancisko zelta drudža laikā. 1879. gadā viņš nopirka piecsimt akru lielu rančo, kas vēlāk kļuva par vīndaru uzņēmumu Ratledžu nams. Līdzīgi daudziem citiem Sanfrancisko tālaika bagātniekiem, viņš ielejā uzbūvēja

vasaras namu, kas sava laika puķainajā valodā tika raksturots ar vārdiem: "Visādā ziņā tikpat lieliska kā jebkura hercogpils Eiropā." Tai pašā avīžrakstā bija minēts, ka līdztekus liellopu, aitu un zirgu audzēšanai Ratledžs nolēmis apstādīt vairākus akrus sava īpašuma ar vīnadārziem, tā sekodams pārējo ielejas lielo zemes īpašnieku priekšzīmei "taisīt vīnu no vīnogām".

Vēlāka laika avīžraksts vēstī par postu, ko ielejā nodarījušas phylloxera laputis; starp citu bija izlasāmas arī šādas rindas: "Šī vīnogulāju sērga izpostījusi arī visus piecdesmit akrus vīnadārza, kas pieder Džordžam Simpsonam Ratledžam no Sanfrancisko. Ja vien izdosies atrast līdzekli neganto kaitēkļu apkarošanai, misters Ratledžs apņēmies savu zemi atkal apstādīt ar vīnogulājiem."

Avīzē bija arī sēru vēsts par Ratledža sievas nāvi gadsimta pēdējā gadā. Cits īss rakstiņš darīja zināmu, ka misters Ratledžs savu Sanfrancisko uzņēmumu nodevis vecākā dēla ziņā, bet pats pārcēlies uz pastāvīgu dzīvi ielejas mājā.

Pabālējis rupjgraudains fotouzņēmums rādīja, kādus zaudējumus ielejai nodarījusi zemestrīce, kas sagrāva Sanfrancisko. Paraksts zem attēla norādīja uz Džordža Ratledža īpašumam nodarīto postu: "Lielās dzīvojamās mājas skursteņi sagrauti, postījumi, gan mazāki, nodarīti arī vīna raudzētavai. Misters Ratledžs apgalvo, ka jūtoties laimīgs par to, ka nav nodarīts vēl lielāks posts."

Kad Džordžs Simpsons Ratledžs 1910. gadā nomira, nekrologā apkopoti galvenie viņa dzīves dati. Pēdējā rindkopā teikts, ka nelaiķim palikuši divi dēli, meita un četri mazbērni; vārdā neviens nebija nosaukts.

Nākamais raksts, kas datēts ar 1917. gadu, vēsta par Kleitona Ratledža un Katrīnas Leslijas Fērčaildas kāzām. Reportieris gari un plaši iztīksminājies, aprakstot līgavas un līgavas māsu tērpus, bagātīgo kāzu mielastu

un kāzu dāvanas. "Līgavaiņa vecāki laimīgajam jaunajam pārim uzdāvināja dzimtai piederošo vasaras namu Nepas ielejā." Vēlāk tanī pašā gadā sabiedriskās dzīves hronikā pieminēts, ka Kleitons Ratledžs ar sievu nolēmuši apmesties uz pastāvīgu dzīvi Nepas ielejā un dzīvot kā "kungu kārtas zemkopji".

Rakstā par ierosināto prohiblcijas likumu, kas draudēja pilnīgi iznicināt vindarlbas industriju ielejā, bija ari citēts kāds Kleitona Ratledža izteikums: viņš gan domājot, ka vīna raudzēšanu likums neskaršot. Sekoja izgriezums no avīzes laikā, kad prohiblcijas likums jau bija stājies spēkā, un šajā rakstā teikts, ka Ratledžu nama vīndariem atļauts raudzēt vīnus baznīcu un medicīnas vajadzībām. Nākamais izgriezums vēstīja par Kleitona Ratledža nāvi sešus gadus vēlāk satiksmes nelaimes gadījumā Francijā, netālu no Bordo. Pēc viņa sēro sieva Katrīna un divi nepilngadīgi dēli — astoņgadīgais Džonatans un sešgadīgais Gilberts.

Kellija nopūtās. Tiktāl preses izdevumos nebija nekā tāda, ko viņa jau nezinātu. Tāpēc viņa meklēja tālāk jaunākos rakstos. Uzmanību saistīja nākamā raksta virsraksts:

Nenoskaidrotā negadījumā nogalināts Ratledžu nama vīndarītavas pārzinis

Šodien rīta agrumā kāds strādnieks Ratledžu nama vīnda-ritavas pagrabā atradis Evana Douertija līķi. Izmeklēšanas iestādes pieļauj, ka no steķiem nogāzusies vīna muca uzkritusi virsū nelaimīgajam un sašķaidījusi tam galvaskausu. Apgabala kriminālizmcklētājs pieļauj, ka nāve iestājusies iepriekšējā vakarā. Citi uzņēmuma strādnieki liecina, ka Douertijs bieži gājis naktī pārbaudīt vīndarītavu. Neviena aculiecinieka nelaimes gadījumam nav.

Notikušais patiesi ir liela traģēdija Douertija jaunajai sievai, kas gaida viņu pirmo bērniņu.

Kellija raudzījās avīzes izgriezumā, brīnīdamās, kā tāds vispār informācijas uzziņās iekļauts. Tas pierādīja, ka materiālu vācēji pret savu pienākumu izturējušies tiešām ļoti apzinīgi, sakopojot itin visu informāciju, kas attiecas uz Ratledžiem. Vairākums rakstu uzskaitīja kritiķu uzslavas un visus apbalvojumus, ko Ratledžu nama vīni gadu gaitā izpelnījušies. Pāris aprakstu žurnālu par Katrīnu Ratledžu nekā jauna Kellijai nedeva.

Darbistabas durvis pēkšņi atsprāga vaļā, un Kellija pacēla galvu. Hjū palika stāvam pie sliekšņa. — Vai traucēju?

— Traucē. Bet pašreiz es priecātos par jebkuru traucējumu. — Viņa aizvēra aktu vākus un stāvu paceltus izdauzīja pret rakstāmgaldu, lai izlīdzinātu lapu stūrīšus. — Noņēmos ar drausmīgi garlaicīgu lasīšanu.

— Par ko tu lasīji? — Hjū ienāca istabā, atstādams durvis vaļā.

— Par Ratledžu ģimeni. Nekā daudz tur nav. — Viņa ielika aktu vākus atvilktnē. — Katrīna nav ielaidušies gandrīz nekādās intervijās, un tikpat kā nav nekādu datu par jaunāko dēlu. Acīmredzot baumās ir vairāk vielas nekā avīžrakstos. — Kellija pasmaidīja. — Piedod, tev droši vien bija kas sakāms. Ko tu gribēji teikt?

— Gribēju tikai pateikt, ka darbu secībā paredzamas nelielas pārmaiņas, — Hjū sacīja. — Tādas, kas tev, šķiet, gluži labi patiks. Tikšanās ar Treivisu atlikta par divām dienām vēlāk sakarā ar viņa darba apstākļiem. Tas nozīmē, ka, līdzko būsi iztincinājusi Katrīnu, tev paliks divas brīvas dienas, ko varēsi pavadīt Nepā. Priekšniecība aplēsusi, ka iznāk lētāk tevi atstāt tur nekā likt, lai tu lido atpakaļ uz Ņujorku un pēc tam nākamajā dienā atkal uz Espenu.

— Iekārto, lai varu tās divas dienas pavadīt Sanfrancisko, un lieta nodarīta. — Kellija izteica savu viedokli,

kad priekšistabā iezvanījās telefons un asistente nocēla klausuli. — Tad es būtu ari tuvāk lidostai.

— To var, — Hjū noteica, plecus paraustīdams.

Sjū pienāca pie durvīm un viegli uzsita pa stenderi, lai pievērstu Kellijas uzmanību. — Jūs lūdz pie telefona, Kellij, — viņa sacīja. — Zvana vīrietis, bet negribēja nosaukt vārdu. Vai teikt, ka esat aizņemta?

Veselu garu mirkli Kellija neteica ne vārda, smaga neizbēgamlbas sajūta viņu spieda pie zemes. Viņa visu laiku it kā bija jautusi, ka viņš noteikti zvanīs vēlreiz, jo nu zināja, kur viņa atrodas un kā sasniedzama.

Hjū pagriezās uz iešanu. — Ja ap pulksten trijiem esi brīva, ienāc pie manis! Man norunāts noklausīties mūziku, ko esmu iecerējis mūsu programmai.

Kellijai kaut kā izdevās palocīt galvu, tad viņa pasniedzās pēc klausules. — Es runāšu, Sjū. — Viņa paņēma klausuli rokā, taču savienojuma podziņu vēl nenospieda. — Lūdzu, aizver durvis!

Tikai kad durvis bija ciet, viņa nospieda podziņu. — Kellija Duglasa klausās. Kas runā? — viņa dzedri jautāja. Pats ļaunākais jau ir noticis; nekas cits viņu vairs nespēja nobiedēt.

— Mis Duglasa? Hallo! Runā Stīvs Grejs no Apvienotās Zelta biržas. Zvanu tāpēc, ka gribu jums piedāvāt retu izdevību grandiozam ķērienam.

Noklausījusies pirmos vārdus, Kellija nesaprata — smieties vai dusmoties. Viņa izvēlējās vidusceļu un atteica: — Es ļoti priecājos, Stlv, ka piezvanījāt. Kāda brīnišķīga sagadīšanās! Mēs nupat šorīt apspriedē par savu programmu runājām, ka vajadzētu uztaisīt pārraidi par telemārketinga sabiedrību mānīgajiem piedāvājumiem.

Aparātā noskanēja klikšķis, un saruna bija pārtrūkusi. Kellija neizsakāmā atvieglojumā atlaidās krēslā un nopriecājās par savu alošanos.

Pa baltzaļā buika atvērto logu iekšā strāvoja karsts vējš, kad automašīna rēkdama, izpūtējam ceļu švīkājot un dzirksteles šķiežot, drāzās pa Silveradotreilu. Ceļam gar labo pusi stiepās vīnadārzu glītās simetriskās ogulāju rindas. Lēns Douertijs nevarēja tās neredzēt, bija spiests tās salīdzināt ar savu vīnadārzu, kas vēl joprojām izskatījās pēc mežonīga čūkslāja, kaut arī pēdējo nedēļu viņš tajā bija strādājis no ausmas līdz tumsai, graizīdams un cirpdams, pūloties nenodarīt pārāk lielu ļaunumu ražai.

Tieši priekšā slējās lielas, slaidas papeles abpus īsā piebraucamā ceļa, kas veda uz klostera ēkām līdzīgo vīndarītavu, degustācijas zāli, pircēju pieņemšanas telpām un Klosteru kantoriem. Lēns pabrauca garām ieejai, tad vēl apmēram jūdzi tālāk uz priekšu līdz privātam ceļam, kas aizliecās augšup gar stāvu kalna nogāzi. Šajā ceļā viņš iegriezās.

Šauro ceļu no abām pusēm ieskāva varenu eikaliptu, sarkankoku un ozolu audze, koku zari sakļāvās arkai līdzīgā zaļā jumolā, akmeņaino zemi to pakājē sedza vienīgi izdegusi zāle un dzelkšņains krūmājs.

Tuvojoties kalna stāvajai korei, Lēns nokļuva pie krāšņi kaltiem dzelzs vārtiem un to priekšā apturēja automašīnu. Riteņu saceltie putekļi ievirpuļoja pa nolaisto logu un karstajā gaisā pamazām nosēdās. Lēns notrauca putekļus no sava labākā uzvalka — vienīgā uzvalka — piedurknes. Šo tumši zilo uzvalku skuju rakstā viņš bija iegādājies, lai būtu ko uzvilkt Bekijas bērēs.

Vārti bija vaļā. Douertijs apsvēra, vai vajadzētu braukt iekšā. Līdz dzīvojamai mājai bija labi ja ceturtdaļjūdze. Pēdīgi viņš tomēr izkāpa no auto, aizcirta durtiņas un iebāza aizdedzes atslēgu kabatā. Līdzko Lēns sāka iet, sviedri plūda aumaļām. Klusītēm lādēdamies, viņš turēja rokas sāniski mazliet paceltas, jo negribēja ierasties pie namdurvīm ar sviedru traipiem padusēs.

Netālu aiz vārtiem zemes ceļu nomija betona pievedceļš ar sarkanu ķieģeļu apmalēm. Pa to viņš devās uz priekšu un iegriezās likumā, aiz kura atklājās skats uz viesu māju ar apmestām ārsienām un dakstiņu jumtu; māja atradās kalna nogāzē. Ap alpināriju un mākslīgi ierīkoto ūdenskritumu aiz tā kuploja lekna zāle.

Ceļš kļuva platāks un meta likumu apkārt marmora strūklakai, ko ieskāva koši ziedošas puķes. Pašā likuma vidū, smagnēji izpletusies tupēja zemā dzīvojamā māja; pēcpusdienas saule cepināja tās sarkano dakstiņu jumtu.

Douertijs apstājās, izvilka no mugurkabatas mutautu, noslaucīja sviedrus no sejas un kakla un iebāza mutautu atpakaļ kabatā. Tuvojoties mājai, viņš pa ceļam pameta acis uz augsto žogu kreisajā pusē un tenisa laukumu aiz tā; tālāk atkal pletās zaļš mauriņš un puķu dobes.

— Šitā vietiņa viena pati aizņem vairāk nekā desmit akru, — viņš skaudīgi nopurpināja.

Ar redzēto gandrīz pietika, lai grieztos atpakaļ, taču ar to pietika ari, lai spītīgi dotos uz priekšu līdz pat ieejas durvīm. Tur Douertijs atkal apstājās, bridi paminējās un aplaizīja lūpas, cenzdamies nedomāt, cik brīnišķīgi tieši tobrīd garšotu malciņš ledaini auksta viskija. Kamēr drosme vēl pavisam nebija zaudēta, viņš piespieda zvana pogu un lūkoja kaut ko saskatīt caur biezajām stikla rūtīm, kas durvis sniedzās no augšas līdz pat apakšai. Redzēt tomēr nevarēja itin neko. Vienīgi šķita, it kā tumša ēna tuvotos durvīm, pirms tās atvērās.

Meksikānis melnā sulaiņa uzvalkā aši viņu nomēroja no galvas līdz kājām, tad skatiens sastinga ledū. — Ar ko varu pakalpot, senjor?

— Esmu ieradies, lai tiktos ar misteru Ratledžu, — Douertijs nervozi attrauca.

Tumšo acu skatiens viņu aizdomīgi nopētīja vēlreiz. — Vai misters Ratledžs jūs gaida?

No atbildes Douertiju paglāba sievietes balss, kas atskanēja kādā istabā. — Kas tur atnācis, Lūis? Ja Klejs, saki, ka tēvs atrodas kroketa laukumā.

— Kroketa laukumā. Vai tas ir uz to pusi? — Dou-ertijs ar īkšķi norādīja uz tenisa laukuma pusi.

— Nē, senjor, tas ir aiz mājas lejas zālienā, — meksikānis atteica, neizskatīdamies pārliecināts, vai maz vajadzējis to sacīt.

— Paldies! — Douertijs nekavējoties devās meklēt laukumu.

Apgājis apkārt mājai, viņš atkal izvilka mutautu un vēlreiz slaucīja sviedrus no skausta un pieres. Tad pieliecās zem garlapainas glicīnijas un juta vieglu vēj-pūsmu. Briesmīgi gribējās novilkt žaketi un izbaudīt vēsmu pilnīgi, bet neko darīt — jāsaglabā lietišķa darījumu cilvēka izskats. Viņš taču gribēja Ratledžam piedāvāt darījumu.

Nogāzē, kas pavērās aiz mājas, viņš pa kreisi ieraudzīja peldbaseinu, turpat arī pirti un ģērbtuves kabīni, guļamkrēslus un galdiņus ar saulsargiem. Ausīs ieskanējās klikšķi, kas izklausījās kā biljarda bumbiņu sasišanās.

Drīz vien Douertijs ieraudzīja arī Gila Ratledža pazīstamo stāvu; Gils bija tērpies baltā kreklā, īsbiksēs, baltām īsajām zeķēm un baltām kurpēm kājās, ar baltu saulsegu virs pieres, kurš labi saskanēja ar sirmajiem matiem. Laukums atradās līdzenā nogāzes terasē. Ratledžs stāvēja, viduklī saliecies, kājas iepletis, rokā turēdams garkātaino kroketa nūju. Notēmējis, viņš uzsita pa sarkanu bumbu, raidīdams to caur zālē iespraustiem stieples vārtiņiem.

Douertijs devās pa nogāzi lejup taisni uz zālienu. Iz-dzirdis soļus, Gils Ratledžs pagriezās un uzmeta Lēnam

dzedru skatienu, uz mata tikpat izaicinoši, kā to prata viņa māte. Douertijam no tā uzreiz sacēlās spuras, taču šis nebija īstais bridis ļaut dusmām vaļu.

— 'bdien, mister Ratledž!

— Labdien! — Par laipnu šo atsaukšanos nekādā ziņā nevarēja dēvēt.

— Jūs droši vien mani neatceraties. Es esmu Lēns Douertijs. — Viņš saglabāja platu, pašpārliecinātu smaidu.

— Douertijs. — Gilam acis samiedzās šauras, tad viņš tās atkal papleta. — Jā, atceros, jūs savulaik bijāt Ratledžu uzņēmumā vīndara palīgs. Ja nemaldos, tikāt atlaists par dzeršanu.

— Gluži tā vis nebija — toreiz tikai mazliet iedzēru pret saaukstēšanos, — Douertijs atbildēja, uzņemdams aizstāvēšanās toni. Taču tūdaļ viņš apvaldījās un mierīgi piebilda: — Jūs taču saprotat, kā dažkārt gadās.

Ratledžs atkal noliecās pār sarkano bumbu un ar skatienu nomērīja leņķi sitienam uz nākamajiem stieples vārtiņiem. — Ja meklējat darbu, ejiet uz vīndarītavu un uzrakstiet iesniegumu!

— Neesmu nācis darbu meklēt, kaut gan derētu arī tas, — Douertijs piebilda, it kā tikai nule par to iedomājies.

Ratledžs sašūpoja nūju starp kājām un cirta pa bumbu, aizraidīdams to pa rūpīgi apcirpto mauriņu uz vārtiņiem. Bumba apstājās collu pirms vārtiņiem. Ratledžs mirkli dusmīgi noskatījās, tad gāja bumbai pakaļ.

Douertijs slāja viņam pa pēdām. — Gribu jums piedāvāt lietišķu darījumu.

Ratledžs, tēmēdams bumbu vēlreiz pa to pašu ceļu, uzmeta īsu skatienu arī Douertijam. — Neesmu ieinteresēts. — Šoreiz viņš bumbai uzsita pavisam viegli. Tā izripoja pa vārtiņiem un apstājās dažas collas aiz tiem.

— Manā piedāvājumā jūs, šķiet, būsiet ieinteresēts. — Kaut jel viņš mitētos dzenāt to nolādēto koka bumbuli, Douertijs skaitās. — Vismaz būsiet, ja tādējādi varēsiet atspēlēties mātei, un to jūs, šķiet, vēlētos gan.

Ratledžs no jauna grasījās raidīt bumbu uz vārtiņiem, bet, izdzirdis pieminam māti, atslējās taisns. — Katrīnai?

— Tātad tomēr mani uzklausīsiet? — Un Douertijs pasmīnēja.

— Kāds gan Katrīnai var būt sakars ar jūsu piedāvājumu?

— Lieta ir šāda. — Douertijs mirkli padomāja, gribēdams domu izteikt sakarīgi. — Man, redziet, pieder desmit akri zemes, kas saduras ar Ratledžu īpašumu ziemeļu pusē. Desmit akri labākās zemes, ja to salīdzinām ar apkārtējiem vīnadārziem. Vismaz pagaidām zeme pieder man un arī piederēs, ja vien spēšu panākt, lai viņa man to nenozog. Tāpēc esmu atnācis pie jums.

— Kā gan viņa var jums zemi nozagt, ja, kā jūs apgalvojat, tā pieder jums?

— Pieder gan, bet es esmu viņai parādā trīsdesmit piecus tūkstošus, un viņa uzskata manu zemi par ķīlu. Ja es līdz oktobra beigām to naudu nevarēšu atdot, viņa paņems zemi. Mēs abi zinām, ka tā ir vērta daudz vairāk nekā trīsdesmit piecus tūkstošus. Te tak augstākās klases vīnadārzu zeme iet četrdesmit, piecdesmit vai pat simttūkstoš dolāru par akru.

— Tad taču atbilde ir skaidra — pārdodiet!

— Kam lai es to piedāvāju, ja viņai pieder pirmtiesības pirkšanā, — Douertijs atspēkoja ieteikumu. — Turklāt — ja es to pārdošu, man vairs nebūs kur dzīvot. Man vairs nebūs nekā.

— Un ko jūs iesakāt?

— Lai jūs man aizdodat trīsdesmit piecus tūkstošus, ko viņai samaksāt. Es parādu atmaksāšu pakāpeniski ik gadu, kad būšu pārdevis savas vīnogas, un jums par drošības ķīlu būs zeme. Jūs neko nevarat zaudēt.

Ratledžs atkal noliecās pēc bumbas. — Es neesmu nekāds baņķieris. Nodarbojos ar vīna raudzēšanu, nevis ar naudas aizdošanu. — Viņš spēcīgi iesita pa bumbu, un tā aizšāvās šķērsu pāri laukumam uz galējiem vārtiņiem. — Ar Katrīnu jums ir savas darīšanas, man savas. — Viņš gāja pakaļ bumbai.

Douertijs mirkli pastāvēja, tad devās viņam līdzi. — Bet jums abiem prātā ir nodoms noslēgt darījumu ar to franču baronu. — Douertijs pamanīja aso skatienu, ko Ratledžs viņam uzmeta. — Tas tak visiem zināms. Šitā ieleja jau nav nekas cits kā viens vienīgs milzu vīnadārzs. Baumas te ceļo ātri.

— Nu, ja jums tas ir zināms, tad jūs ar sapratīsiet, ka pašreiz es visus pūliņus veltu šā mērķa sasniegšanai. — Viņš nostājās pie bumbas un domīgi paraudzījās uz Dou-ertiju. —Ja man veiksies un nodomātais izdosies, varbūt es varēšu jums izlīdzēt. Bet tas nebūs aizdevums. Galu galā man par savu naudu kaut kas arī jāsaņem pretī.

— Kā jūs to domājat? — Douertijs piepeši kļuva piesardzīgs.

— Tie trīsdesmit pieci tūkstoši man piešķirtu ilgtermiņa lietošanas tiesības uz jūsu zemi — par mērenu gada nomas maksu. Jums, dabiski, paliktu tiesības tur dzīvot. — Jo ilgāk Gils par to domāja, jo vairāk tāda iespēja viņu vilināja.

Katrīnai noteikti nepatiktu, ja viņam būtu vara pār Douertija vīnadārzu. To nogabalu viņš labi pazina. Pirmšķirīga augsne vīniem. To Douertijs nebija samelojis. Cik lieliski būtu izmantot tā dārza ogas jaunajam vīnam, ko viņš raudzētu kopuzņēmumā ar baronu. Tas Katrīnai kostu kaulā tikpat sāpīgi kā pašas neizdevusies vienošanās. Gils pavīpsnāja, tīksminādamies priekšnojautā, un izsita bumbu cauri vārtiņiem.

— Ap kuru laiku jums būs skaidrība darījumā ar baronu? — Douertijs jautāja.

— Domāju, ka drīz. Barons ieradīsies šodien. Īstenībā viņam jau vajadzētu būt klāt. — Gils notēmēja un izsita bumbu caur dubultvārtiņiem.

— Vajadzētu gan, lai tas notiek drīz, — Douertijs sacīja, steigdamies Gilam nopakaļ tā, ka viņam kabatā iedžinkstējās nauda. — Man tā nauda vajadzīga līdz oktobra beigām. Ja nevarēšu to dabūt no jums, būs jāmeklē palīdzība pie cita vīndara.

— To nu gan jūs nedarīsiet! — Tas nebija ieteikums, tā bija pavēle.

— Ak tā? — Douertijs gribēja to mest kā izaicinājumu, taču nodurtās acis viņu nodeva. — Kā gan jūs varētu mani atturēt?

— Gaužām viegli. — Gils atkal noliecās pār sarkano bumbu. — Man atliek vienīgi palaist baumas, ka to zemes gabalu Ratledži jau sen gadus izmantojuši par izgāztuvi visām indīgajām ķimikālijām un insekticīdiem, ka tur katra kvadrātcolla augsnes ir piesārņota. Neviens kāju uz tās zemes nespers. Pat jūsu vīnogas neviens vairs nepirks.

— Tā nav taisnība.

— Protams, nav. Bet kuram cilvēki ticētu — jums vai man? — Bumbai ceļš uz nākamajiem vārtiņiem atradās neizdevīgā leņķī. Piere saraucās dziļās grumbās, Gilam prātojot, kā labāk izdarīt sarežģīto sitienu.

Douertijs nikni pavēzēja roku, norādīdams uz nogāzi, kur pacēlās viesu māja, pletās tenisa laukums, dārgie zālieni, mirguļoja peldbaseins un atradās reprezentablais masīvais dzīvojamais nams. — Trīsdesmit pieci tūkstoši jums neko nenozīmē. Tik daudz jūs droši vien katru mēnesi izdodat, lai uzturētu šo godību. Kāpēc mūsu darījumam jāaizķeras atkarībā no jūsu vienošanās ar baronu?

Pirms trim gadiem, iekams pirmais vlnadārzs vēl nebija laputu apsēsts, trīsdesmit pieci tūkstoši Gilam tiešām nebija nozīmējuši daudz vairāk kā kabatas naudu. Taču pašlaik viņam vajadzēja rēķināties ar līdzekļiem visu vlnadārzu pārstādīšanai nākamajos četros gados, un tas nozīmēja izdevumus septiņdesmit tūkstoš dolāru par akru, piedevām vēl jāgaida vismaz četri gadi, līdz jaunie vīnogulāji dos raudzēšanai derīgu vīnogu ražu. Līdz tam laikam izmaksas sasniegs miljonus. Turklāt produkcija samazināsies, ienākumi izsīks, izdevumi augs augumā.

Baņķieri kļuvuši visai nervozi, skatās viņam pār plecu, kur un kā viņš iztērē katru centu. Baņķieriem neliktos, ka trīsdesmit piecu tūkstošu dolāru ieguldījums vlnadārza nomā ir labs darījums. Tie droši vien spertu zemes gaisā, ja viņš par to ierunātos vien.

Darījums ar baronu baņķieru acis bija kaut kas pavisam cits. To baņķieri labprāt atbalstīja, kad viņš bija izskaidrojis visus paredzētos noteikumus. Patiesībā tie bija pat gluži vai siekalojušies, uzzinot barona finansiālo varenību un summas, ko viņš ieguldītu kopuzņēmumā. Bet, iekams darījums nebūs noslēgts, tie grožus vaļīgāk neatlaidis.

Gils sašūpoja nūju pāris reižu starp kājām. — Tie trīsdesmit peici tūkstoši, ko es izmaksātu jums, ir tieši atkarīgi no mana darījuma ar baronu, jo bez šī darījuma man nav nekādas vajadzības pēc jūsu zemes gabala.

— Bet tā būtu jauka iespēja parādīt Katrīnai garu degunu, — Douertijs atgādināja.

Būtu gan, būtu, tomēr finansiāli Gilam rokas bija saistītas. — Gan jau radīsies vēl citas iespējas. — Viņš izraudzījās vārtiņus tēmēšanai un, savēzējis nūju, gāza pa bumbu. No spēcīgā trieciena tā aizlidoja pāri visam zālienam. —Tādi ir mani noteikumi.

— Bet man tā nauda jādabū līdz oktobra beigām, citādi...

— Jums nav iemesla raizēties, — Gils viņu pārtrauca.

— Vienošanās ar baronu ir tikpat kā panākta. Šoreiz Katrīna neuzvarēs. Es darīšu visu, ko spēšu, lai tas nenotiktu. Ticiet man!

Douertijs vilcinādamies košļāja lūpu. — Ja jau jūs esat tik pārliecināts, arī es nešaubīšos. Ja varētu noderēt mana palīdzība...

— Ja radīsies vajadzība, es jums paziņošu. — Gils pagriezās un ieraudzīja pa nogāzi tuvojamies Kleju. Tātad barons ir ieradies. Gils pārmeta nūju pār plecu un zīmīgi paraudzījās uz Douertiju. — Uz redzēšanos!

Šā skatiena pārmākts, Douertijs nodūra acis. Viņš palocīja galvu un devās prom pāri zālienam, steidzoties viņam nogāzē pat paslīdēja kāja. Sasniedzis kori, viņš ar pirkstu nobraucīja kaklu aiz apkaklītes, tad devās tālāk pa piebraucamo ceļu.

Gils nicīgi noskatījās Douertijam pakaļ — tas jau nu neapstāsies, iekams tiks tuvākajā krogā pie tuvākās pudeles. Tikām Klejs jau bija pienācis viņam klāt.

— Kas tas tāds bija?

— Lēns Douertijs.

— Ak tas vecais žūpa, kam pieder vīna dārželis blakus Katrīnas dārziem. — Klejs atcerējās un pasmējies nogrozīja galvu. — Pie vārtiem es redzēju vecu buiku un nobrīnījos, kas gan varētu būt atbraucis. Tātad tas pieder viņam. Ko viņš gribēja?

— Piedāvāja man lietišķu darījumu.

Klejs palūkojās tēvā, cerēdams ieraudzīt smaidu, kas atstaros uzjautrinājumu, taču tēvs palika nopietns.

— Ko gan viņš tādu varēja piedāvāt, kas tevi interesētu?

— Kaut ko visai kārdinošu. — Gils nolaida zemē gar-kātaino nūju, ko bija pārmetis par plecu, un uzsmaidīja Klejam. — Vai baronu tu jau iekārtoji?

Klejs palocīja galvu. — Nodevu viņam tavu ielūgumu šovakar uz vakariņām, bet viņš esot noguris no

lidojuma un ēdīšot vakariņas turpat viesnīcā. Mums ar viņu jāsatiekas rit no rīta brokastīs, pēc tam no turienes brauksim uz vīndarītavu.

— Izklausās gluži labi. — Gils gāja pievākt bumbu.

Klejs devās viņam nopakaļ. — Vai tu saņēmi ielūgumu uz viesībām, ko Katrīna nākamnedēļ rīko par godu baronam?

— Jā. — Tēvs plati pasmaidīja, uztverdams dēla ašo skatienu.

— Es ari. Un man šķiet — viņa ir pārliecināta, ka neviens no mums — it īpaši jau tu — pār viņas slieksni nemūžam vairs savu kāju nespers. — Klejs smiedamies noteica.

— Mans nodoms ir spert kāju tā, lai mestu ēnu pār visu viņas dzīvi. — Gils vieglītēm izripināja bumbu pa vārtiņiem.

— Tā gan, — Klejs nevērīgi noteica, vērodams, kā tēvs gatavojas nākamajam sitienam. Pats viņš bija īsts meistars kroketā, uzskatīdams to par spēli, kurā apvienota golfam vajadzīgā prasme, biljardam noderīgā veiklība un pozīciju aprēķināšana šahā. — Varbūt tas tevi interesēs — man šķiet, ka baronese nostāsies mūsu pusē.

— Vai tu esi ar viņu runājis?

— īsu brītiņu. Kamēr barons piereģistrējās viesnīcā. — Tas tiešām bija izdevies viegli un nevainīgi — būt dažus mirkļus divatā ar Natāliju Fužēru, kamēr vīrs bija aizņemts ar ko citu.

Atvēris bagāžnieku, Klejs atstāja šveicaru izcelt atbraucēju mantas un ienest Auberge du Soleil — Saules viesnīcā. Barons palika stāvam pie administratora galda; pēc ilgā lidojuma viņš izskatījās krietni noguris. Baronese tikmēr aizgāja pie stikla durvīm, kas veda uz

terasi, no kuras pavērās vilinošs skats. Klejs pakavējās pie administratora galda tikai īso brītiņu, kamēr noskaidrojās, ka ar piereģistrēšanos nekādu grūtību nav, pēc tam sekoja Natālijai ārā uz terases.

Viņa stāvēja, paplestām rokām atspiedusies uz terases balustrādes, seju pagriezusi pretī rieta saulei. Nostādamies viņai līdzās, Klejs izdzirdēja klusu nopūtu.

— Jūs pēc lidojuma droši vien esat nogurusi, — viņš ierunājās tikpat atturīgi, kā bija runājis, viesus sagaidot.

Natālija paskatījās uz viņu, papurināja galvu, un viegli savītie tumšie mati noviļņoja. — Non. Es lidmašīnā ilgi un saldi gulēju. Emīls diemžēl nekad lidojumā nevar aizmigt.

Viņa atkal pagriezās pret terasi, vērodama milzīgi plašos vīnogulāju stādījumus ielejā un vietumis kā sīkus punktiņus saskatāmās jaunlaiku vējdzirnavas, kuru uzdevums bija pasargāt dēstījumus no salnām. Robainie Meiekamas kalni kā tumša siena slējās nepilnu četru jūdžu attālumā.

— Skaists skats, — viņa sacīja. — Tas man mazliet atgādina Provansu. Varbūt palmas un olīvas ainavu dara tik līdzīgu Vidusjūras piekrastei.

— Es zināju, ka tieši tādu iespaidu uz jums atstās mūsu ieleja. — Klejs raidīja viņai ilgu, nozīmīgu skatienu. Barons viņus varēja skaidri saredzēt. Taču Klejs nelikās par to ne zinis. Pat ja barons kaut ko manīs, tas vienīgi padarīs spēli drusku pikantāku. — Dīvaini, vai ne? Kā es varēju iedomāties, ko jūs izjūtat? Lāgiem šķiet, ka esmu visu mūžu jūs pazinis. — Viņš novērsa skatienu. — Muļķīgi, vai ne?

— Non. — Natālija vieglītēm pieskārās viņa rokai.

Klejs paraudzījās lejup uz viņas pirkstiem. — Es ļoti

priecājos, ka esat atbraukusi, Natālij.

— Es arī.

— Man šķita, ka nebrauksiet, ka paliksiet Francijā.

— Un palaidīšu garām iespēju apskatīt jūsu ieleju, par kuru esmu tik daudz dzirdējusi? — Natālija centās runāt vieglā parastas sarunas tonī, tomēr Klejs bez pūlēm uztvēra balsī emocionālo spriegumu un drošā pārliecībā ļāva izstrādātajam plānam darboties.

— Labāk jūs nebūtu atbraukusi. — Zobus sakodis, viņš pievērsa skatienu ainavai.

— Bet...

— Piedodiet, Natālij, bet man tas ir drausmīgs pārdzīvojums. — Viņš grūstin izgrūda šos vārdus, klusu un piesmacis.

— Kāpēc?

Strauji atmetis galvu, Klejs uztvēra viņas skatienu un nelaida to vairs vaļā. — Redzēt sievieti. Zināt, ka tā ir it kā man radīta sieviete, kas sapņo tādus pašus sapņus kā es, smejas par to pašu, par ko nāk smiekli man, izjūt tās pašas ilgas. Vārtīties naktī bez miega...

— Klej, — viņa pretodamās nočukstēja, taču acis nenovērsās no viņa sejas, lūpas palika liegi pavērtas.

— Sakiet, ka nejūtat visu to pašu, un es zvēru, ka nemūžam vairs neko tādu nepieminēšu.

— To es nespēju, — viņa atzinās, tumšās acis ilgu pilnas vērās Klejam pretī. Tad mierīgi, pārliecināti, kā daždien sieviete, kas kaut ko nopietni izlēmusi, viņa paraudzījās lčjup uz olīvkokiem apaugušo nogāzi. — Man patīk vakaros iziet pastaigā. Vai tā olīvkoku audze, kurai cauri tek strauts, nav dziļa miera pilna?

— Arī es bieži esmu šo stūrīti vērojis, domādams, cik skaisti tam jāizskatās mēnesnīcā. — Tik vienkārši tika norunāta satikšanās. Un, kad Emīls viņiem piebiedrojās, nekas vairs nebija jāpiebilst.

Saule grima aiz kalnu grēdas rietumu pamalē, ievilkdama debesīs sarkanas un mēļi rožainas strēles, zemi

iekrāsodama kapara sārtumā. Natālija stāvēja pie dzīvojamās istabas loga, smeldzīgi izjuzdama mēmo klusumu istabā.

Emīls sēdēja koši dzeltenā atzveltņu krēslā, kājas atslējis uz pieskaņotas krāsas dīvāna, lasāmbrilles noslīdējušas bīstami tuvu degungalam, rokās grāmata. Lapu pāršķiršana bija vienīgā skaņa, ko Natālija dzirdēja kopš ienākšanas istabā. Kā parasti, vīrs viņas klātbūtni nemanīja.

No viņu istabas lodžijas varēja pārredzēt olīvkoku audzi, kas sniedzās līdz pat nogāzes pakājei. Natālija nepacietīgi gaidīja tumsas iestāšanos, kad ēnas zem olīvkokiem sabiezēs un mijkrēšļa debesīs iedegsies vakarzvaigzne.

Atkāpusies no loga, viņa pa flīžoto grīdu aizgāja pāri istabai un iededza lampu līdzās vīra krēslam. Emīls pacēla galvu un, Natāliju joprojām lāgā nepamanījis, nomurmināja paldies. Tūliņ pēc tam viņš atkal iegrima grāmatā — filozofiskā traktātā, kas Natālijai nekādā ziņā neliktos saistošs.

— Es iziešu pastaigāties, Emīl, — viņa ierunājās.

Iztraucēts barons pacēla galvu un sarauca pieri. — Ir

taču jau tumšs.

— Toties kļuvis vēsāks. Kad mēs pēcpusdienā ieradāmies, bija pārāk karsts, lai apskatītu apkārtni, — viņa atteica un devās uz durvīm. — Atslēga man ir. īpaši nepūlies mani gaidīt, ja jutīsies noguris. — Palūkojusies atpakaļ, viņa redzēja, ka vīrs atkal iegrimis lasīšanā.

Natālija izgāja no apartamentiem liegajā, siltajā vakarā un klusiņām aizvēra durvis. Stāvvietā viņa nevienu automobili neredzēja un devās projām pa ne-brugēto taku, kas veda apkārt viesnīcas ēkai un tālāk pa izdegušo zālienu aizvijās uz olīvkoku audzi.

Pa zaru starpu no nogāzes augšmalas olīvu audzē iespīdēja gaisma, bet zarotne slēpa gājēju. Nesteigdamās

viņa lēnām devās uz priekšu, līdz nonāca pie strauta, kas tecēja, klusu urdzēdams.

Netālu no strauta krasta zālē gulēja liels, pelēks laukakmens. Gluži automātiski Natālija ar roku notrauca putekļus no akmens un apsēdās. Debesis iznira jauns sudrabots mēnessirpis un iedegās zvaigznes.

Kaut kur pa kreisi viņa izdzirda piebraucam auto un aizcērtamies tā durtiņas. Strauta otrā krastā augšup slējās cita nogāze ar vēl biezāku koku aizsegu. Labu bridi viņa klausījās, taču nekā nedzirdēja, tomēr zināja, ka atbraucis Klejs. Tāpat zināja ari, ka pašlaik viņš izcīna grūti ciņu ar savām goda jūtām, pūlas izsvērt, kāda rīcība būtu pareiza.

Natāliju pašu šādi jautājumi nemocīja, viņa padevās nolemtības izjūtai, liktenim, kas lēmis viņiem satikties, ticēja, ka tas bijis nolemts sen, jau pirms viņas apprecēšanās. Viņu nenomāca ne vainas apziņa, ne kauns, ne nožēla, viņa izjuta vienīgi dziļu apmierinājumu, kas savukārt izraisīja satraukumu.

Pa nogāzi lejup noripoja akmens, pēc tam iečabējās zāle. Neskaidri starp kokiem pavīdēja garā auguma siluets. Un tad viņš bija klāt, pārlēca pār šauro, vizuļojošo strauta strēmeli. Natālija piecēlās.

— Natālij. — Klejs apstājās, ēnā seja nebija redzama. — Es šovakar gandrīz neatnācu šurp.

— Un kāpēc tomēr atnācāt?

— Tāpēc, ka jūs mani aicinājāt.

— Jūs varējāt ari nenākt.

— Nē. — Viņš papurināja galvu. — Neatnākt es nespēju.

— Tāpat kā es.

Klejs paspēra uz priekšu pēdējo soli, kas viņus vēl šķira, un Natālija iekļāvās viņa rokās, viņš nolieca galvu pār tās lūpām kaislā un iztvīkušā skūpstā. Natālija atsaucās ar tādu pašu kvēli. Beidzot piepildījums, uguns un tvlksme, kā viņai tik ilgi trūcis. Tik ļoti, ļoti ilgi.

Gandrīz ar varu atrāvis lūpas no Natālijas mutes, Klejs ļāva tām aizklīst pār viņas vaigu un iegrimt matos. Apskāvusi rokām viņa kaklu, cieši pie viņa turēdamās, Natālija juta, kā viņa rokas piekļauj tās augumu savējam.

— Par maz, pārāk maz man būs šā vakara kopā ar tevi. — Kleja elpa un lūpas rotājās ap viņas ausi. — Emīlam jāvienojas ar manu tēvu. Tad man radīsies iespēja tevi atkal satikt, man tā ir nepieciešama. — Viņš paberzēja lūpas gar visjutīgāko vietu viņas kaklā, izraisīdams visā viņas augumā tīksmas tirpas. — Bet ja Emīls nolems sadarboties ar Katrīnu... — viņš nepabeidza teikumu, nodrebēja un iekļāva Natāliju ciešākā skāvienā.

— Domāju, ka viņš to nedarīs, — Natālija pārliecināta nomurmināja, maigā glāstā ieslidinādama pirkstus Kleja zīdainajos matos. — Emīlam nepiemīt madamas aizrautība attieksmē pret vīnrūpniecību. Viņam tā ir nodarbošanās un peļņa. Un tāpēc, man liekas, viņš sliecas uz tava tēva pusi.

Klejs mazliet atrāvās, iekļāva viņas seju plaukstās un cieši vērās viņai acīs. — Tieši tā tam ir jānotiek, Natālij. — Viņam šķita, ka viņa karstā aizrautība šajā brīdī ir pieļaujama un nav jāslēpj. — Tam jānotiek tāpēc, lai mēs varētu satikties, lai varētu būt kopā.

— Es zinu. — Natālija pārlaida pirkstu galus pār Kleja zodu un lūpām. — Mīli mani, Klej! Man tik ļoti vajadzīgs, lai tu mani mīlētu! — Viņa pastiepās augšup pie Kleja lūpām, lai ļautos skūpsta reibumam un aizmirstībai.

Nākamajā rītā pie brokastgalda Klejs neuzkrītoši vēroja Natālliju, tomēr ne mirkli nepalaizdams secen tēva un barona sarunu. Viņa staroja, acis iemirdzējās ikreiz, sastopoties ar Kleja skatienu. Viņā nebija pat ne mazākās šaubu ēnas, — tā spēj izskatīties vienīgi iemīlējusies

sieviete. Klejs nevarēja vien nobrīnīties, kā gan vīrs neredz pēkšņo pārmaiņu. Taču barons attieksmē pret sievietēm acīmredzot bija pēdīgais muļķis — kā lielākā tiesa vīriešu.

Vērodams, kā viņa apziež radziņu ar sviestu, Klejs vēlreiz nopriecājās, cik viegli viņa nodoms izdevies. Daudz vieglāk, nekā viņš bija gaidījis. Nu Natālija būs viņu visspēcīgākā sabiedrotā. Un viņš jau prātā kala plānus, kad iekārtot nākamo tikšanos un kā rīkoties.

11

Fords tauruss traucās pa 29. šoseju, starmešiem šķeļot tumsu, kas melnēja aizvien biezāka. Gaismas kūļos pazibēja slaidie eikalipti abās šosejas malās — kā milzīgi sargkareivji. Abas piekrastes kalnu grēdas, kuras līdztekus stiepās apmēram trīsdesmit jūdžu garumā, starpkalnu ielejā veidojot tādu kā gaiteni, nakts tumsībā nebija nekas vairāk kā melna blīva, kas slējās pretī zvaigžņotajām debesīm.

Dīdī Selivana sēdēja pie nomātās automašīnas stūres, īsajos matos kārtējo reizi iestutējusi saulesbrilles. Kellija, viņai blakus sēdēdama, pa logu raudzījās ārā tumšajā ainavā. Viņai tā šķita dzīves ironija — pirms divpadsmit gadiem viņa naktī bija šo ieleju pametusi un naktī tagad atgriezās, lauzdama pašai doto zvērestu nekad vairs šai pusē nerādīties.

— Tā kā mums jau kopš sākuma te neveicas, es nemaz nebrīnos, ka arī tava lidmašīna nolaidās vairāk nekā stundu pēc paredzētā laika. — Dīdī samazināja starmešu gaismu, pamanījusi pretī braucošo mašīnu. — Cerēju, ka reizē ar tavu ierašanos arī laime mums pievērsīs savu vaigu. Bet nekādas pazīmes uz to nenorāda.

— Noprotu, ka tev radušies kādi sarežģījumi.

Māju un pagalmu apgaismojums ļāva Kellijai labāk

saskatīt mēnesnīcā slīgstošos vīnadārzus. Šeit, ielejas dienvidu gala līdzenumā, galvenokārt tika audzētas baltās vīnogas šardonē un rīslinga šķirnes vīniem, jo šiem vīnogulājiem par labu nāca vēsās biezās miglas, kas te no jūras līča vēlās pāri, kā arī kalnu grēdas, kas deva ēnainu patvērumu no lielā saules karstuma.

— Sarežģījumi. — Dīdi īsi iesmējās. — Līdz šim vispār nav nekā cita kā vieni vienīgi sarežģījumi. Esam te pavadījuši divas pilnas dienas un, ja vēl šo pieskaita klāt, tad visas trīs, bet mums nav nevienas jēdzīgas lentes. Sabojāts veselas dienas darbs — kolosālākie uzņēmumi — vīnogu novākšana, meksikāņu strādnieki ar tādiem ģīmjiem, ka līdzīgus meklēdams nesameklēsi; strādnieki jož rikšiem, lai drīzāk izbērtu grozus kravas mašīnā, kas stāv rindas galā un to vien tik gaida; brigadieris cītīgi pieraksta katra strādnieka padarīto; automašīnas, ar kaudzi piebērtas, līgo projām; vīndarītavā ogu saņēmēji notecējuši ar sulu no galvas līdz kājām; milzīgās tvertnēs sabērtās ogas šļakst un mutuļo; un novakarē aina ar strādniekiem uz pasakainākā saulrieta fona, kādu nekad iepriekš neesmu redzējusi, bet gala beigās... — viņa atrāva abas rokas no stūres un izmisumā pameta gaisā, — ... viss pagalam.

— Kā? — Kellija jautāja, visiem spēkiem cenzdamās atgaiņāt ainas, kas zibēja gar acīm ražas novākšanas dienu atmiņās, kuras tik dzīvi atmodās, viņai ieklausoties Dīdi stāstījumā. — Kas jums notika?

— Kaut kas nebija kārtībā ar kameru. — Dīdī dziļā nepatikā nopūtās. — Visa filma sašvīkāta. Visvairāk man ķeras pie dūšas tas, ka es pretojos, kad Stīvs gribēja pirmos vīndarītavas kadrus parādīt turpat pikapa monitorā, bet es nevēlējos zaudēt laiku. Gribēju ātrāk tikt laukā pie plūcējiem, kamēr saule vēl rīta pusē un var

tikt pie interesantiem gaismēnu efektiem. Cik laika nu tas būtu aizņēmis — noskatīties? Minūtes desmit, divdesmit. Un uzreiz viss būtu atklājies. Bet nu iznāca tā, ka nelaimi ieraudzījām tikai pašā vakarā. Stīvs jau vakar aizdrāzās uz Sanfrancisko salabot kameru. Bojāta bija lēca, un viņam vajadzēja gaidīt, kamēr ar lidmašīnu atved jaunu. Stīvs atgriezās tikai šodien, īsi pirms tam, kad braucu tev pretim uz lidostu.

— Bet vai tagad kamera ir kārtībā? — Kellija pamanīja pazīstamu vecu ēku, kur agrāk bija atradies Ceļmalas universālveikals. Šajā veikalā viņa bieži bija tīksminājusi acis ap visādiem retiem kārumiem — trifelēm, paipalu olām, skārdenēm ar kaviāru un dažādām franču pastētēm.

Viņa atcerējās, kā tolaik smaržoja tikko izceptā franč-maize, kā darbā nosvīduši vīnadārzu strādnieki ar plecu lauza ceļu pie delikatešu letēm, kārodami sviestmaizi un glāzi auksta alus, kā īsbiksēs tērpušies tūristi ar fotoaparātiem kaklā stāvēja vienā rindā ar sievietēm zīda kleitās un augstpapēžu kurpēm kājās, bet ārpusē pie veikala draudzīgi blakus bija novietoti mersedesi un vīndarītavu kravinieki.

— Kārtībā, — Dīdi nīgri apstiprināja. — Un ir nāvīgi labi, ka sanāca tās divas liekās te pavadāmās dienas. Mums tās ļoti noderēs.

— Laikam gan. — Gabalu tālāk pa kreisi šosejas spuldzes apgaismoja Mondavi vīndarītavu. Kellijai nenācās viegli klausīties, ko stāsta Dīdī, jo viņa pazina aizvien vairāk vietu, atcerējās aizvien vairāk notikumu. Tomēr sarunu vajadzēja risināt; viņai bija nepieciešams atrauties no atmiņām. — Vai Ratledžu vīndarītavā esat jau bijuši?

Dīdī palocīja galvu. — Vakar. Es iegriezos paziņot misis Ratledžai, ka esam ieradušies.

Misis Ratledžai... Šāda uzruna Kellijai šķita aplama.

Madama vai Katrīna Ratledža — tie bija vārdi, kas atbalsoja šīs sievietes spēku un personību.

— Viņa mani izvadāja pa savu dārzu. Tā, starp citu, būs brīnišķīga vieta intervijai. — Dīdī apklusa un, vienu uzaci pacēlusi, apveltīja Kelliju ar smaidu. — Daru tev zināmu — viņa man pavēstīja, ka vislabāk būtu, ja mēs ierastos rit pusdivos. Paldies Dievam, viņa piekrita, ka nākamajā dienā sākam jau no paša rīta, citādi nezin kad mēs tiktu galā, līdz nofilmētu visu sēriju ar viņu — vīn-darītavā, vīnadārzos un vēl daudz kur citur.

— Intervijām ar pusotru dienu pietiks pārpārēm, — Kellija viņu mierināja. — Jāteic gan, ka viegli nebūs. Katrīna runā tā, ka gandrīz katru viņas teikumu varētu citēt.

— Spriežot pēc īsā brīža, kad ar viņu parunājos, jāatzīst, ka tev taisnība. Man gribētos uzņemt par viņu pilnmetrāžas dokumentālo filmu. Interesanti, vai būtu vērts pierunāt Hjū, lai ļauj man samontēt divas versijas, — viņa prātoja, — vienu īso jūsu programmai un vienu garāku... — Dīdī nepabeidza teikumu un paraustīja plecus. — Nūjā, cik patīkami ir pasapņot!

— Kā nu ne... — Kellija nomurmināja, kad viņas brauca garām Raterfordas ciematam, kas īstenībā nebija nekas vairāk kā māju puduris krustcelēs.

— Tu noteikti priecāsies, ja pateikšu, ka rītrīt tu drīksti kārtīgi izgulēties. Mēs pārējie celsimies pirms gaismiņas. Atradu labu vīnadārzu, kur rīt vāks ražu. Gribu nofilmēt strādniekus ogulājos rītausmā. Ap pusdienlaiku būsim atpakaļ ieēst un savākt tevi. Tā vieta, kur esam apmetušies, tev patiks. Mājīga mītne naktsguļai, ar brokastīm. Mārdžerija, meitene, kam tas iestādījums pieder, ir burvīga. Viņa mums sagatavo aukstās pusdienu uzkodas un visādi palīdz. Pagaidi vien, kamēr nogaršosi viņas grauzdētās frančmaizītes! — Dīdī bēra vienā laidā.

Sasniegusi Senthelēnas nomali, Dīdi palēnināja gaitu un iegrieza automašīnu kādā sānielā. — Vēl man jāpavēstī, ka mēs visi esam ieaicināti lielās svinībās Ratledžu namā. Tās tiks rīkotas par godu baronam Fužēram. Mums pat būs atļauts daļu svinību filmēt ar noteikumu, ka brīdī, kad viesi sēdīsies pie galda, visām kinokamerām jābūt aizvāktām. — Dīdī paraudzījās Kellijā. — Tu ar baronu esi tikusies. Kā tev šķiet, vai ir vērts iespraust īsu interviju ar viņu par iespaidiem Ne-pas ielejā, Ratledžu namā un tā joprojām?

— Varētu, — Kellija bez sajūsmas piekrita, — bet viņš ir diezgan liels sausiņš. Man negribētos viņu intervēt, lai pēc tam nāktos atzīt, ka nav vērts tik neinteresantu materiālu iekļaut mūsu programmā.

— Tev taisnība. — Pēc pāris minūtēm Dīdī apturēja fordu pie Viktorijas laika celtnes ozolu un gobu paēnā. — Klāt esam, — viņa noteica un iestūrēja automobili stāvvietā. — Tev mēs saglabājām visjaukāko istabu.

Guļamais bija brīnišķīgs — veca baldahīngulta ar četriem stabiņiem, dūnu pēli un mīkstu neskaitāmās mazgāšanas reizēs pabālējušu vilnas segu. Čipendeila stila krēsls stāvēja pretī mahagoni sekretārtipa rakstāmgaldam. Vieglais dīvāns iepretī kamīnam bija pārvilkts ar raibu kokvilnas audumu. Pie istabas piederošajā vannas telpā dižojās vecmodīga vanna gulbja veidolā ar ķetnu kājām, dušas vietu norobežoja krokots aizkars.

Kellija nolika savas somas istabā uz grīdas un aizgāja līdz durvīm, kas vērās uz verandu. Durvju rokturis vēss un gluds iegūla plaukstā. Viņa atvēra durvis līdz galam un izgāja naktī.

Gar vaļējās verandas vienu sienu pa režģiem augšup kāpa vīteņrozes, piepildīdama silto nakts gaisu ar tīkamu smaržu. Ozolu zari kā logatā ietvēra ainavu ar mēness sudrabotajiem vīnadārziem aiz viesnīcas zāliena. Austrumu pusē ne pārāk augstie Vekas kalni kā

tumšs robots siluets slējās pret nakts debesīm. Kellija stāvēja un noraudzījās uz sīkajiem, nogāzē izkaisītajiem gaismas punktiņiem.

Šis skats pats par sevi Kellijai pēc atmiņām nebija pazīstams, toties apkārtnes ainava kopumā gan. Viņa lūkojās turp, kur šos kalnus savulaik bija tik labi pazinusi, tumšajās, ēnā grimstošajās nogāzēs neviļus ar acīm meklēdama savu iemīļoto skatu vietu zem veca ozola, un atcerējās stundas, ko bija tur nosēdējusi dažreiz ar grāmatu, dažreiz tāpat vien pasapņodama, citreiz vientulībā izraudādamās par pāridarījumiem vai noraudzīdamās Meiekamas kalnos, kas ar krāšņajām sarkankoku audzēm tik ļoti atšķīrās no sausajiem Vekas pakalniem, kur auga tikai ozoli, priedes un madronas; dažreiz viņa sēdēja tur tāpat vien, vērodama gadalaiku miju ielejā.

Ziemā aizmigušie vīnogulāji izskatījās kā tumši groteski, zaraini ģindeņi, ko lāgiem izbalināja nakts salnas vai plītēja rudens lietavas. Nolijušais lietus ietērpa pakalnus zaļumā, bet vīnadārzi iemirdzējās savvaļas sinepju ziedu zeltā.

Pavasarī uzpūš spirgti vēji, visā košumā saplaukst puķes, vīnogulāji sazeļ, vēršas zaļāki ar katru dienu, līdz pienāk vasara pilnā plaukumā, sākas karstās dienas, kad kalnu nogāzes izdeg brūnganzeltainas, kad vīnadārzi tiek izkopti un izravēti, vispēdējā nezāle iznīdēta, lai ogas varētu briest un gatavoties.

Rudens nerimtīgais darba cēliens sākas ar to brīdi, kad sarodas migrantu strādnieki un stājas rindās vīna-dārzos, novāc saldo ogu ķekarus un gaisā iesmaržojas rūgstošas sulas. Pēc tam jau iekrāsojas lapas, pārglezno visu apkārtni sarkanos un zelta toņos, iešņakstas dzirkles, apcērpot vīnogulājus, pārvēršot tos atkal ziemas ģindeņos. No ugunskuriem, kur sadeg nogrieztie zari, gaisā ceļas malkas dūmu smārds.

Gadi aizsteidzas, gadalaiki mainās, zeme mainās, bet tas, ko Kellija pārcietusi, nav mainījies.

Viņa ir atgriezusies. Un instinkts viņā sauca, lai bēg, lai pošas prom tūliņ, kamēr vēl nav par vēlu.

Han Lī, Ratledžu nama šefpavārs, Amerikas ķīnietis piektajā paaudzē, nedzirdamiem soļiem ienesa kannu melnas, stipras eiropiešu gaumē gatavotas kafijas un nolika to Katrīnai pa rokai uz apaļā galda ar stikla virsmu.

— Vai madama vēlētos vēl kaut ko — varbūt svaigas kūciņas pie kafijas? — viņš apvaicājās.

Katrīna paskatījās uz viesi. Barons, vieglītēm galvu papurinādams, atteicās. — Nē, nekas nav vajadzīgs, paldies, Han Lī, — viņa pateicās pavāram un nocēla no paplātes abas tases.

Paklanījies pret saimnieci, ķīnietis aizgāja tikpat klusu, kā atnācis. Katrīna ielēja tasītēs kūpoši karsto kafiju, vienu tasīti pasniedza Emīlam un nolika kannu atpakaļ uz paplātes.

— Priecājos, Emīl, ka atradāt iespēju šorīt atbraukt. — Katrīna ar baronu runāja franciski, saprazdama, ka viņš jūtas omulīgāk, sarunājoties dzimtajā valodā. — Es zinu, ka Gils šajās dienās jūs krietni nodarbinājis.

— Gilam bija tik daudz, ko man izrādīt. — Salīdzinājumā ar tikšanos Ņujorkā barona izturēšanās bija kļuvusi jūtami vēsāka, tātad drošs pierādījums, cik graujoši uzdarbojies Gils. — Viņš izstrādājis ārkārtīgi interesantu tirgvedības stratēģiju. Jūsu dēls ir ļoti progresīvs darījumu cilvēks.

— Tāds viņš tiešām ir. To apliecina arī viņa panākumi. — Katrīna ļoti lepojās ar Gila veikalnieciskajiem panākumiem, par to brīnījās daudzi ielejas iedzīvotāji un vairāk par visiem dēls pats. — Tikpat svarīgi man ir, ka

viņa ražoto vīnu kvalitāte ar retiem izņēmumiem uzlabojas ik pēc jaunas ražas. Protams, jāatzīst, ka pēdējos desmit gados ievērojami panākumi ir gūti visā apvidū. Pajautājiet jebkuram vīnu tirgonim, un viņš jums pateiks, ka pēc ikvienas vīna pudeles, kuras etiķete apliecina, ka vīns cēlies no Nepas ielejas, ir liels pieprasījums. — Katrīna nodzēra mazu malciņu kafijas. — Un tas allaž jāpatur prātā, jo no visiem Kalifornijā ražotajiem vīniem Nepas ieleja dod tikai piecus procentus, bet nākotnē pat šis nelielais procents diemžēl vēl saruks.

— Kāpēc tā? — Emīls, pieri saraucis, vaicāja.

— Uzradies jauns filokseras paveids. — Katrīna nolika tasīti atpakaļ uz apakštases. — Ir aprēķināts, ka mūsu ielejā jālikvidē un pēc tam no jauna jāiestāda septiņdesmit pieci procenti vīnadārzu. Diemžēl daudzi vīnaudzētāji vēl pavisam nesen saviem ogulājiem uzpotējuši AXR potzarus, kas ir visai uzņēmīgi pret šiem jaunajiem kaitēkļiem.

— Tas taču muļķīgi, — Emīls iekarsa, — mums Francijā sen ir zināms, ka tas nav derīgs potzars. Ieaugas labi, bet aug pārāk strauji.

— Atceros, jūsu vectēvs jau vairāk nekā pirms sešdesmit gadiem brīdināja no šiem potzariem. Vēl tagad esmu viņam pateicīga par padomu, ko toreiz uzklausīju. Ratledžu nama vīnadārzos nav jāpārstāda neviens vīnogulājs. — Kā nožēlodama, Katrīna viegli nopūtās. — Nabaga Gilam nav tā laimējies. Viņam jāpārstāda pilnīgi visi dārzi, bet viņš droši vien jau pats jums to ir stāstījis.

Emīls visiem spēkiem centās noslēpt savu nezināšanu, paraustot plecus. — Bet protams.

Katrīna sadzirdēja tuvojamies soļus un paraudzījās uz stiklotajām durvīm. Tās atvērās, un uz terases iznāca Sems. Labāku brīdi uznākšanai uz skatuves viņš gribēdams nebūtu varējis izraudzīties.

— Āre, Sems ari klāt! — Katrīna pavēstīja, neapzināti ierunādamās angliski. — Palūdzu, lai viņš jūs izvadā pa mūsu vīnadārziem un aizved uz vīndarītavu. Tā jūs abi ari paši labāk iepazīsieties.

— Ja vien jums būs tik daudz laika, baron, — Sems piebilda un apgāja apkārt galdam sarokoties. Barons piecēlās. Īstenībā Semu kaitināja šāda ekskursijas vadītāja loma, ko Katrīna viņam uzspieda; viņš ļoti labi saprata Katrīnas vēlēšanos, lai viņš izrāda baronam, cik labi pārzina vīna ražošanu.

— Gan es laiku atradīšu, — barons noteica.

Līdzko barons bija iztukšojis kafijas tasi, viņi abi ar

Semu sēdās džipā un devās ceļā. Vispirms Sems aizbrauca uz tā saukto Sola vīnadārzu, kas atradās piekalnē. Tur viņš baronam parādīja rasināmo laistīšanas ierīci; tā bija iekārtota otrajā sausuma gadā, lai saglabātu dzīvību vīnogulājiem, kas ražoja sīkās ogas, no kurām raudzēja īpaši izcilas šķirnes vīnu. Barons vairākkārt apvaicājās par potzariem un pieminētajiem kaitēkļiem, visai maz interesēdamies par dārzu pašu.

Klods viņus sagaidīja pie vecās ķieģeļu vīndarītavas. Sems viņus iepazīstināja, paskaidrodams: — Klods pēc cilmes ir no Château Noir. Viņa vectēvs tur bija maître de chai.

— Tas bija ļoti sen, — Klods piebilda, lepni izslējis sprogaino galvu. — Tanī laikā, kad jūsu grand-père bija patrons.

— Jūsu grand-père bija Žirārs Brusārs, non? — barons domīgi un reizē ziņkāri nopētīja Klodu.

— Jā, bija, — Klods mazliet iecirtīgi attrauca.

Barons atsaucās ar laiski domīgu galvas mājienu.

— Jūsu grand-père vārds Château Noir tiek pieminēts ar dziļu cieņu. — Kloda platās krūtis lepnumā izriezās vēl platākas. — Jūs jau ilgi darbojaties Ratledžu namā, vai ne?

- Atbraucu kopā ar kuģi, ar kuru Amerikā atgriezās madama pēc vīra nāves. Nebiju vēl pieaudzis, man bija līkai trīspadsmit gadu. Palīdzēju kundzei iestādīt jaunos vīnogulājus un izraudzēju pirmo vīnu no to ogām.

Saruna noritēja franciski. Sems saprata tikai daļu runātā. Tas turpinājās, arī kad Klods uzņēmās barona iz-vadāšanu pa vīndarītavu. Sems šaubījās, vai Katrīna iedomājusies, ka tā notiks. Pašam viņam tas šķita krietni vairāk nekā tikai uzjautrinoši.

— Ievērojams vīrs, tas jūsu mesjē Brusārs, — barons noteica, kad viņi no vīndarītavas gāja uz kantoriem.

— Vislabākais, — Sems apstiprināja. — Ja ielejā Klo-dam vispār ir kāds līdzinieks, tas varētu būt vienīgi Andrē Celisčevs, kam jau ir pāri astoņdesmit, varbūt tagad pat pilni deviņdesmit gadi. Viņš te mūsu pusē ir tāda pati leģenda kā Katrīna; gluži tāpat kā Klods Brusārs, Andrē Čelisčevs ir vīndaris, kam nekad nav piederējusi pašam sava vīndarītava.

Ratledžu nama grāmatvedība baronu šķita interesējam vairāk nekā vīnadārzi vai vīndarītava. Viņš pārskatīja pārdošanas skaitļus, ražošanas pārskatus, izmaksu norēķinus, turklāt uzdeva ļoti daudz dažādu jautājumu. Pagāja vesela stunda, līdz viņi pēdīgi nokļuva līdz Sema darbistabai pārbūvētajos zirgu staļļos.

Sekretāre Geilina atnesa viņiem kafiju — amerikāņu gaumē. Kafiju dzerdami, viņi aprunājās par laika apstākļiem, par pašreizējo sausumu Kalifornijā un tā ietekmi uz ieleju. Beidzot barons nolika tasi uz galda un atzvēlās krēslā ērtāk.

— Sakiet — ko jūs domājat par šo ierosināto Ratledžu nama sadarbošanos ar Chdtean Noir un kāda ir jūsu attieksme pret to? Jūs ne reizi par to neesat ieminējies, — viņš sacīja.

Baronam šķita, ka viņš pamana tādu kā vienaldzīgu galvas pagrozīšanu, kad arī Sems atlaidās dziļāk krēslā.

— Manas domas tur nav ņemamas vērā. Tas jāizlemj jums abiem ar Katrīnu.

— Bet man gribas dzirdēt jūsu domas, — barons neatlaidās.

Sems vēlreiz mēģināja atvairīt tiešu sarunu. — Tam droši vien būtu zināma pozitīva nozīme.

— To gan nevar uzskatīt par atbildi.

— Varbūt tā arī nav atbilde. — Sems pielieca galvu. — Tomēr tā ir vienīgā diplomātiskā atbilde, kādu es varu jums dot.

Barons tūliņ uztvēra domu. — Jūs tātad pamatos to neatbalstāt?

Sems atstūmās ar krēslu nostāk no galda, lūpas viņam savilkās pavisam plānas. — Jūs, šķiet, esat nolēmis radīt man neveiklu situāciju.

— Non. Esmu nolēmis uzzināt jūsu domas.

— Nu tad es sacīšu pavisam atklāti, — Sems noteica, plecus paraustīdams, — manai gaumei šis pasākums šķiet pārāk vienpusīgs.

Baronam sagrumbojās piere. — Nesaprotu. Kādā ziņā tas ir vienpusīgs? Noteikumi abām pusēm ir vienādi.

— Vienādi tie varbūt ir paviršā lūkojumā. Bet, ja šī vienošanās tiks noslēgta, ieguvējs būsiet jūs. Mēs zaudēsim ļoti daudz.

— Kā gan jūs varētu ko zaudēt? — Barons izbrīnā sacēla plecus un apjucis papleta rokas. — Paskaidrojiet, lūdzu!

— Šī ir Ratledžu zeme, baron. Ik gadu mēs ievācam Ratledžu vīnogas un raudzējam Ratledžu vīnu. Tanī mirklī, kad jūs ar Katrīnu vienosieties, situācija mainīsies. Kad nākotnē šinī vīndarītavā nāks gatavs vīns, kas būs pārāks par jebkuru Francijas lielo vīndarītavu vīniem, ieskaitot arī jūsējo, tad Château Noir ievāks krietnu tiesu lauru. — Mirkli klusējis, Sems turpināja: — Maigi

i/.sakoties — man šī ideja nepatīk. Ja stāvoklis būtu pre-lējs un jūsu Chateau Noir vīndarītavas identitāte būtu apdraudēta, jūs spriestu uz mata tāpat kā es.

Pār barona seju pārslīdēja dziļas apmierinātības izteiksme, viņš atlaidās krēslā vēl omulīgāk un aizvien vēl pētīja Sema vaigu. — Tātad —ja jāizlemj būtu jums?

— Ja man būtu jāizlemj, — Sems smaidīdams atteica, — es vispirmām kārtām nebūtu ar jums šādas sarunas vispār uzsācis.

— Vai jūs Katrīnai esat šīs izjūtas paudis?

— Nē. Un viņa ari nekad nekā par to nav jautājusi.

— Es saprotu, — barons atteica, lēni un domīgi palocīdams galvu, tad paskatījās pulkstenī. Bija gandrīz jau viens. — Paskat, es nemaz nejutu, ka ir tik vēls. Apsolīju sievai laikus atgriezties pusdienās. Šajā ceļojumā mums līdz šim iznācis gaužām maz būt kopā.

— Es jūs aizvedīšu. — Sems piecēlās.

Aizvedis baronu līdz viesnīcai un tur izsēdinājis, Sems brauca tūliņ uz mājām, lai runātu ar Katrīnu. Iegriezdamies piebraucamajā ceļā, viņš pamanīja zilu nomātu vieglo automašīnu, tad pikapu ar vaļējām durtiņām, jo no tā tobrīd cēla ārā lampas un kinokameras.

Pirmais impulss bija braukt tūdaļ projām, taču otrs impulss panāca, ka Sems izkāpa no džīpa un iegāja mājā.

Pa stiklotajām terases durvīm iekšā plūstošie saules stari lielās halles viņgalā no muguras izgaismoja cilvēku pulciņu. Stāvētāju vidū manīja arī Katrīnas sīko stāvu, taču Sema skatiens vispirms meklēja un atrada Kellijas Duglasas slaido augumu.

Sems tuvojās pulciņam tīšām nesteidzīgi, un viņa soļu troksnis pārtrauca sarunu. Viņš redzēja, ka īsu mirklīti, Kellijai pagriežoties un ieraugot viņu, acīs tai pazibēja draudzīgums un lūpās iegūla priecīgs smaids. Kāpēc gan viņam pietika uz Kelliju tikai paskatīties vien, lai justos saviļņots un izslāpis?

Apstājies Sems vispirms uzrunāja Katrīnu. — Baronu es nogādāju atpakaļ viesnīcā sveiku un veselu. — Tad sacīja: — Sveika, Kellij! — Viņš juta gaisu starp viņiem saspringstam, tā ka tas gandrīz iesanējās.

— Sem! Cik jauki jūs atkal satikt! — Kellijas sejas izteiksme, viņai paspiežot Sema roku, bija sirsnīga un laipna, ne par mata tiesu vairāk. Aizsargbruņas bija uzvilktas un droši sargāja. Kādēļ?

— Esiet sveicināta Ratledžu namā! — Sems izjuta Kellijas rokas stingro tvērienu, kā arī manīja, cik aši viņa atvilka roku atpakaļ. Diezin vai arī viņa izjūt tādu pašu siltu strāvojumu, kad abu plaukstas sastapās.

— Paldies! — viņa atsaucās un iepazīstināja Semu ar pārējiem televīzijas ļaudīm.

Sems turpināja vērošanu. Matus Kellija arī šoreiz bija atsukājusi atpakaļ un pakausī sapinusi franču pīnē, kas izskatījās gan vienkārši un tomēr ļoti glezni, it īpaši šinī brīdī, kad saule, iespīdēdama pa stiklotajām durvīm, iededza matos tumši sarkanas ugunis.

— Vai Hjū atbrauca kopā ar jums? — viņš apvaicājās.

— Viņš gribēja gan, — Kellija atbildēja, — bet netika no darbiem vaļā.

— Toties iedeva līdzi veselu sarakstu ar restorāniem, kas mums katrā ziņā jāapmeklē, ja jau esam nokļuvuši šinī ielejā, — vārdus dienvidnieku modē stiepdama, sarunā iejaucās otra sieviete — producente Dīdi Seli-vana. — Žēl, ka mūsu grafiks neļaus viņa novēlējumu piepildīt.

Uz marmora grīdas mīksti nodipēja biezas gumijas zoles, vēstot par saimniecības pārzines misis Vārgesas tuvošanos. — Piedodiet, madam! — viņa uzrunāja Katrīnu, kā allaž skarba un stīva savā iestīvinātajā melnajā formas kleitā. — Jūs aicina pie telefona. Liekas, sagādnieks, esot noteikti ar jums jārunā.

Katrīna mazliet neiecietīgi palocīja galvu, tad noteica: — Sem, vai tu izrādīsi Kellijai un mis Salivanai māju, kamēr runāšu pa telefonu?

— Jā, mēs gribētu uzņemt dažus kadrus ar misis Ratledžu, tā sakot, mājas dzīvē, — Dīdi Salivana paskaidroja, draiski pasmaidīdama. — Varbūt arī skatītājus pavadāt pa māju miniekskursijā, īsu brīdi, protams.

— Protams, — Sems tikpat šķelmīgi atsmaidīja pretī.

— Mēs turpināsim un terasē uzstādīsim visu iekārtu. Kamēr jūs tiksiet galā, viss būs sagatavots.

— Labi, — Dīdī piekrita, tad pamāja ar roku un sacīja Semam: — Vediet nu mūs, rādiet ceļu!

Sems paklausīgi uzsāka gājienu. Kellija sekoja, tikko valdīdama satraukumu. Bērnībā viņa bija iedomājusies, ka šis nams ir vislepnākā, vispārākā celtne pasaulē.

Šai mājā patiesi bija saloni ar grezniem Ludviķa Piecpadsmitā stila dīvāniņiem un smalku porcelānu. Minga vāzes, Foo suņi. Lalika kristāls un Limoža keramika, sienas maigos pasteļtoņos, pie tām kokgriezumi un impresionistu gleznas.

Aiz divējām smagām, kokgriezumiem rotātām durvīm atradās bibliotēkas istaba ar valriekstu koka sienu paneļiem un neskaitāmām grāmatām — daiļliteratūru un uzziņas literatūru, sākot ar klasiķu darbiem un beidzot ar bērnu grāmatām, grīdu klāja pabālējušas persiešu grīdsegas, bet virs kamīna pie sienas piestiprināts mūžsens vīnogulāja skelets skulptūras vērtē.

Oficiālā ēdamistaba bija milzīga, visgarām sienām na-hagoni bufetes un servējamie galdi Ludviķa Sešpadsmitā stila noteiktajās aprisēs. Virs garā ēdamgalda, ap kuru salikti ar gobelēnveida audumu apvilkti krēsli, pie griestiem mirguļoja Voterforda kristāla trejžuburu lustra.

Dienvidu spārnā bija ziemasdārzs ar dažādiem tropu augiem, ar apgleznotām krāšņa kokgriezuma mēbelēm un alvas un čuguna lējuma traukiem — viss vecs un cēls.

Mūzikas istabā atradās ne tikai melnkoka koncert-flīģelis, bet ari moderna stereoiekārta, kompaktdisku atskaņotājs un aizvēsturiska viktrola. Gaišā, jaukā bro-kastistabā, pa kuras logiem pavērās skats uz terasi, vāzēs bija saliktas tikko grieztas košas rudens puķes.

No halles marmora kāpnes veda uz augšstāvu, kur bija vairākas viesiem paredzētas guļamistabas ar bal-dahīngultām, kuru galvgaļus rotāja lieliski kokgriezumi, ar bārkstainiem turku dīvāniņiem un austrumnieciskām lādēm.

Kellija bija mitējusies skaitīt istabas, kad Sems viņas aizveda uz otrā stāva dienvidu spārnu. Atgrūdis vaļā durvis gaiteņa labajā pusē, viņš atkāpās, palaizdams pa priekšu abas sievietes. Dīdi nepaguva ieiet iekšā, kad operators Stīvs no lejas viņu pasauca.

— Es jūs vēlāk panākšu, — viņa noteica un kāpa lejā palūkoties, kas operatoram vajadzīgs.

Tikai mazdrusciņ vilcinājusies, Kellija iegāja istabā. Tā bija stūristaba, pavisam bez mēbelēm, parkets nekopts un nespodrs. Augsti logi aizņēma divas sienas. Pa logiem dāsni plūda iekšā saules gaisma. Gaiss šajā istabā bija pavisam citāds nekā pārējās telpās, tas likās putekļains, sasmacis un oda pēc kaut kā nenosakāma.

Ieinteresēta Kellija pagriezās atpakaļ un jautāja Semam:

— Kas šī par istabu?

Sems stāvēja uz sliekšņa, ar vienu plecu atspiedies pret stenderi. — Mana māte to izmantoja par darbnīcu, lai gan viņai labāk patika to dēvēt par "ateljē". —Skad-rums viņa balsī skanēja gandrīz jautri.

— Kā tad, jūsu māte taču bija gleznotāja, — Kellija atcerējās un nu jau atjauta, ka dīvainajā gaisā vēl vēdī šeit lietotā terpentīna un eļļaskrāsu smakas paliekas. — Viņa gleznoja ar eļļu, vai ne?

— Starp citu. Viņa izmēģinājās ar visu ko. — Sema

skatiens pārslīdēja istabai. — Vienu brīdi viņa gribēja būt Dali sieviešu dzimtē, citreiz sievišķīgs Vaijets un vēl citreiz sievišķīgs Vorhols, tomēr nevienā skolā nenoturējās tik ilgi, lai īsti apgūtu tās meistarību. Kad mūza māti skūpstīja, viņa nenāca ārā no šīs istabas stundām ilgi, dažkārt pat dienām.

Sems domās aizklīda atpakaļ tālajos laikos. Kellija to saklausīja viņa balsī un saskatīja vaigā. — Arī jūs laikam bērnībā te palikāt stundām ilgi, noraugoties mātes gleznošanā, — Kellija lūkoja uzminēt.

Sema skatiens atgriezās pie viņas, seja kļuva skarba. — Man vispār nebija atļauts šeit ienākt.

Kelliju satrieca gan pati atbilde, gan trulā bezjūtība balsī, un pēkšņi viņa saprata, kāpēc Sems stāv, atspiedies pret stenderi, — viņš negribēja pārkāpt pār slieksni istabā, kurā nebija drīkstējis ieiet, kad vēl bija bērns.

— Un tēvs? — viņa liegi jautāja, atcerēdamās laiku, kad pati bija ilgojusies dzīvot šajā mājā, piederēt pie Ratledžiem.

— Tēvs bija aizņemts vīnadārzos. Viņam laiks pagāja vīnadārzos un strīdos ar tēvoci.

— Un kā bija ar jums?

Viņš paraustīja plecus. — Mani vecāki rūpējās, lai man būtu kvalificētas auklītes, kas mani pieskatīja, līdz es paaugos tik liels, ka varēju pats sevi pieskatīt.

Mani vecāki parūpējās, lai man būtu auklītes. Šie vārdi Kellijai pārdzina aukstas tirpas un sagrāva ilūzijas, ko viņa allaž bija lolojusi par dzīvi šinī mājā. Negribēdama zaudēt pēdējās gaišo priekšstatu paliekas, viņa sacīja:

— Bet jums taču bija Katrīna — vecmāmuļa.

Semam lūpās ieriezās zobgalīgs smīns. — Katrīna

nudien nepieder pie ideālā vecmāmiņu tipa, pie tām, kas vienmēr gadās tuvumā ar kādu mīļu vārdu un gardu, pašas ceptu šokolādes kūciņu šķīvi. — Viņš

atrāvās no stenderes, nenovērsdamas acis no Kellijas, un viņa uzreiz nemaldīgi sajuta — Sems nožēlo, ka ļāvis viņai acumirkli ielūkoties savā bērnībā. — Vai varam iet tālāk?

Kellija ļoti labi saprata, ka Sems nevēlas just ne nožēlu, ne līdzjūtību, tāpēc arī tikai īsi noteica: — Protams.

Viņi izstaigāja vēl viesu izmitināšanai paredzētās istabas un iegriezās arī spēļu istabā. Beidzot gaiteņa galā bija atlikušas tikai vienas durvis. Sems uzlika plaukstu uz misiņa roktura. — Šī ir mana istaba.

Kellija reaģēja ātri un nepārprotami — šo istabu viņa negribēja redzēt, negribēja neko vairāk uzzināt par Semu pašu.

— Nav nekādas vajadzības tur iet. Filmēšanai mēs to neizmantosim, — viņa noteica un, nenovēlēdama Se-mam laiku atbildei, turpināja: — Viņi lejā jau droši vien ir sagatavojušies. Vai terases tuvumā ir kāda vannas istaba? Man jāsakopj seja filmēšanai.

— Pie pašas terases.

Viņi atgriezās pie marmora kāpnēm un devās lejup uz lielo halli. Kellija paņēma savu prāvo plecusomu, un Sems viņai parādīja tualetes istabu pirmajā stāvā.

Kad, uzlikusi sejai kosmētiku, viņa pēc desmit minūtēm atgriezās, Sems bija aizgājis. Kellija sev iestāstīja, ka tas ir labi. Viņa tāpat jau pietiekami nervozēja par šo interviju. Nervozēja par to, ka atrodas šeit. Vērotāji intervijas laikā viņai nebija vajadzīgi, arī viens pats ne. It īpaši, ja šis viens ir Sems Ratledžs.

12

Lampa meta spilgtas gaismas kūli pār koši dzelteno krēslu, kurā sēdēja barons. Pārējā dzīvojamā istaba grima dziļā ēnā. Koka žalūzijas bija atvērtas, logi vaļā, lai brīvi

varētu ieplūst vakara gaiss. Istabā ievēsmoja liega vēj-pūsma, nesdama līdzi olīvkoku un rūgstošu vīnogu smaržu un brīžiem skarot zeltmalu lapas grāmatai, ko I mils turēja rokā. Viņš tās izklaidīgi pieturēja, ne mirkli nenovēršot uzmanību no lasāmvielas.

Tikai pabeidzis vakaram paredzēto nodaļu Bergsona apcerē L'Evolution creatice, viņš nolaida grāmatu uz ceļiem, noņēma lasāmbrilles un brītiņu pakavējās domās pie tikko izlasītā. Pagāja vēl dažas minūtes, iekams viņš pasniedzās pēc ģimenes ģerboņa veidolā darinātās sudraba grāmatzīmes. Mirkli paturējis rokā, viņš to iesprauda tikko izlasītajā lappusē, izklaidīgi atcerēdamies, ka grāmatzīmi viņam uzdāvinājusi Natālija dzimšanas dienā pirms diviem gadiem, bet varbūt pirms trim?

Barons dzīrās Natālijai pajautāt, taču pamanīja, ka viņas tuvumā nemaz nav. Ak tā — viņa bija izgājusi pastaigāties; kopš atbraukšanas Natālija bija pasākusi to darīt gandrīz vai ik vakaru.

Nolicis grāmatu, barons piecēlās no krēsla un aizgāja pie vaļā atstātajām durvīm, kas veda uz apartamentu terasi. Visapkārt viesnīcai valdīja tumsa, ietinot nogāzē augošās olīvas melnās ēnās. Skatiens rokaspulkstenī vēstīja, ka ir jau vēls. Paberzējis acis, viņš nodomāja, ka būtu laiks doties pie miera, tomēr nolēma pagaidīt, līdz pārnāks Natālija. Cik nu ilgi viņa staigās!

Emīls iegāja atpakaļ istabā, apsēdās un atkal atšķīra grāmatu. Taču, kad minūtes aiztikšķēja un kļuva īsti vēls, viņam zuda interese par Bergsona filozofiju. Prāts pievērsās Natālijai, un šai brīdī barons veltīja viņai vairāk uzmanības, nekā par sievu bija domājis visus pēdējos mēnešus. Drīz vien klēpī turētā grāmata pavisam aizmirsās.

Izdzirdis atslēgas pagriešanu durvīs, Emīls pacēla grāmatu un izlikās lasām. Pēkšņi dzīvojamā istabā iedegās gaisma, izdzenādama ēnas no kaktiem.

— Ak, es domāju, ka tu jau guli. — Natālija apklusa, ieraugot viru vēl aizvien sēžam krēslā.

Emīla uzmanību saistīja noskaņa sievas balsī, sparīgais tonis, gandrīz vai iedziedāšanās. Nolicis grāmatu, viņš cieši paraudzījās Natālijā. Vaigi tvīka sārti, tumšās acis zvīļoja. Smaids, ko sieva pavērsa viņam pretī, gandrīz vai staroja. Emīls neatcerējās sievu redzējis tik laimīgu.

— Tu šovakar laikam būsi tālu aizstaigājusi.

— Tālu prom no šaubu ēnām spožajā apsolījumu mēnesnīcas sudrabā.

Emīls savilka pieri grumbās. — No kurienes šis citāts? Nevaru iedomāties. Kurā grāmatā tu to esi izlasījusi.

— Tā bija ļoti liela grāmata. — Natālijas balss šķita vīru ķircinām. — Pārāk liela, lai to noturētu klēpī. — Viņa pasmaidīja par vīra apjukumu. — Tā bija debess. Visa plašā nakts debess.

— Nemaz nezināju, ka tu tik ļoti jūsmo par dabu, — Emīls domīgi sacīja. — Varbūt tev liksies interesanti amerikāņu rakstnieka Toro darbi. Man mājās ir viena vai divas viņa grāmatas. Vajadzēs tās sameklēt un tev iedot, kad atgriezīsimies. — Taču, jo ilgāk viņš vēroja mirdzumu Natālijas acīs un spriganumu visā viņas būtībā, jo vairāk viņam šķita, ka dzirdētā atbilde nepauž visu patiesību. — Vajadzēs kādu vakaru iet tev līdzi, kaut gan nav visai gudri doties pārāk tālu. Šī ze-mesmala ir pilna ar klaburčūskām. Gilberts stāsta, ka visvairāk tās ložņājot pa naktīm, bieži iegriežoties arī vīnadārzos, kur meklējot putnu sadētās olas.

Natālija uzmeta viņam pārsteigtu skatienu. — Vai tu šodien tikies ar Gilbertu? Pusdienas ēdot, tu par to nemaz neieminējies.

— Šodien ne. Viņš to sacīja pirms vairākām dienām. Tu darītu prātīgi, ja savās pastaigās ietu pa labi iemītām, iestaigātām takām, Natālij, — viņš pamācīja sievu.

Emīlu satrauca Natālijas smaids, — tā meita iecietīgi 11/,smaida pārlieku piesardzīgam tēvam. Vai tiešām Natālija skatās uz viņu tādām acīm? Nākamie sievas vārdi viņa bažas apstiprināja.

— Ir jau vēls, Emīl. Tev būtu laiks atrasties gultā, — viņa aizrādīja kā večukam, kas aizmirsis savu gulēt-ejamo laiku.

Taču, beidzot ielicies gultā, barons vēl ilgi palika nomodā, prātodams par sīkajām pārvērtībām Natālijas uzvedībā, pūlēdamies rast tām cēloni. Modās nelāgas domas. Viņš gandrīz nikni tās padzina. Tomēr domas atgriezās un nedeva mieru.

Taka vijās plata un gluda, zaroto lielo Dienvidamerikas ozolu, madronu un dīvaino eikaliptu koku apēnota, zeme zem kokiem bija kaila, bez jebkāda pameža. Vietvietām rīta saules staru strēles izlauzās cauri biezajai lapotnei līdz pat sausajai, putekļainajai zemei pie Katrīnas kājām.

Dažus jardus tālāk operatora kamera iemūžināja filmā gandrīz fantastisko gaismas rotaļu ap viņu. Stīvs Gibonss vienu aci bija cieši piespiedis pie skatumeklētāja, augums saspringa satraukumā par lieliskajiem kadriem, ko viņam šai brīdī izdevās uzņemt. Riks Mērss tupēja zemē Stīvam pie kājām un intensīvi klausījās ar austiņām uztvertajās balsīs, rūpīgi regulēdams skaņu līmeni.

Kellija turējās malā, ļaudama kamerai sarunas laikā uztvert vienīgi Katrīnu. — Pastāstiet man par šo taku, pa kuru patlaban ejam, Katrīn!

Kā īstena skatuves veterāne Katrīna atkārtoja to pašu, ko bija stāstījusi, pirmoreiz šurp atvedusi filmētāju grupu.

— Īstenībā šis ir vecs jājamceļš, kas no lielās dzīvojamās mājas ved uz vīndarītavu. Savulaik es pa to jāju

četras vai pat sešas reizes dienā. Ilgus gadus bija daudz vieglāk pārraudzīt gan vīnadārzus, gan visus ar tiem saistītos darbus, sēžot zirga mugurā. Ļoti bieži es biju seglos, jau gaismai austot, un retu reizi nokāpu no zirga pēc saules rieta. — Viņa apklusa un pasmaidīja. — Sešdesmit piektajā dzimšanas dienā dēls Džonatans man uzdāvināja automobilīti golfu un vēlēja sirmīti palaist ganos. Taču bija laiks, kad mēs ar sirmīti pa šo taku varējām jāt aizsietām acīm.

Šim noslēguma teikumam sekoja pāris mirkļu klusuma. Tad Dīdi uzsauca: — Pietiek! Apturiet filmu! Uzņemts. Izdevās lieliski. — Teikumi bija tik īsi un strupi tāpēc, ka viņa visiem spēkiem lūkoja apvaldīt satraukumu balsī. Bet Kellija bija strādājusi kopā ar Dīdi pietiekami ilgi, lai visu saprastu pareizi.

— Dosimies nu uz vīndaritavu. Tas bija liels darbs. — Dīdī sacīja Katrīnai, vēl piebilzdama: — To brīnišķīgo fotogrāfiju, kur jūs zirga mugurā vērojat darbus vīna-dārzā, mēs katrā ziņā iemontēsim filmā. Tas ir kolosāls uzņēmums. Žēlīgā debess — galifejās, ar jājampātagu rokā jūs izskatatāties kā Barbara Stenvika zirga mugurā. Vai tā nav, Kellij?

— Kā ļoti jauna Barbara Stenvika, — Kellija piebilda, kad viņas visas trīs pa jātnieku taku devās uz vīnda-rītavu.

— Kāda tam nozīme? Barbarai nav ne jaunuma, ne vecuma.

— Paldies, es jūsu oriģinālo salīdzinājumu uzskatu par komplimentu, — Katrīna noteica sev raksturīgajā jaukajā klīrībā.

— Šis patiešām ir īsākais ceļš uz vīndaritavu, vai ne? — Kellija jautāja, pūlēdamās iedomāties dzīvojamās mājas un vīndaritavas izvietojumu un ceļu, kas ved no vienas uz otru.

— Jā, šis ceļš ir daudz īsāks, — Katrīna apstiprināja,

k.id viņas, iegriezušās ceļa likumā, priekšā ieraudzīja vindarītavas ķieģeļu celtni.

Pirmajā mirkli, uz to paskatoties, Kellija juta it kā elektrisko strāvu izskrienam caur nerviem. Ar prātu viņa stingri nobruņojās, izslēdzot visas personiskās atmiņas par šo vietu. Par tām nedrīkstēja domāt. Tās jaizmet no prāta.

No vindarītavas iznāca vīrietis, ģērbies hakikrāsas biksēs, gaišbrūnā darba kreklā, saņurcītu vecu platmali galvā. Pagāja apaļa sekunde, iekams Kellija atjēdza, ka tas ir Sems Ratledžs. Nācējas ieraudzījis, viņš apstājās.

— Labrīt! — Sveiciens bija teikts visām, bet viņa acis kavējās pie Kellijas. Kellija pēkšņi juta uzstrāvojam dziļu vilinājuma tīksmi.

— Man patīk šī cepure, — viņa impulsīvi atsaucās skatienam.

Semam lūpās iešķiebās smaidiņš. — Kaut kā galva jāpasargā, ja visa diena jānodzlvo pa vīnadārziem. — Klāt pienāca ari Stīvs un Riks, apkrāvušies ar savu uzkabi. — Āre, kā redzu, jūs vēl joprojām pie darba, — Sems ieteicās.

— Viņi grib kādu daļu filmas uzņemt ari mūsu vecajos pagrabos, — Katrīna paskaidroja.

— Jūs jokojat! — Dīdi iesaucās. — Kā gan mēs varētu • nenofilmēt pagrabus, ko pirms simt gadiem nogāzē izrakuši ķiniešu strādnieki?

— Tiesa, tā ir unikāla Ratledžu nama sastāvdaļa, — Sems piekrita.

— Bads piebrauks pikapu, — Stīvs Gibonss uzrunāja Dīdi. Patiesībā Bads Rasmusens bija apgaismošanas asistents, taču veica visvisādus darbus, — kad vajadzēja, bija gan tehniķis, gan grimētājs. — Visi mūsu gaismekļi atrodas pikapā. Man liekas, vajadzēs krietni daudz papildu gaismas, lai panāktu īsto efektu. Ja jūs parādītu īsto ceļu, un mēs tūdaļ varētu doties turp?

— Kā tad, mēs varam kātot turp, — Dīdi noteica, piekrītot pamādama. — Kur tie pagrabi, no šejienes skatoties, atrodas?

— Otrā pusē aiz vlndarltavas, — Kellija automātiski atbildēja. — Tuvāk būs iziet cauri nekā mest likumu apkārt.

— Taisnība, — Katrīna piekrita, — tomēr labāk būs, ja es jums ceļu parādīšu.

— Es iešu līdzi, — Dīdi piedāvājās, — bet tu, Kellij, paliec un pagaidi Badu, jā?

— Labi. — Tiklīdz viņi aizgāja, Kellija uzreiz atskārta, ka palikusi divatā ar Semu. Pagriezusies viņa atklāja, cik tuvu stāv tam blakus, un juta kaut ko pārskrienam pār augumu, kaut ko iešalcamies asinis. Automātiski viņa pakāpās soli nostāk. — Jūs vakar tik ātri aizgājāt, ka es nepaguvu par mājas izrādīšanu ne paldies pateikt.

Sems piešķieba galvu, saules slīpie stari krasi izcēla sejas vaibstus, kad viņš ar zināmu izbrīnu uzlūkoja Kelliju.

— Kā jūs zinājāt pateikt, kur atrodas pagrabi un kā vislabāk turp nokļūt?

Uz mirkli Kelliju sagrāba panika. Bet, kā jebkuras spēcīgas jūtas, tā saasināja jutekļus. Viņa pēkšņi neatvairāmi sajuta gaisā putekļu smaku, rūgstošo vīnogu smārdu un vieglu ziepju aromātu, kas plūda no Sema. Mutē atkal uzradās baiļu radītā dzelzs garša. Viņa to visu apspieda un ar lielām pūlēm nedabiskā bezrūpībā uzsmaidīja Se-mam; par laimi, prāts vēl nebija paralizēts.

— Mūsu pētniecības nodaļa ir pārāka par jebkuru citu. Ja es būtu palūgusi, varētu saņemt ne vien parastu Ratledžu nama shēmu, bet ar! vlndarltavas un dzīvojamās mājas plāna rasējumu. Ticiet man — mēs atbraucām šurp, labi sagatavojušies.

— Par to es nešaubos. — Sems palocīja galvu,

noticēdams Kellijas paskaidrojumam. Viņa atvieglota uzelpoja. Pagalmā iebrauca pikaps, saceldams vēl vairāk putekļu. — Raugiet, jūsu kolēģis atbraucis. Negribu jūs aizkavēt. Ari man pašam jāstrādā. — Viņš jau grasījās iet projām, tomēr vēl pagriezās atpakaļ. — Vai jūs būsiet baronam par godu rīkotajās viesībās rītvakar?

Kellija palocīja galvu. — Jā, būsim mēs visi.

— Tad jau satiksimies. — Sems vēlreiz aši viņai uzsmaidīja un gāja pie netālu novietotā džipa.

Viņa skatiens, siltā, sirsnīgā gaisma acīs izraisīja Kel-lijā tīksmas izjūtas. Tomēr viņa pretojās, cik spēja, jo negribēja ļaut vaļu Sema pievilkšanas spēkam. Tas bija pārāk stiprs. Varētu pat sacīt — bīstams. Straujā gaitā viņa devās pie pikapa un Bada Rasmusena.

— Sveika! — Bads izrausās no mašīnas, strups un omulīgi apaļš. — Kur visi palikuši?

Kellija nepaguva atbildēt, kad no vīndarītavas atskanēja skaļi dusmu kliedzieni, vārdus nevarēja saprast, bet tonis nepārprotami bija nikns. Viņa pagriezās un palūkojās uz masīvajām durvīm.

— Kas tur notiek? — Bads nesapratnē nomurmulēja, ieraudzījis, ka Dīdī pirmā izdrāžas pa durvīm, bet Stīvs un Riks metas viņai pa pēdām. Visi skrēja taisnā ceļā uz pikapu. Vēl viņi nebija klāt, kad Kellija ieraudzīja, ka Dīdī pietvīkusi tumši sarkana.

— Kas noticis? — Kellija izbrīnā sarauca pieri. — Mēs dzirdējām trakus bļāvienus.

— Uztrāpījāmies kā velnam uz dakšām, tas ir noticis, — Dīdī nošņācās, pati neganta kā negaiss. — Katrīna tikko gribēja mūs iepazīstināt ar savu veco vīndari, kad šis pēkšņi pārvērtās satracinātā bullī, sāka baurot, lai mēs lasoties ātrāk laukā, mūsu odekoloni sabojāšot viņa vīnus. Es nodomāju... ak Dievs, tur viņš atkal nāk! — Dīdī apklusa, ieraudzījusi drukno veci iznākam no vīndarītavas un Katrīnu viņam blakus.

Vīndaris piesteidzās viņiem klāt, gumbainā seja likās pagalam satriekta. — Piedodiet jel man! Tās ātrās dusmas ir mans posts. Nevajadzēja vis man tā baurot.

Iejaucās Katrīna. — Es nupat Klodam paskaidroju, ka vainīga esmu es. Aizmirsu jums piekodināt, lai šorīt nelietojat nekādas spēcīgas smaržas. īsti ticams tas nav, tomēr iespējams ir, ka jaunie vīni spēj uzsūkt smaržas. Tāpēc tāds stingrs aizliegums.

— Protams, — Dīdī atmurdēja; tomēr paskaidrojums un atvainošanās tikai drusku mazināja viņas sašutumu.

— Jel saprotiet! — Klods satriekts lūkoja paskaidrot. — Nav jau tā, ka es negribētu, lai jūs nākat uz pagrabiem. Man pašam būs vislielākais prieks jums izrādīt mūsu dārgumus, izrādīt un dot, lai nogaršojat. Lūdzu!

Kellija viņu pārtrauca: — Dieva dēj, nevajag atvainoties, mesjē Brusār. Jums bija pilnīgs pamats uztraukties. Mēs to saprotam. Goda vārds, saprotam.

— Bet tas neattaisno manas trakās dusmas, — Klods atteica, patiesā nožēlā noliekdams sprogaino galvu.

— Nāciet! — Katrīna pārņēma vadību. — Ieiesim mājā, jūs nodušosieties. Es pa to laiku palūgšu, lai Hans Lī uzvāra kafiju un sagādā savas brīnumgardās kūciņas, un mēs ātri vien aizmirsīsim, ka šāds negadījums vispār noticis.

Tovakar viņi savas pansijas lielajā istabā krietni izsmējās par notikušo, kamēr noskatījās filmu, ko pēdīgi tomēr bija pagrabā uzņēmuši. No saviem Viktorijas laika dīvāniņa augstumiem, tā stūrī ieritinājusies, Kellija skatījās televīzijas ekrānā, kā Klods Brusārs ar koka veseri izsit vīna mucas tapu.

— Tam vecajam nu gan ir raksturiņš, — sacīja Dīdī,

sakrustotām kājām sēdēdama uz grīdas. — Vienu mirkli baigais grizlilācis, cilvēkēdājs un vismīlīgākais spēļu lācītis nākamajā. Sākumā es gan nedomāju, ka viņš tā iepatiksies, bet tagad, varu apzvērēt, patīk gan.

— Izņemot tos brīžus, kad rēc, vai ne? — Stīvs viņu draudzīgi iedunkāja.

— Man viņš liekas uz to modi kā mans tēvs, — Dīdi noteica, — rēc niknāk, nekā kož. — Kellija labprāt būtu piebalsojusi, tomēr neteica neko. Viņa bija pārāk iegrimusi ainā, ko redzēja televīzijas ekrānā. Cilvēku veidotajās alās vienmērīgā atstatumā cits no cita spīdēja gaismekļi, bet ēnu no tiem bija tikpat daudz, cik gaismas. Viņa stāvēja priekšplānā kopā ar Katrīnu un Klodu Brusāru, runādama un nogaršodama vīnu, ko Klods ar vlnazagli bija izsūcis no mucas.

Taču neba viņas pašas iestudējums, vienalga, vai tas iznācis labs vai slikts, saistīja Kellijas uzmanību. Nē, viņa kavējās atmiņās par šā pagraba alām, par vēsumu, par zemes smaržu tajās, par visu, kas iegūlis prātā, — kā viņa tur mēdza iešmaukt, ja neviens to neredzēja, kā slēpās dziļajās ēnās, ja, kādam strādniekam ienākot, draudēja atklāšana; tur viņa tupēja, prātodama par cilvēkiem, kas pēdējos simt gadus strādājuši šajās velvēs, iztēlojās, ka viņu gars vēl aizvien nemierīgi klīst pa alu tuneļiem. Alas viņu vilināja un valdzināja — gan to aizraujošā vēsture, gan smaržas, gan satraucošais un tomēr mierinošais klusums. Kādu laiku tas viņai bija patvērums no pašas nemierpilnās pasaules.

Tāpat kā vēlāk nakts melnums kļuva par patvērumu un slēpni no tēva negantības. Kā, piemēram, tai vakarā, kad viņa sēdēja virtuvē. Viņa bija ieslēgusi radio un klausījās jaunas dziesmas vārdus. Viņa nebija dzirdējusi ārdurvis atveramies. Un nezināja, ka mājās pārradies viņš, satrūkās tikai tad, kad, stāvēdams uz sliekšņa, viņš ierunājās.

— Tur nu tu atkal sēdi un sildi savu resno pakaļu. — To viņš izteica ļoti skaļi, skaidri izrunādams ik vārdu, kā darīja vienmēr, kad bija dzēris.

Krēsls apgāzās, kad viņa steigšus pietrūkās kājās un pagriezās, lai atrastos ar seju pret viņu; ik nervu galiņš satraukumā trīsuļoja. — Es nedzirdēju tevi ienākam. — Bīdamās no viņa un neparedzamajām dusmām, Kellija nodrošinājās, lai starp abiem atrastos krēsls, un nožēloja, ka starpā nav galds.

— Vai tad kāds brīnums, ka nedzirdēji, ja tas radio pļerkšķ kā bez jēgas. — Viņš pavēzēja roku pret radioaparātu, kas stāvēja uz ledusskapja. — Pieklusini to draņķi! Vai labāk izslēdz pavisam!

Priecīga par iespēju palielināt attālumu starp abiem, viņa pieskrēja pie ledusskapja un izslēdza radio. Pēkšņajā klusumā viņa izdzirda aiz muguras krēsla kāju švīkoņu pa linoleju un tūliņ pēc tam dobju būkšķi, smagajam ķermenim nozvejoties uz krēsla.

— Kā tas nāk, ka vakariņas nav galdā?

Kellija dzīrās teikt, ka vakariņas gatavas jau kopš divām stundām, tomēr iekoda mēlē un nebilda ne vārda, jo nekādā ziņā negribēja šo nokaitināt.

— Vakariņas ir krāsnī. Glabāju tās siltumā. — Viņa paņēma no pavarda katlu tverekli un noliecās pie cepeškrāsns durtiņām.

Izcēlusi ēdiena trauku no krāsns, Kellija atgriezās pie galda, vairīdamās uz viņu paskatīties. Briesmīgi negribējās redzēt neganto ļaunīgumu viņa ģīmī.

—Te būs ēdiens. — Pārliekusies pār krēslu, viņa nolika šķīvi tam priekšā uz galda un steigšus atkāpās, lai nebūtu ar roku sasniedzama. — Tūliņ iedošu nazi un dakšiņu.

Viņa nebija vēl paguvusi paspert soli līdz atvilktūei, kur glabājās galda piederumi, kad viņš ar riebumu balsī noteica:

— Un šitās sakaltušās saslaukas tu sauc par ēdienu?

Sāniski pašķielēdama, Kellija redzēja, kā viņš atvēzē roku un slaucīt noslauka šķīvi no galda. Zirņi pašķīda uz visām pusēm, tiem sekoja karstais pīrādziņš, vienīgi makaroni ar sieru vēl turējās pie šķīvja, kad tas uz grīdas sašķīda lauskās, un nu tur pajuka arī lipīgi makaronu pikuči.

īsu brītiņu viņa stingi blenza nejaucībā uz grīdas un pūlējās aizturēt šņukstus. Gaužām sagribējās aiziet no mājām, lai viņš pats sakopj virtuvi. Bet viņa zināja, ka viņš to nedarīs. Rītrītā viss būs turpat, piekaltis pie grīdas.

Mezdama līkumu apkārt viņa krēslam, Kellija noliecās un vāca kopā sadauzītā šķīvja lauskas. — Varu sakult pāris olu vai sakarsēt cili bundžu, — viņa piedāvāja, tad spēji ierāva elpu, jo bija satvērusi pirmo lielo metāla šķīvja lausku, kas, tikko no krāsns izvilkta, vēl bija sveloši karsta.

— Čili vai olas, — viņš burkšķēja, bet viņa sūkāja apdedzināto pirkstu un cīnījās ar nelūgtajām asarām.

— Vai tas ir viss, kas šinī mājā ēdams? Kur tu liki * naudu, ko es tev iedevu pārtikai? Nosūkāji konfektēs?

Viņa pietraucās kājās. — Tu man iedevi tikai divdesmit dolāru.

— Nu — un? — viņš izaicinoši atsaucās. — Ko tu nopirki — kur ir ēdamais?

— Cik nu par divdesmit dolāriem var nopirkt, — viņa aizvainojuma aizžņaugtā balsī noteica un tūliņ pa-cirtās sāņus, lai pievilktu atkritumu grozu tuvāk pie izšķaidītā ēdiena .

— Neturi mani par muļķi! — viņš uzsauca, kad Kellija ar papīra salvetēm atkal ķērās pie grīdas uztīrīšanas.

— Par divdesmit dolāriem var nopirkt vairāk nekā tikai olas un čili.

— Ne pārāk daudz, — viņa klusu nopurpināja, prātā uzskaitīdama arī neēdamos pirkumus — tualetes papīru, zobu pastu...

— Ko tu sacīji? — Viņa balss skanēja klusi un draudīgi.

Uz sekundes daļiņu viņa sastinga, tad atteica: — Es varētu ātri uzcept pankūkas.

— Un tās piesvilināt, tāpat kā viņreiz. Pateicos, nevajag.

Viņš spēji atgrūda krēslu tālāk no galda. Vienā mirklī viņa parāvās nost pieklājīgā attālumā. Bet viņš netuvojās; viņš piegāja pie virtuves sienas skapja.

Redzēdama, ka, atvēris skapja durtiņas, viņš sāk taustīties pa plauktiem, Kellija uzreiz saprata, kas tiek meklēts, — viskija pudele, ko viņa pēcpusdienā bija atradusi un izlējusi izlietnē. Paniskās bailēs viņa zemu nolieca galvu un nodevās atkritumu savākšanai, cītīgi ar abām rokām raušot ēdiena paliekas papīra salvetēs.

— Nu, kur, ellē, palikusi viskija pudele, kas te stāvēja? — Balss nošvīkstēja kā pātagas cirtiens. Kellija sastinga.

— Viskija pudele... — Viņa pūlējās runāt nevainīgā balsī, skatienu no grīdas nepaceļot. Grīda bija puslīdz uzslaucīta; vajadzēs tikai pārlaist ar mitru lupatu. Kellija sameta saņurcītās salvetes atkritumu grozā, piecēlās un ar plaukstu paberzēja ceļus. — Vai tu skaidri zini?

— Nolādēts, protams, zinu. Es pats to noliku plauktā. — Piepeši acis samiedzās pavisam šauras. — Tu esi te okšķerējusies. Nu, pasaki, kur tu to liki?

— Nekur. Es pat nezināju, ka tāda pudele tur ir, — viņa samelojās un centās to gudri noslēpt. — Bet pirmīt istabā pie tava krēsla es zemē atradu tukšu pudeli. Tā laikam tepat atkritumu grozā vēl ir. Varbūt esi aizmirsis, ka to jau iztukšoji.

— Es neko neaizmirstu. Neesmu jau tāds stulbenis kā tu. Tā pudele bija šinī plauktā un gandrīz pilna, — viņš penterēja, ar pirkstu visu laiku bakstīdams skapīša augšējo plauktu.

— Ja tu saki, ka bija, tad jau droši vien bija. — Viņa šķietami vienaldzīgi paraustīja plecus. — Ja nevari atrast pudeli, es uzvārīšu kafiju.

^ Kellija paņēma elektrisko kafijas tvaicētāju, atgrieza aukstā ūdens krānu un sāka tecināt traukā ūdeni. Bet viņš no visa spēka belza pa pavarda virsu. No spējā, briesmīgā blīkšķa viņa palēca sāņus.

— Nolādēts! Nesāc tu man melot! Es gribu zināt, ko tu esi izdarījusi ar to pudeli.

Viņa lūkoja pasmieties par tādu prasību, bet smiekls sanāca plāns un nervozs. — Es jau sacīju, ka nekā par to nezinu. Un es nemeloju. — Viņa aizgrieza ūdenskrānu un nolika tvaicētāju uz pavarda. — Tiešām — nē. — Kellija saprata, ka viņš jānovirza no bīstamā temata, un mundri ieteicās: — Vai neuzcept tev siera maizītes ar olu? Atceries, tu pats teici, ka manis ceptās tev garšojot vislabāk.

— Es negribu nekādas olu maizītes ar sieru. — Nodunēja smagi soļi, it kā apstiprinādami nule izteiktos vārdus. — Un nekāda draņķa kafija man nav vajadzīga!

Izdzirdusi kannā nošļakstam ūdeni, viņa pagriezās atpakaļ. Par vēlu, jo viņš, cieši satvēris kafijas tvaicētāja rokturi un roku aiz muguras atvēzējies, iešūpoja to sitienam. Kellija pieliecās, instinktīvi pameta rokas uz augšu, lai aizsargātu galvu un seju.

Smagais kafijas tvaicētājs ķēra kreiso apakšdelmu tik neganti, ka viņai izlauzās sāpīgs brēciens. Kaut kas nokrakšķēja, lūza. Atmuguriski viņa atsitās vispirms pret skapīti blakus pavardam, kājas sametās, un viņa saļima uz grīdas. Spējais trieciens darīja sāpes vēl svelošākas, līdz viņai šķita, ka galva tūdaļ plīsīs pušu.

— Roka, — viņa skaļi ievaidējās, satverdama ievainoto delmu. — Tu salauzi man roku.

— Žēl, ka nesalauzu tavu nelietīgo sprandu.

Ņirdzīgā balss skanēja pavisam tuvu. Kellija atvēra acis un ieraudzīja, ka viņš pienācis pavisam klāt. Seja pretīgi sašķobīta un salta.

— Augšā, celies kājās, riebīgā slampa!

Viņa papurināja galvu, baidīdamās, ka, vairāk pakustoties, zaudēs samaņu.

— Celies augšā, nešķīstā, citādi dabūsi vēlreiz to pašu! — Tas bija īsts drauds, ne vairs tukša piedraudēšana; to viņa saprata, ieraudzījusi, ka viņš atvelk kāju spērienam.

Nē, vairāk sāpju viņa nespēja paciest. Nespēja.

Arī viņa atvilka kāju un spēra no visa spēka, trāpīdama viņam šķērsām pa potīti. Viņš zaudēja līdzsvaru un krita, atsitās pret virtuves galdu, nogāzās un iekaucās aiz sāpēm. Gāzās arī krēsli, viņš palika guļam paša radītajā mudžeklī. No mutes plūda lāstu un neķītru lamu straume.

Nu viņai radusies izdevība, varbūt vienīgā iespēja izglābties. Piespiedusi lauzto roku sev cieši klāt, viņa kaut kā uzķepurojās kājās, pāri virtuvei aiztenterēja līdz ārdurvīm un izstreipuļoja ārā nakts tumsā.

Kellija neapzināti paberzēja tanī senajā vakarā lauzto roku. Toreiz pienāca rīts, līdz viņš bija atžirbis tiktāl, lai Kelliju aizvestu uz slimnīcu, kur roku iešinēja. Viņa vēl tagad nodrebēja, atcerēdamās garās sāpju stundas tajā senajā siltajā naktī.

Ar pūlēm Kellija atkratījās no domām par pagātni un uzmanīgāk pievērsās uzfilmētajai intervijai. Pagātnei vairs nebija nozīmes, svarīga bija vienīgi tagadne.

Katrīna tikko bija beigusi runāt, un no kameras atskanēja Dīdi balss: — Kāds jūsu uzņēmuma strādnieks gājis bojā nenoskaidrotā nelaimes gadījumā. Vai jūs, Katrīn, varētu mums kaut ko par to pastāstīt?

Tas, ka producents pārtrauc intervijas filmēšanu, uzdodot savus jautājumus, nebija nekas neparasts, taču Dldī jautājumu izvēle Kelliju pārsteidza. Tobrīd, kad tas notika, viņa pati bija pārāk iztrūkusies, lai uztvertu Katrīnas reakciju. Tagad, noskatoties filmu, viņai bija laika diezgan to novērtēt.

Katrīna, izdzirdusi jautājumu, apklusa, tad uzlūkoja Dīdi ar ledainu skatienu. — Tas notika ļoti sen. Pagājis gandrīz sešdesmit gadu.

— Bet viņš gāja bojā šeit, pagrabos, — Dīdi neatlaidās. — Vai tas notika kaut kur tepat tuvumā?

— Netālu, — Katrīna apstiprināja, seja joprojām bija kā sastingusi. — Mums visiem tas bija traģisks notikums.

— Kā tas gadījās?

— To neviens nezina. Netālu no līķa atradās nokritusi muca. Uz tās bija asinis. Šerifs domāja, ka muca noripojusi no steķiem un viņu uz vietas nositusi. Kā jūs jau teicāt — nenoskaidrots nelaimes gadījums.

Noklausījusies vēlreiz Katrīnas atbildi uz saviem jautājumiem, Dīdi skaļi nopūtās. — Šķiet, ka montējot mums vajadzēs šo gabalu izgriezt ārā, Kellij. Tu viņai neko nejautāji sakarā ar izgriezumu no avīzes, ko mūsu pētniecības nodaļa uzrakuši. Es cerēju, ka tur varētu iznākt interesants stāsts. Ak nu, lai paliek. — Viņa atkal nopūtās un nospieda kasešu videomagnetofona pogu, pārtraucot filmas demonstrējumu.

Neviens nekādus paskaidrojumus no Kellijas acīmredzot negaidīja, un viņa neko ari neteica. Dīdi noņēma pirkstu no pogas, un filma ritēja tālāk, parādot Katrīnu spožā gaismā, bet aizmugurē vīnadārzu kā milzīgu tumši zaļu paklāju.

Kellija dzirdēja pati savu balsi sakām: — Jūs, sieviete, vadījāt lielu uzņēmumu nozarē, ko pilnībā pārvalda vīrieši. Jūs, sieviete, strādājāt vīrieša darbu tolaik,

kad sievietes lielākoties dzīvoja mājās. Bet jūs uzcēlāt un esat noturējusi Ratledžu namu. Kā tas izdevās? Grūtības, manuprāt, bija ārkārtīgas.

Pat vēl nedzirdējusi Katrīnas atbildi, Kellija juta pār augumu pārskrienam tirpas. — Grūtības ir vienmēr un visur, — Katrīna atbildēja. — No tām var izvairīties, tām var raudzīties pāri, bet var arī tām griezt pretī krūtis un tās pārvarēt. Ja vēlēšanās ir pietiekami stipra, tad vienmēr var atrast ceļu, kā sasniegt kāroto mērķi. Taču, ja vēlēšanās ir virspusēja, bez apņēmības cīnīties, strādāt, daudz ko mērķa labā upurēt, tad vienmēr var rast aizbildinājumus savai nevarībai.

Katrīna droši vien to neapzinājās, taču reiz viņa gandrīz vārdu vārdā to pašu bija teikusi tuklajai pusaudzei Kellijai ar brillēm un spurainiem matiem. Kellija šos vārdus nebija aizmirsusi.

Taču tagad, dzirdot tos no jauna, viņai šķita, ka apiets pilns aplis — no pagātnes līdz tagadnei un nu viņa iet atpakaļ uz pagātni.

Spoža saule apspīdēja Klostera ēku kopu. Vindarī-tavas un kantoru ēkām tiešām piemita klostera būvju vienkāršība un līdz ar to skarbs diženums. Lēns Douer-tijs stāvēja galvenā kantora ēnā un turēja rokā algas izmaksas čeku. Gils Ratledžs bija pieņēmis viņu darbā par apsargu, lai atturētu tūristus no klaiņošanas pa vī-nadārziem vietās, kur tiem nav atļauts iet. Tā kā tūristu diendienā sanāca veseliem bariem un tie maksāja piecus dolārus no galviņas, viņa alga nekāda ievērojamā nebija.

Douertijs rūpīgi pārlocīja čeku uz pusēm un sāka gudrot, kā naudu vislabāk tērēt. Varbūt nopirkt kaut ko no drēbēm vai samaksāt iekavēto telefona rēķinu, lai aparātu atkal pieslēdz. Taču pavisam noteikti viņš

nolēma nopirkt lielu puķu pušķi, ko nolikt uz Rebekas kapa. Viņai puķes allaž bija patikušas.

Tikko iebāzis čeku krekla krūšu kabatā, Douertijs izdzirda mersedesa motora vareno rūkoņu. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja slaido zilpelēko automašīnu, ko parasti izmantoja Gils Ratledžs, ieslīdam bruģētajā automobiļu stāvvietā.

— Diezin kas šim par steigu? — Douertijs savā nodabā noteica, vērodams mersedesu strauji iegriežamies savā pastāvīgajā vietā un nobremzējam. Gils Ratledžs izkāpa no auto un nikni aizcirta durtiņas. Douertijs ar vienu acu uzmetienu atbraucēja sejai redzēja, ka Ratledžs par kaut ko apskaities. Tomēr negāja vis uz kart-tori, kā Douertijs bija gaidījis, bet aizslāja pāri stāvvietas laukumam tieši pie sarkanā sporta ferari.

Šī bija pirmā reize, kad Douertijs redzēja Ratledža dēlu iznākam no kantora. Gils Ratledžs dēlu panāca pēdēja brīdī, lai aizkavētu no iekāpšanas zemajā, elegantajā sporta vāģī.

Kaut kas nebija lāgā. Douertijs to ostin saoda. Vēl ļaunāk — viņam radās nelaba nojauta, ka tas kaut kādā ziņā attiecas uz Ratledža vienošanos ar baronu, ļa tā, tad viņam ir tiesības to zināt. Viņš pameta pavēni pie kantora ēkas un steidzās tur uzzināt, kas notiek.

— ... nupat pirms nepilnas pusstundas viņš man I piezvanīja. — Ratledža balss skanēja klusi, bet nikni.

— Kāda nelabā pēc tu man nepateici, ka viss iet dēlī? Tu taču man apgalvoji, ka zinot visu, kas notiek aiz slēgtām durvīm.

— Nē, tas nav iespējams, — Klejs Ratledžs pārsteigts atsaucās. —Šorīt es ar Natāliju spēlēju tenisu. Pēc viņas vārdiem, viss esot labākajā kārtībā.

— Ne vella! — Gils uzbrēca, tad apklusa, jo ieraudzīja Douertiju stāvam turpat pie sporta auto. — Kas jums vajadzīgs? — viņš noskaldīja.

— Runa ir par baronu, vai ne? — Douertijs lūkoja minēt. — Jūsu darījums ar viņu pajucis? Šī jūs izsitusi no strīpas, vai ne?

— To mēs vēl redzēsim.

— Kā tad ar manu naudu? Man tā ir vajadzīga.

— Pateikšu baronam. Tas viņu noteikti piespiedīs mainīt savas domas. — Ratledža balss gandrīz aizrāvās sarkasmā. Taču jau ar nākamo elpas vilcienu viņš uzsauca Douertijam: — Un tagad pazūdiet, vācieties prom!

Mirkli vēl vilcinājies, Douertijs aizslāja taisnā ceļā pie sava buika, ko bija atstājis ēnā. Gils noskatījās, līdz viņš bija ticis pietiekami tālu, tad pagriezās atpakaļ pret Kleju.

— Nolādēts, man viņš jau bija pilnīgi saujā. Es to skaidri zinu. — Gils sažņaudza pirkstus ciešā dūrē un to pakratīja.

— Kā tad šim ienācis prātā izlemt citādi? Vai viņš pats tev ko sacīja? — Klejs neticēdams rauca pieri.

— Nē. Kad es jautāju, viņš tikai atteica, ka tas esot lietišķs apsvērums. Pa telefonu nebija iespējams izspiest precīzāku atbildi.

— Liekas, man vajadzēs aizbraukt uz turieni. Varbūt Natālija zinās pastāstīt, ko tas viss nozīmē. — Klejs pastiepa roku, lai atvērtu ferari durtiņas.

— Nepūlies! Viņi viesnīcu atstājuši, — Gils viņam nīgri paskaidroja. — Es pats tikko no turienes pārbraucu.

— Atstājuši viesnīcu?

— Jā. — Gils saltās dusmās pasmīnēja. — Barons palūdzis administratoram, lai pasta sūtījumus, pa telefonu saņemtās ziņas un tā joprojām pāradresē uz Ratledžu namu.

Klejam nošļuka pleci. — Tu joko.

— Nejokoju. — Šo vārdu viņš izgrūda kopā ar niknu

izelpu. — Tagad smējējos palikusi tikai Katrīna. Bet, kā es te stāvu, tas nebūs uz ilgu laiku.

— Un kā tad ar šāvakara balli? — Klejs atcerējās. — Tu taču turp nebrauksi, ko?

Gilam lūpas atkal savilkās smīnā. — Es lai no tās atteiktos? Ne par kādu naudu.

— Liekas, tu tiešām runā nopietni. — Klejs it kā at-jēdzās.

— Tu esi sapratis sasodīti pareizi, es runāju nopietni. Un gribu, lai arī tu būtu tur. — Viņš dūra ar pirkstu Kleja virzienā. — Parūpējies par sievu. Katrīnai izdevies sajaukt baronam galvu. Tev jāizdibina, kā. Saprati?

— Lai notiek.

— Man šis darījums ir vajadzīgs, Klej. Un es to dabūšu. Vai nu šādā vai tādā ceļā. — Un viņš devās prom.

Klejs brītiņu palika stāvam pie automašīnas, sākotnējais šoks pārtapa dusmās. Visā vainīga Katrīna. Tā viņa dzīvi sarūgtinājusi kopš laika gala, kopš vien viņš var atcerēties. Ak Dievs, kā viņš to sievieti ienīda!

13

Matētas gaismiņas pār terasi, izvijušās režģī kā jums, liegi apgaismoja visu tuvāko apkārtni. Zem šā juma vizēja porcelāns, zaigoja kristāls uz sniegbalta linaudekla, kas sedza garos, pakavveidā novietotos galdus vairāk nekā piecdesmit lūgtajiem viesiem .

Stratēģiski aprēķinātos intervālos dārzā uzdzirkstīja elektriskās lāpas, to liesmas virmoja Mocarta mūzikas skaņās, ko spēlēja stīgu kvartets. Šī neuzmācīgā mūzika noderēja par fonu draudzīgajām balsu čalām. Viesībās valdīja Kalifornijas neformālais noskaņojums, tā bija balle Nepas ielejas stilā. Siltā septembra nakts noteica apģērbu — vieglas sporta žaketes, vaļējas apkaklītes vīriešiem, šifona, krepdešlna vai vietējiem tautas rakstiem izšūtas plānas kokvilnas kleitas sievietēm. Atlasa, tafta, lamē vakartēpi bija atstāti mājās kopā ar briljantiem, rubīniem un smaragdiem, sievietes bija izrotājušās ar pērlēm,, sudraba kaklarotām un zeltlietām.

Ar kinokameru plecā Stīvs Gibonss klīda viesu pulkā, tverdams pievilcīgas ainiņas viesību ilustrēšanai. Kellija sekoja viņam pa pēdām, lai būtu pie rokas, ja gadās vajadzība pēc īsas intervijas vai jāsniedz paskaidrojums Dīdī par kādu nozīmīgu personu, kas iederētos kadros.

Vairākums viesu bija vīndari ar kundzēm, viens ievērojams vīnu eksperts, pāris reportieru, kas pārstāvēja vīndarībai veltītos preses izdevumus, dažādības labad pa kādai slavenībai. Kellijas izpratnē pikantumu viesībām piešķīra galvenokārt Gila Ratledža un viņa dēla Kleja klātbūtne. Viņai situācija šķita interesanta — visas galvenās personas uz skatuves vienlaikus: Katrīna, barons Fužērs un Gils.

Kad Stīvs mirkli aizkavējās, lai nofilmētu jautru, smejošu grupu, Kellijas skatiens atgriezās pie Gila Ratledža. Viņš izskatījās atslābinājies, labā omā, ļoti atraisīts, laida darbā visu savu šarmu, gan draudzīgi sasveicinādamies, gan kādu dāmu noskūpstot uz vaiga, sarokojoties, patērzējot ar vīna glāzi rokā.

Kellija nespēja īsti iedomāties, ko Gils viņiem varētu pastāstīt par Katrīnu. Viņa pagriezās, lai par to ieminētos Dīdī, un pēkšņi pamanīja sev blakus Semu Ratledžu. Viņa aši saņēmās, nomākdama trīsas, ko izraisīja viņa tuvums.

— Labvakar! — Kellija pasmaidīja. Iepriekš viņa Semu bija redzējusi, kad viņš kopā ar Katrīnu, baronu un baronesi sasveicinājās ar viesiem, kas ieradās cits pēc cita. — Vai nu visi sanākuši?

— Liekas, visi, kas bija aicināti, klāt līdz pēdējam, ja

vien neuzrodas kāds nelūgts. — Sems vēlreiz pārlaida skatienu Kellijai. Viņam šķita, ka kleitas brīnumaini mīkstais dabiskais zīds vilināt vilina viņa roku to noglaust, skaistais akvamarīna tonis darīja Kellijas zaļās acis vēl zaļākas. Tumšrudie mati sasukāti galvvidū, tikai dažas vieglas cirtas atstātas savā vaļā. Interesanti, cik matadatu viņa tajos saspraudusi.

— Vai jūs tiešām uzskatāt par iespējamu, ka varētu ierasties kāds nelūgts viesis? — pēc toņa spriežot, viņa tādai iespējai drīzāk neticēja nekā ticēja.

Sems paraustīja plecus. — To nekad nevar zināt.

Viņš varēja iedomāties tikai vienu cilvēku — Lēnu Douertiju. Taču priekšstrādnieks Ramons Rodrigess vēl no rīta bija stāstījis, ka Douertijs strādājot Klosteros par apsargu. No nedzēruša Douertija nekādas briesmas nedraudēja. Douertijs ālējās tikai tad, kad bija dzēris.

Interesanti gan, ka no visām ielejas vīndarītavām Douertijs darbam izraudzījies Klosterus. Diezin vai Gils maz zina, ka Douertijs iestājies viņa dienestā, varbūt tā ir vienkārša nejaušība. Sems pameta pētīgu skatienu uz Gila pusi un nodzēra malciņu ledaina minerālūdens.

— Vai ar savu lidmašīnu esat pēdējā laikā pacēlies gaisā? — Kellija apjautājās.

Sema skatiens atgriezās pie viņas, vārais pussmaids pauda nožēlu. — Pēdējās pāris nedēļās man bijis tik daudz darba, ka par lidināšanos nevarēju ne sapņot. — Likās, jautājums viņam sagādā prieku, jo liecināja, ka Kellija nav aizmirsusi viņa interesi par lidmašīnām. — Ceru, ka svētdien varēšu izrauties uz dažām stundām un izkustināt Mazuli. Man tur, starp citu, ir viena brīva sēdvieta pasažieriem, un skats uz Nepas ieleju no augšas ir aplūkošanās vērts.

— To es paturēšu prātā, — Kellija atteica un pagrozīja galvu. — Aiovā es reiz aizgāju uz gaisa svētkiem. Tur savu māku demonstrēja pāris mazu lidaparātiņu,

kas droši vien bija līdzīgi jūsējam. Tajos svētkos tie bija iekļauti izpriecu programmā. Es noskatījos, kā tie met cilpas gaisā, piķē, lidinās augšpēdu virs kukurūzas laukiem. Man ir diezgan izturīgas iekšas, tomēr tādā kūle-ņošanā, cilpu mešanā un piketēšanā es droši vien nespētu godam noturēties.

— Bet ja es apsolītu visu lidojuma laiku spārnus pat nesašūpot? — Sems runāja it kā jokojot, tomēr skatiens bija nopietns. Un ari mulsinošs.

Kellijai ļoti gribējās pieņemt tiklab solījumu, kā uzaicinājumu. Tas, protams, nebija iespējams. Rit viņa brauks no šejienes projām. Nezin kāpēc viņa Semam to nepateica; gluži otrādi, viņa sacīja: — Varbūt kādreiz es jūs turēšu pie vārda, — un tūliņ steidzās mainīt tematu: — Cik atceros, toreiz tiem lidotājiem visiem bija lielas brilles, kad viņi cēlās gaisā. Vai jums ari tādas ir?

Kellija vēl atcerējās, ka toreiz par godu lidotājiem orķestris visu laiku bija spēlējis vienu un to pašu maršu: "Re, kur zēni drosmīgie gaisā paceļas." Tad viņai nāca smiekli par tādu jocīgu ziņģi, bet pašreiz nezin kāpēc šķita, ka Semam tā piestāvētu.

— Vaļējā kabīnē tādas brilles ir nepieciešamas. — Nākamajā mirkli Sema acis jautri iezibējās. — Dažkārt es pat izgreznojos ar garu baltu šalli — gluži kā lielie gaisa varoņi Pirmajā pasaules karā.

— Vai tiešām? — Kellija nezināja — ticēt vai neticēt.

Viņš palocīja galvu. — Jā, kad uznāk nostalģija vai

gribas izrādīties kāda pievilcīga pasažiera priekšā.

— Sievietes, protams.

— Vai nu citādi! — Sems atsmēja.

— Varu iedomāties, ka savā lidmašīnā esat izvizinājis pasažieres bez skaita, — Kellija noteica un pēkšņi izjuta stipru nepatiku pret visām iedomātajām pasažierēm.

— Jāteic, ka neesmu vis. Taisnību sakot, — viņš ap-

klusa un meklēja Kellijas skatienu, — jūs esat pirmā, ko aicinu.

To viņa negribēja zināt. Tas, likās, visu padara tikai ļaunāku. Tomēr viņa saņēmās, pasmaidīja un atrada pat visai piemērotu atbildi. — Tādā gadījumā es jūtos ļoti pagodināta.

— Ceru. — Pēkšņi viesu pulciņus apstaigāja sulainis, šķindinādams sudraba trijstūri. — Tas laikam ir aicinājums pie galda, — Sems sacīja.

— Un zīme, ka mums jānovāc kinokameras. Lūdzu, atvainojiet mani! — Kellija gāja pie savas komandas. Tur viņa jutās drošībā.

Galda kartīte pie katra viesa šķīvja iesprausta sudraba vīnlapu vijumā. Kellija atrada kartīti ar savu vārdu un apsēdusies atvieglota konstatēja, ka kaimiņiene pie labā sāna viņai ir Dīdi. Patlaban viņai tiešām trūka spēka saviesīgi tērzēt ar svešiem cilvēkiem.

— Skaisti, — Dīdī nomurmināja un ar galvas mājienu norādīja uz galveno rotājumu galda vidū: augstā sudraba vāzē kaskādēs izkārtotiem vīnogu ķekariem — melnīgi purpura Cabernet sauvignon ogu ķekari mijās ar zeltainzaļajiem pino šardonē.

— Skaisti gan, — Kellija atzinīgi noraudzījās uz kompozīciju. — Hjū arī prastu šādu daiļumu novērtēt. Viņš vienmēr gaužas par to, ka viesībās mielasta galdus rotā ar ziedu sakārtojumiem. Puķu smarža bojājot garšu ne tikai ēdieniem, bet katrā ziņā arī pasniegtajam vīnam.

— Tas izklausās pēc Hjū.

Kellija palocīja galvu un pārlaida skatienu sasēdušajiem viesiem, mirkli pakavēdamās pie Sema. Viņš sēdēja pakavveida galda goda vietā Katrīnai kreisajā pusē. Pie labās rokas viņai sēdēja barons, tam blakus baronese. Taču Kellija ievēroja vienīgi Semu.

Saule bija nocepinājusi viņa seju bronzas brūnumā, toties matus izbalinājusi līdz gaišam karameļu tonim. Brūnās acis tikai mazlietiņ tumšākas. Pat tagad, pie galda sēžot un tērzējot ar blakus sēdošo sievieti, viņu ietvēra dziļa miera aura, kas Kelliju vilktin pievilka. Pēkšņi viņa vairāk par visu vēlējās tikt projām no šejienes, no šim viesībām, no šis mājas un šis ielejas.

Rit. Rit viņa varēs aizbēgt.

Sulainis, kas lēja bālzeltainu vīnu Dīdi glāzē, aizsedza skatu. Taču tūliņ viņš jau bija Kellijai otrā pusē un piepildīja viņas glāzi; viesus apkalpoja vesela melnās žaketēs tērpu sulaiņu komanda.

Pie galdiem iestājās klusums, jo bija piecēlusies Katrīna. Viņa nogaidīja, līdz visu uzmanību pievērsās viņai, tad sāka runāt:

— Esmu jūs šovakar uzaicinājusi, godinot izcilu viesi mūsu ielejā. Pēdējos divos gadsimtos Fužēru dzimta ir raudzējusi lieliskus vīnus savā vīndarītavā Medokā. Vīnus, ko esam dzēruši ar baudu, kaut ari mums no tiem mutē palikusi skaudības garša. — Viņas piezīme izraisīja smaidus, pat klusus smieklus. — Barons Emīls Fužērs turpina savas ģimenes cildeno tradīciju un ari mūsdienās raudzē dižus Bordo vīnus. — Viņa pacēla savu vīna glāzi tostā par godu viesim. — Uzdzersim baronam Fužēram! Pirmajam no viņa daudzajiem turpmākajiem braucieniem uz mūsu ieleju.

Klusas balsis pie galdiem pauda piekrišanu tostam, visi piecēlās un, pirms iebaudīja dzīvīgo šardonē, sveicot pacēla glāzes uz barona pusi. Viņš piecēlās, mirkli stīvi pastāvēja, tad pamāja visiem apsēsties.

— Man šķiet, — viņš sacīja, aši paraudzīdamies uz Katrīnu, — ir pienācis īstais bridis paziņot, ka divas vīndaru dzimtas — Fužēri no Francijas un Ratledži no Ka-lifornijas — nolēmušas apvienoties un kopā raudzēt izcilus, dižus vīnus no Nepas ielejas vīnogām. — Pēc šī

I u ziņojuma varens ieelpas vilnis pāršalca viesu pulku. Barons pacēla glāzi: — Par Fužēriem un Ratledžiem!

Spriežot pēc Gila Ratledža sejas izteiksmes un viegluma, ar kādu viņš pacēla savu glāzi, Kellija nodomāja, k,t jaunā vēsts viņam noteikti nav nekāds pārsteigums.

I ,ai cik neiedomājami tas būtu, vienīgais, ko paziņojums izsita no sliedēm, šķiet, bija Sems. Vai viņam tas patiesi nav bijis zināms? Bet varbūt viņš izskatījās tik pārsteigts la pēc, ka nebija gaidījis paziņojumu tieši šovakar? Kellija netika gudra, jo pārsteigums Sema sejā izzuda pārāk ātri un pārāk ātri tur parādījās smaids, kad blakus sēdošā blondīne viņu apsveica. Kad barons apsēdās, Kellija nodzēra no savas glāzes mazu malciņu vīna.

— Kā jūs savu vīnu nosauksiet? — iejautājās respektabla vīndaru žurnāla reportieris. — Vai esat to jau izlēmis, baron?

— Tas būs Fužērs-Ratledžs, — barons atteica.

Katrīna nekavējās smaidīdama piebilst: — Vai ari

Ratledžs-Fužērs.

— Man šķiet, ar drukas darbiem nevajadzētu steigties, Ed, — Gils Ratledžs jokodams iesaucās. — Nogaidi, līdz skaidri redzēsi, kurš ņems virsroku.

Klejs kopā ar citiem pasmējās par tēva piezīmi, tomēr zināja to, ko nezināja citi, proti, ka tēvam prātā nebūt nav pudeļu etiķete, bet ka viņš domā par pašu darījumu. Viņi abi ar tēvu zināja, ka vēl nekas nav melns uz balta parakstīts. Un, iekams tas nebūs noticis, ciņa turpināsies.

Sulainis nolika Klejam priekšā auksto uzkodu — gliemenes citronu un koriandra mērcē, un Klejs no jauna centās uztvert Natālijas skatienu galda galā. Pirms mielasta nebija izdevies ar viņu pārmīt pat ne vārdu divatā, jo visapkārt bija pārāk daudz ausu, kas varēja noklausīties. Taču sāpīgais skatiens tumšajās acis bridi, kad viņi sasveicinājās, pārliecināja Kleju, ka vira lēmums Natālijai bijis pilnīgs pārsteigums.

Tomēr Kleju satrauca tas, ka viņa nebija ne tik kā vienu vienīgu reizi palūkojusies uz viņa pusi. Viņa taču noteikti ir pamanījusi, kur viņš sēž.

Tikai kad pirmsmaltītes uzkodu šķīvjus novāca un galdā pasniedza jērgaļas šķēlītes olīvju un anšovu mērcē ar ceptiem artišokiem, Kleju beidzot uzmeklēja Natālijas skatiens un neslēptā izmisumā pakavējās pie viņa.

Saspringums izgaisa, un Klejā no jauna uzpaloja paļāvība. Gan Natālija pratīs aizlavīties, lai satiktos ar viņu. Tas stulbais sievišķis tak viņu mīlēja.

Visai apmierināts Klejs notiesāja jērgaļu un nepieskārās Cabernet sauvignon glāzei. Šis vīns bija Ratledžu nama personiskā rezerve, madamas vīns. Tas Kleja uztverē bija pielīdzināms suslai. Toties līdz pēdējam pilienam viņš izdzēra ledaino, saldo Chāteau d'Yquem, vispārāko desertvīnu, kādu vien lielā dinejā iespējams pasniegt kopā ar pēdējo ēdienu.

Pēc maltītes viesi izklīda dārzos, kur piecu mūziķu ansamblis, stājies kvarteta vietā, spēlēja deju mūziku. Klejs pamanīja Natāliju stāvam mazliet nomaļu no vīra un saprata, ka pienācis viņa izdevības brīdis.

It kā pastaigādamies, viņš aizklīda turp un, apstājies tikai pāris soļu attālumā, noraudzījās uz mūziķiem un izlikās klausāmies mūziku. — Natālij, man ar tevi jārunā. Neskaties šurp! — viņš brīdinot pačukstēja, kad viņa jau grasījās pagriezties. — Nesaki neko, tikai klausies! Mājas otrā pusē ir taka, kas ved uz kokaudzi. Satiksimies tur.

— Es nevaru, — viņa atčukstēja. — Šovakar ne.

— Tieši šovakar, — Klejs uzstāja. — Tā mums varbūt ir vienīgā izdevība. — Dzirdēdams, ka Natālija atvelk elpu jaunam iebildumam, viņš pasteidzās pirmais: —Ja tu mani mīli, tad atnāksi.

Šis vecais, apnicīgais meldiņš nekad vēl nevienu nav ('ievīlis. Sievietes ir tik viegli manipulējamas, ja vien uzspēlē uz viņu jūtām. Savā nodabā smaidīdams, Klejs aizslīdēja, pirms Natālija paguva atbildēt.

Katrīna vēroja savus viesus, un lūpu kaktiņos viņai iegūla vīpsna. Paziņojums maltītes laikā bija izraisījis pārrunas un radījis manāmu satraukumu. Viņa sāņus palūkojās uz Emīlu.

— Mēs esam sakustinājuši ūdeņus, — viņa klusi uzbilda. — Daudzi gaidīja kaut kādas vēstis, tomēr ne tik drīz.

— Man ir aizdomas, ka jūsu mazdēls sevišķi nepriecājās, šo vēsti dzirdot. Jums ir pamats viņam droši uzticēties.

— Tiešām? — Katrīnas balsī ieskanējās viegla ziņkāre.

— Atzīšos, ka es diezgan ilgi šaubījos par viņa spējām. Iedomājos, ka viņš ir pārāk lēnīgs, ka viņam nav jūsu stingrās rokas šāda uzņēmuma vadīšanā. Taču tagad skaidri saprotu, ka esmu maldījies.

— Un kas jūs piespieda manīt spriedumu? — Katrīnā bija pamodusies jauna interese, nu viņa vēroja baronu, pārsteigta par dziļo pārliecību viņa balsī.

— Tās domas, ko viņš man viendien izteica, — Emīls atbildēja, un Katrīna gaidīja tuvāku paskaidrojumu. — Viņš klaji pauda nepatiku par to, ka Fužērs turpmāk dalīsies panākumos, ko Ratledžs būs ieguvis ar paša izraudzētu izcilu vīnu. To sakot, viņam bija gluži vienalga, vai es nejutīšos aizskarts vai mani tas neaizvainos. — Barons domīgi palocīja galvu. — Viņš neatkāpsies no tā, par ko ir pārliecināts. Nav daudz tādu cilvēku, par kuriem to var sacīt.

Katrīnai nebija ko atbildēt. Kad Emīls atkārtoja Sema teikto, pirmajā mirklī viņā modās dusmas. Taču tūliņ prātā uzradās šaubas un vesels birums jautājumu, piedevām viņu pārņēma aizvien spēcīgāka neveiklības sajūta. Vai tiešām viņa visu laiku par Semu spriedusi aplam?

Katrīna atcerējās pati savu sarunu ar Semu pirms dažām dienām, kad bija pieminējusi gaidāmo Emīla apmeklējumu, atcerējās Sema pēkšņo drosmīgo tiešumu, atgādinot viņai neuzticēšanos tā spējām. Todien viņai mazdēla spriedelēšana likās bērnišķīga un tematam galīgi nepiemērota. Bet vai tā īstenībā ir?

Un tad vēl tā Douertija šaudīšanās, kad Sems neklausīja viņas ieteikumam visu atstāt šerifa ziņā, bet pats devās turp. Todien viņa Sema rīcību uzskatīja par gluži parastu vīrieša tieksmi izrādīties, par vēlēšanos briesmu brīdī pierādīt savu drosmi. Vai tiešām var būt tā, ka viņš devies turp aiz godprātības, apzinādamies atbildību par cilvēkiem, kurus nodarbina?

Arī iesniegums tiesā pret Sonomas vīndarītavu pagājušajā ziemā; toreiz viņa dusmojās par mīkstčaulīgo piekāpšanos, kad Sems tik viegli atteicās no turpmākām prasībām. Tikko uzzinājusi tiesas spriedumu, viņa anulēja pilnvaras, ko bija mazdēlam piešķīrusi, pēc kritiena nevarēdama pati kārtot tiesu lietas. Viņas skatījumā Semam nepietika pulvera, lai cīņu turpinātu. Un tomēr... Sems bija viņus paglābis no ilgas tiesāšanās, kas būtu prasījusi ļoti daudz naudas un daudz laika.

Vai, palūkojoties atpakaļ uz pēdējiem gadiem, varbūt atradīsies vēl citi gadījumi, kad viņa aplam spriedusi par Sema rīcību? Vecums viņas aso skatienu nebija apmiglojis. Bet vai prāta asumu tas varbūt tomēr nav mazinājis? Piepeši Katrīna apmulsa un jutās nedroša.

— Vai dzirdat šo melodiju, šo dziesmu, Katrīn? — Emīls pēkšņi klusu ierunājās. — Mēs ar Natāliju tās skaņās dejojām tovakar, kad es viņu bildināju. Jāiet viņu uzmeklēt un pajautāt, vai viņa nevēlētos pēc tās dejot arī šovakar.

Katrīna palocīja galvu, gan dzirdēdama viņa balsi, bet neuztverdama vārdu saturu. Viņa pat nepamanīja I mīlu aizejam.

Kellija bija ar mieru krist ap kaklu Stīvam, kad tas pienāca un uzlūdza viņu uz lēnu deju, paglābdams no neciešami pļāpīga vīndara, kas veselas divdesmit minūtes bija viņai pierunājis pilnas ausis, klāstīdams savu gaužām garlaicīgo dzīvesstāstu, taču laikam cerībā, ka tiks intervēts parādīšanai televīzijā.

— Ak, labprāt. — Kellija satvēra Stīva roku un pameta samocītu smaidu savam garlaicīgajam sarunu biedram. — Atvainojiet, lūdzu!

— Kad būsiet nodejojusi, nāciet atpakaļ, man ir vēl ko pastāstīt, — vīndaris nosauca viņai pakaļ.

Kellija kaut ko nenozīmīgu atteica un sekoja Stīvam uz saliekamo deju grīdu, kas bija izlikta zālienā pretī vīniem apvītajai muzikantu lapenei. Stīvs aplika viņai roku un uzsāka deju.

— Glauna balle, vai ne? — viņš, pār visu ģīmi smaidīdams, pavaicāja.

— Glauna gan, — viņa, vāri pasmaidot, atteica, nodomādama, ka laikam ir vienīgā, kas neprot priecāties. Dīdi trieca un smējās ar diviem teksasiešiem, Riks noņēmās ar pabālējušu rokzvaigzni, kas šķita ķluvusi pārlieku respektabla. Un Stīvs — tas prastu jautri pavadīt laiku pat kapsētā.

— Man šitā dziesma patīk, un tev? — Stīvs iedziedāja vārdus Kellijai ausī. Par laimi, balss viņam bija laba.

Kad viņi uzņēma apli pa trešam lāgam, pienāca Sems, uzsita ar pirkstu Stīvam pa plecu un paskatījās uz Kelliju. — Vai nebūtu pienākusi arī mana kārta?

— Kālab ne? — Stīvs labdabīgi noteica.

Nākamajā mirkli Kellijas viena roka bija Semam uz pleca, bet otra iegūlusi viņa plaukstas stingrajā tvērienā. Abu dejas solis saskanēja, kaut gan Kellija to nejuta. Nekad mūžā viņa vēl nebija tik ļoti un pilnīgi izjutusi otra cilvēka tuvu klātbūtni. īstenībā bija daudz ļaunāk, viņa jutās gluži kā neveiklā, mulsā pusaudze, kāda reiz tiešām bija.

— Jūs taču neļaunojaties par manu iejaukšanos, ko? — Sema balss tīkami ducināja. Kellija juta to vibrējam cauri viņa plecam.

— Nē. — Viņa aizvien vēl skatījās garām uz citiem dejotājiem, kas slīdēja pa dejas grīdu.

Kaut ļoti pūlēdamās, Kellija tomēr nespēja atslābināties un Sema rokās justies brīvi. Taču viņa augums bija pavisam tuvu un roka ap viņas vidukli droša un pašapzinīga. Šai brīdī viņa atcerējās tāvakara skūpstu un tvīksmi, kādu viņš bija pamodinājis un modināja arī tagad. Vienu pašu mirklīti Kellija iedomājās, kā viņa justos pilnīgi Sema skavās, gribējās zināt, kā viņa rokas prot glāstīt, gribējās piedzīvot īstu aizrautību. Bet tas nekad nenotiks, viņa nedrīkstēja to atļauties.

— Jūs esat ļoti klusa, — Sems pēdīgi ierunājās.

— Man šī bija gara diena. — Kellija izmantoja pirmo jēdzīgo aizbildinājumu, kas iešāvās prātā, pēc tam uzsmaidīja Semam. — Bagātīgās vakariņas un vīns liekas vēl visam pielikuši punktu.

Grumbas viņam ap muti smaidot iegriezās dziļāk. — Citiem vārdiem sakot — kā tanī dziesmiņā: "Rādi nu ceļu uz mājām, prāts man ir gurds un acis līp ciet."

Kellija iesmējās un noskaitīja otru rindu: — "Es iedzēru glāzīti vai varbūt divas, un kājas vairs tālāk nejaudā iet." —Taču, palūkojusies uz Semu, viņa saprata, ka tas nebūt nav vīns, kas viņai kāpj galvā.

Pārtraukusi intīmo noskaņojumu, viņa nomurmināja: — Nupat es īsti izjūtu, cik nogurusi esmu.

— Pārējiem no jūsu komandas gan vakars vēl neliekas pārāk vēls.

Kellija redzēja, ka Stīvs patlaban dancina kāda vīndara kundzi, un pasmaidīja. — Man šķiet, viņi būtu ar mieru priecāties līdz rīta gaismai.

— Ja jūs vēlaties tikt ātrāk mājās, nekā viņi grib pārtraukt priekus, es jūs aizvedīšu.

— Nekārdiniet mani, — viņa vārgi brīdināja, — var itin viegli gadīties, ka es jūsu piedāvājumu pieņemu.

— Ko jūs tādā gadījumā sacītu, ja es piebrauktu auto tūliņ pēc šīs dejas?

Tikai mirkli vilcinājusies, Kellija atteica: — Es sacītu — jā.

— Labi. Uzskatiet jautājumu par nokārtotu. — Nebija iespējams neatsmaidīt pretī viņa smaidam.

Galvu pacēlis, Emīls devās cauri viesu burzmai, pāris reižu, kā parasts, izklaidīgi palocīdams galvu, nevienu lāgā neredzēdams, ar acīm meklējot tikai Natāliju. Beidzot viņš gluži negaidot ieraudzīja sievu vienu pašu ejam pa dārzu. Viņš tūdaļ mainīja virzienu.

— Natālij! — viņš ierunājās, sievu vēl nepanācis. Viņa iztrūkusies apsviedās apkārt, kuplie sarkanie svārki noplīvoja kā liesma. — Paklau, pēc šīs mūzikas mēs dejojām tovakar, kad saderinājāmies. Man piemirsies, kā šo gabalu sauc. Tu to noteikti atcerēsies.

Natālija izskatījās bāla, izbiedēta, nedrošiem pirkstiem nervozā kustībā tvēra pērles pie kakla. — Es... man arī aizmirsies.

— Vai neiesim arī tagad to padejot? -— Emīls jautāja nopietni, kā vienmēr.

Natālija tikko manāmi papurināja galvu, noraidot aicinājumu. — Deja droši vien drīz beigsies. Varbūt citreiz. — Viņa ar mokām piespiedās pasmaidīt.

Emīls saklausīja sievas balsī tādas kā vieglas trīsas un paraudzījās viņā ar sev pavisam neraksturīgu dedzību. — Vai nejūties labi? Tu esi bāla.

— Nē, man tikai sāp galva. — Viņa pavirši atmeta ar roku. — Viesības, troksnis, mūzika — galvā dūc. Bet vairāk nekas. Iedomājos iznākt ārā, rožu dārzā. Te ir klusu, var atelpot.

— Varbūt pateikt kādam sulainim, lai atnes tev kaut ko pret galvassāpēm?

— Es jau iedzēru. Lūdzams, neraizējies! Gan jau drīz pāries. Noteikti pāries. Tev jāiet atpakaļ pie viesiem, — viņa bažīgi mudināja. — Šie cilvēki taču atnākuši, lai tiktos ar tevi. Nepamet viņus novārtā.

— Labi, labi. — Taču Natālijas izturēšanās, neizprotamais satraukums darīja Emīlu nemierīgu. Viņš domāja par to, arī atgriezies pie pārējiem, pats jutās dziļi satraukts, stiprāk satraukts, nekā gribēja sev atzīties. Taču tieši tas viņu mudināja paturēt acīs rožu dārzu... un Natāliju.

Katrīna apturēja vienu no sulaiņiem. — Ja ieraugāt manu mazdēlu, sakiet, ka man ar viņu jārunā.

— Jā, madam. — Galvu palocījis, sulainis aizgāja.

— Kas vainas, Katrīn? — ieskanējās Gila dzēlīgā balss. — Vai Sems tev atkal sagādājis vilšanos?

Katrīna lēni pagriezās, lai ielūkotos dēlam sejā, Gils ar brendija glāzi rokā pakāpās soli sānis. Lūpās viņam rotājās tīksmīgs smaidiņš, bet acīs zibēja naids.

— Sems, par laimi, nav tāds kā tu, — Katrīna atteica, dzedri viņu uzlūkodama.

Gils tumši pietvīka, pierē pietūka asinsvads, kad viņš atbildēja mātes skatienam. Viņš aši iedzēra malku konjaka un acīm redzami pūlējās apvaldīt dusmas.

— Tava šāvakara balle būs mutē visai ielejai. Bet nekas taču vēl nav parakstīts, vai ne? Man ir ieplānots

šonakt aprunāties ar baronu. Kas zina! Varbūt ielejai vēl būs iemesls pasmieties.

— Man šovakar prāts nenesas ielaisties lietišķās pārrunās ar tevi, Gil, — Katrīna manāmi neiecietīgi attrauca.

— Tu visu uztver pārlieku personiski, kaut gan neviens pret tevi nevēršas. Ari nejēdzīgā greizsirdība starp tevi un brāli arvien ir bijusi postoša. Tikpat postoša kā kaitēkļi, kas maitā nost tavus vlnadārzus, saēd vīnogulāju saknes, un pēc laika stādi ir pagalam. Es nedrīkstēju ļaut tam turpināties. Iedomājos, ka tad, ja tev būs pašam savi dārzi, tu to sapratīsi. Tomēr maldījos. — Piepeši viņa jutās vārga, skumja — un veca. Džonatans ir miris, bet tu vēl aizvien esi tās kaites saindēts.

— Vai tā tu gribi attaisnot manis padzīšanu no mājām? — Gils jautāja klusu, bet nikni.

— Ak tu nabaga niknais vecais virs, — Katrīna nobubināja un devās projām, stingri balstīdamās uz spieķa.

Vairoties no sastapšanās ar viesiem, viņa gāja taisni uz terasi, kur tikai daži ciemiņi vēl tērzēdami kavējās pie galdiem. Domās iegrimusi, Katrīna gandrīz nepamanīja Semu, kad tas gariem soļiem steidzās uz durvīm.

— Sem, Sem! Man ar tevi jāparunā, — viņa uzsauca un paātrināja soli.

Sems apstājās un uzmeta Katrīnai dusmīgu skatienu.

— Es aizvedīšu Kelliju Duglasu uz Darnela pansiju. Pēc kādas pusstundas būšu atpakaļ.

— Viņai nekas nenotiks, ja vēl brītiņu pagaidīs. — Atbilde skanēja skadri. Katrīna bija kļuvusi viegli aizkaitināma. — Ienāc man līdzi iekšā!

Pavēlnieciskais tonis Semu aizskāra. Vaigā ietrīsējās muskulis, kad viņš, zobus sakodis, atvēra Katrīnai durvis un pats iegāja nopakaļ. Lielajā hallē viņš apstājās un gaidīja, cieši skatīdamies vecaimātei acis, gluži neapzināti nostājies cīņas pozā.

— Kas tad nu tik steidzams, ka nav iespējams pagaidīt?

— Es runāju ar Emīlu...

— Jā, un jūs abi esat panākuši vienošanos, es zinu. Pie galda dzirdēju tavu paziņojumu. — Sems pat nepūlējās apvaldīt skarbumu balsī; atceroties notikušo, viņam asi iedzēla sāpe. — Būtu jau gan tu varējusi pateikt man to mazliet agrāk, pirms darīji zināmu pasaulei, Katrīn. Tik daudz es no tevis laikam esmu pelnījis.

— Protams, gribēju tev to pateikt. Mēs ar Emīlu bijām norunājuši, ka vēl nekas netiks paziņots... — Viņa aprāvās un nepacietīgi pavēzēja roku, aiztraukdama teikuma beigas. — Neba par to es gribu ar tevi runāt. Pirms maza brītiņa Emīls man pateica — tev esot iebildumi, ka Ratlcdžu vīns nestu arī Fužēru vārdu. Vai tā ir taisnība?

— Taisnība. — To pateicis, Sems gribēja iet projām, bet pārlēma citādi. — No visas tiesas, Katrīn, es nesaprotu, kā, ellē, tu nespēj to aptvert. Kopš puikas gadiem es pastāvīgi to vien esmu dzirdējis, ka reiz pienāks diena, kad Ratledžu nama vārds tiks piesaukts kopā ar Petrusu, Mu-tonu-Rotšildu un Margo vārdu. Šim mērķim tu esi ziedojusi visu savu mūžu. Vīnstādi, ogas, vīni — tas bija vienīgais, kam tu dzīvoji, nekas cits tev neko nenozīmēja. Un nu viss ir cauri. Bijis un izbijis. — Viņš paskatījās uz Katrīnu un pagrozīja galvu. — Ratledžu nama vairs nav, kopš šī vakara tā vairs nav. Tikai Fužēru Ratledži vai Ratledžu Fužēri. Bet nav vairs Ratledžu nama.

— Un tas tev tiešām kaut ko nozīmē? — Gauži savādu skatienu Katrīna noraudzījās Semā.

Viņam neviļus izlauzās rūgti, piesmakuši smiekli. — Manu dieniņ, Katrīn! Es esmu Ratledžs. Mums visiem dzīslās tek vīns, nevis asinis. — Viņš pagriezās un izgāja ārā, atstādams Katrīnu stāvam halles vidū.

Iziedama ārā, Kellija domāja, ka ieraudzīs pievedceļā piebraukušu Sema džīpu. Taču viņš stāvēja blakus

tumši zaļam jaguāram ar paceļamu jumtu. Pieliecies viņš tai atvēra durtiņas.

— Nu jā, tā patiešām ir automašīna, kas piedien veiksmīgam vīndarim, — Kellija pusjokodama noteica.

— Šito es izbraucu laukā tikai tad, ja gribu uz kādu atstāt iespaidu. — Sems nogaidīja, līdz Kellija apsēžas un savāc svārkus mašīnā, tad aizcirta durtiņas.

— Ar mani jums tas ir izdevies, — Kellija sacīja, kad viņš apgāja apkārt, lai sēstos pie stūres.

— Priecājos. — Viņš atvēra durtiņas, turēdams rokā atslēgas. —Ja vēlaties, varu pacelt jumtu.

Kellija papurināja galvu. — Ir brīnumjauka nakts. Jumts nav vajadzīgs. — Vējš un brauciena radītais troksnis apgrūtinās runāšanu. Kellijai tā šķita labāk.

Tikusi projām no viesību nama un spožajiem gaismekļiem, Kellija ieraudzīja, ka nakts debesis piebirušas zvaigznēm un krietni augstu pakāpies ari pusaugu mēness. Uz šosejas nebija gandrīz nekādas satiksmes. Sporta auto netraucēts slīdēja no likuma likumā. Vējš svilpoja gar ausīm, nesdams līdzi visas ielejas smaržas. Kellija pavērsa seju gaisa strāvojumā un ne vairs ko domāja, ne juta.

Automobilis drīz vien samazināja gaitu, Sems nogriezās sānceļā, pa kuru varēja nokļūt Senthelēnas pilsētiņas nomalē. Pēdējās divas jūdzes aizslīdēja ātri. Kellijai kļuva gandrīz žēl, kad jaguārs iegriezās pansijas piebraucamajā ceļā un apstājās. Motors apklusa, gaisma nodzisa.

— Redziet, cik ātri atbraucām. — Sems pagriezās pret Kelliju un pārlika roku pār viņas sēdekļa atzveltni.

— Pavisam ātri. — Kellija atkabināja drošības jostu un sniedzās pēc roktura, lai atvērtu durtiņas un laistos lapās. — Paldies par vedumu. Es... — Pēkšņi viņa klusajā nakti uztvēra attālas mūzikas skaņas un ieklausījās, negaidot nokļūdama atmiņu gūstā, atcerēdamās citas reizes, kad bija tādu mūziku dzirdējusi. — Spāņu ģitāra, — viņa nomurmināja.

Ari Sems pacēla galvu un ieklausījās. — Droši vien tuvumā apmetušies migrantu strādnieki.

— Laikam gan, — Kellija klusu atteica, vēl joprojām klausīdamās.

— Cik ilgi jūs vēl te būsiet? — Semam jautājums paspruka, pašam to negribot.

— Braukšu projām rītrītā.

— Rīt? — Viņš pārsteigumā sarauca pieri. — Man likās, jūs te pakavēsieties vēl pāris dienu.

— Pārējie paliks. Viņiem vēl šis tas jānofilmē. Migrantu strādnieki vīnadārzos, ar vīnogām piekrautās kravas mašīnas ceļā uz vīndarītavām, ogu apstrāde vīndarī tavās — daudz tādu kadru, kur mana klātbūtne nav nepieciešama, — Kellija skaidroja. — Es savu darbu esmu pabeigusi.

— Tad jau šīs patlaban ir ardievas. — Sems pacēla roku, atglauda viņas tumšo matu šķipsnas un, saņēmis plaukstā pakausi, ar īkšķi viegli paberzēja viņas vaigu.

— Tā laikam iznāk. — Balss Kellijai it kā mazliet aizķērās, neskanēja gluži tik noteikti, kā viņa vēlējās brīdī, kad Sems nenolaida no viņas skatienu.

Kellija redzēja pārvērtību Sema acīs, tās kļuva tumšākas un dziļākas. Atkal modās jūtas, uzvilnīdamas negaidītas alkas. Kellija pieskārās Sema elkonim, teikdama sev, ka nemaz to nevēlas darīt, taču tie bija meli. Viņa vēlējās gan.

Lūpas gan vēl murmināja, ka jāiet iekšā, jāsakravājas. Taču viņa neatrāvās un nekur negāja.

— Jāiet... — Sems atbalsoja, pieliekdamies tuvāk, nu jau ar abām rokām saņemdams viņas seju kā ietvarā.

Zem īkšķa viņš juta Kellijas straujo pulsu, kas sabal-sojās ar viņa sirdspukstiem. Pulss un viņas klusēšana — cita iedrošinājuma viņam nevajadzēja.

Sems maigi paberzēja lūpas gar viņas muti, izbaudīdams liego saskarsmi. Tā iesildīja viņus abus, un viņš

sajuta vieglu, piesardzīgu atsaukšanos. Bet viņam vajadzēja vairāk, un viņš tiecās pēc kā vairāk, pievilka Kel-lijas augumu tuvāk, iegremdēja pirkstus viņas matos, vilka ārā matadatas, jauca nost barjeras.

Sems neatskārta, kurā brīdi Kellijas lūpas pavērās, kad viņu mēles sastapās maigā rotaļā, bet juta, ka viņa garšo svaigi un tīri kā lietus ūdens. Viņš zināja, ka grib to dzert un dzert, un neatdzerties. Dziņa gūt vairāk nerimās, tā bija karsta kā šī nakts, kā tālīnās spāniešu ģitāras smeldzošās, trīsuļojošās skaņas. Un šajā kvēlē, viņš juta, beidzot varēs rast mieru.

Atvirzījusies no Sema, Kellija nokāra galvu, lai izvairītos no viņa pētījošā skatiena, jo izcīnīja smagu cīņu ar nepiepildāmām ilgām. Viņa aizbrauks jau no paša rīta. Ar to viss beigsies. Tam jābeidzas.

Kellija dziļi jo dziļi ievilka dvašu, ieelpoja siltās, dzīvīgās smaržas, kas saistījās ar Semu. Paslidinājusi rokas viņam zem žaketes, mirkli tā paturēja. īsu mirkli, lai spēcinātu pati sevi, viņa izjuta Sema muskuļus, viņa vīrišķīgo spēku. Tā viņa guva spēku ari savam lēmumam.

— Ardievu, Sem! — Viņa izkāpa no automašīnas un ātriem soļiem devās uz namdurvīm.

Sems noraudzījās viņā, nepakustēdamies līdz brīdim, kad parādes durvis aizdarījās. Tad viņš pavēra plaukstu un paskatījās uz matadatām, kas tur bija palikušas. Piecas matadatas. Saspiedis tās atkal cieši saujā un mirkli paturējis, Sems ļāva tām ieslīdēt kabatā un iedarbināja motoru; tā rūkoņa noslāpēja tālās vientuļās ģitāras skaņas.

Katrīna joprojām stāvēja pie loga, kur pirms brīža bija nostājusies un noskatījusies, kā tumsā izgaist jaguāra sarkanās aizmugures uguntiņas. Viesības un namamātes pienākumi bija aizmirsušies kopā brīža, kad

prāts darbojās vairs tikai ap nule notikušo sarunu ar mazdēlu. Uguns viņas acīs bija apdzisuši, pleci sagumuši, viņa smagi atspiedās uz spieķa un izskatījās tāda, kāda patiesībā bija — pēc pagalam samulsušas vecas sievas.

— Ko es esmu izdarījusi? — viņa, tumsā stāvēdama, nopurpināja.

Netālu no piebraucamā ceļa koku ēnā kaut kas kustējās. Ielūkojusies ciešāk, Katrīna saskatīja, ka tur iet vīrietis, bet, pavisam sasprindzinājusi redzi, pazina, ka gājējs ir Emīls.

Ko viņš tur klīst pa āru viens pats? Kāpēc viņš nav kopā ar viesiem? Katrīna kļuva vēl domīgāka, kad redzēja baronu iegriežamies vecajā jājamceļā un pazūdam koku lapotņu savijuma ēnā.

Jāparunā ar Emīlu. Taču Katrīna nostāvēja vēl veselu garu minūti, kamēr doma uzkrāja pietiekamus spēkus, lai viņa izšķirtos par rīcību. Klaudzinādama spieķīti vienā rakstā ar soļiem, viņa izgāja no lielā salona un pāri hallei devās uz mahagoni durvīm.

Ceļu īsinādama, Katrīna šķērsoja piebraucamo ceļu un šauro zāliena joslu, kas ceļu šķīra no jājamtakas. Taču, tikko mājas gaismu mestais atspīdums izzuda, acis vairs lāgā nerādīja. Īstenībā viņa jau sen zināja, ka tumsā redz vāji. Bet nu tumsa šķita pavisam necaurredzama, un Katrīna palika stāvam blīvajās ēnās, kas saplūda kopā kā melna siena.

Mirkli vilcinājusies, Katrīna griezās atpakaļ uz māju pusi. Ar Emīlu tomēr jātiekas un jārunā; tā vairs nebija vēlēšanās, bet nepieciešamība, kaut kas tik pavēlošs, ko viņa nespēja atlikt uz vēlāku laiku. Vai tad viņa nebija Kellijai Duglasai dižojusies, ka pa šo taku spēj iet aizsietām acīm? Tā bija taisnība brīdī, kad viņa to sacīja, un taisnība tā ir arī tagad. Instinkta, atmiņas un spieķa vadīta, Katrīna lēni un piesardzīgi virzījās uz priekšu.

Viesību trokšņi aizvien vairāk pagaisa, un koku ēnās iekļautās takas klusums saslēdzās ap viņu. Divreiz Katrīnai šķita, ka kaut kur priekšā sadzirdamas balsis, un viņa apstājās ieklausīties. Tomēr abas reizes bija spiesta secināt, ka dzirdētā skaņa nav nekas vairāk kā vēja čuksti koku lapotnēs.

Zem kājām gadījās paprāvs akmens. Katrīna sašūpojās un gandrīz pakrita, taču paglāba spieķis, un viņai izdevās noturēties kājās. Viņa piespieda roku pie sirds, kas neganti dauzījās.

— Stulbā veča, — Katrīna pati sevi čukstus norāja. — Ko valkājies apkārt pa mellu nakti bez gaismekļa, nudien, pelnījusi krist un lauzt sprandu.

Tomēr viņa devās tālāk, tikai pūlējās soļus spert piesardzīgāk. Taka šķita daudz garāka nekā dienā. Viņa jau satraucās, ka būs noklīdusi no takas. Nu viņa apstājās biežāk un vērīgi skatījās uz priekšu, cerēdama, ka melnajā tumsā drīz iespīdēsies dežūrugunis vīndarīta-vas pagalmā.

Tiešām — klāt gan, tās Katrīnai māja pretī pa lapotņu starpu. Viņa atviegloti nopūtās — nav vairs jābažījas par nomaldīšanos. Nu viņa beidzot apstājās un pārsteigta iedomājās, kālab gan Emīls naktī gājis uz vīn-darītavu un kā vispār kaut ko zinājis par šo taku. Tomēr viņa šos jautājumus atvairīja; gan jau drīz uzzinās visas atbildes.

Skaidri saredzēdama ceļamērķi, Katrīna devās tālāk. Pagalma cļežūrlampas spīdēja pretī kā bākas, kā drošas vadugunis. Pagājusi dažus jardus, kaut kur mazliet tālāk izdzirda balsis.

— Emīl? — viņa jautājot iesaucās. Tūliņ iestājās klusums. Katrīna sarauca pieri, cieši pārliecināta, ka nav nedz alojusies, nedza tikai iztēlojusies. — Kas runā? Kas tur ir? — viņa noprasīja,bet atbildi nesaņēma.

Tālāk no ceļa kaut kas nokustēja, taču Katrīna redzēja

tikai melnu tumsu, vairāk neko. Klusītēm viņa virzījās uz priekšu, ausīdamās, vai atkal ko nesadzirdēs, un ar katru mirkli juzdamās neomulīgāk.

Beidzot viņa sasniedza labi apgaismotu klaju vietu vlndarītavas pagalmā un paraudzījās visapkārt, tomēr no Emīla nebija ne vēsts. Nospriedusi, ka barons iegājis vlndarltavā, ari viņa devās uz masīvo durvju pusi, izslēgdama no apziņas iedomas par rēgiem.

Vlndarītavas ēkas tālīnajā stūri atskanēja apspiests lāsts. Katrīna ieraudzīja salikušu vīrieša stāvu zogamies uz priekšu.

— Emīl, vai tas esat jūs? — viņa skaļi sauca, pasperdama soli uz priekšu. Stāvs izslējās, galva pasviedās augšup, spuldžu gaismā skaidri parādījās seja. Iztrūkusies Katrīna palika stāvam un uzsauca: — Kas jums te meklējams?

Izdzirdis viņas balsi, skrējējs nosvieda to, ko bija turējis rokā, un aizjoņoja tumsā aiz vlndarītavas ēkas, soļi vien nodimdēja nakts klusumā.

Ko viņš tur nometa? Katrīna grasījās doties turp, bet pēkšņi ieraudzīja kaut ko lielu guļam uz ceļa, tik tikko pamanāmu dziļajās ēnās. Tas izskatījās pēc... Katrīna piespieda roku pie kakla.

Dievs žēlīgais, tas izskatījās pēc cilvēka auguma.

Katrīnai viss sagriezās acu priekšu, prātā uzņirbēja iedomu ainas, bet viņa piespiedās iet tālāk. Zemē gulēja vīrietis, gulēja uz mutes, nesamaņā. Viņa pieliecās un pieskārās melnajā smokingā tērptajam plecam. Tas ļengani padevās viņas rokas kustībai.

— Emīl, — viņa gribēja iesaukties, bet kakls aizžņaudzās, un balss aiztrūka.

Viņš negulēja nemaņā. Viņš bija miris.

To Katrīna saprata, pat nepaspējusi pataustīt Emīla pulsu. Vienā mirkli viņu pārņēma vēl daudz lielākas drausmas nekā par rēgainu iedomu tēlu.

Negantā dauzīšanās pie durvīm turpinājās skaļi un neatlaidīgi. Kellija paslēpa seju zem spilvena, pūlēdamās neko nedzirdēt. Tas nelīdzēja. Samiegojusies viņa ņurdēja, lai tak rimstas, bet tad neskaidri izdzirda kādu balsi saucam viņu vārdā. Atmetusi spilvenu sāņus, viņa pacēla galvu un atbraucīja matus no sejas. Apziņas slēdži nedarbojās. Viņa samirkšķināja acis, lai prāts noskaidrotos, un pameta samiegojušos skatienu logā, pa kuru istabā ieplūda pērļaina rītausma.

— Kellij! Dieva dēļ, mosties! — Dauzīšana sākās no jauna tā, ka durvis rībēja un klaudzēja.

Beidzot saklausījusi un pazinusi Dīdi balsi, Kellija miegaini atsaucās: — Eju.

Viņa izrausās no gultas, paķēra pār tās kājgali pārmesto zīda rītakleitu, uzrāva mugurā un apskaitusies pāri istabai aiztenterēja pie durvīm. Līdzko viņa tās atslēdza un atvēra, Dīdi kā viesulis iedrāzās istabā.

— Pasteidzies, ģērbies! — viņa mudināja Kelliju. — Mums nav daudz laika. Pagājušajā naktī nogalināts barons.

— Ko? — Kellija vienā mirklī pamodās un atkal atbraucīja matus.

— Tu dzirdēji, ko teicu, — barons nogalināts, gluži kā avīžslejā: "noslepkavots". — Viņa piegāja pie kofera, ko Kellija bija sakravājusi iepriekšējā naktī, un cēla ārā drēbes. — Aizdomās turētais jau apcietināts. Mūsu puiši ir pie cietuma. Es runāju ar Hjū, un viņš grib, lai mēs gādājam par informāciju. — Dīdi izvilka no kofera firziķkrāsas krūšturi un tam pieskaņotas biksītes.

— Kad tas notika? Kur? Kā? Kāpēc? — Nebija īstais brīdis kautrēties, Kellija nometa rītakleitu un naktskreklu, pamezdama tos, kur krituši, un sāka ģērbties.

— Nakti. Drīz pēc tavas aizbraukšanas. — Dīdi izvilka no kofera pelēkbaltus svārkus un zeltdzeltenu blūzi un izklāja uz gultas. — Atrada viņu Katrīna — naktī pie vīndaritavas. Dabūjis sitienu pa galvu ar nenoskaidrotu cietu priekšmetu. Par "kāpēc?" tev būs jāapjautājas tam, kas to izdarījis. — Pa to laiku viņa bija sameklējusi zeķbikses un pasniedza Kellijai, pēc tam nolika tai pie kājām gaišu kurpju pāri. — Satelltmašlna ir ceļā. Šie brauc no Piekrastes. Es salūkošu mums kafiju un gaidīšu tevi autiņā. — Dīdi izvirpuļoja pa durvīm, ka garie svārki — tie paši, kas viņai bija mugurā iepriekšējā vakarā ballē, — nopllvoja vien.

Pēc piecām minūtēm Kellija jau apģērbusies skrēja lejā pa kāpnēm. Mati nesasprausti, visa kosmētika, ari suka, ķemme, matadatas steigā samestas smagajā somā, kas viņai atkal karājās plecā.

Dīdi jau sēdēja automašīnā, motors bija iedarbināts, kad Kellija ierausās viņai blakus. — Jāsakopjas. — Spogulīti uz ceļiem nostutējusi, viņa ķērās pie krāšļošanās, ko bija iemācījusies nepieciešamības gadījumā izdarīt veikli un ātri. — Ko barons meklēja vlndarītavā?

— Vai nu to neviens nezina, vai nesaka. — Dīdi izgrieza auto no piebraucamā ceļa uz šoseju.

— Katrīnai gan vajadzētu zināt, — Kellija prātoja, pārpūderēdama sejas tonējumu un sārtinājumu. — Tu teici, ka viņu atradusi Katrīna, tātad viņa zināja, ka barons būs vlndarītavā. Tā taču nevar būt tīra nejaušība, ka viņi tur sagadījās abi.

— Trāpīga doma. Taču Katrīna nerunā ne ar vienu, tikai ar policiju. Man šķiet, viņa kaut ko ir redzējusi. Kāds policists ļāva diezgan skaidri noprast, ka viņa ir viena no tiem, kas apcietināto identificējusi.

— Un kas ir apcietinātais? — Kellija pabeidza lūpu krāsošanu un sāka darboties ap acīm.

— Pagaidām vārds vēl nav izpausts.

— Droši vien neizpaudīs ari, kamēr nevarēs uzrādīt apsūdzību. Vai tas būtu bijis kāds no viesību dalībniekiem? — Atlika vairs vienīgi pārlaist tušu pār skropstām.

— Nē. Policija nopratināja visus līdz pēdējam cilvēkam, pirms palaida uz mājām. Man palika tāds iespaids, ka tas, ko apcietināja, nekādā ziņā nav bijis no viesiem.

— Mani visvairāk mulsina nozieguma motīvs. — Veikliem pirkstiem Kellija savija garos matus ierastajā franču pīnē. — Kālab kādam būtu ievajadzējies nogalināt baronu?

— Varbūt gluži parasts uzbrukums laupīšanas nolūkā, tikai slikti beidzies, — Dīdi ieteicās, visai vienaldzīgi paraustīdama plecus.

— Tātad aplaupīšana? — Kellija neticīgi atkārtoja.

— Kāpēc ne? Ielejā čum un mudž trūcīgi imigrantu strādnieki.

— Es zinu. — Bet viņas instinkts tādu risinājumu nepieņēma.

Vairāk nekāda runāšana neiznāca, jo viņas jau bija piebraukušas pie pilsētas valdes nama, kur atradās arī policijas iecirknis un cietums. Kellija saskaitīja vismaz trīs citu televīzijas studiju komandas grozāmies uz ietves. Spriežot pēc uzrakstiem uz ielas malā novietoto busiņu sāniem, tie visi bija no Rietumu krasta studijām.

Gabaliņu tālāk pamanījusi Stīvu un Riku, Kellija devās turp. Dīdī turējās viņai cieši nopakaļ. — Vai ir zināms kas jauns? — viņa jautāja, turēdama bloku un rakstīkli rokā.

— Šis tas ir, — Stīvs atteica un ar galvu pamāja uz kaut ko.

Kellija pagriezās un redzēja, ka Linda Džeimsa pamet savējos un žigli nāk tieši pie viņiem, naidīga līdz matu galiņiem. — Ko tu te dari? — viņa sirdīgi noprasīja. — Par Rietumu krastu gādāju es.

— Mēs filmējam programmu Ratledžu namā, kur notika slepkavība. — Kellija pat nemeklēja nekādus izlīguma vārdus. Bija pārāk agra rīta stunda, un viņai prasījās pēc pirmās cigaretes un vairāk nekā malciņa kafijas.

— Tad paliec pie savas programmas, bet reportāžu par šo notikumu taisīšu es, — Linda paziņoja.

— Dari, kas tev darāms, un nejaucies mūsu darbā! — Kellija atcirta.

Linda ar ļaunu skatienu ieurbās Kellijā. — Dariet, dariet... redzēs, kam tas būs vajadzīgs. — Apsviedusies uz papēža, viņa aizgāja.

— Maita, — Dīdī norūca.

Domās Kellija atkārtoja šo vārdu, bet tad ieraudzīja ielas malā piebraucam džīpu. No tā izkāpa Sems un, pārlaidis skatienu žurnālistiem, palika stāvam. Likās, neviens cits viņu nav pamanījis. Kellija atvainojās savējiem un gāja pie Sema. Viņš izskatījās noguris un izmocīts, kā daždien negulējis cilvēks. Kalsno, iedegušo seju apēnoja nenoskūta bārda.

— Man vajadzēja gan iedomāties, ka jūs būsiet šeit, — viņš padrūmi noteica, seja šķita skarba un noslēgta, un balsī ieskanējās aizkaitinājums.

— Kā turas Katrīna? — Kellija jautāja.

— Labi.

— Un baronese?

— Nesūknējiet no manis informāciju, Kellij! — Sems brīdināja, skaidri ļaudams saprast, ka nav tādā noskaņojumā, lai atkal dotu atbildes uz preses jautājumiem. Viņa gluži labi varēja iedomāties, kā visi metušies pie Ratledžiem, līdzko paklīda valodas par barona nāvi.

— Es nejautāju reportāžai, Sem, — Kellija klusu noteica.

Sema tiešais skatiens vērīgi nopētīja viņas seju. Tad viņš palocīja galvu, neviļus īsi un gurdi nopūzdamies. — Ārsts iedeva Katrīnai miegazāles. Viņai tas ir smags

trieciens. — Pēc īsas pauzes viņš drūmi piebilda: — Tas varēja nenotikt.

Kellija saklausīja pašapsūdzību Sema balsī un uzlika roku viņam uz elkoņa, pirmoreiz pati meklēdama saskarsmi ar viņu. — Ja arī jūs būtu bijis tur, Sem, jūs nekādā ziņā nebūtu varējis to novērst.

Viņš gribēja kaut ko sacīt, tad aprāvās, pacēla skatienu, un viņa acīs Kellija pamanīja piesardzību, kas bija tēmēta vai nu uz viņas profesiju, vai viņu pašu. Lai nu kā, tas sāpēja. Kellijai gribējās, lai Sems viņai uzticas. Viņa nesaprata, kālab tas pēkšņi šķiet tik svarīgi.

Pēdīgi viņš noteica: — Varbūt varēju, varbūt ne.

Piebrauca gaišbrūna automašīna un apstājās vietā, kas bija rezervēta vienīgi varas iestāžu satiksmes līdzekļiem. No tās izkāpa vīrietis tumšā uzvalkā ar kaklasaiti; paliecies atpakaļ, viņš no sēdekļa paņēma portfeli. Žurnālistu bars tūdaļ metās vīrietim klāt.

— Kas tas tāds? — Kellija ziņkārīgi jautāja. Kad vīrietis izslējās, agrās rītā saules stari uzzibsnīja viņa briļļu metāla ietvaros. Pār pieri noslīdēja brūna matu cirta. Viņš to pieglauda un pagriezās pret žurnālistiem, pirms Kellija paguva ieskatīties viņam sejā.

— Zelinskis, apgabala prokurors, — Sems atbildēja.

Kellija uzmeta viņam iztrūcinātu skatienu, taču tūliņ

atkal pievērsās prokuroram. Zelinskis. Tas taču nevarēja būt Olijs Zelinskis. Olijs bērnībā un pusaudzes gados bija viņas draugs — vienīgais draugs. Jau tolaik viņš bija prātojis par jurista izglītību.

Kellija nemanīja, kā kājas pašas viņu nesa tuvāk atbraucējam. Viņa nemanīja arī, ka Sems viņai seko. Viņa redzēja vairs vienīgi garo, slaido vīrieti tumšajā uzvalkā ar kaklasaiti.

Beidzot viņa ieraudzīja arī vīrieša seju. Tas tiešām bija Olijs, garais, lempīgais Olijs, ādamābols vēl aizvien tāpat lēkāja augšup un lejup, kad viņš runāja, briļļu stikli

palielināja gaišbrūnās acis, padarot tās vēl lielākas un apaļākas. Olijs Pūce — tā viņu saukāja citi bērni.

Bija gan viņi pārītis — Olijs Pūce un Līziņa Resnlte. Tagad gandrīz smiekli nāca, atceroties, kādi viņi toreiz bijuši — viņš garš un tievs kā sklanda, viņa kā tauku kunkulis; klases biedru apcelti, viņi apvienojās pašaizsardzībā un vēlāk kļuva cieši draugi.

Bet lai paskatās uz viņiem šodien, Kellija nodomāja. Olijs ticis par apgabala prokuroru, un viņai drīz būs pašai sava šovprogramma nacionālajā televīzijā. Viņa jutās priecīga un lepna — par abiem.

Olijs, likās, ļoti labi novadīja improvizēto preses konferenci. Mikrofoni līda viņam gandrīz vai sejā; jautājumi bira no visām pusēm; uz dažiem viņš atbildēja, pārējos nelikās dzirdam. Kellija vairs nekavējās pagātnes atmiņās, bet ieklausījās Olija spēcīgajā baritonā.

—... apsūdzēts slepkavībā.

— Vai esat ar viņu runājis? — no aizmugures klieg-šus jautāja kāds reportieris. — Vai viņš pateica, kādēļ nogalinājis baronu?

— Jebkādi spriedelējumi par slepkavības motīviem pašreizējā izmeklēšanas stadijā nebūtu nekas vairāk kā tukši pieņēmumi, — Olijs atbildēja. — Bet, kas attiecas uz jūsu pirmo jautājumu, nē, pats ar viņu runājis neesmu. — Skatiens pārslīdēja žurnālistu sejām, īsi pakavējās arī pie Kellijas, kamēr viņš gaidīja turpmākos jautājumus.

Nākamo uzdeva Linda Džeimsa: — Vai viņam ir ģimene?

— Viņam... — Olijs aprāvās, viņa skatiens strauji atgriezās pie Kellijas, acis silti iemirdzējās. Viņš bija to pazinis. Gaidījusi Kellija to nebija, bet kurš gan vēl viņu tik labi bija pazinis? Tad viņš strauji novērsa skatienu. Taču, līdzko atkal pacēla galvu, skatiens tūdaļ sameklēja Kelliju, un šoreiz acīs parādījās sāpīga izteiksme.

Kellijai pēkšņi pakrūtē iemetās nelabums. — Viņam bija meita, bet tā jau sen gadus ieleju pametusi. Cik man zināms, vairāk piederīgo viņam nav.

Kaut kur aiz muguras atskanēja žēlabaina vīrieša balss: — Negrūdiet mani, es tak jau pats eju.

— Re, kur viņš! — iebrēcās kāds reportieris, noslāpēdams vārgo izmisuma nopūtu, kas izlauzās Kellijai.

Vienīgi Sems atradās pietiekami tuvu, lai to dzirdētu. Viņš paraudzījās uz Kelliju, bet visu pārējo skatieni bija pievērsti sirmajam apcietinātajam, ko trīs policisti eskortēja uz policijas automašīnu. Sema acis samiedzās šauras, kad viņš pamanīja Kellijas nobālušo pelnpelēko seju un drausmīgā izbīlī ieplestās acis.

Viss bars saklupa apkārt apcietinātajam, kuram rokas bija saslēgtas uz muguras. Bet Kellija palika stāvam kā sālsstābs, nespēdama ne pakustēties, ne paskriet.

Linda Džeimsa ar elkoņiem izlauzās bara priekšgalā un pastūma mikrofonu policistiem garām. — Ko jūs pats sakāt par apsūdzību slepkavībā, mister Douertij?

— Es to neesmu darījis. Es esmu bez vainas, vai dzirdat?! — Lēns Douertijs atkliedza atbildi visiem, vairīdamies no rokām, kas viņu stūma uz policijas automobili. — Viss ir safabricēts. Grib man piesiet to, ko neesmu darījis. Es nekad nevienu neesmu nositis, un katrs viens, kas teic, ka esmu, ir melis.

— Vai varat to pierādīt, mister Douertij? — Linda Džeimsa viņu tincināja.

— Es... — Balss viņam aizlūza. Mirkli Douertijs izskatījās pēc vārga, nobiedēta večuka. Taču, ieraugot Semu, viņam vienā rāvienā atgriezās niknums un bramanība. — Šitie Ratledži ēd mani nost. Viņiem ievajadzējies manas zemes, tāpēc viņi man sien klāt šito lietu. Tie ir salti meli! Es neesmu slepkava! — Ieraudzījis Kelliju, viņš pastiepa kaklu, lai labāk saskatītu. — Pasaki tu viņiem to, Līziņ-meitiņ! Tev viņi ticēs. Saki viņiem, ka tavs

vecais nav nekāds slepkavnieks! Tu zini, ka es neesmu vainīgs. Tu to zini, Līziņ-meitiņ. Tu zini.

Ja Douertijs vēl ko sacīja, vārdi noslāpa, jo policisti stumšus viņu iestūma policijas patruļmašīnas aizmugurē. Toties nu visas galvas pagriezās paskatīties, kur un kas bija tā "Līziņa-meitiņa". Vienīgā sieviete tuvumā bija Kellija.

— Viņš taču to sacīja tev, Kellij, vai ne? — Linda Džeimsa iesaucās, neslēpdama ļaunu prieku. — Tu tātad esi Leonarda Douertija meita, vai tā ir?

Nebeidzamu mirkli Kellija nebilda ne vārda, juzdama Dīdī neticīgo skatienu un viņai pievērstās Sema šauri samiegtās acis. Viņa saprata, ka no patiesības nekur nevarēs aizbēgt, vairs ne, kad nu Linda Džeimsa saodusi asinis. Nekādi meli to vairs nenoslēps, nekāda izlikšanās stāvokli nepadarīs vieglāku. Jāskatās īstenībai acīs.

— Jā, — viņa truli noteica un tikpat truli arī jutās. Nebija vairs ne baiļu, ne dusmu, ne nožēlas, bija vienīgi neizbēgamības sajūta, smaga kā svins.

Pēkšņi pār viņu sāka birt jautājumi, balsis gruva virsū no visām pusēm. Acu priekšā izauga vesels mikrofonu mežs. Fotoaparātu un kinokameru objektīvi tika notēmēti pret viņu. Kāda rūgta likteņa ironija, Kellija iedomājās, atcerēdamās neskaitāmās reizes, kad pati bija atradusies aplencēju barā, bet tagad kļuvusi par aplenkuma centru.

— Cik ilgi jūs neesat tēvu redzējusi?

— Vai domājat, ka viņš ir vainīgs?

— Kāda ir sajūta, ja pašas tēvs tiek apsūdzēts slepkavībā?

Uz visiem jautājumiem Kellija tikai purināja galvu, neskatījās ne uz vienu reportieri. — Man nav nekā, ko teikt, — bija vienīgā atbilde, un viņa mēģināja tikt projām, bet bars neatstājās.

Lai viņa pagriezās, uz kuru pusi griezdamās, visur priekšā gadījās kāds ar mikrofonu, fotoaparātu, piezīmju bloku vai magnetofonu. Kellija pūlējās izlauzties, bet siena bija vismaz divu vai trīs cilvēku biezumā.

Pēkšņi kāds viņu satvēra aiz pleciem, kāds augums nosedza no kreisās puses, izstiepta roka brīvēja ceļu, un Sema balss skarbi uzsauca: — Paejiet nost, laidiet mums iet!

Olijs aizsargāja Kelliju no labās puses. Par abiem tie viņu izvadīja cauri preses aplenkumam un aizveda līdz Sema džīpam. Sems atkāpās, un Olijs palīdzēja Kellijai iesēsties priekšējā sēdeklī.

— Brauc drīzāk prom no šejienes, Sem! — Olijs ieteica, tad aši paspieda Kellijai roku. — Man ir ļoti žēl, — viņš klusu noteica, tad atkāpās nobloķēt līdzi nākošo reportieru baru.

Sems sāka braukt. Kellija nezināja, kurp Sems viņu ved. Vēl vairāk — viņai tas nerūpēja. Neko neredzēdama, viņa blenza tukšumā, vējš, ielaužoties pa džīpa vaļējiem sāniem, dzeldīja seju. Viņa to nejuta. Nejuta vispār neko. Vēl ne.

Meiekamas pakalnos Sems iebrauca pa līkumotu ceļu un apturēja automašīnu grantainā klajumā pie nelielas urdziņas, kas čaloja starp kokiem sūnām apaugušos krastos. Viņš izslēdza motoru un ļāva viņus apņemt klusumam. Kellija sēdēja nekustīga, sastingušu seju, rokas cieši sakļautiem pirkstiem klēpī turēdama.

Iedomājoties par Lēnu Douertiju, par to, kāds viņš droši vien bijis tēvs — allaž piedzēries, allaž kašķīgs, Sems tikko noturējās nelādējies — skaļi un neganti. Arī viņš ar saviem vecākiem dižoties nevarēja, jo tie pārlieku maz par viņu bija domājuši, nekad nepapūlē-jās noskatīties viņa futbola spēles, negāja uz vecāku sapulcēm skolā. Taču viņam nekad nebija nācies par tiem kaunēties. Par to viņš bija gatavs Douertiju ienīst.

Kā gan, ellē, viņš bija varējis tik maz rūpēties par apsardzi! Douertiju nedrīkstēja laist vīndarītavai ne simt soļu tuvumā. Pārāk ilgi Douertijs bija izturējies rāmi. Semam gribot negribot vajadzēja atzīt, ka pārāk daudzas citas darīšanas un domas likušas viņam piemirst Douertiju. Vienas no šīm domām saistītas ar Kelliju.

— Uz kurieni viņu aizveda? — Kellija pārtrauca klusumu.

Sems dziļi ievilka elpu, vēlēdamies viņai atbildi pietaupīt, viņu aizsargāt. Taču tas nebija iespējams.

— Uz apgabala cietumu Nepā, — viņš sacīja.

Kellija palocīja galvu, it kā viņi sarunātos par laika

apstākļiem. Sems pūlējās ieraudzīt Kellijā kaut mazākās šoka pazīmes, taču viņas acis bija dzidras un neaptumšotas, sejā atgriezusies normāla krāsa. Viņa pilnīgi valdīja pār jebkādām emocijām. Tā bija daļa no lielā spēka, ko Sems Kellijā sajuta, bet tagad zināja, ka šis spēks viņai būs jānotērē līdz pēdējai kripatai, kamēr slepkavības lieta tiks izrisināta līdz galam.

— Ko jūs domājat iesākt? — viņš jautāja, vērodams, cik skaista Kellija izskatās — skaista un tik ļoti vientuļa.

Viņa paraustīja plecus. — Es nekur nevaru aizbēgt. Nevaru izlikties, ka nekas nav noticis. Šoreiz vairs ne. — Sarkana kardinālžubīte kā koša liesmiņa iespurdza sarkankoka tumši zaļajā lapotnē. — Bija laiks, kad viņš manu dzīvi pārvērta ellē. Un tagad tas sākas no jauna.

— Jūs neesat atbildīga par tēva rīcību. — Sems vēroja Kelliju satumsušām, rūpju pilnām acīm.

— Nē, neesmu. — Taču par šo rīcību viņai nāksies ciest — gluži tāpat kā toreiz. Tas nebija ne taisnīgi, ne pelnīti, bet tā notiks. Viņa bija uzaugusi, zinādama un izjuzdama, ko nozīmē tikt nosodītai un noniecinātai tēva dēļ. — Esmu atbildīga vienīgi pati par saviem darbiem un savu rīcību. Tomēr... — Teikumu viņa atstāja

nepabeigtu, jo no krūtīm ārā lauzās senās dusmas un aizvainojumi. — Kas šajā naktī notika?

Cik reižu viņa sensenis nebija jautājusi to pašu! Cik reižu viņai nebija vajadzējis apsvērt apstākļus, kas izraisīja tēva pēdējo sadursmi ar likumu? Tas notika tik bieži, ka viņa par to vairs īpaši neuztraucās. Šoreiz viss bija citādi, šoreiz apsūdzība bija saistīta ar slepkavību.

— Neko daudz es nemāku pastāstīt, — Sems atzinās. — Katrīna bija redzējusi Emīlu aizejam pa veco jājam-taku, kas ved uz vīndarītavu. Viņa gribēja ar Emīlu runāt, tāpēc gāja tam nopakaļ. Viņas redzes spēja tumsā ir stipri vājinājusies, turklāt viņa ir veca. Es pieņemu, ka Emīls vīndarītavu sasniedza ātrāk nekā viņa. Dežūr-lampas vīndarītavas pagalmā dega. Viņa izdzirda kaut kādu troksni un redzēja Douertiju noliekušos pār Emīla līķi. Ieraudzījis Katrīnu, viņš nometis veseri, ko turējis rokā, un meties bēgt.

— Meties bēgt. — Matpīne karsta un smaga gūla pakausī uz kakla. — Ja nebūtu vainīgs, diezin vai viņš būtu bēdzis.

Kellija neapzinādamās paberzēja kreiso roku, to, kuru tēvs dzērumā un dusmās bija salauzis. Viņa atcerējās arī citus gadījumus, kad tas bija viņu sitis, uz-dauzījis viņai zilu aci vai nozilinājis seju. Viņa apzinājās, ka tēvs ir spējīgs uz vardarbību, vairāk nekā spējīgs vien. Ja viņš kādu būtu nositis kautiņā, Kellija tam noticētu bez vārda runas. Bet slepkavība. Šis vārds skanēja pārāk briesmīgi. Kaut arī Kellija tēvu ienīda, viņai neparko negribējās noticēt, ka viņš ir spējīgs uz kaut ko tādu.

— Un kurp tagad, Kellij?

Viņa dziļi ievilka dvašu un pavisam lēnām izelpoja, pūlēdamās neļaut vaļu apspiestajam niknumam. — Laikam gan atpakaļ uz pilsētu. Atpakaļ uz Darnela pansiju.

— Viņi jūs gaidīs.

— Jūs gribat sacīt — mani kolēģi žurnālisti? — Kellija rūgti ieteicās un paraudzījās visapkārt uz mežiem apaugušo nogāzi. — Lai cik jauki te būtu, uz visiem laikiem šeit palikt nevarēšu. Agrāk vai vēlāk man tik un tā vajadzēs ar viņiem tikties. Gan es pamazītēm pieradīšu. Bet šis bridis man bija vajadzīgs. Paldies par to, Sem!

— Nav par ko pateikties, — viņš attrauca un pagrieza aizdedzes atslēgu.

Motora troksnī un vējā, kas brāzās iekšā pa džīpa vaļējiem sāniem, sarunāties bija grūti. Viņi brauca atpakaļ, smaga klusuma nomākti.

15

Dīdī uzklupa Kellijai, tikko tā spēra soli pār slieksni. — Kur tu biji? Hjū tevi meklē kā negudrs, ir zvanījis jau vismaz sešas reizes. Šņāc kā tējas katls, grib zināt, kas te notiekot. Kas te tiešām notiek, Kellij?

— Tu tak tur biji klāt. Mans tēvs tiek apsūdzēts barona Fužēra noslepkavošanā. — Skarbums balsī bija tīšs, jo atspoguļoja viņas pašreiz izjusto nepieciešamību būt divkārši modrai. Un tam izdevās apklusināt Dīdī uz vietas.

Kellija pagāja viņai garām, devās tiešā ceļā uz grezno Viktorijas laika salonu un uzgrieza Hjū privātā telefona numuru, nocietinādamās gaidāmajai sarunai. Viņš atsaucās pēc otrā signāla. Balss bija ļoti vēsa, ļoti angliska.

— Sveiks, Hjū! Runā Kellija. — Viņa pūlējās saglabāt balsī vēsu mieru un sažņaudza telefona vadu tā, ka pirksti iespiedās tā vītnēs.

Veselu sekundi valdīja nejēdzīgi biezs klusums, iekams Hjū atbildēja pārmērīgi klusinātā, pārmērīgi apvaldītā balsī: — Cik labi, ka tu piezvanīji! Tu droši vien

zini, ka šorīt tavs vārds skan pāri visiem citiem ikvienas valsts radiovēstīs.

— Varu iedomāties. — Žurnāliste Kellijā saprata, cik šāds vēstījums ir sensacionāls: televīzijas ziņu korespondentes tēvs slavenā vīndarītavā noslepkavo bagātu franču baronu. Ar šādu jaunumu žurnālists var sev nodibināt karjeru.

— Ak vari iedomāties? — Hjū ļoti centās novaldīt niknumu grožos, bet tas klusu un neatlaidīgi lauzās uz āru. — Tad varbūt tu būsi tik laipna un paskaidrosi, ko tas viss nozīmē. Vai tas cilvēks ir tavs tēvs? Es skaidri atceros, ko tu man stāstīji, — viņš esot miris.

— Tanī laikā man sameloties bija vieglāk nekā teikt patiesību. — Kellija tomēr šaubījās, vai Hjū viņu sapratīs.

— Kellij, Kellij, Kellij, — Hjū purpināja klusā, bet niknā pārmetumā. — Runāšana un rakstīšana par to vēl tikai sākas. Šajā mājā ir daudz cilvēku, kuri ir... teiksim, nepatīkami pārsteigti par to, ko redz un dzird. Vai viņš ir vainīgs?

— Iespējams. Es nezinu. — Viņai skaudri iesāpējās galva. Ar brīvo roku viņa paberzēja deniņus.

Telefona klausulē atskanēja nopūta, kas pauda nožēlu un samierināšanos ar nenovēršamo. — Šādos apstākļos vislabāk būtu, ja tu palūgtu ilgāku laiku tevi neiesaistīt programmā.

— Nē! — viņa negaidīti kaismīgi iesaucās.

— Tas nav ierosinājums, Kellij.

— Bet man ir nepieciešams strādāt, Hjū. Es nojukšu prātā, ja...

— Tad lūdz Dievu, lai notiek kaut kāda briesmīga nelaime, kas tavus piedzīvojumus atbīdītu otrā plānā, — viņš atcirta, tad vēsi piebilda: — Es darīšu visu iespējamo, bet...

Domās Hjū droši vien jau meklēja viņai aizstājēju. To Kellija saklausīja viņa balsī. Ja tas notiks, viņa būs

norakstīta uz laiku laikiem; karjera būs pagalam. Viņa bija tai ziedojusi visu; šis darbs bija viņas dzīves centrs. Cilvēki, ar kuriem kopā viņa strādā — operatori, producenti, rakstnieki, programmu dalībnieki — tie ir viņas piederīgie, viņas draugi. Un Hjū — viņa bija gaidījusi, ka Hjū uztrauksies, dusmosies, bet droši ticēja, ka Hjū viņu aizstāvēs, bija pārliecināta, ka Hjū sacels kājās nezin ko, sarīkos viņas labā veselu kampaņu, lai pierādītu, ka viņa nav vainojama tēvs netikumos un grēkos. Bet kā nu iznāk — Hjū tūliņ ir gatavs uzgriezt viņai muguru. Ilgstošs atvaļinājums nozīmē, ka viņš gan pats distancējas, gan attālina programmu viņai nesasniedzamā tālumā.

Krūtīs un kaklā iemetās briesmīgs žņaudzējs. Pat tagad viņa vēl nebija iekšēji aizsargāta pret nodevību un atstumšanu.

Kā pa miglu viņa izdzirda Hjū balsi: — Kellij, es jautāju, vai Dīdi ir kaut kur tuvumā?

Pagriezusies Kellija ieraudzīja, ka Dīdi stāv salona durvis un klausās. —Jā.

— Man ar viņu jārunā. Lūdzu, atdod viņai visas savas piezīmes un pārējos materiālus, kam ir sakars ar Džonu Treivisu. Viņai tie noderēs intervijā ar Treivisu. Un vēl, Kellij, tu darītu gudri, ja nerādītos nevienam acis. Linda Džeimsa šņakstina zobus un brēc pēc asinīm.

Kellija sniedza klausuli Dīdi. — Viņš grib ar tevi runāt.

Līdzko Dīdi paņēma klausuli, Kellija devās pa maha-goni kāpnēm uz istabu, ko tikai pirms dažām stundām tādā steigā bija atstājusi. Nometusi plecusomu nenovāktajā gultā, viņa piegāja pie loga.

Vlnadārzos aiz vareno ozolu audzes viņa redzēja imigrantu strādnieku salikušos stāvus; tie plūca ogas. Vēl bija tikai rīta cēliens, priekšā gara diena, pagaidām viņi strādāja nesteidzīgi, uzkrādami spēkus, ko

tērēt vēlāk. Vai starp viņiem bija arī tas, kurš naktī spēlēja ģitāru? Likās, tas noticis pirms veselas mūžības un ir tikai kaut kas līdz ar Sema skūpstu kvēli nosapņots.

Kellija aizvēra acis, gribēdama paglābties no pēkšņi uznākušajām skaudrajām ilgām, kaut viņu apskautu un turētu stipras, siltas rokas, kas piešķirtu viņai kaut daļu sava spēka. Viņa bija tik bezgala nogurusi no tā, ka vienmēr viss jāpanes vienai. Bet vai tā nav bijis aizvien, kopš nomira māte? Vai viņa patiesi vēl nebija iemācījusies būt neatkarīga un paļauties vienīgi uz sevi? Kellija juta, ka acis dzeldina asaras, un plaši atpleta plakstus. Raudāšana nelīdz un neko negroza; arī to viņa bija iemācījusies.

Pie durvīm kāds viegli piegrabināja, un tūliņ atskanēja Dīdī balss: —Tā esmu es, Kellij. Vai drīkst ieiet?

Kellija nopurināja pēdējās žēlināšanās paliekas, savāca kopā aizsardzības spēkus un, atiedama no loga, atsaucās: — Durvis nav aizslēgtas. — Dzirdēdama durvju roktura knakšķi, viņa piegāja pie kofera un izcēla biezos aktu vākus ar Džona Treivisa intervijas materiāliem.

Dīdī vilcinādamās paņēma vākus. — Man ir gaužām žēl, Kellij, Hjū stipri raizējas par šito programmu. Tur iesaistīts un ieguldīts tik daudz darba.

— Kas gan ir viena cilvēka darbs salīdzinājumā ar daudziem? Tā ir nenoliedzama loģika. Bet šis ir mans darbs. Mana karjera.

— Viņš grib vienīgi, lai tu paprasi garāku atvaļinājumu. Pašreizējais lērums pēc pāris dienām būs noklusis, un tu atkal varēsi strādāt. Darbu tu neesi zaudējusi.

— Un netaisos to zaudēt, — Kellija apņēmīgi atteica un kārtoja mantas atpakaļ koferī.

— Tev tiešām jāizcieš elles mokas. — Dīdī skatienā

pavīdēja līdzjūtība. To Kellija neieredzēja ne acu galā. — Ko tu esi nolēmusi darīt?

Kellija visai izteiksmīgi paraustīja plecus. — Nav ne jausmas. Hjū grib, lai es uz kādu laiku pazūdu.

— Un ko tu?

Kāda kārdinoša doma. Neizsakāmi kārdinoša. — Lielāko daļu sava mūža esmu slēpusies, melojusi, izlikusies. Ko tas man ir devis? — Tomēr viņa jutās kā lamatās iedzīta, nemiera tirdīta; nervi samocīti un saplosīti.

— Ja gribi palikt, tad labāk neuzturies šeit. Pašreiz visi vēl domā, ka tu esi aizgājusi uz cietumu apmeklēt tēvu. — Kellija saprata, ka visi nozīmē sakarā ar barona noslepkavošanu no dažādiem saziņas līdzekļiem sabraukušos žurnālistus. — Tiklīdz viņi atjēgsies, pansija tiks aplenkta.

To Kelija jau bija apsvērusi. — Man būs vajadzīga automašīna.

Dīdi pasita aktu vākus padusē un pačamdījās kabatā pēc automašīnas atslēgām. — Uz kurieni tu brauksi?

— Neesmu vēl izdomājusi, — Kellija atzinās. — Pašreiz ir īstais bridis padomāt. — Viņa sakļāva pirkstus ap atslēgu, saprazdama, ka rokā tur brīvību. Bet vai tā ir brīvība?

Vējš, lauzdamies iekšā pa džipa vaļējiem sāniem, plui-nlja Sema pabālējušos matus, nesot līdzi rūgstošo vīnogu aso smārdu un vieglu jūras smaržu. Kaltie dzelzs vārti Ratledžu nama teritorijas galvenās iebrauktuves galā bija ciet, lai noslēgtu pieeju reportieriem un televīzijas operatoriem. Sems nebrauca līdz vārtiem, bet nogriezās pa nomaļu, kartēs neiezīmētu sānceļu.

Gluži kā salauzts pēc negulētās nakts, Sems stūrēja tieši uz dzīvojamo māju. Pametis džipu durvju priekšā,

\ iņš iegāja hallē. Pa kreisi kāpnes plašā līkumā veda 11/. otro stāvu. Viņš devās tieši turp, nolēmis nomazgāties dušā un pāris stundu pagulēt.

Sems bija ticis kāpnēs līdz pusei, kad viņu apturēja ••aimniecības vadītāja misis Vārgesa. — Madama ir rītis-labā. Viņa sacīja, lai pārbraucis jūs tūlīt ieejot pie viņas.

Noguris un dusmīgs Sems jau grasījās kaut ko atcirst, tomēr dziļi ievilka elpu un atteica: — Sakiet, ka iešu, tiklīdz būšu nomazgājies un pārģērbies.

Uzkāpis otrajā stāvā, viņš pa halli aizgāja uz savu istabu. Ieiedams vannas istabā, viņš atvairīja visas domas un ieslēdza dušu. Strauji sāka plūst ūdens, sākumā ledains, tad pamazām sasila.

Bez nevienas liekas kustības Sems atbrīvojās no drēbēm, atstāja tās turpat uz grīdas flīzēm. Tad pataustīja, vai ūdens sasilis. Tas bija karsts, un, aizvilcis ciet stikla durvis, viņš nostājās zem dušas. Sems ļāva ūdenim strūklot pār platajiem pleciem, muguru, krūtīm, pār šaurajiem gurniem un spēcīgajām kājām, juzdams, kā karstā straume aizskalo no muskuļiem nogurumu.

Tvaiks sabiezējis nosēdās uz dušas telpas sienām, kamēr Sems, ziepju putas šķiezdams, saziepēja plecus, krūtis un rokas; pēc brītiņa ūdens bija putas aizskalojis, gludā iedegusī āda mikli vizēja.

Mazgājoties Sems sevi pieķēra domājam par Kelliju un par to, kā viņa bija izturējusies, ieraugot, ka par barona nogalināšanu apcietinātais cilvēks ir viņas tēvs, atcerējās, kā viņa pirmajā brīdī bija nobālusi gluži balta, palikusi bezspēcīga un neaizsargāta, kā bija sažņaugusi rokas dūrēs, pūlēdamās apvaldīt pārdzīvojumu un sejas vaibstus, kad žurnālisti viņai metās virsū. Tas aizkustināja daudz vairāk un likās pat sievišķīgāk nekā histērija un neapvaldītas raudas.

Klusu sodīdamies, Sems atgāza galvu, ļaudamies ūdens strūklai, un, aizvēris acis, centās padzīt Kelliju

no prāta, tomēr panāca tikai to, ka iztēle pārslēdzās uz bridi, kad Kellija bija sēdējusi viņam blakus džipā ar sasodītajā bizē savīto krāšņo matu rotu. Izlaidis pirkstus cauri pats saviem slapjajiem matiem, viņš nezin kāpēc iedomājās, ka šī matplne itin kā norāda, ka zem lietišķā kostīma viņai mugurā kaut kas mežģīņots, sievišķīgi maigs.

Nekustīgs Sems stāvēja karstā ūdens strāvā, ļaudamies erotiskajām domām. Viņš centās pats sev iestāstīt, ka pēc tik ilgas gulēšanas vienam pašam jebkura sieviete spētu viņu sakārdināt. Žēlīgais Dievs, kā tur strautmalā, džipā sēžot, viņam bija gribējies ieskaut Kelliju rokās, turēt viņu cieši un mierināt.

Bet viņš to neizdarīja. Neizdarīja tāpēc, ka nebūtu spējis laikus apstāties. Nebūtu spējis apmierināties ar skūpstu, un sekss tobrīd patiesi viņai nebija īstais mierinājums.

Viņš nebija ļāvies jūtām tāpēc, ka nekad mūžā nebija izjutis tik bezgalīgi stipru tieksmi aizsargāt kādu cilvēcisku būtni, nepieciešamību pasargāt pat no sevis paša. Tās bija pilnīgi jaunas, nepiedzīvotas jūtas, un Sems nebija pārliecināts, vai viņam tās patīk, tomēr nepatika nespēja viņa jūtas vājināt.

Vēl pēc desmit minūtēm Sems iegāja rltistabā, pārģērbies parastajās hakikrāsas biksēs un vieglā kokvilnas kreklā, vēl neizžuvušiem matiem. Katrīna sēdēja pie brokastgalda, izskatījās moža un atpūtusies, ik sirmo matu cirta rūpīgi pieglausta. Tikai tumsnējas ēnas zem acīm liecināja, ka ari viņa nakti nav aizvērusi plakstus.

— Labrīt! — Sems sveicināja un, piegājis pie bufetes, piepildīja glāzi ar tikko izspiestu apelsīnu sulu, nelikdamies zinis par sudraba kafijtraukiem. — Kā jūtas Natālija? — viņš jautāja, atvilkdams krēslu un apsēzdamies.

Zobgalīgi pavīpsnājusi, Katrīna nodzēra malciņu

kafijas. — Pirms stundas piezvanīja Klejs un jautāja tieši to pašu. — Viņa nolika tasi atpakaļ uz galda. — Viņa vēl guļ. Misis Vārgesa pirmīt uznesa kafiju un brokastis, bet viņa tās noraidīja. Diezin vai šodien Natālija maz iznāks no savas istabas.

Vai nu aiz vainas apziņas, vai aiz bēdām Katrīna bija nolēmusi neizteikt nekādus minējumus. Gluži tāpat, kā no jebkādiem pieņēmumiem bija atturējusies, runājot ar policistiem, kad tie jautāja, kāpēc gan Emīlam būtu ievajadzējies naktī iet uz vīndarītavu. Taču zināmas aizdomas viņai bija. Un arī bailes. Tiklab vienas, kā otras viņa bija nolēmusi nevienam neizpaust.

— Emīla nāve, protams, visām norunām un vienošanām pārvilkusi svītru. Tas varbūt ir pats labākais atrisinājums. Mūsu vīniem arī turpmāk būs tikai Rat-ledžu nama vīnu nosaukums, — Katrīna sacīja. — Kāda bēdīga likteņa ironija, ka no tik drausmīgas traģēdijas kādam tiek arī kas labs.

— Ļoti bēdīga ironija. — Sems nodzēra malku sulas un palika raugāmies glāzē. Seja nepauda itin neko.

Ja vien viņš agrāk kaut reizi būtu ļāvis manīt, cik ļoti ir pieķēries Ratledžu namam, Katrīna domāja. Ja viņš kaut reizi būtu ieminējies, viņa nemūžam nebūtu meklējusi kontaktu ar Emīlu, Emīls nebūtu braucis šurp, balle nebūtu notikusi un Emīls būtu dzīvs. Visā šajā notikumā tieši tā bija pati īstākā traģēdija. Taču ar šādām domām vien nekas par labu vairs nebija vēršams, un Katrīna atgriezās pie ikdienas rūpēm.

— Vai policija kaut ko minēja, kad atcels ierobežojumus? — viņa vaicāja. — Nu taču viņi visu apkārtni ir izķemmējuši un pārķemmējuši. Visi pierādījumi noteikti jau ir savākti un arī nofotografēts viss, kas vien fotografējams.

— Man neizdevās ne ar vienu aprunāties. Kad es piebraucu pie policijas iecirkņa, tur jau priekšā bija

vesels reportieru bars. — Sems paskaidroja, tad, mirkli klusējis, piebilda: — Viņi aizveda Douertiju uz apgabala cietumu.

— Jā, es pa radio dzirdēju, ka viņam oficiāli izvirzīta apsūdzība slepkavībā.

Sems piešķieba galvu. — Tad jau tu būsi dzirdējusi arī par Kelliju.

Katrīna palocīja galvu. — Ziņojumā sevišķi uzsvērts tika tas, ka Douertijs ir Kellijas tēvs.

— Viņa ir stipra, drosmīga sieviete, ar iekšām. — Sems saskalināja sulu glāzē, vērodams, kā tā uzvirmo līdz glāzes augšmalai. — Gandrīz neticami, ka viņa ir Douertija meita.

— Iekšas, — Katrīna šķita apceram vārdu, kas no viņas mutes izklausījās visai neparasts. — Tas gluži labi raksturo Evanu Douertiju, Kellijas vectēvu. Saprātu un stingro gribu viņa būs mantojusi no Evana, tāpat kā zaļās acis un sarkanīgos matus, — man taču vajadzēja līdzību saskatīt, kaut gan kāda tam tagad vairs nozīme.

— Nē, nav gan. — Sems nedeva ne pliku grasi par to, kas bijuši Kellijas vecvecāki, toties viņš bažīgi iedomājās, cik piesardzīgi un atvairīgi Kellija izturas pret viņu pašu. Viņas tēvs, piemēram, ienīst ikvienu, kam ir sakars ar Ratledžu namu. Vai arī Kellija viņu uzskata par ienaidnieku? Nolādēts, viņš grib, lai Kellija viņam uzticētos.

— Vai es tev teicu, ka laika prognoze paredz nākamajās divās dienās mūsu apvidū spēcīgas lietavas? — Katrīna ieminējās.

— Tās mums patlaban vismazāk vajadzīgas, — Sems sapīcis atsaucās.

— Diemžēl viņi to apgalvo ar septiņdesmit procentu drošību.

Par tādu ziņu Sems smagi nopūtās. — Šorīt vajadzēs strādniekus norīkot, lai pārbauda, vai ap vīnogulājiem

ir pietiekami vietas, kur cirkulēt gaisam. Tas kaut cik līdzētu.

— Tur tev taisnība, Džonatan... Sem, — Katrīna sacīja, pati uzķerdama savu kļūdīšanos. — Slapjas ogas pēc lietus ātri sāk pelēt, it īpaši tad, ja tūlīt atkal iestājas karstums.

To saprazdams un arī zinādams, kādu ražas zudumu tas varētu radīt, Sems atstūma krēslu no galda.

— Iešu piezvanīt Mērfijam un sarunāšu, lai tur savus helikopterus gatavībā un neapsola nevienam citam.

— Helikopterus? — Katrīna skarbi noprasīja.

— Kāda vajadzība mums pēc helikopteriem?

— Kad lietus mitēsies, dabas māmulīte varbūt neparūpēsies par pietiekami stipru vēju ogu nožāvēšanai. Esmu iecerējis ar helikopteriem doties viņai palīgā.

— Nu vai zini, Sem! — Katrīnai šāda metode likās nepieņemama. — Zinu, ka tu vienmēr esi interesējies par aviāciju. Tev lidošana ir tīkams vaļasprieks, bet vīnadārzi nav īstā vieta šādām izpriecām.

— Tam nav itin nekā kopīga ar manu interesi par lidošanu, Katrīn.

— Lūdzu, neapšaubi manas prāta spējas! — Viņa uzmeta Semam saltu, dusmīgu skatienu. —Ja tam nebūtu sakara ar tavu interesi par lidošanu, tamlīdzīgas muļķības tev nekad nebūtu ienākušas prātā.

— Tās nekādā ziņā nav muļķības. — Sems pūlējās nepacelt balsi. — Tieši otrādi. Tas ir gan loģisks, gan praktisks risinājums. Helikoptera rotējošās lāpstas iedarbojas uz vīnogulājiem kā milzu vēdekļi, vējojot gaisu tieši uz ogulājiem. Piekrītu, ka līdz šim helikopteri šādās situācijās ir gaužām maz izmantoti, bet visur, kur izmēģināti, tie bijuši ļoti iedarbīgi.

— Var jau būt. — Tomēr sevišķi pārliecināta Katrīna nelikās. — Bet mēs nekad neesam tādu paņēmienu izmantojuši, un es neredzu nekāda iemesla sākt tieši tagad.

— Es gan redzu. — Sems piecēlās un gaja pie telefona.

— Ko tu darīsi? — Katrīna iesaucās, kad viņš nocēla klausuli.

— Zvanīšu Mērfijam. — Viņš jau bija uzspiedis pirmos ciparus.

— Vai tu nedzirdēji, ko es sacīju?

— Dzirdēju, — viņš atteica un pacēla klausuli pie auss.

— Un tu gribi tīšuprāt šinī ziņā rīkoties pretī tam, ko es vēlos? — Katrīna sašutusi noprasīja.

— Jā gan. Man nenāk ne prātā atkal ļaut, lai puse vīnogu sapelē kā pirms pāris gadiem tāpēc vien, ka tu negribi saskatīt jaunas metodes priekšrocības.

Tik atklātas pretestības nokaitināta, Katrīna pavisam noskaitās. —Tūliņ liec to klausuli nost!

— Atvaino vienu mirklīti, Mērfij, pagaidi! — Sems sacīja, tad aizsedza klausuli ar plaukstu. — Vai tu to izsaki kā pavēli, Katrīn? — Viņš palūkojās vecāmātē mierīgu, bet nepielūdzamu skatienu. — Proti, ja tā ir pavēle, tad es to neizpildīšu. Mans darbs ir rīkoties tā, kā vīnadārziem ir vislabāk, un, ja tas tevi sadusmo, tad dusmojies vien!

Kā vīnadārziem ir vislabāk. Šis teikums skanēja kā atbalss no Katrīnas pagātnes. Vēl vienu garu sekundi Semu noskatījusi, viņa atmeta ar roku. — Ja jau tev tik ļoti vajag, tad izsauc arī tos helikopterus. Paskatīsimies, kas tur iznāks.

Sems pacēla klausuli atkal pie auss. — Mērfij, te Sems Ratledžs. Mums laikam būs vajadzīgi tavi helikopteri.

Vidusskola, lietoto apģērbu veikals, kur bija pirktas gandrīz visas viņas drēbes, pussagruvušais, no ķieģeļiem celtais krogs, kur viņas tēvs pavadīja gandrīz visu

brīvo laiku, restorāni, kur viņa pati bija strādājusi par trauku mazgātāju, jo nebija ne pietiekami slaida, ne pietiekami glīta, lai apkalpotu viesus pie galdiņiem. Kellija lēnām brauca garām visām šīm vietām. Šoreiz viņa no atmiņām vairs nebēga, bet kavējās pie tām. Atcerējās, ka toreiz nevienam nebija vajadzīga, jo viņai nebija pienācīgu drēbju, viņa nebija ne skaista, ne iemīļota, viņu neviens neaicināja uz satikšanos, viņa bija citāda un briesmīgi kaunējās par to, kas un kāda bija, kas un kāds bija viņas tēvs, atcerējās ņirgas un nievīgās piezīmes.

Tepat bija arī pilsētas bibliotēka ar grāmatām plauktos, kuras viņai tik daudz, daudz reižu bija nozīmējušas glābiņu; tepat bija arī redakcija, kas izdeva avīzi, kurā tika iespiests viņas rakstiņš par Nepas ielejas vīndarī-tavu vēsturi, netālu atradās māja, kur tolaik dzīvoja viņas angļu valodas skolotāja; te bija aizsākusies viņas draudzība ar Oliju. Tie bija vienīgie gaišumi starp tik daudzām drūmām atmiņām.

Labās atmiņas mazliet atviegloja sirdi, kad Kellija nogriezās no Lielās ielas un brauca tālāk pa Spring-strītu. Tur nebija satiksmes drūzmas. Ceļš aizstiepās uz priekšu taisns un tukšs, tomēr viņa brauca lēnām. Nebija nekādas steigas mērot to pašu ceļu braukšus, ko viņa tik bieži bija nostaigājusi kājām.

Tūliņ aiz pēdējām pilsētiņas mājām Kellija nokļuva pie kapsētas. Blakus uz sēdekļa gulēja ducis garkātainu rožu — tumši sarkanas kā no ielejas vīnogām izraudzētais rubīnsarkanais vīns; pušķi kopā saturēja dzeltena lente. Paņēmusi rozes, Kellija atstāja automašīnu turpat pie kapsētas vārtiem. Varētu, protams, braukt iekšā, taču viņai gribējās mazo gabaliņu līdz mātes kapam noiet kājām.

Kapsēta bija tikpat veca kā pilsētiņa, ar daudziem nelaiķu vārdiem apsūbējušos granīta un marmora

kapakmeņos un ģimeņu kapenēs. Brīžiem Kellija apstājās, lai izlasītu pazīstamu uzvārdu, ko atcerējās no bērnības.

Jo tuvāk bija mātes kaps, jo viņas gaita kļuva gausāka. Blakus kapakmenim, kurā bija iegravēts Rebeka Elena Douertija, tnīļotā sieva, stāvēja vāze ar pīpeņu, neļķu un plīvurpuķu pušķi.

Tās acīmredzot atnesis viņš, Kellija nodomāja, stingi vērdamās pušķī; uzbangoja tik karstas un spēcīgas dusmas, ka viņa notrīsēja. Gauži gribējās izraut puķes no vāzes un aizlaist pa gaisu, lai nerēgojas acīs. Ļoti gribējās to izdarīt, tomēr viņa noturējās. Mātei tas nepatiktu.

Kellija noliecās un maigām rokām nolika rozes pie kapakmens. — Ai, mammīt! — Balss aizlūza. — Kā gan viņš uzdrīkstējās mums to nodarīt? Kā viņš varēja kaut ko tādu izdarīt?

Tikko to izteikusi, Kellija pēkšņi zināja, kas viņai darāms. Neba viņa labā. Mātes — un arī viņas pašas labad.

Pie sienas blakus gubernatora ģīmetnei un Kali-fornijas štata emblēmai karājās iestikloti jurista diplomi un sertifikāti. Masīvais rakstāmgalds bija nokrauts dokumentu kaudzēm un aktu vākiem. Vēl tur bija telefona aparāts un divu briļļainu, tumšmatainu meitenīšu fotogrāfija. Visam šim jūklim pašā vidū balta papīra turza un uz balta grāmatas apvāka pusēsta sviestmaize ar sieru un šķiņķi. Grozāmais kantorkrēsls nočīkstēja, kad Olijs piecēlās, lai, steidzīgi noslaucījis rokas papīra salvetē, sasveicinātos ar Kelliju.

Kellija ieraudzīja sviestmaizi un dzīrās kāpties atpakaļ. — Vai jau pusdienlaiks?

— No rīta paēdu ļoti agri.

Atbilde Kellijai lika apzināties sava nāciena iemeslu.

Viņa novērsa skatienu un pēkšņi jutās neveikli. — Es negribu tevi traucēt.

— Viss kārtībā. Neraizējies! — Olijs drošinot viņai uzsmaidīja un uz mirkli atkal pārvērtās zēnā, kas reiz bija viņas draugs. — Sēdies, Līz! Piedošanu, tagad jāsaka Kellij, vai ne?

Viņa apsēdās rakstāmgaldam pretī uz krēsla maliņas. Tas bija vienīgais ar papīriem neapkrautais krēsls. — Vārdu un uzvārdu es pirms deviņiem gadiem likumīgi apmainīju.

— Tu kolosāli izskaties, Kellij. — Olijam apsēžoties, grozāmais krēsls atkal iečīkstējās.

— Pateicos. Es... — viņa meklēja vārdus, ko pateikt, lai atbrīvotos no saspīlējuma. — Tu laikam mani uzreiz pazini, vai ne?

— Tavu balsi, — viņš atteica, paraustot plecus. — Tā nav sajaucama ne ar vienu citu. Laikam tāpēc, ka esmu tajā tik bieži klausījies.

— Jā, mēs toreiz daudz runājām. — Kellija atceroties pasmaidīja. — Tu nemaz nevari iedomāties, cik bieži es par tevi iedomājos, prātoju, kur tu esi, ko dari. Man šķita, ka tu jau sen esi no šejienes aizgājis. Kad šorīt tevi ieraudzīju... — Viņa pameta teikumu nepabeigtu. Nebija īstais brīdis kavēties atmiņās vai pūlēties pārmest laipu pār gadiem ilgo atšķirtības aizu. — Olij, vai man būtu iespējams ar viņu satikties?

— Varu to izkārtot. — Viņš palocīja galvu un pētīgi uzlūkoja Kelliju. — Ja tu esi pārliecināta, ka to vēlies.

— Nav runa par vēlēšanos. Runa ir par to, kas man jādara. — Viņa paraudzījās lejup pati uz saviem kopā savītajiem pirkstiem, tad pacēla galvu. — Vai viņam ir advokāts?

— Nē. Tiesa var viņam piešķirt advokātu.

— Jā, bet viņš tiek apsūdzēts slepkavībā. — Nespēdama ilgāk nosēdēt, Kellija piecēlās un, ar rokām sevi

ap vidukli aptvērusi, aizgāja pie loga. — Viņam būs vajadzīgs labs advokāts, Olij. Es zinu, ka nav korekti lūgt prokuroru, lai iesaka apsūdzētajam aizstāvi, bet neviena cita, kam varētu to lūgt, man nav, — Kellija sacīja aizžņaugtā balsī.

Olijs ilgi klusēja, un, novērsusies no loga, ari Kellija nemācēja izdomāt neko, lai klusumu pārtrauktu. Beidzot viņš pasniedzās pēc viena no dzeltenajiem piezīmju blokiem.

— Uzrakstīšu tev dažu advokātu vārdus. Varēsi izvēlēties. — Olijs sāka rakstīt stāviem, atpakaļ krītošiem kreiļa burtiem. Pabeidzis viņš izrāva lapu no bloka un sniedza Kellijai. Mirkli vilcinājusies, viņa piegāja pie galda un lapu paņēma.

— Paldies! — Viņa salocīja papīru un ielika somiņā.

Olijs sabīdīja brilles augstāk uz deguna. — Zini — es

bieži domāju par to, vai mēs kādreiz vēl satiksimies. Jāatzīstas — man nekad nebūtu varējis ienākt prātā, ka satiksimies šādā situācijā.

— Man arī ne. — Kellija saņēma rokassomiņu ciešāk plaukstā un apsēdās. — Vai viņš kaut ko liecināja?

— Nē.

— Vai tu esi pārliecināts... — viņa iesāka, tad apklusa un papurināja galvu. — Tu noteikti esi pārliecināts, citādi nebūtu viņu apsūdzējis slepkavībā.

— Vai gribi uzklausīt faktus, Kellij? — Olijs lēnprātīgi pajautāja. — Aculieciniece redzējusi viņu notikuma vietā ar slepkavības ieroci rokā. Nepilnus trīs soļus no līķa atrasta benzīna kanna. Pilna. Uz tava tēva biksēm apcietināšanas brīdī bija benzīna traipi. Automašīnas bagāžniekā atradās vēl trīs kannas. To pašu bikšu kabatā atrada arī lēsi par četru galonu benzīna iegādi. Viņa naidīgums pret Ratledžu namu ir zināms visai ielejai.

Kellija lēnām sāka likt visus fragmentus kopā. — Tu tātad spried, ka viņš devies turp, lai pielaistu vīndarītavai

uguni; barons viņu tai bridi pieķēra, un viņš baronu nosita. — Tas nozīmēja, ka slepkavība nav tikusi plānota. Šāda iespēja Kellijai šķita vieglāk pieņemama.

— To saki tu, nevis es. — Bet noliegt Olijs to nenoliedza.

— Saprotu. — Kellija satvēra somiņu vēl ciešāk pirkstos. — Kad es varētu ar viņu tikties?

Olijs ilgi viņā noskatījās, tad nolika rakstīkli un atlaidās dziļāk krēslā. — Neļauj sevi iesaistīt šajā lietā! Tu viņam neko neesi parādā. Brauc projām!

Viens lūpu kaktiņš Kellijai sašķiebās skumji rūgtā smaidā. — Tie gan bulvāru avīzēm būtu svētki, vai tev tā neliekas? "Slavena meita pamet slepkavībā apsūdzētu tēvu un aizlaižas," — jauki, vai ne? — Tad Kellija kļuva nopietna. — Ne jau tāpēc es esmu palikusi šeit. Ja es no tā visa aizietu, tad būtu tāda pati kā viņš. Un tāda es neesmu.

— Nē, tāda tu neesi. — Olijs piekrita un sniedzās pēc telefona. — Kad tu gribi tikties ar tēvu?

Nekad. — Cik drīz vien iespējams.

Olijs izpildīja viņas vēlēšanos. Jau pēc piecpadsmit minūtēm Kellija tika ielaista nelielā bezlogu telpā kaut kur ēkas dziļumā. Telpa oda pēc sviedriem un sastāvējušiem tabakas dūmiem, tajā trūka gaisa. Viņa apsēdās pie saskrambāta melna kantora galda ar hromētu virsmu un gaidīja.

Pēc nepilnas minūtes formā tērpies cietumsargs ieveda viņas tēvu un pats palika stāvam pie durvīm. Tēvs pievilka krēslu sev tuvāk un apsēdās. Kellijai pirmoreiz radās iespēja paskatīties uz viņu tuvumā.

Douertijam bija tikai sešdesmit gadu, bet viņš izskatījās gadus desmit vecāks. Mati, savulaik tādi paši tumši sarkanbrūni kā Kellijai, kļuvuši plāni un krietni nosirmojuši. Zaļās acis izbalējušas un ūdeņainas, seja slimīgi bāla, izburbusi, plīsuši kapilāri tīkloja vaigus un

degunu. Likās arī, ka viņš sarucis mazāks, sadilis tievāks šajos gados, kopš Kellija nebija viņu redzējusi.

— Vai tev ir kāda cigarete, Llziņ-meitiņ? — Viņš sa-knosījās krēslā, un Kellija zināja, ka daudz vairāk nekā cigareti viņš kāro viskiju. Kā vienmēr — viskiju.

Ne vārda neteikusi, Kellija izņēma no somiņas cigareti, aizkūpināja to un pasniedza viņam. Otru cigareti viņa aizkūpināja pati sev un nikni izpūta sīku dūmu strūkliņu.

— Mans vārds tagad ir Kellija, — viņa salti noteica.

— Kellija bija tavas mammītes uzvārds pirms apprecēšanās. Rebeka Elena Kellija. — Viņš pasmaidīja, taču smaids padevās gaužām greizs. — Man dikti patika, kad uzzināju, ka tu esi to pieņēmusi. Vai esi bijusi pie viņas kapa?

-Jā.

— Es vēl vakar viņai aiznesu dažas puķītes.

Kellijai gribējās uzbrēkt, lai nerunā par māti. Viņam

nav tiesību to darīt. Taču viņa nebija nākuši šurp, lai strīdētos.

— Man ir pierakstīti vairāku advokātu uzvārdi, — viņa sacīja. — Šopēcpusdien es ar viņiem parunāšu un vienu nolīgšu, lai pārstāv tevi tiesā.

— Tas nav vajadzīgs. — Roka Douertijam drebēja, kad viņš nopurināja pelnus melnajā plastmasas pel-nutraukā, kas stāvēja uz galda. — Es varu pieprasīt aizstāvi no valsts. Tava nauda jāpietaupa, tā būs vajadzīga, ko iegrūst Ratledžiem, lai viņi nenozog manu vīna-dārzu. Netērējies advokātam!

— Šis nav nekāds nieka gadījums. Šoreiz tu netiksi vaļā ar naudas sodu un pāris dienām apcietinājumā.

— Vai tu domā, ka es to nesaprotu? — viņš atcirta.

— Tāpēc es nolīgšu advokātu tavai aizstāvībai. — Kellija strauji ievilka dūmu, tad ar īkšķa nagu pabakstīja cigaretes filtru. — Nekāda labuma no vīnadārza

tev, cietumā sēžot, nebūs, un, ka tu nonāksi cietumā, tas ir pilnīgi skaidrs.

Tēva iekaisušās acis samiedzās un apsūdzot pavērās Kellijā. — Tu laikam domā, ka es viņu esmu nositis. Tu domā, ka es to baronu piebeidzu.

Cietumsargs izskatījās pilnīgi vienaldzīgs, taču viņš dzirdēja katru vārdu. Tas tomēr tēvu neatturēja no runāšanas, un arī Kellija nelikās gar sargu ne zinis.

— To tu vari stāstīt man, — viņa meta dzedru izaicinājumu, saprazdama, ka šā cilvēka dēļ agri bija iemācījusies skriet. Bēgšana allaž bija labākā aizsardzība no viņa ālēšanās dzērumā.

— Es neesmu to darījis. — Viņš centās ielūkoties Kel-lijai acīs, šķita, ka viņā kaut kas salūst, un viņš nolieca galvu, pārlaizdams roku pār plānajiem matiem. — Tu man netici. Neviens man netic. — Kā šņaukādamies viņš nicīgi iesmējās. — Saderēsim, ka viņa tieši ar to rēķinājās. Tāpēc viņa iestāstīja policijai, ka vainīgais esmu es. Ja tikšu iespundēts cietumā, tad es nevarēšu sagādāt naudu un paglābt no viņas savu zemi. Pat vīnogas paliks nenolasītas. Prāta viņai netrūkst, tas ir viens, kas tiesa. — Viņš papurināja galvu, un pelni no ciga-retes gala nobira uz apskrāpētā galda. — Viltīga kā lapsa kūmiņš un salta kā leduskalns, tāda viņa ir. Grib dabūt atpakaļ manu zemi. Un par to, ka esmu bez vainas, viņai ne silts, ne auksts.

— Bet kāpēc tad tu bēgi?

— Kāpēc? — Viņš uzmeta Kellijai pārsteigtu skatienu. — Diezin ko tu pati darītu, ja uzkultos virsū līķim un piepeši kāds sāktu uz tevi bļaut? Vai tu varbūt paliktu uz vietas, lai sasveicinātos ar bļāvēju?

— Es nebēgtu projām. Nekur nebēgtu, ja nebūtu vainīga.

Ar plaukstas virspusi viņš paberzēja lūpas, vairīdamies no meitas skatiena. — Nūjā, ja tu būtu tik daudzreiz sadūrusies ar kruķiem, cik man ir nācies, tad tu gan saprastu, ka nedrīkstēju kavēties. Es laidos prom, ko kājas nes. — Klusībā Kellija nosprieda, ka viņam bēgšana laikam ieprogrammēta aizstāvībai tāpat kā viņai. — Ak Die's, cik izkaltis es esmu! Vai tev nav līdzi košļene? No tām ar augļu garšu? Noderētu kāda šokolādes tāfelīte. Ēdiens te draņķīgs. — Viņš kārām acīm noraudzījās uz Kellijas somiņu. — Tu allaž esi bijusi liela našķe.

— Tagad vairs ne. — Kellija uzlika roku uz somiņas, atcerēdamās, ka tos laikus tiešām kabatas un somiņa viņai allaž bija pilnas ar Snikera tāfelītēm, pienalāsēm un citādiem saldumiem. Taču tēva lūgums tūliņ modināja arī citas atmiņas. Pēc dzeršanas viņam pastāvīgi kārojās saldumu. — Tu vakarnakt biji sadzēries, vai ne? — Kel-lijai nebija ienācis prātā to pajautāt Olijam. Bet varbūt viņa jau tobrīd zemapziņā zināja atbildi.

Douertijs sapīka. — Pāris glāzīšu biju iemetis.

— Varu saderēt, ka būs bijis vairāk. — Žēlīgā debess, kā viņa šo cilvēku ienīda! Naids smacēja vai nost.

— Nu labi, varbūt bija arī vairāk nekā pāris mēriņu. — Ar drebošu roku Douertijs nospieda cigareti. Viņš izskatījās vecs un sagrabējis, pārāk vārgs, lai paceltu roku, kur nu vēl lai dotu nāvējošu triecienu. — Divas nedēļas nebiju dzēris ne piliena. Ne piliena veselas divas nedēļas, kad es tev zvēru. — Taču Kellijas ausīs tā bija veca dziesma. — Bet vakar viss sagāja grīstē. Man bija cerība sadabūt naudu, lai izpirktu parādzīmi. Tak visi plāni nojuka un...

— Un tu piedzēries, — Kellija ar riebumu noteica. — Pietempies tā, ka droši vien vispār neatceries, kas viņnakt notika. Var gadīties, ka tu esi nositis baronu un pats to vairs neatceries, gluži tāpat kā tajās reizēs, kad piekāvi mani.

Viņa dzīrās piecelties, taču viņš pašāva roku uz priekšu

un ar garajiem pirkstiem sagrāba viņas elkoni, turēdams to ciet ar apbrīnojamu spēku. Iedarbojās reflekss, un Kellija strauji pacēla otru roku, lai aizsargātos no sitiena sejā. Bet, pametis ašu skatienu uz cietumsargu, viņš nekavējoties palaida Kellijas roku vaļā un atslīga atpakaļ krēslā.

— Tā nebija, — viņš turējās pretī, — viņnakt tā nebija. Šis tas tur ir baigi neskaidrs, bet nositis viņu es neesmu. Nebiju tik pilnā, lai kaut ko tādu aizmirstu.

Ja viņš nerunātu tik klusu, Kellija būtu nodomājusi, ka tas tiek teikts vienīgi tādēļ, lai sargs dzirdētu.

— Protams, nebiji, — viņa zobojās. — Tāpēc jau tev gadījās paklupt.

Viņš dusmīgi pieliecās Kellijai tuvāk. — Nekā, tur priekšā bija tās nešķīstās benzīna kannas. — Piepeši acis ļauni iegailējās un viņš vēl vairāk pieklusināja balsi. — Ek, Līziņ-meitiņ, man bija sagudrots vislabākais plāns, kā atmaksāt par to, ka šī grib nozagt manu zemi. Tikai iedomājies vien — ja visi madamas glaunie vīni uzreiz sāktu garšot pēc benzīna. — Viņš ņirdzīgi pasmaidīja, bet tad žēlabaini nogrozīja galvu. — Ak, vajadzēja man tikai iekļūt tanīs pagraba alās, un viss ietu kā pa diedziņu, — tikai pārliet benzīnu pār vīna mucām, pameklēt kādu sīku spraudziņu pie spundes un maķenīt iepilināt, tad visi vīni — visi būtu sagandēti.

Kellija saprata, ka viņam nemaz nav bijis prātā pielaist vīndarītavai uguni; plāns bija daudz nelietīgāks — sagandēt ik vīna lāsi Ratledžu nama pagrabos, sagandēt gadu desmitiem un vēl ilgāk glabātus raudzējumus.

— Kā tev kaut kas tāds varēja ienākt prātā? — viņa izdvesa šos vārdus gandrīz tik klusu kā elpu.

Juzdamies neveikli par tādu reakciju, viņš it kā aizstāvoties paraustīja vienu plecu. — Ja madama paņems manu vīnadārzu, es palikšu ar ubaga spieķi. Gribēju, lai viņa uz savas ādas izjūt, ko tas nozīmē.

Kellijai šķita, ka sienas sakļaujas; gaiss pēkšņi smacēja. Trūka elpas. Vajadzēja tikt ārā. Paņēmusi somiņu, viņa piecēlās un devās uz durvīm.

— Esmu sarunu beigusi, — viņa sacīja cietumsargam.

— Uz kurieni tu iesi?

— Nolīgt tev advokātu.

— Tad pasaki viņam, ka esmu bez vainas. Gāju turp sagandēt vīnu. Tikai tādēļ. Es tev zvēru, ka neesmu viņu nositis. Tev jā tic, ko es saku.

Taču kā gan Kellija varēja viņam ticēt? Kā?

16

Vēlīnā septembra saule spoži spīdēja pār baseina terasi, kveldēdama pēcpusdienas gaisu. Slaidiem, ritmiskiem vēzieniem Gils Ratledžs nopeldēja visā baseina garumā, pieskārās pie tā malas un izslējās stāvus, jo bija nopeldējis savu dienai paredzēto distanci. Nobraucījis slapjo seju, viņš pameta skatienu uz dēlu.

Klejs stāvēja baseina malā un nervozi košļāja īkšķi. To viņš nebija darījis kopš pubertātes vecuma, kad iepazinās ar seksu. Nervi, nosprieda Gils, lai domās aizstātu vārdu "bailes". Kaut kas tāds, ko viņi ne viens, ne otrs nevarēja atļauties klaji izrādīt.

— Tur uz galda karafē ir gatavs martini. Ielej taču mums abiem pa glāzei! — viņš uzsauca dēlam un izkāpa no baseina.

Berzdamies dvielī, Gils slepus raudzījās uz Kleju un apmierināts vēroja, ka roka dēlam ir droša. Ne pilīte dzēriena nenolija un arī nepāršļācās pāri malai, kad Klejs sniedza glāzi viņam. Nejēdzīgais notikums varbūt viņam ir nervus satricinājis, bet nav tos satriecis. Tas bija labi.

Pašreizējos apstākļos uzsaukt tostu būtu patiesi

bezgaumīgi. Gils pat nepastiepa glāzi uz dēla pusi, pirms nodzēra malciņu martini. Viņš atlaidās atpūtas krēslā, izjuzdams lepnumu par savu stingro, iedegušo miesu, kurā vēl nemanīja ne mazākā šļauganuma. Gils apzinājās, ka ir labākā miesas stāvoklī nekā daudzi par viņu divreiz jaunāki vīrieši.

— Vai dzirdams kas jauns? — viņš, vienu pelēksud-rabaino uzaci pacēlis, paraudzījās uz Kleju.

— Vismaz es neko neesmu dzirdējis. — Klejs apsēdās uz krēsla malas, elkoņus uz sānatzveltnēm atspiedis un abām plaukstām aptvēris dzēriena glāzi. — Vai policija bija piebraukusi, lai tev uzdotu vēl kādus jautājumus?

— Nē. Kālab viņiem būtu vajadzējis braukt šurp? — Gils mierīgi atjautāja un laiskā tīksmē nodzēra vēl malciņu martini.

Klejs izlaida pirkstus caur biezajiem, gaišajiem matiem un paraustīja plecus. — Naktī noklausījušies mūsu liecības, viņi sacīja, ka varbūt atbraukšot, ja radīšoties vēl kādi jautājumi.

— Nekā vairāk par to, ko jau esam pateikuši, nav ko piebilst, — Gils atteica un pavēzēja roku ar glāzi, it kā norādot, ka tiešām ir pateikts viss, tad paskatījās uz Kleju un cieti noteica: — Ap to laiku, kad tika nogalināts Emīls, mēs abi bijām kopā. Desmitiem cilvēku mūs redzēja. Turklāt vainīgais policijai jau ir rokā.

— Bet pusdienas ziņās es dzirdēju Douertija apgalvojumu, ka viņš esot bez vainas.

— Sankventina cietumā arī nesēž neviens vainīgais.

— Tur tev taisnība. — Klejs pasmaidīja, klusībā apbrīnodams tēva vēso mieru un pašapziņu. Kāda druska no tās pielipa arī viņam, un viņš uzelpoja mazliet vieglāk.

— Man šķiet, mums pieklātos rīt apmeklēt sērojošo atraitni un izteikt viņai līdzjūtību. — Gils laiski pavērsa seju pret sauli. — Mani avoti ziņo, ka mīļotā Natālija esot vienīgā Emīla mantiniece. Kāda neraža Katrīnai, ka viņa nepaguva izspiest Emīlam neko rakstveidā. Tagad pastāv iespēja, ka Natālija kopuzņēmumam izraudzīsies citu partneri.

— Es gribētu sacīt, ka pastāv vairāk nekā tikai iespēja. — Klusībā Klejs prātoja, cik sen jau tēvs to visu apsvēris. Bet viņu starpā pastāvēja vārdos neizteikta noruna: nekādu jautājumu. Tā bija labāk.

— Jā, par to es esmu domājis. — Šoreiz Gils pacēla glāzi pret dēlu mēmā sveicienā, ierāva pamatīgu malku un tīksmīgi nopūtās.

Taču Kleju domāt bija rosinājusi tēva nupat izteiktā piezīme. Viņš pieslējās kājās un aizgāja līdz baseina malai. — Tu sacīji, ka viņa esot vienīgā mantiniece? — Viņš paskatījās uz tēvu, gaidīdams apstiprinājumu.

— Ja pieņemam, ka dažus pēdējos mēnešus viņš neko savā testamentā nav mainījis. Kālab tu jautā? Kas tev prātā?

— Šķiršanās. Barbaru varētu pārliecināt, ka tā būtu vislabāk. — Klejs domīgi maziem malciņiem tukšoja glāzi.

— Jums ir kopēja manta. Tas iznāktu ļoti dārgs prieks, Klej. — Gils piecēlās, un tiklab sejā, kā visā stājā varēja jaust nopēlumu.

Klejs pasmaidīja. — Es mīļuprāt atdošu pusi no tā, kas man tagad pieder, ja par to iemantošu Chdteau Noir. Galu galā Natālijai taču būs vajadzīgs kāds, kas palīdzēs to pārvaldīt.

Vienu mirkli Gils dēlu nopētīja tāds kā iztrūcies, bet tad atmeta galvu un sirsnīgi iesmējās. — Dieva vārds, man patīk tavi domu gājieni. — Piegājis dēlam klāt, viņš uzsita tam pa plecu. — Mēs, dēls, esam viena ellīgi laba komanda. Pēc velna izdevusies komanda.

Priecīgi smaidīdami, viņi saskandināja pusizdzertās

glazēs un iztukšoja tās viena pieliciena. Abi klusībā atzina — kamēr viņi turēsies kopā, ne no kā nav jābīstas.

Nomātā automašīna, uz nelīdzenā ceļa palēkdamās, ieripoja nezāļu pārņemtajā pagalmā. Kellija nobremzēja blakus mājas priekšā novietotajam buikam. Lai cik neiespējami tas šķita, taču māja izskatījās vēl nožēlojamāka, nekā bija saglabājusies viņai atmiņā.

Saplaisājusī krāsa, kas lobījās nost jau pirms desmit gadiem, kad viņa no šejienes aizgāja, nu bija pilnīgi nobrukusi, atsedzot pelēkus, pussatrunējušus dēļus. Jumts vienā stūrī bija ielīcis, droši vien arī caurs. Logu rūtis noputējušas un nokvēpušas. Viena rūts ieplīsusi, bet pārējās bija veselas.

Salūzušas mašīnu daļas, vecas riepas un daudz citu lūžņu slējās ārā no nezālēm, kas bija varen sakuplojušas visapkārt mājai. Ja kaut kur vēl bija saglabājušās pēdas no puķu dobēm, ko viņa, izrotājot durvju priekšu, savulaik bija aplikusi ar akmeņiem, tad tās visas bija nezāļu noslēptas.

Arī vīnadārzs pirmajā acu uzmetienā neizskatījās daudz labāk. Viss saaudzis un sastīgojis drausmīgā biežņā. Tuvāk ielūkojoties, Kellija redzēja, ka vietumis vīnogulāji tomēr bija nedaudz apkopti, lai vismaz radītu ilūziju par dēstījumu rindām.

Viņa izslēdza motoru un paskatījās uz mājas priekšā piebraukto baltzaļo buiku, kura spožās hromētās daļas saulē mirguļoja. Buiks izskatījās, gaužām nevietā nezāļu pārmāktajā pagalmā pie noplukušās mājas; tas bija tīrs un spīdīgs, pārkrāsotā virsbūve nopulēta līdz mirdzumam.

Taču tas nebija nekas jauns; par automašīnas spodrību tēvs allaž bija rūpējies. Gluži tāpat kā viņa drēbēm vajadzēja būt nevainojami tīrām, veļai iecietinātai, arī uz auto nedrīkstēja būt ne traipiņa. Uzturēt automobiļus nevainojamā kārtībā bija viņas uzdevums. Visļaunāk klājās ar veco zilo ševroletu, kas tēvam piederēja tad, kad Kellija mācījās vidusskolas sākumklasēs; uz spilgti zilā lakojuma nebija noslēpjams neviens traipiņš, ne puteklītis. Kellija atcerējās garās stundas, ko nācās noņemties, lai nomazgātu visas dubļu švīkas, pirms saule paguva tās piecepināt...

Gandrīz jau tikusi ar darbu galā, viņa uzrāpās uz bufera, lai ar zamšādas lupatu aizsniegtu automobiļa jumtu. Zilā adītā džempera priekša bija samirkusi. Džemperis salipis ap bērnišķīgajiem tauku apaļumiem. Garos matus pakausī gumijas žņaugs saturēja kumeļastē, dažas atrisušās cirtas sasvīdušas lipa pie pieres un vaigiem, brilles sviedros bija noslīdējušas līdz degungalam.

Noklaudzēja ārdurvis, viņa sastinga, visi nervi savilkās kā saspriegtas stīgas. Aizmirsās rīta spiedīgais karstums un pašas atslābums, viņa steidzās noslaucīt ātri žūstošās ūdenslāses no motora pārsega un zagšus palūrēja uz durvju pusi.

Mirkšķinādamies spožajā gaismā, tēvs apstājās uz augšējā pakāpiena un pacēla roku pie acīm, lai saule nežilbinātu. Bālais, mīklas plājienam līdzīgais ģīmis nepārprotami liecināja, ka iepriekšējā naktī viņš sadzēries pār mēru. Arī tobrīd viņš rokā turēja tējas glāzi ar brūnganu šķidrumu, un Kellija zināja, ka viņš dzer nevis ledustēju, bet gan viskiju ar tējas piedevu.

— Vai tad vēl neesi to vāģi nomazgājusi? — viņš ērcīgi noprasīja.

— Gandrīz ir cauri. — Kellija norausās zemē, un likās — viss pagalms pēkšņi ir piebārstīts olu čaumalām.

— Nu paskaties jel, paskaties! — Nokāpis lejā, viņš ar pirkstu rādīja uz motora pārsegu. — Tu tak esi to

atstājusi pavisam švīkainu. Kas, vellos, ar tevi ir? Nopirkšu jaunas brilles, ja ar sitām tu nejaudā saredzēt.

— Piedošanu! — Kellija steidzās ar zamša lupatu noberzt rādīto vietu.

— Piedošanu un piedošanu, to vien tu zini, — viņš mēdījās. — Es taču no tevis prasu tikai vienu, tikai vienu pašu nieka darbiņu: nomazgā manu autiņu. To es tev lūdzu, bet tu esi par resnu un par slinku, lai pat tādu nieku izdarītu kārtīgi.

— Izdarīšu, — viņa solījās.

— Es domāju gan, sasodīts, ka izdarīsi. Ja ne citādi, stāvēšu klāt un parūpēšos, lai tiktu izdarīts. Vai dzirdēji — bet varbūt tu esi ne tikai uz acīm, bet arī uz ausīm kritusi.

— Es dzirdēju. — Iekšēji Kellija sarāvās no ļaunajiem, rupjajiem vārdiem, acīs iesūrstējās asaras.

— Nu neslaisties! — viņš brīdināja un tad pēkšņi uzbrēca: — Dieva dēļ, skaties jel, ko tu dari! Hroms no vienas vietas apķēpāts ar pirkstu nospiedumiem. Tūliņ ņem un notīri! — viņš pavēlēja, un Kellija paklausīgi metās spodrināt. — Ar tādu vāģi es uz pilsētu nebraukšu. Ko cilvēki domās?

Pēkšņā niknumā viņa pārstāja berzt. — Ko cilvēki domās? Kāpēc tas tev nerūpēja vakarvakarā, kad izstreipuļoji no kroga? Vai pagājušomēnes Ceturtā jūlija svētkos, kad pilnā rīklē dziedāji "Dievs, svētī Ameriku", pudeli vicinādams kā pēdīgais dzērājs... — Kellija iekliedzās, kad tēva plauksta trāpīja viņai pa vaigu.

— Pievaldi muti, skuķi! — Viņš gāza vēlreiz. Spēcīgāk.

No pēdējā sitiena spara viņa atkrita pret automašīnu, gūžas kauls smagi atsitās pret priekšējo spārnu, un mugurā iedzēla apdullinoša sāpe. Kellija redzēja viņu no jauna tuvojamies un iesvieda viņam ģīmī slapjo zamšādas lupatu. Tā bija gluži refleksīva aizstāvēšanās ar vienīgo viņai pieejamo ieroci.

Uz mirkli viņš apstājās un lādēdamies rāva nost pie sejas pielipušo žļakstošo ādas gabalu. Ar to Kellijai pietika, lai pabēgtu tiktāl, ka tēva nežēlīgās rokas uzreiz netika klāt. Taču viņa nepaglabās no glāzes, ko tēvs turēja rokā. Viņš meta ar glāzi. Viņa aši pietupās, tomēr mazliet par lēnu, un glāze trāpīja pierē.

Baismas bija stiprākas par sāpēm, un Kellija metās bēgt vīnogulāju rindās, nelikdamās dzirdis tēva niknos kliedzienus un nepievērsdama uzmanību sāpošajam, sadauzītajam sānam un vaigam. Dzirdēdama zemi dimdam no vajātāja soļiem, viņa ienira vīnadārza biezoknī, rausās pa vīnogulāju apakšu uz priekšu, ar katru elpas vilcienu aiz bailēm klusu iešņukstēdamās. Viņa nerimās, iekams nebija sasniegusi žogu.

Otrpus žoga bija biezi noauguši manzanitas krūmi. Izlīdusi pa stiepļu žoga apakšu, Kellija paslēpās zem tiem. Beidzot tikusi drošībā, viņa aizelsusies, sviedriem noplūdusi, piestāja, sirds dauzījās kaklā. Gūža sāpēja, galvā dūca un dunēja. Uzmanīgi viņa piedūra pirkstu pie sejas. Sadauzītā vieta ap vaigukaulu jau pietūka, un pierē veidojās prāvs puns, īsta zossola. Āda gan nekur pušu nebija, tātad viņai laimējies. Laimējies. To iedomājoties, viņa apraudājās, raudāja klusu un rūgti.

— Lien laukā, vai dzirdi? — tēvs pēkšņi ierēcās turpat tuvumā, un viņa sadrebēja jaunās bailēs, aši sākdama slaucīt no vaigiem asaras, kas nebeidza līt. — Stīvē savu pakaļu no jauna caur žogapakšu un nomazgā reiz to mašīnu!

Sekundes aizritēja, bet Kellija no slēptuves ārā nekustēja. — Nederīgs radījums tu esi, nekam nederīgs radījums, — viņš atkal bauroja. — Nekas cits kā trekna, slinka slampa. Vai kāds brīnums, ka māte nomira? Viņu nobeidza tas vien, ka vajadzēja uz tevi skatīties un saprast, ka šis nekam nederīgais, treknais ērms ir viņas

meita. Viņa nomira tāpēc, ka nespēja vairs uz tevi skatīties, plancka tāda.

Kellija aizspieda ausis ar plaukstām, lai nebūtu jādzird negantie vārdi. Šie vārdi sāpēja skaudrāk nekā dūres cirtieni.

Sen dzirdēto vārdu atbalss vēl aizvien skanēja Kel-lijai ausīs, kad viņa lēni izkāpa no automobiļa, paraudzījās apkārt un nobrīnījās — kas gan viņai te darāms. Jāpapūlas drīzāk sameklēt naktsmājas, kamēr tūristi vēl nav aizņēmuši vispēdējo gultu. Tomēr viņa zināja gan, kālab te atbraukusi, — lai vēlreiz sastaptos ar pagātnes rēgiem. Tas bija jāizdara. Pārāk ilgi viņa no šiem rēgiem bēguļojusi, pārāk ilgi tos aizliegusi.

Nelīdzenais, akmeņainais pagalms nebija īsti piemērots, lai pa to staigātu augstpapēžu kurpēs, tomēr Kellija uzmanīgi aizlaipoja līdz ārdurvju pakāpieniem. Vairīdamās no iztrunējušiem lieveņa grīdas dēļiem, viņa palūkoja ārdurvis. Rokturis jau senlaikus bija nolauzts. Viņa pastūma durvis, un tās atvērās.

īsu brītiņu Kellija palika stāvam dzīvojamā istabā ar nevēdinātu, piesmakušu gaisu, kurā dvakoja visas pazīstamās smakas — šķebīgi saldenā no izlaistīta viskija, neizdeldējamā sakaltušu vēmekļu smaka un sastāvējušos smēķgalu smirdoņa. Pēcpusdienas saules spožie stari velti pūlējās ielauzties caur biezi aizķepušajām logu rūtīm.

Garenais galds, pie kura stāvēja tēva krēsls, bija krautin nokrauts ar netīrām glāzēm, pa vidu līdz augšai piepildīts pelnutrauks un mātes forogrāfija. Uz grīdas pie krēsla gulēja tukša viskija pudele. Zem krēsla droši vien glabājās vēl citas.

Kellija ilgi noraudzījās dīvānā, uz kura bija nomirusi māte. Vēl aizvien dīvāns bija pārsegts ar to pašu veco indiāņu segu, kuras reiz košās svītras nu tapušas netīri pelēkas. Neviļus viņa paraudzījās ari uz lupatpaklāju dīvāna priekšā uz grīdas. Un pēkšņi atcerējās, kā, maza būdama, kopā ar tēvu bija vārtījusies pa to un smējusies kā negudra, kad tēvs viņu kutināja, un ari viņš skaļi smējās līdzi.

ŠI atmiņa Kelliju ļoti pārsteidza, jo vēlākajos gados līdz pat pēdējai kopdzīves dienai šinī mājā nekad vairs nebija skanējuši smiekli.

Vēl aizvien drūmi apkārt lūkodamās, viņa iegāja virtuvē. Izlietne bija pilna ar nemazgātiem traukiem, citi pamesti uz skapīša blakus izlietnei. Linolejs uz virtuves grīdas bija saplaisājis un izmīdīts, sienmalēs gar listēm iz-drupis. Turpat stāvēja ari pavards ar cepeškrāsni, no kuras savulaik pa visu māju izplatījās brīnišķīgas smaržas. Smaržoja plātsmaizes, kūciņas un mātes specialitāte — burvīgie šokolādes cepumi, ko viņi dēvēja par morišiem.

Vēl tikai vienā vietā jāiegriežas, Kellija nodomāja. Pašas guļamistabā, pēc tam varēs iet projām.

Nekas kopš viņas aiziešanas tur nebija aiztikts. Bieza putekļu kārta klājās pār visu — pār lēto priežkoka tualetes galdiņu, ko viņa bija nokrāsojusi baltu, pār puķaino dzelzs gultas pārsegu, pār veco radioaparātu uz naktsgaldiņa. Kellija pagrieza radioaparāta pogu. Aparātiņš izsprauslāja mūziku kopā ar blakustrokšņiem. Pārsteigumā par izturīgo veco aparātiņu viņa pasmaidīja un atkal to izslēdza.

Gultā, pret spilvenu atstutēta, sēdēja viņas vecā lelle Bebsa. Tiklīdz Kellija paņēma lelli rokā, tā iepīkstējās. Viņa nopurināja un nopūta no plastmasas ģīmīša putekļus un palocīja lelli gan guļus, gan sēdus, lai tā vārstītu acis ciet un vaļā, pēc tam pabraucīja pirkstos zilās kleitiņas stērbeļvlli. Kleitu bija pašuvusi māte bez mašīnas, ar rokām vien.

Bebsa bija Santaklausa dāvana, kad Kellijai bija septiņi gadi. Tajos Ziemsvētkos viņiem bija eglīte. Tēvs to bija pārnesis dienu pirms svētkiem, un viņi visu vakaru vēra kukurūzas kreļļu virtenes, ar miltu klīsteri lipināja krāsainas papīra ķēdes, no spoža sudrabpaplra izgrieza zvaigznītes un sniegpārsliņas, ar ko izrotāt eglīti, bet pašā galotnē uzsprauda lielu sudrabfolijas zvaigzni. Kad tēvs lūkoja nočiept un apēst daļu grauzdētās rotājumu kukurūzas, māte smējās un sita viņam pa pirkstiem. Bet viņš pamirkšķināja Kellijai ar aci un paklusām piespēlēja ari viņai kādu graudiņu. Bet nākamajā rītā zem eglītes sēdēja Bebsa.

Kellija piespieda vaigu pie lelles putekļainajiem gaišajiem matiem un aizvēra acis, negaidītās atmiņas viņu bija samulsinājušas. Viņa izklaidīgi šūpoja lelli, kad izdzirda pagalmā iebraucam automašīnu un apstājamies.

Policija, Kellija nodomāja. Droši vien ar kratīšanas orderi, meklēs vēl kaut kādus pierādījumus, ko vērst pret tēvu. Aši iegājusi dzīvojamā istabā, viņa pavēra saules izdedzinātos aizkarus un ieraudzīja Semu Rat-ledžu izkāpjam no džipa. Viņa sastinga bailēs, nu viņš uzzinās vēl vairāk par viņas saknēm un un ko pēc tam par viņu domās?

Taču bija par vēlu raizēties. Sems jau nāca tieši uz durvīm. Kellija pie durvīm tika pirmā un plaši tās atvēra, vēl joprojām cieši pie krūtīm piespiedusi lelli. Sems nocēla apdriskāto platmali un palika uz augšējā pakāpiena stāvam.

— Tā jau man likās, ka atradīšu jūs šeit. — Brūnās acis maigi noraudzījās Kellijā.

— Gribēju paskatīties, kā pēc tik ilgiem gadiem te izskatās. — Pagalam apjukusi, Kellija piespieda lelli ciešāk sev klāt, satraukta par Sema ierašanos, bet negribēdama to izrādīt.

Viņš palocīja galvu, atzīdams viņas paskaidrojumu par pietiekamu. — Pirms brīža tikos un aprunājos ar Oli-veru Zelinski. Viņš pastāstīja, ka jūs esot bijusi pie tēva.

Kellija atkal uz īsu bridi redzēja sevi šaurajā cietuma istabā, kur bija norisējusi neauglīgā saruna ar tēvu. — Viņš ienīst Katrīnu. Tikai šodien es sapratu, cik briesmīgs ir šis naids.

— Es zinu. — Sems piegāja tuvāk un ar pirkstu galiem piedūrās lelles matiem. — Tā laikam ir jūsu lelle.

— Projām ejot, nevarēju viņu paņemt līdzi. Koferī nebija vietas. — Kellija pakāpās sāņus, tādējādi it kā aicinot Semu nākt iekšā. Līdz ar Sema ienākšanu dzīvojamā istaba izskatījās sanākusi ļaužu pilna. Kellija piespieda sevi pagriezties pret Semu, paskatīties viņam acīs. — Jūs neesat man jautājis, kāpēc es meloju un nepateicu, kas īstenībā esmu.

Viņš vispirms pārlaida skatienu nelielajai istabai un tikai tad no jauna paskatījās uz Kelliju. — Man šķiet, ka esmu cēloni uzminējis.

— Vienmēr šeit nav izskatījies tā kā tagad. Kad māte bija dzīva, viņa bez mitas slaucīja, berza un mazgāja, izmantoja katru drānas strēmeli, lai kaut ko pašūdinātu — aizkarus vai grīdsedziņu. Pēc viņas nāves es arī centos, bet...

— Cik gadu jums bija, kad māte nomira?

— Astoņi. To es neesmu samelojusi, — Kellija noteica un novērsās. — Viņai patika arī allaž ko izcept, un tad smaržoja visa māja. — Kellija neapzināti atkal iekļāva lelli rokās un ļāva skatienam klīst pa istabu, pakavējoties pie vecā dīvāna, lampas, pie logiem, un garā viņa visu redzēja nevis tā kā šajā brīdī, bet gan kā bija saglabājusi atmiņā. — Mamma, atceros, staigāja no viena loga pie otra, gaidīdama viņu mājās. Reizēm viņa man atļāva vāķēt kopā ar viņu, tad es atnesu šurp savu segu un spilvenu un apgūlos uz dīvāna. Tiklīdz viņš piebrauca, mamma tūliņ steidzināja mani prom uz gultu, teikdama, ka man neder te palikt, jo "tētis nejūtas labi".

Sems vairāk klausījās Kellijas balsī nekā vārdos.

Viņas valoda šķita kā rāmas upes plūsma ar gludu ūdens spoguli virspusē, bet spēcīgām, neredzamām apakšstrāvām. Tās bija straumes, kas sakļaujas klausītājam pār galvu un aizrauj to sev līdzi. Šai brīdī pašas runātais Kelliju aizrāva līdzi pagātnē. Stāvot ar lelli rokās, viņa izskatījās maza un vientuļa.

— Arī toreiz viņš dzēra, — viņa stāstīja, — bet ne tik stipri. Un varbūt arī ne tik bieži, bet dzēra. Kad biju maziņa, es nesapratu, ko mamma domā, teikdama, ka tēvs nejūtas labi. Atceros tikai, ka man nepatika, kāds viņš atgriezās mājās, jocīgs, elpa nelabi oda, ģīmis pietvīcis, balss tāda dūcīga, pats vienubrīd labs un mīlīgs un tūliņ pēc tam nikns. Mamma pūlējās viņu atradināt no dzeršanas. Pierunāja un lūdzās, un viņš apsolīja, ka vairs nedzers. Kādu laiciņu viss gāja godam, bet tad viņš atkal nodevās pļēgurošanai.

Atbildi Kellija negaidīja, un Sems arī necentās atbildi izdomāt, tikai vēroja, kā viņa pieiet pie dīvāna, bezmērķīgi pārvelk pirkstus pār atzveltni. Viņam gribējās Kelliju izvilināt ārā no netīrās, sasmakušās istabas, tomēr viņš juta, ka tai savas atmiņas jāpārdzīvo tieši šeit.

Kellija pacēla galvu un kaut kur nenoteikti paraudzījās. — Lāgiem mēs ar mammu gājām viņam pretī uz darbu, parasti algas dienās. Man liekas, mamma to darīja tāpēc, ka tad viņam bija grūtāk tādas dienas beigās, mājup nākot, iegriezties krogā un sadzert ar biedriem. Ar vienu glāzi viņam nekad nepietika, pirmajai sekoja otrā, pēc tam vēl un vēl. Pāris reižu viņš sadusmojās, pārmeta mammai, ka tā viņam neuzticoties, izsekojot viņu un izspiegojot. — Apklususi Kellija novērsa skatienu no nekurienes un cieši .palūkojās Semā. — Toreiz viņš strādāja Ratledžu nama vīndarītavā.

Sems saprata, ko viņa grib dzirdēt, un to arī pateica: — Tad tāpēc jūs tik labi pārzinājāt vīndarītavas ģeogrāfiju.

— Jā.

■ Kellija nenolaida skatienu. Semam patika tumšās,

melnzaļās acis, ēnainas un dziļas kā meža biezoknis. Tikai viņš nesaprata, ko iesākt ar to, ko slēpa viņas skatiens. Šai bridi viņš ar ļaunu pieminēja savus vecākus un Katrīnu, kas viņu nebija pielaiduši sev tuvumā, bet visu laiku turējušies no viņa pa gabalu. Ja tie nebūtu bijuši tik nepieejami, viņš varbūt tagad prastu labāk ieskatīties Kellijā, izprastu, kas viņā norisinās.

— Vēlāk, kad nācu vecāka, mamma sūtīja mani vienu pašu parūpēties, lai tēvs nāktu taisni uz mājām, — Kellija nesteidzīgi turpināja atmiņas. — Laikam taču mamma iedomājās, ka viņš mazu skuķēnu nevedīs līdzi krogā. Bija jauki vienai pašai iet tēvam pretī, sagaidīt viņu, tad pikupaunā tikt aiznestai līdz automašīnai un pēc tam visu laiku mājupceļā tērgavāt. — Atkal viņa brītiņu apklusa un brīnīdamās paberzēja pieri. — Dažkārt tomēr man neizdevās uzdoto izpildīt, un tad ceļš mūs aizveda uz piesmēķētu, trokšņainu krogu un es noskatījos, kā tēvs pārvēršas svešiniekā.

Sems redzēja, kā Kellijas domas satumst. Tad, liekas, arī pati sevi pieķērusi neceļos, viņa pasmaidīja un atmeta galvu.

— Man patika iet uz Ratledžu vīndarītavu un jo sevišķi uz tumšajiem, vēsajiem pagrabiem. Kad neviens neredzēja, es bieži tur iezagos un klejoju apkārt. — Kellijas acis maigi pārslīdēja Sema sejai. — Dažkārt redzēju arī jūs.

— Tiešām? — Sems zināja, ka Douertijs savulaik strādājis vīndarītavā, bet nebija pievērsis tam īpašu uzmanību. Ne Douertijam pašam, ne viņa ģimenei. — Es neņemos apgalvot, vai maz zināju, ka viņam ir meita.

— Labi, ka tā. — Kellija apsēdināja lelli uz dīvāna, nevarētu teikt, ka nevērīgi, taču īsti neapzinādamās, ko dara. — Priecājos, ka mani neatceraties. Es biju neglīta.

Gara, tukla meitene gariem, taisniem matiem un brillēm. — Apklususi viņa paskatījās uz Semu un klusu iesmējās. Semam radās aizdomas, ka viņa smejas pati par sevi. — Nu pasakiet jel — kāpēc es jums visu šito stāstu?

— Varbūt tāpēc, ka reiz tomēr pienācis laiks par to runāt, — Sems stāvēja, vienu roku sānos iespriedis, otras īkšķi iebāzis darbabikšu mugurkabatiņā, bet acis rāmi vērās Kellijā. Viņa stājā nebija nekā izaicinoša, tā pauda vienīgi vīrišķību un nesaspringtu, atraisītu spēku.

— Varbūt man nemaz nevajadzētu jums to visu stāstīt.

— Vajag gan.

Sems to teica un arī domāja nopietni. Viņa acīs manīja nevis līdzjūtību, bet gan vēlēšanos klausīties, dalīties viņas pagātnē. Nekad neviens nebija gribējis ar Kelliju dalīties šais atmiņās, nepavisam ne jau dzirdēt, kas bija nepatīkams. Viņai bija zudusi līdzsvarotība, jūtas uzplūda un atplūda. Vajadzēja saņemties un atgūt varu pār sevi. Viņa jutās pārāk vārīga, pārāk viegli ievainojama.

— Runājiet, Kellij, stāstiet! — Sems mudināja, pats pārsteigts par savu maigumu.

— Nav vairs daudz ko stāstīt. — Viņa strauji piegāja pie galda un vāca nost netīrās glāzes, rīkodamās tik automātiski, ka Sems tūliņ saprata — tā viņa tēva atstāto nekārtību droši vien vākusi neskaitāmas reizes un tāpēc varbūt atbrīvosies no mokošā nemiera.

— Pēc mātes nāves viņš dzēra aizvien stiprāk. Nebija vairs neviena, kas viņu pievaldītu. To mēģināju darīt es. Ja viņam bija darbs, es dienas beigās gāju pretī. Ja ne, vakaros staigāju no viena loga pie otra, viņu gaidīdama, satrūkos no katras telefona iezvanīšanās. Metu ārā visas aizsāktās pudeles, ko izdevās atrast, darīju visu tieši tā, kā bija darījusi mamma. Taču nekas vairs nebija tā, kā to darītu viņa.

Kad Kellija nesa glāzes uz virtuvi, Sems viņai sekoja, pūlēdamies novērst acis no viņas gurnu vieglās šūpošanās. Tas viņam lāgā neizdevās. Izlietne bija stāvgrūdām pilna ar netīriem traukiem. Kellija apstājās un nevarīgi nolūkojās, neredzēdama, kur likt glāzes, ko vēl turēja rokās. Beigās viņa tās sameta pie pārējās drazas, ka noskanēja vien.

Semam muguru pagriezusi, Kellija piegāja pie loga un skatījās ārā. — Vienmēr viņam radās iespēja iedzert, — viņa klusu noteica, un Sems ievēroja, ka viņa nekad Lēnu nesauc ne par tētiņu, ne tēvu, bet, par Dou-ertiju runājot, vienmēr saka viņš. — Viņš dzēra tāpēc, ka mamma nomirusi. Dzēra, ja jutās slikti; dzēra arī tāpēc, ka jutās labi. Karstā laikā viņš iedzēra, lai atvēsinātos; aukstā laikā, lai sasildītos. Naudas mums nekad nebija, viņš to visu salēja rīklē. Un, ja kādreiz patiesi bija labi ap dūšu, tad viņam patika kaut ko dauzīt.

— Viņš jūs sita. — Sems uzmeta Kellijai ašu skatienu.

Viņa tīšām nevērīgi paraustīja plecus. — Dažreiz. Lielākoties man izdevās aizmukt, pirms viņš paguva mani pa īstam piekaut.

Tomēr Sems redzēja, ka viņa noglauž roku, it kā tā sāpētu — it kā atcerēdamās senas sāpes. Viņš aizvēra muti un neteica vairs ne vārda. Viņa dusmas Kellijai nebija vajadzīgas.

— Vēlāk, kad atžirba, viņš laikam izjuta nožēlu. Tad viņš lūdza, lai piedodu, ka tas nekad vairs nenotiks, ka viņš atmetīs dzeršanu. Mana dzīve izvērtās par dzīvošanu kopā it kā ar diviem dažādiem cilvēkiem. Skaidrā prātā viņš izturējās kā tēvs. Vai es esot izmācījusies? Kāpēc tik vēlu pārnākusi no skolas? Ko es varot tik bieži un ilgi sadarīt ar to Zelinsku puiku? Bet, kad piedzērās, drošības man viņa tuvumā nebija, ja vien viņš neatveda līdzi kādu sievieti. Tad es nepavisam negribēju

uzturēties tuvumā. — Kellija paraudzījās griestos un ar varu apspieda riebuma drebuļus. — Sienas šai mājai ir tik plānas...

Kellija negribēja runāt par skaņām, ko nācās noklausīties, par smagajām elsām un vaidiem, par čīkstošajām gultas atsperēm un bezkaunībām, ko tie viens otram sarunāja. Vēl ilgi pēc tam viss ar seksu saistītais viņai bija šķitis nejauks un pretīgs.

— Reiz viņš tiešām sešus mēnešus un divpadsmit dienas nodzīvoja, ne lāsi mutē neņēmis, — Kellija stāstīja, pūlēdamās runāt tā, lai viss izklausītos vieglāk.

— "Šoreiz būs citādi, tu redzēsi," viņš toreiz sacīja. Viņš nosolījās, un es lūkoju noticēt. Man ļoti gribējās viņam ticēt. Gribējās, lai reiz viss kļūtu citādi. — Kellija pati juta, ka balss aizraujas, un nu viņa vairs nespēja to apvaldīt, nespēja noturēt rāmajā plūdumā. — Es vēl joprojām domāju, — ja viņš mani mīl, tad dzeršanu atmetīs. Bet viņš joprojām dzēra. Un joprojām mani dauzīja. Un tad es viņu ienīdu. Kā es viņu ienīdu!

Balss Kellijai drebēja sāpēs un niknumā. Viņa bija mīlējusi tēvu, bet nebija saņēmusi pretmīlestību. To Sems saprata. Kellija nebija vienīgais cilvēks ar neatbildētām jūtām. Viņš gluži labi saprata, ko nozīmē būt negribētam un nemīlētam, naktī saukt kādu, kas nekad neatsaucas.

Kellija lāgā neatskārta, ka Sems aizvien vēl ir virtuvē, līdz atjēdzās, sajutusi viņa roku mierinoši uzgulstam viņas plecam. Kālab Sems viņai pieskaras šajā brīdī? Tieši tagad, kad viņa jūtas tik nespēcīga un vārīga?

Viņa apsviedās apkārt un ieskatījās Semam tieši acīs.

— Ko jūs te meklējat? — viņa dīvaini aizsmakušā balsī noprasīja. — Kāpēc ieradāties?

Viegli, pavisam vieglītēm viņš ar pirkstiem pieskārās Kellijas vaigam un novilka tos līdz zodam. — Tāpēc, ka negribēju jūs pamest šeit vienu. — Kellijai gribējās noticēt tam, ko viņa redzēja Sema acis, taču uzplaiksnīja senais pašaizsardzības instinkts, un viņa aizgriezās, atbrīvojot vaigu no pieskāriena. Taču Sema rokas gluži vienkārši satvēra viņu aiz pleciem siltā tvērienā. — Jūs taču nemaz negribējāt palikt viena, sakiet taisnību!

— Neviens negrib būt vientuļš, — viņa atteica. — Varbūt vienīgi viņš, viņam pietika, ja biedros ir pudele.

— Nedomājiet par viņu, Kellij! — Spiediens uz pleciem kļuva ciešāks, Sema rokas vilka viņu tuvāk klāt, apkļāvās viņai apkārt. — Domājiet par mani! — Viņa lūpas skāra Kellijas pieri, acu kaktiņu un aizslīdēja līdz vaigam. — Tieši šeit. — Viņa sajuta Sema silto elpu pie savām lūpām. — Tieši tagad. — Viņa lūpas viegli paberzās gar Kellijas muti. — Vienīgi par mani.

Līdzjūtība. Kellija nekad mūžā nebija izjutusi, ka vīrieša skūpsts varētai paust līdzjūtību. Tas bija vairāk nekā parasts maigums, vairāk nekā saudzība; Sema mute mierināja un sildīja, gluži tāpat, kā viņa rokas padzina stingumu, saspringtību, sāpes. Lūpās, kas slīdēja pār viņas seju, nebija alku, tur bija tikai un vienīgi izpratne.

Kļuva viegli, neticami viegli domāt tikai par viņu, vairs ne par ko citu. Sems viņu iekļāva, viņa siltums un spēks saplūda vienā veselumā. Cik ļoti viņai tā bija vajadzējis, cik izmisīgi un cik sen! Kellija atslāba, iegūla Sema rokās, klusu sauca viņu vārdā un pagrieza galvu, lai apturētu viņa lūpas.

Juzdams, ka Kellijas augums pēkšņi atslābst un kļūst ļāvīgs, Sems visiem spēkiem pūlējās apvaldīt savu atbildes reakciju. Viņš sev atgādināja, ka pašreiz Kellijai nepieciešams mierinājums, nevis kaisle, tomēr nekas nespēja atturēt viņa rokas, tās pašas no sevis kļāva Kelliju aizvien ciešāk klāt viņa augumam, apliecinot, cik stipra spēj būt īsta dalīšanās pārdzīvojumā. Un saprāta balss vairs nespēja aizliegt mutei izjust viņas lūpu dāsnumu.

Visi labie nodomi izgaisa kā nebijuši, kad Sems sajuta Kellijas auguma atsaukšanos, kad viņas rokas apskāva tā galvu un viņas lūpas kaisli prasīja no skūpsta vēl un vēl. Sems nespēja noturēties. Viņam vajadzēja Kelliju skaut, tā bija prasība, dedzinoša kā uguns.

Pirksti slīdēja lejup gar pakausi, atklāja kaklā drebošo pulsu; viņš nolieca galvu, lai šos pukstienus izjustu vēl tuvāk. Rokas sajuta blūzes slideno zīdu un ar drānu apvilktās pogas. Atpogājis tās, Sems paslidināja rokas dziļāk, atklādams jaunu zīda kārtu. Viņš gandrīz pasmaidīja, ieraudzīdams mežģīņoto firziķkrāsas zīda krekliņu.

Atgriezdamies ar muti pie Kellijas lūpām, viņš uztvēra īsās elsas, kad viņa rokas slīdēja pār plāno zīda nieciņu, atklājot ribu cilnīšus zem tā. Viņš pārlaida īkšķus pār zīdā noslēpto mazo krūšu galiņiem, juta tos sabriestam un visu viņas ķermeni izliecamies prasībā izbeigt ķircināšanos.

Sems paliecās atpakaļ, viņam vajadzēja Kelliju redzēt — redzēt acis un visu, ko šīs acis pauž. Nesteidzīgi viņa skatiens slīdēja pār Kellijas seju. Acis bija tumšas un dziļas, tur gailēja tādas pašas alkas, kādas izjuta viņš. Sems palūkojās lejup uz krūtīm un krūšgaliem, kas vīdēja zem plānā auduma. Viņam vajadzēja pārliecināties, vai nobaudīti tie ir tikpat tvirti kā skatīti.

Paliecis Kelliju pāri rokai atpakaļ, Sems paberzēja lūpas gar vienu krūšgaliņu un juta Kellijas pirkstus iespiežamies plecos. Pats klusu iestenēdamies, Sems sakļāva lūpas ap zīda segto krūšgalu un ieelpoja Kellijas spirgto, satraucošo smaržu.

Kellijas plaukstas apkļāva viņa seju un vilka viņa muti atpakaļ pie savējās. Sems zaudēja galvu. Vēl saglabājies prāta pretošanās mazumiņš kustin izkusa. Jo kvēlāk Kellija atsaucās, jo dziļāk viņš krita. Rokas slīdēja kā neprātīgas, glāstīja, tvēra, skāva, karsti vēloties ik skāvienā just, kā viņa trīsēdama atsaucas.

Pēkšņi viņa atrāva savas lūpas, rokas sastinga pretestībā, elpa nemierīgi noraustījās. — Ak Dievs, nē! Tikai šeit ne! — Negribētā pretestība aizlūza šņukstā.

Sems aprima, kā sitienu saņēmis, atkal ieraudzīja piedrazāto virtuvi, visu netīro māju un pēkšņi atguva pirmītējo apņēmību pieskarties Kellijai tikai rāmi, bez alkaina prasīguma. Viņš atliecās, tomēr Kelliju no rokām neizlaida.

— Nē, — viņš klusu piekrita. — šeit ne. Un arī tagad ne.

Kellijas acis kavējās pie viņa — lielas, piesardzīgas, mulsas, tomēr vēl aizvien apreibušas ilgās, ko viņi viens otrā bija iedeguši. Sems paskatījās uz miklo plankumu, ko viņa mute bija atstājusi uz plānā zīda, zem kura vīdēja krūšgals. Vai viņa zina, Sems ieprātojās, ka tas ir solījums visam, kas viņus gaida nākotnē.

— Bet tas notiks, — viņš ierunājās. — To gribam mēs abi. Un tu to zini tikpat labi kā es.

Stāvēdama un juzdama, kā Sema rokas savelk kopā abas blūzes puses un neveikliem pirkstiem pogā to ciet, Kellija nespēja izteikt ne vārda, jo kaut kas nežēlīgi sažņaudza pakrūti.

Viņa gribēja Semu — ne tikai īsu apskāvienu un dažus kaislus skūpstus, ne tikai mierinājumu, kaut gan bija to pieņēmusi. Viņa gribēja Semu gultā. Iekāroja viņu tā, kā neatcerējās savā mūžā jelkad vīrieti iekārojusi. Vajadzēja tikai paskatīties uz viņa stiprajām rokām, platajām krūtīm, stiegraino augumu, lai iztēlotos, kādas sajūtas izraisītu pieskaršanās viņam vai viņa pieskārieni, savīšanās ar viņu gultā kā vienos pinekļos sapītiem.

Tas bija trakums, vājprāts. Nedrīkstēja ļauties tādām domām. Gruva viņas pasaule; gruva viņas karjera; pagātne aptraipījusi viņas tik rūpīgi izstrādāto paštēlu, tēva vārds to nomelnojis. Par to viņai vajadzēja lauzīt galvu, par to domāt. Nevis par Semu.

Bet, kad Sems bija atkāpies, kad viņa pirksti Kellijai vairs nepieskārās, stiprais spiediens pakrūtē joprojām neizzuda. Kellija pūlējās elpot mierīgi un ļoti rūpīgi sabāza blūzes apakšmalu svārkos.

— Tu taču nebiji domājusi šeit pārnakšņot?

Izdzirdusi jautājumu, Kellija pacēla galvu, aizgūtnēm ievilka elpu un mulsi atglauda dažas matu šķipsnas, kas bija izlauzušās no pīnes. — Nē.

— Tad braucam projām no šejienes. — Sems pastiepa pretī roku, lai viņa to saņemtu. — Te tev nekas vairs nav darāms.

Tikai pavisam īsu mirklīti Kellija vilcinājās, tad iekļāva roku Sema siltajā plaukstā un ļāva, lai viņu izved ārā. Viņa jau bija aizmirsusi vienkāršo prieku turēties kādam pie rokas. Kad abi apstājās pie Kellijas automašīnas, nebija vairs ne mazākā iemesla turēties rokās. Kellijai gandrīz sametās žēl. Viņa nebija gribējusi ļauties Sema valdzinājumam, taču tas bija kaut kas tāds, kam viņa nebija spējusi pretoties gandrīz no pirmā viņu sastapšanās mirkļa.

Pēc mājas krēsllbas un sasmakušā gaisa slīpie saules stari šķita jo spožāki, un gaiss smaržoja spirgti. Palūkojoties uz Semu, Kellija pacēla roku un aizēnoja acis pret sauli. Saule kā kvēlojoša bumba spīdēja viņam aiz muguras, spožajā gaismā viņa tumšā seja grima ēnā un vaibstus saskatīt nevarēja.

Virs galvas pletās spilgti zila debess bez neviena mākoņa. Vlnadārzi visapkārt šķita aizsniedzamies bezgalībā, zeme zem kājām bija kā pati mūžība, klusēja ieleju iekļāvušie kalni. īsu brītiņu Sems likās dabas elementiem piederīga daļiņa, būtne, ko radījusi karstā saule, jūras migla un robotās kalnu virsotnes.

— Cik ilgi tu domā šeit palikt? — burvību salauza Sema klusā balss.

— Cik vien man gribēsies.

— Man gan šķita, ka tev drīz jābrauc projām. — Uzacis viņam saraucās izbrīnā un pārsteigumā.

— Oficiāli man televīzijas programmā ir piešķirts atvaļinājums. — Kellija pūlējās runāt tā, lai nebūtu jūtams, ka viņai sāp.

— Ko nozīmē "oficiāli"?

— Tas nozīmē, ka jau nākamajās dienās televīzijas juristi uzsāks sarunas ar manu aģentu par mana darba līguma izpirkšanu, lai pēc tam ar mierīgu sirdi varētu uzdot programmu vadību kādam citam.

— Kāpēc? — Sems skarbi noprasīja. — Ko tad tu esi nodarījusi?

— Esmu pastrādājusi nepiedodamu grēku, kļūdama par varoni visskandalozākajās ziņās. Mans vārds pēkšņi ir saistīts ar slepkavību. — Kellija to visu pateica šķietami rotaļīgi, taču vieglumam cauri lauzās ar rūgtumu sajauktas sāpes.

— Tev taču ar to nav nekā kopīga. Neviens nevar tevi vainot tēva izdarībās.

Kellija skatījās uz Semu un nevarēja atcerēties, kad jelkāds būtu dusmojies viņas labā. Bet Sems dusmojās. Un nezin kāpēc no tā kļuva vieglāk.

— Nav runa par izdarībām. Man kaitē viņa sliktā slava.—To Kellija zināja un saprata, un izjuta, cik tas ir netaisni. — Sabiedrības acīs es esmu slepkavībā apsūdzēta cilvēka meita. Tas neapšaubāmi atstās iespaidu uz skatītāju domām par mani, un televīzija nevar personu ar tādu reputāciju paturēt par gaidāmās vispopulārākās un visvairāk skatītās programmas vadītāju. Šāda programma jāvada cilvēkam ar pilnīgi nevainojamu reputāciju. Es tāda neesmu. Izskaidrojums ir pavisam vienkāršs.

— Gan jau viņi aizmirsīs. — Rūgtais skarbums Sema balsī Kelliju aizkustināja.

— Jā, ar laiku, — viņa piekrita. — Bet tas nebūs tik drīz. Pagaidām nav noteikts pat tiesas prāvas sākuma datums. Tas nozīmē, ka prese vēl neapklusīs. Un prāva • droši vien nebūs tik īsi un ātri pabeidzama. Viņš par vainīgu sevi neatzīst. Viņš zvēr, ka nav to darījis.

— Vai tu viņam tici?

Sems neticēja. To Kellija saklausīja viņa balsī. Viņa novērsa skatienu un stingi vērās mudžeklīgajos vīnogulāju džungļos, atcerēdamās, kā reiz sēdējusi tēvam uz pleciem, skatījusies pāri ogulāju ceriem, bet tēva rokas turēja ciet mazās kājeles, lai viņa nenokristu.

— Runa nav par to, vai es viņam ticu vai neticu, — viņa klusu sacīja. — Svarīgāks ir kas cits: es negribu ticēt, ka viņš būtu spējis nogalināt cilvēku.

— Zinu.

Šis vārds Kelliju gandrīz salauza. Piepeši un pilnīgi neizskaidrojami viņa jutās nogurusi, neizsakāmi nogurusi no pūliņiem par kaut ko kļūt, kaut ko no sevis izveidot, nogurusi no nebeidzamās cīņas par atbrīvošanos no pagātnes pinekļiem un važām. Viņa juta, ka acīs riešas dzeldīgas asaras, bet tām viņa vaļu negribēja ļaut. Viņa ienīda vājumu.

— Kur tu šonakt apmetīsies? — Sema jautājums ļāva viņai novērsties no smagajām domām.

— Kādā motelī. Droši vien Nepā vai Valleho.

— Tur viņi tevi atradīs. — Ar to Sems domāja reportierus.

— Iespējams.

— Vai tu to vēlies?

— Nē.

— Tad brauc man līdzi uz mājām! Mums pie galvenajiem vārtiem nolikti apsargi, lai prese netiktu iekšā. Tur tevi neviens netraucēs. Un mājā ir tik daudz tukšu istabu. — Sems par tukšām dēvēja arī bagātīgi iekārtotās telpas.

Kellija papurināja galvu. — Man vairs negribas turpināt mūžīgo slēpšanos.

— Kāpēc slēpšanos? Tā ir tikai paiešana sāņus, lai nav jāpiedalās saziņas līdzekļu cirkā.

Sema smaids bija neatvairāms. Kellija klusu iesmējās un padevās. — Labi. Braukšu.

— Ir vēl viena piebrauktuve nomaļākā vietā. Vai atceries, kur tā atrodas?

— šķiet, ka atcerēšos.

— Labi. Braukšu tev aiz muguras.

Džips, kas visu laiku rēgojās atpakaļskata spogulī, Kellijai atgādināja, ka viņa nav pamesta viena. Piebraucot pie lielās mājas, viņa uz īsu brīdi samulsa, iedomādamās, kā izturēsies Katrīna, uzzinājusi, ka Sems aicinājis viņu apmesties Ratledžu mājā.

Katrīna ne aci nepamirkšķināja. Tikai paskatījās uz tumīgo saimniecības pārzini, kas stāvēja viņai blakus. — Misis Vārgesa, lūdzu, parādiet mis Duglasai rožkoka apartamentu dienvidu spārnā! — viņa izrīkoja, pēc tam uzrunāja Kelliju.

— Vakariņosim pulksten septiņos. Es saprotu, ka jūs pirms tam gribēsiet sakopties, bet pārģērbties nav nepieciešams. Mēs šeit nekādas ceremonijas neievērojam.

— Pateicos. — Tomēr Kellija neglābjami juta, ka jau divas dienas nav mainījusi svārkus un blūzi. Uzsmaidījusi Semam, viņa devās saimniecības pārzinei līdzi pa marmora kāpnēm uz otro stāvu.

Lejā viņa atgriezās pārģērbusies baltā blūzē un tabakas brūnuma bikšu svārkos. Tūliņ uzradās visur klātesošā misis Vārgesa un aizveda viņu uz mazu salonu līdzās lielajai ēdamzālei. Katrīna jau sēdēja pie galda. Pārkāpusi slieksni, Kellija saminstinājās. Galds bija klāts tikai diviem ēdējiem.

Katrīna manīja viņas vilcināšanos. — Natālija šovakar mums nepiebiedrosies. Baronesei paplāti aiznesīs uz viņas istabu.

Baronese. Kellijai bija piemirsies, ka arī baronese apmetusies šinī mājā. — Un Sems?

— Man liekas, viņš vēl ir vīndarītavā. — Katrīna atlocīja salveti un ieklāja to sev klēpī. — Iznāca neliela aizķeršanās ar diviem fotogrāfiem, kas bija ielavījušies caur žogu. Arī policija atkal atbraukusi iztaujāt dažus strādniekus, kas dzīvo tepat mūsu teritorijā. Domāju, ka Sems tik drīz nepārradīsies.

— Skaidrs. — Kellija apsēdās vienīgajā brīvajā krēslā un, paņēmusi no galda rožsārto salveti, pārsedza to sev pār ceļiem.

Maltītes laikā sarunas par barona nāvi neatsākās, protams, netika pieminēta arī Kellijas tēva loma šajā notikumā. Kā jau priekšzīmīga namamāte, Katrīna vadīja sarunu tikai pa drošiem ceļiem. Pat tik garlaicīgu tematu kā laika apstākļus viņa prata padarīt saistošu, pastāstot par ļaunumu, ko vīnadārziem Kalifornijā nodara sausums, un par bažām, ka stipras lietusgāzes savukārt var kļūt par īstām briesmām vīnogu ražai. Kellija priecājās, ka saruna vakariņu laikā rit par tik ikdienišķiem jautājumiem. Viņa nejutās garīgi vēl pietiekami stipra, lai runātu par ko citu.

Drīz pēc vakariņām Kellija atvainojās un agri devās pie miera. Ja arī Sems bija pārradies, pirms viņa uzkāpa otrajā stāvā, viņi nesaredzējās. Apgūlusies rožkoka bal-dahīngultā un apsegusies ar vieglo dūnu segu, viņa pūlējās nedomāt nedz par Semu, nedz arī par to, ka tēvs šo nakti gulēs cietuma kamerā.

17

Uz naktsgaldiņa blakus Katrīnas gultai bija nomesta guļammaska, ko viņa bija noņēmusi jau krietni pirms rītausmas, kad pirmo lāgu pamodās. Taču augšā celties

negribējās, un viņa palika gultā, vēl joprojām ietērpusies savā drēbnieka šūtajā zīda pidžamā. Līdzīgu pidžamu viņa bija valkājusi jaunlaulātas sievas laikā, kaut šāds apģērba gabals toreiz tika uzskatīts par izaicinošu.

Taču šajā brīdī viņa nenodevās atmiņām par to, kā šādā tērpā bija biedējusi un kairinājusi savu vīru, bet guļot raudzījās agrīnajā rīta saulē, kas caur vieglajiem aizkariem iespīdēja pa austrumpuses logu. Zilās acis bija rūpēs satumsušas. Raižu grumbas iegūlušas pierē, bet pirksti klusu un nervozi bungoja pa atšķirtās grāmatas lapām viņai blakus gultā. Grāmata bija pilnīgi aizmirsta, tāpat kā lampa, kas joprojām dega uz naktsgaldiņa.

Viegls klauvējiens pie durvīm iztraucēja Katrīnu no drūmajām domām. Aši aizvērusi grāmatu, viņa to paslēpa zem mīkstā, kuplā spilvena, pret kura pussēdus bija atspiedusies. Tikpat veiklām kustībām viņa nogludināja zeltrožaino dūnu segu, tā noslēpjot jebkuras pēdas, kas varētu norādīt uz nomodā pavadītu nemierīgu nakti.

Beidzot viņa nospieda arī lampas slēdzi un uzsauca: — Nāciet iekšā, misis Vārgesa!

Atspiedusi muguru pret spilveniem un apčubinājusi dūnu segu sev apkārt, Katrīna sagaidīja saimniecības pārzini, kas ienāca ar paplāti rokās. Uz paplātes, kā parasts, bija glāze tikko izspiestas apelsīnu sulas, ielikta sudraba trauciņā ar ledus gabaliņiem. Kanniņa ar kafiju, piedienīga tase ar apakštasīti, un vēl mazs trauciņš ar žāvētām plūmēm, ko Katrīna iebaudīja vai nu vienatnē, vai nemaz.

— Labrīt, madam! — Misis Vārgesa devās tieši uz gultu un novietoja paplāti šķērsu Katrīnai klēpī.

— Labrīt! — Katrīna atsaucās uz sveicienu un paņēma pārzines sniegto salveti. — Kā šorīt jūtas Fužēra kundze?

— Nemāku teikt, madam. — Pārzine pievāca ūdens karafi un glāzi, ko iepriekšējā vakarā bija nolikusi uz naktsgaldiņa.

— Kā tā? Jūs taču viņai rīta kafiju ienesāt?

— Viņa no tās atteicās.

— Vai atstājāt to viņas istabā?

— Durvis bija aizslēgtas, madam.

Iestājās īss klusuma bridis, pirms Katrīna aizstūma malā paplāti, lai atbrīvotu kājas. Kad Katrīna atmeta nost segu un strauji piecēlās no gultas, misis Vārgesa satrūkās un steidzās paglābt paplāti, gandrīz izliedama ūdeni no karafes.

— Kur mana rītakleita? — Katrīna iesaucās, un zilajās acīs uzdzirksteļoja dusmas.

— Turpat uz krēsla, madam. — Saimniecības pārzine nevarīgi pamāja ar galvu, jo rokās turēja paplāti un kleitu pasniegt nevarēja. Katrīna satvēra vatēto zīda rītakleitu, uzmeta to plecos un steigā iemauca rokas piedurknēs. — Uz kurieni jūs, madam?

— Eju darīt galu tām blēņām. — Iemaukusi kājas mīkstās bezpapēžu čībās, viņa īstā marša solī devās uz durvīm, pār plecu uzsaukdama: —Nesiet šurp viņas paplāti!

— Jā, madam. — Misis Vārgesa pārlaida ātru skatienu istabai, tad nolika paplāti uz gultas un steidzās pakaļ kundzei.

Katrīna apstājās, tikai sasniegusi Natālijas apartamentus, kuros tā nebija paguvusi pārnakšņot kopā ar Emīlu. Katrīna divreiz skaļi pieklauvēja pie durvīm.

— Natālij? Te Katrīna. Veriet tūliņ durvis vaļā! — Tas nebija lūgums, tā bija pavēle. Turklāt tāda, kas necieta pretrunas.

Gandrīz tūliņ durvju viņā pusē bija sadzirdama kustība. Tad tika pagriezta atslēga.

— Varat nākt iekšā, — noskanēja neskaidra balss.

Ne mirkli nekavēdamās, Katrīna iegāja drausmīgi sajauktajā istabā. Paplātes ar neaiztiktu ēdienu, atvērti koferi, izmētātas drēbes, uz grīdas nevērīgi pamests vakartērps. Tikko jaušama dienasgaisma iespiedās pa logam

priekšā aizvilkto smago damasta aizkaru spraugu. Katrīna piegāja pie loga un atvilka aizkarus līdz galam vaļā, pēc tam piesauca saimniecības pārzini.

— Nesiet šurp brokastu paplāti, bet šis aizvāciet! — viņa skadri izrīkoja. — Vēlāk nāksiet šito jucekli sakopt.

Misis Vārgesa paklausīgi atstāja rīta paplāti, pievāca iepriekšējās un izsteidzās ārā, aizvērdama durvis. Tikai tad Katrīna pievērsās sievietei istabas otrā malā. Baronesei mugurā bija garš ziloņkaula krāsas zīda naktskrekls, viņa stāvēja sarāvusies, rokas pār krūtīm sakrustojusi, pirkstiem plecus berzēdama. Tumšie mati sajukuši klaidā pār pleciem. Tumšās acis aiztūkušas no raudāšanas, seja pelēkbāla. Juzdama Katrīnas vērtējošo skatienu, Natālija novērsās.

— Jūs nedrīkstat tā noslēgties šajā istabā, Natālij. — Katrīnas balsi skanēja dusmu asums. Tā nekļuva maigāka ari tad, kad viņa redzēja Natāliju saraujamies.

— Tas neko negrozīs.

— Jūs nesaprotat, — Natālija vārgi pretojās.

— Tā kā pati esmu zaudējusi viru, cilvēku, ko no visas sirds mīlēju, es, jādomā, spēju saprast jūsu sāpes par Emīla nāvi, — Katrīna sacīja, un viņas balss drīzāk skanēja noteikti nekā skarbi. — Bet tas viss jāatbīda malā un jāpievēršas pienākumiem, kas tagad jums jāuzņemas.

— Es nespēju, — Natālija iešņukstējās, aizsedza seju ar plaukstām, un viss viņas augums nodrebēja klusās raudās.

— Lai cik brutāli tas izklausās, bet jums nav izvēles.

— Labāk būtu, ja nomirusi būtu es.

— Bet jūs neesat mirusi. Miris ir Emīls.

Natālija apsviedās apkārt, acīmredzami sadusmota.

— Kāpēc jūs esat tik cietsirdīga?

— Ja jūs to jautājat, tad — tādai man jābūt. — Katrīna atļāvās gandarījumā viegli pavīpsnāt. — Palūkojieties jel

uz šo vēstuļu un telegrammu kaudzi šeit uz paplātes. Jūsu advokāts no Parīzes jau piecreiz zvanīja. Ir lēmumi, kas jums jāpieņem, dokumenti, kas jāparaksta, bezgalīgs daudzums visādu nokārtojamu sīkumu, un... — Katrīna pieklusa, lai mazinātu skarbumu balsi, — jums jāsāk domāt ari par bērēm.

— Ak Dievs! — Natālija aprāva šņukstu un aizcirta roku mutei priekšā.

— Nekas no tā nevar gaidīt, līdz jūs jutīsieties pietiekami spēcīga, lai ar to nodarbotos, Natālij. Tāda greznība jums nav vēlēta. Jums ir sava dzīve, kas jādzīvo, un vīndarītava, kas jāvada.

Natālija papurināja galvu. — Es vīndarlbā neko nesaprotu.

— Iemācīsieties. Es iemācījos, — Katrīna atcirta, atkal kļūdama nepacietīga, tad nopūtās. — Emīls atstājis jums mantojumu. Ja esat viņu mīlējusi, tad rūpēsieties, lai Château Noir ari turpmāk raudzētu augstvērtīgus vīnus. — Nesagaidījusi Natālijas atbildi, Katrīna pagriezās uz durvju pusi. — Gaidīšu jūs jau pirms pusdienlaika lejā.

Kellija nogulēja ilgi, bet tas viņai gadījās reti. Paplāti ar rīta kafiju viņa atrada istabas dzīvojamā alkovā, taču kafija kanniņā bija atdzisusi, svaigā sula novadējusies. Nožēlā nopūtusies, Kellija paņēma paplāti un ar visu kāpa lejā.

Kāpņu lejgalā viņu sagaidīja misis Vārgesa, lai pievāktu paplāti. Uzmetusi Kellijai skatienu, viņa sacīja: — Rltistabā ir svaiga kafija un sula, nāciet, lūdzu, līdzi, es jūs aizvedīšu.

— Pateicos!

Pārzine aizveda viņu uz jauko istabu austrumu pusē. Tā bija iekārtota mājīgā franču zemnieku istabu gaumē,

galds bija skaisti apsūbējuša metāla kalumā. Pārzine pamāja uz sudraba kafijas kannu un paplāti ar sulas traukiem uz bufetes.

— Ja esat ar mieru pati apkalpoties, — pārzine vēsi sacīja, — tad groziņā uz galda atradīsiet radziņus un vairāku šķirņu ievārījumu. Kundze brokastis jau ir paēdusi. Vai vēlaties vēl ko — varbūt omleti vai mīksti vārītas olas?

— Nē, paldies, tikai sausus grauzdiņus.

— Sausus grauzdiņus, — pārzine atkārtoja.

— No rupjas graudu maizes, ja jums tāda ir.

— Protams.

Palikusi istabā viena, Kellija aizgāja pie bufetes un ielēja glāzē sulu. Kad, nolikusi glāzi uz galda, viņa devās atpakaļ pie bufetes pēc kafijas, istabā ienāca Sems. Viņš apstājās, lai paskatītos uz Kelliju — tik slaidu, tumšzaļām biksēm kājās un skuju raksta kokvilnas džemperi mugurā, šajās drānās lieliski izcēlās viņas garās kājas un slaidais viduklis. īsti viņam nepatika, ka mirdzošie mati ar zeltainu sprādzi atkal bija sažņaugti pakausī. Pavisam īsu brītiņu Sems ļāvās iedomai, ka vienīgā jēga, kāpēc KelLja ir šajā mājā, vienīgā jēga, kāpēc viņa vispār ieradusies ielejā, ir tā, ka viņiem abiem jābūt kopā.

Viņa pagriezās, un Sems, noņēmis platmali, ar plašu vēzienu iemeta to pītajā meldru krēslā.

— Labrīt! — Viņš aši palūkojās Kellijas miega atmai-dzinātajā sejā. — Vai tikai nupat piecēlies?

— Jā, vainīga. — Krēsla kājas nošvīkstēja uz grīdas, kad Kellija to pavilka un apsēdās. Sems pavilka otru krēslu nostāk no galda. Tvaika mutulis cēlās no prāvās kafijas krūzes, ko viņš turēja rokā. — Par tevi laikam nevar teikt to pašu? — Sema izskats, rāmais spēks skaidri liecināja, ka viņš uzturējies ārā kopš agra rīta. Un — ja vien pieietu tuvāk, atklātos, ka viņš smaržo pēc saules un spirgta rīta gaisa. — Liekas, tu jau labu bridi esi kājās.

— Kā gaisma atausa, tā piecēlos, — viņš atteica un apsēdās, atbalstīdamies ar elkoņiem pret galdu, abām plaukstām aptvēris krūzi. Viņa poza bija tik atbrīvota, lik atslābināta, ka Kellijai vai šķauda. — Biju laukā vīna-dārzos. Prognoze sola lietu, un es gribēju pārbaudīt, vai ogulājiem lapas pietiekami izgrieztas, lai ap ķekariem paliktu brīva vieta, kur gaisam vējot, ja ogas būs salijušas. Citādi sapelēs vai pusķekars. Tas nozīmē, ka pēc ražas novākšanas no katra tāda aizpelējuša ķekara ar pirkstiem jāizlasa ārā labās ogas, — milzīga noņemšanās un laika zudums. Tā mums iznāca pirms pāris gadiem, un vari ticēt, ka tā nav nekāda izprieca.

— Vai tev neviens nav teicis, ka šodien ir svētdiena? Tā taču esot pasludināta par atpūtas dienu, — Kellija aizrādīja.

— Tā jau ir gan, bet vīnogas to lāgā nezina, un Da-basmāte par to neinteresējas. — Sems pacēla krūzi, pāri tai nenovērsdamies lūkojās Kellijā, un viņa zeltainbrū-nās acis priekā mirdzēja.

— Laikam tev taisnība, — Kellija piekrita un, tikko manāmi pasmaidījusi, redzēja, ka Sema skatiens pievēršas viņas lūpām. Kad šis skatiens ieilga, Kellija to izjuta gandrīz kā fizisku pieskārienu, un pulss, viņas izjūtu atbalsodams, uzņēma straujāku skrējienu. Viņa pūlējās, bet nespēja to nomierināt pat tad, kad Sems pacēla skatienu un palūkojās viņai acīs.

— Tu izskaties atpūtusies. Vai labi gulēji?

— Ļoti.

— Priecājos, ka vismaz vienam no mums labi nācis miegs. — Sema acis nelaidās no viņas vaļā, skaidri liecinādamas, kas vainīgs viņa bezmiegā.

Pievilkšanas spēks nebija zudis, tas nenoliedzams un nenovēršams savā varā turēja viņus abus. Pievilkšanas spēks. Bet tas arī bija viss. Kellijai palika vēl pārlieku daudz kas risināms, pārlieku daudz neskaidrību,

pārlieku daudz neziņas. Šāds sarežģījums pašlaik viņas dzīvē nepavisam nebija vajadzīgs.

— Jā, Katrīna vakarvakarā maltītes laikā sacīja, ka vīndarītavas teritorijā iemanījušies daži preses pārstāvji un ka tu droši vien pārradīšoties vēlu. — Kellija pamanīja salocīto avīzi uz galda. Pirmajā lappusē viņas fotoattēls. Blakus vēl viens, taču avīze atrādās pārāk tālu, lai saskatītu, kas tajā redzams. — Vai šajā svētdienas izdevumā ir kaut kas jauns? — Kafiju maziem malciņiem dzerdama, viņa lūkojās uz avīzi, gan gribēdama uzzināt, kas tur rakstīts, gan arī baidīdamās to izlasīt.

— Tikai tas, ko varēja gaidīt. — Sems paņēma avīzi un iemeta to vienā no tukšajiem krēsliem. — Ja tu katrā ziņā gribi to izlasīt, tad lasi vēlāk, kad būsim padzēruši kafiju.

Sema sejā pavīdēja saīgums. Kellija saprata, kāpēc. Sems nevēlējās, lai šajā brīdī iejauktos kaut kas ar barona nāvi saistīts. Taču, aizvācot avīzi no Kellijas skatiena, viņš nespēja neko izdzēst no viņas apziņas. Atšķirībā no Sema viņa saprata, cik šāda rīcība veltīga, tomēr neko neiebilda.

— Jā, ser, — viņa atsaucās un pacēla roku militāram sveicienam, taču tai mirklī istabā ienāca saimniecības pārzine ar grauzdiņiem. Kellija nolaida roku gar sāniem.

— Izskatās varen barojoši, — Sems pazobojās, kad Kellija paņēma šķēlīti.

— Un ir arī. — Taču viņa tikai mazliet paskrubināja garoziņu, ieklausīdamās, kā klusu noplakšķ gumijas zoles, saimniecības pārzinei izejot no istabas.

— Nu, kas īpašs šodien paredzēts tavā dienas kārtībā? — Sema jautājumā bija sadzirdama vēlēšanās izdzirdēt, ka viss ir gluži normāli. Bet Kellijas pasaule ne tuvu nebija normāla.

— Kādā dienas kārtībā? — Viņa vienaldzīgi paraudzījās uz tumšo maizīti, ko turēja rokā, nolauza mazu stūrīti un ļāva pirkstiem to drupināt. — Pirms divām

dienām ik nomoda minūte bija darbā noslogota. Tagad man brīva laika ir pārpārēm, bet es nezinu, ko ar to iesākt. — Viņa neapzināti aizvien vēl drupināja grauzdiņu. — No saraksta esmu izvēlējusies advokātu, kura vārds ir Džons Maksveins. Esot labs advokāts.

— Ari es to esmu dzirdējis. — Sems palocīja galvu, tomēr nepatikā par sarunas pavērsienu viņam sakniebās lūpas.

— Viņam vēl jāaiziet uz cietumu, lai viss tiktu oficiāli nokārtots. To viņš izdarīšot, cik drīz vien varēšot. Katrā ziņā pirms otrdienas, kad es ar viņu tikšos. — Kellija piebilda, balsi pauzdama savas domas, lāgā neapzinoties, ko saka un ar ko runā. — Kad biju izstāstījusi to mazumiņu, kas man zināms, viņš šķita pārliecināts, ka izdosies apstākļus mīkstināt un Olijs nevarēs izvirzīt apsūdzību slepkavībā ar iepriekšēju nodomu. — Pamanījusi drupatu kaudzīti šķīvi, viņa nopurināja atlikušās drupatiņas no pirkstiem un sacīja: — Pēc tikšanās ar advokātu man vairs nebūs nekāda pamata šeit uzkavēties. Visu pārējo varēs nokārtot pa telefonu.

— Uz kurieni tu brauksi?

— Atpakaļ uz Ņujorku.

Ceļot kafijas krūzi pie mutes, Sems, skatienu no Kel-lijas nenolaizdams, jautāja: — Ko tu tur darīsi?

— Tur man ir daudz darāmā.

— Nosauc kaut divas darīšanas! — Lai izaicinājums neskanētu tik skarbi, viņš pasmaidīja.

— Pirmām kārtām — es varu šo to izdarīt, lai saglabātu savu vietu, — Kellija atbildēja un pēc īsas pauzltes ar panigru humoru piebilda: — Televīzijā prombūtne gaužām reti "liek sirdij iesilt mīlestībā". Daudz biežāk te noder cits teiciens: "Ko acs neredz, to sirds aizmirst." Ja esmu tur uz vietas, varu vismaz pacelt balsi savā labā, aizstāvēt savas tiesības. Telefona tālsarunā tas lāgā nebūs iespējams.

— Nu labi, bet kas ir tā otra darīšana? — Sems jautāja, nespēdams atspēkot pirmās atbildes loģiku.

— Kopš pārcelšanās uz Ņujorku es visu laiku esmu darbojusies vienā programmā — par bērniem, kas pakļauti pāridarījumiem. Cik vien iespējams, palīdzu iegūt naudu šo bērnu fondam vai pievērst tiem sabiedrības uzmanību. Nu man būs vairāk laika ar to nodarboties. Dievs liecinieks, ka šiem bērniem palīdzības nekad nevar būt par daudz. — Pamanījusi, ka balss aizraujas, Kel-lija apklusa un uzmeta Semam ašu skatienu, cerot, ka viņš to nav pamanījis.

Sema acis dusmās bija satumsušas gandrīz melnas, taču, kad viņš ierunājās, balss skanēja klusāk un maigāk, nekā Kellija to jebkad iepriekš bija dzirdējusi.

— Jā, viņiem palīdzība ir vajadzīga. Tāpat, kā tev tā bija vajadzīga.

Sema klusā, rāmā sapratne gandrīz parāva vaļā slūžas. Kellija visiem spēkiem pūlējās apspiest asaras.

— Tieši tāpēc man šķiet — ja spēju palīdzēt kaut vienam, vienam vienīgam bērnam, — balsij piesmokot viņa sacīja,

— ja izdosies paglābt kaut vienu bērnu no tādiem fiziskiem un garīgiem pāridarījumiem, kādus esmu izcietusi es pati, arī tad būs labi.

— Ar vienu vien nepietiek. To mēs, šķiet, abi zinām. Tas būtu pārāk maz.

Par šo tematu Kellija vēl joprojām nespēja runāt bez mulsuma. — Un nav jau šie divi darbi vien, — viņa dziļi ievilka elpu, lai atbrīvotos no neveiklības, un izmocīja pat smaidu, — man ir vēl viens darbiņš: šūpuļkrēsls, ko nopirku sīkumtirgū. Tas ir pārklāts vismaz ar divdesmit krāsas kārtām, un pagaidām es neesmu noberzusi vēl ne pusi no tām.

— Tas var pagaidīt. Viss var dažas dienas pagaidīt. Tev nav tūlīt jābrauc projām.

Kellija papurināja galvu. — Man ir nepieciešams

strādāt. — Negribēdama, ka Sems pārprot, viņa aši piebilda: — Runa nav par naudu. Šis tas man ir iekrāts, ar to pietiek, lai kādu bridi varētu padzīvot dīkā.

— Nu tad iedomājies, ka tagad tev ir atvaļinājums, — Sems turpināja. — Palaiskojies! Ļauj nepatikšanām norimt, izlīdzināties.

Semam runājot, viss izklausījās ļoti loģiski. Kellija vilcinājās. — Es nezinu.

— Man gribas, lai tu paliec, Kellij.

Sems gribēja vairāk nekā palikšanu vien. To Kellija saklausīja viņa balsī. Tas satrauca un mulsināja, jo viņa pati nespēja mierīgi par to domāt.

— Es neesmu tam gatava, Sem, — Kellija sacīja, bet pati apjēdza, ka nav īsti atklāta. — Es neesmu tev gatava.

— Man šķiet, ka arī es neesmu tev gatavs. Bet vai tas kaut ko groza? Itin neko.

— Bet tam vajadzētu grozīt.

— Var jau būt. Taču varbūt dzīvē ir kas tāds, ko nav iespējams grozīt. Varbūt tas gluži vienkārši ir jāpieņem, kāds ir.

— Tam es neticu.

— Netici? Tad tici kam citam: tieši tagad man ir nepieciešams, lai tu būtu šeit kopā ar mani. Un man liekas, arī tev ir nepieciešams, lai mēs būtu kopā.

— Nē. — Kellijas protests izskanēja ātri un uzstājīgi.

— Liedzies, cik gribi, Kellij! Bet jautājumā par tevi un mani runa ir nevis par "ja", bet gan par "kad". — Sems atstūma kafijas krūzi un piecēlās. — Lai cik labprāt es gribētu šīs pārrunas turpināt, man tomēr ir laiks iet atpakaļ un raudzīt, kā puišiem veicas. — Apstājies pie Kellijas krēsla, viņš pārlaida pirkstgalu Kellijai gar vaigu. — Tiksimies vēlāk.

— Labi, — Kellija nomurmināja, gandrīz vai satriekta par drošo pārliecību Sema balsī.

Tikai tad, kad Sema soļi bija aizskanējuši, viņai izdevās nokratīt mulsumu, paņemt no krēsla avīzi un ķerties pie lasīšanas.

Vēsts par barona nāvi aizņēma ne tikai pirmo lappusi vien, tā piepildīja vēl veselas divas lappuses. Pavisam bija trīs dažādi, kaut arī radnieciski raksti. Pirmajā bija pārstāstīti visi ar barona nāvi saistītie apstākļi, kā arī Kellijas tēva apcietināšana un apsūdzība noziegumā. Otrs raksts skāra barona Emīla Fužēra izcelsmi un dzīvi, līdz ar dažādu ievērojamu vīnu un pazīstamu vīndaru izteikumiem gan par baronu pašu, gan par viņa devumu vīnrūpniecībā; savu vārdu bija teicis arī Gils Ratledžs: "Pasaule zaudējusi dižu vīnrūpnieku un krietnu cilvēku."

Trešā apraksta centrā bija ievietota Kellijas fotogrāfija, tomēr rakstīts tika galvenokārt par tēvu; viņas karjera televīzijas ziņu dienestā aizņēma tikai trīs īsas rindkopas. Daļa informācijas par tēvu līdzinājās policijas protokolam, sausie fakti bija papildināti ar tādu cilvēku izteikumiem, kuri pazina Douertiju, bet gandrīz nemaz neatcerējās Kelliju un samērā plaši un pareizi atstāstīja viņa ļaundarības gan pēdējā laikā, gan arī agrāk, tādējādi vēlreiz pierādot, ka mazpilsētām ir gara, ilga atmiņa.

Nopūzdamās Kellija atstūma avīzi. Semam taisnība — tur bija tikai tas, ko varēja gaidīt. Mierināja apziņa, ka nākamās dienas numurā par to būs tikai kāda īsa slejiņa kaut kur tālāk lappuses apakšā.

Pa to laiku kafija bija atdzisusi. Kellija saviebās un gāja pie kafijas automāta ieliet tasē karstāku kafiju. Rītis-tabai tuvojās klusi, nesteidzīgi soļi. Kellija smaidīdama paraudzījās uz durvīm, cerēdama ieraudzīt Katrīnu.

Taču istabā ienāca nevis Katrīna, bet baronese Fužēra un palika neziņā stāvam. Viņa bija ģērbusies vienkāršā, pieguļošā melnā kleitā, no rotām vienīgi laulības gredzens pirkstā. Tumšie mati atglausti un pakausī

saņemti gludā mezglā. Baronese bija pūlējusies ar kosmētiku noslēpt bālumu un satūkumu ap acīm, tomēr nekādi nebija spējusi padarīt neredzamu mokošo skumju izteiksmi acīs. Ieraugot Kelliju, acis iepletās pārsteigumā un nepatikā.

— Jūs esat televīzijas korespondente. — Balss pauda sāpes un apsūdzību.

— Biju... — Kellija iesāka, bet tūdaļ tika pārtraukta.

— Kā jūs te iekļuvāt?

— Esmu šeit ciemos. Sems mani uzaicināja. — Kellija tomēr negribēja pieļaut, ka tiek uzskatīta vienīgi par televīzijas darbinieci. — Piedodiet, baronese, bet jums jāzina, ka esmu Leonarda Douertija meita.

Baroneses tukšajā skatienā parādījās neizpratne. — Es nesaprotu.

Vainas apziņa. Kellija to izjuta un, lai cik saprātīgi centās spriest, tomēr nespēja šo domu atvairīt. — Viņš tiek apsūdzēts jūsu vīra nogalināšanā.

Jūtami nobālusi, Natālija aizgriezās. — Zinu, ka viens cilvēks ir apcietināts. Bet vai man pateica viņa vārdu...

Nesākās ne histērija, ne niknu apvainojumu plūdi, ne raudu lēkme, iestājās vienīgi dziļš, mokošs klusums, kas Kellijai likās neizturams. Sākotnējā doma, ka bijis aplam šeit apmesties, nu vērtās neapšaubāmā pārliecībā.

— Piedodiet, baronese! Mana atrašanās šeit var jūs vienīgi sarūgtināt. Es tūliņ iešu projām. — Nolikusi tasi uz bufetes malas, Kellija žigli devās uz durvīm.

Taču viņa nepaguva paspert ne trīs soļus, kad baronese, pacēlusi roku, viņu apstādināja. — Lūdzu, neejiet!

Šinī brīdī istabā ienāca Katrīna un, tikai acis abām uzmetusi, uzreiz aptvēra situāciju. — Natālij, cik labi, ka arī jūs mums piebiedrojaties. Kelliju Duglasu jūs, protams, pazīstat.

— Sākotnēji Douertiju, — Kellija skarbi piebilda. — Es viņai pateicu, kas esmu.

Katrīna laipni pasmaidīja, neizrādīdama ne mazāko pārsteigumu. — Tēva dēļ Kellija diemžēl kritusi par upuri masu saziņas līdzekļu uzmanībai. Sems piedāvāja viņai patvērumu mūsu mājā, un es piekritu.

— Esmu par to ļoti pateicīga, tomēr pašreizējos apstākļos, šķiet, būs labāk, ja braukšu projām.

— Blēņas! — Katrīna stingri noteica un dzīrās vēl kaut ko sacīt, taču Natālijas Fužēras klusā balss viņu pārtrauca.

— Neredzu iemeslu, kāpēc jums no šejienes būtu jāaizbrauc.

Kellija papurināja galvu. — Tas ir ļoti laipni no jūsu puses, bet mana klātbūtne būtu jums vienīgi nepārtraukts, nepatīkams atgādinājums par notikušo.

Baronese pārsteigta palūkojās uz Kelliju. — Kā gan jūs varētu man atgādināt to, ko es tik un tā nespēju aizmirst? Sāpes par Emīla nāvi es izjūtu ar katru elpas vilcienu. Jūsu klātbūtne neko nespēj vērst ļaunāku, turpretī man būtu sāpīgi apzināties, ka es esmu iemesls jūsu aiziešanai no šejienes.

Kellija vēl gribēja strīdēties pretī, bet iejaucās Katrīna: — Natālijai taisnība. Jūs paliksiet tepat, un lai mums nekad vairs nav jānoklausās runas par projāmiešanu.

Kellija jutās kā lamatās notverta un nevarēja izdomāt nekādu atspēkojumu. Viņa padevās, pūlēdamās saglabāt pašcieņu, tad atvainojās, ka gribot iet uz savu istabu, lai uzrakstītu vēstuli draudzenei. Taču istabā viņa jutās kā ieslodzīta un tikai ar mokām spēja sagaidīt brīdi, kad tiks aicināta lejā pusdienās.

Milzīgas tumšu mākoņu blīvas krājās debess rietumu pusē, nepārprotami solīdamas lietu. Tomēr saule, šķiet, nelikās gar draudiem ne zinis un lēja pār vīnadār-ziem karstu spožumu.

Katrīna pa lielā salona stiklotajām durvīm vēroja tumšos mākoņus, kas gauži saskanēja ar viņas nomākto prātu. Mākoņi vēl bija tālu, iespējams, tie nemaz neat-peldēs līdz ielejai. Ar visu pārējo bija gluži tāpat, tomēr tāda doma nespēja viņu nomierināt.

Katrīna pati sev atzinās, ka beidzot kļūst veca. Brīžam redz to, kā nemaz nav. Dažkārt ierauga rēgus. Un varbūt ari Natālijai drīz rādīsies rēgi. Viņa domāja par Emīla atraitni, kas bibliotēkas istabā tobrīd mocījās ar zvanīšanu pa telefonu, kārtoja nejēdzīgi daudz visādu sīkumu, risināja ari daudz svarīgu jautājumu, kas pašai liekas nenozīmīgi, — uz mata tāpat, kā pirms ļoti daudziem gadiem bija darījusi viņa pati.

Piepeši gaiss istabā likās biezs un smacīgs. Atgrūdusi durvis vaļā, Katrīna izgāja uz terases. Uzmanību saistīja ūdens šļaksti, novēršot to no tumšas mākoņu gūzmas aiz kalniem. Ar skatienu meklēdama šļakstu cēloni, viņa ieraudzīja Kellijas Duglasas slaido stāvu slīdam pa baseinu. Ņirbēja garās kājas, bet spēcīgie roku vēzieni nesa viņu uz priekšu visā baseina garumā. Cīņā ar dēmoniem uzvaras trofeja būs nogurums pēc peldē zaudētajiem spēkiem, Katrīna nosprieda. Reiz ari viņa bija rosījusies un strādājusi, līdz pagura tiktāl, ka nejaudāja vairs ne domāt, ne just.

Viņa noskatījās, kā Kellija vēl trīsreiz nopeldēja baseina distanci tādā pašā straujumā, iekams meta mieru un izkāpa sausumā. Gara, slaida kā niedre, rokas un kājas aiz slapjuma spīdīgas, pleci un krūtis strauji cilājās no piepūles, zeltotais peldkostīms, viens no tiem, ko Katrīna glabāja viesiem, mirgoja spožāk par sauli. Kellija atmeta galvu un sapurināja garos matus, kas slīga pār muguru kā tumšs aizkars, mezdams saulē zeltainsarkanus zibšņus.

Tālumā ieskanējās ārdurvju zvans. Saraukusi pieri, Katrīna pagriezās uz istabas pusi. Neviens apmeklētājs netika gaidīts. Kas gan būtu ieradies nepieteikts?

Pamodās ziņkāre, un Katrīna atgriezās lielajā salonā, izgāja hallē tieši tai brīdi, kad misis Vārgesa atvēra ārdurvis. Katrīna sastinga, ieraudzīdama nepārprotamo sudrabpelēko matu ērkuli, kāds bija vienīgi viņas dēlam Gilam. Viņas pieņēmums apstiprinājās jau nākamajā mirklī, jo dēla balss taujāja pēc Natālijas. Izrādījās, ka tēvam līdzi atnācis arī Klejs.

— Aiciniet viņus iekšā, misis Vārgesa! — Katrīna izrīkoja un pati devās uz ārdurvīm, pie katra soļa uzsizdama spieķīti pa grīdas marmora plāksnēm.

Ar galvas mājienu atlaidusi saimniecības pārzini, viņa paskatījās uz dēlu un pamanīja tā acīs piesardzīgu modrību. — Jūs esat atnākuši apciemot Natāliju. Vai tas ir gudri darīts?

Dēla uzacs viegli paliecās augšup. — Vismaz atbilst pieklājībai. Atnācām izteikt līdzjūtību un piedāvāt palīdzību un atbalstu.

— Protams. — Paskaidrojumu Katrīna pieņēma tādu, kāds tas tika vārdos izteikts, tūliņ saprazdama arī tā īsto nozīmi.

— Kā baronese jūtas? — jautāja Klejs, un viņa ļoti glītā seja pauda situācijai piedienīgu iejūtību.

— Sākotnējo smago triecienu par Emīla nāvi viņa ir pārvarējusi, — Katrīna atbildēja. — Par pārējo gādās laiks.

— Vai tu viņai darīsi zināmu mūsu ierašanos? — Gils jautāja, vēl joprojām ar izaicinājumu skatienā, tomēr naidīgumu piesardzīgi turēdams grožos. Katrīnai ļoti gribējās dēlam pateikt, ka viņš pūlas velti, taču Gils viņai neticētu, tāpat kā nebija ticējis viesību vakarā.

— Viņa ir bibliotēkas istabā. — Mirkli Katrīna pastāvēja, smagi atspiedusies uz spieķa, tad pagriezās un apmeklētājiem pa priekšu devās uz bibliotēku, klausīdamās abu nācēju soļu ritmā, — viens tos spēra ātri un droši, otrs — lēni, it kā ar aprēķinu. Taču kaut kādā ziņā viņi abi bija līdzīgi.

Vai tā būtu tikai banāla frāze? Kāds tēvs, tāds dēls. Nē, Gilā nekas nebija līdzīgs tēvam, viņas mīļotajam Kleitonam. Godkāri, nelokāmo tieksmi pēc panākumiem Gils mantojis no viņas. Un nodevis to tālāk savam dēlam, vēl papildinot ar slīpētu viltību. Abiem piemita īpašības, ko varētu saukt par teicamām, ja tām nepiejauktos noslieksme uz negodīgumu. Vai Gilam taisnība? Vai visā vainīga viņa?

Katrīnas nopūta izskanēja ļoti klusu, kad viņa apstājās pie aizvērtajām bibliotēkas durvīm. Viegli pieklauvējusi, viņa gāja iekšā. Natālija sēdēja ar ādu apvilktajā atzveltņu krēslā pie neiekurināta kamīna, it kā gaidītu no turienes siltumu. Skatiens stingi vērās kamīna nomelnējušajā mutē. Seja bāla. Rokā viņa turēja žūksni faksa papīru.

— Natālij! — Katrīna palika uz sliekšņa stāvam, vērodama, kā uzrunātā strauji pagriež galvu; tukšo skatienu uz mirkli nomija apjukums. — Jums ciemiņi.

— Ciemiņi? — Natālija neziņā piecēlās. Taču, ieraugot ārpusē pie durvīm stāvam Kleju un Gilu Ratledžus, viņa samulsa un vaigos pēkšņi iesitās sārtums. — Es... — viņa neveikli paskatījās uz papīriem, ko vēl turēja rokā, tad novērsās, ķēra ar otru roku pie lūpām, pēc tam piekļāva to pie kakla. — Lūdzu, aiciniet viņus iekšā!

Katrīna paspēra soli sāņus, pašķirdama abiem vīriešiem ceļu, un palika stāvam, neizlaižot durvju vara rokturi no saujas. Viņa nesteidzās iet projām, bet iztālēm vēroja, kā Gils pirmais pieiet Natālijai klāt, saņem abas viņas rokas un piespiež tās sev pie krūtīm, klusiņām runādams līdzjūtības vārdus. Taču Natālijas skatiens kavējās pie Kleja. Katrīna izgāja ārā, tīšām atstādama durvis vaļā.

Pāris soļu tālāk atradās mūzikas istaba. Melnā lielā flīģeļa vilināta, Katrīna iegāja salonā. Apsēdusies uz cietā klaviersoliņa, viņa viegli pārslidināja roku pār gludo melno vāku, kas sedza taustiņus.

Sejā iezagās vārs atmiņu smaids, viņai atceroties abu savu zēnu neskaitāmās klavierstundas. Nu gadiem neviens vairs nebija pie šīm klavierēm piesēdies. Tās, bez šaubām, drausmīgi noskaņojušās. Džonatans par to nepavisam neuztrauktos. Atmiņas Katrīnas lūpās ievilka mīlīgu smaidu. Nabaga puisēnam vispār nebija muzikālās dzirdes, viņš pats nekad nemanīja, ka piesitis aplamu noti. Gils viņu par to nemitīgi dzalkstīja. Gils pats bija muzikāli apdāvināts, spēlēja brīvi un nekļūdīgi.

— Vai jūs, madam, varbūt vēlētos tēju ar cepumiem? — saimniecības pārzines balss izkliedēja Katrīnas domas.

— Labprāt, tas būtu ļoti jauki. — Katrīna ar nepacietīgu mājienu aizraidīja pārzini projām, tad nolaida roku klēpī. Pirksti nervozi burzīja kleitas drānu.

Nenovērsdamās Katrīna lūkojās uz klavierēm, un acis no jauna satumsa satraukumā un raizēs. Viņai ļoti gribējās izbeigt šo minēšanu un prātuļošanu. Vajadzēja viņiem pajautāt, vajadzēja viņus konfrontēt, taču viņa nejutās droša pati par sevi... un baidījās, ka varbūt nespēs atšķirt, kur ir meli, kur patiesība.

Viņa ienīda savu vecumu. Ienīda ķermeni, kam vairs nevarēja uzticēties, prātu, kas reizēm aizklīda neceļos, acis, kuras, lūkojoties tagadnē, lāgiem saskatīja pagātnes tēlus un ainas.

Bibliotēkā skanēja klusinātas, neskaidras balsis. Starp tām Katrīna varēja atšķirt tikai Gila balsi. Pēc īsa brītiņa viņa izdzirda gaitenī soļus. Tie bija Gila soļi. Pat pēc visiem šiem ilgajiem gadiem viņa atcerējās un pazina Gila ašo, noteikto gaitu. Vienmēr viņš steidzās, vienmēr apņēmīgi devās pretī mērķim.

Kad soļi tuvojās mūzikas istabai, Katrīnai pēkšņi iešāvās prātā, vai tikai dēls nemeklē viņu. Cerība piecēla Katrīnu kājās. Un cerība ieskanējās balsī, kad viņa pasauca Gilu tanī brīdī, kad tas patlaban gāja garām durvīm.

— Gil?

Viņš apstājās un ielūkojās mūzikas istabā. Sejā strauji uzzibsnīja dusmas, kas Katrīnu grūstin atgrūda. — Vai būtu iebildumi, ja es izmantošu telefonu lielajā salonā? Man ir viena svarīga zvanīšana.

— Ak svarīga zvanīšana? — Katrīna noprasīja un klusāk piebilda: — Cik parocīgi Natālijai un Klejam!

Ieraudzījusi Cila vaigos parādāmies sārtus dusmu plankumus, Katrīna saprata, ka uzminējusi pareizi. Šķietami svarīgā telefona saruna nebija nekas cits kā iegansts, lai atstātu Kleju divatā ar Natāliju. Šī atziņa Katrīnai nesagādāja nekādu gandarījumu, un viņa novērsās, Gila soļiem aizskanot uz lielo salonu.

Tikko Gils bija izgājis no bibliotēkas istabas, Natālija nostājās pie kamīna un skatījās tā nomelnējušajā kurtuvē, stāvēja, galvu noliekusi, Klejam uzgriezusi muguru, nepārprotami nošķirdama sevi no viņa. Natālija bija radījusi sev apkārt čaulu, tā ka Klejam bija grūti noteikt, kas norisinās viņas prātā. Viņš varēja vienīgi cerēt, ka čaula ir pietiekami trausla, lai to salauztu.

— Natālij! — viņš ierunājās un paspēra soli tuvāk.

Viņa to apstādināja ar klusu, bet skarbu čukstu:

— Tev nevajadzēja nākt šurp.

— Es nespēju ilgāk izturēt atšķirtībā. Doma, ka tu esi viena, saprotot mokas, ko tu ciet, tas bija par daudz, es nespēju to paciest. Es...

— Viņš zināja. — Likās, viņa nav dzirdējusi nevienu Kleja sacīto vārdu. Satriekts un pārsteigts par to, Klejs vairs neko nepiebilda un gaidīja, domādams, vai tiešām nebūtu pratis Natāliju pareizi novērtēt. Puspagriezienā viņa, abām rokām pati sevi apskāvusi, uzmeta tam vajāta cilvēka izmisušo skatienu. — Viņš zināja, noteikti zināja. Kālab gan citādi viņš būtu mums sekojis?

— Mani moka tā pati doma. — Kad Natālija atkal pavērsās pret kamīnu, Klejs piegāja viņai tuvāk. — Bet mums jāsamierinās ar faktu, ka patiesību nekad neuzzināsim. — Viņš viegli ar plaukstām apņēma viņas pirkstus, kas bija iekrampējušies pašas rokās. No Kleja pieskāriena viņa nodrebēja, tomēr neatrāvās, un Klejs saprata, ka viņam ne no kā nav jābīstas. — Es gribēju, lai mēs būtu brīvi. Gribēju, lai mēs būtu kopā. Taču ne jau ar tādiem līdzekļiem. Tici man! — Noliecis galvu, Klejs viegli ar lūpām pačubināja viņas matus. — Es tevi mīlu vairāk nekā savu dzīvību. Es nepārciestu, ja tu mani tagad ienīstu.

Klusu ievaidēdamās, Natālija pagriezās un ieslīga Kleja rokās. Viņš to turēja siltā, mīļā apskāvienā, neko neteikdams, neko nejautādams. Vēlāk, kad jutīsies drošs, ka vairs nebūs jādzird ne pārmetumi, ne savstarpēji apvainojumi, tad varēs uzsākt runas par uzņēmumu ap vienošanu.

Terases durvis uz lielo salonu stāvēja vaļā. Sākumā vilcinājusies, Kellija iegāja pa tām, jo ēnainajā mājā bija tik patīkami vēsi pēc āra karstuma. Apstājusies viņa pastūma saulesbrilles uz galvvidu, briļļu kājiņas ieāķē-dama gandrīz jau izžuvušajos matos. Viņa paraudzījās apkārt, vai neredzēs Katrīnu, bet istabā neviena nebija.

No lielās marmorhalles līdz salonam skanēja balsis, un Kellija devās turp. Basās kājas pa persiešu paklāju kustējās bez skaņas. Viņa netika līdz durvīm, kad tajās parādījās misis Vārgesa un, ieraudzījusi, ka salonā kāds ir, pārsteigumā iepleta acis.

— Vai varu jums pakalpot, mis? — Saimniecības pārzines skatiens nomērīja Kellijas basās kājas, kailos lielus un īso frotē peldkleitiņu pār zeltaino peldkostīmu.

— Nē, paldies. — Kellijai šķita, ka saimniecības pārzine uzskata par nepiedienību tādā izskatā rādīties salonā. — Es tikai meklēju Katrīnu.

— Man liekas, kundze ir mūzikas istabā. Ja jūs...

— Nē, — Kellija aši viņu pārtrauca. — Gribēju tikai zināt, cikos būs vakariņas.

— Pulksten septiņos, mis.

— Pateicos! — Kellija apmeta likumu apkārt saimniecības pārzinei un atkal devās uz durvīm, pie sliekšņa sadurdamās ar Katrīnu.

— Nu, vai jauki izpeldējāties? — Katrīna vaicāja. Vārdi, balss noskaņa un smaids liecināja par priekšzīmīgu namamātes laipnību pret viešņu.

Kellija sākumā tikai piekrītot pamāja ar galvu, taču redzēja, ka ar to nepietiek. — Esmu radusi augu dienu būt kustībā, un, kopš esmu šeit, man nav gadījusies izdevība fiziski izkustēties. Tāpēc pelde tiešām bija nepieciešama. — Viņa grasījās vēl ko teikt, bet manīja, ka Katrīna neklausās. Tās uzmanību saistīja kaut kas halles viņgalā, no kurienes skanēja neskaidra balsu murdoņa. — Vai kāds ir ieradies? — Kellija savilka frotē kleitiņu priekšpusē ciet un pārlika atlokus vienu pār otru.

— Gils un Klejs patlaban iet projām, — Katrīna atbildēja. — Bija atbraukuši apmeklēt Natāliju un izteikt viņai līdzjūtību.

Kellija dzirdēja ārdurvis atveramies un izgāja no salona paskatīties uz abiem viesiem, jo, zinot, ka Katrīnas un jaunākā dēla attiecības nebūt nav draudzīgas, negaidītā vizīte viņu darīja ziņkārīgu. Abi vīrieši jau bija pāri slieksnim, Gilu vairs nevarēja redzēt, bet Klejs pagriezās atpakaļ pie baroneses, kas, viņus ārā vadīdama, stāvēja durvis. Viņš kaut ko sacīja, tad pacēla roku un viegli noglāstīja tai vaigu. Kellija kā apstulbusi noraudzījās žestā, kas nepārprotami liecināja par tuvību.

— Liekas, tāds ir Kleja priekšstats par līdzjūtības izrādīšanu, — Katrīna noteica ar tik dzedru sejas izteiksmi, ka tā pilnīgi apstiprināja Kellijas pašas radušos iespaidu.

Klejs un Natālija Fužēra tātad bija vairāk nekā tikai paziņas vai draugi. Tomēr baroneses sirdēsti par Emīla nāvi šķita patiesi. Kāpjot augšā uz savu istabu, lai pirms vakariņām noskalotos dušā, Kellija joprojām netika vaļā no šīs pārsteidzošās domas.

18

Lielā lustra ar kristāla lāsēm un lāstekām izplatīja gaismu plašajā lejasstāva hallē, padzenot nakts melnumu. Grīdas un kāpņu pulētais marmors spožajā gaismā margoja silti, nepavisam vairs nelīdzinādamies saltajam akmenim, kāds tas bija dienā.

Sems bija pārāk pieradis pie savas apkārtnes, lai šo pārmaiņu pamanītu, kad gariem soļiem strauji devās cauri hallei un augšup pa kāpnēm. Prātā viņam bija tikai divas domas — viena par vēsu dušu, otra — par Kelliju. Par dušu gan bija jādomā tikai starp citu, jo kopš rīta viņš nebija varējis sagaidīt dienas beigas un nakts sākumu. Nu pēdīgi diena bija galā, mazliet vēlāk, nekā iecerēts.

Ticis kāpņu galā, Sems steidzās pa gaiteni uz savu istabu. Tuvojoties Kellijas istabai, viņš automātiski palēnināja gaitu, sastomījās, līdz beidzot tomēr piegāja pie durvīm un pieklauvēja.

— Lūdzu, iekšā! — Smagās durvis apslāpēja balsi, neļaujot saklausīt skaisto tembru, bet vārdus varēja saprast.

Satvēris apaļo rokturi, Sems to pagrieza. Ar spēcīgu roku atgrūdis durvis vaļā, viņš iegāja tumšajā istabā. Gluži tumša tā vis nebija. Nelielajā atpūtas nišā dega lampa, vairāk gan greznumam nekā apgaismošanai, ēnas lielajā istabā drīzāk padziļinot nekā kliedējot.

Kellija stāvēja pie loga, seja palsi vizēja pret dziļo

tumsu aiz loga rūtīm. Mugurā viņai bija zīda rītatērps, mati, to Sems tūdaļ ievēroja, atkal atsukāti un savīti nejaukajā pīnē. Kellija atradās milzīgā tālumā. Tas nekam nederēja, kaut kas jādara. Sems ļāva durvīm pašām aizkrist un devās pie viņas.

— Vai tu vienmēr tā vāķē tumsā?

— Nē, vienmēr ne. — Taču šajā vakarā Kellijai gribējās pazust ēnās, paslēpties tumsā un ļauties, lai tā viņu sargā... kā daudzkārt bija sargājusi no piedzērušā tēva dusmu lēkmēm.

Viņa redzēja Sema tumšo ēnu tuvojamies. Tad soļi apklusa un viņš bija klāt, pie loga, pavisam tuvu, viņai līdzās. Pārāk tuvu. Vajadzētu iedegt lielāku gaismu, bet vēl ne. Vēl ne.

— Piedod, ka netiku vakariņās! Nepaguvu. — Sems runāja klusu, toties jo skaidrāk Kellija juta viņa ciešo skatienu. — Gribēju paspēt laikā, bet, tiklīdz posos projām, ikreiz kaut kas atgadījās. Nekāds jēdzīgais namatēvs no manis nesanāk.

— Tā nemaz nav. Mēs taču šorīt kopā dzērām kafiju. — Pavisam nevērīgi. Izturies brīvi un nevērīgi, Kellija sevi pamācīja. Viegli nenācās to izpildīt, tik stipri izjūtot Sema klātbūtni, viņš smaržoja pēc zemes un saules, un vēl pēc kā ļoti vīrišķīga.

— Tas gan tiesa. — Sems atdarināja viņas toni. — Kā tu pavadīji dienu?

Kellija lēni pagriezās atpakaļ pret logu un piespieda plaukstu pie vēsās rūts. — Peldējos, sauļojos un domāju.

— Par ko? — Visu dienu Semam viņa ne mirkli nebija izgājusi no prāta un nu gribējās zināt, vai viņai bijis tāpat.

— Par visu ko. Galvenokārt par savu darbu. — Kellija pieliecās logam tuvāk un piespieda pieri pie stikla, raudzīdamās āra tumsā. — Es nedrīkstu to zaudēt. Vairs ne.

Kad esmu tik grūti pūlējusies, lai pie tā tiktu. Ir jārod kāda iespēja, lai tas nenotiktu, ir jābūt kaut kam, ko es varētu pateikt vai izdarīt, lai viņus pārliecinātu mani neatlaist.

— Vai tev nešķiet, ka tu tīši meklē raizes? Vēl taču tu neko neesi zaudējusi.

— Bet no šī ārpuskārtas atvaļinājuma līdz atlaišanai ir tikai viens solis. Varbūt pat pussolis, — Kellija turpināja. — Ja es tagad neuzsākšu enerģisku rīcību, būšu zaudētāja. Tāpēc ir tik absolūti nepieciešams izstrādāt rīcības plānu.

— Piemēram? — Sems vēroja viņas muti sašķiebjamies smaidā, kas nekāds smaids vis nebija.

— Atbildi uz šo jautājumu es vēl neesmu radusi, — Kellija atzinās, tad nopūtās, un šajā nopūtā ieskanējās sakāves nojausma. — Biju domājusi izstāstīt preses pārstāvjiem savu dzīvesstāstu, lai iegūtu sabiedrības atbalstu. Bet kā gan es to visu varētu ieskaidrot cilvēkiem, kas paši neko tamlīdzīgu nav pārdzīvojuši? Kā es panāktu, lai cilvēki saprot, ko nozīmē bērnam augt pie dzērāja, kas žūpas niknumu izgāž pār savu atvasi?

— Man gan radās gluži skaidrs priekšstats par to, kā viss bijis, kad tu man vakar to stāstīji, — Sems atgādināja.

— Bet tu pats savām acīm redzēji to māju, tos netīrumus un pudeles. Tev acis pavēstīja to pašu, ko es stāstīju. Pat vairāk, — viņa piebilda, — jo man lāgā nepadodas jūtu izlikšana uz papīra, Sem. Es to zinu. Vēl pirms brīža mēģināju uzrakstīt atklātu vēstuli laikrakstam The New York Times, bet nekas neiznāca. — Kellija atvilka pieri no rūts, bet roku atstāja pie tās piespiestu. — Nevarīgs vingrinājums, nekas vairāk.

— Varbūt tu esi pārāk kritiska pret sevi, — Sems ieteicās. — Vai tu nebūtu ar mieru iedot, lai palasu, ko esi uzrakstījusi?

— Tad tev būtu jāpapūlas salikt gabaliņus kopā. Es to saplēsu un iemetu papīrgrozā.

— Neticu, ka esi uzrakstījusi tik slikti. — Semam gandrīz gribējās lasīt gabaliņus ārā no papīrgroza un pamēģināt, vai nevar salikt tos kopā.

— Nekas labs tas arī nebija. Mans darbalauks ir televīzija, nevis avīzes. Kaut ko pastāstīt es varu tikai tad, kad pusi sižeta izstāsta uz ekrāna redzamas ainas.

— Tad izmanto televīziju.

— Nav tādu filmas kadru, kā parādīt briesmīgu rūgtumu, naidu un sāpes, ko esmu visos tajos gados uzkrājusi, — Kellija pretojās, tad pēkšņā jūtu izvirdumā kaisli iesaucās: — Man taču galvā nav kinokamera, lai es varētu parādīt savas visagrākās bērnības atmiņas — kā naktī mani no miega izrāva neganti trokšņi — durvis rībēja un klaudzēja, nikni kliedzieni plēsa ausis pušu, trauki un pudeles šķīda un plīsa? Kā lai attēloju bērna apjukumu un drausmas, guļot vienam tumsā, baidoties pavērt durvis, baidoties no skata, kas var pavērties?!

— Kellij, tu esi izbridusi elli, to es zinu. — No rokas, ko Sems pacēla, lai viņai pieskartos, Kellija parāvās atpakaļ, tomēr šī kustība un rāmā balss ļāva viņai atjēgties un atgūt varu pār vētrainajām jūtām.

— Elle ir viens no vārdiem, kā to raksturot. — Kel-lijas balss atkal skanēja mierīgi, kaut rūgtums no tās nebija izzudis. Viņa vēlreiz pievērsās logam. — Vai esmu tev stāstījusi, kā viņš man pirmoreiz iesita, kā es pirmoreiz dabūju izjust, cik nelietīgs viņš spēja būt, kad "nejutās labi", kā mēdza sacīt mamma?

— Nē. Neesi stāstījusi.

— Varētu domāt, ka man tas aizmirsies, izgaisis no atmiņas. Bet nekā — tas kā ar karstu dzelzi ir prātā iededzināts, tik skaidri es to atceros. Tas notika manā pirmajā skolas gadā. Sagatavošanas klasītē. Mamma bija man pašuvusi jaunu dzeltenu kleitiņu. Viņa to nosauca

par saulstaru kleitu, un es biju tik priecīga un uztraukta, kad viņa ļāva man šajā kleitā iet uz skolu. Devos ceļā, iedomīga maza knīpiņa, kas gribēja padižoties ar savu saulstaru kleitu. Man šķita, ka izskatos brīnišķīgi, bet lielākie bērni, autobusā mani ieraudzījuši, tā nedomāja. Viņi smējās un sacīja, ka es izskatoties pēc tauklodītes, īstas sviesta pikas. Es pūlējos viņus apklusināt, bet, jo vairāk pūlējos, jo šie vairāk mani kaitināja. Un, no skolas mājup nākot, bija vēl ļaunāk. Es mirku asarās, kad mamma mani pie mājas durvīm sagaidīja. Viņa vaicāja, kas man kait, un es izstāstīju.

— Ak vai, bērniņ, man tevis ļoti žēl. — Mīļām rokām māte noslaucīja Kellijai asaras. — Neklausies tak tajos zēnos! Viņi tikai gribēja tevi paķircināt. Kleitiņa ir skaista, un tu tajā izskaties burvīga.

— Viņi mani apsaukāja par resno sviesta piku, — viņa šņukstēdama sūdzēja bēdas.

— Tāda tu nemaz neesi. Tu esi mans mīļais saul-stariņš. — Mīļojot māte viņu cieši apskāva, tad aiznesa un apsēdināja uz dīvāna. — Sēdi nu smuki tepat, es tev atnesīšu morīšus, ko izcepu īpaši savam bērnam. Norunāts?

— Norunāts. — Taču balstiņa vēl skanēja raudulīgi un zods drebēja.

Kellija noskatījās, kā māte ieiet virtuvē, un pār vaigu noritēja vēl viena asara. Viņa skaļi šņaukājās, kad no guļamistabas iznāca tēvs, sporta kreklu šā tā biksēs sastūķējis.

— Kas tad tas? — Viņš apstājās un, viegli grīļodamies, noraudzījās meitā. — Tu raudi, vai?

Viņa palocīja galvu, un asaras no jauna spruka vaļā. — Autobusā Džimijs Takers un vēl viens puika — Kāris mani apcēla un apsaukāja.

— Vai tu viņiem neteici, lai tā nedara?

— Jā, bet viņi neklausīja.

— Tad tev vajadzēja viņiem sadot pa muti.

— Viņi ir pārāk lieli, — Kellija iebilda, drebošo lūpu uzmetusi.

— Tā nav nekāda aizbildināšanās. — Tēvs viņu pacēla un nostatīja kājās dīvāna priekšā, bet pats nometās ceļos viņai pretī. Tēva seja atradās pavisam tuvu viņas sejai un ērmoti oda. — Nu, sāksim! Es tev iemācīšu kau-lies. Pacel rokas, lūk, šitā!

Kellija paskatījās uz tēva paceltajām dūrēm un papurināja galvu. — Es negribu kauties, tētiņ.

— Bešā neiztiksi. Un tagad dari tā, kā es mācīšu. Savelc rokas dūrēs un belz pa manu roku, kad lūkošu tev iesist.

Viņa mēģināja darīt, kā bija likts, taču, kad, tēva rokai tuvojoties, nespēja savu dūrīti pašaut pretī pietiekami ātri, tēva pirksti sāpīgi trāpīja viņai pa vaigu.

— Roķele jākustina ātrāk, Līziņ-meitiņ. — Viņš atvēzēja roku vēlreiz, un nu tā ķēra vaigu vēl sāpīgāk.

— Au! — Kellija iekliedzās un ar roku saķēra sāpošo vaidziņu.

— Nu tad turies pretī! Sit tu arī! Nu, sit man!

— Nē. Es negribu, — viņa pretojās, apjukdama aizvien vairāk, turklāt sametās arī bail.

— Turies pretī, citādi es sitīšu vēl. — Vispirms viena roka, tad otra trāpīja viņai pa vaigu un zodu, un tas bija ļoti sāpīgi. Kad Kellija pacēla rokas, lai aizsargātu seju no sitieniem, tēvs viņai iegrūda dunku vēderā. Viņa iekliedzās, saliecās un saķēra vidukli. Sekoja nākamais sitiens — sejā.

Pārbijusies un pārskaitusies viņa iekliedzās: — Izbeidz!

— Aha! Nu tu sāc dusmoties! — Tēvs zobgalīgi pasmīnēja. — Tad sit jel pretī!

Sišana turpinājās, tapa aizvien skaudrāka. Kellija atkrita pret dīvāna atzveltni, asaras lija aumaļām.

No virtuves iesteidzās māte. — Žēlīgais Dievs! Len, ko tu viņai dari?

— Viņš man sita, mammīt, — Kellija šņukstēja.

— Ko nu par sišanu, drusku uzknābāju. Gribu viņai iemācīt kārtīgi kauties.

— Viņa taču ir tikai maza meitenīte, Len. — Māte nocēla Kelliju no dīvāna un aizstiepa uz viņas guļamistabu drošībā.

— Kāpēc tētis man sita, mammīt? — viņa joprojām šņukstēja. — Ko sliktu es esmu izdarījusi?

— Tu neko sliktu neesi izdarījusi, bērniņ. Dažreiz... — Māte viņu cieši piespieda sev klāt, piekļāva zodu viņai pie galviņas. — Dažreiz tētis aizmirst, cik viņš ir liels un stiprs. Viņš negribēja tev nodarīt pāri.

— Ko sliktu es biju izdarījusi? — Kellija klusu atkārtoja. — Kamēr biju maziņa, es no tā visa nekā nesapratu. Tikai prāts apjuka, radās vainas apziņa, kad saņēmu uzkliedzienus bez jebkāda iemesla, kad it kā nejauša iedunkošana beidzās ar sadistisku uzbrukumu. Saskaitīt nevaru tās reizes, kad māte mani no viņa paglāba. — Kellija nodrebēja. — Bet māte nomira un atstāja mani vienu ar viņu. Man vajadzēja ļoti strauji pieaugt, ja gribēju palikt dzīva. Bērnības man īstenībā nav bijis — biju maziņa un pēc tam tūliņ veca. Veca un drausmīgi iebiedēta. Baidījos ne tikai no viņa vien, — Kellija aši piebilda. — Man bija neizsakāmi bail, lai tikai kāds neuzzina, kāda patiesībā ir mana dzīve. Tāpēc ķēros pie meliem — par zilumiem, par puniem. Es nebūtu varējusi pārciest, ja cilvēki zinātu patiesību. Jutos pārāk apkaunota, pārāk pazemota.

— Apkaunota! — Sems iesaucās, nespēdams vairs ilgāk klusēt. — Tev nebija ne par ko kaunēties, ne par ko justies vainīgai. Tu taču nekā ļauna nedarīji. Tas bija viņš, kas tevi sita un mocīja.

— Kā gan panākt, lai tu saprastu? — Kellija jautāja,

iK‘i/.pratnē pagrozīdama galvu. — Ja cilvēkam vienā gabalā apgalvo, ka viņš ir vainīgs, nekur nederīgs, beidzot viņš tam notic. Sāk domāt, ka tiešām visu dara aplam. Tas ir pats ļaunākais. Ļaunumu nenodara fiziskie pāridarījumi vien. Lielākais posts tiek pastrādāts pret cilvēcisko būtību. Un to nekādi nav iespējams iedabūt videolentē.

To visu viņai bija nodarījis Douertijs. Sems nekad mūžā vēl nebija tik kvēli nīdis kādu cilvēku. Bet nu viņš nīda.

— Vienubrīd šodien es tiešām nopietni iedomājos par piedalīšanos kādā pārraidē, sniedzot interviju, — Kellija turpināja. — Taču mans stāsts nav pietiekami brutāls — es netiku seksuāli izmantota. Sizdams viņš nav mani sakropļojis. Mans stāsts varētu presē izraisīt interesi vienīgi ar to, ka viņš tiek apsūdzēts slepkavībā. Nu, pat ja es iesaistītos tādā raidījumā, ko tas man dotu? Zināmu popularitāti, cietējas tēlu — slepkavas meita, kam bērnībā daudz darīts pāri. Tomēr tā nebūtu ne mazākā garantija, ka varēšu palikt savā darbā.

— Vai tiešām būtu tik briesmīgi to zaudēt?

Kellija apsviedās apkārt neiedomājami pārsteigta, ka

Semam vispār ienācis prātā kaut ko tādu jautāt. — Tā ir visa mana dzīve. Visi mani draugi ir televīzijā. — Taču, to sakot, viņa pēkšņi atcerējās ļoti īso telefona sarunu ar Dīdi tajā pašā pēcpusdienā. Kellija bija zvanījusi, lai pateiktu, kur ir apmetusies, un painteresētos, vai nav radušies kādi jautājumi sakarā ar materiāliem par Treivisu.

Taisnību sakot, viņa bija zvanījusi ari tāpēc, ka ļoti gribēja aprunāties ar kādu, kas saprastu, cik briesmīgi notikušais apdraud viņas karjeru, ar kādu, kurš pabē-dātos kopā ar viņu, varbūt paustu sašutumu par netaisnību, kas viņai tiek nodarīta, taču Dīdī bija runājusi laipni un atturīgi, it kā gribētu turēties zināmā attālumā no viņas, gluži tāpat, kā bija runājis Hjū, it kā augstākā

vadība jau uz viņu raudzīties drīzāk kā uz norakstāmu darbinieci nekā uz vērtību, kas jāglābj.

Atmiņas par šo sarunu pēkšņi tik sāpīgi aizžņaudza kaklu, ka pēdējā teikumā balss gandrīz zaudēja skaņu: — Tikt pie pastāvīgas vietas lielajās programmās — tas vienmēr bijis mans sapnis.

— Gan tev būs bijuši arī vēl citi sapņi, — Sems rāmi piebilda.

Reiz... Kellija iedomājās. Reiz viņas sapnis bija arī jauna māja, bērni un vīrietis, kas viņu balstīs, mīlēs un sargās. Bet tas bija sen, ļoti sen, kad viņa vēl loloja romantiskus priekšstatus par dzīvi.

— Īstenībā nav vis bijuši. Tikai bērnišķīgas fantāzijas, — viņa atbildēja un, atkal pagriezusies, lūkojās ārā pa logu. Zemu melnajā debesu jumolā bija iznirusi plāna mēness sloksnīte. Pat kopā ar tālo zvaigžņu mirgu tā tumšajā naktī neienesa ne mazāko gaismu. — Vēl aizvien ziņo, ka gaidāms lietus. — Taču mākoņi, kas mijkrēslī vēl bija redzami, nu bija nozuduši nakts melnumā.

Sems pavirzījās uz priekšu un, atspiedis plecu pret loga rāmi, arī palūkojās ārā.

— Lai līst, mēs uz to esam sagatavojušies, — Sems sacīja, saprazdams, ka Kellija tiecas mainīt sarunas tematu, lai mazinātu emocionālo spriedzi. Arī viņam pašam tas bija nepieciešams. — Vismaz tik sagatavojušies, cik bija iespējams. Esam izgriezuši lapas itin visiem vīnogulājiem, lai gaiss var vējot tiem apkārt, turklāt esmu nolīdzis helikopteru apkalpes, kas nāks talkā.

— Helikopteri?

— Jā. Tie riņķos virs vīnadārziem un vējos ogām virsū gaisu, — Sems paskaidroja, tad, pievērsis Kellijai skatienu, acis vairs nenolaida. — Tādējādi paliek cerība, ka ogas nesaņems pārāk daudz valgmes, pirms tās ir īsti nogatavojušās plūkšanai, kas sāksies pēc dažām dienām. Kamēr vēl nebija uzradušies lietus draudi, visi

domāja, ka šogad būs tik bagāta raža, kāda ielejā sen nav pieredzēta. Nu jau gandrīz par to jāšaubās.

— Varbūt lietus tomēr neuznāks. — Kellija lāgā nesaprata, kāpēc viņu skar Sema problēmas, kad pašai ir lik daudz savējo.

Viņš pasmaidīja, un tumsā tikko saskatāmajā sejā pa-vizēja balti zobi. — Var jau būt, ka neuznāks. Taču vīndaris iemācās raizēties un uztraukties par visu, uz ko spēj iedarboties pats, samierināties ar to, kas nepadodas viņa varai, un dzīvot tālāk.

— Prāta vārdi. — Šajos vārdos Kellija saklausīja sen noderīgu vēsti. — Nu jā, bet jums, vīndariem, tādā reizē jāzaudē tikai viena raža, ne visi vlnadārzi.

— Redzi, Kellij, dzīve cilvēkiem ne vienreiz vien liek mainīt darbu un karjeru. Varbūt tu atradīsi citu darbalauku, kas tev patiks labāk, citu vietu un varbūt pat cilvēkus, kas tev patiks labāk.

— Varbūt. — Taču Kellija jutās apkārtējās tumsas iekļauta, ieslēgta pati sevi, kad vairs nav kurp griezties, nav nekā cita kā vien šī istaba un šis bridis.

— Kellij?

Viņa gribēja sacīt, lai Sems neizrunā viņas vārdu tādā noskaņā. Taču siltais aicinājums viņa balsi izkausēja Kellijas aizsargbruņas.

— Jā, Sem, — viņa čukstus atsaucās.

Bet Sems nevarēja izteikt, ko gribēja. Ka būtu ar mieru atdot visu, lai pavadītu šo nakti kopā ar Kelliju, lai viņu mīlētu. Klusēdams viņš izslējās, pastiepa roku un ar pirkstgaliem pieskārās viņas liegajam vaigam.

Kellija aizvēra acis, it kā lai neredzētu maigo pieskārienu, taču nespēja nomākt izjūtas, ko tas raisīja, tīksmi par Sema ciešo tuvumu, šo siltumu un spēku, kas apliecināja, ka viņa varētu nebūt viena, vismaz šo nakti ne. Ar skaudru smeldzi viņa tvīka uzzināt, kā justos iekļauta stiprās rokās, cieši turēta un mīlēta.

Šo alku mudināta, viņa pacēla roku pie Sema sejas un pārlaida pirkstus pār spēcīgo zodu ar dienu neskūtiem bārdas rugājiem. Sema plauksta pieskārās viņas kaklam un pavirzījās līdz plecam. Puspievērtām acīm Kellija vēroja Sema roku viegli slīdam lejup. Satvēruši viņas plaukstas locītavu, Sema pirksti to pacēla, slīdēja tālāk, līdz viņu pirkstugali saskārās.

Neizprotamas trīsas izskrēja Kellijai pa visu augumu. Varbūt tās bija ilgas. Kellija vienīgi zināja, ka grib vairāk. Daudz, daudz vairāk.

— Sem!

— Nē, — viņš sacīja, pats neatjauzdams, no kurienes viņam uzgadijusies tāda gudrība. — Nerunā! Nedomā!

Beidzot Kellija pacēla galvu, lai ielūkotos viņam acis, un saspringtā čukstā atsaucās: — Es negribu domāt.

— Tad saki, ko tu gribi! — Sems savija savus pirkstus ar Kellijas pirkstiem. — Vai tā? — Pacēlis otru roku viņai pie kakla, viņš ļāva tai noslīdēt līdz krūtij. Kellija juta spēji paātrināmies pulsu, elpu... un saspringa. — Vai varbūt tā?

Roka virzījās tālāk, zemāk, līdz viduklim, tad pievilka Kelliju ciešāk klāt siltumā, kaismē. Nu Sema elpa iegūla viņas matos, noglāstīja deniņus, slīdēja pār vaigu, un karstā smeldze kļuva akla, pirmatnēja. Taču Sems vēl aizvien viņu neskūpstīja, bet viņa tvīka pēc skūpsta. Nepakustēdamās viņa izbaudīja Sema pirkstgalu glāstus un siltās elpas dvesmu uz savas ādas, izbaudīja to visu kā solījumu sniegt ko vairāk. Nekur nevajadzēja steigties, laika bija daudz. Laika pietiks visam, un viņa gribēja iegūt visu, katru pieskārienu, katru čukstu, katru šās nakts sekundi.

Kellija bija viscaur no zīda, kur vien Sems pieskārās... zīda piedurknes, zīda āda, zīda mati. Lai cik skarba bijusi Kellijas bērnība, viņa pati bija no zīda. No

karsta zīda. Semam nebija un nebija gana. Viņš alka pēc tās ne tikai tāpēc, ka sen nebija izbaudījis sievietes glāstus. Tas, ko viņš izjuta pašreiz, bija vairāk nekā miesaskāre. Daudz vairāk. Sasprindzinājums bija ne tikai gurnos, bet arī krūtīs.

Pussolīti atkāpies, viņš saņēma Kellijas zodu plaukstās un pacēla viņas seju, lai varētu ielūkoties acīs. — Vai tu gribi to pašu, ko es, Kellij? — viņš jautāja un redzēja viņas lūpas ļāvīgi paveramies. — Gribi?

Lēni viņš atstūma kleitu Kellijai no pleciem. Kleita noslīdēja pār rokām un, zīdaini nošvīkstēdama, nokrita zemē. Kellija viegli notrīsēja un par atbildi sniedzās pie viņa krekla pogām. Sems viņu apturēja, satvēra viņas rokas un, atmuguriski kāpdamies, veda viņu uz gultu.

Tur viņš novilka kreklu, un Kellija beidzot varēja pieskarties viņam, izplest plaukstas pār viņa krūtīm, just siltu miesu, muskuļus, spēku, varu. Pirmoreiz šinī vakarā Sems uzmeklēja viņas muti.

Kvēle un kāre, ko atmodināja šis skūpsts, raisīja Kel-lijā tik neizsakāmas alkas, kādas viņa nekad vēl nebija izjutusi. Viņai vajadzēja just Semu sevī, vajadzēja, lai viņš to pārvērš citā būtnē. Trauksmaini viņas rokas slīdēja pār Sema muguru, tvīkdamas izzināt visu par viņu, vēlēdamās, lai arī viņš izzina visu par viņu, Kelliju.

Viss notika ātri. Ne pietiekami ātri un tomēr pārāk ātri. Sems gribēja izpētīt, izgaršot viņā visu līdz pēdējam. Bet viņš bija nepacietīgs, nevarēja citāds būt, kad Kellijas rokas viņu skāva aizvien ciešāk, aizvien prasīgāk, arī augums kļāvās klāt aizvien uzstājīgāk.

Tumsa viņus ietina kā kokons, izslēdzot visu citu pasaulē. Neviena troksnīša visapkārt, tikai viņu abu drudžainā elpa un Sema neprātīgi dunošais pulss. Kellijas pirksti darbojās ap Sema vidusjostu, un viņa muskuļi sarāvās no šā pieskāriena. Sems pats atbrīvojās no drēbēm,

kas bija kļuvušas par apgrūtinājumu, tad noslidināja Kellijai no pleciem tievās lencītes, plānais krekliņš nošļuka. Liegajā, nespodrajā lampas gaismā viņa palika stāvam kaila, slaida, iekārojama.

Sems pielūdza viņu ar acīm. Tad ieraudzīja pār vienu plecu pārkritušo matpīni. — Ļauj! — viņš piesmacis lūdza un sniedzās pēc pīnes.

Veikliem pirkstiem viņš pīni atraisīja, un vaļā palaistie mati klaidā izira viņai pār pleciem. Kellija sapurināja galvu, un mati noslīdēja uz muguras. Sems lēnām laida pirkstus caur matu viļņojumu un, saņēmis šķipsnu starp rādītājpirkstu un īkšķi, tīksmi izbaudīja to līdz pat matu galiņiem. Atgriešanās maigumā pēc neprātīgā satraukuma bija negaidīta un smeldzoši brīnumaina. Kellijai gluži vai elpa aizrāvās.

— Kālab tu tos pastāvīgi ieslogi pīnē? — Sems atkal noglāstīja matus, ļaudams elpai tos savirmot.

— Tā ir praktiski — darbā.

— Bet šādi ir daudz skaistāk.

Kellija juta vieglos skūpstus, kas gluži kā dvesma skāra viņas matus, līdz Sema lūpas noslīdēja viņai uz pleca. Un atkal viņa rokas bija visur, kaut arī tik tikko ar pirkstu galiem pieskaroties, glāstot viņas delmus, gurnus, krūtis, vidukli. Un Kellijas rokas pieskārās viņam, arī viņai vajadzēja just un iepazīt.

Nākamajā mirklī Sems ar vienu roku atmeta gultas pārsegu, noguldīja Kelliju, pats nolikās blakus un aizrāva viņu līdzi ilgā, nesteidzīgā skūpstā.

Palsā lampas gaisma rotājās ap Kellijas aizvērtajiem plakstiem. Abām rokām apskāvusi Semu, viņa tiecās tam pretī, un likās, pat ja šis mirklis turpinātos mūžīgi, arī tad beigas pienāktu pārāk ātri.

Sems visu šo garo brīdi bija apspiedis neprātīgo vēlēšanos ātri un alkatīgi saņemt visu, ko Kellija spēj dot, bet nu viņš vairs pār sevi nevaldīja, Kellijas rokas viņu

mudināja, augums gaidot tiecās pretī, un viņš ar pēdējo skūpstu uztvēra tās apslāpēto iekliegšanos.

Tā bija kā iegrimšana dzīvā ugunī, šķīstā, kvēlā, pirmatnējā — nekādas aiztures, nekādu robežu. Nekā cita vairs nebija visā pasaulē, tikai viņi divi vien pašā viļņa galotnē.

Lampa joprojām meta rēnu gaismu šaurā lokā, tālāk istaba grima tumsā. Greznie rožkoka gultas stabiņi, kas balstīja baldahīnu, kā klusi sargi stalti slējās visos četros gultas stūros. Pilnīgi atraisīts un norimis, Sems tīksmigi gulēja roku un kāju mudžeklī, laimīgs juzdams Kellijas silto augumu līdzās, viņas ādu, kurā vēl bija patvēries mīlas brīža sviedru valgums.

Kādā apziņas stūrītī Sems baidījās, ka nepratīs viegli rast spēku, lai jūtu pārbagātību atkal ieslodzītu šaurajā būrī. Kellija sakustējās un ieritinājās ērtāk viņa skavās, un viņš izbrīnā juta, cik tās augums ir spēcīgs un arī tik apbrīnojami maigs.

Laiski kā runcis Sems pārlaida roku pār Kellijas mazo krūti. — Ja tu man būtu jautājusi pirms šīs nakts, es būtu sacījis, ka man patīk sievietes ar kuplām krūtīm. Tu man sajauci galvu.

— Vai tiešām? — Paberzusi vaigu gar viņa plecu, Kellija pacēla galvu un paskatījās viņam acīs.

— Sajauci gan. — Sems pasmaidīja, tad smaids izdzisa, viņa acis kļuva pētīgas, raugoties Kellijas sejā. — Kā tu to panāc? — Viņš pārlaida pirkstu pār viņas lūpām.

— Ko panāku? — Kellija apturēja viņa roku.

— Tu liec man justies stipram un padari mani vāju. Iztukšo mani līdz pēdējai lāsei un tad ar vienu pašu pieskārienu piepildi no jauna.

— Vai es to spēju? Tiešām? — Kellija likās pārsteigta un iepriecināta.

— Un kā vēl! — Sems pavilka viņu augstāk sev blakus un atkal noliecās pie viņas mutes.

Miegs viņiem vēl ilgi nenāca. Ne vienam, ne otram.

Kellija apgriezās uz otriem sāniem un ieraudzīja, ka gulta viņai līdzās ir tukša. Pastiepa roku — palags vēss. Sems bija aizgājis. Droši vien jau pirms krietna brīža. Pieri saraukusi, Kellija pieslējās sēdus, izberzēja miegu no acīm, pati sevi mierinādama, ka tas nav nekas, viņa taču radusi pamosties viena. Taču šajā reizē bija citādi, viņa jutās vientuļa. Pievilkusi ceļus pie krūtīm, viņa tos apskāva, atspieda pret tiem zodu un cīnījās ar kamolu, kas kāpa kaklā.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, ass un uzstājīgs. Nu tikai Kellija saprata, ka tas nav pirmais, ka tieši klauvējiens viņu pamodinājis. — Kas tur ir? — viņa uzsauca, pēkšņi ieraudzīdama, ka naktskrekliņš kā gaišs zīda lāsums guļ uz grīdas un ka arī palags nav nekāds drošais aizsegs viņas kailumam.

— Misis Vārgesa. Atnesu jums paplāti ar kafiju un sulu.

Kellija pagrāba segu un pārvilka pāri palagam.

— Nāciet, lūdzu, iekšā!

Durvis atvērās, saimniecības pārzine ienāca parastajiem klusajiem soļiem, veikli balansēdama rokās paplāti. — Vai nolikt uz krēsla?

— Lūdzu! — Kellija jutās neveikli, taču cik daudz neveiklāk justos, ja viņai blakus gultā būtu Sems.

Tiklīdz pārzine bija izgājusi, Kellija pietrausās kājās, savāca rītakleitu no grīdas pie loga, naktskreklu gan atstāja turpat guļam. Pa nakti debess bija nomākusies, lietus mākoņi savilkušies, viss izskatījās skumji pelēks. Lietus vēl nelīst, Kellija nodomāja, uzģērba rītakleitu un aizdipināja pie paplātes.

Kad Kellija pacēla vāciņu no kanniņas, līdz ar garai-

ņiem uzplūda garda kafijas smarža. Viņa ielēja kafiju tasē un tlksmīgi ieelpoja tās aromātu.

Pēkšņi atplaiksnīja neskaidra atmiņa — viegls siltu lūpu pieskāriens pie mutes un Sema balss: — Ir jau rīts, man jāiet projām. — Vai pēc tam Sems vēl bija noglaudis viņai vaigu? Viss šķita kā sapnī. Kellija šaubījās, vai tā maz bijis. Vai viņš sacīja, lai viņa guļ vien? Tad taču viņa droši vien nav bijusi ne pusnomodā.

Vēl kas nedeva prātam mieru. Pieri raukdama, Kellija pūlējās atcerēties, tad paskatījās uz kafijas tasīti ar melno kafiju. Kā tad — kafija. Sems aiziedams bija sacījis: "Kad piecelsies, atnāc uz manu kantori. Es uzvārīšu kafiju." — Nē, to viņa nudien nebūtu varējusi nosapņot. Tas tiešām būs tā bijis.

Pavisam viegls smaidiņš ievilkās lūpu kaktiņos, liecinādams par slepenu prieku — Sems tātad nav aizlavījies nakts melnumā, ne vārda nebildis, tā padarīdams viņu piedzīvojumu lētu. Kellija nolika tasi atpakaļ uz apakštasītes, nospriedusi, ka pirmo kafijas tasi dzers kopā ar Semu.

Gadiem ilgi Kellija bija pieradusi nomazgāties dušā un apģērbties steigā, tomēr šajā rītā pārspēja visus līdzšinējos rekordus. Viņai pat izdevās izzagties no mājas tā, ka ne Katrīna, ne saimniecības pārzine viņu nepamanīja.

Uz āra kāpnēm viņa apstājās un paskatījās biezajā mākoņu segā virs galvas. Gaiss bija smagi kluss, smaržoja pēc lietus. Kaut kur netālu bija dzirdama helikoptera propelleru radītā dūkoņa. Kellija lūkoja noteikt virzienu, no kura nāk skaņa, tomēr redzēja vienīgi mākoņus, kokus un kalnu virsotnes.

Nelikdamās gar to vairs ne zinis, viņa devās uz priekšu pa piebraucamo ceļu, līdz pamanīja jājamtaku, tātad tuvāko ceļu uz vīndarītavu un Sema kantori. Tikai mirkli vilcinājusies, viņa devās tālāk.

Abās pusēs platajai takai koki bija saauguši tik biezi, ka to savijusies zari gandrīz nelaida cauri dienasgaismu.

Savu tiesu drūmuma radīja arī mākoņi un šķietamā nošķirtība no apkārtnes. Klausīdamās mašīnu mierinošajā rūkoņā uz piebraucamā ceļa, Kellija pūlējās iedomāties, cik daudz tumšāk te bijis viesību naktī.

Šī doma viņai atkal neviļus lika brīnīties par baronu — kas gan viņu pamudinājis naktī doties uz vīn-darītavu. Vai viņš būtu vēlējies tikai brīdi patverties no viesību trokšņa? Iespējams. Kellija ar viņu bija tikusies tikai divreiz, taču abas reizes bija radies iespaids, ka barons Fužērs nav saviesīgas dzīves cienītājs, bet labprātāk pavada laiku grāmatu sabiedrībā. Kāpēc viņš ne-nobēga bibliotēkas istabā? Tur tovakar bija pavisam klusu, un juties viņš tur būtu tīkamāk nekā uz šās koku apēnotās, tumšās takas.

Ja nu vienīgi barons bijis par kaut ko satraukts. Kellija pēkšņi atcerējās Kleja Ratledža intīmo žestu, kam nejauši bija kļuvusi par liecinieci. Vai varbūt barons pamanījis kaut ko līdzīgu? Vai kaut kas rosinājis viņu domāt, ka sievai ir dēka ar citu vīrieti? Vai tas varētu būt iemesls, kas baronu mudinājis doties tumsā pa vientuļu taku, kura beidzās pie vīndarītavas, un tur viņš ieraudzījis viņas tēvu? Vai barons neīstajā reizē gadījies neīstā vietā? Vai ar to viss būtu izskaidrojams?

Jautājumi dūca Kellijai prātā kā bites. Gandrīz visus iepriekšējos desmit gadus, sākumā koledžā, studējot žurnālistiku, vēlāk darbā, viņa bija pavadījusi, uzdodot jautājumus un izvilinot atbildes. Šis paradums viņai bija izveidojies par otru dabu, tik dziļi iesakņojies apziņā, ka nebija salaužams ne ātri, ne viegli. It īpaši tagad, kad runa ir par viņas tēvu un notikušais kā bumerangs ķēris arī viņu pašu.

Takas galā masīva un varena pacēlās vīndarītava. Šai rītā, kad saules agrie stari nesildīja un krāsas neatdzīvināja, ķieģeļu sienas likās tumšas un drūmas. Krāsā krasu kontrastu radīja koši dzeltenā garā plastmasas lente, ko

policija bija apvilkusi ap nozieguma vietu. Kellija nobrīnījās, ka tā vēl aizvien nav noņemta.

Tur nebija nekā, ko redzēt, visas iespējamās pēdas sen jau aizvāktas. To Kellija zināja. Tomēr piegāja klāt paskatīties.

Zeme visapkārt nobradāta neskaitāmām pēdām. Palikusi neliela, tikko saskatāma iedobe, kur bija atrasts līķis. Vēl Kellija ieraudzīja divus apvilktus apļus. Viņa nosprieda, ka viens norāda slepkavības ieroča atrašanās vietu, bet otrs to vietu, kur viņas tēvs bija pametis benzīna kannu, taču, kur katrs no abiem priekšmetiem gulējis, viņa, protams, nezināja.

Prātā ienāca īsā, nepatīkamā tikšanās ar tēvu. Aiz naidīgas bravūras viņš bija slēpis apjukumu un bailes. Tonakt viņš droši vien bija gan piedzēries, gan nobijies. Ja barons viņu izaicinājis vai viņam draudējis, viņš droši vien paniskās bailēs tam ar kaut ko gāzis.

Bet kāpēc ar koka veseri? Kāpēc ne ar benzīna kannu, kas jau bija rokā? Ja viņš plānojis sabojāt vīna krājumus pagrabā, ko tādā gadījumā meklējis šeit? Ieeja pagrabos atradās aiz vīndarītavas. Kālab viņam vajadzēja nākt no šīs puses, kur laukums tik spoži apgaismots? Vai viņš bija tik piedzēris, ka neko neatskārta? Vai varbūt tik piedzēris, ka nelikās gar to ne zinis?

Pavērās vīndarītavas ēkas sāndurvis, un tajās parādījās smagnējais, sirmais Klods Brusārs. Uzmetis ašu skatienu dzeltenajai lentei, viņš jau grasījās novērsties, bet tad strauji pagrieza galvu, un viņa tumšo acu skatiens kā liptin pielipa Ķellijai.

— Sveicināts! — Kellija smaidīdama paspēra soli viņam tuvāk.

Tajā mirklī Brusārs pavēzēja prāvo roku, un grumbainajā sejā iedegās dusmas. — Šeit mēs reportierus neielaižam. Jūs esat ielauzusies aizliegtā vietā. Tūdaļ ejiet prom!

Kellijai vajadzēja savu klātbūtni aizbildināt. — Mesjē Brusār, es esmu Leonarda Douertija meita.

— Jūs? — Pēkšņās aizdomās acis viņam samiedzās pavisam šauras, kuplās uzacis saraucās garā vienlaidu svītrā.

— Jā, es. Jūs droši vien būsiet redzējis manu fotogrāfiju televīzijā vai avīzē sakarā ar barona nāvi.

— Ne es tādas būšanas gribu redzēt, ne par tām lasīt. — Pienācis tuvāk, viņš joprojām pētlgi vērās Kellijā. — Viņa meitu es atceros. Tāda gara, tukla meitene ar brillēm.

— Jā. Un tā šad tad iezagās vlndarltavā, — Kellija papildināja. — Reiz jūs mani pieķērāt, kad biju noslēpusies pagrabā.

— Kā tad, — Brusārs palocīja galvu. Nu viņš gandrīz jau atzina Kelliju par Douertija meitu.

— Biju pārbijusies līdz nāvei, jo domāju, ka jūs noteikti mani iekaustīsiet.

Vecais Klods papurināja galvu. — Es nemūžam nepaceltu roku pret bērnu. — Tad viņš pasmaidīja. — Es jums devu nogaršot vīnu.

— Tiesa. — Arī Kellija pēkšņi atcerējās. — Gaidīju, ka vīns garšos kā vīnogu sula, bet tas bija skābs.

— Ne jau skābs, — viņš pārlaboja. — Tas vīns bija jauns un varbūt mazliet savilka muti.

— Vairāk gan nekā mazliet, cik atceros, — Kellija atbildēja, un viņas smaids paplauka platāks.

Klods Brusārs pasmaidīja pretī, taču tūliņ atkal kļuva nopietns, un acis viņam iegula skumjas. — Jūsu tēvs nebija labs cilvēks. Bija pasācis darba laikā dzert. Reiz atradu noslēptu viskija pudeli. Nevarēju pieļaut, ka tas turpinātos. Nācās viņu atlaist.

— Zinu. — Kellija nolieca galvu, atcerēdamās, cik pazemota bija jutusies todien, kad atnāca viņam pretī uz darbu, bet uzzināja, ka viņš atlaists. Viņš bija ieģeņģe-rējis mājā nākamajā rītā, gandrīz līdz nemaņai piedzēries.

Beidzot atžirdzis, viņš bija paziņojis, ka viņam apnicis vergot Ratledžiem, tāpēc viņš no darba aizgājis. Bet Kel-lija bija zinājusi patiesību. Neko nedomādama, viņa pagrieza galvu uz nozieguma vietas pusi un noteica: — Viņš vienmēr bija piedzēries un vienmēr sarīkoja tračus.

— Iesim prom no šīs vietas. — Kloda krunkainā plauksta satvēra Kelliju aiz rokas un, stingri turot, veda viņu projām. — Tā nav laba vieta.

Draudzīgā žesta aizkustināta, Kellija ielūkojās Klo-dam sejā un nopētīja krustu šķērsu to izvagojušo grumbu tīklu. — Cik jums gadu? — Jau toreiz, agrā bērnībā, viņš Kellijai bija licies mūžvecs.

Brusārs apstājās, izslējās, platie pleci atliecās. — Vai tas ir svarīgi? — Jautājums viņu nepārprotami bija aizvainojis.

Kellija centās labot, kas labojams. — Nekādā ziņā. Pajautāju tikai aiz tīras ziņkārības.

Vēl aizvien lepns un stalts, Klods palūkojās viņai acīs. — Esmu sasniedzis mūža septiņdesmitos gadus. Mans grand père te, Ratledžu namā, par maître de chai nokalpoja līdz pilniem astoņdesmit četriem gadiem. Pēdējie gadi viņam bija varen labi gadi, un vīni bija labākie no labajiem. Ko gan tie jauniņie ar savām koledžu gudrībām, ar saviem mērstobriņiem un mērglāzēm zina par cēlu vīnu raudzēšanu? Vecs, — viņš nepatikā atkārtoja šo vārdu. — Tāpat kā manam grand père, arī man vēl priekšā raženi gadi. Es vēl nebūt negribu iet pensijā.

— Pensija. Man ne prātā nebija.

— Non? — Skatiens bija izaicinošs, tad atlaidās, tomēr sejā brīdi vēl kavējās sašutuma pēdas. — Kālab jūs nācāt šurp?

— Nācu pie Sema.

— Viņš nupat pirms piecām minūtēm aizbrauca.

— Aizbrauca? — Kellija nebija gaidījusi, ka jutīsies tik stipri vīlusies. Viņa paskatījās uz vīndarītavas kantora pusi un tikai tad pamanīja, ka Sema džipa garās ēkas priekšā nav. — Varbūt jūs zināt, kurp viņš aizbrauca?

— Non.

Kellija pamāja ar galvu, izlikdamās, ka tas viņu īpaši neinteresē. — Nekas, satikšu viņu vēlāk mājā. — Tomēr viņa it labi zināja, ka tas vairs nebūs tā. Pamājusi Klo-dam atvadas, viņa uzsāka garo ceļu atpakaļ uz māju.

19

Caur klajāku vietu ceļmalas kokos Kellija ieraudzīja piebraucamajā ceļā pretī mājai piestājušu sudrabpelēku bronko. Viesu pieņemšanai stunda šķita mazliet par agru. Tikai nogriezusies no jājamtakas un izgājusi uz piebraucamā ceļa, viņa pamanīja pārējās automašīnas — policijas dienesta mašīnu, vienkāršu sedanu un Sema džipu.

Kaut kas nebija lāgā. Kellija piepeši juta uzmetamies zosādu, nervi saspringa kā cieši novilktas stīgas. Viņa svārstījās tikai sekundi, tad, sperdama garākus soļus, devās tieši pāri zālienam uz parādes durvīm. Tās vaļā vērdama, viņa izdzirda Katrīnas balsi:

— Nekur mājā nevaru viņu atrast. Jādomā, izgājusi.

Hallē, marmora kāpņu lejgalā pulciņā stāvēja divi

policijas formā tērpušies vīrieši, Olijs Zelinskis, advokāts Džons Maksveins un Sems; visi pagriezās pret Katrīnu, kad tā piegāja viņiem klāt. Džons Maksveins bija vīrietis ap četrdesmit, vidēja auguma, padrukns, ar iesirmiem deniņiem. Seja viņam bija tēvišķīga, kāda parasti rada iespaidu par cilvēku, kuram dzīvē iznācis saskarties ar daudziem nekrietneļiem, bet kurš tāpēc nav zaudējis ticību labajam. Viņš pirmais ieraudzīja Kelliju, pēc tam ari pārējie pagrieza galvu, izdzirduši ārdurvis aizveramies.

— Vai jūs meklējat mani? — Kellija lēnām gāja viņiem tuvāk, sagatavodamās ļaunām vēstīm. Sema drūmā

seja un niknās acis apstiprināja to, ko jau bija pavēstījis viņas pašas instinkts.

Sems panācās viņai pretī. — Tavs tēvs izbēdzis, — viņš sacīja. — Es to dzirdēju pa radio un braucu šurp pateikt tev. Tikmēr piebrauca arī Zelinskis un pārējie.

— Kad? — Balss skanēja bez jebkādas izteiksmes. Tā bija vienīgā iespēja neļaut vaļu dusmām, drausmīgam sašutumam.

Kellija gaužām labi zināja, ko nozīmē tēva izbēgšana no cietuma. Tā nozīmēja masveida tvarstīšanu, nobloķētus un apsargātus ceļus, meklētāju komandas, policistu patruļas visā apkaimē un helikopterus virs galvas. Dzenoties pēc sensācijas, kājās būs atkal visa reportieru armija. Un viņas vārdu no jauna vazās pa saziņas līdzekļiem — tagad, kad viss jau pamazām noklust.

— Šorīt ap saullēktu, — Olijs atbildēja, un viņa acīs Kellija redzēja klusu līdzjūtību.

— Kā? Kā tas ir iespējams? — Kellija atvirzījās tālāk no Sema, neuzkrītoši noraidīdama mierinājumu, kura dēļ viņš bija nostājies tai līdzās. Ja Sems viņai tagad pieskartos, viņa zaudētu savaldību. Un viņa nevēlējās, lai jel kāds no klātesošajiem redzētu, ko paziņojums viņai nodarījis. Viņa pārlika rokas cieši krustām pār vidukli — tas bija pašaizsardzības žests, lai noslēptu savu nevarību.

— Viņš notēloja slimu. Dežurēja pavisam jauns, nepieredzējis uzraugs. Mēs pagaidām vēl tikai apkopojam visu, kas zināms. — Olijs pastūma brilles augstāk uz deguna, kā bija darījis kopš laika gala, kad nervozēja.

Kellija nelikās to manām.

— Kālab esat atbraukuši? Taču ne tikai tādēļ, lai man to paziņotu?

Olijs novērsa skatienu, tad atkal palūkojās uz viņas pusi, tomēr tieši virsū neskatījās. — Tas patiesi nedrīkstēja notikt. Viņa apcietināšana vien tev sagādājusi pietiekami daudz nepatikšanu. Lūdzu, saproti, cik ļoti man tā visa

žēl. — Mirkli klusējis, viņš vaicāja: — Tu nevari iedomāties kādu vietu, kurp viņš būtu varējis doties?

— Vai visus apkārtējos krogus un šņabja bodes esat pārbaudījuši? — Kellija vairs nespēja novaldīt sarūgtinājumu, tas lauztin lauzās uz āru.

— Vai jūs tiešām domājat, ka viņš slapstīsies kaut kur tepat tuvumā, nevis laidīsies projām uz līča piekrasti? Uz Ouklendu vai Sanfrancisko? — jautāja viens no policistiem.

Tie viņu vēroja. Visi. Gaidīja atbildi, kuru nespēja rast. — Es nezinu. — Kellija viegli papurināja galvu un juta vaļā pamestos matus beržamies gar vaigu. Ar pirkstiem atglaudusi šķipsnu no sejas, viņa nožēloja, ka nav matus saspraudusi. — Es nezinu, uz kurieni viņš varētu doties vai ko varētu darīt. Vieglāk, protams, būtu nozust kādā pilsētā. Vairāk vietas, kur paslēpties, bet es nezinu, vai viņam šāda doma ienāktu prātā.

— Kā ar kalniem? — jautāja otrs policists. — Varbūt jūsu tēvam patīk klaiņot brīvā dabā? Piemēram, medīt?

— Nē.

— Vai viņš nekad nav devies izbraukumā ar telti?

Kellija atkal papurināja galvu. — Viņa vienīgais atpūtas veids bija dzeršana.

— Un kā ar draugiem?

— Es no mājām aizgāju pirms desmit gadiem. Nezinu, ar ko viņš draudzējās, ja vispār viņam ir kāds draugs. Tas jums jājautā krogos, kur ir viņa pastāvīgā uzturēšanās vieta. Tur jūs arī uzzināsiet, kādi pudeles brāļi viņam bijuši.

Policisti uzdeva vēl vairākus jautājumus, bet arī uz tiem Kellija nevarēja atbildēt. Ar katru jautājumu viņas saspringums pieauga, līdz nervi bija kā nodīrāti. Pēdīgi viņa neizturēja.

— Ja es kaut ko zinātu, ja zinātu jelkādu nieku, vai tiešām jūs domājat, ka es jums to nepateiktu? — viņa skarbi

noprasīja. — Es tāpat kā jūs vēlos, lai viņš drīzāk tiktu notverts. Jo ilgāk viņš ir brīvē, jo ilgāk tas viss ievelkas... — Kellija aprāvās, nožēlodama, ka devusi vaļu pēkšņajam dusmu uzliesmojumam.

Neko nelīdzēja arī tas, ka Sems, atkal nostādamies blakus, aplika viņai roku ap pleciem. — Man šķiet, pašreiz nevajag vairāk jautāt, — viņš sacīja, bet Kellija turējās taisna un stīva, tikai ar pūlēm apspiezdama vēlēšanos pieglausties Semam.

— Tiesa. — Olijs palocīja galvu. — Man gaužām žēl, Kellij, ka vajadzēja tevi tā nomocīt, bet bez tā nevarēja iztikt. Ja tev kaut kas ienāk prātā vai tu atcerēsies ko tādu, kas varētu būt noderīgs...

— Tad es piezvanīšu, — Kellija apsolīja.

Visu iztaujas laiku Maksveins klusēdams bija palicis novērotājos. Kad Olijs un abi policisti atvadījās un cauri hallei devās uz ārdurvīm, advokāts palika. Nogaidījis, līdz durvis aizveras, viņš uzrunāja Kelliju:

— Man ir tikai viena piebilde šajā nelaimīgajā situācijā, mis Duglasa. Ja jūs runāsiet ar tēvu, ja viņš mēģinās tikties ar jums...

— To viņš nedarīs, — Kellija viņu pārtrauca. — Viņš vispār nezina, kur es atrodos.

— Diemžēl viņš to zina. — Maksveins sacēla uzacis, it kā gribētu atvainoties. — Es, redziet, viņam pateicu, kur jūs esat apmetusies.

Sems paklusu nolādējās, taču balsī jautāja: — Kāda nelabā pēc jūs to darījāt? Viņam nebija jāzina, kur Kellija atrodas.

— Tobrīd man šķita, ka viņam ir jāzina. — Advokāts paraustīja plecus, it kā gribēdams rādīt, ka vairs nav vērts strīdēties par to, kas jau ir izdarīts. — Kad ierados cietumā pie Douertija, viņš visu laiku sodījās par Ratle-džiem, it sevišķi par jums, misis Ratledža. — Viņš paraudzījās uz Katrīnu, tomēr viņa pat aci nepamirkšķināja.

— Apvainojums nāca pēc apvainojuma, un man šķita, ka viņš mainīs savas domas, ja zinās, ka viņa meita uzturas pie jums.

— Un jūs to panācāt? — Sems, neslēpdams cinismu, skeptiski apjautājās.

— Diemžēl — nē. Gluži otrādi, kopš tā brīža viņš iedomājās, ka jūs kūdāt meitu pret viņu. Paranoja nereti ir viena no alkoholisma blakusparādībām, — Maks-veins paskaidroja un atkal pievērsās Kellijai. — Tieši par to es gribēju ar jums runāt.

Ar izstieptas rokas mājienu likdams Kellijai paiet nost no Sema un Katrīnas, otru saliecis, it kā piedāvātu viņai elkoni, advokāts aizveda viņu halles galā, lai varētu aprunāties divatā. Kellija nesaprata, kāda jēga ir apspriest viņas tēva dzeršanas paražas. Viņa saspringti un nepacietīgi gaidīja, kas advokātam sakāms.

— Ja jums gadās sastapties ar tēvu, — Maksveins iesāka klusi, kā uzticēdams noslēpumu, — dariet visu iespējamo, pierunājiet viņu padoties varas iestādēm.

— Viņš mani neklausīs.

— Pacentieties! Izredzes būs lielākas, ja viņš padosies policijai, — advokāts skaidroja. — Apcietināšanas rītā, pēc tam kad naktī bija nogalināts barons, alkohola saturs Douertija asinis stipri pārsniedza pieļaujamo robežu. Viņš nenoliedza, ka ir dzēris. Ļoti iespējams, ka bija pārāk piedzēries, lai saprastu, ko dara. Es varu pierādīt vainu mīkstinošus apstākļus, tādējādi, iespējams, panākt, ka viņš tiek apsūdzēts tikai netīšā slepkavībā, tātad bez iepriekšēja nodoma. Taču, lai to izdarītu, nepieciešama viņa padošanās policijai, tad mēs pret drošības naudu izdabūtu viņu no apcietinājuma un iekļautu rehabilitācijas programmā. Mums tiesai jāparāda, ka alkoholisms ir slimība un ka jūsu tēvs ir tās upuris.

— Nerunājiet man par upuriem! — Balss Kellijai dusmās trīcēja. — Upuris biju es\ Man bija jādzlvo kopā

ar viņu, jādalās viņa melos, jāslēpj viņa nekrietnības. Mani viņš sita, kad bija piedzēries. Es par visu dabūju samaksāt. Un maksāju vēl joprojām!

Valdot asaras, kas kveldēja acis, Kellija pagriezās un kā akla strauji devās projām, pat nedzirdēdama Sema saukšanu.

Sems jau metās Kellijai pakaļ, bet Maksveins viņu aizturēja. — Ļaujiet viņai iet!

Sems pavērās advokātā. — Ko, ellē, jūs viņai sarunājāt?

— Diemžēl laikam esmu mis Duglasu satraucis. Cerēju — viņa būs sapratusi, ka tēva žūpošana ir slimība, kurā viņa nav vainīga un kuru nespēj ne kontrolēt, ne ārstēt. — Maksveins nolūkojās pakaļ Kellijai, tad paskatījās uz Semu. — Ir visādas programmas, arī cilvēkiem, kuru vecāki ir alkoholiķi. Viena tāda programma izstrādāta pieaugušiem alkoholiķu bērniem. Parunājiet ar mis Duglasu, lai viņa piedalās šādā programmā. Tad viņa vismaz izpratīs dažas savas izjūtas un atbrīvosies no ilgajos gados krātajām dusmām. Tas katrā ziņā ir solis pareizajā virzienā.

Kellijai skropstās trīsēja asaras. Izdzirdusi tuvojamies noteiktos, vienmērīgos Sema soļus, viņa steigšus tās noslaucīja. Bēgot no lielās halles, viņa bija iemukusi bibliotēkas istabā.

Semam ienākot, viņa, muguru uzgriezusi, stāvēja pie ādas klubkrēsla, ar vienu roku atspiedusies pret atzveltni, un pat nepagriezās.

— Kellij?

Viņa atvairīja Sema roku silto tvērienu ap pleciem un paspēra soli tālāk no viņa. — Man nekas nekait. — Laika viņai bija pieticis tieši tik, lai saņemtos. Vieglītēm viņa pārlaida pirkstus pār lampas abažūru, jo vajadzēja tos kaut kā nodarbināt, lai nebūtu jālauza rokas. — Tomēr pašreiz man derētu cigarete. Vai tev nav pa ķērienam? Manējās ir augšā somiņā.

— Nē. Nav.

— Nekas, iztikšu. — Kellija ieslēdza lampu, un krēslā grimstošajā istabā, ko no āra aptumšoja zemi, melni padebeši, tapa kaut cik gaišāk. — Brīnums, ka visā šajā nejēdzībā neesmu uzsākusi pa īstam smēķēt.

Uz galda blakus lampai atradās televizora tālslēdzis. Kellija paņēma to un nospieda pogu. Ekrānā parādījās attēls.

— Par tavu tēvu, Kellij, — Sems ieteicās.

Kellija pacēla roku, lai viņu apklusinātu, un nenovērsa acis no ekrāna. — Pašreiz raida ziņas. Varbūt jau viņš notverts. — Viņa aši apsēdās dziļajā krēslā un, paliekusies uz priekšu, vērīgi ieklausījās raidījuma vadītāja vārdos.

Taču izrādījās, ka tiek labots iepriekšējais maldīgais ziņojums par aizdomīgu personu uz prāmja, kas devies uz Sanfrancisko. Labojuma beigās vēlreiz tika pārstāstīta cietumnieka bēgšana un īsumā atkārtota ziņa par barona noslepkavošanu.

— Iedzersim pa tasei kafijas, — Sems ierosināja, kad televizora ekrānā turpinājās kārtējā rīta programma.

Kellija papurināja galvu. — Es labāk pakavēšos tepat, varbūt tomēr parādās kāda jauna ziņa.

— Pat ja būs, tu tik un tā neko nevari līdzēt.

— Es zinu, un tomēr man gribas palikt tepat. Es citādi nevaru, man tas jādara. Lūdzu, pacenties mani saprast!

Visu dienu un gandrīz ari visu vakaru Kellija nosēdēja pie televizora, pārslēgdama staciju pēc stacijas, tverot ziņas vienā un salīdzinot ar tām, ko dzirdējusi citā. Bija daudz ziņojumu par to, kur bēglis manīts, taču gandrīz vienmēr šie ziņojumi tika atzīti par maldīgiem. Policija joprojām pauda pārliecību, ka bēglis atrodas kaut

kur Nepā, apgalvojot, ka ceļi nobloķēti jau desmit minūtes pēc apcietinātā izbēgšanas.

Televīzijā rādīja kadrus, kā speciālās komandas pārmeklē pamestās ēkas, kā helikopteri lēnām riņķo virs aizdomīgām vietām, kā policisti uz ceļa atver automašīnu bagāžniekus un pārbauda dokumentus, rādīja garumgarās automobiļu rindas uz šosejām. Intervēja dažādas amatpersonas, kā arī vientuļu nostūru iedzīvotājus, kuri baidījās palikt savās mājās, intervēja garāmgājējus ielās, tūristus. Meklēšana notika ļoti plašā apmērā.

Gandrīz katrs ziņojums sākās ar vieniem un tiem pašiem vārdiem: "Televīzijas ziņu reportieres Kellijas Duglasas tēvs, kas tiek apsūdzēts franču barona Emīla Fužēra noslepkavošanā, vēl arvien atrodas brīvībā... šorīt... šopēcpusdien... šovakar." Un gandrīz ikvienā ziņojumā bija iekļauts kāds kadrs no Kellijas raidījumu klipiem vai pie Senthelēnas cietuma izdarīts fotouzņēmums.

Nākamā diena atausa, nenesdama ne lietu, ne pavērsienu notikumos. Leonards Douertijs vēl aizvien bija brīvībā. Agrā priekšpusdienā izcēlās neliels satraukums, kad policija aplenca kādu vīnadārzu Karnerosas apgabalā, kur cerēja bēgli atrast. Viena ziņu dienesta komanda no helikoptera rādīja televīzijas skatītājiem zem bieziem vīnogulājiem sakumpušu cilvēka augumu. Pēc divdesmit ārkārtīgi spraigām minūtēm šis cilvēks padevās policijai.

Mirklī, kad vīrietis izlīda no vīnogulāju apakšas un, rokas virs galvas saņēmis, tuvojās policijai, Kellija uzreiz saprata, ka tas nav viņas tēvs. Šis cilvēks bija melnmatis, melnīgsnēju seju, izskatījās pēc meksikāņa. Televīzijas reportieris sprieda tieši tāpat. Ekrānā uz mirkli parādījās Kellijas tēva fizionomija, lai pārliecinātu arī skatītājus.

Pusdienlaika ziņās tika pavēstīts, ka vīnadārzā notvertais vīrietis ir nelegāls ārzemnieks. Kādā nomaļā mājā Stegzlīpas apgabalā šai rītā bija konstatētas ielaušanās pazīmes, tomēr atklājās, ka nekas nav nolaupīts. Nu jau policija pieļāva iespēju, ka Douertijs tomēr kaut kā izsprucis cauri ceļu bloķējumiem un slapstās ārpus Nepas; policija paplašina meklēšanas rajonu.

Vēlā pēcpusdienā sāka līņāt smalks lietutiņš. Zemie mākoņi aizsedza kalnu virsotņu smailes. Agrās vakara ziņas rādīja zem pilošiem lietussargiem pulciņā sastājušos reportierus, kas vēstīja par jaunākajiem faktiem noziedznieka meklēšanā un izteica dažādus pieņēmumus.

NBC filiāle rādīja pirms lietus sākuma uzņemtu informāciju. Izdzirdot ievadvārdus sižetam, Kellija tūdaļ nojauta, ka stāstījumā, kas sekos, kaut kā būs iepīta viņa. Taču viņa vai apstulba, ieraudzījusi Lindu Džeimsu, savu ienaidnieci un sāncensi, pirmajā kadrā stāvam pie viņas tēva noplukušās mājeles un skatītājiem stāstām, ka šī ir māja, kurā uzaugusi Kellija Duglasa.

Kadra aizmugurē ar milzīgajām nezālēm fonā visādas drazas vidū stāvēja baltzaļais buiks. Linda Džeimsa uzkāpa līdz namdurvīm un tās atvēra. īss mirklis, kamēr viņa iegāja dzīvojamā istabā. Tur viss kā uz delnas — juceklis, netīrība, cigarešu galiem un pelniem pārpildīts pelnutrauks līdzās viņas mātes ģīmetnei.

Ak Dievs! Kellija aizspieda muti ar plaukstu, lai neiekliegtos. Tuvplāns ar viņas lelli, kas vientuļa sēž uz nosušķētā dīvāna.

Seko briesmīgā virtuve — sakaltušas ēdiena paliekas šķīvjos, netīriem traukiem pilna izlietne un tāpat apkrauts skapītis. Sabojāti produkti atkusušā ledusskapī. Kāpēc gan viņa, turp aizbraukusi, to visu nesakopa?

Linda Džeimsa apsēdās uz gultas. Uz Kellijas gultas. Pārvilka pirkstu pār putekļiem klāto tualetes galdiņu, pār

dzelzs gultas galvgaļa režģiem. Tad piecēlās un, pie loga piegājusi, skatījās ārā tumšajās debesīs.

Divarpusminūtes garais raidījums beidzās ar Lindas līdzjūtības izpausmēm un noslēguma vārdiem: "Pagaidām mums nav izdevies tikties ar Kelliju Duglasu, lai dzirdētu viņas paskaidrojumus, kaut gan mēs nešaubāmies, ka viņa joprojām atrodas šai apvidū, cerot uzzināt jaunāko informāciju par rezultātiem sava tēva meklēšanā. Domājams, ar divējādām jūtām. Linda Džeimsa Nepas ielejā."

Kellija pārraidi atzina par profesionāli labi nostrādātu. Pati viņa jutās iznīcināta, izģērbta. Tas bija uzbrukums viņas privātajai dzīvei. Sadusmota un apkaunota viņa metās ārā no bibliotēkas. Tas nekad vairs nedrīkst notikt. Nekad nedrīkst atkārtoties.

Tikai mirkli viņa sastomījās, nesaprazdama, uz kuru pusi mesties, kad pavērās ārduvis un ienāca Sems. Krekls viņam bija samircis un lipa pie miesas, izceļot krūšu muskuļus. Gaišbrūnās darba bikses salijušas, slapjiem, nošķiestiem atlokiem. Kelliju viņš pirmajā mirklī nepamanīja un, norāvis no galvas platmali, plašā vēzienā to izpurināja uz marmora plāksnēm. Kellija dziļi ievilka elpu un atlaida vaļā sažņaugtos pirkstus, sastopoties ar Sema skatienu, kad viņš beidzot to ieraudzīja.

— Nu gan gāž kā ar spaiņiem, — Sems ierunājās un saviebās.

— Tā izskatās, — Kellija atteica, virzīdamās uz kāpņu pusi.

— Vai iesi augšā?

-Jā.

— Pagaidi, es arī. Japalien zem karstas dušas un ja-uzvelk mugurā sausas drānas. — Gariem soļiem Sems šķērsoja halli, atstādams aiz sevis slapjas pēdas. Uz kāpnēm viņš Kelliju panāca. — Vai ziņās šovakar bija kas jauns?

— Nekā jauna. Viņš vēl joprojām kaut kur slapstās.

Sems nopūtās. — Žēl gan. Taisnību sakot, es cerēju,

ka viņu atradīs drīzāk.

— Es arī, — Kellija piekrita.

Kad viņi tika līdz Kellijas istabai, Sems apstājās. — Vai ar tevi viss kārtībā?

Kellija nebija pārliecināta, vai pēdējā laikā kaut brīdi ar viņu viss bijis kārtībā. Tomēr viņa atteica: — Gan kaut kā tikšu galā.

— Es zinu, ka tiksi. — Sems pasmaidīja. — Pēc brītiņa piekāpšu.

Kellija palocīja galvu un, neko neatbildējusi, atvēra savas istabas durvis, bet Sems gāja pa gaiteni tālāk. Nezaudēdama ne mirkli, viņa paķēra somiņu un no skapja lietusmēteli. Tūliņ viņa bija ārā no istabas un steidzās pa kāpnēm lejup.

Pēc piecpadsmit minūtēm nomātā automašīna, dubļus šķiezdama, aizjoņoja pa ceļu un apstājās pie Kellijas vecajām mājām. Lietus nekrāsoto koka ēku bija padarījis gandrīz melnu, aizlijušās logu rūtis tumši spīdēja. Kellija brītiņu noskatījās skumjo ainu, tad izslēdza starmešus un motoru.

Izvairīdamās no lāmām, viņa aizlaipoja līdz namdurvīm. Dzīvojamā istabā bija tumšs kā naktī. Sataustījusi pie sienas slēdzi, viņa to nospieda, un griestu spuldze pielēja istabu ar kailu, nespodru gaismu. Novilkusi un izpurinājusi mēteli, Kellija paraudzījās visapkārt un nolēma sākt ar atkritumu savākšanu.

Kā par brīnumu, skapītī zem izlietnes viņa atrada tukšus plastmasas atkritumu maisus. Vispirms viņa savāca sabojātos ēdienus no ledusskapja un citām vietām, kur vien kas mētājās. Otrā maisā iekratīja virtuves atkritumu spaiņa saturu un sastūķēja visādas kartona kārbas, izbēra pelnutraukus, sameta tukšās pudeles, vecas avīzes un žurnālus — visu, kas izskatījās ārā metams.

Beigās četri pilni atkritumu maisi bija nolikti rindā pie ārdurvīm.

Ap izlietni Kellija noņēmās pusstundu, skrāpēdama, berzēdama, mērcēdama un vispēdīgi skalodama, taču tad arī beidzamais katliņš bija izmazgāts. Kad visi trauki bija nolikti, viņa piepildīja izlietni ar ziepjūdeni, noberza virtuves galdu, plauktu, skapīti, ledusskapi no iekšpuses un ārpuses. Tad jau arī piektais atkritumu maiss bija līdz pusei pilns. Viņa to aizstiepa pie pārējiem. Lietus tikmēr bija pierimies, vairs tikai viegli smidzināja. Izgājusi ārā, Kellija iededza automobiļa priekšējos lukturus, citu pēc cita iznesa ārā atkritumu maisus un sabāza tos sarūsējušā treileri, kas stāvēja pie šķūnīša.

Tikusi ar to galā, viņa automašīnas uguņu gaismā aplūkoja visapkārt izmētāto drazu. Ko spēja pacelt, to iegrūda turpat treileri, ko nespēja, to pameta guļam. Rīt vajadzēs atbraukt dienasgaismā un paskatīties, kas vēl darāms. Jāpadomā arī par nezālēm, ja vien lietus pārstās.

Vēl jānoslauka putekļi, jāuzmazgā grīda un jāsakopj vannas istaba. Izslēgusi automašīnas lukturus, Kellija iegāja atpakaļ mājā. Gribēja jau vērt durvis ciet, tomēr pārdomāja un atstāja vaļā, lai izvēdinātu māju.

Kellija jau grasījās pogāt ciet mēteli, kad izdzirda savādu skaņu, it kā nošķindētu metāls. Atkal novilkusi mēteli un pārmetusi to pār krēsla atzveltni, viņa gāja uz virtuvi.

Uz sliekšņa viņa sastinga un palika skatāmies uz tēvu. Douertijs sēdēja uz viena no virtuves krēsliem, mierīgi grāba no bundžas kukurūzas pārslas un bēra mutē. Plānie mati slapji, pielipuši pie galvas, bet mugurā sausas drēbes.

Niknums, kas nekad nebija tālu jāmeklē, spēji izlauzās uz āru.

— Ko tu te dari?

— Ēdu. — Viņš pagrāba vēl sauju, iebēra mutē un

skaļi šmakstināja. — Pāris aukstu desiņu, siers un sausiņi, kāda tāfelīte šokolādes un daži cepumi — tas pēdējās divās dienās man bijis viss ēdiens. Skatos, ka esi cik necik te piekopusi. Nekas, itin labi. — Viņš atkal iebāza roku bundžā. — Uzliec taču kafiju! Lietū esmu izmircis līdz kaulam. Pagāja krietns laiks, kamēr izpētīju, ka tu te esi viena. Neaizmirsti, man garšo kafija ar daudz cukura.

Kellijai gribējās izraut pārslu bundžu viņam no rokām. Taču to viņa nedarīja, tikai piegāja pie izlietnes, nomazgāja rokas un ielēja ūdeni vecajā elektriskajā kafijas tvaicētajā.

— Es tev jautāju — kāpēc tu nāci uz šejieni atpakaļ?

— Lai pievāktu kaut ko ēdamu, sausas drēbes, segu un šo to citu noderīgu.

Kellija iebēra tvaicējamā trauciņā divas karotes samaltas kafijas, iesprauda slēdzi kontaktligzdā, tad atspiedās pret skapīti ar muguru pret tēvu. — Kāpēc tu bēgi no cietuma?

— Ko tad, pēc tavām domām, man bija darīt? Palikt aiz restēm un gaidīt, kamēr mani notiesā par to, ko neesmu izdarījis? Lika pagaidīt! — Nokraukšķēja kārtējā pārslu sauja. — Man bija jātiek laukā, jāizdomā, kā sadabūt naudu un paglābt savu zemi, lai Ratledžu banda to nenozog. Varen jau šie slīpēti, piesienot man sazin kādu noziedzību. Un tās vīnogas tur ārā — tās vajadzēja vakar novākt. Šitais lietus tās samērcēs, un visa sasodītā raža nopūs. Es no tām nenopelnīšu ne plika centa. Tas tikai nozīmē, ka naudas man vajadzēs vēl vairāk. — Viņš jau muļļāja pa muti nākamo pārslu sauju. — Tev jāpalīdz man, Līziņ-meitiņ. Jāsadabū tā nauda, lai tai maitai samaksātu, iekams šī nav sagrābusi manu zemi savos nagos.

— Ej un piesakies policijā, tad es tev palīdzēšu. — Kellija stingi vērās skapīša durvīs iecirstā robā. — Reiz

tu sacīji, ka tev vajagot trīsdesmit piecus tūkstošus dolāru. Tik daudz man ir, pat vairāk. Aizej, piesakies policijā, un es to parādu samaksāšu. Un zeme piederēs tev — bez jebkādas parādu nastas.

— To tev samācījuši Ratledži, ko?

Kellija apsviedās apkārt, lai paskatītos tēvam acīs, un ar abām rokām cieši ieķērās skapīša malā. — Nē. To esmu izdomājusi pati. Tikai pati. — Pārslu bundža stāvēja uz galda. Saujā viņam bija vairs tikai dažas drupatas. Aizdomu pilnām acīm viņš vērās Kellijā. — Došos tev līdzi, kad iesi pieteikties. Es pati tevi aizvedīšu.

— Nekā nebija, es viņiem rokā nedošos. Uz cietumu atpakaļ neiešu.

— Tikpat tevi agrāk vai vēlāk notvers.

— Nenotvers vis. Neatradīs, ja tu man palīdzēsi.

— Es palīdzēšu? Kā? — Tvaicētājs Kellijai aiz muguras uzburbuļoja.

— Klusītēm atlavīsies uz manu slēptuvi, apmeklēsi mani, pienesīsi man ēdamo un visu, kas vajadzīgs.

Kellija neticēja savām ausīm. — Tu gribi mani padarīt par savu līdzzinātāju? Par izbēguša cietumnieka barotāju un slēpēju?

— Velns parāvis! Es esmu bez vainas. — Douertijs nikni blenza Kellijā. — Saderēsim, — ja tava māte būtu dzīva, viņa to darītu. Viņa man palīdzētu. Un viņa gribētu, lai arī tu to dari.

— Nerunā par māti! — Senā niknuma un seno sāpju pārņemta, Kellija paspēra soli un pieķērās pie tuvākā krēsla atzveltnes, pirksti iespiedās lētajā, nodilušajā vi-nila polsterējumā. — Man apriebies klausīties tavā vāvuļošanā par viņu. Par to, cik ļoti tu esi viņu mīlējis. Kā tev viņas pietrūkstot. Tu taču viņu nogalināji. Tu māti nobendēji tikpat nemaldīgi, kā būtu nogalinājis, sagrābjot viņu aiz kakla un nožņaudzot. — Klāt atkal bija asaras, tās svilināja acis, aizmigloja redzi. — Es toreiz tev

sacīju, ka viņa ir slima. Sacīju, ka mums viņa jāved pie ārsta. Bet tu atteici — neesot naudas, ko maksāt dakteriem. "Tā tikai tāda saaukstēšanās, vasarā reizēm tā gadās," — tā tu atbildēji. Bet tev pietika naudas, ko izgāzt par viskiju, tā taču bija, vai ne? Un tu aizgāji. Ņēmi un aizgāji, bet māti atstāji manā gādībā. Un es nezināju, ko iesākt! Nezināju, ko darīt, kā viņu glābt!

Kellija tik tikko spēja aizturēt šņukstu. Likās, no plaušām izspiests viss gaiss. Viņa pūlējās dziļāk ievilkt elpu, bet tēvs, atspiedies ar elkoņiem pret galdu, nolieca galvu un novērsās. Kafijas trauks burbuļoja un sīca aizvien straujāk, it kā pielāgojoties Kellijas sāpīgi dunošajai sirdij. Lai cik gauži gribējās pagriezties un iziet pa durvīm, tomēr Kellija to nespēja. Kas iesākts, jāizdara līdz galam.

— Kad tonakt atgriezies mājās, tu biji tā piedzēries, ka nolūzi, vēl līdz durvīm neticis. Māte pūlējās tevi sagaidīt, kā vienmēr bija gaidījusi. Taču bija pārāk vārga, lai pieceltos no dīvāna. Es gulēju viņai blakus uz grīdas, un, kad pamodos, viņa bija mirusi.

— Zinu. — Douertijs sakļāva rokas, tās viegli drebēja. — Es viņu pametu novārtā. Vienmēr esmu pametis Bekiju novārtā. Dievs debesīs zina, ka es viņu mīlēju, bet nekāds jēdzīgais vīrs vis nebiju. — Žūpas balss skanēja žēlabās aizsmakusi, acis mirka asarās, kad viņš pacēla galvu, tomēr tieši Kellijai virsū neskatījās. — Laikam arī nekāds jēdzīgais tēvs neesmu bijis.

— Nekāds jēdzīgais? Manu dieniņ, cik neprātīgi augstās domās tu esi par sevi! — Kellija iesaucās, un neticība viņā cīnījās ar pāridarījumu izraisītu niknumu. Niknums uzvarēja. — Vai esi aizmirsis, kā tu man salauzi roku, aizmirsis visas tās reizes, kad mani nežēlīgi piekāvi, kad man vajadzēja iet uz skolu vienos punos, ar zili uzdauzī-tām acīm? Aizmirsis visas tās naktis, kad es te gulēju pamesta viena, bailēs un šausmās, ka tu varētu nepārnākt,

un vēl lielākās šausmās, ka pārnāksi? Vai gribi dzirdēt patiesību — tēva man nekad nav bijis. Es dzīvoju zem viena jumta ar žūpu. Ar bērnu sitēju.

— Tas bija viskijs.

— Kāpēc tu no tā neatteicies? Kāpēc turpināji žūpošanu? Kāpēc?

— Tu nekad neesi spējusi to saprast. Tava mamma, Bekija, gan saprata.

Žēlināšanās, sevis žēlošana. Cik reižu viņa to jau bija šajā balsī dzirdējusi? Tik bieži, ka no jauna atgriezās ikreizējais pretīgums. — Nu tad paskaidro, lai es beidzot saprastu.

— Tāpēc, ka esmu vājas dabas cilvēks. Nekad neesmu bijis tik spēcīgs, kāda bija tava mamma. Kāda esi tu. — Viņš nenovērsa skatienu no sakrampētajām rokām. — Viņa zināja, ka es esmu niecība, ka neesmu nekas. Nekad nekas neesmu bijis. Bet viskijs Jāva man justies lielam un varenam. Tad es varēju dižoties, ka reiz pienāks diena, kad ievākšu ogas no sava vīnadārza un darināšu savu vīnu. Tādu vīnu, kas būs tikpat labs kā jebkurš mūsu ielejā raudzētais vīns. Un, tiklīdz man vēderā viskijs, es tam visam spēju noticēt. Bet tad viens blīkšķis — es atkrītu atpakaļ īstenībā un saprotu, ka tas nekad nenotiks. Tāpēc, ka es nespēju to paveikt. Man nav tā spēka. Iekšējā, es domāju.

Kellija, kājās stāvēdama, nolūkojās lejup uz viņu, uz izspūrušajiem retajiem matiem, kuriem cauri spīdēja galvas āda, uz dzelteno, šļaugano seju, uz visu, ko sapostījusi pārmērīgā viskija lietošana, viņu bez laika darīdama vecu. Savulaik viņa pleci bija plati, muskuļoti; tagad tie kaulaini un sagumuši. Šis pagurušais, dzīves salauztais večuks bija bēglis, kam policija dzen pēdas ar helikopteriem, suņiem un uzvilktiem šaujamieročiem.

— Šitenais zemesgabals bija vienīgais, kas mani padarīja par kaut ko, — viņš turpināja klusā, aizsmakušā

balsī. — Tieši tāpēc esmu tam tik dikti pieķēries. Tāpēc es nedrīkstu pieļaut, ka tie Ratledži man zemi atņem. — Beidzot viņš pacēla skatienu un lūdzošām acīm uzlūkoja Kelliju. — Vai tu to nesaproti? Ja es palieku bez zemes, ikviens redzēs, ka esmu galīga niecība.

— Es saprotu, — Kellija nomurmināja, aizgriezās un, piegājusi pie skapja, izņēma divas tīras tases un salēja tanīs kafiju, bet prātu plosīja drūmas domas.

Visi aizvadītie gadi. Visi sāpju un dusmu, un... baiļu pārpilnie gadi. Naida, trūkuma un nabadzības gadi. Nu viņas vienīgā vēlēšanās bija to visu izbeigt, atbrīvoties no pagātnes un no viņa uz laiku laikiem.

Kellija pasniedzās pēc cukurtrauka, iebēra vienā tasē trīs karotītes, nolika tases uz galda. Vienu viņa piestūma tuvāk tēvam. — Iedzer kafiju! Tā tevi sasildīs. — Pavilkusi krēslu, viņa apsēdās tam pretī. — Bē-guļošanu tu nevari turpināt, — viņa sacīja, noskatīdamās, kā viņš, satvēris tasi abās plaukstās, skaļi strebj karsto kafiju. — Es vakar runāju ar Maksveinu. Viņš ir labs advokāts. Varēs daudz palīdzēt, tikai tev jāpiesakās policijā.

— Tu gribi sacīt, ka viņš var man palīdzēt nokļūt aiz restēm, — tēvs dobji nomurdēja. — Ratledži šinī ziņā bauda milzīgas priekšrocības. Viņu vārds un manējais, kurš gan ticēs man?

— Bet ja tu esi bez vainas...

— Ja esmu bez vainas. — To izteicis, viņš nokrekšķināja smiekliņu, kurā jautrību vis nemanīja. — Vai redzi? Pat tu man netici. Mana paša meita, un tomēr tu domā, ka es to baronu esmu piebeidzis.

Kellija ļoti gribēja viņam ticēt, taču tas nozīmētu arī uzticēties, bet uzticēšanās viņai nekad nebija nesusi nekā cita kā vienīgi sāpes un sirdēstus.

Gari un gurdi nopūtusies, viņa sacīja: — Tad atbildi man uz dažiem jautājumiem.

— Uz kādiem jautājumiem? — Uzticēšanās nebija ari tēva skatienā, ko viņš uzmeta meitai.

— Tu teici, ka tonakt esi gājis uz Ratledžu mājām, lai iekļūtu pagrabos un samaitātu vīnu. — Saliektiem pirkstiem Kellija turēja plaukstu virs kafijas tases, ļaudama garaiņiem to sildīt un neapzināti grozīdama tasi. — Ja tu gribēji iekļūt pagrabos, ko tad meklēji pie vīndari tavas?

— Dzirdēju tur cilvēku balsis. Zināju, ka lielajā mājā ir balle. Nobijos, ka varbūt kāds atvelkas līdz turienei, ka šī varbūt ieplānojusi vest viesus ari uz pagrabu un izrādīt savus vīnus. Tāpēc vispirms gribēju izpētīt apstākļus. Ja būtu vajadzīgs, pagaidītu, līdz paliktu viens.

Kaut negribīgi, Kellija tomēr nodomāja, ka tas izklausās itin sakarīgi. — Nu, un, kad aizgāji pārbaudīt, ko tu tur ieraudzīji?

— Neko. Vismaz līdz tam brīdim, kad redzēju to tipu, nu, to baronu, iestreipuļojam redzeslokā un nogāžamies gar zemi.

— To tu man sākumā nestāstīji. — Lietus atkal bija pieņēmies spēkā un šaustīja mājas jumtu. — Tu teici, ka līķis tur jau gulējis.

— Tas gulēja, kad es piegāju klāt, — Douertijs, gandrīz jau apskaities, atburkšķēja.

Izteiksmes smalkumi, Kellija nodomāja. Tādas nianses izmantot savā labā prot vienīgi politiķi un birokrāti.

— Nu, labi. — Nopūtusies viņa turpināja iztaujāšanu.

— Un ko tu redzēji pirms tam?

— Neko. Es jau tev sacīju. Dzirdēju vienīgi cilvēku balsis, tie strīdējās.

— Par ko?

Viņš papūta kafiju un nodzēra malku. — Nezinu. Nevarēju izšķirt vārdus, par ko šie runāja. — Viņš dusmīgi sarauca pieri, jo Kellijas uzdotie jautājumi viņu kaitināja. — Tik un tā es neatcerētos. Biju iedzēris. Un tā

#

i

bija pirmā reize vairāk nekā pēc divām nedēļām. Vari ticēt vai neticēt. Paskaties plauktos! Tu tur redzi kādu pudeli? — viņš izaicinoši noprasīja. — Un neatradīsi arī nekur nevienu nobāztu.

— Tās balsis, ko dzirdēji, cik to runātāju bija? Divi, trīs, četri? Vai vēl vairāk?

— Die's žēlīgais! Kā tu vari prasīt, lai es to atceros? — Viņš sapīcis piecēlās, aizgāja pie skapīša, piepildīja tasi no jauna un piebēra vēl cukuru.

— Papūlies!

Pagāja labs brīdis, līdz viņš atbildēja: — Divi. Varbūt trīs. Nemāku droši sacīt.

— Un kas tās bija par balsīm — vīriešu vai sieviešu? Vai varbūt ir vienas, ir otras?

— Viena jau nu pa īstam bija vīrieša balss, kā pati sapratīsi, — viņš ķiķinādams nosmējās par savu gudrību — šeku, atcerējos gan, ka nogalinātais bijis vīrietis.

— Bet tā otra? Vai pārējās?

— Nezinu. — Viņš pabāza galvu ledusskapī, meklēdams vēl kaut ko ēdamu, tad nocēla no plaukta firziķu konservu bundžu. — Tas viens runātājs, kas bija vai nu nikns, vai uztraucies, katrā ziņā bija vīrišķis. — Viņš parakņājās pa galda piederumu atvilktni, meklēdams bundžu atgriežamo. — Man liekas, toreiz es abus noturēju par vīriešiem, bet... tagad vairs skaidri nemāku pasacīt. Viss kā tādā miglā. Varbūt viena bija sievietes balss. Jā, varbūt.

Arī tā varēja būt taisnība vai vismaz izdevīga iespēja Kellijai iestāstīt, ka notikuma vietā bijis vēl kāds. Kellija paberzēja pieri. Viņa vairs neapjauta, kad galvassāpes sākušās, bet šai brīdī juta mokošu spiedienu.

— Nu, un kad piegāji pie līķa, vai tuvumā tu manīji vēl kādu?

Izvilcis no atvilktnes dakšiņu, tēvs atgriezās pie galda un, uzdurdams firziķa šķēles, vilka tās pa vienai no

bundžas ārā. — Tikai pašu Katrīnu Ratledžu Lielo, šī skatījās uz mani kā uz nožēlojamu tārpu. — Viņš uzdzēra firziķa šķēlei virsū malku karstas, saldas kafijas. — Un kurš var apgalvot, ka viņa neiebelza tam čalim pa galvu?

Tāda iedoma likās smieklīga. Katrīna bija varena sieva pat deviņdesmit gadu vecumā, tomēr ne pēc sava auguma, ne spēka nebūtu varējusi iebelzt ar veseri pa galvu vīrietim, kas bija savu pēdas tiesu garāks par viņu, turklāt sist pietiekami spēcīgi, lai viņu nogalinātu.

— Un vai pirms tam tu neredzēji vai nedzirdēji itin neko citu?

— Vismaz neko tādu, ko atcerētos. — Viņš zvejoja ar dakšiņu nākamo firziķa gabalu no bundžas.

— Soļus arī ne? — Kellija nelikās mierā. — Ne skaņu, ne kādu skrienam projām, ne vispār kaut ko tamlīdzīgu?

— Cik reižu lai es tev atkārtoju, ka man par to nav nekādas skaidrības? — viņš jautāja, puslīdz sadusmojies, puslīdz izmocīts. — Tu gribi, lai meloju un stāstu, ka esmu sazin ko dzirdējis? Vai tu domā, ka man pašam negribētos, lai tā būtu? Vai nevari iedomāties, ka esmu visādi izmežģījis smadzenes, gudrodams, kā panākt, lai kāds man notic? Es, velns parāvis, esmu pietiekami slīpēts, lai saprastu, kas notiks, ja mani pieķers pie vieniem meliem, pie vieniem vienīgiem meliem. Tad neviens man vairs neticēs ne vārda, lai ko es par to nakti stāstītu.

Lietus plīkšķēdams sitās rūtīs, bet klusums virtuvē vērtās aizvien smagāks. Kellijai vairs nebija ko jautāt, un viņa vēl aizvien pūlējās izprast — ticēt kādai no tēva atbildēm vai neticēt nemaz. Viņa kafijas krūze atkal bija tukša.

Douertijs piecēlās, teikdams: — Salūkošu vēl šo to ēdamu. — Izvilcis no skapīša zem izlietnes vēl vienu plastmasas atkritumu maisu, viņš tajā iebāza pārīti rezervei, tad cēla ārā no skapja plauktiem konservu bundžas. — Atnes man vienas bikses un kādus kreklus, ko paņemt līdzi.

— Uz kurieni tu iesi? — Policija meklēja pa malu malām. Nebija nevienas vietas, kur varētu droši noslēpties. Vismaz ne jau uz ilgāku laiku. — Kur tu paliksi?

— Kālab tu jautā? Gribi man uzrīdīt dzinējsuņus? — viņš ņirdzīgi noprasīja, daudz vairāk Kellijai atgādinādams tēvu, ko viņa tik labi pazina, nekā svešinieku, ar kuru nupat, pie galda sēdēdama, bija sarunājusies. Viņa pavēra muti, lai noraidītu apvainojumu, taču tūdaļ to aizvēra, jo, bez šaubām, būtu policijai ziņojusi. Laikam tēvs to bija nopratis pēc viņas sejas. — Tā jau es zināju, ka tie Ratledži tevi sakūdīs pret mani.

— Beidz taču reiz melst par Ratledžiem! — Kellija nikni piecēlās no krēsla, rokas savilkās dūrēs. — Vienmēr tu atradīsi kādu, ko vainot savos nodarījumos un nelaimēs. Taču šinī ķēpā tevi nav iegrūdis neviens cits kā tikai tu pats. Un, ja es šoreiz nespēju tev ticēt, tad vienīgi tāpēc, ka agrāk tu tik bieži esi man melojis un tik daudzkārt lauzis doto vārdu. Tu. Nevis Ratledži.

Viņš nodūra acis, pavērsa skatienu sāņus un noburkšķēja: — Iešu un pats sameklēšu savas drānas.

Cauri lietum izlauzās vēl kāda skaņa, tāda kā klusa rūkoņa. Kellijai šķita, ka tā varētu būt pērkona ducinā-šana, bet nekā, rūkoņa nevis apklusa, bet kļuva skaļāka, un viņa pēkšņi saprata, ka rūc automašīnas motors.

— Kāds laikam iebrauca pagalmā, — viņa klusu uzsauca tēvam un iesteidzās dzīvojamā istabā īstajā brīdī, lai pa tās logu ieraudzītu cauri lietus gāzmai automobiļa starmešu gaismu.

Kellija steigšus devās pie ārdurvīm, ko bija atstājusi neaizslēgtas. Kaut kāda automašīna tobrīd apstājās līdzās viņas nomātajai. Starmešu žilba uz mirkli viņu padarīja aklu. Tanī pašā brīdī, kad apdzisa atbraucēja auto priekšējie lukturi, noklaudzēja virtuves puses durvis. Iestājās klusums, kurā bija dzirdama vienīgi lietus švīkstēšana. Kellija gaidīja piebraukušās automašīnas

durtiņas atveramies, lai redzētu, vai atbraucējam mugurā ir formas tērps.

Pamazām viņa tumsā saskatīja mašīnas melnās, stūrainās aprises. Tas bija džīps. Sema džips. Spriedze uz mirkli atslāba, tomēr tūdaļ ar jaunu sparu atjaunojās. Kailu galvu, peļķēs ūdeni šķiezdams, Sems lietū skriešus tuvojās namdurvju pakāpieniem. Kellija atvēra durvis un pakāpās malā, lai viņu ielaistu.

Apstājies istabas vidū, viņš nopurināja ūdeni no piedurknēm un rokām un nomērīja Kelliju ar skatienu, kas pauda nepacietību un pat dusmas. — Tu būtu gan varējusi kādam pateikt, kurp dodies.

— Man neienāca prātā, — Kellija atteica. — Kā tu zināji, ka es būšu šeit?

— Neko es nezināju. Šī tikai ir pirmā vieta, kur iedomājos tevi meklēt. — Sems iesprieda rokas sānos, krūtis pacēlās dziļā ieelpā, tad viņš kā atvieglots ar klusu no-elšanos izpūta dvašu. — Varbūt tev labpatiks man pastāstīt, ko tu šeit dari?

— Tīru māju. — Vajadzētu pateikt par tēvu, par to, ka tēvs te bijis, ka viņa ar to runājusi, bet vārdi neradās. Šķita, tos aiztur kāda neprātīga, ne ar ko neattaisnojama godprātība. — Viena telestacija ziņās parādīja kadrus no šejienes. Viņi te bijuši ar kinokameru. Ienākuši arī iekšā... Viss te izskatījās kā cūkkūtī... — Kellija pārlaida skatienu dzīvojamai istabai. Tā joprojām izskatījās noplukusi, bet iepriekšējais jūklis bija novākts. — Man negribējās, ka vēl kāda komanda atbraukusi ieraudzīs tādu netīrību.

— Neviens te vairs nebrauks. Es atsūtīšu sargu un parūpēšos, lai nekas tamlīdzīgs vairs nenotiktu. Man gaužām žēl, ka neiedomājos par to jau pirmāk, — Sems sacīja, un balsī atkal skanēja maigums. — Nu? Vai esi gatava ceļam?

— Vēl jānoslauka putekļi un jāuzkopj grīda. Es...

— Rīt pat es kādu atsūtīšu, lai visu sakopj tavā vietā. — Sems aplika Kellijai roku ap pleciem, bet ar otru pamāja uz krēslu. — Ņem lietusmēteli! Es izslēgšu virtuvē gaismu.

Gandrīz par vēlu Kellija atcerējās kafijas tases un pārslu bundžu virtuvē uz galda. — Pagaidi, es pati. — Juzdamās vainīga, ka noklusējusi tēva ierašanos, viņa skriešus metās uz virtuvi.

Sems devās viņai pa pēdām. Virtuvi Kellija sasniedza pirmā, tomēr nepaguva noslēpt pēdas, kas rādija, ka viņa nav bijusi viena. Pārsteigts un samulsis Sems noskatījās, kā Kellija saliek tases izlietnē.

— Kas šeit ir bijis? — Acis aizdomās samiedzās gluži šauras. — Tavs tēvs?

Kellija dziļi ievilka elpu, tad palocīja galvu. —Jā.

— Kad? Pirms cik ilga laika?

— Viņš aizgāja pa virtuves durvīm tai bridi, kad tu piebrauci.

Sems izgrūda apslāpētu lāstu un, pieskrējis pie durvīm, atrāva tās vaļā. Taču bēglis sen jau bija gabalā. Ar blīkšķi aizcirtis durvis, viņš pagriezās un uzmeta Kellijai niknu skatienu. — Kāpēc, ellē, tu viņu nenoturēji šeit? — viņš sodījās, izgrūstīdams krēslus, kas gadījās ceļā, kad viņš gāja atpakaļ uz istabu.

— Ko, pēc tavām domām, man vajadzēja darīt? — Kellija atcirta un ar rāvienu izvilka kafijas tvaicētāja vadu no kontaktligzdas. — Viņu sasiet un gaidīt, līdz tu ierodies? Es pat nezināju, ka atbraucis esi tu. Kā es to varēju nojaust!

Dzīvojamā istabā Sems paķēra telefona klausuli. Aparāts bija vecs, un Kellija zināja, ka tas nedarbojas, taču ļāva, lai Sems pats par to pārliecinās. Nesaklausījis signālu, viņš nometa klausuli atpakaļ un pievērsās Kellijai.

— Par to mums jāziņo, Kellij!

Kellija pirmo reizi redzēja tik skarbu apņēmību Sema sejā, acis, izslietajā zodā, visā augumā. — Es zinu.

Lieki nekavēdamies, viņš paķēra Kellijas lietusmēteli, iespieda to viņai rokās, tad paņēma viņu zem elkoņa un apņēmīgi stūrēja uz ārdurvīm. Kellija turēja mēteli pie krūtīm piespiestu un neuzvilka mugurā ari tad, kad viņi gāja ārā. Spēcīgais lietus atvēsināja karsto seju, un Sema roka cieši spieda viņas elkoni.

— Kāpēc tu man neteici, ka viņš bija atnācis? — Jautājums izskanēja tā, it kā Semam kāds to būtu ar varu izspiedis, un viņš vēl joprojām raudzījās taisni uz priekšu, nevis uz Kelliju.

— Es nezināju, kā to pateikt. — Balstiņa bija tikpat vārga, cik vārga jutās viņa pati. Taču viņa vairs nebija bērns, viņa bija pieaugusi sieviete.

— Tu nezināji, kā pateikt? Kad ieraudzīji, ka atbraucis esmu es, tev vajadzēja tikai man uzsaukt, ka viņš aizbēdzis pa otrām durvīm. Gan es būtu paguvis viņu notvert. — Sems atlaida viņas elkoni, atvēra nomātās mašīnas priekšējās durtiņas un atkal pievērsa skatienu Kellijai. — Man šķita, ka tu pati vēlies, lai viņu notver. Man šķita, ka tu vēlies, lai tas drīzāk būtu galā.

— Jā, vēlos. — Kellija palūkojās Semā. Lietus gāzās straumēm pār viņiem, seja abiem bija slapja.

— Tad kāpēc tu man neko neteici? Vai tu domāji, ka tev izdosies to paturēt slepenībā?

— Protams, ne!

— Uz kurieni viņš aizgāja?

— To viņš man neteica.

— Vai redzēji, pa kuru ceju viņš aizgāja?

— Nē. Es gāju skatīties, kas piebraucis. Tad ari izdzirdu, ka noklaudz virtuves ārdurvis.

— Ko viņš tev sacīja, Kellij? Policija gribēs to dzirdēt.

Kellijai iedrebējās zods. Viņa nolieca galvu, lai to noslēptu, un juta, ka lietus pil no degungala. — Viņš sacīja,

ka neesot man bijis nekāds jēdzīgais tēvs. Un teica, ka neesot to izdarījis, neesot nogalinājis baronu Fužeru, tur esot bijis vēl kāds.

— Un tu tam noticēji? — Cinisms un zobgalība Sema balsī Kelliju satrieca. — Vai esi aizmirsusi, ko viņš nodarījis tev? Ko tas tev maksājis?

— Nē, neesmu. Un nekad neaizmirsīšu.

Kellija apsēdās atomašīnā pie stūres un izrāva durtiņas Semam no rokas. Motors ierūcās, tiklīdz viņa strauji pagrieza aizdedzes atslēgu. Pametusi skatienu atpakaļ, viņa redzēja, ka Sems iekāpj džipā. Tūliņ pēc tam viņas automašīnas starmeši kā ar cirvi izcirta gaišu taku lietus strūklās un rādīja ceļu.

Asaras sajaucās ar vēl krītošajām lietus lāsēm viņai uz vaigiem. Pārlaidusi roku pār seju, Kellija piedeva gāzi un uzņēma pārāk lielu ātrumu. Viņa pat skaidri nezināja, no kā bēg — no pagātnes vai no tagadnes.

20

Izmirkusi līdz ādai, Kellija ieskrēja mājā un tūliņ metās uz kāpnēm. Viņa bija pusceļā uz otro stāvu, kad ārdurvis no jauna atvērās. Atskatījusies viņa ieraudzīja Semu ar mobilo telefonu rokā.

— Kellij, uzgaidi! — Taču skarbums Sema balsī tikai paātrināja viņas soļus.

Sems drāzās viņai pakaļ pa divkāpieniem vien. Kel-lijas istabu viņš sasniedza tieši tai mirklī, kad viņa gribēja aizraut durvis ciet. Viņš pašāva roku uz priekšu, neļaudams durvis aizvērt. Kad Sems iegāja, Kellija atkāpās no durvīm. Viņš paspēra soli uz priekšu viņai tuvāk, bet, ieraudzījis viņas acīs bailes, apstājās. Sems bija dusmīgs. Pat saniknots. Nosviedis telefonu tuvākajā mīkstajā krēslā, viņš mazliet apvaldīja satraukumu.

— Mums jāaprunājas, Kellij, — Sems sacīja, pūlēdamies nepacelt balsi. Vienu no otra viņus šķīra krietnu piecu pēdu atstatums, bet Sems pat nemēģināja pieiet Kellijai tuvāk.

— Tikai pašlaik ne. Esmu izmirkusi un nosalusi. Man jāpārģērbjas sausās drēbēs. Tev ari. — Rokas krustām pār krūtīm salikusi, Kellija ar plaukstām aptvēra plecus, taču šis žests izskatījās drīzāk pēc aizsargāšanās nekā pēc sildīšanās.

— Nē, tūdaļ pat, — Sems neatlaidās. — Vakarvakarā mēs neko nerunājām. Bet nu vairs tā nebūs.

— Un ko tu īsti gribi? Atvainošanos? Lai notiek — piedod, ka es tev nepateicu par viņa ierašanos! Es tiešām nezinu, kāpēc nepateicu. Varbūt biju apjukusi. Nevaru to izskaidrot. — Satraukta viņa novērsās. — Nevaru to izskaidrot arī pati sev.

— Viņš tātad tev neuzbruka? Nedraudēja?

— Nē. — Kellija papurināja galvu, tad atmeta to atpakaļ un kādu mirkli cieši sakniebtām lūpām skatījās griestos. Pēc tam sacīja: — Mēs runājām. Īstenībā strīdējāmies. Es mēģināju viņu pierunāt, lai viņš dodas rokā policijai, bet tā bija veltīga vārdu šķiešana. — Kellija nodūra galvu un smagi nopūtās. — Viņš zvērēt zvērēja, ka ir bez vainas, ka neies sēdēt cietumā par ko tādu, ko nav darījis. — Kellija apklusa, pagriezās pret Semu un dusmīgi uz viņu paskatījās. — Lūdzams, nejautā, vai es viņam ticu vai neticu. Man labāk nekā tev ir zināms, cik reižu un ko viņš man melojis. Bet... kaut kas man visu laiku nedod mieru. Un ja nu ir tā, kā ar to ganu puiku pasakā, kurš allaž pa tukšo kliedza ''vilks''? Un ja nu viņš šoreiz runā patiesību?

— Kellij! — Sems paspēra soli viņai tuvāk.

Viņa tūdaļ atkāpās un aizgriezās. — Ak Dievs! Kāpēc es to visu tev stāstu? Tev taču gar to nav nekāda darīšana. Itin nekāda daļa.

— Man šķiet, ka ir gan.

Kellija apcirtās apkārt, acīs bija sakāpis valgums, tās likās gandrīz vai nedabiski starojošas. — Rimsties, lūdzams! Rimsties jel, Sem! Man nav vajadzīga tava līdzjūtība. Man nevajag neviena žēlotāja.

Kellijas dusmu izvirdums iemeta sprikstis arī Sema jutoņā.

— Tev par zināšanu teikšu, ka es tevi nežēloju. Sasodīts, Kellij, es par tevi raizējos.

— Kas tev būtu ko raizēties? — viņa bez pārliecības pavaicāja.

Sems uzmeta viņai nīgru skatienu. — Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka es varbūt esmu tevī iemīlējies? — Kellijai acīs pazibēja izbailes. Viņa soli atkāpās, pēkšņi nobālusi gluži balta. — Redzu, ka tāda iespēja tevi pārbiedē līdz nāvei, — viņš nomurdēja.

— Tu nemaz nevari zināt, kādas ir tavas jūtas pret mani. Cik tad ilgi mēs vispār esam pazīstami?

— Cik, tavuprāt, laika vajag, lai kādā iemīlētos? — Sems izaicinoši noprasīja. — Dienu? Nedēļu? Mēnesi? Divus? Cik ilgā laika sprīdī tas drīkst notikt?

— Nezinu. Es tikai domāju...

Kellija atkal novērsās, bet šoreiz Sems bija nolēmis to vairs nepieļaut. Divos soļos viņš bija Kellijai klāt, satvēra to aiz rokas locītavas un apsvieda apkārt sev pretim.

— Nestāsti man, ko tu domā! Saki labāk, ko jūti!

Skatieni un raksturi sakrustojās kā zobeni. — Ak tu

gribi zināt, ko es jūtu, to tu gribi zināt? — Kellija bēra vārdus kā pupas, pati pretestībā sastingusi gluži stīva. — Es jūtu, ka negribu piekļūt tev pārāk tuvu. Jūtu, ka esmu kļūdījusies, jelkā ielaizdamās ar tevi. Lai kas mūs saista, tam nebūs ilgs mūžs.

— Ak nebūs? Tad varbūt izmantosim to pilnā mērā, iekams tā mūžs vēl nav beidzies. — Sems pierāva Kelliju

sev klāt, ielaida pirkstus viņas slapjajos matos, atlieca viņas galvu un piekļāva lūpas pie viņas mutes.

Kellija turējās pretī, pirkstus dūrēs sažņaugusi, rāvās nost. Viņa pretojās Sema roku varai un alka pēc viņa lūpu salkuma. Gribēdama cīnīties pret Semu, viņa galu galā cīnījās pati pret sevi. Un beigās saprata, ka nekad nav vieglāk nācies zaudēt kauju un nekad tas nav bijis tīkamāk.

Dusmu un izmisuma mocīts, Sems nelaidās vaļā un skūpstīja viņu vēl un vēl. Kaut vai šovakar, šonakt viņš tai pierādīs, ka tas, kas viņus saista, ir kaut kas īpašs, vienreizīgs un neapšaubāms. Ne par ko Kellija vairs nedomās, nevienu neatcerēsies, prātā tai būs vienīgi viņš.

Kad Kellija atkusa un atsaucās, tad atsaukšanās bija pilnīga un galīga. Lūpas pavērās bez cīņas, bez iekarošanas. Skūpstā viņš uztvēra viņas klusās, vārās elsas. Aiz guļamistabas logiem grandēja pērkons un šķīda zibeņi, bet īstā vētra plosījās viņos, aizraujot abus savā virpulī.

Sems juta Kellijas pirkstus ieķeramies viņa krekla krūtežā. Viņš rāva nost slapjās drēbes citu pēc citas — gan savas, gan Kellijas, nevērodams, kas plīst, kas šķīst, viss notika neiedomājamā ātrumā, un tad jau abi atradās gultā, viņa mute nepacietīgi pārstaigāja Kellijas slapjo seju, viņa rokām nebija rimas aiz alkām glāstīt, izpētīt, izjust.

Kellija metās kā uzbrukumā, negantā skrējienā ar lūpām pār viņa ķermeni. Bet ar to nepietika. Skaudrā tīksmē viņi tvēra viens otru, un piepildījums nebija tikai fizisks vien. Pat trakajā jūtu mulsumā Kellija to atskārta.

Viņa atmeta galvu, izlieca augumu slaidā lokā. Kaut kas apziņā vēl bija palicis ārpus skurbuma, un tas sacīja, ka viņa negrib Semu mīlēt, negrib izjust, cik Sems viņai nepieciešams. Taču tad rokas aizslīdēja Semam pār krūtīm un viņa noliecās pie tā lūpām.

Acis aizvērusi, Kellija ļāvās varai, kas viņu aiznesa turp, kur izgaist īstenība un mīlestība ir vairāk nekā tikai vārds.

Kad pēdējās trīsas bija norimušas, Kellija gulēja pus-šķērsu Semam pāri, galvu noguldījusi viņam uz krūtīm, un tā cilājās līdzi viņa elpai. Viņas pašas elpa kļuva rāmāka, līdz pamazītēm atkal modās ļaunās nojausmas. Taču viņu iežūžoja Sema rokas laiskais glāsts viņas mitrajos matos.

— Un kā tu tagad jūties? — Sems klusi nodudināja, skaņa tikai notrīsēja viņa krūtīs un ievirmoja Kellijai ausī.

— Labi, — viņa atzinās. — Ļoti labi.

Krietnu brīdi vienīgā skaņa bija lietus liegā pakšķē-šana pret logu rūtīm. Kellija nodomāja, ka Sems ir pieņēmis viņas atbildi un ar to apmierināts.

— Bet? — Sems atkal izaicināja, un balsī bija jūtams mazs asumiņš — Es beigās dzirdēju kādu "bet".

— Apskauties, skūpstīties, mīlēties. Tas varbūt arī ir viss, — Kellija sacīja, kad Sema roka pierima un vairs neglāstīja viņas matus. Paslējusies uz elkoņa, viņa atmeta matus uz muguras, palūkojās Semā un viņa acīs ieraudzīja nepacietību un neticību. Tomēr viņa kā strīdēdamās turpināja: — Varbūt tas neskar mūs dziļāk.

— Runā, lūdzu, par sevi! — Sems maigi apvēla Kel-liju uz muguras un noliecās pār viņu. — Es nebūt negribu noliegt, ka mīlu tavu miesu. Mīlu tavas krūtis. — Viņš noglauda vienu krūti. — Mīlu tavas garās kājas, kad tās apvijas man apkārt. — Viņš pārlaida roku pār tās sānu un gurnu. — Man pietiek palūkoties tevī, lai tūdaļ tevi iekārotu. Bet ieklausies, ko es tev teikšu. Stiprāk es mīlu sievieti, kas iemīt šajā miesā.

Apliecinājumu šiem vārdiem pauda viņa acis, viņa balss, viņa sejas izteiksme.

— Kā gan tu vari būt tik drošs par to? — Kellija jautāja un, savilkusi pieri grumbās, skumji pasmaidīja.

Sems maigi ar pirkstu pieskārās smalkajai grumbiņai starp viņas uzacīm. — Un kā gan tu vari būt tik nedroša?

— Gaužām vienkārši, Sem, mana dzīve šai pēdējā nedēļā ir apmetusies otrādi, ar kājām gaisā. Es vairs īsti nezinu, vai man ir darbs vai vispār vēl iespējama karjera, un pēkšņi uzrodies tu. — Viņa pārvilka plaukstu pār Sema spēcīgo zodu, izjūtot patiku par tā stingrību, kas liecināja par viņa dabisko, neuzspēlēto spēku. — Es varētu tagad tverties pie tevis pēc drošības. Bet ar to vien ilgam laikam nepietiks. Man jāsakārto sava dzīve, Sem. Jāsašķiro viss pa vietām.

— Šķiro, šķiro vien! — Sems satvēra viņas roku un noskūpstīja delnu. — Tikai vienu gan neaizmirsti — paturi prātā mani!

— To nemaz nav iespējams aizmirst. — Kellija pasmaidīja, juzdama tik tuvu blakus spēcīgo Sema augumu.

— Labi, bet tas vēl nav viss, kas tev noteikti jāzina.

— Kas vēl?

— Es gribu bērnus, lai pārbaudītu, vai man neizdodas uzaudzināt kādu labāk, nekā mani vecāki audzināja mani. Es gribu, lai tu būtu viņu māte. Es gribu tevi savā dzīvē. Un pats gribu būt tavā dzīvē. Tāpēc, lūdzama, atstāj tur pietiekamu vietu man! — Viena uzacs pacēlās, maigi brīdinot.

Kellija tomēr notrīcēja. — Tu mani biedē.

Sems viņu aši noskūpstīja. — Ar mani nav labāk, jo tu mani biedē pavisam neprātīgi. — Viņš pavēlās nost un izkāpa no gultas — stāvs viscaur bronza un muskuļi.

— Un tu tiešām ceri, ka es tev ticēšu? Tiešām? — Kellija pieslējās sēdus.

Abu drēbes samirkušā kaudzē gulēja uz grīdas. Sems tās pacēla un atskatījās uz Kelliju. — To es tiešām ceru. Nekad vēl neesmu ļāvis nevienam piekļūt man pārāk tuvu. Neesmu ļāvies jūtām pret kādu. Kamēr cilvēks nevienam nav pieķēries, neviens viņam nevar nodarīt sāpes. Kamēr pārāk daudz neiekāro vai pārāk daudz negaida, nav iespējams pievilties. Tā bija drošāk dzīvot. — Viņš apklusa, nenolaizdams acu no Kellijas. — Varbūt šajā ziņā mēs abi esam vienādi. Es apzinos, ka neparko negribēju tev pieķerties. Turējos tam pretim ikreiz, kad gadījos tavā tuvumā. Tik stipri cīnījos pret pieķeršanos, ka beigās iemīlējos... un nodevu tavās rokās varu mani sāpināt. — Sems atkal apklusa un pasmaidīja. — Tāpēc — esi žēlsirdīga!

Taču Kellija nespēja pasmaidīt pretī. Viņa bija pārāk pārsteigta par to, cik klaji Sems pauda savas jūtas pret viņu, kā tīšuprāt padarīja sevi tik viegli ievainojamu. Sems Ratledžs ievainojams — tas šķita neticami, un tomēr šī atziņa modināja siltas jūtas, gandrīz iedvešot mieru sirdī.

Sems aiznesa slapjās drēbes uz vannas istabu un palika stāvam, ieraudzījis sievišķīgos atribūtus uz porcelāna plauktiņa virs izlietnes. Krāšļi, matu laka, sukas, ķemmes, sejas ūdens — kā tik tur nebija! Droši vien arī viņa bijusī sieva tāpat bija izlikusi savus tualetes piederumus vannas istabā uz plauktiņa, taču Sems neatcerējās, ka būtu to pamanījis. Paņēmis krēma podiņu, viņš nocēla vāciņu un to paostīja. Kā tad — Kellija — zīdaina, maiga, seksīga.

Ūdens strūkliņa no slapjajām drēbēm irdzēja lejup viņam gar stilbu. Pagriezies Sems sameta visas drēbes mazgājamās veļas kastē. Lai misis Vārgesa no rīta domā, ko grib. Kaudzē pazibēja saplēstu mežģīņu skrandiņa. Lai viņa domā ko domādama, pareizi vien būs. Paķēris no vadža dvieli, Sems devās atpakaļ pie Kellijas.

Kellija nejutās pārsteigta, kad nākamajā rītā viņu pratināt ieradās Olijs Zelinskis un kāds leitnants no viņas tēva meklētāju grupas. Kaut ko tamlīdzīgu gaidīdama, viņa jau bija sīki aprakstījusi visu iepriekšējā vakarā notikušo un runāto, izlaižot vienīgi to sarunas daļu, kas skāra mātes nāvi un iemeslus, ar kādiem tēvs izskaidroja savu dzeršanas vainu. Pierakstu viņa bija pabeigusi īsi pirms Sema ierašanās uz kopīgu kafiju.

— Vai kādam būtu iebildumi, ja es sarunas laikā paliktu klāt? — viņš jautāja, kad misis Vārgesa bija ievedusi Oliju un leitnantu rītistabā.

— Nē, — atbildēja leitnants, vārdā Lū Hariss, izskatā paguris, gadu piecdesmit vecs vīrs ar prāvu vēderiņu.

— Tieši otrādi, man arī jums uzdodami daži jautājumi.

— Kafijas automātā ir karsta kafija. Lūdzu, ielejiet pats! — Sems piedāvāja.

Leitnants piedāvājumu pieņēma, bet Olijs apsēdās.

— Man gaužām žēl, ka vajadzēja braukt šurp, — viņš bilda Kellijai.

— Es zinu, ka tas bija nepieciešams. Pati reportieres gaitās esmu pietiekami pieredzējusi, lai pārzinātu policijas darba kārtību. — Kellija gluži labi varēja iedomāties, kādēļ Olijs atbraucis līdzi — neba lai paustu līdzjūtību vai piedāvātu viņai atbalstu. Senā bērnudienu draudzība ļāva Olijam cerēt, ka Kellija viņam pietiekami uzticēsies, lai izstāstītu to, ko varbūt negribētu stāstīt nevienam citam. Viņš darīja savu darbu. Kellija to saprata.

— Ņem! — viņa sniedza tam pierakstītās piezīmju lapas. — Es visu pierakstīju, kamēr nekas vēl nav izgaisis no atmiņas, — ko viņš sacīja, ko ēda, kā bija ģērbies, kad izgāja no mājas, — tur ir viss, kas man likās svarīgs.

Olijs pārlaida pierakstiem acis, tad pasniedza papīrus leitnantam. Hariss automātiski iebāza roku aiz žaketes un no krekla krūšu kabatas izvilka lasāmbrilles. Tās uzlikdams, viņš visiem klātesošajiem uzsmaidīja.

— Acugaisma zūd otrā, — viņš sacīja un ūzpliķēja sev pa apaļīgo vēderu, — pirmais zūd viduklis.

Tas bija vecs joks, tomēr Kellija piespiedās par to pasmaidīt. Hariss ķērās pie piezīmju lasīšanas. Viņa sēdēja, vēroja, nepārprotami juzdama, ka pamazām pieaug spriedze. Beidzot Hariss nolika papīrus uz galda, rūpīgi pielīdzināja stūrīšus, tad uzmeta sānisku skatienu Olijam.

— Nu vismaz ir skaidrs, kādā virzienā Douertijs aizstāvēsies, — viņš sacīja. — Katrā ziņā centīsies apgalvot, ka tur bijis vēl kāds, kas strīdējies ar Fužēru.

— Vai tas ir tik neiespējami? — Kellija rāmi, tomēr neslēpdama izaicinājumu, apvaicājās.

— Neiespējami? Nē. Neticami? Ļoti. Vai mani pārsteidz šāds Douertija apgalvojums? Mani pārsteidz vienīgi tas, ka viņš pat aptuveni nenorāda uz šīs pieminētās trešās personas pazīmēm.

Lietus bija pierimis jau naktī. Rītistabā iespīdēja spoža saules gaisma. Izlauzusies pa lēnām izklīstošo mākoņu starpām, Kellija sadzirdēja helikoptera rūkoņu, tas riņķoja virs vīnadārziem, uzvēdot vīnogulājiem gaisa strāvu, iekams ogas nav sākušas pelēt.

— Jūs tātad viņu uzskatāt par vainīgu? — Uz atbildi Kellijai nenācās ilgi gaidīt.

— Un kā vēl! — leitnants atteica, tad it kā nokautrē-jies paraustīja plecus. — Piedošanu, es zinu, ka viņš ir jūsu tēvs, bet es spriežu kā profesionālis.

— Lū piedalījās barona slepkavības izmeklēšanā, — Olijs paskaidroja.

— Ak tā, — Kellija klusu noteica.

Sems sagrozījās savā krēslā blakus Kellijai. — Kellija negrib ticēt, ka viņas tēvs ir spējīgs kādu noslepkavot. Tā droši vien domātu jebkura meita neatkarīgi no tā, kāds cilvēks ir viņas tēvs.

— Atļaujiet man tomēr izteikt šādas tādas šaubas, — Kellija iebilda, saprazdama, ka šinī sabiedrībā ir vienīgā, kas vēl šaubās.

— Mis Duglasa, runājot par jūsu tēvu, mums zināms ir nozieguma motīvs, izdevīgā iespēja un, kā mēdz sacīt, kūpoša pistole, — Hariss visus argumentus uzskaitīja pie pirkstiem, piedevām tuvāk paskaidrodams pēdējo:

— Viņa rokā redzētais slepkavības ierocis ar viņa pirkstu nospiedumiem.

— Vai uz tā bija vēl kādi pirkstu nospiedumi?

— Protams.

— Vai est tos identificējuši?

— Tur palicis viens neidentificēts nospiedumu komplekts, — Olijs atzinās. — Divi pārējie pieder Ratledžu vīndarītavas strādniekiem. Veseris viņiem bieži gadās rokās, tā sakot, kā darbarīks.

— Vai tā nebūtu likteņa ironija, ja šis trešais komplekts piederētu cilvēkam, kurš patiesi nogalināja baronu Fužēru? — Kellija ieteicās, vairāk dusmu mudināta, nekā ticēdama, ka izdosies kādu pārliecināt.

— Kellij, mums ir pārpārēm pierādījumu pret tavu tēvu, — Olijs pacietīgi iesāka.

— Tie visi ir tikai netieši. Jums ir viena lieciniece, kas viņu redzējusi notikuma vietā pie līķa ar slepkavības ieroci rokā. Bet jums nav neviena liecinieka, kas būtu viņu redzējis nozieguma izdarīšanas brīdī. Jūsu tā sauktais motīvs ir pieņēmums, ka barons gribējis viņu aizkavēt no postīšanas darbiem. Tas nozīmē, ka viņš tika pārsteigts. Ja tā, kāpēc tad viņš nezvēla baronam ar benzīna kannu, ko turēja rokā? Kāpēc nolika kannu zemē un ķērās pie vesera?

— Varbūt veseris bija rokā Fužēram. Viņš sadzirdēja aizdomīgu troksni un pacēla veseri, lai aizsargātos, — leitnants teoretizēja. — Tad abi cīnījās par veseri. Jūsu tēvam izdevās veseri izraut, un viņš ar to zvēla baronam.

— Vai arī tur bija kāda trešā persona. Kāds, kurš strīdējās ar baronu un tad tam iesita. — Kellija aizvien lielākā stūrgalvībā atgriezās pie tēva stāstītās versijas. — Vai jums ir izdevies noskaidrot visu viesu atrašanās vietu aptuveni barona nāves brīdī? Vai tanī laikā tiešām visi bija uz terases?

— Tevis un manis tur nebija, — Sems viņai atgādināja. — Es aizvedu tevi mājās.

— Bet es nevarētu apzvērēt, ka tu biji kopā ar mani tanī brīdī, kad tika nogalināts barons, — Kellija runāja viņam pretī. — Es nezinu, cikos mēs aizbraucām no viesībām. Uz rokas man pulksteņa tovakar nebija, un, ieejot savā istabā, es pulkstenī nepaskatījos. Tev bija iespējams mierīgi aizbraukt atpakaļ uz vīndarītavu, nevis uz dzīvojamo māju, ieraudzīt tur baronu un viņu nosist.

— Nu tu tvarsti salmiņus, pie kā pieķerties, — Sems dzedri attrauca. — Kāds gan man varētu būt iemesls nogalināt baronu?

Taču Kellija gribēja pievērst uzmanību dažādām varbūtībām un bija cieši nolēmusi neatlaisties. — Tā tu apgalvo. Bet es zinu, ka tajā brīdī, kad barons pirms vakariņām paziņoja, ka Fužēri un Ratledži Kalifornijā apvienojas, tu, dzirdot šo vēsti, nepavisam neizskatījies laimīgs.

— Tāpēc, ka tā mani pārsteidza, — Sema seja atkal kļuva skarba. — Es zināju, ka tādas sarunas notiek, bet nebiju informēts, ka panākta vienošanās.

— Un juties par to nelaimīgs, — Kellija palika pie sava.

— Sevišķi priecīgs es tiešām nejutos. — Atbilde izskanēja tikpat strupi, cik ass bija jautājums, kas tūdaļ sekoja: — Ko, pie velna, tu tagad dari, Kellij?

— Cenšos vērst uzmanību uz faktiem. — Viņa novērsa skatienu no Sema un atkal palūkojās Olijā un leitnantā. — Tovakar varēja būt klāt vēl citi cilvēki, kas, iespējams, vēlējās barona nāvi, lai tādējādi gūtu kādu labumu. Taču daudz vieglāk, protams, ir apsūdzēt visiem zināmu dzērāju.

Olijs izraudzījās diplomātisku ceļu. — Par viņa vainu vai nevainību spriedis tiesa.

— Tas nevienam šaubas nerada, — Kellija viņam atgādināja. — Bet man pagaidām vēl joprojām ir pamats šaubīties.

— Man gaužām žēl, ka tev tā liekas, Kellij, — Olijs sacīja un tiešām tā ari domāja. Viņš atstūmās ar krēslu no galda. — Liekas, esam šeit bieguši, Lū.

— Tā ir. — šķita, ka leitnants jūtas gandrīz atvieglots. Viņš ātri savāca savu mantību.

— Iešu līdz durvīm jūs pavadīt. — Kellija piecēlās, jau nožēlodama šo to pašas pateikto. Sems gāja līdzi pavadīt apmeklētājus līdz durvīm. — Tu neļaunojies? — Viņa sniedza Olijam roku — drīzāk miera salīgšanai nekā atvadām.

— Zināms, ka ne. — Viņš sirsnīgi satvēra pretī pastiepto roku.

— Laikam jau katrā strīdā jābūt kādam, kam ir pretējs viedoklis, tā sakot, jākļūst par velna advokātu, — Kellija teica, lai aizstāvētu savu pozīciju, kas neguva piekrišanu.

— Jā, un kāpēc lai tā nebūtu velna meita? — Olijs smaidīdams atsaucās.

— Paldies. Man pašai vajadzēja zināt, ka tu sapratīsi. — Kellija atsmaidīja pretī, priecādamās, ka bērnības draugs nav kļuvis par svešinieku.

Arī Sems no abiem likumsargiem atvadījās. Aizvēris durvis, viņš rāmi pagriezās atpakaļ. Kellija stāvēja nekustīgi, atspoguļodamās halles spožajā marmora grīdā, no jauna domās iegrimusi. Kaut ari Kellija klusēja, viņā vibrējošā enerģija un nemiers šķita izplūstam uz āru un bija jūtams visā namā.

— Vai tu negribētu man atklāt, ko tas viss nozīmē?

— Kas? — Kellija palūkojās Semā neko neredzošām acīm, tad skatienā iedegās nepacietība. — Tu taču nedomā, ka es runāju nopietni, pieļaujot, ka baronu Fužēru būtu varējis nogalināt tu? Kā jau sacīju — es mēģināju pievērst uzmanību iespējai, ka varbūt arī kādam citam bija gan motīvs, gan izdevība pastrādāt šo noziegumu. Es taču ne mirkli neesmu iedomājusies, ka to esi izdarījis tu.

— Mani vairāk satrauc tas, ka tu pamazām notici sava tēva bezvainībai. Tu smagi iekritīsi, Kellij, — viņš brīdināja.

— Neba nu es tā ticu, ka viņš ir bez vainas. Vairāk mani nomoka nepieciešamība uzzināt, vai viņš ir vai nav vainīgs. Tas man jādara manis pašas labad, tā sakot, veselā saprāta glābšanai. Es nespēju vairs turpināt minējumus.

— Un kā tu to panāksi? Ar kāda atzīšanos?

— Es nezinu. — Viņa izmisumā un dusmās pacēla rokas. — Zinu tikai vienu — pret viņu vērstajā apsūdzībā ir caurumi.

— Tu esi nolīgusi advokātu viņa aizstāvībai. Tas ir Maksveina darbs, nevis tavs pienākums.

— Vai tu kādreiz esi pamatīgi ieskatījies Taisnības dievietes statujā, Sem? — Kellija jautāja, viegli pasmaidīdama. — Viņai ne tikai acis aizsietas, bet svari arī nav diezin cik līdzsvaroti. Mēs abi zinām, cik baismīgi nederīgs aizstāvis viņš būs pats sev. Un, ja es tikšu izsaukta par liecinieci, man gribot negribot būs jāatzīst, ka dzērumā viņš ir vardarbīgs. Kura zvērināto žūrija pasaulē noticēs, ka šāds cilvēks ir bez vainas pat tad, ja viņš tiešām nav vainīgs?

— Ņu, ko tu tagad pati apgalvo? — Sems uzlūkoja Kellijt?|puri samiegtām acīm.

— Es apgalvoju, ka viņš ir bijis drausmīgs tēvs, ka nav nekāds īsts vīrietis, bet es negribu, lai par to viņu tiesā un soda. Ja viņam jāiet cietumā, es gribu, lai tas

notiek tāpēc, ka viņš ir vainīgs. Vai tev ir tik grūti to saprast? — Kellija jau dusmojās uz Semu un to neslēpa.

— Nē. Grūti man ir saprast vienīgi to, kā tu esi nodomājusi savu taisnību pierādīt. Un kālab tu iedomājies, ka tas jādara tieši tev? — Sems turējās pretī, asumā pieskaņodamies Kellijas balsij.

— Kurš cits gan to uzņemsies? Un vienīgā iespēja kaut ko pierādīt ir izslēgt visas pārējās iespējas. Un to vienīgajā man zināmajā veidā var panākt, uzdodot jautājumus.

Kāpņu augšgalā bija apstājusies Katrīna. — Par ko jāuzdod jautājumi? — Mazā smalkā roka slīdēja pa margām, viņai kāpjot lejup.

— Par to, kurš varēja nogalināt baronu Fužēru. — Pagriezusies pret kāpnēm un Katrīnu, Kellija atkal bija atguvusi varu pār savām jūtām. Saskarsmē ar Semu viņai šai ziņā radās grūtības.

Šāda atbilde Katrīnu uz mirkli apturēja kāpņu vidū, kamēr viņa atjēdzās un turpināja kāpienu. — Kāds vēl var būt jautājums? Lai cik sāpīgi jums to atzīt, taču vainīgais ir jūsu tēvs.

— Viņš apgalvo, ka nav to darījis. Viņš teica, ka kopā ar baronu ir bijis vēl kāds un tie abi strīdējušies.

Kaut kas pazibēja Katrīnas sejā, bet, kad viņa ierunājās, balss bija gluda kā stikls. — Tas ir smieklīgi.

— To visi man cenšas iestāstīt. — Kellija vēl joprojām nebija pietiekami savaldījusi dusmas, tāpēc gribēja izprovocēt kaut kādu reakciju. — Bet, ja nu viņš to nav izdarījis, kas tad ir darītājs? Varbūt kāds, kam vārdā Ratledžs?

Katrīna sastinga. — Ceru, ka jūs negaidāt no manis atbildi uz tik bezjēdzīgu jautājumu.

— Vai nu tu esi apmierināta, Kellij? — Sems nomur-mināja.

Kelliju atkal pārņēma pēkšņs apmulsums un nedrošība.

Ko gan viņa dara? Viņa nopūtās un papurināja galvu. — Pati neapjēdzu, kas ar mani notiek. Semam taisnība. Atvainojiet, lūdzu, manu pārsteidzību!

— Nieki! — Katrīna pieskārās Kellijas rokai. — Jūs šīs pēdējās dienas esat bijusi nepārtrauktas spriedzes stāvoklī. Tādās situācijās mēs visi rīkojamies un runājam kā daždien izmisumā.

Diezin vai Katrīna aptver, cik spēcīgs dzinulis spēj būt izmisums, Kellija nodomāja. Noteikti aptver. Ārkārtīgi daudz būs atkarīgs no tā, kas notiks nākamajās dienās. Viņas darbs, drīzāk gan visa viņas nākotne. Viņa nedrīkstēja rāmi sēdēt un gaidīt. Vajadzēja rīkoties.

21

Kellijai kāpjot ārā no automašīnas ceļmalas zālē, viņas svārku stērbeli satvēra rotaļīgs vējš. Pirms viņa sataustīja cietāku pamatu zem kājām un aizcirta auto durtiņas, kurpes papēdis iegrima mīkstajā, grantainajā zemē. Skaļais klaudziens skarbi iztraucēja vīnadārza rimto klusumu.

Pēc tam viss atkal apklusa, tikai vējš čabinājās vīnogulāju lapās un kaut kur tālumā bija dzirdama satiksmes duna. Caur lielajām dūmpelēkajām saulesbrillēm, kas aizsargāja acis no rīta saules spilgtuma, Kellija paskatījās uz džipu, kas stāvēja viņas nomātajam automobilim priekšā. Ap matiem viņa bija apsējusi dabiskā zīda šalli ar zaļzeltotu rakstu, tās galus aptinusi ap kaklu un pakausī sasējusi, lai šalle nenoslīd.

Pastūmusi ar pirkstu šalli nost no vaiga, viņa pagriezās un noraudzījās uz vīnogulāju jūru. Skats bija gluži kā Ēdenes dārzā — spožā saule dzidri zilajās debesīs sildīja zemi, apkārtējie kalni to sargāja. Un pašā vidū stāvēja Sems ar veco, brūno filca platmali galvā.

Viņa pasniedzās ar roku pa vaļējo automašīnas logu un nospieda signālu — vienreiz, divreiz, vēl trešo reizi. Kad Sems atskatījās, Kellija pamāja ar roku, pārkāpa pār šauro drenāžas grāvīti un devās uz vīnogulāju rindas galu pie viņa. Tur viņa palika gaidām un noskatījās, kā viņš gariem soļiem nāk pretī, nāk noteiktā vīrieša gaitā, rokas vaļīgi gar sāniem šūpodams.

— Sveika! — Sema sirsnīgā, labskanīgā balss atsteidzās pirmā. — Kas noticis? Vai ir kas jauns?

— Nē. Viņš vēl joprojām kaut kur tepat slapstās. Neviens viņu nav redzējis. — Kellijas tēvs bija visai riskants temats viņu sarunās. Tāpēc Kellija aši pārmetās uz citu. — Kā ar ogām? Jācer, ka ir sausas.

— Tās, ko pārbaudīju, liekas sausas. — Sems pašķīra vīnogulāja zarus, pavērdams skatienam blīvu, gandrīz melnu purpurkrāsas ogu ķekaru.

Viņš ar pirkstu pārbaudīja ķekaru pašā vidū, lūkodams, vai kaut kur vēl nav patvēries miklums. Vīnogas bija tik cieši saaugušas ap kātu, ka gaisam sasniegt vidu likās neiespējami. Sems noplūca vienu ogu, saspieda to starp īkšķi un rādītājpirkstu, tad saberzēja pirkstus, pārbaudot sulas stīgrumu, jo pēc tā varēja noteikt cukura saturu.

— Jāpārbauda ir, lai skaidri zinātu, bet, man šķiet, pēc pāris dienām šinī dārzā ogas būs novācamas. — Sems pārlaida skatienu vīnogulāju rindām, un viņam ap acīm savilkās sīkas grumbiņas.

— Tas nozīmē, ka sāksies sulas spiešana un tu būsi aizņemts vairāk nekā jebkad.

— Krietni vairāk aizņemts, nekā es pašlaik vēlētos būt. — Sema skatiens atgriezās pie Kellijas pilns gaiša siltuma, un tas šo īso brīdi darīja īpaši intīmu. — Vai gribi nogaršot?

Negaidīdams atbildi, Sems noplūca no ķekara vēl vienu ogu un cēla to Kellijai pie lūpām, bet viņa acis satumsa tā, ka Kellijai salēcās pulss. Kellija paklausīgi pavēra muti, viņš ielika ogu starp pavērtajām lūpām, ļaudams ar sulu notrieptajam pirkstam pakavēties pie viņas apakšlūpas.

Kellija pārkoda ogu, sajuta aso, saldo garšu, bet viņas pirksti satvēra Sema roku un paturēja to pie lūpām. Tas notika neapzināti, gluži instinktīvi — atsaucoties uz intīmo noskaņojumu, kas virmoja ap viņiem.

Sulīgā oga ar pārkosto mizu ieslīdēja viņai kaklā.

— Mmm, laba gan, — Kellija automātiski nomurmināja, tad saņēma Sema pirkstu mutē, nolaizīja no tā visus sulas traipiņus. Pēc tam tikpat rūpīgi apstrādāja arī īkšķi — gluži kā bērns savā šķīstībā aplaiza ar cukuru aplipušu karotīti. Tikai kad viņa palūkojās Semam acīs, naivā nodarbība uzreiz kļuva nozīmīga. Taču dīvainā kārtā viņa nejuta ne mulsumu, ne nožēlu.

— Sasodīta būšana! — Sems smaidīdams klusu pukojās. — Vai esi atbraukusi šurp man sajēgu laupīt?

— Tas man tikai tagad ienāca prātā. Neapzināti, — Kellija noteica, vēlreiz uzspieda pa vieglam skūpstam uz katra pirksta, tad palaida viņa roku vaļā.

— Kālab tomēr tu atbrauci?

— Jutos pārāk nemierīga, jau kuro dienu sēžot mājās, skatoties televīzijas reportāžas un neko nedarot. — Tieši "nekā nedarīšana" viņu satrauca vairāk par visu. Taču to Sems nespētu vai negribētu saprast.

— Es biju gandrīz pārliecināts, ka viņu vakar notvers, — Sems sacīja. — Kājām tak viņš necik tālu tikt nevarēja. Kaut gan uz austrumiem no šejienes ir visai mežonīgs apvidus. Dzirdēju, ka šodien apkārtne tur tiekot izķemmēta pēdu pa pēdai. Varbūt viņu iztramdīs no slēptuves.

— Varbūt. — Kellija palocīja galvu un ievilka elpu.

— Droši vien, — viņa izelpodama piebilda. — Es atbraucu, lai tu neuztrauktos, ja pārnācis neatrastu mani mājās. Atgriezīšos laikus, tā ka tev nav jābrauc mani meklēt. Norunāts?

— Labi.

— Uz redzi, tiksimies vakarā. — To pateikusi, Kellija devās atpakaļ pie automašīnas.

— Tu man nepateici, uz kurieni brauc! — Sems nosauca viņai pakaļ.

Kellija pagriezās un kā negribēdama pasmējās. — Ak tev gribētos gan zināt? — Pamājusi ar roku, pēdējos soļus līdz mašīnai viņa noskrēja skriešus, turēdama īkšķi, kaut Sems nemēģinātu izspiest tiešāku atbildi. Neparko negribējās viņam samelot.

— Uzmeklē mani, kad pārbrauksi!

— Labi. — Kellija apsolīja.

Netikusi vēl ne jūdzi no vīnadārziem, viņa uzdūrās pirmajam policijas aizsprostojumam. Automobiļu rinda nebija gara, Kellija neaizkavējās ilgāk par piecām minūtēm. Kad mašīnai no abām pusēm tuvojās pa formā tērptam policistam, Kellijai grūti bija savaldīt nervus un pasniegt automašīnas nomas kvīti un Ņujorkā izdoto autovadītājas licenci, kas jau priekšlaikus bija nolikta uz blakussēdekļa.

Viens no patrulētajiem, gara auguma vīrs, ļoti nopietns, tumšām brillēm, kas noslēpa viņa acis un atspoguļoja deformētu Kellijas atspulgu, pienāca pie durvīm. — Lūdzu, mana personas apliecība un nomas kvīts. — Kellija pasniedza tās pretī, iekams policists paguva pieprasīt dokumentus.

Tos paņēmis, viņš sacīja: — Atveriet, lūdzu, bagāžnieku!

Redzēdama, ka pretējā pusē pie loga jau stāv otrs policists un skatās uz aizmugures sēdekli, Kellija pasniedzās pie cimdu nodalījuma un izņēma bagāžnieka atslēgu.

— Jūs tātad esat Kellija Duglasa? — jautāja pirmais policists, turēdams rokā autovadītājas licenci.

— Jā. — Kellija saprata, ka policists noteikti viņu pazīst pēc vārda un zina, ka viņa ir meklētā bēgļa meita.

— Lūdzu, noņemiet saulesbrilles!

Nerviem strinkšķot, Kellija noņēma brilles un gaidīja nepanesami garas sekundes, kamēr policists salīdzināja viņas seju ar licencē redzamo fotogrāfiju.

— Uz kurieni jūs braucat, mis Duglasa? —Jautājums tika uzdots mierīgi, tomēr Kellija tajā nepārprotami samanīja aizdomas.

— Uz Klosteru vlndaritavu, — viņa atbildēja, uzmanīdamās, lai uz stūres vaļīgi turētie pirksti patvarīgi ne-sažņaugtos. — Man norunāta tikšanās ar vlndarītavas īpašnieku misteru Gilu Ratledžu.

Iestājās klusums, kamēr policists pārdomāja viņas atbildi. Kellijai atlika vienīgi cerība, ka viņš tūdaļ nezvanīs Ratledžam, lai to pārbaudītu. Kellijai Duglasai nekādas norunas nebija. Noruna bija Elizabetei Dūgenai. Bagāžnieka vāks aizkrizdams smagi nodunēja un viegli sašūpoja visu automobili. Atpakaļskata spogulis rādija otru policistu ar pirkstu padodam zīmi pirmajam, ka bagāžniekā nekas aizdomīgs nav atrasts un Kelliju var laist projām.

— Varat braukt, mis Duglasa. — Policists atdeva Kellijai visus papīrus un personas apliecību.

— Pateicos. — Viņa nolika tos uz blakussēdekļa un brauca projām, bet atpakaļskata spogulī redzēja, ka policisti apspriežas, tad viens pieiet pie patruļmašīnas un pēc kaut kā pasniedzas.

Kellija varēja tikai minēt, ka patruļnieks pa radio sazinās ar savu priekšnieku, pavēstīdams, ka viņa izbraukusi cauri patruļpunktam. To viņš darīja drošības labad, ja viņa tomēr nebrauktu uz Klosteriem, bet dotos uz satikšanos ar tēvu.

Nākamajā patruļpunktā Kellijai šķita, ka viņa jau tiek gaidīta. Tur policisti viņas dokumentiem tikai uzmeta skatienu un aprobežojās ar paviršu bagāžnieka apskati. Klosteros viņa ieradās vienu minūti pirms norunātā laika.

Pretmetā vlndaritavas kantoru ēkas ārējai askētiskajai pelēcībai, kas to darīja līdzīgu abatijai, iekštelpas bija izcili greznas. īpašu greznību Kellija ieraudzīja, ieiedama Gila Ratledža kabinetā.

Akmens plāksnēm klāto grīdu sedza persiešu paklājs nespodros tumšsarkanos, zilos un zelta toņos. Vienu sienu rotāja senlaicīgs gobelēns, pie pārējām sienām bija vecas eļļas gleznas ar vīnadārzu ainavām. Istabas galā pa sīkrūšu logiem, kas sniedzās no griestiem līdz grīdai, pavērās skats uz paugurainiem vīna-dārziem. Pie logiem stāvēja masīvs antīks mahagoni rakstāmgalds, aiz kura varenā, kokgriezumiem bagātīgi rotātā, tronim līdzīgā krēslā sēdēja Gils Ratledžs.

— Sveicināta, mis Dūgena! — Smaidīdams savu parasto apburošo smaidu, Gils piecēlās no krēsla un panācās apkārt rakstāmgaldam sasveicināties ar viešņu. — Misis Dārsija, šķiet, teica, ka jūs esat no Sakramento — no Veselības aprūpes departamenta, vai tā ir?

— Nē. Patiesību sakot, man nav nekāda sakara ar valdības iestādēm un es neesmu Elizabete Dūgena. — Kellija noņēma saulesbrilles. — Esmu Kellija Duglasa.

— Protams, tagad es jūs pazīstu. — Smaids padzisa, seja pauda pārsteigumu un ziņkāri.

— Diemžēl es jūsu sekretārei samelojos. Nebiju pārliecināta, vai gribēsiet ar mani tikties, un arī nevēlējos, lai mans vārds tiktu ierakstīts jūsu darba kalendārā, kur to var ieraudzīt kāds jūsu kantora darbinieks, un tas nejauši nokļūtu līdz presei. Šķiet, mēs ne viens, ne otrs nevēlamies, lai reportieri ierīkotu nometni ap jūsu māju.

— Jums taisnība. Lūdzu, apsēdieties! — Viņš norādīja uz diviem grezniem, ar samtu pārvilktiem kokgriezuma krēsliem. Kellija izraudzījās tuvāko, bet Gils Ratledžs uzņēma garo ceļu apkārt rakstāmgaldam uz savu troņa sēdekli. — Kālab atnācāt pie manis? — Tomēr tūliņ pat viņš pacēla roku, neļaudams Kellijai ierunāties. —Ja tas ir sakarā ar jūsu tēva algu par pēdējām šeit nostrādātajām dienām, tad saskaņā ar mūsu izmaksas kārtību tā būs saņemama tikai nedēļas nogalē. Šķiet, likums ļauj bez īpašiem sarežģījumiem to izmaksāt jums. Es tomēr noskaidrošu precīzāk.

Viņas tēvs šeit strādājis? Kellija rūpīgi apvaldīja sejas izteiksmi, lai neizrādītu pārsteigumu. Viņa atcerējās, ka todien, kad bija tēvu apmeklējusi cietumā, viņš bija ieminējies par darbu kādā vīndarltavā, nepiebilstot, kurā. Arī televīzijas ziņās par to nekas nebija dzirdēts.

— Man šķiet, viņš strādāja pie jums apsardzē, — viņa sacīja.

— Tas nebūtu īsti pareizs apzīmējums. Kā jau policijai teicu, Douertijs drīzāk bija tūristu uzmanītājs, kas raugās, lai tie neaizklīstu tādās teritorijas vietās, kas nav paredzētas publiskai apskatei, — Gils Ratledžs paskaidroja. — Un jāatzlst, ka, pēc mūsu novērojumiem spriežot, mums ar viņu nav gadījušās ne vismazākās nepatikšanas. Cik man zināms, viņš visu laiku bija skaidrā prātā. Vismaz par viņa izturēšanos neesam saņēmuši nevienu sūdzību. — Smagi nopūties, Gils vēl piemetināja: — Tieši tas turpmākos notikumus vērš vēl traģiskākus.

— Jā, tā tiešām varētu teikt. — Pietrūka kaut kā tāda, pie kā varētu pieķerties, ar ko sākt. — Jūs taču ari bijāt tā-vakara viesībās, vai ne? — Kellija atbildi zināja priekšlaikus; tā bija tikai laika novilcināšanas taktika, lai varētu apdomāties, neizraisot tukšus klusuma brīžus.

— Jā. Mēs tur bijām abi ar Kleju. Saņēmis ielūgumu, jāatzlstas, jutos visai pārsteigts. Nav noslēpums, ka mums abiem ar Katrīnu jau daudzus gadus vairs nav

īsti tuvas ģimenes attiecības. Manuprāt, tas no viņas puses bija vienkāršs pieklājības žests. Galu galā nedrīkst aizmirst, ka sākotnēji barons Fužērs ielejā ieradās, manis ielūgts. Tātad pieklājība prasīja uzņemt mani viesu sarakstā. Lai ko par Katrīnu runā, neviens nevar noliegt, ka viņa ir nevainojami pieklājīga. Man liekas, viņa neticēja, ka ieradīšos. Tas ari bija īstais iemesls, kāpēc es tomēr aizgāju. — Gila smaidā pazibēja palaidnīga zēna šķelmība.

— Cik atceros, jūs ar Katrīnu sacentāties par iespēju uzsākt tādu kā kopdarbību ar baronu Fužēru. Viņa pēkšņais paziņojums vakariņu laikā, jādomā, bija jums krietns pārsteigums.

— Nē, nepavisam ne. Emīls man tanī pēcpusdienā piezvanīja un pastāstīja, ko izlēmis. Es jau gaidīju paziņojumu, ka panākta šāda vienošanās. Protams, barona pēkšņā nāve aizkavēja to visu fiksēt rakstiski.

— Tātad noruna vairs nav spēkā?

— Jāteic, teorētiski — jā. — Gils laiski paraustīja plecus. — Galīgā izlemšana paliek atraitnes ziņā. Viņa izšķirs, vai uzturēt Emīla lēmumu spēkā. — Viņš apklusa un līdzjūtīgi pasmaidīja. — Jums tas viss droši vien ir ļoti nepatīkami.

— Jā, protams. — Kellija piekrītot pamāja. — Vēl jo vairāk tāpēc, ka ari es biju viesībās, taču aizbraucu pirms... Jūs vēl bijāt tur, vai ne?

— Jā. Mēs abi ar Kleju ari gribējām braukt mājās, īstenībā man izlemt palīdzēja jūsu aiziešana, mis Duglasa. — Gils pāri rakstāmgaldam veltīja Kellijai starojošu skatienu. — Lepnums man liedza pašam pirmajam atstāt viesības. Bet, kad redzēju jūs aizejam, nospriedu, ka vairs nav iemesla vēl uzkavēties. Tad ari abi ar Kleju apstaigājām viesus, lai atvadītos. Staigāšana iznāk pagara, ja šādā saietā gandrīz visi viesi ir pazīstami. Atceros, ka brītiņu vēl patērzēju ar Fergusoniem.

Medovvudā mums drīz paredzēts kroketa turnīrs, — viņš papildināja stāstījumu. — Atceros, baronese viena pati sēdēja rožu dārzā. Devāmies viņas virzienā. Līdz tam brīdim Emīla meklēšana mums nebija ne prātā. Kā tad — mēs sarunājāmies ar Klaidu Viljamsu un viņa sievu, kad izdzirdām policijas sirēnas. Tikai tad mēs uzzinājām, ka ir kaut kas noticis.

Lai ari Gils nosauca citu viesu vārdus, īstais alibi par uzturēšanos vietu barona nāves bridi viņam bija dēls, un otrādi. Kellija nodomāja, ka tas ir gauži parocīgi vai ari — gauži aizdomīgi. Viņai gribējās ticēt, ka aizdomīgi.

— Tātad drīz pēc tam jūs uzzinājāt par barona nogalināšanu. Vai policija izteica aizdomas par iespējamo vainīgo?

— Nē, nekāda paziņojuma nebija, bet viens mans draugs no tām aprindām man pastāstīja, ka visas pazīmes norādot uz Leonardu Douertiju. — Sejā Gilam iezagās domīga izteiksme, bet pats viņš atzvēlās krēslā, ļaudams skatienam kavēties pie sudraba vlnakausa, kas stāvēja uz rakstāmgalda. — Atceros, tobrīd man ienāca prātā — vai nav likteņa ironija, ka abi nāves gadījumi, kas notikuši Ratleažu namā, saistīti ar Douertijiem. Protams, nerunājot par mana brāļa pāragro nāvi, kurai bija dabisks cēlonis. Aneirisma — tā vismaz secināja izmeklētājs.

— Es par barona nāvi nezināju nekā līdz pat nākamajam ritam, — Kellija piesardzīgi stūrēja sarunu atpakaļ pie tās sākuma; viņu neatstāja neskaidrā sajūta, ka pietrūkst kaut kā, kur pieķerties, ka viņai kaut kas jāatceras.

— Tas noteikti bija drausmīgs trieciens, jo sevišķi cilvēkam jūsu situācijā, — Gils līdzjūtīgi ieteicās.

— Brīžiem man šķiet, ka es vēl joprojām riņķoju tanī virpuli, — Kellija piekrita, neatlaidīgi domādama, kas vēl būtu jāsaka.

— Par to es nešaubos.

— Jūs noteikti esat dzirdējis, ka viņš zvērēdams noliedz savu vainu barona nogalināšanā. Viņš ir pārliecināts, ka Katrīna viņu iepinusi notikumā tādēļ, lai viņš nevarētu sagādāt naudu, ar ko viņai nomaksāt parādu. Viņš ir ieķīlājis savus desmit hektārus zemes aizņēmuma drošības garantēšanai. Ja parāds netiks dzēsts, zeme nonāks Katrīnas īpašumā.

Nauda. Kā tad, nauda bija tā, par ko vajadzēja runāt. Tēvs cietumā bija teicis, ka atradis cilvēku, kurš esot ar mieru viņam aizdot naudu, ko samaksāt Katrīnai, bet pasākums izputējis. Tāpēc viņš tovakar piedzēries. Bet, kas īsti bija izputējis — tēva cerības uz aizdevumu vai Gila Ratledža vienošanās ar baronu Fužēru?

Izšķīrusies par šāvienu tumsā, Kellija sacīja: — Viņš bija pārliecināts, ka jūs aizdosiet naudu, ko atmaksāt Katrīnai parādu.

— Tā viņš jums sacīja? — Gilam Ratledžam izdevās ticami notēlot pārsteigumu. Kellija tiešām būtu noticējusi, ja ar to viss būtu beidzies. Taču Gils īsi iesmējās, un šajos smieklos nepārprotami ieskanējās nervozitāte. — Douertijs tiešām lūdza, lai aizdodu viņam neticami lielu naudas summu. Pat ja es būtu profesionāls naudas aizdevējs, man pat prātā nebūtu nācis šo lūgumu apsvērt. Neņemiet ļaunā, bet jūsu tēvs nav tas cilvēks, ar kuru var atļauties jelkādu risku. Var jau būt, ka es no viņa atkratījos, teikdams, ka padomāšu. Bet varat ticēt — ne mirkli man nav bijusi prātā doma aizdot viņam kaut pliku vērdiņu. Viņš acīmredzot nodevies ilūzijām.

— Bet jums būtu ticis zināms gandarījums, neļaujot tai zemei nonākt Katrīnas rokās.

— Ja es šo zemi būtu varējis viņai nozagt par trīsdesmit pieciem tūkstošiem, es varbūt par to padomātu. Bet, ja vienīgais guvums ir gandarījums, tad tāda cena ir par augstu.

Kellija ievēroja, ka Gils nosauc tieši tēvam vajadzīgo summu. Vai gan viņš to atcerētos, ja nebūtu nopietni domājis tēvam naudu aizdot? Varbūt bija pat piekritis to darīt, bet no solītā atteicies, kad barons noslēdza vienošanos ar Katrīnu.

— Jā, tas būtu dārgs prieks, — Kellija atkal iesprauda teikumu laika novilcināšanai, pūlēdamās atcerēties, ko tēvs vēl teicis.

— Ļoti dārgs. Kā jau pirmāk sacīju, jūsu tēvs loloja ilūzijas.

Kellijai iešāvās prātā kas cits. — Viņš sacīja, ka viesību vakarā aizgājis uz vīndarītavu, lai vecajos pagrabos izlaistītu benzīnu pār vīna mucām. Viņš zināja, ka benzīns izsūksies cauri kokam un sabojās vīnu mucās.

— Ak Dievs — cik nešķīsti velnišķīga atriebšanās! Nemūžam nebūtu iedomājies, ka jūsu tēvs ir spējīgs uz tik ļauniem nodomiem.

— Ja vien tā bijusi viņa ideja... — Kellija tīšām apklusa, iekams piebilda, — ja ne jūsējā.

Gila seja dusmās satumsa. — Varbūt jūs gribat sacīt, ka viņam to esmu iedvesis es?

— Vai tad neesat?

— Aiz tā visa atkal slēpjas Katrīna, vai ne? — Vienā mirklī Gils bija kājās, ģīmis niknumā sašķobījies, pierē satūkušas dzīslas. — Šitā svētulīgā neliete! Nē, tas nu neizdosies vis — ievilkt manu vārdu slepkavībā. Ja viņa iedomājas mani pazudināt un izmaitāt jebkuru iespēju man vienoties ar Fužēra atraitni, tad lai vispirms krietni apdomājas. — Gils jau kliedza, pats dusmās drebēdams. — Man ir zināma patiesība par madamas leģendu. Man labi ir zināmi noslēpumi, ko viņa gadiem glabā ieslēgtus savā vīnu bibliotēkā. Zinu arī visu par nelaimes gadījumu, kas nebija nekāds nelaimes gadījums. Ja viņa kaut ko tādu mēģinās, es, Dieva vārds, nomelnošu madamas vārdu un viņas vīnus uz mūžīgiem laikiem! — Viņš cirta dūri uz rakstāmgalda tā, ka Kel-lija no rībiena salēcās. — Un nu — pazūdiet! Vācieties prom, iekams neesmu jūs izgrūdis pa durvīm!

Kellija nekavēdamās piecēlās un ātri izgāja no kabineta. Gila niknā izvirduma nobiedēta stiprāk, nekā gribēja pati sev atzīties.

Gils Ratledžs stāvēja aiz rakstāmgalda, tikai pamazām atgūdams savaldību. Vēl arvien smagi elpodams, viņš pacēla drebošās rokas, noglauda tās pār matiem, tad pamasēja sprandu. Pietiekami nomierinājies, viņš pasniedzās pēc telefona un uzspieda Kleja numuru.

Līdzko Klejs atsaucās, Gils nezaudēja laiku ar ievadrunām. — Katrīna nolēmusi mūs iepīt slepavībā.

— Ak Dievs, vai viņa...

— Pagaidām viņa vienīgi cenšas mūs sasaistīt kopā ar Douertiju. Es gribu, lai tu jo drīzāk izdarītu spiedienu uz atraitni. Un tūlīt pat aizvāc viņu no Katrīnas perēkļa. Es viņai neuzticos. Es nevienam no viņiem neuzticos. — Ar troksni nometis klausuli, viņš piegāja pie loga un palika stāvam, raudzīdamies ārā.

Visu atpakaļceļu Kellija nezin cik reižu prātā pārcilāja tikko dzirdēto, pūlēdamās saskatīt jēgu Gila Ratle-dža mistiskajos apgalvojumos, ko īstenībā varēja saukt par apsūdzībām. Beigu beigās viņa izraudzījās pirmo no tiem un ķērās pie analizēšanas.

Man ir zināma patiesība par madamas leģendu. Kas gan tā Katrīnai Ratledžai varētu būt par leģendu? Varbūt turpinājums viņas un nelaiķa vīra kopīgā sapņa piepildīšanai — raudzēt Kalifornijā vīnus, kas kvalitātē būtu pielīdzināmi visdižciltīgākajiem Francijas vīniem. Bet varbūt tas, ka viņa pārdēstīja no jauna visus savus vīnadārzus tad, kad pārējie ielejā savus dārzus uzara vai pārorientējās uz galda vīnogām vai valriekstiem un plūmēm. Tas, ka viņa vlndarlšanu nav pārtraukusi visu prohibīcijas laiku, raudzēdama vīnu baznīcas un medicīnas vajadzībām. Tas, ka dzīvu saglabājusi vīra piemiņu. Tas, ka pamatos piepildījusi savu mūža sapni un daudzi eksperti Ratledžu nama vīnus atzinuši kvalitātē līdzīgus labākajiem Bordo vīniem.

Tāda ir Katrīnas leģenda, bet Gila liecība to apgāž, apgalvojot, ka tā nav taisnība. Pilnīgi vai daļēji? Runa varēja būt vienīgi par daļu. Pārāk daudz bija ar dokumentiem atzītu faktu: vlnadārzi bija no jauna iestādīti; daudzi eksperti melnu uz balta apliecinājuši Ratledžu nama vīnu kvalitāti; visu mūža darbu viņa veltījusi vln-darītavai; prohibīcijas laikā pārdevusi baznīcās un ārstniecībā lietojamos vīnus. Kur te meklējami meli?

Mulsā neskaidrībā Kellija pievērsās nākamajam apgalvojumam. Man labi ir zinātni noslēpumi, ko viņa gadiem glabā ieslēgtus savā vīnu bibliotēkā. To sakot, Gils nevarēja domāt neko citu kā vīnu bibliotēku pagrabā, kur glabājās visu Ratledžu nama darbības gados izraudzēto vīnu kolekcija. Noslēpums norāda, ka tur kaut kas slēpjas; noslēpumi nozīmētu, ka ir vairāki; gadiem mudina domāt, ka tas saistās ar pagātni. Bet kas gan tur varētu slēpties? Viņa šajā vīnu bibliotēkā ir bijusi. Tanī telpā plauktu plaukti gandrīz līdz griestiem piepildīti ar pudelēm. Nekas lielāks tur nevarētu būt noslēpts. Bet varbūt tomēr bija?

Pēdējais apgalvojums bija maķenīt vienkāršāks. Zinu visu par nelaimes gadījumu, kas nebija nekāds nelaimes gadījums. Kellija zināja tikai divus nelaimes gadījumus, pieņemot, ka Gils vārdu lietojis parastajā nozīmē. Katrīnas virs Kleitons Ratledžs bija nogalināts satiksmes negadījumā Francijā, un Kellijas vectēvs Evans Douertijs bija miris nenoskaidrotā nelaimes gadījumā vīndarltavā. Ja kaut kas nav nelaimes gadījums, tad tas ir tīšs darbs. Ja kāds miris no tīšas darbības, tad tā ir slepkavība. Kas noslepkavots? Kurš slepkavību izdarījis? Katrīna?

Vai viņa tiešām pašreiz jūk prātā, mēģinot to izdibināt? Tam taču nav nekā kopīga ne ar viņas tēvu, ne barona nāvi. Bet ja nu ir? Katrā ziņā tam ir kaut kas kopīgs ar Katrīnu, un Katrīna bija tā, kas redzēja viņas tēvu noliekušos pār barona Fužēra līķi.

Kellija nebrauca iekšā pa vīndarītavas galvenajiem vārtiem, bet apmeta līkumu pa apkārtceļu un piestāja tieši pie vīndarītavas. Vīnu bibliotēka bija vienīgais pavediens, pie kā turēties. Viņa apturēja automašīnu un atstāja to madronu ēnā. Ne Sema, ne viņa džīpa nekur tuvumā nemanīja.

Kantorī sekretāres pie galda nebija. Kellija vilcinājās tikai mirkli, tad piegāja pie maza metāla skapīša, kas bija piestiprināts pie sienas aiz rakstāmgalda. Tajā uz nagliņām karājās visu vīndarītavas atslēgu dubultnieces. Kellija uzmeklēja vīnu bibliotēkas atslēgu, paņēma to un, neviena nepamanīta, izgāja ārā.

Ar atslēgu rokā Kellija apgāja apkārt vīndarītavai un devās uz pagrabiem. Iegājusi vēsajā alā, viņa apstājās, noņēma saulesbrilles un nostūma šalli. Visapkārt valdīja tāds klusums, ka metās gandrīz vai baisi. Ne darba trokšņa, ne strādnieku balsu, nekā. Tikai spuldžu rindas garajos, cilvēku roku izraktajos tuneļos, gar sienām steķi, uz tiem milzīgas, smagas, vecas mucas.

Klusumā soļi skanēja pa visu tuneli. Viņa devās pie lielajām durvīm, kuru melnais metāla apkaluma režģis pašā vidū veidoja grezni izvītu burtu R. Aiz durvīm atradās vīnu bibliotēka. Kārtu kārtās tur rindojās guļus saliktas pudeles.

Kellija pagrieza atslēgu slēdzenē. Tikko pastūma durvis, tās labi ieeļļotās virās klusu atvērās. Viņa iegāja, durvis sev aiz muguras aizvērdama, tad apstājās un nopētīja garo, šauro pazemes telpu. Pretējo sienu aizsedza pudeles — simtu simtiem pudeļu no grīdas līdz pat griestu velvei. Telpā bija vēl tikai mazs galdiņš un krēsls, tukši steķi, kur nogult nākamo ražu vīna pudelēm un pamatīgas redeļkāpnes.

Apstaigājot telpu, Kellija konstatēja, ka sienās nav nekādu durvju uz slepenām telpām, nav nekādu slēptuvju. Vēlreiz noskatījusi pudeles, viņa nopūtās. Ja šeit kaut kas arī ir apslēpts, tad tam jābūt ļoti mazam priekšmetam. Varbūt aiz šīm pudelēm noglabāti kādi dokumenti vai citi svarīgi papīri? Tas tomēr būtu riskanti un bīstami. Iemesls šeit iegriezties ir desmitiem strādnieku, vīna raudzētāju un to palīgu, nemaz nerunājot par viesiem, kurus te bieži veda rādīt kolekciju. Jebkurš no tiem nejauši varētu atklāt paslēptos papīrus. Un, ja tie ir kādi apsūdzoši dokumenti, kāpēc gan netiek sadedzināti?

Kālab te vispār vajadzētu kaut ko slēpt? Šī telpa nav domāta nekam citam kā vien šīs vīndarītavas vīnu kolekcionēšanai. Ja starp pudelēm kaut kas tiktu atrasts, tūdaļ mostos aizdomas.

Un tomēr kaut kas šeit bija noslēpts. Ja viņai vajadzētu ko noslēpt, Kellija iedomājās, kur viņa to noglabātu? Nekādā ziņā ne jau starp pudelēm. Kurš katrs var izvilkt jebkuru pudeli no plaukta jebkurā laikā. Pudelē? Jā.

— Gadiem glabā ieslēgtus, — Kellija nobubināja, atkārtodama Gila sacīto. — Gadiem. Cik gadu? Trīsdesmit gadus? Četrdesmit? Piecdesmit?

Viņa atmiņā pārcilāja gadskaitļus — ar Kleitonu Rat-ledžu Katrīna bija apprecējusies neilgi pirms Pirmā pasaules kara beigām, bet Gils no Ratledžu nama aizgājis sešdesmito gadu sākumā. Tātad apmēram četrdesmit gadu ilgs laiks.

Kellija nostaigāja gar sekciju, kur glabājās gadsimta otrās desmitgades — prohibīcijas laika vīni, un viņas solis kļuva aizvien gausāks, jo te modās neskaidras aizdomas.

Pie divdesmito gadu nogales uzkrājumiem, kas radīti drīz pēc Kleitona nāves, viņa pēkšņi apstājās. Izvilkusi vienu pudeli, viņa to uzmanīgi aplūkoja. Tā izskatījās tāda pati kā pārējās. Bet vai bija? Pārbaudīt varēja tikai atkorķējot.

Kellija aiznesa pudeli līdz galdiņam, izvilka korķi, paostīja un saviebās, jo degunā iecirtās asa etiķa smaka, kas norādīja, ka vīns saskābis. Viņa pārbaudīja otru pudeli. Tāds pats rezultāts. Šaubīdamās viņa atgriezās pie plaukta. Ja nu aizdomas ir maldīgas? Visas pudeles viņa neuzdrošinājās raut vaļā.

Vēl tikai vienu. Pārbaudīs vēl tikai vienu pašu.

Ādas siksna spiedās plecā no abu somā iestūķēto vīna pudeļu smaguma. Somu Kellija turēja cieši piespiestu pie sāniem, lai pudeles nesistos kopā. Saimniecības pārzine halles viņā galā tikko bija klusu ienākusi no terases.

— Misis Vārgesa, — Kellija viņu uzrunāja, — kur patlaban ir Katrīna?

Pārzine apstājās. — Kundze terasē pusdieno.

— Vai tur ir ari Natālija?

— Madatne Fužērai bija agrāk cita noruna.

— Un Sems ari turpat? — Kellija strauji devās uz priekšu.

— Jā, mis. Vai jūs viņiem piebiedrosieties?

— Jā, bet pusdienas es neēdīšu. Vai jūs, lūdzu, neatnestu dažas vīna glāzes?

— Protams.

Kellijai iznākot uz terases, Sems piecēlās. — Es jau nobrīnījos, kas ar tevi atgadījies. — Viņš atvilka krēslu līdzās savējam, kur Kellijai apsēsties.

— Es taču solīju atgriezties. — Viņa apsēdās, piesardzīgi paņemdama somu klēpi.

— Jācer, ka izbraukumā patīkami pavadījāt laiku. — Katrīna mīļi pasmaidīja un uzdūra uz dakšiņas kūpināta laša šķēlīti.

— Drīzāk jāteic, ka man bija ļoti darbīgs rīts.

— Ko tad tu tādu darīji? — Sems bez īpašas ziņkāres apjautājās.

It kā galavārdu sagaidījusi, šai brīdī uz terases iznāca saimniecības pārzine ar Kellijas pieprasītajām vīna glāzēm. Viņa pamanīja izbrīnu Katrīnas sejā.

— Mis Duglasa lūdza, lai es tās atnesot.

— Man ienāca prātā, ka pie pusdienām derētu vīns, — Kellija paskaidroja un izcēla no somas abas pudeles. — Pa ceļam iegriezos pagrabā un paņēmu šīs abas. — Kellija nolika tās uz galda ar etiķetēm pret Katrīnu.

Katrīna, ieraudzījusi etiķetes, nobāla. — Jūsu izvēle ir gaužām neizdevusies. Nesiet tās projām, misis Vār-gesa!

— Nē. — Kellija cieši satvēra vienu pudeli aiz kakliņa un turēja to ciet, klusu, bet stingri noteikdama: — Man šķiet, mums vajadzētu to nomēģināt. Atkorķē, lūdzu, Sem!

— Man nenāk ne prātā šo vīnu nomēģināt, un es neredzu nekādu vajadzību korķēt pudeli vaļā, — Katrīna asi noskaldīja. — Ratledžu nama vīnus es pazīstu kā pati savus bērnus. Šī šķirne ir izņemta no apgrozības jau pirms vairākiem gadiem.

Sems aplūkoja etiķeti. — Katrīnai taisnība, Kellij. Tas ir jauktu šķirņu sarkanvīns, kas dzerams, kamēr vēl jauns. Tāpat kā božolē vīniem, arī šim ir īss mūžs. Nu jau tas ir pārvērties etiķī.

— Atkorķēsim un paskatīsimies. No tā taču nekāds ļaunums necelsies, — Kellija neatlaidās. — Ja nebūs garšīgs, nedzersim.

— Tam taču nav nekādas jēgas, — arī Katrīna palika pie sava un izslējās kā aizstāvēdamās.

— Jūs maldāties, Katrln. Jēga ir, — Kellija skatījās Katrīnai taisni acis. — Jūs to zināt, un ari es to zinu.

Sems neziņā raudzījās no vienas uz otru. — Par ko šeit patlaban ir runa?

— Vai jūs pati viņam to nepateiksiet vai būs jāsaka man? — Kellija jautāja, un par atbildi Katrīna vārgi un mazliet drebelīgi papurināja galvu. — Tam visam ir sakars ar prohiblciju, Sem, un ar sacerējumu, ko es pirms daudziem gadiem vidusskolā uzrakstīju par Nepas ielejas vlndarības vēsturi. Sacerējums iznāca tik labs, ka to publicēja mūsu šejienes avīze. Pirms uzrakstīšanas es iztaujāju cilvēkus, kas šo laiku piedzīvojuši. No viņiem daudz ko uzzināju par alkohola kontrabandistiem un par metodēm, kādas tie izmantojuši. Es uzzināju visu, sākot ar pārdrošiem nakts braucieniem un beidzot ar vīna kannu un krūku pārvadāšanu zārkos. Attiecīgo vīndarītavu īpašnieki izgudroja visādas atrunas un paskaidrojumus par mantas zudumu. Dažreiz īpašnieks paziņoja, ka plīsusi kāda caurule un simtiem galonu vīna iztecējis zemē, citi vainoja ugunsgrēkus, kas sapostījuši mantu, bet dažreiz... dažreiz mucas tika piepildītas ar krāsotu ūdeni, lai, federāliem ierēdņiem ierodoties uz pārbaudi, mucas skanētu kā šķidruma pilnas. Atkorķē šo pudeli, Sem, un tu tur atradīsi krāsotu ūdeni.

— Vai tā ir taisnība, Katrin? — Sema acis bija samiegtas un skadras.

— Jā. — Atbilde izskanēja čukstā. Katrīna bija bāla, ūdeņaini zilajās acis jautās sāpes. Galvu viņa piespiedās turēt izslietu, tomēr izskatījās veca, ļoti veca. — Kā... — Balss aizlūza.

— Kā es to izdibināju? — Kellija pabeidza iesākto jautājumu. — Es šorīt runāju ar jūsu dēlu. Man viss zināms ari par tā saukto nelaimes gadījumu.

— Tas bija nelaimes gadījums. — Katrīna pacēla dūrē cieši sažņaugto dzīslaino roku. — Jums jātic. Evana nāve bija briesmīgs, traģisks nelaimes gadījums.

Evans. Viņas vectēvs. Kellija, galvu nodūrusi, skatījās pati uz savām rokām. — Varbūt jūs izstāstīsiet savu versiju par šo notikumu.

— Tas bija tik sen. Tik ļoti, ļoti sen. — Katrīna nevarīgi papurināja galvu. — Es nezināju, man nebija ne jausmas, ka mūsu vīns tiek pārdots nelikumīgi... nezināju līdz tai naktij.

Stāstot Katrīnas balss kļuva aizvien vienmuļāka un neizteiksmīgāka, arī seja bija bez izteiksmes — Evans Dou-ertijs bija vīndarītavas vadītājs. Viņš pārzināja visu — bilanci, personālu, iepirkšanu, pārdošanu, visu. Kamēr Kleitons vēl bija dzīvs, Evans sniedza pārskatu viņam. Vēlāk man. — Viņa nolaida roku klēpī. — Vai jums ir saglabājusies kāda viņa fotogrāfija?

— Nē, es nevienu neesmu redzējusi.

— Evans bija izskatīgs vīrietis, iedomīgs, parupjš, spēcīgs, pašpārliecināts, saprātīgs. Jā, Evans bija ļoti gudrs. Kad sākās prohibīcija, viņam droši vien nebija ne mazāko grūtību pievākt no mūsu vīndarītavas vīnu un to pārdot melnajā tirgū, bet pēc tam ar viltotiem rēķiniem, viltotiem pārskatiem un pierakstiem pēdas dzēst. Līdz pat šai dienai es nezinu, vai viņš savas nelikumīgās operācijas bija iesācis jau pirms Kleitona un manas aizbraukšanas uz Franciju vai arī tas sākās tajos divos gados, kamēr mēs bijām prom. Kad atgriezos kopā ar Žirāru Brusāru un viņa mazdēlu Klodu, man prātā stāvēja vienīgi vīnadārzu pārdēstīšana un jaunie dārzi. Par Evana un mesjē Brusāra strīdiem es neinteresējos. Man šķita vieglāk un vienkāršāk pateikt Kloda vectēvam, lai ļauj Evanam rīkoties un vadīt vīndarī tavu tāpat, kā viņš to darījis līdz šim. Man šķita, ka tā būs vislabāk. Kloda vectēvs tikpat kā nerunāja angliski. Kā gan viņš būtu varējis kārtot darīšanas ar inspektoriem, kā aizpildīt veidlapas? Un kālab viņam būtu vajadzējis to darīt, ja visu nokārtoja Evans?

Katrīnai izlauzās smaga, nožēlas pilna nopūta. — Es nekad neko nejautāju par viņa darbu vīndarītavā. Varbūt reizēm par šo to mazliet pabrīnījos, piemēram, par to, ka mēs joprojām iepirkām tik lielos daudzumos vīnogas no citiem vīnkopjiem, tomēr parasti es pēc iespējas vairījos uzturēties viņa sabiedrībā. Jau agrāk viņš lāgiem bija man izteicis šādas tādas divdomīgas piezīmes, un, ko nepateica mute, to pauda acis. Evans Douertijs bija tāda tipa vīrietis. Kad manu dēlu aukle kļuva grūta un es uzzināju, ka viņš ir tēvs, es pārskaitos un piespiedu viņu meiteni apprecēt. Viņš to izdarīja, bet meitu mednieka dzīvesveidu neatmeta. Man šķiet, viņš ikvienā sievietē saskatīja medījumu. — Katrīnas balss it kā aizklīda tālumā, skatiens pievērsās kaut kam sen pagājušam.

Sems uzlika vīna pudeli galdā. — Kas notika tonakt, Katrīn? — Šai mirklī savstarpējās attiecībās norisa gandrīz nemanāma pārbīde. Konfrontācija vairs nebija starp Kelliju un Katrīnu. Nu tā turpinājās starp Semu un Katrīnu.

— Tonakt? — Viņa pameta neredzošu skatienu Sema virzienā, tad pievērsās tieši viņam, labu brīdi cieši vērās mazdēlam acīs, atskārzdama, ka Sems nesamierināsies ne ar ko citu ka tikai ar pilnīgu patiesību. — Bija vēls. Es izgāju pastaigāties. Tonakt jutos nelaimīga, vientuļa un noraizējusies. Man nekad vēl nebija trūcis naudas, nekad es nebiju rēķinājusi un skaitījusi, cik un par ko tērēju. Bet pēc sabrukuma man bija palicis pavisam maz naudas. Pirmais gads, kad sākām attapties, bija ļoti grūts. Es nespēju ar to samierināties. Centos to noliegt, bet tonakt, šķiet, beidzot biju nākusi pie atziņas, ka vajadzēs vien iztikt ar vīndarītavas liesajiem ienākumiem.

Saulei priekšā aizslīdēja mākonis, terase iegrima ēnā. Vējš sapurināja viegli ap kaklu apmesto Kellijas šalli.

— Kad redzēju Klodu tumsā steidzamies uz māju, sapratu, ka man gribas otra cilvēka sabiedrības, kaut vai parunāties ar to pašu puišeli. Es viņu pasaucu un vaicāju, kur viņš tik vēlu bijis. Esot staigājis, bet man viņš likās noraizējies un neparasti kluss. Domāju, varbūt skolā kas atgadījies un apprasījos, kas viņam īsti kaiš. Sākumā viņš negribēja neko sacīt, bet vēlāk atzinās, ka redzējis Evanu stiepjam no pagraba vīna traukus un ceļam savā automašīnā. Klodu tas gauži mulsināja. Atceros, viņš man jautāja: "Vai mesjē Douertijam vajag tā darīt?" Es mēģināju iedomāties iemeslu, kāpēc gan Evanam vajadzētu noņemties ar kraušanas darbiem nakts vidū, kad palīgos nav neviena strādnieka. Taču neko nevarēju izdomāt. Teicu, lai Klods iet mājās pie vectēva un neraizējas, bet pati aiziešu un ar Evanu parunāšu. Pēdīgi es viņu tiešām pagrabā atradu. Pirms ieraudzīju, izdzirdu viņu svilpojam. Viņš stiepa lielās krūkas ar vīnu...

— Kur jūs tās nesīsiet? — Katrīna iestājās šķērsu ejā, kam gar abām pusēm bija steķi ar vīna mucām.

— Nu, nu, nu! — Evana mute savilkās laiski glaimīgā smaidā, bet nekautrīgās tumši pudeļzaļās acis nomēroja Katrīnu. Viņai pār augumu pārskrēja karstums, kaut apakšzemes alā bija visai vēsi. — Oho, pati atraitnes kundze — un gluži viena. Ak tad beidzot vientulība jūs nomāc gan un jūs meklējat sabiedrību.

— Es jums kaut ko jautāju.

— Šite pagrabā ir pamatīgi vēss, vajadzēja gan uzvilkt kaut ko siltāku par to plāno blūzīti. — Viņš nolika krūkas zemē. — Uzmetiet manu žaketi, kamēr vēl neesat galu dabūjusi.

Viņš viegli nopurināja žaketi. To velkot nost, zem rūtainā krekla iespīdējās gludie muskuļi, un neviļus tos pamanīja arī Katrīna.

— Man nevajag jūsu žaketes, — Katrīna centās viņu atsaldēt gan ar balsi, gan ar acīm.

Taču uz Evanu tas neatstāja nekādu iespaidu, un viņš nāca Katrīnai klāt. — Kā ne, vajag gan. — Katrīna turējās stingri, saprazdama, ka, izrādot jebkādu pieļāvību, viņa zaudēs autoritāti. — Klausiet man! Apliksim to jums ap pleciem, redzēsiet, cik būs silti:

Kad Evans pasniedzās, lai apliktu žaketi Katrīnai ap pleciem, viņa gribēja atkāpties, lai nebūtu aizsniedzama, un tomēr palika nekustīgi stāvam, kamēr Evans, žaketi viņai aplicis, savilka apkakles atlokus ciešāk ap kaklu. Žakete vēl glabāja viņa siltumu un vīrieša ķermeņa smaržas. Katrīnai aizrāvās elpa.

— Re nu! Vai tad nav labāk? — Turēdams žaketes atlokus, viņš ar īkšķi pacēla tās zodu un viegli noglāstīja.

Katrīna palika ledaina, kā bijusi. — Es gribu zināt, kādā nolūkā jūs kraujat tās vīna krūkas savā automašīnā. — Viņa neļāva nedz novērst valodu uz ko citu, nedz Evanam viņu apvārdot.

— Protams, pārdošanai. — Evans pašapzinīgi pasmaidīja un lēnām pārlaida skatienu pār Katrīnas seju.

— Kam pārdot?

— Vienam pazīstamam puisim Sanfrancisko. — Palaidis vaļā žaketes atlokus, viņš ar pirkstu novilka Katrīnai gar vaigu. — Man aizvien licies, ka jūsu āda ir ļoti maiga. Un varu derēt, ka tāda tā ir viscaur.

Katrīna atgrūda viņa roku. — Kas tas ir par cilvēku tur — Sanfrancisko?

Evans plati pasmaidīja. — Ak, vai zināt, es neparko nevaru atcerēties viņa vārdu.

— Tāda pārdošana ir nelikumīga. Jūs pievācat manu vīnu un pārdodat to melnajā tirgū. Man gan būtu vajadzējis to redzēt jau agrāk. — Nu jau viņa bija pārskaitusies.

— Nu, nu, par to nu gan jums nav jāuztraucas, — Evans dūdoja, it kā mīlīgi rādamies. — Jūs uzkraujat sev pārāk smagu nastu. Pārāk daudz nostrādājaties. Es saprotu, ka tā var izbēgt no vientulības. Naktīs droši vien ir vēl ļaunāk, ja trūkst vīrieša roku, kas paauklē. Tas laikam gan ir ļoti sāpīgi.

Evana rokas slīdēja pār viņas pleciem.

— Liecieties mierā! — Katrīna dusmīgi parāvās sāņus. — Jūs esat mani iepinis kontrabandas darījumā. Vai apjēdzat, kas notiks, ja jūs pieķers?

— Nelauziet par to savu skaisto galviņu! Nekas nenotiks. Tāpat kā nav noticis līdz šim. — Viņš pagriezās tā, lai varētu ieskatīties Katrīnai sejā.

— Līdz šim? — Pirmā sajūta bija dusmas, bet tām tūdaļ sekoja bailes par sekām, kādas Evana darbība varētu radīt viņai. Katrīna pakāpās atpakaļ — nevis no Evana, bet gan attālinot domu, kas var notikt. — Vai jūs neapjēdzat — ja tiksiet pieķerts, man atņems atļauju vīna raudzēšanai, konfiscēs vīndarītavu. Es zaudēšu visu, itin visu.

— Es rīkojos piesardzīgi. — Evans piegāja atkal viņai tuvāk, balss plūda saldi kā medus. — Apsolu, ka rīkošos ļoti uzmanīgi. Uz Evanu jūs varat paļauties, kā esat paļāvusies vienmēr. Vai gan jūs to nezināt? Kā šī vīnda-rītava pēdējos gados ir varējusi pastāvēt un nest peļņu? Skaidrs, ka ne ar baznīcvīniem. Nē, es esmu parūpējies, lai jūs saņemat savu daļu peļņas.

— Šie darbi jums jāpārtrauc. Risks ir pārāk liels. — Katrīna spēra vēl soli atpakaļ, bet atdūrās pret vīna mucu steķiem.

— Tātad jūs tomēr raizējaties par mani. Tas man patīk. — Viņš atspieda abas plaukstas pret ozolkoka mucu, Katrīna palika starp viņa rokām kā būrī. — Man jūs patīkat ne ar to vien.

Katrīna ar abām rokām atgrūdās no Evana krūtīm, lai viņu noturētu no sevis tālāk. — Es neraizējos par jums, — viņa nikni atcirta. — Es raizējos par sevi!

— Ir gan jums acis — kā karstas zilas liesmiņas. Aizvien esmu jutis, ka zem šā zilā ledus kvēlo uguns. — Ar vienu plaukstu viņš apkļāva Katrīnas vaigu.

Katrīna mēģināja viņu atvairīt, pasviezdama prom galvu, taču tas neizdevās. — Liecieties mierā! Atstājieties no manis! — Viņa centās Evanu atgrūst, atbrīvot sev ceļu, tikt no viņa projām. Bet Evans neklausījās, pašāva otru roku uz priekšu un apskāva viņu ap muguru.

— Jūs taču īstenībā nemaz negribat, lai lieku jūs mierā. Vai man tiešām tas būtu jādara? — viņš klusu un pašpaļāvīgi dūdoja.

— Jā! — Katrīna nikni atmeta galvu, lai apsvilinātu Evanu ar niknu skatienu, bet tūliņ saprata, ka pieļāvusi kļūdu, jo Evans satvēra viņas galvu plaukstās un pie-plaka viņai pie lūpām.

Viņa pretojās, turēja lūpas sakniebtas, bet viņš liegi skrubinājās ap tām ar zobiem, tad saņēma lūpas mutē, nelikdamies ne zinis, ka viņa, gan ar rokām, gan augumu izlocīdama, pūlējās atbrīvoties. Kad Katrīna laida darbā dūres, viņš tikai nogulgoja sīku smiekliņu.

— Meža kaķe, ko? Tās gan prot jauki murrāt. Gan jau arī no tevis to izdzirdēšu. — Ar krūtīm iespiedis Katrīnas rokas starp viņiem abiem Evans ar lūpām čubinājās viņai gar kaklu, taustīdams satraukto pulsu.

Ievaidēdamās aiz nespēka un nevarības, Katrīna aizvēra acis, ienīzdama, nicinādama rupjo uzbrucēju, kas viņai atgādināja tos laikus, kad viņu bija mīlējis Klei-tons, kad Kleitona lūpas bija slīdējušas pār viņas seju un kaklu, kad Kleitona rokas bija viņu satraukušas un skurbinājušas, vilkdamas sev klāt, mācīdamas un rādīdamas, cik brīnišķīga ir vīrieša un sievietes tuvība. Viņa tik gauži sailgojās pēc tā visa, pēc satraukuma, alkām un smeldzes, kas vēršas neprātīgā līksmē.

Atmiņās iegrimusi, Katrīna neapjauta, ka ar pirkstiem ieķērusies un cieši turas Evana krekla krūtežā. Viņa neapjauta, ka augums saspringst, meklējot tuvību. Nekā viņa neapjauta līdz brīdim, kad krūtis skāra vēsums, to viņa sajuta īsu mirkli, pirms vīrieša cietā roka pieskārās krūtīm.

— Nē! — Katrīna rāvās atpakaļ, sita, spēra, pūlēdamās atbrīvoties. — Laidiet mani vaļā! Vai dzirdat? Laidiet vaļā!

— Vai dzirdējāt ko kundze saka? — To sacīja zēns, pūloties runāt vīrišķīgā balsī.

— Klod! — Katrīna gandrīz kliegšus iesaucās, atvieglota ieraugot savus gadus pāraugušo spēcīgo puisi ar drūmi niknu izteiksmi sejā.

Evans atskatījās pār plecu. — Paskat vien, padevīgais kucēns atkal sekojis pa pēdām. Sūtīsim viņu mājās, ko? — Pagriezies atpakaļ pret Katrīnu, viņš iesmējās. — Šis vēl ir par jaunu, lai saprastu, kā mums ap dūšu. — Viņš ar gurniem cieši piespiedās Katrīnai, lai tā sajustu viņa vīrietību. — Vācies nu, puikiņ, prom! Kundzei tava palīdzība nav vajadzīga.

Katrīna sarauca pieri, mēma aiz pārsteiguma par Evana vienaldzīgo izturēšanos pret Kloda klātbūtni. At-jēgusies viņa iesaucās: — Jūsu palīdzību ne tik! — Un viņa atkal lūkoja izrauties no Evana roku gūsta, tomēr viņš tikai pasmējās par tās veltīgajiem pūliņiem.

Pēkšņi klāt bija Klods un metās starpā, mēģinādams Evanu atraut no Katrīnas. Evans pagriezās un ar vienu vienīgu sitienu aizlidināja zēnu atmuguriski, tā ka tas saļima uz akmens klona. Katrīna nepaguva aizbēgt, jo Evans tūdaļ viņu sagrāba aiz rokas.

— Vācies ārā no šejienes! — viņš uzbļāva Klodam — Taisies, ka tiec, iekams neesmu tevi aiztriecis kā

suni ar iežmiegtu asti. — Viņš nosmējās, redzēdams, ka Klods niknumā satumsušu vaigu raušas kājās. — Tā, nu mums būs miers. — Viņš no jauna pievilka Katrīnu sev klāt, pasmaidīja un sacīja:

— Skaidrs, ka tev mazliet bail. Tik ilgi iztikusi bešā. Nebaidies, es pavisam lē...

— Nē! — Tā drīzāk bija tikai skaņa, nevis vārds, kad Katrīna lūkoja iespiest elkoņus kā ķīli starp viņiem abiem.

Noskanēja dobjš būkšķis, un Evans apklusa ar baisu pārsteiguma izteiksmi sejā. Katrīna stingi noraudzījās, kā viņam pārgriežas acis un viņš saļimst uz klona. Klods patiesās šausmās nolūkojās Katrīnā.

— Klods viņam iesita, aizstāvot mani, un Evans bija pagalam, — Katrīna skaidroja. — Klodam nemūžam nebija prātā viņu nogalināt. Tā bija drausmīga nejaušība, un es sapratu, ka man jāpanāk, lai tas izskatās pēc nelaimes gadījuma.

— Kāpēc? — Sems neizpratnē paliecās uz priekšu. — Tu taču varēji izsaukt policiju?

— Un pieļaut skandālu, ko izraisītu izmeklēšana? — Katrīna papurināja galvu. — Kā gan es būtu varējusi izskaidrot, kāpēc tik vēlu vakarā, gandrīz nakti, biju gājusi uz pagrabiem, lai runātu ar Evanu Douertiju? Mēs abi zinājām, ko cilvēki domās. Vēl tagad tas ir sarežģīti, bet tolaik bija daudz ļaunāk. Vai es gan drīkstēju ļaut, lai policija atklāj viņa kontrabandista gaitas? Tas būtu nozīmējis zaudēt visu. Un Klods... Klodam bija tikai sešpadsmit gadu. Viņam tiktu izpostīta visa dzīve.

— Un tad jūs noripinājāt mucu no steķiem, lai izskatītos pēc nelaimes gadījuma, — Kellija ierunājās un domāja par savu tēvu. Diezin vai Katrīna kaut reizi iedomājusies par citu cilvēku dzīvi, kas ar viņas rīcību tika sagandēta uz laiku laikiem? Evana Douertija nāve nozīmēja, ka viņa dēlam vajadzēja uzaugt bez tēva un viņai pašai tika nolaupīts vectēvs.

— Jā, to es izdarīju. Vajadzēja panākt, lai Evana nāve izskatās pēc nelaimes gadījuma, — Katrīna noteica, lēni palocīja galvu un aiz pārguruma likās sarukusi pavisam maziņa. — Pēc brīža pagriezusies, es ieraudzīju Gilu — viņš lūkojās manī ar saltu apsūdzību skatienā. — Viņa paberzēja delmus, it kā atmiņas būtu uzvēdījušas saltumu. — Līdz šai dienai neesmu spējusi izdibināt, kā viņš tur bija nokļuvis. Viņam piemita tāds niķis — izsekot cilvēkus, slepus piezagties tiem klāt. Varbūt arī tonakt tā bija viņa parastā spēlīte. Gils nekad par to nav runājis. — Katrīna pāri galdam paskatījās uz Kel-liju — pazemīga, lūdzošām acīm, kas gaidīja izpratni.

— Evana nāve bija nelaimes gadījums.

— Jā, — Kellija klusi piekrita, nožēlodama, ka bija kaut bridi vēlējusies uzzināt patiesību par Katrīnas Rat-ledžas leģendu.

— Un tagad atvainojiet mani! — Katrīna nomurmināja, pasniegdamās pēc spieķa. — Esmu ļoti nogurusi. Kādu brīdi atlikšos un pagulēšu.

Sems tūdaļ piecēlās, atvilka krēslu un palīdzēja Katrīnai piecelties. Tik norūpējušos un gādīgu Kellija viņu nekad vēl nebija redzējusi. — Vai tu jūties labi? — viņš klusu apvaicājās.

Baltā galva izslējās, taču tā bija nožēlojama viņas parastās pašpārliecības ēna. — Protams.

Tas viss bija jāuzzina, ne soli nenokļūstot tuvāk patiesībai par tēva vainu vai bezvainību, Kellija nodomāja.

— Katrīn, — viņa ieteicās un nogaidīja, līdz vecā sieviete pagriežas. — Es ne reizes jums neesmu jautājusi par to viesību nakti — vai jūs pie vīndarī tavas redzējāt vēl kādu?

— Vēl kādu? — Acīs ieplaiksnījās sāpes.

Varbūt tās bija bailes? — Redzējāt, vai ne?

Acis blāvi aizmiglojās. — Kad pieliecos paraudzīties, vai Emīls varbūt vēl ir dzīvs, un pacēlu acis, tad ieraudzīju spoku, tikai spoku. Mazu zēnu ar saltu apsūdzību acīs. Viņš pazuda, kamēr es vēl uz viņu skatījos.

Kellija juta Sema dusmīgo skatienu, kad Katrīna lēnām devās uz terases durvīm. — Vai tev tiešām vajadzēja to jautāt? — Viņš atgriezās pie galda.

Nevarīgā plecu paraustīšana nebija nekāda atbilde. — Tu domā, ka viņa tonakt redzēja Gilu?

— Es domāju, ka viņa redzēja tieši to, ko sacīja, — spoku.

Tas skanēja ļoti pārliecinoši. Tikai Kellija diemžēl spokiem neticēja, ja vien tie nebija ar miesu un asinīm.

22

Bibliotēkas istabas panelētās sienas silti mirdzēja rīta saules gaismā, kas bagātīgi plūda iekšā pa logiem. Kellija lēnām pārstaigāja lielo telpu, te pārvilkdama pirkstu pār ādā iesietajiem klasiķu darbu sējumiem, te aplūkodama milzīgu palielināmo stiklu uz rakstāmgalda. Klusumu pārtrauca pakluss telefona zvans. Kellija nelikās to dzirdam; gan klausuli pacels misis Vārgesa vai Katrīna. Nemiera tirdīta un satriekta, ka nav tikusi ne soli tuvāk atrisinājumam, viņa piegāja pie loga.

Izlauzās smaga nopūta. Iepriekšējā diena nekā jauna nebija devusi. Greizi pasmīnējusi, Kellija atcerējās, ka gluži tā nav vis. Viņa bija kļuvusi par ģimenes noslēpumu līdzzinātāju, un šī nasta viņai nepavisam nepatika.

— Jūs aicina pie telefona, mis Duglasa. — Uz sliekšņa stāvēja saimniecības pārzine, kā vienmēr pienākusi bez skaņas.

— Paldies, misis Vārgesa! — Kellija aizgāja pie rakstāmgalda un pacēla papildaparāta klausuli. — Kellija Duglasa klausās.

— Kellij! Te Hjū.

— Hjū. — Viss, par ko viņa pēdējās dienās bija pati sev aizliegusi domāt, atmiņā pēkšņi atdzīvojās. — Kā iet? Kā Dīdi tika galā ar Treivisu — labi?

— Izdevās labi. Es tev zvanu tāpēc...

-Jā?

— Tev jasazinās ar savu aģentu, Kellij. Mums te sākas dažādas pārrunas, un viņš, cik noprotu, nejūtas īsti drošs kaut ko izlemt, iekams nav aprunājies ar tevi.

— Kādas pārrunas? — Kellija neapzināti paslēja zodu pārliecībā, ka atbilde viņai jau zināma.

— Kellij! — Hjū viņas vārdu izdvesa kā nopūtu, kurā skanēja gan rājiens, gan nožēla. — Man taču nevajadzēs tev to visu vārdu pa vārdam noskaitīt priekšā.

— Vajadzēs gan.

Sekoja ilga pauze, tad no jauna smaga nopūta. — Ak Dievs! "Sniedziet jel aši man biķeri vīna, lai rodu es vārdus gudrus, ko teikt," — Hjū nomurmināja citātu.

— Liecies mierā ar gudriem vārdiem, Hjū, mēģini labāk ar patiesību.

— Man šķiet, tev pašai viss skaidrs, Kellij.

— Protams. Kā pie mums Aiovā mēdz sacīt: skaidrs kā vara poga vepra ausi, — Kellija asi atcirta. — Sadomājuši atdot manu programmu kādam citam, vai ne? — Viņa negaidīja, līdz Hjū to apstiprinās. — Vari viņiem manā vārdā pateikt, ka es cinīšos — ar lielu troksni un ar visu sparu, turklāt līdz pat galam. Tēvs manā mūžā sagādājis pietiekami daudz ciešanu. Nepieļaušu, ka viņa dēļ man vajadzētu zaudēt ari darbu un karjeru.

— Kellij, neuztver to tik personiski!

— Tu maldies, Hjū. Tas jāuztver un es to uztveru ļoti personiski.

— Lūko saprast! Tava personība, cilvēku iespēja tev uzticēties nesenajos notikumos ir stipri cietuši.

— Es to saprotu. Bet tikpat labi saprotu ari to, ka viss ir labojams.

— Kā? — Balss nespēja slēpt Hjū šaubas.

Gatavas atbildes Kellijai nebija. — Izeju varbūt varētu

rast, ja jūs mazāk gudrotu par to, ko iecelt manā vietā, bet vairāk mēģinātu stāvokli labot. Es nebūt neesmu vienīgais cilvēks, kam viens no vecākiem bijis alkoholiķis un kas cietis gan no fiziskiem, gan garīgiem pāridarījumiem. Varbūt es varētu intervēt kādu plaši pazīstamu personu ar līdzīgu bērnību, kurš tomēr dzīvē ticis uz priekšu, pārvarot un it kā izpērkot smago bērnības mantojumu. Tad sabiedrība varbūt mani uztvers, šās personas dzīvesstāsta ietekmēta. Ir iespējams kaut ko darīt, Hjū.

— Varbūt. — Šaubas balsī bija mazinājušās, tā skanēja drīzāk domīgi.

— Lai būtu ka būdams, Hjū, savam aģentam es piezvanīšu — lai viņš nolīgst kādu Sabiedrisko attiecību firmu, kurai būs jāpārskata zaudējumi un jāizvērtē to la-bošana. Ja priekšniecība grib ar mani apspriest to, esmu ar mieru. Bet neko vairāk.

— Saprotu.

— Ceru, ka saproti, Hjū, ceru. — Ķelli ja nolika klausuli un pēkšņi juta skaudru nepieciešamību pēc svaiga gaisa.

Plaši atvērusi durvis no halles uz terasi, viņa devās ārā. Saules siltumu kārodama, viņa izgāja no lielās mājas mestās ēnas. Rīta klusumu pāršķēla ass sirēnas kauciens. Kellija pūlējās nedomāt, ka tam varētu būt kāds sakars ar tēvu.

Nokāpusi no terases, tālāk viņa gāja pa zālienu, kas noklusināja katru soli. Pusceļā uz mūrēto balustrādi, kas zālienu sargāja no kraujas nogāzes, Kellija rožu-dārzā izdzirda balsis. Pagājusies vēl gabaliņu, viņa ieraudzīja Natāliju Fužēru Kleja Ratledža rokās.

Baronese pēkšņi atrāvās no Kleja lūpām, atstūma viņu un atbrīvojās no apskāviena. Klejs kaut ko sacīja, Natālija papurināja galvu, un acis nodūrusi, ātriem soļiem nāca uz terases pusi. Kelliju viņa neredzēja. Klejs acīm redzami dusmīgs pagriezās un devās cauri dārzam uz ceļu, kas veda apkārt mājai līdz galvenajai ieejai.

Natālija ieraudzīja Kelliju tikai tad, kad atstatums starp viņām bija vairs tikai viens solis. Iztrūkusies viņa palūkojās uz Kelliju, tad pameta skatienu atpakaļ uz rožudārzu un parāvās soli sāņus. Viņa bija bāla un satraukta.

— Jūs redzējāt, — Natālija klusu noteica.

— Redzēju jūs kopā ar Kleju. Tas mani nepārsteidz. Es jau sen vēroju, ka jūs abus kas saista. — Kellija redzēja neveiklību un vainas apziņu baroneses sejā, kad tā novērsa skatienu.

— Lūdzu, nav tā, kā jūs domājat, tas viss ir beidzies. Es vairs nespēju paciest, ka viņš man pieskaras. — Nepatikas vieglās trīsas, šķiet, bija nemākslotas. — Nupat es viņam to pateicu, bet viņš neparko negrib klausīties.

— Vai jūs nebijāt rožudārzā ari tanī bridi, kad tika nogalināts jūsu virs? — Kellija uz labu laimi minēja.

— Jūs taču bijāt aizgājusi tikties ar Kleju?

— Jā, mēs bijām kopā. — Viņa nervozi paberzēja roku un izskatījās patiesi satraukta.

— Un Emīls jums sekoja, vai ne?

Natālijas izmocītās brūnās acis vērās Kellijā, bet viņa neatbildēja. Atbilde ari nebija vajadzīga. — Es nedrīkstēju, man nevajadzēja nekad ar viņu to visu uzsākt. Tā bija kļūda.

— Un kas notika? Vai virs jūs pieķēra abus kopā? — Kellija runāja klusu, jautājumus uzdodama citu pēc cita.

— Vai izcēlās strīds? Vai Klejs viņam iesita? Vai viņi cīnījās?

— Nē. Nē!

— Viņa bija nobijusies, Sem. — Kellija sēdēja uz betona balustrādes platās, metālā kaltās malas, no kuras varēja tālu pārredzēt ieleju.

Rietošā saule lēnām laidās aiz vakaru puses kalniem, liedama pār visu zemi sārtenu gaismu. Vlnadārzi, ozolu puduri, ēkas, viss mirktin mirka dzintarainā zeltai-numā. Sems stāvēja Kellijai blakus ar vienu kāju zālē, otru atspiedis pret balustrādes šķērsrežģi, rokas pret saslieto ceļgalu sakrustojis.

— Nobijusies? No kā? — viņš jautāja, tikai lai Kellijai izpatiktu, jo tieši to viņa gaidīja.

— Nezinu. — Kellija birdināja saujā atlupušās betona drumsliņas. — Varbūt viņai tagad bail no Kleja tāpēc, ka viņš nogalinājis baronu. Varbūt ari tāpēc, ka to izdarījusi pati. Bet varbūt viņa tikai baidās par to, ka cilvēki būs pamanījuši viņas neuzticību vīram. Varbūt ir vēl kaut kas cits, ko viņa patiesi un no sirds nožēlo. — Kellija pacēla galvu un samiedza acis, lai paskatītos saulē, kas jau vērtās koši sarkana. — Kas lai uzmin viņas prātus. Bet kāds te melo, Sem. Viņa apgalvo, ka bijusi kopā ar Kleju. Un Gils saka to pašu. Bet ja nu tai brīdī, kad tika nogalināts barons Fužērs, Klejs nav bijis kopā ne ar vienu, ne ar otru no viņiem? Un kā to lai pierāda?

— Tu to nevari pierādīt. — Sems pašķieba galvu pret Kelliju. — Izstāsti policijai, ko esi uzzinājusi, tālāk lai viņi rīkojas paši. Tas ir viņu darbs.

— Kā tad — pie stāsta, kas jau tāpat ir pietiekami sensacionāls, jāpiemet vēl tikai pa šķipsniņai seksa un neuzticības, — Kellija pretojās. — Ko tad lai es galu galā policijai stāstu? To, ka Natālija Fužēra man atzinusies savā mīlas dēkā ar Kleju Ratledžu, ka viņa bija aizlavījusies uz satikšanos ar šo, bet Emīls zadzies viņai nopakaļ? Pilnīgi pietiks, ja viņa noliegs, ka tā ir teikusi. Un Klejam alibi jau ir bez visa tā. Tas ir viss, ko varu bilst pret viņiem. Pierādījumu man nav.

Sems vairs negribēja par to runāt. — Policisti domā, ka atraduši ugunskura vietu, kur tavs tēvs, iespējams, nakšņojis, — gravā pie vecās kokvilnas vērptuves. Nometnes vietu atradis policists, kuram savukārt kāds tūrists paziņojis, ka redzējis kūpam dūmus.

— Kur tu to uzzināji? Ziņās es neko tādu nedzirdēju.

— Man šopēcpusdien ceļā gadījās viens jātnieku policists. Tas man pastāstīja. Tai pusē apkārtne ir diezgan mežonīga. Policija nolēmusi to nogabalu aplenkt, un viņš ārā netiks. Pagaidām palīgā tiek ņemti suņi, lai pārbaudītu, vai no ugunskura vietas tālāk neved kādas pēdas.

— Vai policija ir tik pārliecināta, ka tas bijis viņš?

— Tur atrasts plastmasas maiss ar konserviem un kreklu, kas atbilst tevis aprakstītajam. Ja veiksies, rīt viņš būs atpakaļ drošībā.

Cik pieklājīgi teikts, lai nebūtu jāsaka "atpakaļ cietumā", Kellija nodomāja. Atpakaļ cietumā, apsūdzēts slepkavībā. Kellija noraudzījās uz ziemeļiem, kur pret apvārsni pacēlās cukurgalvai līdzīgais Svētās Helēnas kalns.

— Tev vajadzētu būt priecīgai. — Sems runāja vēsi un mierīgi.

— Es esmu. — Bet vai tiešām?

— Diezin cik priecīgi neizklausās.

— Man pietiks laika izpriecāties, kad viņš pa īstam būs notverts. Līdz tam laikam... — Kellija nopurināja betona drumsliņas no rokas, — ...vēl paliek jautājums par viņa vainu. Turklāt kurš melo un kāpēc? Man ir jāizdomā iespēja, kā izkratīt īsto patiesību.

— Liecies mierā, Kellij!

— Likties mierā un neko nedarīt? Sem, varbūt viņš ir bez vainas.

— Un varbūt ir vainīgs. — Sems nocēla kāju no režģiem un izstiepās taisns. — Nav tavs darbs to noskaidrot.

— Bet neviens cits taču pat nemēģina. Visi nolēmuši, ka viņš ir vainīgs, un cauri.

— Tāpēc jau tev nav tur jāiepinas. Tam ar tevi nav nekāda sakara, un es negribu redzēt tevi ierautu šai nejēdzīgajā virpulī.

— Kāpēc? — Kellija pietraucās kājās, no Sema vārdiem viņai sametās salti. — Tāpēc, ka viņš ir žūpa un nemiera cēlājs?

— To sacīji tu, nevis es. Un kas tad ir, ja viņu notiesās un viņš sēdēs cietumā par to, ko nav izdarījis, Kellij? — Sems izaicinoši noprasīja. — Pēc tam kad viņš tev sagādājis elli zemes virsū, viņš ir pelnījis ne to vien. Tāpēc nejaucies tur iekšā! Lūdzama, turies malā!

— Es nespēju. Viņš ir mans tēvs, — Kellija atcirta.

Sems noskatījās viņā ilgi un nīgri. — Pirmo reizi

dzirdu, ka tu viņu tā nosauc.

— Kāda tam nozīme? No tā nekas nemainās.

— Vajadzētu mainīties. Tu, Kellij, labāk nekā jebkurš cits zini, ka viņš nav tavu pūļu vērts. Neliecies vairs gar to ne zinis!

— Es nevaru. Un tā nerīkošos. — Viņa gribēja paiet Semam garām, bet viņš aizstājās ceļā.

— Kāpēc? — viņš no jauna atsāka. — Vai tu domā, ka viņš tev pateiks paldies, ja tu pierādīsi, ka viņš nav vainīgs? Tikko izkļuvis no cietuma, viņš tūliņ piedzersies. Vai tu tiešām to nesaproti? Bet varbūt tu iedomājies, ka viņš beidzot tevi iemīlēs?

Kellija tomēr pagāja Semam garām, acīs viņai riesās asaras. Visu ceļu līdz pat mājām Kellija ar tām cīnījās, ar katru elpas vilcienu krūtīs kaut kas iesmeldzās. Viņu plosīja nenosakāmas jūtas, tomēr dusmas ņēma pār visām virsroku. Paspērusi pirmos trīs soļus hallē, Kellija pagriezās un aizsteidzās uz bibliotēku.

Piegājusi pie rakstāmgalda, viņa parakņājās pa atvilktnēm, līdz sameklēja telefona abonentu sarakstu. Ātri pārvilkdama pirkstu pār R burtu, līdz atrada vajadzīgo, viņa nospieda ciparus un gaidīja.

— Vai varētu runāt ar misteru Ratledžu? — viņa sacīja balsij līnijas otrā galā.

— Kas, lūdzu, jautā?

— Mis Duglasa. — Atsēdušies uz rakstāmgalda malas, viņa gaidīja.

Beidzot atsaucās Gils Ratledžs. — Jā, mis Duglasa? Ar ko varu pakalpot? Tikai runājiet, lūdzu, īsi! Man šovakar ir viesi.

— Saruna būs pavisam īsa, mister Ratledž. — Kellija runāja mierīgi, vēsi, neļaudama balsi ieskanēties dusmām, kas kūsāja zem tēlotā miera. — Vispirms gribu jums paskaidrot, ka Katrīnai par šo sarunu nekas nav zināms. Tā attiecas tikai uz jums un mani.

— Ko jums vajag? — viņš strupi noprasīja.

— Es zinu, ka jūs nebijāt kopā ar savu dēlu tai bridi, kad tika nogalināts barons. Ja manam tēvam jāuzņemas atbildība par šo gadījumu, tad būs tikai taisnīgi, ja viņš par to saņems kompensāciju.

— Ko jūs gribat sacīt?

— Pašreiz es nevienam nesaku itin neko. Tas, protams, var mainīties.

Gila balss pieklusa līdz niknai murmināšanai. — Tā ir izspiešana!

— Skarbi teikts, mister Ratledž! Man vairāk gan prātā bija lietišķs darījums. Padomājiet par to! Parunāsim par to vēlāk. — Kellija nolika klausuli un bridi klusēja. Nejauka smeldze pārmāca un aizvējoja niknumu. Viņa viegli pārlaida pirkstus pār telefona aparātu. — Nupat atradu vienu meli, Sem, — viņa čukstus ierunājās. — Drīz es atklāšu patiesību. Man tā ir jāatklāj.

Pārāk ilgi viņa bija dzīvojusi melos un ar meliem. Bija melojusi par puniem un zilumiem, ko viņai uz-dauzljis tēvs, par lauzto roku, kas ari bija tēva darbs. Un kur tad vēl bezgalīgie meli, ko viņa pati bija dzirdējusi no tēva! Nu katrā ziņā jānoskaidro, vai ari šoreiz viņš melojis. Jānoskaidro, vai viņš ir vainīgs vai bez vainas. Tā ir vienvienlgā iespēja viņai nekļūt par upuri — vienīgā iespēja beidzot tikt brīvai.

Visu, ko Kellija darīja, viņa taču darīja pati sevis, nevis tēva labā. Tikai viņa nezināja, kā panākt, lai Sems to saprastu. Un viņa neizpratne sāpēja; sāpēja daudz stiprāk, nekā Kellija gribēja atzīt.

Bija jau stipri vēls, kad Sems kāpa augšā uz savu istabu, lai dotos pie miera. Visu vakaru viņš bija nogaidījies, vai Kellija neatnāks pie viņa salīgt mieru. Sems bija cieši pārliecināts — krietni visu pārdomājusi un apsvērusi, Kellija sapratis, ka viņa vienīgā vēlēšanās ir pasargāt to no turpmākiem sāpinājumiem, kas būs neizbēgami, ja Kellija pārlieku uzticēsies Douertijam, ja cerēs saņemt vairāk, nekā šis cilvēks spēj dot.

Nonācis līdz Kellijas istabas durvīm, Sems palika stāvam. Nebūtu sastrīdējušies, viņš šovakar varētu iet iekšā un tur palikt. Bet kas gan liedz to darīt ari tagad? Nevajadzēja nekā vairāk kā tikai ieiet iekšā.

Nē. Sasodīts, nē, viņš ir nedomāja atvainoties ne par vienu no pateiktajiem vārdiem. Viņam taču ir taisnība. Douertijs nav sagādājis Kellijai nekā cita kā vienīgi sāpes. Beidzot vajadzēja apjēgt, ka tēvs ne par mata tiesu nav mainījies. Šis cilvēks bija mūžīgais melis un piedevām ari žūpa. Pēdējais laiks viņai atmosties un to saprast.

Sems gariem soļiem aizgāja pats uz savu istabu.

23

Kad Kellija nākamajā rītā kāpa lejup, kāds ducis ceļasomu gan no spīdīgas melnas ādas, gan no puķaina gobelēnveidlga auduma bija saliktas hallē uz marmora grīdas netālu no ārdurvīm.

— Labrīt! — Sveicienam piebiedrojās Katrīnas spieķīša labi pazīstamais piesitiens pie grīdas.

— Labrīt! — Kellija atsaucās un ar roku norādīja uz bagāžu. — Kā redzu, Natālija pošas ceļā.

— Jā. Pēc kādas stundas vai mazliet vēlāk viņai atbrauks pakaļ. Izmeklētājs beidzot atļāvis saņemt Emīla mirstīgās atliekas apbedīšanai, — Katrīna skaidroja. — Natālija nolēmusi pavadīt zārku uz lidostu. No turienes viņa lidos uz Ņujorku un pēc tam atpakaļ uz Franciju.

— Skaidrs. — Taču Kellija nebija domājusi, ka Natālija aizbrauks tik drīz.

— Esiet tik laba un aizejiet uz vīndarītavu paziņot par to Semam! Kantorī patlaban maina telefona vadus, tāpēc brīžam nav iespējams sazvanīties. Taču es zinu, ka Sems gribēs sastapt Natāliju un atvadīties.

— Labi, aiziešu, — Kellija apsolīja, tomēr nebija īsti skaidrībā, vai gribētu satikties ar Semu. Vai arī pārāk stipri vēlējās viņu satikt.

Iedama ārā, Kellija iedomājās, ka arī viņai būtu laiks doties projām. Ne jau no ielejas, bet no šā nama. Sems ne saprata, ne arī atzina par pareizu to, ko viņa darīja. Paliekot šeit, viņa tikai izraisīs jaunus strīdus, skarbu vārdu pārmaiņu. Un viņu attiecībām tik un tā pienācis gals. Vai tāpēc pats labākais nav pazust laikus?

Noklaudzēja automobiļa durtiņas, iztramdot Kellijas domas. Viņa bija nonākusi pie vecās jājamtakas. Pagriezusies viņa ieraudzīja Gilu Ratledžu. Nu īsts spēka un veselības iemiesojums — šķietami nevērīgi ģērbies gaišzilās audekla biksēs un polokreklā, lauvas krēpēm līdzīgā sudrabainā matu rota nevainojami sasukāta, ik matiņš savā vietā.

Vakarvakara telefonsaruna tātad iedarbojusies. Kālab gan citādi viņš būtu te ieradies. To Kellija bija vēlējusies, tieši to gribējusi panākt, tomēr nebija gaidījusi, ka viņš jau tik drīz mēģinās satikties.

Gils sveicinot pacēla roku un nāca klāt, laipni smaidīdams. — Jūs esat iznākusi rīta pastaigā, mis Duglasa?

— Esmu ceļā uz vīndarītavu, — Kellija sasprindzināja prātu un atjautu, apzinādamās, ka tie viņai būs nepieciešami.

— Kā jūs ieteicāt, es pārdomāju mūsu vakarvakara telefona sarunu. Ir pienācis laiks mums aprunāties.

— Labi. Kad?

— Tūliņ.

— Kā jau sacīju, esmu ceļā uz vīndarītavu. Varat izvēlēties — pavadīt mani turp vai pagaidīt, līdz atgriezīšos.

— Iešu jums līdzi.

Kellija, plecus paraustīdama, ļāva nomanīt, ka izvēle paliek Gila ziņā un viņai ir vienalga. Līdzko viņa sāka iet pa jājamceļu, Gils piebiedrojās. Pāris soļu viņi nogāja klusēdami.

Beidzot Kellija sacīja: —Jūs mani pārsteidzat, mister Ratledž.

— Tiešām? — Smaids bija glaimīgs un izaicinošs.

— Jā. īstam komersantam, tādam kā jūs, vajadzētu zināt, ka nav gudri tik dedzīgi mesties darījumu kārtošanā. Šāda trauksme liecina par vājumu. — Koku lapotņu noēnotajā, krēslainajā takā tikai vietumis pazibēja kāds saules plankumiņš.

— Varbūt esmu nolēmis nekādos darījumos ar jums neiesaistīties.

— Tas paliek pilnīgi jūsu ziņā. — Spriedze pieauga, satraukums plosīja Kellijas nervus.

— Varbūt esmu nācis pie atziņas, ka jūs šaujat uz labu laimi, cerot, ka izdosies trāpīt.

— Kaut ko man tomēr ir izdevies iekustināt, vai ne? — Kellija smaidot palūkojās uz vāveri, kas šaudījās pa zariem. — Jūs esat atbraucis.

— Es šorīt ar vienu otru sazvanījos, mis Duglasa, un uzzināju, ka jums draud darba zaudēšana.

— Ā-a, tomēr man palikuši visai cieši sakari ar saziņas līdzekļiem, mister Ratledž.

— Man savukārt ir sakari ar juristiem, kas specializējas ķengu apkarošanā. Es jūsu vietā nestaigātu apkārt pa pasauli, izplatot melīgas apsūdzības.

— Tās noteikti nebūs melīgas, — Kellija apgalvoja, pasmaidīdama, cik vien mīlīgi spēja.

Gils apstājās. — Pierādiet to!

Kellija, kā pa jokam viņu norājot, pašūpoja galvu. — Tā mēs nekur tālu netiksim, mister Ratledž. Manam tēvam draud cietumsods uz ilgiem gadiem, ja viņu atzīs par vainīgu.

— Es nekad neiesaistos nevienā darījumā, iekams neesmu izzinājis, ko no tā iegūšu un ko mans partneris spēj likt galdā. Es, mis Duglasa, neticu, ka jūsu rīcībā ir kaut kas vairāk par tukšu lielību.

—Manā rīcībā ir pietiekami daudz pulvera, lai uzspertu jūs gaisā, — Kellija noteica, atkal pielikdama soli, piespiežot Gilu darīt to pašu.

Viņš izskatījās drūms. — Jūsu joki mani neuzjautrina.

— Tas arī nav vajadzīgs. — Kellija dzirdēja pa ceļu aizbraucam automašīnu, taču caur biezo lapotni to saredzēt nevarēja.

— Liekas, jūs beidzot varētu runāt.

— Par ko jūs vēlētos dzirdēt mani runājam? Par jūsu dēla un baroneses mīlas dēku? Vai varbūt pastāstīt, kā viņa aizlavījās no viesu pulka, lai satiktos ar jūsu dēlu? Nelaimīgā kārtā baronam Fužēram bija modušās aizdomas, un viņš tiem sekoja.

— Tukša prātujošana!

— Nu nē, mazliet vairāk nekā prātuļošana gan, mister Ratledž. Tas ir fakts.

— Tādas runas nav mana laika vērtas. Ja jums nav labāka pierādījuma kā šis...

— Ir gan. — Viņi tuvojās takas likumam. Līdz vīnda-rītavai bija atlicis tikai mazs ceļa gabaliņš. — Piemēram, liecinieks.

— Katrīna?

Sems izkāpa no džipa un domīgi noraudzījās uz tē-raudpelēko mersedesu, kas bija piestāts piebraucamajā ceļā. Pieri saraucis, viņš strauji uzskrēja pa kāpnēm līdz smagajām mahagoni namdurvīm. Lielajā hallē viņš ieraudzīja Katrīnu kāpjam lejup no augšstāva.

— Sem! — Viņa priecīgi pasmaidīja. — Labi gan, ka esi klāt. Kellija tev padeva ziņu, vai ne?

— Kellija? — Sems apstājās, un viņa piere vēl vairāk saraucās. — Neesmu Kelliju redzējis.

— Tiešām? Pirms desmit minūtēm es viņu aizsūtīju uz vlndarītavu. Varbūt viņa gāja pa jājamtaku un tā jūs ceļā izmijāties. Gribēju, lai tu zini, ka Natālija šorīt brauc projām.

— Ak tad tāpēc Gils ir šeit? — Nu Sems ievēroja pie durvīm nokrauto bagāžu. — Vai viņš vedis Natāliju uz lidostu?

— Gils? — Katrīna pārsteigta noprasīja. — Kāpēc tu tā domā? Viņa tak te nav.

— Piebraucamajā ceļā stāv viņa mersedess.

— Ērmoti gan. — Katrīna paspēra soli tuvāk. — Līdz durvīm Gils nav atnācis. Vai tikai viņš nav kopā ar Kelliju.

Tiklīdz viņa to izteica, Semam tapa skaidrs — Kellija satikusies ar Gilu. — Sasodīts sievišķis, — viņš nomur-dēja un satvēra ciešāk aizdedzes atslēgu. — Es taču viņai sacīju, lai tanī lietā nejaucas. Lai beidz iztaujāšanu.

— Iztaujāšanu? Par Emīla nāvi? Vai tev šķiet, ka viņa par to iztaujā Gilu?

— Droši vien. — Sems sadusmojies apsviedās apkārt un devās uz durvīm. — Braukšu atpakaļ uz vīndaritavu un paskatīšos, vai viņi nav tur. Man jāparunā ar Kelliju.

— Pagaidi! Es braukšu tev līdzi.

— Kāpēc? — Sems jau bija pavēris durvis, bet nu apstājās, un, redzot Katrīnas sejā apjukumu un raizes, acis viņam samiedzās pavisam šauras.

— Tāpēc, ka... — Katrīna nepabeidza teikumu, bet nepacietīgi pamāja Semam ar roku, lai pasteidzas.

— Velns parāvis, Ka trin, vai tu tonakt redzēji vēl kādu? — pēkšņi uz vecomāti saskaities, viņš noprasīja. — Varbūt tu redzēji Gilu?

Katrīna saminstinājās: — Es... varbūt redzēju.

Sodīdamies Sems atrāva durvis līdz galam vaļā un strauji izmetās laukā.

— Katrīna? — Kellija kā atbalss atkārtoja Gila jautājumu un papurināja galvu. — Nē. Katrīna apgalvo, ka redzējusi Douertiju, manu tēvu... un rēgu — mazu zēnu ar saltu apsūdzību acīs.

Gils it kā izslējās, pirms noprasīja: — Kas tādā gadījumā ir šis noslēpumainais liecinieks?

— Vai es jums minēju, ka biju pie tēva cietumā pirms viņa aizbēgšanas? — Viņi izgāja no takas pēdējā līkuma. Lapotņu tuneļa galā rīta saulē blāzmoja vīndarītavas sārto ķieģeļu sienas. — Mēs, gluži dabiski, pārrunājām tās nakts notikumus. Viņš sacīja, ka dzirdējis strīdīgas cilvēku balsis un ap vīndarītavas ēkas stūri paskatījies, kas tur notiek.

— Ak tad jūsu tēvs ir tas liecinieks?!

Kellija nelikās dzirdam nicinājumu Gila balsī. — Protams, viņš tonakt bija krietni sadzēries. Ar redzēšanu viņam varēja vilties.

— Un to jūs liekat svaru kausos? — Gils Ratledžs saltā zobgalībā, galvu grozīdams, noprasīja. — Nekā jums nav, mis Duglasa. Gan jūs, gan es, mēs abi zinām, ka nevienas tiesas zvērinātie visā pasaulē neņemsies atzīt manu dēlu par vainīgu slepkavībā, pamatojoties uz piedzēruša žūpas liecību.

Klejs. Kellija visiem spēkiem pūlējās neizrādīt līksmi. Šai rītā, redzēdama Gilu piebraucam, Kellija droši bija zinājusi, ka viņas tēvs nav vainīgs. Tomēr viņai bija licies nepieciešams dzirdēt apstiprinājumu. Neapzināti viņa vēl vairāk paātrināja soli.

— Bet zvērinātie varētu viņu atzīt par vainīgu, ja būtu kāds aculiecinieks, uz kura liecību var paļauties kā uz pierādījumu. Ko jūs par to domājat, mister Ratledž?

— Kāds pierādījums? — žokļus sacirtis, Gils izspieda jautājumu.

— Jūs pārspējat pats sevi, mister Ratledž. Nu jūs parādījāt, ko spējat likt galdā.

— Cik?

— Es nebūšu alkatīga. — Viņi bija sasnieguši klajumu. Līdz vīndarītavas stūrim vairs nebija ne desmit soļu. — Nosakiet to pats!

Gils apstājās. — Pašreiz man skaidrā naudā nav vairāk par divdesmit tūkstošiem.

Kellija apsviedās apkārt un paskatījās viņam acīs. — Sevišķi lielā vērtē dēls jums nav.

— Vēlāk. Pārējo es sadabūšu vēlāk.

— Ak tad darījums uz nomaksu. Arī nav slikti. — Kellija rāmi palocīja galvu. Viņa juta, ka ir izaicinājusi likteni. Redzēdama, ka Gils jau skaišas, Kellija apklusa, jo nepavisam nevēlējās pieredzēt vēl vienu viņa dusmu izvirdumu. — Paklausieties, ko es jums teikšu.

— Nē, tagad es teikšu jums. — Kad Kellija novērsās un dzīrās iet tālāk, Gils sagrāba viņu aiz rokas. — Pierādījums. Kas ir šis pierādījums?

— Kad es dabūšu naudu, jūs saņemsiet pierādījumu. — Kellija cerēja, ka nākamajā tikšanās reizē viņai būs lente ierakstam, gan jau Olijs viņai to neliegs. Protams, tā nebūs nekāda vainas atzīšana, tomēr lente Gi-lam pierādīs, ka tēvs nav vainīgs.

— Ar to es neesmu mierā.

— Gaužām žēl. — Kellija gribēja izraut roku no viņa tvēriena. — Pagaidām jums jāpietiek ar to, ko es sacīju.

— Ne vella! — Cils sažņaudza roku ciešāk.

— Laidiet roku vaļā! — Kellija asi pavēlēja. — Man sāp. Es neļaušu sev darīt sāpes.

— Es jums nodarīšu ne tādas sāpes vien, ja neteiksiet, kas, ellē, jums ir zināms. — Viņš tik spēcīgi pagrieza Kellijas plaukstas locītavu, ka viņa noelsās aiz sāpēm, kas uzšāvās līdz pat plecam.

— Laidiet viņu vaļā!

Kellija pārsteigta ieraudzīja Kloda Brusāra vareno, drukno augumu. Taču pirksti, kas turēja viņas roku kā žņaugā, neatlaidās.

— Mums ar mis Duglasu ir pašiem sava runāšana, jūs mūs traucējat. Ejiet savu ceļu! Nu — kustieties! — Gils ar galvas mājienu nikni norādīja Klodam ceļu.

— Līdzko palaidīsiet viņu vaļā, es iešu projām.

— Paklau, vecais stulbeni!

— Vecais? — Klods ierēcās. — Jūs man sacīsiet, ka esmu vecs? Es? Klods Brusārs? — Sekoja vesela tirāde franču mēlē, un viņš lēni, bet noteikti virzījās abiem tuvāk.

Kellija ieplestām acīm raudzījās uz koka veseri, ko Klods turēja rokā kā ieroci, tāpēc nepamanīja pagalmā iebraucam džipu un stūrējam tieši viņiem klāt. Balsis... tēvs bija dzirdējis divas balsis strīdamies, bet nebija sapratis, kas tiek sacīts. Un arī nevarēja saprast, jo strīds notika franciski.

Veseris. Olijs bija sacījis, ka divus pirkstu nospiedumu komplektus atstājuši vīndarītavas strādnieki. Un ja nu viens no tiem ir Kloda, — Dievs žēlīgais, tad taču viņai ir pierādījums. Džipa motors bija apklusis, un pagalmā atkal iestājās klusums.

— Jūs, — Kellija nomurmināja, tad mazliet skaļāk to atkārtoja, paceļot galvu un ieskatoties Klodam acīs. — Tad jūs bijāt tas, kurš tonakt strīdējās ar baronu Fužēru, tas bijāt jūs, Klod?

— Ko? — Gils apstulbis klusi iepīkstējās, un viņa roka nošļuka no Kellijas plaukstas locītavas.

— Vai tad tas nebijāt jūs, Klod? — Kellija nerimās, vērodama, kā vecais vīrs saminstinās un kļūst pelēcīgs sejā. Ar acs kaktiņu viņa redzēja ātri tuvojamies divus stāvus, — laikam Sems un Katrīna, viņa nodomāja, tomēr nenolaida acis no Kloda.

— Viņš teica... es esot pārāk vecs. — Kloda tumšajās acīs parādījās apjukums, nožēla, pat sāpes. — Viņš sacīja, ka pieņemšot šite manā vietā jaunāku cilvēku. Viņš negribēja pat klausīties, ko saku. Es mēģināju...

— Tātad jūs viņu nositāt? — Kellija to izteica maigi, uzmanīgi, cenzdamās lūgšus Klodam izlūgties atzīšanos. Kāds asi un skaļi ievilka elpu, bet Kellija neļāva šai skaņai sevi novērst no Kloda.

— Viņš sacīja — viss jau esot izlemts. Viņš bija tik aizņemts, tik steidzīgs, grūda mani nost no ceļa, un es... — Likās, vārdi žņaudz viņam kaklu ciet.

Kellija tos izteica viņa vietā: — Un jūs viņam iesitāt?

Klods tikai vienreiz palocīja galvu, tad viņam acis aizmigloja asaras un viņš strauji pagrieza lielo galvu pret Katrīnu. — Madam, tas bija negadījums, es tak negribēju tik stipri, man ne prātā...

— Nesaki vairāk neko, Klod! — Katrīna nostājās viņam blakus, uzlika plaukstu uz viņa rokas, pati tikko valdīdama asaras. — Lūdzu, Klod, nesaki vairs neviena vārda, iekams neesmu tev sameklējusi advokātu! — viņa pamācīja, kaut īstenībā tā bija pavēle.

Nu tas ir galā. Kellija juta saspringumu atslābstam, juta nespēku, ko radīja atvieglojums, bet tad puspagrie-zusies viņa sastapās ar Sema skatienu. Abi klusēja, līdz, klusumam ieilgstot, no jauna samilza spriedze.

— Tavs tēvs, liekas, runājis patiesību, — Sems beidzot sacīja. — Viņš tiešām ir bez vainas. Šoreiz.

— Man vajadzēja to izdibināt, Sem. Es negaidu, lai tu to saprastu, bet es vairs nespēju dzīvot melos. — Kellija paspēra soli uz kantora pusi. — Iešu piezvanīt policijai, lai izbeidz meklēšanu.

— Kellij! — Sems pastiepa roku, lai viņu apturētu. — Es braucu mājās, lai tev pateiktu, ka pirms dažām minūtēm pa radio dzirdēju paziņojumu — tavs tēvs ir notverts.

— Vai viņam nekas nekait? — Kellija aši palūkojās Semā, jo viņai šķita, ka tā balsi saklausījusi ko savādu.

— Ja par kaitēšanu neuzskata to, ka viņš ir noskretis, netīrs, pārguris un pa krūmiem saskrambājies, tad var teikt, ka sveiks un vesels.

Kellija palocīja galvu un paraudzījās atpakaļ uz Klodu. — Man viņš jāsatiek, jāpastāsta, kas noticis, un jāparūpējaš, lai viņu atbrīvo.

— Tev nav nepieciešams ar viņu satikties, Kellij, — Sems pretojās. — Policija viņu atbrīvos. To visu nokārtos. Maksveins. Tev tur nemaz nav jābūt.

— Ir jābūt. — Vairāk ne vārda nebildusi, Kellija aizgāja.

— Nekādu paldies tu no viņa nesagaidīsi, Kellij, — Sems sauca viņai nopakaļ, apskaities, ka viņa to nesaprot, ka tīši meklē jaunas sāpes, lai pati pieredzētu to, ko viņš pareģoja.

Pēc dažām minūtēm atbrauca policija un apcietināja Klodu. Līdzko bija uzrakstīts protokols par Kloda atzīšanos, Sems devās meklēt Kelliju, stingri nolēmis, — ja neizdosies viņu atrunāt no satikšanās ar tēvu un no vēlmes pašai parūpēties par tā atbrīvošanu, tad brauks viņai līdzi. Viņš neparko negribēja pieļaut, ka šo moku ceļu viņa iet viena.

Taču viņš nokavēja. Kellija jau bija projām.

Sems pieskrēja pie sava džipa tai brīdi, kad policijas mašīna brauca projām, aizvedot Klodu, kas sēdēja aizmugures sēdekli. Katrīna un Gils stāvēja pie džipa un abi noraudzījās pakaļ aizbraucējiem. Viņi, likās, nemaz nepamanīja Semu pienākam.

Gils vēl aizvien šķita samulsis, gandrīz kā apskurbis.

— Tad to izdarījis vecais Klods, — viņš nomurmināja, it kā justu vajadzību pateikt to balsī, lai spētu noticēt.

— Un es visu laiku domāju, ka Klejs... — Viņš apklusa, teikumu nepabeidzis.

— Ar mani nebija labāk, Gil. — Katrīna uzmeta viņam skumīgu skatienu. — Es domāju, ka to esi izdarījis tu. Man pat šķita, ka es tevi tur redzēju.

Gila mute savilkās smaidā, kurā nebija jautrības. — Tu mani tiešām redzēji. Es gāju meklēt un brīdināt Kleju, ka Emīls viņu izseko. Gāju cauri krūmājam un tumsā noklīdu. Kad beidzot izkūlos, tur biji tu... pie Emīla līķa.

Gils papurināja galvu, atcerēdamies, ka, beidzot sastapis Kleju, viņš bija pateicis vienīgi: — Emīls ir beigts. — Klejs bija šausmās nobālis, un viņš tāpēc secināja, ka vainīgais ir dēls, vairāk ne vārda tam nejautādams. Nu Gi-lam gandrīz sanāca smiekli, iedomājoties, ka Klejs acīmredzot par vainīgo noturējis viņu.

Pamazām atjēdzies, viņš atkal paskatījās uz Katrīnu, slepenās aizdomās samiedzis acis.

— Ja tu domāji, ka esi mani redzējusi, kāpēc par to ne vārda neieminējies policijai?

— Kāpēc tu policijai neteici ne vārda par Kleju?

— Viņš ir mans dēls.

— Mana atbilde skan tāpat.

Gilam sejā pazibēja kā neizpratne, kā šaubas. Pēc mirkļa viņš pamāja Katrīnai ar galvu, un lūpās viņam parādījās tāda kā smaida atblāzma. Tad Gils novērsās un devās projām, automātiski iegriezdamies vecajā jā-jamtakā, lai nokļūtu pie savas automašīnas.

Pagriezusies Katrīna palūkojās uz Semu, vecums un sirds vārgums viņu māca vai nost. — Ved mani atpakaļ uz mājām, Sem!

Klusēdams Sems viņai palīdzēja iekāpt džipā, tad pats apgāja mašīnai apkārt un apsēdās pie stūres. Aizdedzes atslēga bija sagatavota braukšanai, bet Sems nesniedzās pēc tās. Viņš pagriezās un vērīgi palūkojās Katrīnā.

— Tu tātad nospriedi, ka baronu nogalinājis Gils, un tomēr nebildi policijai ne vārda. Kāpēc, Katrīn?

— Man šķita, ka es tikai iedomājos redzējusi Gilu tonakt, — viņa iesāka, tad apklusa un nopūtās. — Nekā, tas ir melots. Es gribēju, lai būtu tikai iedomājusies viņu redzam. Tāpat, kā gribēju, lai tas, kas nogalinājis Emīlu, būtu Douertijs. Nevis mans dēls.

— Tavs dēls tevi vienmēr ir nīdis — un droši vien nīst vēl joprojām. Aukstais karš starp jums abiem nenorimst, kopš vien es spēju atcerēties. Kālab tu viņu sargāji, Katrīn?

— Ja tev pašam būtu bērni, tad tu tādus jautājumus vis neuzdotu.

— Tā tu to skaidro. Bet kā tev liekas — vai viņš pret tevi izturētos tikpat godprātīgi?

— Droši vien ne. — Katrīna pavēzēja roku, kā rādot, ka nav vērts par to runāt. — Tas taču galu galā nav svarīgi, vai ne? — Starp kokiem pavīdēja vīnadārzs. — Cik noprotu, vīnogas žūst pavisam labi. Laikam jau tie helikopteri būs lieti noderējuši.

— Man šķiet, ka par to nav ne mazāko šaubu.

— Es pēdējā laikā visai daudz ko neesmu mācējusi saskatīt... Sem. — Katrīna tīšām ievēroja pauzi, pirms uzsvērti izrunāja mazdēla vārdu. — Laikam tā pati vecuma vaina vien ir. Lai nu būtu kā būdams, pienācis laiks paiet malā. No šī brīža Ratledžu nams lai ir tavā valdīšanā.

Sems uzmeta viņai sānisku skatienu, vienā lūpu kaktiņā iezagās smīniņš.

— Tu nu gan nepaiesi malā, Katrīn. Tu taču nemaz nezini, kā to dara.

— Varbūt mācēšu tevi pārsteigt. Galu galā nākamajās nedēļās un mēnešos man ļoti daudz laika un uzmanības vajadzēs veltīt Klodam, — viņa paskaidroja.

Protams, Katrīna stāvēs uzticīgi blakus vecajam Klodam un viņu nepametīs, to Sems saprata. Katrīna turēsies ar viņu plecu pie pleca, vienalga, vai par taisnību vai netaisnību. Tieši tāpat viņš turētos blakus Kellijai. Jā, te nu viņš bija kļūdījies, un vislabākie nodomi pasaulē to vairs nespēj grozīt. Kā Kellijai to izskaidrot? Kā panākt, lai viņa saprastu?

24

Bija vēla pēcpusdiena, kad Kellija apturēja automašīnu pie savas vecās mājas. Nezāles visapkārt bija ap-pļautas, visa draza aizvākta. Tas, kas vēl cik necik lietojams, bija sastūķēts vecajā šķūnītī. Pie ārdurvīm vecie, satrunējušie pakāpienu dēļi aizstāti ar jauniem. Pārmaiņas nebija nekādas lielās, tomēr viņa tās pamanīja, tikko izkāpusi no mašīnas.

Noklaudzēja otrā pusē aizcirstās durtiņas.

— Nu paskaties tik, vai redzi? — tēvs noprasīja un pavēzēja roku uz vīnadārza pusi. — Pagalam, sasodīts, visa raža pagalam, visi ķekari pelējuma pārņemti. Nebijis to nolādēto Ratledžu, kas gribēja man piesiet slepkavību, es būtu varējis novākt ogas, kamēr vēl nelija. Tagad labi, ja kaut nieku ievākšu.

Nelikdamās dzirdam viņa tirādi, Kellija pasniedzās aizmugures sēdeklī un izcēla iepirkumu kuli ar pārtiku. — Tas tev.

Douertijs skatījās te uz pārtikas kuli, te uz Kelliju.

— Vai tad tu iekšā nemaz neienāksi?

— Nē.

— Bet es iedomājos, ka tieši tālab mēs piestājām pie veikala. — Viņš paņēma kuli un sarauca uzacis. — Es domāju, ka mēs pārbrauksim, paēdīsim pusdienas un nosvinēsim manu atbrīvošanu.

Nosvinēt. Šā vārda pārlieku pazīstamā skaņa aizsvilināja Kellijas dusmas.

— Ar ko svinēt? Ar pudeli viskija? — Kellija nikni noprasīja. — Tu atkal esi brīvs cilvēks. Tas taču ir pats lieliskākais iegansts piedzerties līdz nemaņai, vai ne? Bet sagadījies tā, ka arī es esmu brīva. Brīva no tevis un tavas žūpošanas.

Douertijs arī saskaities turējās pretī. — Es runāju par pusdienām. Ne ar vārdu nepieminēju dzeršanu.

— Nē, tiešām nepieminēji. Taču tam īstenībā nav nekādas nozīmes, jo man ir gluži vienalga, vai tu dzer vai nedzer. Lai tu darītu ko darīdams, mani nekas nespēj ne ievainot, ne sāpināt. — Kaut ko atcerējusies, Kellija savaldījās, lai vārdu pārmaiņa neizvērstos strīdā. Pa-rakusies savā plecu somā, viņa izvilka vizītkartīti.

— Maksveins sacīja, lai es šo te nododot tev, —viņa vēsi noteica, sniegdama kartīti tēvam.

— Kas tas ir? — Vēl aizvien dusmodamies, Douertijs pūlējās izlasīt uz pārtikas kules nolikto kartīti.

— Tas ir vietējās anonīmās alkoholiķu konsultācijas vadītāja vārds un telefona numurs.

— Kālab tu man to dod? Es neesmu nekāds alkoholiķis.

— Un kā vēl esi! — Kellija attrauca, zem plānā savaldības ledus balsī vibrēja dusmas. — Beidz taču reiz pats sev melot un atzīsti to! Varbūt viņi tev spēs palīdzēt. Es to nespēju. — Viņa novērsās un kāpa atpakaļ mašīnā.

— Kurp tu brauksi?

— Skaidri vēl nezinu. Parunāšu ar tevi rīt. — Aizvērusi durtiņas, Kellija iedarbināja motoru. Viņai braucot ārā no pagalma, tēvs arvien vēl stāvēja, kur stāvējis.

Saspringta un nogurusi, sāpošu galvu Kellija brauca atpakaļ uz Ratledžu namu. Mājas priekšā viņa redzēja piebrauktu džipu un, iekšēji sasparodamās, nocietinājās vēl vienam raundam ar Semu, svinīgi sev nosoloties, ka tas būs pēdējais raunds.

Sems atvēra mājas ārdurvis, pirms Kellija paguva līdz tām aiziet.

— Tu esi atgriezusies.

-Jā.

— Tātad viņi atlaida tavu tēvu?

— Jā, beidzot, — Kellija viņam garām iegāja hallē. — Un tiešām — viņš man nepateica paldies, ja to tu gribēji dzirdēt, — viņa pār plecu noteica, dodamās uz marmora kāpņu pusi.

— Nē, to vis es negribēju dzirdēt. Par to es negribēju pat runāt. — Sems gāja viņai nopakaļ.

Kellija žigli skrēja augšup pa kāpnēm. — Viss pārējais jau ir pateikts.

— Sasodīts! Es neteiktu, ka tu manu dzīvi dari vieglu.

— Gaužām žēl. Bet kāpēc lai es tev kaut ko atvieglotu? Arī man nekas nav nācies viegli. Tev jāsaprot, Sem, es neesmu tāds cilvēks, kādu tu mani vēlētos, un ar to viss ir pateikts. — Iegājusi savā istabā, Kellija tūdaļ devās pie skapja un izņēma no tā savu koferi.

Sems satvēra viņu aiz rokas un apturēja. — Vai esi ar mieru īsu brītiņu mani uzklausīt?

— Esmu tevī klausījusies un atklausījusies, — Kellija atcirta. Dusmas viņai bija nepieciešamas kā aizsarglīdzeklis pret sāpēm. — Visu mūžu es vienmēr esmu kādā klausījusies. Turpmāk ieklausīšos vienīgi pati sevī.

— Tā, kā man būtu vajadzējis visu laiku tevi klausīties.

Vairāk Sema siltā balss toņa nekā viņa rokas tvēriena ietekmēta, Kellija piesardzīgi iejautājās: — Ko tu ar to domā?

Sema tvēriens atslāba, acīs pavīdēja maigums, varbūt arī nožēla. — Nu — tas, ko teicu par tavu tēvu... es zinu, cik sāpju viņš tev nodarījis pagātnē, turklāt es nedomāju par fiziskiem pāridarījumiem vien. Negribēju, lai tev atkal sāpētu. Gribēju tevi pasargāt.

— No kaut kā tāda nevienu pasargāt nevar.

— Taisnība. Nevar. — Sems apklusa, un likās, viņš meklē īstos vārdus. — Kellij, man nav diezin kāda jēga par ģimeni. Ar vecākiem mani nesaistīja tuvība. Es pats sev iemācīju gudrību nevienam nepieķerties, jo tā ir vieglāk dzīvot.

— "Kamēr cilvēks nevienam nepieķeras, neviens viņam nevar nodarīt sāpes," — Kellija atcerējās, ko Sems viņai bija sacījis.

— Varbūt tā nav pareizā attieksme. Varbūt nevajadzētu atmaksāt ar to pašu, ko cilvēks saņēmis, jo sevišķi tad, ja saņemts nav itin nekas. Dažkārt kaut kas jādara gluži vienkārši tāpēc, ka tanī brīdī tas šķiet vispareizākais.

— Varbūt. — Kellija baidījās Sema teiktajā saklausīt pārāk daudz.

— Kellij, es neesmu nemaldīgs.

Kellija pakāpās atpakaļ, lai Sems viņu nevarētu aizsniegt. Viņa zināja — ja neatkāpsies pietiekami tālu, tad pati pieskarsies viņam. — Neviens mēs neesam nemaldīgi. — Ielikusi koferi gultā, viņa atvēra tā vāku.

— Uz kurieni tu dosies? Atpakaļ uz Ņujorku?

— Jā. Pēc pāris dienām. — Kellija palocīja galvu. — Tur ir mans darbs. — Aizgājusi vēlreiz līdz skapim, viņa paņēma savas drēbes. — Kamēr Maksveina birojā gaidīju uz tēva atbrīvošanu, sazvanījos ar Hjū. Līdz ar tēva attaisnošanu esmu atguvusi uzticēšanos sev un mana karjera ir saglābta. — Viņa aiznesa drēbes uz gultu. — Vismaz pietiekami, lai studijas vadība saprastu, ka ar enerģisku Sabiedrisko attiecību nodaļas kampaņu izdosies panākt visu pārējo.

— Priecājos. — Sema balss skanēja tuvāk. — Es zinu, cik daudz tev nozīmē tavs darbs.

Kellija bija domājusi, ka tas viņai nozīmē itin visu. Nu, izklājot drēbes gultā, viņa to atcerējās. Tomēr dažās pēdējās dienās viņa bija uzzinājusi par sevi šo to jaunu. Reiz viņa bija ticējusi — karjera ir viss, kas nepieciešams, lai viņa justos gandarīta. Taču ar to nepietika vis. Lai kā mīlēdama savu darbu, viņa tomēr vēlējās vīru, bērnus un mājas, vēlējās ģimeni. Nu viņa to zināja.

Kellija dziļi ievilka elpu un pavisam lēni izelpoja.

— Un vēl tev vajadzētu zināt, ka es samaksāšu summu, ko mans tēvs jums ir parādā. Maksveins patlaban sagatavo līgumu, ko tēvs rīt parakstīs. — Noņēmusi no pakaramā blūzi, viņa to salocīja. — Protams, ja vien būs skaidrā prātā. Pēc tam es vīnadārzu no viņa paņemšu nomā, nolīgšu strādniekus, lai pa ziemu to saved kārtībā un nākamgad apstrādā. Pienācīgi apkopts, dārzs dos labus ienākumus un ar uzviju atmaksās manu ieguldījumu.

— Tātad tu atgriezīsies. — Sems bija nostājies viņai tieši aiz muguras.

— Droši vien ik nedēļas nogalē. — Kellija zināja, ko Sems, tā teikdams, domā, un negribēja ļaut sev tādu iespēju pat apsvērt. Tāpēc visu uzmanību koncentrēja vienīgi uz to, lai rūpīgi salocīto blūzi kārtīgi ieliktu kofera dibenā; pēc tam viņa ķērās pie svārkiem. — Domāju, ka varētu izmantot piektdienas nakts lidojumu, sestdien pārlūkot vīnadārzu un nokārtot visu, kas ar to saistīts un svētdien lidot atpakaļ uz Ņujorku vai kur nu mēs filmēsim jauno programmu.

— Es ceru tevi satikt, kad tu būsi šeit, Kellij.

Kellija juta, ka acis kveldē asaras, tāpēc pievēra plakstus. — Man būs milzīgi noslogotas dienas. Šaubos, vai tam atliks laiks.

— Izbrīvē laiku! Arī man netrūks darāmā, it īpaši tagad, kad Katrīna izstājusies no spēles un vīndarītava jāvada man. — Sems kļuva nepacietīgs. To varēja saklausīt viņa balsī.

Taču Kellija tīšām pievērsās viņa pēdējiem vārdiem. — Katrīna aiziet atpūtā?

— Jā.

— Apsveicu.

— Nemeklē jaunu tematu! — Satvēris Kelliju aiz pleciem, Sems apgrieza viņu apkārt, panākdams, lai viņa palūkotos tam acīs. — Reiz jau es tev sacīju, Kellij, kad sāksi kalt nākotnes plānus, parūpējies, lai tur vieta tiktu arī man. Un es to domāju nopietni.

— Es zinu, bet man šķiet, ka mēs rīkotos gudrāk, ja kādu laiku nesatiktos. Varbūt ne pārāk ilgu laiku. — Kellija pūlējās noslēpt sāpes balsī, taču tas viņai neizdevās. Sems droši vien nezināja, cik grūti viņai nācās to pateikt, cik grūti bija nemanīt roku silto smagumu uz saviem pleciem, cik grūti likties neredzam sāpes viņa acīs. — Vai tu pats neredzi, Sem? Pārāk daudz kas ir noticis. Vēl joprojām man tik daudz kas jāapsver. Es domāju — manī pašā. Uzzināju par kādu atbalsta grupu Ņujorkā, kas nodarbojas ar cilvēkiem, kam vecāki ir alkoholiķi. Varbūt viņi man palīdzēs saprast dažas nevēlamas izjūtas — manus dusmu uzliesmojumus. Varbūt es kādreiz pat spēšu piedot tēvam visu, ko viņš man nodarījis.

— Kāds gan tam visam sakars ar mums? Ar manu vēlēšanos tevi satikt?

— Protams, ir sakars — visciešākais, — Kellija atsaucās un tūdaļ mēģināja to izskaidrot. — Man no jauna jāiemācās uzticēties. Un tas prasīs laiku, jo esmu tik daudzreiz sāpīgi vīlusies. Bet bez uzticēšanās nekādas attiecības nespēj ne pastāvēt, ne uzplaukt. Papūlies to saprast!

— Saprast? — Pilnīgi negaidītais smaids Sema vaigā bija ļoti sirsnīgs. — Tu, Kellij, runā ar vīndārznieku. Man ir zināms viss par potzara pieaudzēšanu vīnogulājam. Priekšlaikus nekad nevar droši noteikt, vai potējums izdosies. Tas ir jākopj, jāaplaista, jāaprūpē diendienā, un arī tad vēl neviens nevar galvot, vai tas zels un augs. Un tieši to es tev lūdzu, šo noskaidrošanas, pieaudzēšanas laiku mums abiem. Vai tu mums to novēlēsi, Kellij? Laiku mums abiem izzināt, vai mēs saderam kopā?

Kellija ilgu, garu mirkli noraudzījās Semā, tad viņas seju apstaroja smaids. — Jā, — viņa sacīja, apzinādamās, ka vēlas to tikpat stipri kā viņš.

Apgāds «JUMAVA» piedāvā

sērijā "Romantiskais romāns"

Dž. Deilija «Mantiniece»

S. Konrena «Mežģīnes» un «Mežģīnes - 2»

SAGATAVOŠANĀ

G. Hauptmane «Meklēju impotentu vīrieti...»

Apgāda «Jumava» Realizācijas daļas adrese:

Rīgā, Jēzusbaznīcas ielā 7/9, tālr. 7221970Izdevējs — apgāds «Jumava», Aspazijas bulvāri 24, Rīgā LV 1050. Reg. apl. nr. 2-1012.

Iespiests a/s «Preses nams» tipogrāfijā, Balasta dambī 3, Rīgā LV 1081.

Iesiets "Tipogrāfijā Rota", Mūkusalas ielā 63.

Content

Deilija Džanete Vīnstīgu tīmekļos