Maknota Džūdita

Vitnija, mana mīlestība

Džūdita Maknota

Vitnija, mana mīlestība

Maikla - mana drauga, mana vīra, manas mīlestības - piemiņai

ANGLIJA

.

Pirmā nodaļa

Smalkā ceļojumu kariete šūpojās un līgojās pa lauku ceļa grambām. Lēdija Enna Gilberta ar vaigu piespiedās klāt vīra plecam un smagi, nepacietīgi nopūtās.

- Mums vēl jābrauc vesela stunda, un es jau mokos neziņā. Nespēju iedomāties, kāda Vitnija izskatās tagad, būdama pieaugusi.

Atkal apklususi, viņa izklaidīgi noskatījās pa karietes logu uz zaļojošajiem, paugurainajiem Anglijas laukiem, kur ziedēja sārtas savvaļas uzpirkstītes un dzeltenas gundegas, un pūlējās iztēloties savu māsasmeitu, ko nebija redzējusi gandrīz vienpadsmit gadu.

- Viņa būs skaista, tieši tāda pati kā viņas māte. Un viņai būs arī mātes smaids, maigums, mīļums...

Lords Edvards Gilberts uzmeta sievai skeptisku skatienu.

- Mīļums? - viņš uzjautrināts neticīgi atkārtoja. - Viņas tēvs vēstulē gan stāstīja kaut ko pavisam citu.

Būdams Parīzē izvietotā britu konsulāta diplomāts, lords Gilberts bija īsts mājienu, izvairīgu atbilžu un intrigu meistars, taču privātajā dzīvē viņam labāk patika runāt strupi un tieši.

- Ļauj, lai atsvaidzinu tavu atmiņu, - viņš piebilda, pataustījās pa kabatām un izvilka Vitnijas tēva vēstuli. Uzspraudis uz deguna brilles, lords izlikās neredzam sievas nepatikā saviebto seju un sāka lasīt: - “Vitnija uzvedas nepiedodami, un viņas rīcība ir vienīgi nopeļama. Viņa ir stūrgalvīga draiskule, kas dzen izmisumā visus, kurus pazīst, un dara man kaunu. Es ļoti lūdzu Jūs paņemt viņu sev līdzi uz Parīzi, jo ceru, ka Jums varbūt izdosies tikt galā ar šo ietiepīgo knīpu labāk nekā man. ” - Ed-vards iesmējās. - Pasaki - kur te ir kaut kas teikts par mīļumu?

Sieva uzmeta viņam sapīkušu skatienu.

- Mārtiņš Stouns ir salts, bezjūtīgs cilvēks, kurš nespētu pazīt maigumu un labestību arī tad, ja Vitnija būtu īsts tās iemiesojums! Atceries vien, kā viņš meitenei uzkliedza un aizdzina viņu uz istabu uzreiz pēc manas māsas bērēm!

Pamanījis sievas dumpīgi paslieto zodu, Edvards samierinoši apskāva viņas plecus.

- Man šis cilvēks nepatīk tikpat ļoti, cik tev, tomēr tev jāatzīst, ka vīrs, kuram tik agri bijis jāapglabā sava jaunā sieva un kura meita piecdesmit cilvēku priekšā apsūdz viņu par to, ka viņš ieslodzījis māmiņu kastē, lai viņa nevarētu aizbēgt, jūtas visai nepatīkami.

- Bet Vitnijai toreiz nebija pat ne pieci gadi! - Enna aizrautīgi iebilda.

- Piekrītu. Tomēr Mārtiņš sēroja. Turklāt, cik atceros, ne jau šā pārkāpuma dēļ viņa lika nosūtīta uz savu istabu. Tas notika vēlāk, kad visi bija sapulcējušies viesistabā, - viņa piecirta kāju un piedraudēja mūs visus nosūdzēt Dievam, ja mēs tūliņ pat neatbrīvošot viņas māmiņu.

Enna pasmaidīja.

- Viņai nu gan bija drosme, Edvard. Man vienbrīd likās, ka Vitnijas sīkie vasarraibumi izsprāgs viņai no sejas. Atzīsti taču, ka viņa bija burvīga un tev arī tā likās!

- Nūjā, - Edvards negribīgi piekrita. - Tā jau laikam bija gan.

Kamēr Gilbertu kariete neatvairāmi tuvojās Stounu muižai, tās dienvidu puses pagalma mauriņā mīņājās neliels bariņš jauniešu, nepacietīgi skatīdamies uz stalli, kas atradās turpat simt jardu tālāk. Kāda maza gaišmatīte nogludināja sārtos, volāniem rotātos svārkus un nopūtās, pazibinādama ļoti pievilcīgu vaiga bedrīti.

- Kā tev šķiet, ko Vitnija darīs? - viņa pavaicāja izskatīgam, gaišmatainam vīrietim, kas stāvēja viņai līdzās.

No augšas ieskatījies Elizabetes Eštones platajās, zilajās acīs, Pols Sevarīns veltīja viņai smaidu, par kuru Vitnija būtu bijusi gatava atdot nezin ko, lai tikai redzētu to pievērstu sev.

- Mēģini paciesties, Elizabete, - viņš atteica.

- Esmu pārliecināta, ka nevienam no mums nav ne mazākās jausmas, ko viņa grasās darīt, Elizabete, - Mārgarita Meri-tone īgni iejaucās. - Tomēr tu vari būt pilnīgi droša, ka tas būs kaut kas muļķīgs un neiedomājams.

- Mārgarita, mēs visi šodien esam Vitnijas viesi, - Pols pārmetoši iebilda.

- Nesaprotu, kāpēc tev vajadzētu viņu aizstāvēt, Pol, - Mārgarita spītīgi atcirta. - Vitnija ir sacēlusi briesmīgu skandālu, skriedama tev pakaļ, un tu to labi zini!

- Mārgarita! - Pols noskaldīja. - Es teicu, lai tu liecies mierā!

Dziļi ievilcis elpu, Pols Sevarīns pievērsa drūmu skatienu

saviem spoži nospodrinātajiem zābakiem. Vitnija tik tiešām bija neatlaidīgi vajājusi viņu, un par to jau runāja ikviens vai piecpadsmit jūdžu attālumā.

Sākumā viņš bija juties mazliet uzjautrināts, kad atklāja, ka ir kļuvis par piecpadsmit gadus vecas meitenes ilgpilnu skatienu un dievinošu smaidu mērķi, taču pēdējā laikā Vitnija bija sākusi viņu vajāt ar īsta sieviešu kārtas Napoleona Bonaparta apņēmību un apbrīnojamu taktiku.

Devies izjādē pa laukiem, Pols varēja būt gandrīz vai drošs, ka pa ceļam uz galamērķi noteikti satiks Vitniju. Šķita, ka meitene ir atradusi sev kādu novērošanas punktu, no kura uzmanīt katru viņa kustību, un Polam šī bērnišķīgā aizraušanās vairs nelikās ne smieklīga, ne arī nekaitīga.

Pirms trim nedēļām viņa bija sekojusi Polam uz netālo krodziņu. Omulīgi apcerēdams krodzinieka meitas čukstus izteikto aicinājumu vēlāk satikties siena šķūnī, viņš bija pacēlis acis un pamanījis, ka pa logu uz viņu skatās pazīstams mirdzošu, zaļu acu pāris. Apņēmīgi nolicis uz galda alus kausu, Pols bija izso-ļojis ārā, sagrābis Vitniju aiz elkoņa un bez liekām ceremonijām uzsēdinājis zirgā, skarbi atgādinādams, ka tēvs sāks meiteni meklēt, ja viņa līdz tumsas iestāšanās brīdim nebūs atgriezusies mājās.

Viņš bija nikni atgriezies krogā, pasūtījis vēl alu, taču, kad krodzinieka meita, no jauna piepildīdama kausu, pavedinoši pieskārās ar krūtīm viņa rokai un Pols jau iztēlojās sevi guļam viņas krāšņā, kailā auguma apskāvienos, zaļās acis viņam pievērsās no cita loga. Pols bija nosviedis uz dēļu galda tik daudz monētu, lai apmierinātu iztrūcinātās meičas ievainotās jūtas, un izgājis pa durvīm - lai pa ceļam uz mājām atkal sadurtos ar Stou-nas jaunkundzi.

Viņš pamazām sāka justies kā medīts zvērs, kura ikviena kustība tiek novērota, un tikai ar pūlēm valdīja niknumu. Un tomēr, Pols īgni prātoja, te nu viņš stāvēja aprīļa saulē, nezināmu iemeslu pēc mēģinādams pasargāt Vitniju no apvainojumiem, kurus viņa bija pelnījusi ar uzviju.

Glīta meitene, pāris gadu jaunāka par pārējiem, pameta acis uz Polu.

- Es labāk iešu un paskatīšos, kur Vitnija palikusi, - ieminējās Emīlija Viljamsa un aizsteidzās pāri mauriņam gar nobal-sināto sētu, kas iejoza stalli. Atgrūdusi lielās durvis, Emīlija pārlaida skatienu platajai, krēslainajai ejai, kuras abās pusēs atradās zirgu steliņģi. - Kur ir Vitnijas jaunkundze? - viņa noprasīja staļ-ļapuisim, kurš patlaban sukāja kastrētu, sarkanbrūnu zirgu.

- Tur iekšā, jaunkundz. - Pat krēslainajā telpā Emīlija varēja saskatīt, kā puisis pietvīkst un pamāj uz kādām durvīm.

Pametusi neizpratnes pilnu skatienu uz pavisam nosarkušo staļļapuisi, Emīlija klusu pieklauvēja pie norādītajām durvīm, spēra soli pāri slieksnim un sastinga, ieraudzījusi kaut ko pavisam negaidītu: Vitnijas Elisonas Stounas garās kājas bija ietērptas rupjās, brūnās biksēs, kas biedējoši ieskāva viņas slaidos gurnus un ap šauro vidukli bija sasietas ar auklas galu. Pāri šīm biksēm bija uzvilkts plāns krekliņš.

- Tu taču nedomā iet pagalmā tādā izskatā! - Emīlija noelsās.

Vitnija uzjautrināta pāri plecam atskatījās uz savu satriekto draudzeni.

- Protams, ne. Es vilkšu mugurā arī kreklu.

- B-bet kāpēc? - Emīlija izmisusi noprasīja.

- Tāpēc, ka nebūtu piedienīgi, ja es skraidītu apkārt veļā, muļķīt, - Vitnija mundri atteica, paķēra no pakaramā staļļapuiša tīro kreklu un iegrūda rokas piedurknēs.

- P-piedienīgi? Piedienīgi? - Emīlija rīstījās. - Valkāt vīriešu bikses ir pavisam nepiedienīgi, un tu to labi zini!

- Pareizi. Bet es taču nevaru jāt uz zirga bez segliem un riskēt ar to, ka vējš uzpūš man svārkus pāri galvai, vai ne? - Vitnija aizrautīgi iebilda, aši savīdama garos, nepaklausīgos matus mezglā.

- Jāt bez segliem? Tu taču negribi teikt, ka grasies sēdēt uz zirga jāteniski! Ja tu to vēlreiz mēģināsi, tēvs tevi izslēgs no mantojuma!

- Nē, es nesēdēšu uz zirga jāteniski. Kaut gan, - Vitnija ie-ķiķinājās, - es nekādi nespēju saprast, kāpēc vīriešiem tas ir ļauts, turpretī mums, ko mēdz dēvēt par vājo dzimumu, jākarājas zirgam gar sāniem, lūdzot Dievu par savu dzīvību.

Emīlija izlikās to nedzirdam.

- Ko tu īsti taisies darīt?

- Es nemaz nezināju, cik jūs esat ziņkārīga, Viljamsas jaun-kundz, - Vitnija paķircinājās. - Bet, ja tu tik ļoti gribi zināt, tad es jāšu, stāvēdama kājās uz zirga muguras. Kaut ko tādu reiz redzēju gadatirgū un kopš tā laika esmu čakli vingrinājusies. Kad Pols redzēs, cik man labi tas padodas, viņš...

- Viņš nospriedīs, ka tu esi zaudējusi prātu, Vitnija Stouna! Viņš domās, ka tev vairs nav palicis ne drusciņas prāta un ka tu tikai esi nolēmusi izmēģināt kārtējo triku, lai pievērstu sev viņa uzmanību. - Ieraudzījusi, ka draudzene spītīgi iecērt zodu, Emīlija mainīja taktiku. - Vitnija, lūdzu, padomā par savu tēvu! Ko viņš teiks, ja to uzzinās?

Vitnija mirkli svārstījās, domās sajuzdama tēva nesatricināmi salto skatienu tik dzīvi, it kā tas jau būtu pievērsts viņai. Dziļi ievilkusi elpu, viņa smagi nopūtās un pa mazo lodziņu pameta acis uz jauniešiem, kas gaidīja turpat pagalmā. Beidzot viņa gurdi atteica:

- Tēvs teiks, ka es, kā jau parasti, esmu likusi viņam vilties, ka es apkaunoju viņu un savas mātes piemiņu un viņš ir laimīgs, ka māte nav nodzīvojusi tik ilgi, lai redzētu, par ko esmu izaugusi. Tad viņš pusstundu man stāstīs, cik nevainojama lēdija ir Elizabete Eštonc un ka man vajadzētu līdzināties viņai.

- Nu, ja tu patiešām gribētu atstāt iespaidu uz Polu, tu varētu pamēģināt...

Vitnija neapmierināta savilka rokas dūrēs.

- Es patiešām esmu pūlējusies būt tāda kā Elizabete. Es valkāju tās pretīgās kleitas ar volāniem, kurās izskatos pēc siena gubas, esmu mēģinājusi vairākas stundas noturēties, nebilzdama ne vārda, un esmu plivinājusi skropstas, līdz man sākušas sāpēt acis.

Emīlija iekoda lūpā, lai noslēptu smaidu par Vitnijas nepavisam ne glaimojošo Elizabetes Eštones uzvedības raksturojumu, un tad nopūtās.

- Es labāk iešu ārā un pateikšu pārējiem, ka tu tūlīt nāksi.

Kad Vitnija parādījās pagalmā, vezdama zirgu uz skatītāju

pusi, viņu sagaidīja sašutuma pilnas nopūtas un nicīgi smiekli.

- Viņa nokritīs, - viena no meitenēm pareģoja, - ja vien Dievs viņu vispirms nesatrieks pīšļos par bikšu valkāšanu.

Apvaldījusi vēlēšanos kaut ko indīgu atcirst, Vitnija augstprātīgā nicinājumā izslējās un slepeni pameta acis uz Polu. Ne-apmierinājumā saviebis skaisto seju, jauneklis nopētīja viņas kailās pēdas, biksēs tērptās kājas un beidzot arī seju. Vitnija iekšēji nodrebēja par šādu nepārprotamu nosodījumu, tomēr tad saņēmās un uzlēca gaidošajam zirgam mugurā.

Zirgs tūdaļ ierasti uzsāka lēni rikšot, un Vitnija ķērās pie nodomātā. Vispirms pietupusies un izstiepusi rokas, lai noturētu līdzsvaru, viņa pamazām izslējās. Zirgs turpināja rikšot pa apli, un, kaut arī Vitnija nemitīgi baidījās, ka tūdaļ nokritīs un izskatās pagalam muļķīgi, viņa tomēr šķita pavisam izveicīga un gracioza.

Pabeigusi ceturto apli, viņa ieslīpi pameta acis uz draudzeņu sejām un pamanīja, ka tās izskatās satriektas un izsmiekla pilnas. Uzmeklējusi vienīgo seju, kas viņai likās svarīga, meitene ieraudzīja, ka Pols stāv koka paēnā un viņam pie rokas pieķērusies Elizabete Eštone. Kad zirgs parikšoja pārītim garām, Vitnija pamanīja Pola lūpu kaktiņus noraustāmies lēnā, negribīgā smaidā. Meitenes sirdī kā karogs uzvijās prieks. Kad zirgs atkal tuvojās Polam, viņš jau plati smaidīja. Vitnijai spēji uzlabojās garastāvoklis, un piepeši visas vingrinājumu nedēļas, visi sāpošie muskuļi un zilumi šķita pūļu vērti.

Pie otrā stāva dzīvojamās istabas loga, no kura pavērās skats uz pagalmu dienvidu pusē, stāvēja Mārtiņš Stouns, cieši skatīdamies uz savu meitu. Aiz viņa muguras nostājās sulainis un paziņoja, ka ieradies lords un lēdija Gilberti. Būdams pārāk saniknots uz meitu, lai spētu parunāt, Mārtiņš sakostiem zobiem sasveicinājās ar savu sievasmāsu un viņas viru, tikai strupi pamādams.

- Cik... cik jauki jūs atkal satikt pēc visiem šiem gadiem, Mārtiņ, - lēdija Enna pieklājīgi sameloja. Kad namatēvs ledaini klusēja, viņa pavaicāja: - Kur tad Vitnija? Mēs tik ļoti vēlējāmies viņu ieraudzīt.

Mārtiņš beidzot atguva balsi.

- Viņu ieraudzīt? - viņš nikni noskaldīja. - Kundze, jums tikai jāpalūkojas pa logu.

Enna neizpratnē paklausīja. Pagalmā stāvēja bariņš jauniešu, noskatīdamies, kā slaids puisis prasmīgi balansē uz rikšojoša zirga.

- Cik izveicīgs jauneklis! - viņa smaidīdama noteica.

Šķita, ka šī vienkāršā piezīme liek dusmās sastingušajam

Mārtiņam Stounam eksplodēt niknumā. Apcirties uz papēža, viņš aizsoļoja uz durvju pusi.

- Ja vēlaties satikt savu māsasmeitu, tad nāciet man līdzi. Vai varbūt labāk es jums aiztaupīšu tādu kaunu un atvedīšu viņu piejums.

Sašutumā uzlūkojusi Mārtiņa muguru, Enna saņēma vīru zem rokas un sekoja Mārtiņam lejā pa kāpnēm un tad ārā pagalmā.

Tuvojoties jauniešu bariņam, Enna izdzirdēja klusu murmināšanu un smieklus, kas nez kāpēc izklausījās ļauni, taču viņa bija pārāk aizrāvusies, meklēdama Vitniju un pētīdama jauno dāmu sejas, lai pievērstu lielāku uzmanību šim paviršajam iespaidam. Domās noraidījusi abas gaišmates un rudmati, viņa jautājoši nopētīja maza auguma zilacainu bruneti un beidzot bezpalīdzīgi uzlūkoja meitenei blakus stāvošo jaunekli.

- Atvainojiet, es esmu lēdija Gilberta, Vitnijas krustmāte. Vai jūs, lūdzu, man nepateiktu, kur viņa ir?

Pols Sevarīns - daļēji uzjautrināts, daļēji žēluma pilns - uzlūkoja lepno dāmu.

- Jūsu māsasmeita stāv uz zirga, lēdija Gilberta.

- Uz... - Lords Gilberts aprāvās.

Joprojām balansēdama uz zirga muguras, Vitnija ar skatienu sekoja tēvam, kas gariem, ašiem soļiem tuvojās viņai.

- Lūdzu, tikai nerīko skandālu, tēvs, - Vitnija palūdza, kad viņš jau atradās tik tuvu, lai varētu šos vārdus sadzirdēt.

- Lai es nerīkoju skandālu? - tēvs saniknots iekliedzās. Sagrābis pavadu, viņš parāva rikšojošo zirgu atpakaļ tik strauji, ka Vitnija zaudēja līdzsvaru. Nokritusi uz kājām, viņa sagrīļojās un gandrīz noslīga četrrāpus. Kad meitene atkal iztaisnojās, tēvs nežēlīgā tvērienā sakampa viņas roku un vilka uz skatītāju pusi. - Šī... šī te, -viņš noskaldīja, pagrūzdams Vitniju uz krustmātes un tēvoča pusi, - ar šausmām esmu spiests jums paziņot, ka tā ir jūsu māsasmeita.

Pamanījusi, ka draudzenes sāk smieties un aši pašķīst uz visām pusēm, Vitnija juta, ka nosarkst aiz kauna.

- Labdien, krustmāte Gilberta un krusttēv Gilbert!

Ar vienu aci uzmanīdama Pola platplecaino stāvu, kas pamazām attālinājās, Vitnija automātiski pasniedzās pēc saviem neesošajiem svārkiem, atcerējās, ka to nav, un komiski pakniksēja tāpat. Ieraudzījusi, ka krustmāte nosodoši sarauc pieri, meitene izaicinoši paslēja zodu.

- Varat būt droša, krustmāt, ka visā šajā nedēļā, ko jūs pavadīsiet pie mums, es darīšu, ko vien spēšu, lai vairs sevi tā ne-izspokotu.

- Nedēļā, ko mēs pavadīsim pie jums? - krustmāte jautāja un noelsās, taču Vitnija bija pārāk aizņemta, noskatīdamās, kā Pols palīdz Elizabetei iekāpt karietē, lai ievērotu pārsteigumu krustmātes balsi.

- Uz redzēšanos, Pol! - viņa uzsauca, sparīgi mādama. Jauneklis pagriezās un klusēdams pacēla roku atvadu sveicienā.

Kariete aizripoja pa ceļu, aiznesot smejošos jauniešus uz kādu pikniku vai citu jautru un brīnišķīgu nodarbi, uz kādām Vitnija nekad netika aicināta līdzi, jo viņa esot vēl pārāk jauna.

Sekodama līdzi Vitnijai uz māju, Enna cīnījās ar veselu pretrunīgu emociju jūkli. Viņa jutās samulsusi par Vitnijas uzvedību, sadusmota uz Mārtiņu Stounu par meitenes pazemošanu citu jauniešu priekšā, mazliet apjukusi, ka viņas pašas māsasmeita stāvus rikšojusi uz zirga, tērpusies vīriešu biksēs... un pilnīgi satriekta par Vitniju, kuras māte bija tikai puslīdz glīta, toties viņas meitas izskats liecināja, ka dienās viņa kļūs patiesa skaistule.

Pagaidām Vitnija vēl bija pārāk tieva, taču pat pazemojumā viņas pleci bija taisni, bet gaita dabiski gracioza un gandrīz nemanāmi pavedinoša. Enna klusībā pasmaidīja, uzmetusi skatienu meitenes apaļīgajiem gurniem, kurus gandrīz nepiedienīgi izcēla rupjās, brūnās bikses, slaidajam viduklim, kam nebija vajadzīga korsete, acīm melno, garo skropstu ielokā, kuru krāsa mainījās no jūraszaļas līdz smaragdzaļai. Un mati - biezas jo biezas, sarkanīgi brūnas cirtas! Tos vajadzēja tikai kārtīgi apgriezt un sukāt, līdz tie sāktu spīdēt; šos matus redzot, Ennai burtiski ieniezējās rokas. Domās viņa tos jau ieveidoja tā, lai izceltu Vitnijas satriecošās acis un augstos vaigukaulus. Mati jāatsukā viņai no sejas, Enna beidzot nolēma, jāsasprauž mezglā uz pakauša, atstājot pie ausīm dažas cirtas, vai ari jāatglauž no pieres, lai tie maigos viļņos kristu pār muguru.

Tiklīdz visi bija iegājuši mājā, Vitnija nomurmināja dažus

atvainošanās vārdus un metās uz savu istabu. Atkritusi uz krēsla, viņa sāka drūmi prātot par pazemojošo ainu, kurai Pols nupat bijis par liecinieku. Tēvs tik apkaunojoši bija norāvis viņu no zirga un vēl uzkliedzis viņai. Nebija ne mazāko šaubu, ka krustmāte un tēvocis tagad par viņas uzvedību jutās šausmu un riebuma pārņemti, tieši tāpat kā tēvs, un meitenes vaigi sāka liesmot kaunā, jau iedomājoties vien, cik ļoti viņi tagad to ienīdīs.

- Vitnija! - Emīlija pačukstēja, ielavīdamās guļamistabā un piesardzīgi aizvērdama durvis. - Es ienācu pa sētaspuses durvīm. Vai tavs tēvs ir dusmīgs?

- Nešpetns kā lapsene! - Vitnija nopūtās, skatīdamās uz savām biksēs tērptajām kājām. - Es laikam šodien visu sabojāju, vai ne? Visi par mani smējās, un Pols to dzirdēja. Tagad, kad Elizabetei ir palicis septiņpadsmit gadu, Pols noteikti lūgs viņas roku, pat nepaspējis apjēgt, ka patiesībā mīl mani.

- Tevi? - Emīlija apjukusi iesmējās. - Vitnija Stouna, Pols bēg no tevis kā no mēra, un tu to pati labi zini! Un kurš gan varētu viņu vainot pēc visām tam nelaimēm, kas viņu pagājušajā gadā piemeklējušas tevis dēļ?

- To nemaz tik daudz nebija, - Vitnija iebilda un neomulīgi sagrozījās uz krēsla.

- Ak tad ne? Un kā ar to joku, ko tu izspēlēji ar viņu Mirušo piemiņas dienā? Izlēci priekšā viņa karietei, spiegdama kā nāves rēgs, un pārbiedēji zirgus.

Vitnija piesarka.

- Viņš nemaz tik ļoti nesadusmojās. Un karietei arī gandrīz nekas nenotika. Tai tikai salūza riteņa ass, kad tā apgāzās.

- Un Pols pārlauza kāju, - Emīlija dzēlīgi aizrādīja.

- Bet tā taču lieliski sadzija, - Vitnija iebilda, un viņas domas no pagātnes neveiksmēm jau pievērsās nākotnes iespējām. - Noteikti jābūt kādam veidam, kā... lai man nevajadzētu viņu nolaupīt, es... - Piepeši putekļiem notraipītajā sejā atplauka draisks smaids, un Vitnija apcirtās tik spēji, ka Emīlija ierāvās krēslā. - Paklau, Emīlija, viens gan ir pilnīgi skaidrs: Pols vēl nezina, ka mani mīl. Pareizi?

- Viņš tevi vispār nemīl, - Emīlija piesardzīgi iebilda.

- Tātad var droši apgalvot, ka viņš nelūgs manu roku, ja netiks uz to īpaši pamudināts. Pareizi?

- Tu nevarētu piespiest viņu tevi bildināt pat tad, ja tēmētu uz viņu ar pistoli, un tu to labi zini. Turklāt tev vēl nav tik daudz gadu, lai saderinātos, pat ja...

- Paklau, kādā gadījumā kungs ir spiests dāmu bildināt? -Vitnija triumfējot viņu pārtrauca.

- Nespēju pat iedomāties. Protams, ja nu vienīgi viņš to ir tik ļoti kompromitējis, ka... nekādā ziņā\ Vitnija, nemaz neceri, ka es tev palīdzēšu tādās lietās!

Vitnija nopūtās, atslīga atpakaļ uz krēsla un izstiepa kājas. Apcerēdama nupat prātā ienākušo pārdrošo domu, viņa pēkšņi ieķiķinājās.

- Ja nu man tas izdotos... es varētu sabojāt Pola karietei riteni tā, lai tas vēlāk nokristu, un tad palūgt viņu mani kaut kur aizvest. Kad mēs beidzot būtu atgriezušies mājās vai sagaidījuši palīdzību, būtu jau vēla nakts - un viņš būtu spiests mani bildināt. - Pat neievērodama Emīlijas iztrūcināto seju, Vitnija turpināja: - Iedomājies, cik tas būtu lielisks sena, apnicīga temata variants: jauna dāma nolaupa kungu un sabojā viņa reputāciju tā, ka ir spiesta pati viņu apprecēt, lai visu vērstu par labu. No tā iznāktu satriecošs romāna sižets, - viņa piebilda, visai sajūsmināta par savu attapību.

- Es eju prom, - Emīlija paziņoja, aizsoļoja līdz durvīm, tad apstājās un šaubīdamās uzlūkoja Vitniju. - Tava krustmāte un tēvocis visu redzēja. Ko tu viņiem teiksi par biksēm un zirgu?

Vitnijas seja apmācās.

- Es viņiem neteikšu neko, jo tas vairs nelīdzēs, taču visu pārējo laiku, ko viņi te pavadīs, es uzvedīšos kā ļoti izsmalcināta viskautrīgākā un viscēlākā dāma, kādu vien tu jebkad esi redzējusi. - Pamanījusi Emīlijas šaubu pilno skatienu, viņa piebilda: - Es centīšos nevienam nerādīties acīs, tikai ēdienreizēs. Cerams, ka vismaz trīs stundas dienā man izdosies uzvesties kā Elizabetei.

Vitnija savu solījumu turēja. Tovakar pie vakariņu galda, kad tēvocis bija pabeidzis savu šausminošo stāstu par dzīvi Beirūtā, kur viņam bija nācies strādāt britu konsulātā, meitene tikai nomurmināja:

- Cik aizraujoši, tēvoc!

Patiesībā Vitnija vai plīsa pušu aiz vēlēšanās viņu kārtīgi izvaicāt. Kad krustmāte bija beigusi stāstīt par Parīzi un pilsētas jautro sabiedrisko dzīvi, Vitnija klusu noteica:

- Cik aizraujoši, krustmāti

Tiklīdz vakariņas bija galā, viņa tūdaļ atvainojās un nozuda.

Pēc trim dienām Vitnijas pūles vai nu izturēties nemanāmi, vai arī pazust izrādījās tik veiksmīgas, ka Enna jau sāka prātot, vai viņu ierašanās dienā pamanītais meitenes dzirkstīguins nav bijis tikai viņas iedomās. Vai varbūt Vitnijai bija kāds aizspriedums pret viņu un Edvardu?

Ceturtajā dienā, kad Vitnija bija pabrokastojusi pirms pārējo mājas iemītnieku pamošanās un kaut kur nozudusi, Enna apņēmās noskaidrot patiesību. Viņa pārmeklēja māju, taču Vitnijas nekur nebija. Meitenes nebija arī dārzā. Zirgupuisis paziņoja, ka neviens zirgs no staļļa nav izvests. Piemiegusi acis saules gaismā, Enna pārlaida skatienu pagalmam, pūlēdamās iztēloties, kur piecpadsmit gadus veca meitene varētu pavadit veselu dienu.

Piepeši viņa pamanīja, ka turpat netālu nelielā kalna virsotnē pavīd kaut kas koši dzeltens.

- Ak tur tu esi! - Enna noelsās, atvēra saulessargu un aiz-soļoja pāri mauriņam.

Vitnija pamanīja krustmāti tikai tad, kad bēgt jau bija par vēlu. Klusībā lādēdama sevi, ka nav uzmeklējusi labāku slēptuvi, viņa pūlējās izdomāt kādu nekaitīgu sarunas tematu, par kuru varētu runāt, neizskatoties muļķīgi. Tērpi? Meitene par modi nezināja neko, un tā viņai bija vienaldzīga; tik un tā jebkurā apģērbā viņa izskatījās bezcerīgi. Vai gan tērpi varēja uzlabot tādas sieviešu kārtas būtnes izskatu, kurai ir kaķa acis, dubļu krāsas mati un vasarraibumains deguns? Turklāt viņa bija pārāk gara, pārāk tieva, un, ja ari labais Dievs bija gribējis, lai viņai būtu krūtis, tad pagaidām tās nemaz nesteidzās parādīties.

Ļimstošiem ceļiem, smagi elpodama, Enna beidzot uzkāpa pa stāvo nogāzi un bez liekām ceremonijām sabruka uz segas blakus Vitnijai.

- M-man g-gribējās... pastaigāties, - Enna sameloja. Atvilkusi elpu, viņa pamanīja uz segas guļam atvērtu ādas vākos iesietu grāmatu un, izmantodama iespēju uzsākt sarunu, painteresējās: - Vai tas ir romāns par mīlestību?

- Nē, krustmāt, - Vitnija pieklājīgi atteica, rūpīgi aizsegdama ar plaukstu grāmatas nosaukumu, lai krustmāte to nevarētu izlasīt.

- Man ir stāstīts, ka lielākā daļa jaunu dāmu dievina romānus par mīlestību, - Enna mēģināja vēlreiz.

- Jā, krustmāt, - Vitnija tikpat pieklājīgi piekrita.

- Es reiz vienu tādu izlasīju, taču man tas nepatika, - Enna , piezīmēja, izmisīgi pūlēdamās atrast tādu sarunas tematu, lai piespiestu Vitniju runāt. - Es nespēju paciest varones, kas ir vai nu pārāk ideālas, vai arī bez mitas ģībst.

Vitniju bezgala satrieca atklājums, ka viņa nav vienīgā sieviete Anglijā, kas nemēdz lasīt tik pliekanas grāmatas, un viņa pavisam aizmirsa savu apņemšanos runāt īsi.

- Un, kad viņas nekrīt ģībonī, - meitene sacīja, sejai atplaukstot smieklos, - viņas šņukstēdamas guļ gultā ar ožamā spirta pudelīti pie deguna, skumdamas pēc kāda gļēva kunga, kam trūkst dūšas viņas bildināt vai arī tas jau ir bildinājis kādu citu, pavisam necienīgu dāmu. Es gan nemūžam nevarētu tā gulšņāt, nedarot neko un apzinoties, ka vīrietis, ko mīlu, ir iemīlējies kādā šausmonē. - Vitnija aši pameta acis uz krustmāti, lai redzētu, vai viņa nav satriekta, taču krustmāte klusēdama skatījās uz meiteni un viņas acu kaktiņos rotājās neizprotams smaids. - Krustmāt Enna, vai jūs varētu mīlēt vīrieti, kurš nomestos ceļos un teiktu: “Ak, Klārabela, jūsu lūpas ir kā sarkanu rožu pumpuri, bet jūsu acis kā divas zvaigznes no debesīm!” - Nicīgi nošņau-kājusies, Vitnija pabeidza: - Dzirdot ko tādu, es pati noteikti mestos pēc ožamā spirta!

- Es tāpat! - Enna iesmējās. - Ko tad tu lasi, ja tie nav atbaidoši mīlestības romāni? - Izvilkusi grāmatu no Vitnijas plaukstas apakšas, viņa izbrīnā nopētīja vākā iespiestos zelta burtus. - “Iliāda”? - viņa apjukusi neticīgi vaicāja. Vējš pāršķīra dažas

lapas, un Ennas pārsteigtais skatiens pievērsās Vitnijas saspringtajai sejai. - Bet tas taču ir grieķu valodā! Vai tad tu proti lasīt grieķiski?

Vitnija pamāja, aiz kauna piesarkusi. Tagad krustmāte noteikti uzskatīs viņu par zilzeķi, un tas atkal noteikti vērsīsies pret viņu.

- Vēl arī latīniski, itāliski, franciski un mazliet vāciski, - viņa atzinās.

- Mīļais Dievs! - Enna noelsās. - Kā tu to visu iemācījies?

- Par spīti tam, ko domā tēvs, krustmāt Enna, es esmu tikai muļķe, nevis stulba, un es nedevu viņam mieru, līdz dabūju valodu un vēstures privātskolotājus. - Vitnija apklusa, atcerēdamās, ka reiz bija ticējusi - ja cītīgi nodosies mācībām un kļūs līdzīgāka zēnam, tēvs varbūt sāks viņu mīlēt.

- Tu runā tā, it kā kaunētos par saviem panākumiem, kaut gan tev vajadzētu ar tiem lepoties.

Vitnija domīgi noskatījās uz māju, kas gulēja ielejā turpat pie kājām.

- Jūs taču noteikti zināt visu uzskatus, ka skolot sievieti nozīmē tikai velti tērēt laiku. Turklāt es nevaru palepoties ne ar vienu sievišķīgu prasmi. Mani rokdarbi izskatās tā, it kā būtu darināti ar aizsietām acīm, un, kad es mēģinu dziedāt, suņi pie staļļiem sāk gaudot. Tvitsvertija kungs, šejienes mūzikas skolotājs, paziņoja tēvam, ka no manas klavierspēles viņam šermuļi skrienot pār kauliem. Es neprotu izdarīt neko tādu, kas būtu jāprot meitenēm, un visbriesmīgākais ir tas, ka man tas viss neganti riebjas.

Vitnija bija pārliecināta, ka tagad krustmāte sāks viņu nicināt, tāpat kā visi pārējie, taču varbūt labi vien bija, jo nu viņai vairs nevajadzēs baidīties no neizbēgamā. Meitene pacēla pret krustmāti Ennu platas, izmisušas, zaļas acis.

- Tētis jau jums noteikti ir visu par mani pastāstījis. Esmu likusi viņam briesmīgi vilties. Viņš grib, lai es būtu kārtīga, kautra un klusa kā Elizabete Eštone. Es pūlos tāda būt, bet man nekas neiznāk.

Ennai no sirds sametās žēl jaukā, drosmīgā, apmulsušā bērna, kuru bija dzemdējusi viņas māsa. Pieskārusies Vitnijas vaigam, viņa maigi teica:

- Tavs tēvs grib meitu, kas izskatītos pēc kamejas, - smalku, bālu un viegli veidojamu. Taču viņa meita ir briljants, pilna ar možumu un dzīvesprieku, un viņš nezina, ko lai ar to iesāk. Tāpēc viņš nevis priecājas par sava dārgakmeņu vērtību un retumu, nevis mazliet uzspodrina to, lai tas mirdzētu vēl spožāk, bet gan uzstājīgi pūlas pārveidot to par parastu kameju.

Vitnija gan vairāk uzskatīja sevi par ogles gabalu, tomēr, nevēlēdamās sarūgtināt krustmāti, joprojām cieta klusu. Kad krustmāte bija aizgājusi, Vitnija atkal paņēma grāmatu, taču drīz vien viņas domas no rakstiem pievērsās sapņiem par Polu.

Tovakar, kad viņa iegāja ēdamistabā, telpā bija jūtama savāda spriedze un neviens pat nepamanīja, ka Vitnija nostājusies uz sliekšņa.

- Kad tad jūs īsti grasāties viņai pateikt, ka viņa kopā ar mums dosies uz Franciju, Mārtiņ? - tēvocis nikni noprasīja. - Vai varbūt jūs grasāties nogaidīt līdz mūsu aizbraukšanas dienai un tad iemest bērnu mūsu karietē?

Vitnijai acu priekšā viss sagriezās, un vienu briesmīgu mirkli meitenei šķita, ka viņai sametīsies nelabi. Viņa apstājās, pūlēdamās savaldīt trīcošās rokas, un norija sāpīgo kamolu, kas bija sakāpis kaklā.

- Vai man kaut kur būs jābrauc, tēvs? - viņa noprasīja, pūlēdamās runāt mierīgi un vienaldzīgi.

Visi pagriezās un uzlūkoja meiteni. Tēva seja saviebās nepacietībā un nepatikā.

- Uz Franciju, - viņš strupi attrauca. - Tu dzīvosi pie savas krustmātes un tēvoča, kuri mēģinās tevi padarīt par īstu lēdiju.

Cītīgi izvairīdamās no pārējo skatieniem, lai nesāktu raudāt turpat uz vietas, Vitnija ieslīdēja savā krēslā pie galda.

- Vai manai krustmātei un tēvocim jau ir paziņots par risku, ko viņi uzņemas? - meitene pavaicāja, saņēmusi visus spēkus, lai neizrādītu tēvam to, kā viņš nupat satriecis viņas sirdi.

Tad Vitnija salti uzlūkoja krustmātes un tēvoča vainīgās, apjukušās sejas. - Tēvs droši vien ir piemirsis jums paskaidrot, ka jūs riskējat piedzīvot negodu, uzņemot mani savās mājās. Viņš jums noteikti pastāstīs, ka mana uzvedība ir atbaidoša, ka esmu nekaunīga un neko nesaprotu no pieklājības.

Krustmāte skatījās uz Vitniju neslēptā žēlumā, taču tēva seja joprojām palika gluži kā akmenī kalta.

- Ak, tēvs, - meitene aizlauztā balsī nočukstēja, - vai tu patiešām mani tā nicini? Vai tu mani tiešām tik ļoti ienīsti, ka jūties spiests padzīt mani no mājām? - Asaru pilnām acīm viņa piecēlās. - Ja tu... man piedotu... man šovakar nemaz negribas ēst.

- Kā jūs uzdrošinājāties! - Enna iesaucās, kad meitene jau bija izskrējusi pa durvīm, pielēca kājās un nikni skatījās uz Mārtiņu Stounu. - Jūs esat tik bezsirdīgs un nejūtīgs, ka es ar prieku izraušu bērnu no jūsu nagiem. Tas, ka viņa ir tik ilgi izturējusi, dara godu viņas spēkam. Esmu pārliecināta, ka man tas nekad nebūtu tik labi izdevies.

- Jūs pārāk daudz paļaujaties uz viņas vārdiem, kundze, -Mārtiņš ledaini atcirta. - Varat būt droša, viņa bija tik satriekta ne jau tāpēc, ka viņai nāksies no manis šķirties, bet gan tāpēc, ka esmu priekšlaikus sagrāvis viņas plānus turpināt pataisīt sevi par muļķi Pola Sevarīna dēļ.

Otra nodala

Ziņas par to, ka Mārtiņa Stouna meita tiek sūtīta uz Franciju, apkārtnē izplatījās tikpat ātri kā uguns sausos krūmos. Miegainajā lauku apvidū, kura slkmuižniecība parasti turējās savrup un uzvedās atturīgi, Vitnija Stouna atkal bija parūpējusies, lai ikvienam būtu, par ko no sirds patenkot.

Gan ciema bruģētajās ielās, gan bagātos un nabagos namos pulcējās visu vecumu sievietes, lai izbaudītu šos pēdējos jaunumus. Ar lielu sajūsmu un sīki jo sīki viņas apsprieda katru Vit-nijas skandalozās dzīves notikumu, sākot no krupja, kuru viņa astoņu gadu vecumā bija palaidusi lēkāt pa baznīcu, un beidzot ar pagājušo vasaru, kad meitene bija nokritusi no koka, kurā bija uzlīdusi, lai izspiegotu Polu Sevarīnu, kas bija sēdējis koka pavēnī kopā ar kādu jaunu dāmu.

Tikai tad, kad šie notikumi beidzot bija izbaudīti līdz mielēm, viņas beidzot atļāvās pievērsties prātojumiem par to, kāpēc Mārtiņš Stouns beigu beigās tomēr nolēmis sūtīt meitu uz Franciju.

Visā visumā tika nolemts, ka šis neciešamais bērns, parādīdamies tēvam ar vīriešu biksēm kājās, ir novedis nabaga nomocīto vīru līdz pēdējai pacietības robežai. Tā kā Vitnijai piemita daudz visādu trūkumu, dāmas īsti nevarēja vienoties, kas īsti licis viņas tēvam tik negaidīti rīkoties, taču visas kā viena bija pilnīgi pārliecinātas, ka Pols Sevarīns jutīsies ārkārtīgi atvieglots, kad šī meitene viņam vairs nepīsies pa kājām.

Turpmāko triju dienu laikā Mārtiņa Stouna kaimiņi bariem vien pulcējās pie viņa mājas, it kā lai apciemotu lēdiju Gilbertu un atvadītos no Vitnijas. Vakarā pirms aizbraukšanas uz Franciju Enna Gilberta sēdēja salonā, ar pūlēm paciezdama trīs dāmu un viņu meitu apmeklējumu. Smaidīdama vairāk pieklājīgi nekā draudzīgi, lēdija gandrīz neslēptā aizkaitinājumā klausījās šajās sievietēs, kuras apgalvoja, ka vēlot meitenei tikai labu, un tomēr ar ļaunu prieku atstāstīja viņai Vitnijas daudzos bērnišķīgos pārkāpumus. Izlikdamās draudzīgas un norūpējušās, viņas lika nepārprotami manīt, ka, pēc viņu visu domām, Vitnija Parīzē padarīs sevi par apsmieklu, liks Ennai sajukt prātā un, visticamāk, sagraus arī Edvarda diplomātisko karjeru.

Kad dāmas beidzot grasījās doties prom, Enna piecēlās un strupi atvadījās; pēc tam viņa atslīga krēslā, un viņas acis niknā apņēmībā dega. Nemitīgi kritizēdams savu meitu citu cilvēku priekšā, Mārtiņš Stouns bija padarījis pats savu bērnu par visa ciema izsmiekla objektu. Ennai vajadzēja pēc iespējas ātrāk aizraut Vitniju prom no ' icm aprobežotajiem, nejaukajiem ļautiņiem un ļaut viņai uzplaukt Parīzē, kur sabiedriskā gaisotne nebija tik smacējoša.

Uz salona sliekšņa nostājās sulainis un noklepojās.

- Ir ieradies Sevarīna kungs, milēdij.

- Lūdzu, aiciniet viņu ienākt, - Enna atteica, rūpīgi apslēpdama savu pārsteiguma pilno apmierinājumu, ka Vitnijas bērnišķīgās sajūsmas objekts ieradies no viņas atvadīties. Tomēr En-nas prieks tūdaļ saplaka, jo Sevarīna kungs iesoļoja salonā satriecoši glītas gaišmates pavadībā. Tā kā ikvienam piecpadsmit jūdžu attālumā nebija nekāds noslēpums, ka Vitnija šo jaunekli dievina, Ennai nebija ne mazāko šaubu, ka tas zināms arī pašam Polam Sevarīnam, un tādā gadījumā viņš bija rīkojies ļoti cietsirdīgi, atvezdams sev līdzi jaunu sievieti brīdī, kad bija ieradies, lai atvadītos no meitenes, kura viņu dievināja.

Enna noskatījās, kā jaunais vīrietis pāri istabai tuvojas viņai, un pūlējās atrast viņā kaut ko kritizējamu, taču nekā tāda nebija. Pols Sevarīns bija garš un izskatīgs, un viņam piemita bagāta, labi audzināta lauku džentlmeņa nesamākslotais šarms.

- Labvakar, Sevarīna kungs! - viņa sacīja vēsā pieklājībā. - Vitnija ir dārzā.

It kā nojaušot viņas atturības iemeslu, Pola zilajās acīs pavīdēja smaids,

- Es to zinu, - viņš atteica, kad bija atbildējis uz lēdijas sveicienu, - bet biju cerējis, ka jūs varētu parunāties ar Elizabeti, kamēr es atvadīšos no Vitnijas.

Pašai negribot, Ennas dusmas pagaisa.

-Ar lielāko prieku.

Vitnija drūmi skatījās uz ēnainajiem rožu krūmiem. Viņas krustmāte sēdēja salonā, bez šaubām, uzklausīdama kārtējos stāstus par savas māsasmeitas pagātni un skumjus pareģojumus par viņas nākotni. Emīlija kopā ar vecākiem bija devusies uz Londonu, bet Pols... Pols pat nebija ieradies, lai atvadītos. Patiesībā viņa Polu jau vairs īpaši negaidīja; viņš droši vien kopā ar draugiem svinēja Vitnijas aizbraukšanu.

Kā uz burvja mājienu aiz viņas muguras atskanēja Pola dobjā, vīrišķīgā balss:

- Sveika, skaistulīt!

Vitnija apcirtās. Pols stāvēja pavisam tuvu, nevērīgi atspiedies ar plecu pret koku. Mēness gaismā viņa sniegbaltais krekls un kakla lakatiņš mirdzēja pret tumšo, gandrīz neredzamo žaketi.

- Cik saprotu, tu mūs pamet, - viņš klusu piebilda.

Vitnija, neko neatbildēdama, pamāja, izmisīgi pūlēdamās paturēt atmiņā precīzu Pola gaišo matu toni un katru viņa skaistās, mēness apspīdētās sejas vaibstu.

- Vai tev manis pietrūks? - viņa negaidot izgrūda.

- Bet protams! - Pols iesmējās. - Bez tevis te klāsies ārkārtīgi garlaicīgi, jaunā dāma.

- Jā, to es varu iedomāties, - Vitnija pačukstēja un nodūra acis. - Kad būšu aizbraukusi, kurš gan cits vēl kritīs no kokiem, lai sabojātu tavu izbraucienu zaļumos, salauzīs tev kāju vai...

Pols viņu pārtrauca:

- Neviens.

Vitnija nesatricināmi uzlūkoja jaunekli.

- Vai tu mani gaidīsi?

- Kad tu atgriezīsies, es vēl būšu tepat, ja tu to biji domājusi tā, - Pols izvairīgi attrauca.

- Tu taču zini, ka ne! - Vitnija izmisusi iesaucās. - Es gribēju teikt, ka tu, iespējams, varētu neprecēties, kamēr es... - Viņa nokaunējusies aprāvās. Kāpēc gan viņu sarunas vienmēr norisinājās tā? Kāpēc gan Vitnija nespēja izturēties tikpat vēsi un koķeti kā par viņu vecākās meitenes?

- Vitnija, - Pols stingri teica, - tu aizbrauksi un aizmirsīsi pat manu vārdu. Reiz pienāks diena, kad tu netiksi gudra, kāpēc vispār esi lūgusi, lai es tevi sagaidu.

- Es jau tagad netieku gudra, - viņa izmisusi atteica.

Aizkaitinājumā un līdzjūtībā nopūties, Pols maigi pieskārās

Vitnijas zodam, piespiezdams viņu pacelt acis.

- Es būšu tepat, - viņš sacīja, negribīgi pasmīnēdams. - Un nepacietīgi gaidīšu, lai redzētu, kāda tu būsi pieaugusi.

Vitnija kā apburta skatījās Pola smaidošajā, skaistajā sejā -un tad izdarīja pēdējo un vislielāko kļūdu: pēkšņi pacēlusies uz pirkstgaliem, viņa apķērās jauneklim ap kaklu un steidzīgi noskūpstīja viņu uz mutes kaktiņa. Klusi nolādējies, Pols atrāva viņas rokas no sevis un atstūma meiteni ar spēku nost.

Vitnijas acis pieplūda ar asarām.

- Lūdzu, piedod, Pol! Man... man nevajadzēja tā darīt.

- Jā, - viņš piekrita, - tev tā nevajadzēja darīt. - Iebāzis roku kabatā, Pols īgni izvilka mazu kārbiņu un nevērīgi iegrūda to meitenei saujā. - Es tev atnesu atvadu dāvanu.

Vitnijai laimē apreiba galva.

- Patiešām? - Pirkstiem drebot, viņa atvēra vāciņu un kā apburta noskatījās uz mazo kameju, kura karājās tievā zelta ķēdītē. - Ak, Pol, - viņa izdvesa, acīm mirdzot, - tā ir visskaistākā, visbrīnišķīgākā... es to glabāšu visu mūžu.

- Tā ir tikai piemiņas lietiņa, - Pols uzmanīgi iebilda. - Nekas vairāk.

Gandrīz nedzirdēdama viņa vārdus, Vitnija bijīgi pieskārās kuloniņam.

- Vai tu pats man to izvēlējies?

Pols neizlēmīgi minstinājās ar atbildi. No rīta viņš bija devies uz ciemu, lai izraudzītos Elizabetei kādu gaumīgu, dārgu rotaslieti-ņu. Juvelierveikala īpašnieks smiedamies bija izmetis, ka tagad, kad Stounas jaunkundze dodoties uz Franciju, Pols katrā ziņā esot noskaņots svinēt savu brīvību. Patiesībā tā arī bija. Tāpēc, pēkšņa impulsa vadīts, viņš bija palūdzis īpašniekam izvēlēties kaut ko tādu, kas būtu piemērots piecpadsmit gadus vecai meitenei. Līdz brīdim, kad Vitnija atvēra kārbiņu, Polam nebija ne jausmas, kas tajā atrodas. Bet vai gan bija kāda jēga to sacīt Vitnijai? Ja veiksies, viņas krustmāte un tēvocis sameklēs kādu francūzi, kas neko nenojautīs un viņu apprecēs, ieteicams, pakļāvīgu vīrieti, kurš neprotestēs pret Vitnijas neprātībām. Polam piepeši sagribējās apskaut meiteni un ieteikt viņai izmantot visu, ko dzīve Francijā viņai varētu sniegt. Taču tad viņš savaldījās un piespieda rokas pie sāniem.

- Es to izvēlējos pats - kā drauga dāvanu, - viņš beidzot sacīja.

- Bet es nemaz negribu būt tikai tava draudzene, - Vitnija izgrūda un tad attapās. - Nu labi, ar to varētu arī pietikt... pagaidām. - Viņa nopūtās.

- Šādā gadījumā, - Pols atteica, plati pasmaidīdams, - droši vien būtu tikai piedienīgi, ja divi draugi apmainītos ar atvadu skūpstu. -

Veltījusi jauneklim priecīgu un apburošu smaidu, Vitnija cieši jo cieši aizmiedza acis un savilka lūpas skūpstam, taču Pola mute tikai viegli pieskārās viņas vaigam. Kad meitene atkal atvēra acis, jauneklis jau bija izgājis no dārza.

- Pol Sevarīn, - Vitnija nesatricināmā apņēmībā nočukstēja, - Francijā es pilnīgi pārvērtīšos, un, kad būšu atgriezusies mājās, tu mani apprecēsi.

Kamēr pasta kuģis, uz kura klāja viņi bija uzkāpuši Portsmu-tā, šūpodamies slīdēja pāri nemierīgajam Lamanšam, Vitnija stāvēja pie klāja margām, nenolaizdama skatienu no tālumā gaistošās Anglijas piekrastes. Vējš ieķērās meitenes cepures platajā apmalē un norāva to viņai no galvas, atstājot karājamies lentēs un liekot matiem iesisties sejā. Vitnija cieši skatījās uz savu dzimto zemi, iztēlodamās brīdi, kad atkal šķērsos Lamanšu. Protams, par viņas atgriešanos tiks rakstīts visās avīzēs. "Vitnija Stounas jaunkundze, ” tur būs sacīts, "Parīzes pēdējā laika skaistākā sieviete, šonedēļ atgriežas savā dzimtajā Anglijā. ” Vit-nijas lūpās pavīdēja viegls smaids... Parīzes visskaistākā sieviete...

Atglaudusi no sejas nepaklausīgos matus, viņa tos sabāza zem bērnišķīgās cepures un apņēmīgi uzgrieza muguru Anglijai.

Šķita, ka Lamanša viļņi pieklust, kad meitene aizsoļoja pāri klājam, lai uzsāktu cieši raudzīties uz Franciju. Un savu nākotni.

FRANCIJA 1816-1820

.

Trešā nodala

Lorda un lēdijas Gilbertu Parīzes māja, kas slēpās aiz kaltiem dzelzs vārtiem, izskatījās iespaidīga, tomēr ne atbaidoša. Pa milzīgiem arkveida logiem plašajās istabās ieplūda gaisma; gan saloni, gan otrā stāva guļamistabas mirdzēja pastcļkrāsās, kas padarīja telpas saulaini elegantas.

- Un te būs tava istaba, mīļā, - Enna paziņoja, atvērdama durvis uz kādu telpu, kuras grīdu klāja bāli zils paklājs.

Vitnija kā apburta palika stāvam uz sliekšņa, ar ilgpilnu skatienu uzlūkodama brinum skaisto balta satīna gultas pārklāju, ko rotāja sārtu un zilu orhideju raksts. Arī mazs dīvāniņš bija apvilkts ar tādu pašu audumu. Smalkas porcelāna vāzes bija pilnas ar ziediem tādos pašos sārtos un zilos toņos. Vitnija ar nožēlu pievērsās krustmātei.

- Es justos daudz labāk, krustmāt Enna, ja jūs varētu man ierādīt citu istabu, ne tik... kā lai to saka, ne tik trauslu. Ikviens no mājiniekiem, - viņa paskaidroja, redzēdama Ennas izbrīnu, -jums varētu pateikt, ka man atliek tikai paiet garām kaut kam smalkam, lai tas tūdaļ ar blīkšķi nokristu zemē.

Enna pagriezās pret līdzās stāvošo sulaini, kas turēja plecos Vitnijas smago ceļasomu.

- Nesiet iekšā! - viņa paziņoja un stingri pamāja uz skaistās, zilās istabas pusi.

- Tikai vēlāk nesakiet, ka neesmu jūs brīdinājusi. - Vitnija nopūtās, noņēma cepuri un piesardzīgi apsēdās uz puķainā dīvāniņa, nospriedusi, ka Parīzē viņai klāsies dievīgi.

Pēc trim dienām tieši pusdivpadsmitos sāka ierasties apmeklētāji, un pati pirmā parādījās Ennas personiskā šuvēja kopā ar trim smaidīgām palīdzēm, kas bez mitas tērgāja par piegriezumiem un audumiem un nomērīja Vitniju no visām pusēm.

Pusstundu pēc viņu aiziešanas Vitnija jau soļoja šurpu turpu, uzlikusi uz galvas grāmatu. Viņu kritiski vēroja kāda apaļīga sieviete, kurai krustmāte Enna bija uzticējusi grūto uzdevumu iemācīt Vitnijai kaut ko tādu, ko sauca par “sabiedrisko eleganci”

- Es esmu atbaidoši neveikla, Frusāras kundze, - Vitnija paskaidroja un nosarka aiz kauna, kad grāmata jau trešo reizi nokrita uz grīdas.

- Nē taču! - Frusāras kundze iebilda, papurinādama nevainojami ieveidotos, sudrabaini sirmos matus. - Stounas jaunkundzei piemīt dabiska graciozitāte un izcila stāja. Tomēr jaunkundzei jāiemācās nejoņot tā, it kā viņa piedalītos sacīkstēs.

Kad tūlīt pēc Frusāras kundzes aiziešanas parādījās deju skolotājs, Vitnija tika izgriezta pa visu istabu iedomāta valša skaņu pavadjbā un skolotājs secināja:

- Nemaz nav tik bezcerīgi... protams, viņai nāksies šo to iemācīties.

Franču valodas pasniedzējs, kas ieradās uz tējas dzeršanas laiku, paziņoja:

- Šī meitene varētu mācīt mani, lēdija Gilberta.

Vairākus mēnešus Frusāras kundze ieradās namā piecas reizes nedēļā, arvien uz divām stundām, apmācīdama Vitniju dažādās gudrībās. Kundzes nerimtīgajā, prasīgajā uzraudzībā Vitnija cītīgi mācījās, lai apgūlu visu, kas beigu beigās varētu palīdzēt viņai izpelnīties atzinību Pola acīs.

- Ko tad īsti Frusāras kundze tev māca? - kādu vakaru pie galda painteresējās tēvocis Edvards.

Vitnijas sejai pārlaidās kautrs skatiens.

- Viņa māca mani staigāt lēni, nevis joņot. - Meitene apklusa, gaidīdama tēvoča paziņojumu, ka tā ir tikai velta laika šķiešana, taču Edvards atzinīgi uzsmaidīja. Ari Vitnija tūdaļ atplauka smaidā, juzdamās nesaprotami laimīga. - Vai jūs zināt, - viņa ķircinādamās paziņoja, - es reiz biju pilnīgi pārliecināta, ka viss, kas cilvēkam nepieciešams, lai pienācīgi staigātu, ir tikai divas veselas kājas?

Kopš tās reizes Vitnijas jokpilnie stāsti par dienā piedzīvoto kļuva par vakariņu jauku rituālu.

- Vai jums, tēvoci, kādreiz ir nācies ievērot, - meitene kādu vakaru jautri apvaicājās, - ka ir vesela māksla apgriezties, ja mugurā ir kleita ar trēnu?

- Man tas nekad nav sagādājis grūtības, - Edvards atjokoja.

- Ja to dara nepareizi, - Vitnija tēlotā nopietnībā paskaidroja, - tad trēns var pārvērsties par žņaugu.

Vēl pēc mēneša meitene noslīga uz sava krēsla un sāka atvēsināties ar zīda vēdekli, dzirkstošām acīm uzlūkodama tēvoci pāri tā malām.

- Vai tev ir karsti, mana dārgā? - Edvards painteresējās neizbēgamās jautrības gaidās.

- Vēdeklis patiesībā nav domāts, lai atvēsinātos, - Vitnija paziņoja, samirkšķinādama garās skropstas tik pārspīlēti koķeti, ka Enna iesmējās. - Vēdeklis ir domāts, lai flirtētu. Arī tādēļ, lai eleganti nodarbinātu rokas. Un vēl ari tādēļ, lai uzsistu pa roku kungam, kurš kļuvis pārlieku pārdrošs.

Edvards tūdaļ kļuva nopietns.

- Kurš kungs tad ir atļāvies būt pret tevi pārdrošs? - viņš nikni noprasīja.

- Ak, neviens! Es vēl ne ar vienu neesmu iepazinusies, - Vitnija atteica.

Enna noskatījās abos ar laimīgu smaidu, jo Vitnija beidzot bija ieņēmusi to vietu viņas pašas un Edvarda sirdī, kas būtu varējusi piederēt viņu meitai.

Kādā nākamā gada maija vakarā, mēnesi pirms Vitnijas oficiālās parādīšanās sabiedrībā, Edvards pārnesa mājās trīs biļetes uz operu. Ar māksliniecisku nevērību nometis tās Vitnijai priekšā

uz galda, viņš ieminējās, ka varbūt meitene - ja vien viņas nodarbību grafiks to pieļaujot - vēlētos pavadīt viņu un krustmāti uz vēstniecības privāto ložu.

Vēl tikai pirms gada Vitnija būtu apgriezusies uz vietas kā nevaldāms viesulis, taču tagad viņa bija pārvērtusies un tāpēc tikai ar starojošām acīm uzlūkoja tēvoci un atteica:

- Es to ļoti, ļoti vēlētos, tēvoci Edvard.

Vitnija klusēdama sēdēja, kamēr Klarisa, kas savulaik apkalpoja Sūzanu Stounu, bet nu bija kļuvusi par Sūzanas meitas pavadoni un kalponi, izsukāja viņai matus, uzsprauda uz pakauša un saveidoja cirtās. Tad pāri meitenes galvai tika uzmanīgi pārvilkta viņas jaunā, baltā kleita ar tumši zilām samta lentītēm pie augsti grieztā vidukļa un volāniem rotātu apakšmalu. Visu papildināja pieskaņots tumšzils atlasa apmetnis. Vitnija nostājās spoguļa priekšā un mirdzošām acīm uzlūkoja savu attēlu, tad nedroši noliecās dziļā jo dziļā reveransā, pieliekusi galvu precīzi vajadzīgajā leņķī.

- Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar Vitniju Stounas jaunkundzi? -meitene klusu nomurmināja. - Viņa ir Parīzes lielākā skaistule.

Pāri Parīzes ielām bija nolaidusies smalka, salta migliņa, kas lika tām mēness gaismā iemirgoties. Vitnija ciešāk ietinās savā apmetnī, izbaudīdama auduma maigo pieskārienu, un paskatījās pa logu uz neskaitāmajiem cilvēkiem, kas kaut kur steidzās pa platajiem, lietus noskalotajiem bulvāriem.

Par spīti mitrumam, pie teātra drūzmējās jautri noskaņots pūlis. Izskatīgi kungi atlasa svārkos un cieši pieguļošās biksēs klanījās un māja dāmām, kas mirdzēja vienos dārgakmeņos. Izkāpusi no karietes, Vitnija izbrīnā nolūkojās uz šīm neticami skaistajām sievietēm, kuras cēli un pašpārliecināti sarunājās ar saviem pavadoņiem. Tajā pašā mirklī viņa nosprieda, ka tās ir visskaistākās sievietes pasaulē, un tūdaļ atmeta jebkuras nākotnes cerības kādreiz tik tiešām kļūt par “Parīzes skaistāko sievieti”. Tomēr pārāk lielu nožēlu tas neizraisīja, jo meitenei šķita tik satraucoši jau atrasties vien starp šīm dāmām.

Kamēr trijotne virzījās uz teātra durvīm, tikai Enna pamanīja visus tos jaunekļus, kuru izklaidīgie skatieni paslīdēja garām Vitnijai un tad atkal atgriezās, lai ieskatītos ciešāk. Vitnijas skaistums vēl nebija uzplaucis, un viņas vaibsti un sejas krāsa nākotnē solīja daudz vairāk. Meitenei piemita īpašs mirdzums, ko radīja viņas mundrais gars un dzīvesprieks, kā arī karaliskā stāja un lepnums, kam par iemeslu bija tik daudzus gadus ilgušās nepiekāpīgās cīņas ar citādi domājošiem.

Apsēdusies konsulāta privātajā ložā, Vitnija rūpīgi sakārtoja savu skaisto, jauno kleitu un paņēma ziloņkaula vēdekli, lai saskaņā ar Frusāras kundzes norādījumiem izmantotu to roku nodarbināšanai. Nu viņa bija gatava smieties par savu agrāko muļķību. Viņa bija izšķiedusi tik daudz laika, mācīdamās valodas un matemātiku, kad viss, kas patiesībā bija vajadzīgs, lai izpatiktu Polam un tēvam, bija tik neticami vienkāršs. Vēdeklis viņas rokā bija daudz noderīgāks par grieķu valodu!

Visapkārt šūpojās un māja vesela galvu jūra. Pie smalkajām cepurēm plīvoja spalvas. Vitnija bija ar mieru aiz prieka vai apskaut sevi. Pamanījusi, ka netālu kāds kungs saņem rotaļīgu sitienu pa roku ar savas dāmas vēdekli, viņa jutās vienota ar pārējām sievietēm un tūdaļ ieprātojās, ko gan tik nepiedienīgu šis vīrietis pačukstējis savai skaistajai dāmai, kura izskatījās vairāk glaimota nekā sašutusi.

Beidzot sākās operas izrāde, un Vitnija tūdaļ aizmirsa visu pārējo, iegrimusi mūzikas skaņās. Kaut ko tik brīnišķīgu viņa nebūtu spējusi pat iedomāties. Kad smagais priekškars aizveras un uz skatuves tika nomainītas dekorācijas, Vitnija bija spiesta viegli papurināt galvu, lai atgūtos. Tikmēr ložā aiz viņas muguras bija ienākuši krustmātes un tēvoča draugi, kuru balsis pievienojās neticamajai teātrī valdošajai sarunu un smieklu kņadai.

- Vitnija, - krustmāte Enna ieminējās un pieskārās viņas plecam, - esi tik laipna un pagriezies, lai es tevi varētu iepazīstināt ar mūsu labajiem draugiem.

Vitnija paklausīgi piecēlās, pagriezās un tika iepazīstināta ar Divila kungu un kundzi. Viņu sveiciens izskanēja silti un atklāti, toties viņu meita Terēze, apburoša gaišmate apmēram pašas Vitnijas vecumā, tikai noskatījās uz viņu piesardzīgā ziņkārē. Jūtot meitenes caururbjošo skatienu, Vitnija mazliet apjuka. Viņa nekad nebija pratusi sarunāties ar saviem vienaudžiem un nu pirmo reizi kopš aizbraukšanas no Anglijas jutās pagalam neveikli.

- Vai... vai tev patīk izrāde? - viņa beidzot izmocīja.

- Nē, - Terēze atteica un pasmaidīja tā, ka vaigos parādījās bedrītes, - jo es nesaprotu neviena vārda.

- Vitnija gan visu saprot, - lords Edvards lepni iejaucās. - Viņa prot runāt itāliski, grieķiski, latīniski un mazliet pat vāciski!

Vitnijai sagribējās iegrimt zemē, jo šāda tēvoča lielība Di-vilu acis viņu droši vien bija padarījusi par zilzeķi. Viņai nācās krietni saņemties, lai ieskatītos Terēzes pārsteigtajās acīs.

- Jācer, ka tu vismaz neproti spēlēt klavieres un dziedāt? -Mazā gaišmate jauki uzmeta lūpu.

- Nē, nē, - Vitnija steidzīgi iebilda. - To nu gan es neprotu.

- Brīnišķīgi, - Terēze ar platu smaidu paziņoja un apsēdās blakus Vitnijai, - jo tas ir vienīgais, kas man labi padodas. Vai tu ļoti gaidi savu iziešanu sabiedrībā? - viņa raiti čaloja, aši pārlaizdama Vitnijai apbrīnas pilnu skatienu.

- Nē, - Vitnija godīgi atzinās, - ne pārāk.

- Es gan. Kaut gan man tā būs tikai formalitāte. Par manām laulībām vienošanās tika panākta jau pirms trim gadiem. Un tas ir burvīgi, jo tagad es varu veltīt visu uzmanību tam, lai atrastu vīru tev. Es tev pastāstīšu, kuri kungi ir izdevīgi, bet kuri tikai izskatīgi, bez naudas vai nākotnes izredzēm, un tad, kad tu būsi izdevīgi apprecējusies, es ieradīšos tavās kāzās un paziņošu visiem, ka esmu pilnībā atbildīga par to, kas noticis! - viņa pabeidza ar neatvairāmu smaidu.

Vitnija arī uzsmaidīja viņai, mazliet apjukusi par Terēzes dāsno draudzības piedāvājumu. Ieraudzījusi šo smaidu, Terēze Divila tūdaļ turpināja:

- Visas manas māsas ir brīnišķīgi apprecējušās. Esmu palikusi tikai es. Un, protams, arī mans brālis Nikolā.

Vitnija apspieda pēkšņo vēlēšanos jautri painteresēties, vai Nikolā Divils ir uzskatāms par “izdevīgu” vai tikai par “izskatīgu”, bet Terēze sniedza vajadzīgo atbildi pat bez vaicāšanas.

-Ar Niķī gan nevar precēties. Vispār jau var gan, jo viņš ir ļoti bagāts un fantastiski skaists. Diemžēl viņš nav dabūjams. Un tas mūsu ģimenei ir liels izmisums un bēdas, jo Nikolā ir vienīgais vīriešu kārtas mantinieks un vecākais no mums pieciem.

Ārkārtīgas intereses pārņemta, Vitnija tomēr savaldījās un pieklājīgi izteica cerību, ka tam par iemeslu nav kāda Divila kunga kaite.

- Nē, - Terēze skanīgi iesmējās, - ja vien par kaiti nav uzskatāma pārmērīga garlaicība un satriecoša augstprātība. Protams, Nikolā ir visas tiesības tā izturēties, jo sievietes nemitīgi skrien viņam pakaļ. Mamma saka, ja sievietes varētu pašas izteikt precību piedāvājumus, Nikolā tos būtu uzklausījis vairāk nekā mēs, četras meitenes, kopā!

Vitnijas pieklājīgās intereses maska pagaisa kā nebijusi.

- To nu gan es nespēju saprast, - viņa pavīpsnāja, - izklausās, ka viņš ir briesmīgi nejauks.

- Viņš ir šarmants, - Terēze sadrūmusi iebilda. - Nikolā piemīt liels šarms. - Mirkli domīgi klusējusi, viņa piebilda: - Žēl gan, ka Niķī ir tik sarežģīts raksturs. Ja viņš ierastos mūsu ballē un izvēlētos tevi par savas uzmanības objektu, tu acumirklī kļūtu populāra! - Terēze nopūtās. - Protams, pasaulē nav nekā tāda, kas varētu viņu pārliecināt, lai apmeklē debitanšu balli. Viņš apgalvo, ka tās ir mokoši garlaicīgas. Tomēr es tik un tā pastāstīšu viņam par tevi. Varbūt viņš mums palīdzēs.

Tikai pieklājība atturēja Vitniju neizteikt cerību, ka nekad mūžā nesatiksies ar Terēzes augstprātīgo vecāko brāli.

Ceturtā nodala

Dienu pirms Vitnijas oficiālās iziešanas sabiedrībā viņa saņēma vēstuli no Emīlijas Viljamsas, un, to izlasot, meitenei no atvieglojuma noreiba galva. Pols Bahamu salās bija iegādājies kādu nekustamo īpašumu un gatavojās tur palikt veselu gadu. Tā kā Vitnija nespēja iedomāties, ka Pols varētu iemīlēties kādā tumši iedegušā koloniju meitenē, tas nozīmēja, ka viņai ir vēl vesels gads, kura laikā sagatavoties mājās atgriešanās brīdim. Vesels gads, kura laikā nenāksies raizēties, ka Pols varētu apprecēt kādu citu.

Lai mazinātu satraukumu par nākamajā vakarā gaidāmo balli, Vitnija saritinājās salonā uz rožsārta dīvāniņa un pārlasīja visas Emīlijas vēstules, kuras viņa bija paslēpusi kādā labas uzvedības rokasgrāmatā. Aizrāvusies meitene pat nepamanīja, ka viņu kāds vēro.

Nikolā Divils nostājās uz sliekšņa, turēdams rokā vēstulīti no savas māsas Terēzes, kura bija uzstājusi, lai viņš to nogādātu personiski Stounas jaunkundzei. Tā kā pēdējā mēneša laikā Terēze bija izmēģinājusi vai duci dažādu citu viltību, lai iepazīstinātu brāli ar šo Stounas jaunkundzi, Nikolā nebija nekādu šaubu, ka vēstulītes nodošana ir kārtējā abu meiteņu noruna. Tā nebija pirmā reize, kad māsa mēģināja pievērst viņa uzmanību kādai no savām vieglprātīgajām draudzenēm, un Nikolā no pieredzes jau zināja, ka vislabākais veids, kā apslāpēt Stounas jaunkundzes romantiskos plānus attiecībā uz viņu, ir gluži vienkārši iebiedēt un satraukt nabaga meiču, līdz viņa jutīsies atvieglota, redzot viņu aizejam.

Jaunekļa saltais skatiens pievērsās piemīlīgajai ainai, ko Stounas jaunkundze acīmredzot jau iepriekš bija izplānojusi, lai parādītos vislabākajā gaismā. No loga viņai līdzās plūda saules gaisma, izceldama tumšo matu mirdzošo straumi. Meitene laiski tina vienu cirtu ap rādītājpirkstu, izlikdamās, ka cītīgi lasa grāmatu; viņas dzeltenā rītakleita bija sakārtota gleznās krokās, bet kājas pavilktas zem svārkiem. Viņas profils izskatījās mierīgs, garās skropstas mazliet nolaistas, un uz krāšņajām lūpām rotājās viegls smaids. Vairs nespēdams ilgāk nolūkoties uz tādu izlikšanos, Nikolā spēra soli pāri slieksnim.

- Ļoti burvīga aina, jaunkundz. Pieņemiet manus komplimentus! - viņš nicīgi novilka.

Strauji pacēlusi galvu, Vitnija aizvēra labas uzvedības rokasgrāmatu ar Emīlijas vēstulēm, nolika to sāņus un piecēlās. Viņa nedroši uzlūkoja jauno, aristokrātisko vīrieti, kas salti un augstprātīgi skatījās uz viņu. Viesis bija nenoliedzami izskatīgs, ar tumšiem matiem un caururbjošām, brūnām acīm, kurās dejoja zeltainas dzirksteles.

- Vai būsiet gana mani pētījusi, jaunkundz? -jaunais vīrietis strupi noprasīja.

Atskārtusi, ka ir cieši skatījusies uz viesi, Vitnija aprāvās un pamāja uz vēstulīti viņa rokā.

- Vai esat ieradies pie manas krustmātes?

Vitnijai par lielu pārsteigumu, vīrietis iesoļoja istabā un pasniedza vēstulīti viņai.

- Mans vārds ir Nikolā Divils, un jūsu sulainis man nupat paziņoja, ka jūs jau gaidāt manu ierašanos. Tātad cerams, ka mēs varētu izbeigt šo izlikšanos, vai ne tā?

Vitnija satriekta palika stāvam, kamēr Nikolā nesteidzīgi nopētīja viņu, sākdams ar seju un tad pārdroši pārlaizdams skatienu visam viņas sastingušajam augumam. Vai puiša acis tik tiešām pakavējās pie viņas krūtīm, vai arī Vitnijai tā šķita tikai savā apmulsumā? Beidzis pētīt meiteni no priekšpuses, Nikolā apgāja viņai apkārt, lai noskatītu no visām pusēm, it kā viņa būtu zirgs, ko viņš gatavotos pirkt.

- Nevajag pūlēties, - viņš izmeta, kad Vitnija nervozi atplēsa vēstulīti. - Tur rakstīts, ka Terēze te aizmirsusi savu aproci, bet mēs abi taču zinām, ka tas ir tikai izdomāts iemesls, lai mums vajadzētu satikties.

Vitnija jutās vienlaikus iztrūkusies, apmulsusi, uzjautrināta un apvainota. Terēze gan bija sacījusi, ka viņas brālis ir iedomīgs, taču Vitnijai nebija ne prātā nācis, ka viņš varētu izrādīties tik briesmīgs.

- Patiesību sakot, - Nikolā paziņoja, atkal nostādamies meitenei pretī, - jūs nepavisam neesat tāda, kādu es jūs biju iedomājies. - Viņa balsī skanēja negribīga atzinība.

- Nikolā! - Krustmātes Ennas laipnais sveiciens atbrīvoja Vitniju no nepieciešamības kaut ko atbildēt. - Cik jauki, ka esat ieradies! Es jūs jau gaidīju. Viena no kalponēm zem dīvāna spilvena atrada Terēzes aproci. Tai bija salūzusi sprādze. Es to tūdaļ atnesīšu, - viņa piebilda un izsteidzās no istabas.

Nikolā pārsteiguma pilnais skatiens atkal pievērsās Stounas jaunkundzei. Meitenes lūpas nodrebēja smaidā. Uzraukusi smalko uzaci, viņa acīm redzami izbaudīja jaunā vīrieša vilšanos. Sapratis, ka uzvedies nepiedodami rupji, Nikolā aptvēra, ka tagad steidzīgi jāmēģina bilst kaut ko pieklājīgu. Noliecies viņš paņēma grāmatu ar Emīlijas vēstulēm, uzmeta skatienu tās virsrakstam un tad atkal pievērsās Vitnijai.

-Vai jūs mācāties labi uzvesties, jaunkundz? - viņš painteresējās.

- Jā, - Stounas jaunkundze atteica. - Vai nevēlaties šo grāmatu aizņemties?

Viņas joks izpelnījās nesteidzīgu, satriecošu, apbrīnas pilnu smaidu.

- Saprotu, ka esmu pelnījis ko tādu par savu pirmītējo uzvedību. Jaunkundz, - Nikolā turpināja smejošā nopietnībā, - vai jūs mani rītvakar nepagodinātu ar vienu deju?

Vitnija svārstījās, apmulsusi no tik neatvairāma smaida un neslēptas apbrīnas.

Pārpratis viņas klusēšanu un nospriedis, ka tai par iemeslu ir koķetēšana, Nikolā paraustīja plecus. Siltums tūdaļ pazuda no viņa smaida, un jaunais vīrietis zobgalīgā uzjautrinājumā piebilda:

- Spriežot pēc jūsu šaubīšanās, visas jūsu dejas ir jau aizrunātas. Tad varbūt citreiz.

Vitnija saprata, ka viņš atsauc savu uzaicinājumu, un tūdaļ nosprieda, ka šis cilvēks tiešām ir tikpat augstprātīgs un dīvains, kā viņai sākumā bija licies.

- Neviena no manām dejām vēl nav aizrunāta, - viņa satrieca jauno vīrieti ar mierīgu atzīšanos. - Redziet, jūs esat pirmais džentlmenis, ar kuru esmu iepazinusies Parīzē.

Tīšais vārda uzsvars Nikolā nepalika nepamanīts, un viņš negaidot atmeta galvu un iesmējās.

-Te būs aproce! - lēdija Gilberta iesaucās, steigdamās iekšā istabā. - Nikolā, lūdzu, atgādiniet Terēzei, ka sprādze ir saplīsusi.

Paņēmis aproci, Nikolā atvadījās. Iekāpis karietē, viņš pavēlēja kučierim braukt pie viņa mātes un tad atslīga ādas spilvenos. Kariete virzījās garām parkam, gar kura līkumainajiem celiņiem krāšņi plauka pavasara ziedi. Divas pazīstamas, glītas jaunavas pacēla sveicienam rokas gaišos cimdos, taču Nikolā nepievērsa jaukajai ainai nekādu uzmanību. Viņa prātu nodarbināja domas par jauno angļu meiteni, ar kuru viņš nupat bija iepazinies.

Nikolā nekādi nespēja saprast, kā gan Vitnija Stouna un viņa pamuļķā māsa bija pamanījušās kļūt par tādām sirdsdraudzenēm, jo abas bija tikpat atšķirīgas kā limonāde un reibinošs fran-ču vīns. Terēze bija glīta un mīļa, taču viņai nepiemita nekas no tām apslēptajām dzīlēm, kas varētu ieinteresēt vīrieti.

Toties Vitnija Stouna bija īsta kontrastu bagātība, kas dzirkstīja kā smaržīgs, sarkans burgundietis, nākotnē solot daudz ko pagaidām apslēptu un kārdinošu. Kaut arī meitenei bija tikai septiņpadsmit gadu, viņa bija izturējusi Nikolā izsmējīgo nicinājumu ļoti mierīgi. Nikolā nosprieda, ka tikai pēc pāris gadiem viņa kļūs neatvairāma. Viņš negribot pasmaidīja, atcerējies, cik izveicīgi Vitnija bija atbildējusi uz viņa piezīmi par labas uzvedības rokasgrāmatu, piedāvādama viņam to aizdot.

Būtu gan žēl, viņš beidzot nolēma, ja tāds rets dārgums kā Vitnija rītvakar paliktu nemanāma lielajā debitanšu ballē tikai tāpēc, ka viņa Parīzē ir svešiniece.

, Vienu milzīgās balles zāles sienu greznoja ārkārtīgi skaisti gomēni, bet otru klāja spoguļi, kuros atmirdzēja tūkstošiem sveču no milzīgajiem kroņlukturiem. Pamanījusi vienā spogulī savu atspulgu, Vitnija nervozi nopētīja sevi. Viņas baltās zīda balles kleitas apakšmala bija apšūta ar platu, robotu apmali, ko nostiprināja sārtas zīda rozes, līdzīgas tām, kas bija ievītas viņas augstu uzspraustajos matos. Meitene klusībā nosprieda, ka izskatās daudz mierīgāka, nekā patiesībā jūtas.

- Viss būs brīnišķīgi, gan tu redzēsi, - pačukstēja krustmāte Enna.

Vitnijai gan nepavisam nelikās, ka viss varētu būt brīnišķīgi. Viņa labi zināja, ka nespēs sacensties ar satriecoši skaistajām gaišmatēm un rudmatēm, ar kautrajām, mazajām brunetēm, kuras smiedamās nepiespiesti sarunājās ar tikpat smaidīgiem jaunekļiem tumšos uzvalkos, ko greznoja košas un krāsainas zīda un atlasa vestes. Vitnija mēģināja sev iestāstīt, ka nemaz neuztraucas par kaut ko tik muļķīgu kā parasta balle, tomēr klusībā viņa apzinājās, ka tā nemaz nav. Viņa bija ārkārtīgi noraizējusies.

Terēze kopā ar māti ieradās tikai īsi pirms brīža, kad mūziķi jau ķērās pie instrumentiem, lai sāktu spēlēt pirmo deju.

- Man ir lieliski jaunumi, - Terēze aizelsusies pačukstēja, Izskatīdamās burvīga savā baltajā mežģīņu kleitā. Meitenes vaigi bija piesārtuši, bet mirdzošie, gaišie mati eleganti sacirtoti un uzsprausti. - Mana kalpone ir Niķī sulaiņa māsīca, un viņš tai pastāstījis, ka Niķī Šovakar nākšot šurp. Turklāt viņš atvedīšot sev līdzi vēl trīs draugus, jo esot ar viņiem saderējis kauliņspēlē uz piecsimt frankiem pret divām stundām viņu šāvakara brīvā laika un viņi zaudējuši, tāpēc viņiem jānāk šurp un jādejo ar tevi... - Nepaguvusi pabeigt teikumu, Terēze atvainodamās paraustīja plecus un veltīja apburošu reveransu jauneklim, kas bija pienācis, lai uzlūgtu viņu uz deju.

Vitnija vēl nebija atguvusies no dzirdētā, kad mūziķi jau sāka spēlēt un debitantes kopā ar saviem deju partneriem devās uz deju grīdu. Ne jau visas, protams. Vitnija bezpalīdzīgi palūkojās uz krustmāti Ennu un juta, ka nosarkst. Jau pirms balles viņa bija apzinājusies, ka varbūt netiks uzlūgta uz pirmo deju, taču viņai ne prātā nebija nācis, ka, stāvot līdzās krustmātei un Divila kundzei, viņa varētu justies tik nejauki pazemota. Šī sajūta bija sāpīgi pazīstama. Meitenei gandrīz šķita, ka viņa atkal atrodas Anglijā, kur viņu tikai retu reizi uzaicināja uz kādu no kaimiņu sarīkojumiem, un, ja arī Vitnija pieņēma ielūgumu, tad visi vai nu izturējās pret viņu nicīgi, vai arī vispār izlikās viņu neredzam.

Terēze dejoja arī otro un trešo deju, bet Vitniju tā arī neviens neuzlūdza. Kad pienāca laiks ceturtajai dejai, viņa vairs nespēja paciest šo vienaldzības pazemojumu. Pagriezusies pret krustmāti Ennu, Vitnija jau grasījās pavaicāt, vai tuvumā ir kāda telpa, kur varētu atsvaidzināties, taču tad pie ieejas zālē sacēlās neliela kņada un meitene ziņkārīgi sekoja pārējo viesu skatieniem.

Uz balles zāles sliekšņa stāvēja Nikolā Divils kopā ar vēl trim kungiem. Ar nevērīgu eleganci lepodamies tumšajos smokingos, izlikdamies neredzam satraukto uzmanību, kas viņiem tika pievērsta, jaunie vīrieši pārlaida skatienu pūlim. Vitnija kā sasalusi noskatījās, kā Nikolā Divila skatiens pārslīd ķiķinošajām debitantēm un uzpostajiem jaunekļiem. Pamanījis Vitniju, Nikolā viegli pielieca galvu sveicienam, un četrotne spēra soli uz priekšu.

Vitnija ar muguru piespiedās pie sienas. Viņai piepeši pavisam bērnišķīgi sagribējās paslēpties aiz krustmātes Ennas. Viņa nepavisam nevēlējās vēlreiz satikties ar Nikolā Divilu. Vakar viņa bija jutusies pārāk pārsteigta, lai apvainotos, taču šovakar viņas lepnums un pašapziniba jau bija smagi cietusi, turklāt visu vēl ļaunāku padarīja tas, cik eleganti pilsētniecisks un skaists Ni-kolā izskatījās savā vakara uzvalkā.

Vitnija skatījās, kā vīrieši nāk uz viņas pusi cauri ziņkārīgajam pūlim, un pat savā izbīlī un sastingumā pamanīja aso kontrastu starp Nikolā Divila grupu un pārējiem vīriešiem, kas atradās zālē. Viņš un viņa draugi ne vien bija vairākus gadus vecāki par citiem jaunekļiem, kuri aizrautīgi aplidoja vēl jaunākas meitenes, bet viņiem piemita arī izsmalcinātība, kas vēl vairāk izcēla jaunos vīriešus pārējo vidū.

Ieraudzījusi dēlu noliecamies sveicienam, Divila kundze iepriecināta un pārsteigta iesmējās.

- Niķī, es nebūtu izbrīnījusies vairāk, ja tavā vietā zālē būtu ienācis pats nelabais!

- Paldies, māt! - Nikolā sausi nomurmināja un, īsi paklanījies, strauji pagriezās pret Vitniju, pasmaidīja un saņēma meitenes roku savējā. Pacēlis to sev pie lūpām pieklājības skūpstam, viņš kaitinoši iesmējās. - Beidziet izskatīties tik pārsteigta, ka esat izrādījusies par manas uzmanības objektu, jaunkundz. Jums vajadzētu izturēties tā, it kā tas būtu kas pats par sevi saprotams.

Vitnija platām acīm skatījās jaunajā vīrietī, nebūdama īsti pārliecināta, vai viņai vajadzētu justies apvainotai vai arī pateikties par nelūgto padomu.

It kā noprazdams, ko meitene domā, Nikolā ironiski savilka uzacis, tad pagriezās un iepazīstināja viņu ar saviem trim biedriem.

Atkal sāka skanēt mūzika, un Nikolā, nebildis ne vārda, saņēma Vitnijas plaukstu, uzlika sev uz rokas un veda viņu uz deju grīdu. Viņš bez pūlēm vadīja meiteni reibinošā valsī, kamēr Vitnija cītīgi pūlējās izpildīt visus soļus, ko bija iemācījusies no deju skolotāja.

- Jaunkundz, - Nikolā balsī skanēja uzjautrinājums, - ja jūs pacelsiet acis uz mani, jūs ieraudzīsiet, ka es jūs uzlūkoju ar skatienu, ko mūsu pārsteigtie vērotāji atzīst par siltu un apbrīnas pilnu. Tomēr, ja jūs turpināsiet pētīt mana kaklauta krokas, es pārstāšu būt it kā apreibis un sākšu izskatīties visai garlaikots. Ja tā notiks, tad jūs šovakar nevis tiksiet ar godu uzņemta sabiedrībā, bet gan uz mūžu paliksiet sēžam malā. Tagad palūkojieties uz mani un pasmaidiet!

- Sēžam malā! - Vitnija sašutusi iesaucās un aši paskatījās uz Nikolā. Pamanījusi viņa acīs jautrību, viņa pārstāja dusmoties. - Es jūtos tik neveikli, - viņa atzinās, - šķiet, ka visi klātesošie uz mums raugās un...

- Viņi raugās nevis uz mums, - Nikolā iecietīgi pārlaboja, - bet gan uz mani, pūlēdamies tikt skaidrībā, vai tiešām jūs esat tā, kas atvilinājusi mani uz šķīsto jaunavu garlaicīgo sarīkojumu...

- Prom no jūsu ierastā netikumu un izvirtības loka? - Vitnija paķircinājās, un viņas dzīvajos vaibstos neapzināti atplauka izaicinošs smaids.

- Tieši tā, - Nikolā pasmīnēdams piekrita.

- Tādā gadījumā, - Vitnija piebilda joprojām jautri, - vai šis valsis nesabojās manu reputāciju, pirms man vēl tāda radusies?

- Nē, bet manējo gan. - Pamanījis meitenes satriekto skatienu, Nikolā nevērīgi paskaidroja: - Es nemēdzu iet uz debitanšu ballēm, jaunkundz. Un tas, ka es tik tiešām labprāt dejoju ar nekaunīgu skuķi jūsu vecumā, ir kas pavisam nedzirdēts.

Vitnija atrāva skatienu no Nikolā Divila skarbajiem vaibstiem un pārlaida acis apkārtstāvošajiem jaunajiem švītiem to košajās vestēs. Visi raudzījās uz Nikolā ar sašutumu, un par to nemaz nebija jābrinās. Nikolā nevainojami pieguļošais, melnais ietērps un izmeklēti pieklājīgā izturēšanās lika šiem jaunekļiem izskatīties pārmērīgi grezniem un visai nepieredzējušiem.

- Vai viņi joprojām skatās? - Nikolā painteresējās.

Vitnija iekoda lūpā, lai valdītu smieklus, kas jau dzirkstīja

viņas acīs, un palūkojās jaunā vīrieša skaistajā sejā.

- Jā, bet es nevaru viņus par to vainot. Jūs tik tiešām atgādināt vanagu, kas ielidojis ar kanārijputniņiem pilnā istabā.

Pār Nikolā seju pārlaidās nesteidzīgs, apbrīnas pilns smaids.

- Tāds es tik tiešām esmu, - viņš klusu nočukstēja un tad piebilda: - Jums ir apburošs smaids, mīļā.

Vitnija vēl nebija paguvusi ieprātoties, ka apburošs smaids ir viņam pašam, kad tas piepeši nozuda un Nikolā seja sadrūma.

- Vai... vai kaut kas noticis? - viņa iztrūkusies apvaicājās.

- Jā, - Nikolā strupi atcirta. - Nekad neļaujiet vīrietim, ar kuru neesat saderinājusies, saukt sevi par mīļo.

- Tiklīdz kāds to uzdrošināsies, es tā paskatīšos uz viņu... -Vitnija tūdaļ apsolījās.

-Tas jau ir daudz labāk, - Nikolā uzslavēja viņu un pārdroši piebilda, - mīļā!

Kad valsis bija galā, Nikolā aizveda meiteni atpakaļ pie viņas krustmātes, mazliet paliecis galvu, it kā uzmanīgi klausītos katrā viņas vārdā, un tad palika stāvam turpat, ne uz mirkli nenolaizdams acis, kamēr Vitnija pēc kārtas dejoja ar visiem trim viņa draugiem.

Vitnija jutās mazliet noreibusi, pārgalvīga un laimīga. Aizvien vairāk un vairāk kungu vēlējās ar viņu iepazīties. Vitnija zināja, ka par to jāpateicas Nikolā Divila un viņa draugu neparastajai un vēl nepieredzētajai uzmanībai, tomēr viņa jutās pārāk pateicīga un atvieglota, lai par to raizētos.

Klods Dclakruā, izskatīgs, gaišmatains jauneklis, kas bija ieradies ballē kopā ar Nikolā, tūdaļ noskaidroja, ka Vitnijai patīk zirgi, un abi no sirds izstrīdējās par to, kura zirgu šķirne ir labāka. Viņš pat apvaicājās, vai Vitnija kādu dienu nevēlētos kopā ar viņu doties izbraucienā, un šāds uzaicinājums noteikti nebija Nikolā pamudināts. Vitnija jutās ļoti priecīga un glaimota un smaidīja arī pēc tam, kad atkal nostājās blakus krustmātei.

Toties Nikolā, kas nekavējoties uzlūdza meiteni uz nākamo deju, gan nepriecājās un nesmaidīja.

- Klods Delakruā, - viņš strupi paziņoja, aplikdams roku Vitnijai ap vidu, - nāk no senas, dižciltīgas ģimenes. Viņš ir izcils jātnieks, nepārspējams kāršu spēlmanis un labs draugs. Tomēr viņš jums nav piemērots, un jums nevajadzētu domāt par viņu kā par iespējamu līgavaini. Sirdslietās Klods ir īsts lietpratējs, taču viņš ļoti ātri zaudē interesi un tad...

- Viņš salauž dāmai sirdi? - Vitnija tēlotā nopietnībā pabeidza teikumu.

- Tieši tā, - Nikolā bargi atteica.

Vitnija labi zināja, ka viņas sirds jau pieder Polam, tātad tai nekādas briesmas nedraudēja. Viegli pasmaidījusi, viņa apsolījās:

- Es rūpīgi jo rūpīgi sargāšu savu sirdi.

Nikolā skatiens pakavējās pie meitenes maigajam, vilinošajām lūpām un tad pievērsās mirdzošajām, smaragdzaļajām acīm.

- Iespējams, - viņš klusu noteica ar Vitnijai neizprotamu pašironiju, - ka man vajadzētu brīdināt Klodu, lai viņš labāk sargā pats savu sirdi. Ja jūs būtu vecāka, jaunkundz, es laikam tā rīkotos.

Kad Nikolā atkal aizveda Vitniju pie krustmātes, tur jau stāvēja vairāk nekā ducis kungu, kas visi nepacietīgi gaidīja savu kārtu, lai uzlūgtu meiteni uz deju. Nikolā viegli uzlika plaukstu uz viņas rokas un pamāja uz kādu jaunekli pašā rindas galā.

- Andrē Ruso, - viņš paskaidroja, - būtu jums īsti piemērots vīrs.

Vitnija uzmeta Nikolā jautra sašutuma pilnu skatienu.

- Jums patiešām nevajadzētu tā runāt.

- Es zinu. - Nikolā pasmīnēja. - Nu, vai tagad man tiks piedota mana vakardienas rupjā izturēšanās?

Vitnija laimīga pamāja.

- Varētu sacīt, ka es nupat esmu izgājusi jūrā tikpat skaisti kā Anglijas kuģis.

Silti pasmaidījis, Nikolā pacēla viņas pirkstus sev pie lūpām.

- Laimīgu ceļu, mīļā! - viņš pateica un nozuda.

Nākamajā rītā, iedama lejup pa kāpnēm, lai dotos izjādē ar tēvoča niķīgo ķēvi, Vitnija, klusībā smaidīdama, vēl joprojām nerimās prātot par pagājušo vakaru. No viesistabas skanēja vīriešu balsis. Vitnija jau grasījās paiet garām durvīm, te negaidot uz sliekšņa parādījās plati smaidošā krustmāte Enna.

- Es jau gribēju iet tevi pasaukt, - viņa pačukstēja. - Tev ir viesi.

- Viesi? - Vitnija izbijusies atkārtoja. Dejas laikā runāt parastās banalitātes bija viens, bet pavisam kas cits to kungu apburšana un ieinteresēšana, kas nu bija ieradušies pie viņas ciemos. - Ko lai es viņiem saku? — Vitnija izmisusi noprasīja. - Kas man jādara?

- Jādara? - Enna pasmaidīja, pakāpās sāņus un pastūma Vit-niju uz priekšu. - Esi tāda, kāda tu esi, dārgumiņ.

Vitnija nedroši iegāja istabā.

- Es nupat gribēju doties izjādē... pa parku, - viņa paskaidroja viesiem - trim kungiem, ar kuriem vakar bija dejojusi. Visi trīs jaunie vīrieši uzlēca kājās, un katrs no viņiem pasniedza Vit-nijai ziedu pušķi. Uzmetusi skatienu ziediem, Vitnija viegli pasmaidīja. - Izskatās, ka jūs visi nupat nākat tieši no turienes.

Puiši neizpratnē samirkšķināja acis un piepeši apjēdza, ka Vitnija viņus ķircina, apgalvodama, ka viņi saplūkuši ziedus parka puķu dobēs. Un tad - kāds pārsteigums! - viņi visi sāka smaidīt un labsirdīgi ķildoties, kuram no viņiem būs tas gods pavadīt Vitniju uz parku.

Lai viss noritētu pēc iespējas godīgi, Vitnija atļāva sevi pavadīt visiem trim.

Togad Stounas jaunkundze tika pasludināta par Neatkārtojamo. Jaunas dāmas tajā laikā bija īsts burvīga trausluma un sarkstošas koķetēšanas iemiesojums, turpretī Vitnija izturējās impulsīvi un jautri. Citas viņas vecuma jaunās dāmas bija kautrīgas, taču Vitnija - tieša un attapīga.

Turpmākā gada laikā Enna varēja noskatīties, kā, dabai sadarbojoties ar laiku, Vitnijas jaunavīgā seja kļūst aizvien skaistāka. Melnas skropstas ieskāva neticami izteiksmīgas acis, kuru krāsa mainījās no jūraszaļas uz smaragdzaļu. Tumšās uzacis bija graciozi izliektas. Mirdzošas, sarkanbrūnas cirtas vijās ap gleznu seju ar maigām, krāšņām lūpām. Viņas āda bija tik gluda kā atlass un augums joprojām slaids, taču jau nobriedis, ar kairinošiem izliekumiem un graciozām ieplakām. Tieši togad viņa tika nosaukta par Neatkārtojamo.

Kungi stāstīja Vitnijai, ka viņa ir “satriecoši skaista” un “apburoši jauka” un ka viņa rādoties tiem sapņos. Vitnija klausījās dāsnajos komplimentos un kaislīgajos mūžīgas uzticības apliecinājumos ar smaidu, kurā vīdēja gan uzjautrināta neticība, gan patiesa pateicība par šādu laipnību.

Meitene atgādināja Ennai viegli iztrūcināmu paradīzes putnu, kas pārsteigts un iepriecināts par savu pievilcību un nedroši nolaidies uz zara, bet, tiklīdz kāds no pielūdzējiem pastiepis roku, lai viņu notvertu, aši aizlido.

Viņa bija skaista, taču vīrieši pameta tikpat skaistas sievietes, lai drūzmētos viņai apkārt, meitenes visaptverošās jautrības un neviltotās rotaļības pievilināti.

Savā trešajā sabiedrībā pavadītajā gadā Vitnija bija kļuvusi par iekārotu balvu arī daudz pieredzējušiem un izsmalcinātiem vīriešiem, kuri mēģināja iekarot viņas sirdi tikai tādēļ, lai pierādītu, ka spēj to, kas citiem nav izdevies, - lai beigu beigās atklātu, ka ir visai negaidīti iemīlējušies jaunā sievietē, kurai nav ne mazākās vēlēšanās atbildēt uz viņu jūtām. Visi zināja, ka drīz Vitnijai būs jāprecas; galu galā viņai jau bija deviņpadsmit gadu. Pat lords Gilberts pamazām sāka par to raizēties, taču, kad viņš mēģināja ieminēties sievai, ka Vitnija ir pārāk izvēlīga, Enna tikai pasmaidīja.

Viņai bija aizdomas, ka Vitnija pēdējā laikā sāk aizvien vairāk izrādīt pieķeršanos Nikolā Divilam.

Piektā nodala

Jau trešo reizi desmit minūšu laikā Vitnija atskārta, ka atkal ir zaudējusi sarunas pavedienu, un vainīgi uzlūkoja meitenes, kas no paša rīta bija ieradušās pie viņas ciemos. Par laimi, visas kā apburtas klausījās Terēzes aizrautīgo stāstījumu par savu jauno precētas sievietes dzīvi un pat nepamanīja, ka Vitnijas domas klejo kur citur.

Vitnija nervozi knibinājās ap Emīlijas vēstuli, ko nupat bija saņēmusi, kā jau allaž prātodama, vai šī būs tā vēstule, kura atnesīs negribētās ziņas, ka Pols izraudzījies sev sievu. Vairs nespēdama ilgāk paciest šādu neziņu, viņa atplēsa vēstuli un, sirdij dauzoties divreiz ātrāk, sāka lasīt.

"Mīlā Vitnija, ” Emīlija rakstīja savā kārtīgajā, precīzajā rokrakstā, “kopš šā brīža es sagaidu, lai Tu mani dēvētu par lēdiju Emīliju, baronesi Arčibaldu, Laimīgāko Sievieti Pasaulē. Mūsu nākamajā satikšanās reizē Tev būs man jāklanās un jākniksē, lai es patiešām spētu noticēt, ka tas viss ir noticis. ” Turpmākās divas lappuses bija pilnas ar aizrautīgiem Emīlijas jaunā vīra slavinājumiem un sīkiem aprakstiem par laulību, kurai bijusi nepieciešama īpaša atļauja. “Tas, ko Tu stāsti par Franciju, izrādījās patiesi ari Anglijā,” Emīlija turpināja. “Lai arī cik dīvains būtu kāds kungs, ja viņam ir tituls, viņš tiek uzskatīts par iekārojamu potenciālu laulāto draugu, taču es varu apsolīt, ka brīdī, kad Tu viņu ieraudzīsi. Tu piekritīsi, ka mans vīrs būtu brīnišķīgs arī bez jebkāda titula. ”

Vitnija pasmaidīja, zinādama, ka Emīlija nemūžam nebūtu precējusies ar savu baronu, ja nemīlētu viņu.

“Tagad pietiks runāt par mani, ” draudzene rakstīja, “man Tev jāpaziņo kas tāds, ko aizmirsu pieminēt savā pēdējā vēstulē. Seši no mums nesen devās uz kādām viesībām Londonā, kur namamāte iepazīstināja mūs ar kādu kungu, kas tūdaļ ieinteresēja visas dāmas. Par to gan nebūtu jābrīnās, jo viņš bija ļoti izskatīgs un garš, turklāt no dižciltīgas franču ģimenes. Vitnija, tas bija Nikolā Divils! Es biju gluži pārliecināta, ka tas ir tas pats kungs, ko Tu piemini savās vēstulēs, un pavaicāju Divila kungam, vai jūs esat pazīstami. Kad viņš atzina, ka tā arī ir, Mār-garita Meritone un pārējās meitenes tūdaļ sapulcējās viņam apkārt, lai izteiktu līdzjūtību. Kā gan Tu būtu smējusies, jo Divila kungs uzmeta viņām tādu skatienu, kam vajadzēja viņas pārvērst akmenī, un tad satrieca līdzjūtīgās dāmas ar stāstiem par visiem Taviem pielūdzējiem un uzvarām Parīzē. Viņš pat lika saprast, ka pats esot visai aizrāvies ar Tevi, un meitenes, to dzirdot, kļuva vai zaļas no greizsirdības. Vai tas, ko viņš saka, ir patiesība? Un kāpēc Tu man neesi stāstījusi, ka “visa Parīze guļ Tev pie kājām ” ? "

Vitnija pasmaidīja. Kaut arī Nikolā bija ieminējies, ka Londonā saticies ar Emīliju, viņš nc reizi nebija nosaucis ne Vitni-jas lielākās bērnības ienaidnieces Mārgaritas Meritones, ne arī pārējo meiteņu vārdus. Tomēr sajūsma par Nikolā aizstāvību drīz vien pagaisa, kad Vitnija sāka domāt, ka Nikolā patiešām varētu vēlēties kļūt viņai par ko vairāk nekā tikai par draugu. Gandrīz trīs gadus viņš bija izturējies vienīgi kā izskatīgs pielūdzējs, kas bez brīdinājuma mēdza parādīties viņai līdzās, lai uzaicinātu uz deju vai paķircinātu Vitniju par kādu no viņas daudzajiem pielūdzējiem. Un lai vēlāk nozustu kopā ar kādu satriecoši skaistu dāmu, kas cieši turējās viņam pie rokas.

Taču pirms dažiem mēnešiem viss pēkšņi bija mainījies. Viņi bija nejauši satikušies teātrī, un Nikolā pilnīgi negaidot uzaicināja Vitniju uz operu. Tagad viņš pavadīja meiteni visur, gan uz ballēm un rautiem, gan uz mūzikliem un teātra izrādēm. No visiem pazīstamajiem vīriešiem Nikolā Divils bija vienīgais, ar kuru Vitnijai vislabāk patika būt kopā, taču viņa nespēja paciest domu, ka jaunajam vīrietim patiešām varētu būt nopietni nodomi.

Vitnija skatījās uz vēstuli, to patiesībā neredzēdama, un viņas acis aizmiglojās skumjās. Ja Nikolā lūgtu viņas roku un viņai nāktos atteikt (un tā tas noteikti būtu), tad Vitnija izjauktu savu draudzību ar Terēzi, krustmātes un tēvoča draudzību ar Di-viliem un pati savu draudzību ar Nikolā, un tas Vitnijai nozīmēja ļoti daudz.

Viņa piespieda sevi atkal pievērsties Emīlijas vēstulei. Pašās beigās bija minēts pāris jaunumu par Polu.

“Elizabete šo sezonu pavada Londonā, un visi gaida, ka pēc viņas atgriešanās Pols lūgs viņas roku, jo Elizabetes vecāki uzskata, ka viņai jau sen laiks precēties. ”

Vitnija, kas vēl nupat bija sajūsminājusies par Emīlijas brīnišķīgajiem jaunumiem, nu bija gatava rūgti raudāt. Pēc visiem šiem mācību gadiem, pēc visiem saviem plāniem meitene beidzot bija gatava iekarot Pola sirdi, taču tēvs neļāva viņai atstāt Franciju, nelikdamies ne zinis par meitas lūgumu atļaut viņai atgriezties mājās.

Izvadījusi draudzenes, Vitnija devās uz savu istabu, lai uzrakstītu tēvam vēstuli. Šoreiz viņa uzrakstīs ko tādu, ko tēvs vairs nevarēs izlikties nezinām. Vitnija gribēja atgriezties mājās, viņai noteikti bija jāatgriežas mājās, turklāt nekavējoties. Labi apdomājusies, meitene uzrakstīja vēstuli, šoreiz piesaukdama tēva ievainoto lepnumu un cieņu, atklādama, cik ļoti vēlas būt mājās un pierādīt, ka nu tēvs varēs ar viņu lepoties. Vēstules beigās Vitnija pieminēja to, cik briesmīgi ilgojas pēc viņa. Pēc tam meitene uzrakstīja vēstuli arī Emīlijai.

Kad Vitnija nonesa vēstules lejā, lai liktu tās nosūtīt, sulainis paziņoja, ka nupat esot ieradies Divila kungs un gribot viņu nekavējoties redzēt. Apmulsusi par tik valdonīgu pavēli, Vitnija aizsoļoja uz tēvoča kabinetu.

- Labdien, Niķi! Šodien ir jauka diena, vai ne?

Nikolā pagriezās.

-Ak tā? - viņš asi izmeta, sakodis zobus un sasprindzinājis plecus.

- Nūjā. Es gribēju teikt, saulaina un silta.

- Par ko tu domāji, nolemdama piedalīties publiskās zirgu skriešanās sacīkstēs? - Nikolā noskaldīja, izlikdamies nedzirdam viņas pieklājības frāzes.

- Tās nebija nekādas publiskas sacīkstes, - Vitnija atteica, izbrīnījusies par šādu straujumu.

- Ak nē? Tad varbūt tu paskaidrosi, kā ziņas par tām nonākušas šīsdienas avīzēs?

- Nezinu. - Vitnija nopūtās. - Droši vien kāds to pastāstījis kādam citam un tas savukārt vēl kādam... Tā jau tas parasti notiek. Lai nu kā, - viņa jauki atmeta galvu, - tu taču zini, ka es uzvarēju. Es tik tiešām uzveicu baronu fon Oltu.

Nikolā balss skanēja bargi.

- Es nepieļaušu, ka tu tā uzvedies! - Pamanījis, ka Vitnija sastingst niknā neizpratnē, viņš dziļi ieelpoja. - Piedod manu toni, mīļā! Satiksimies šovakar Armānu masku ballē, ja vien tu nepārdomāsi un neatļausi man sevi pavadīt.

Vitnija pasmaidīja, pieņemdama atvainošanos, un papurināja galvu, noraidīdama piedāvājumu.

- Manuprāt, būs labāk, ja es iešu kopā ar krustmāti un tēvoci un mēs satiksimies tur. Pārējās dāmas jau sāk mani ienīst, ka es pēdējā laikā tik daudz saistu tavu uzmanību, Niķī.

Nikolā klusu nolādējās, ka ir ļāvis sev tā pieķerties meitenei. Gandrīz trīs gadus veselais saprāts bija licis viņam būt atturīgam. Un tad, pirms četriem mēnešiem, pēc ārkārtīgi nepatīkama vakara kopā ar kādu dāmu, kas reiz bija likusies viņam pievilcīga un nu garlaikoja ar savu pārmērīgo pieķeršanos, Nikolā bija teātrī saticis Vitniju un, pašam par izbrīnu, uzaicinājis viņu uz operu.

Vakara beigās viņš bija juties kā apburts. Vitnija bija reibinoši skaista un jautra, satriecoši gudra un tik prātīga, ka viņu pilnīgi atbruņoja. Un velnišķīgi izvairīga!

Nikolā atkal uzlūkoja meiteni. Viņas jutekliskās lūpas bija izliektas mīļā smaidā. Tādā, kādu velta mīļotajam brālim, nevis nākamajam vīram, un Nikolā tā sašuta, ka nolēma rīkoties.

Pirms Vitnija bija paguvusi nojaust, kas viņam padomā, Nikolā rokas jau satvēra viņu aiz pleciem, pievilka klāt un viņa lūpas sāka apņēmīgi tuvoties meitenes mutei.

- Niķī, izbeidz! Es...

Jau nākamajā mirklī viņa lūpas apslāpēja šo iztrūcināto iebildumu. Skūpsts bija juteklisks, baudpilns un maigs. Agrāk Vit-niju bija mēģinājuši skūpstīt tikai daži neveikli, pārcentīgi pielūdzēji un meitene bija bez pūlēm atraidījusi tos, taču Nikolā uzbudinošais skūpsts modināja viņā kaut ko pavisam negaidītu un satraucošu. Vitnijai izdevās palikt pilnīgi nekustīgai, taču, tiklīdz jaunā vīrieša rokas atlaidās, viņa aši atkāpās.

- Man laikam vajadzētu tev par to iecirst pļauku, - viņa sacīja tēlotā mierā.

Meitene izskatījās tik vēsa un nesatricināma, ka Nikolā, kurš vēl nupat bija juties negaidīti satriekts par viņas maigo lūpu un krūšu pieskārienu, pagalam saniknojās.

- Iecirst man pļauku? - viņš dzēlīgi atkārtoja. - Kāpēc gan? Nespēju noticēt, ka es esmu pirmais vai kaut vai tikai simtais, kas tevi skūpstījis.

- Ak tā? - Vitnija cirta pretī, līdz sirds dziļumiem aizvainota, ka Nikolā atļaujas šādu mājienu par viņas vaļīgo uzvedību. -Acīmredzot man nupat bija tas gods būt pirmajai, kuru tev nācies noskūpstīt!

Vēl neizrunājusi šos vārdus līdz galam, Vitnija pamanīja niknumu Nikolā acīs un saprata, ka pieļāvusi nopietnu taktisku kļūdu, aizskarot viņa vīrišķību.

- Niķī... - Vitnija brīdinoši nočukstēja un piesardzīgi pakāpās atpakaļ, lai izvairītos no viņa tvēriena. Nikolā spēra soli uz priekšu. Meitene aši aizmetās aiz tēvoča rakstāmgalda un atspiedās ar rokām pret to. Nikolā atkal paspēra soli. Tā nu abi strīdnieki beidzot stāvēja katrs savā pusē tēvoča Edvarda rakstāmgaldam, gaidīdami, kurš pakustēsies pirmais. Piepeši Vitnija aptvēra, cik bērnišķīgi muļķīgi tas viss izskatās, un sāka smieties. - Niķī, vai tev ir kaut mazākā nojauta, ko tu darīsi, ja mani

noķersi?

»

Nikolā lieliski apzinājās, ko ar lielāko prieku izdarītu, ja dabūtu meiteni savās rokās, taču arī viņš saprata, cik muļķīgā stāvoklī abi nonākuši. Viņš izslējās un apvaldīja dusmas.

- Nāc nu vien šurp. - Viņš iesmējās. - Dodu godavārdu, ka izturēšos kā džentlmenis.

Mirkli uzmanīgi pētījusi viņa seju, Vitnija beidzot iegalvoja sev, ka Nikolā runā patiesību, un paklausīja. Paņēmusi viņu zem rokas, Vitnija viņu pavadīja līdz durvīm.

- Tiksimies šovakar masku ballē, - viņa apsolīja.

Sestā nodala

Lords Edvards Gilberts stāvēja pie dzīvojamās istabas spoguļa, ar šausmās un riebumā ieplestām acīm noskatīdamies uz savu attēlu zvīņainā, zaļā krokodila kostīmā, ko sieva bija viņam izraudzījusies Armānu masku ballei.

Viņa pretīguma pilnais skatiens pārslīdēja no milzīgās galvas ar plati atvērtiem, zobu pilniem žokļiem, kas bija gatavi kodienam, līdz pat ķetnām līdzīgajām reptiļa kājām un beidzot pievērsās arī resnajai astei, kura vilkās pa grīdu. Tieši pašā vidū, tur, kur vajadzēja atrasties krokodila slaidajam, zaļajam ķermenim, majestātiski slējās Edvarda vēders. Uzgriezis spogulim muguru, viņš palūkojās pār plecu un izmēģinādams pagrozīja gurnus, riebumā noskatīdamies, kā pie kājām lokās aste.

- Cik neķītri! - viņš nicīgi nošņācās.

Tajā mirklī istabā ienāca lēdija Enna ar Vitniju, un Edvards tūdaļ uzklupa sievai.

- Lai Dievs stāv man klāt! - viņš iesaucās, noraudams no galvas masku un nikni pavicinādams to uz Ennas pusi. Lords grīļodamies devās sievai klāt, un viņam aiz muguras pa grīdu vilkās aste. - Vai drīkstu zināt, kā es vispār varēšu uzsmēķēt cigāru, ja man galvā būs šis te?

Lēdija Enna nesatricināmi pasmaidīja un nopētīja vīru, kas bija uzvilcis viņas pašrocīgi izvēlēto masku tērpu.

- Es tev nevarēju sadabūt tavu iemīļoto Henrija Astotā kostīmu un biju pilnīgi pārliecināta, ka ziloņa kostīms tev nepatiks...

- Zilonis! - Edvards drūmi atkārtoja, dusmīgi paglūnēdams uz sievu. - Gluži vai jābrīnās, ka neesi man to nopirkusi. Tad tu varētu laimīga nolūkoties, kā es rāpoju apkārt uz visām četrām, vicinādams snuķi un badīdams cilvēkus ar ilkņiem! Kundze, man ir jārūpējas par savu reputāciju un cieņu...

- Klusu, mīļais, - viņa sirsnīgi iebilda. - Ko gan Vitnija nodomās...

- Es tev pateikšu, ko viņa nodomās, - viņa nodomās, ka es izskatos pēc ēzeļa. Visi domās, ka es izskatos pēc ēzeļa. - Viņš apcirtās pret Vitniju. - Nu, mīļā, nekautrējies, saki vien savai krustmātei, ka es izskatos pēc ēzeļa!

Vitnija uzlūkoja tēvoci ar mīļu smaidu.

- Tavs kostīms ir ļoti atjautīgs un oriģināls, tēvoci Edvard, -meitene diplomātiski sacīja un tad pilnīgi novērsa viņa domas no masku tērpa, pieminēdama tēvoča mūžseno sāncensi. - Es dzirdēju, ka Herberts Grenvils gatavojas ierasties masku ballē zirga kostīmā.

- Vai tiešām? - lords Gilberts uzjautrināts noprasīja. - Kuru galu tad viņš tēlos?

Vitnijas acīs pavīdēja jautrība.

-To nu es aizmirsu pavaicāt.

Edvards iesmējās un tad paziņoja:

- Es tūlīt uzminēšu, kas tu esi.

Vitnija apgriezās, lai tēvocis varētu viņu labi aplūkot. Viņas grieķu tunika no plāna, balta zīda uz kreisā pleca bija sasprausta ar ametista brošu, atstājot otru balto plecu kairinoši atkailinātu. Tērpa caurspīdīgās krokas vilinoši ieskāva pilnīgās krūtis un tievo vidukli, un tā mala sniedzās līdz pat grīdai. Mirdzošo matu pīnēs bija ievītas košas vijolītes un gundegas.

- Venera, - tēvocis nosprieda.

Vitnija papurināja galvu.

- Es došu tev kādu mājienu. - Viņa apmeta ap pleciem purpursarkanu atlasa mantiju un gaidīja pareizo atbildi.

- Venera, - Edvards šoreiz jau apņēmīgāk atkārtoja.

- Nē, - Vitnija atteica un noskūpstīja viņu uz vaiga. - Patiesībā šuvēja mēģināja uzlabot mitoloģiju. Man bija jābūt par Persefoni, bet viņa parasti tiek attēlota vienkāršākā, meitenīgā-kā tērpā.

- Kas? - Edvards neizpratnē noprasīja.

- Persefone, pavasara dieviete, - Vitnija atkārtoja. - Vai atceries, tēvoci Edvard? Viņa allaž tiek attēlota ar vijolītēm un gundegām matos un tādu pašu purpursarkanu mantiju. - Kad tēvocis joprojām izskatījās apmulsis, Vitnija piebilda: - Plūtons viņu aiznesa uz pazemes valstību, lai padarītu sev par sievu.

- Cik nejauka rīcība, - Edvards izklaidīgi noteica, - tomēr man ļoti patīk tavs kostīms, mīļā. Visi būs tik aizņemti, pūlēdamies izdomāt, kas tu tāda esi, ka viņiem neatliks laika brīnīties, kurš ir šis resnais krokodils. - To sacījis, viņš piedāvāja vienu roku Vitnijai, bet otru Ennai, kura bija tērpusies kā viduslaiku karaliene ar garu, smailu cepuri un plīvuru.

Armānu pārpildītajā balles zālē ik pa brīdim nošalca smiekli, pavisam nomācot muzikantu pūles. Pēc tam tie atkal apklusa, tā ka bija dzirdamas tikai nerimtīgas sarunu čalas. Uz pārpildītās deju grīdas ekstravagantos kostīmos tērptie viesi cīnījās par vietu, lai dejotu gandrīz nesadzirdamās mūzikas pavadībā.

Nostājusies malā starp saviem apbrīnotājiem, Vitnija nopietni smaidīja. Viņa noskatījās, kā ierodas Nikolā, īsi pamāj mātei un tad sāk nekļūdīgi virzīties uz viņas pusi, pazinis viņu, pat par spīti baltajai pusmaskai. Nikolā bija ieradies šeit, nākdams no citas balles, un viņam kostīma nebija. Vitnija, klusībā smaidīdama, uzlūkoja viņu; viņai šajā vīrietī patika viss, sākot no nevērības, ar kādu viņš valkāja savas elegantās drēbes, un beidzot ar viņa izsmalcināto šarmu. Uz mirkli meiteni pāršalca trīsas, atceroties, kā Nikolā lūpas bija piekļāvušās viņas mutei.

Piegājis pie Vitnijas, Nikolā uzmeta mierīgu, vienaldzīgu skatienu ap meiteni stāvošajiem vīriešiem, un tie pašķīrās, dodami viņam vietu, it kā viņš būtu pavēlējis tiem paiet malā. Alkatīgi pasmīnējis, Nikolā nopētīja viņas grieķu tuniku, purpura mantiju un mirdzošajos matos ievītās vijolītes un gundegas. Pacēlis Vitnijas pirkstus sev pie lūpām, viņš ierunājās tik skaļi, lai viņa vārdus varētu saklausīt pāri sarunu čalām:

-Tu šovakar izskaties brīnum skaista, Venera.

- Āmen! - piekrita milzīgs banāns, kas pūlējās izlauzties cauri vīriešiem, kuri stāvēja līdzās Vitnijai.

- Satriecoša! - paziņoja kāds bruņās tērpies bruņinieks, paceldams sejsargu un veltīdams Vitnijai atzinīgi nekaunīgu skatienu.

Nikolā pārlaida abiem saltu skatienu, un Vitnija kautrīgi aizsedzās ar vēdekli. Tomēr aiz tā zīda patvēruma viņas sejā bija redzams plats smaids. Tagad šī bija viņas pasaule, un viņai kļuva silti no drošības apziņas. Šeit, Francijā, kad viņa pateica kaut ko neparastu, neviens nemēdza nicīgi šņākt vai sašutumā noelsties. Gluži otrādi, cilvēki sacīja, ka viņa esot “asprātīga” un “moža” un pat citēja viņas izteicienus. Arī pēc atgriešanās Anglijā tas viss noteikti būs tāpat. Būdama vēl maza meitene, viņa bija pieļāvusi daudz briesmīgu kļūdu. Tagad viņa bija kļuvusi daudz gudrāka un nu vairs nepadarīs sevi par apsmieklu.

Vitnija juta, ka Nikolā apbrīnas pilnais skatiens slīd pār viņas zīda tērpu, taču viņa pat nepūlējās sacīt, ka tas nav Veneras kostīms. Izskatījās, ka neviens visā šajā masku ballē nebija dzirdējis ne par vienu cilu sievieti no grieķu mitoloģijas kā vien par Veneru, un pat purpursārtā mantija un matos ievītās vijolītes un gundegas viņiem neko nenozīmēja. Vitnija jau krietnu laiku bija atteikusies no mēģinājuma kaut ko paskaidrot.

Meitene patlaban prātoja, kuram gan piešķirt godu atnest viņai vēl mazliet punša, kad Andrē Ruso, viens no viņas visneatlaidīgākajiem pielūdzējiem, pamanīja, ka viņas glāze ir tukša.

- Bet tā taču nedrīkst, jaunkundzi - viņš teatrāli iesaucās. - Es nemaz nepamanīju, ka jūsu glāzei nepieciešama uzmanība. Vai drīkstu? - viņš apvaicājās, pastiepdams roku pēc nepiedodami tukšās glāzes.

Vitnija to viņam padeva, un Andrē paklanījās.

- Esmu pagodināts, jaunkundz. - Uzmetis uzvarošu skatienu pārējiem, viņš devās uz milzīgo kristāla strūklaku, kurā burz-guļoja neizsmeļama punša straume.

Vai ari Pols tagad uzskatītu par pagodinājumu atnest viņai punšu, Vitnija sapņaini prātoja. Doma par Polu Sevarīnu, kas piesarcis pateicībā par iespēju viņai pakalpot, šķita tik dīvaina, ka Vitnija pasmaidīja. Kaut nu Pols varētu ieraudzīt viņu šeit tā stāvam pielūdzēju ielenkumā, aplidotu un apbrīnotu.

Piepeši Vitnija sarāvās, atgainīdama domas par Polu, jo atskārta, ka neapzināti skatījusies zāles otrā pusē uz kādu vīrieti viscaur melnā tērpā. Zem vīrieša melnās pusmaskas atplauka lēns, uzjautrināts smaids, un viņš viegli nolieca galvu sveicienam.

Nosarkusi par to, ka tikusi pieķerta uz kādu tā skatāmies, Vitnija aizgriezās tik strauji, ka gandrīz izsita glāzi no Andrē pastieptās rokas.

- Jūsu punšs, jaunkundz, - viņš paziņoja, sniegdams glāzi meitenei tā, it kā dāvātu viņai sauju briljantu. Vitnija pateicās un paņēma glāzi, bet Andrē drūmi nopētīja savu violeti sarkano atlasa vesti, ko klāja slapji plankumi.

Atbildot uz Vitnijas līdzjūtīgo jautājumu, kā gan viņš tā samircis, Andrē nopietni uzskaitīja visas briesmas, ko bija piedzīvojis ceļā pēc punša.

- Virzīties cauri pūlim ir neiedomājami grūti, jaunkundz. Šajā īsajā laikā, kurā jūs biju pametis, mani sabradāja kāds nepieklājīgs lauva, pagrūda tas pats banāns, kas pirmīt jūs uzrunāja, turklāt es vēl aizķēros aiz astes kādam krokodilam, kurš mani tūdaļ nolamāja.

- Man... man ļoti žēl, Andrē, - Vitnija līdzjūtīgi noteica, apvaldīdama šausmu pilnus smieklus par krokodila uzvedību. - Tas noteikti bija briesmīgi.

- Tas bija tīrais sīkums! - Andrē teatrāli iebilda, runādams tā, it kā patiešām būtu paveicis kaut ko varonīgu. - Jūsu dēļ es būtu gatavs uz visu. Jūsu dēļ neviens uzdevums nebūtu par grūtu. Jūsu dēļ es šķērsotu Lamanšu ar plostu, izrautu sev sirdi no krūtīm...

- Varbūt pat dotos vel viena ceļojuma uz punša strūklaku? -Vitnija paķircinājās.

Andrē nopietni apliecināja, ka būtu gatavs paveikt pat to.

Nikolā uzlūkoja jaunekli ar žēlumu, uzjautrinājumu un izsmieklu.

- Mīļā, - viņš teica Vitnijai, saņēmis viņu zem rokas un vezdams uz stikla durvīm, lai izietu iekšpagalmā. - Vai nu appreci šo Andrē, vai arī padzen viņu. Pretējā gadījumā viņš tevis dēļ noteikti izdarīs kaut ko bīstamu, piemēram, šķērsos ielu.

- Man laikam tiešām vajadzētu ar viņu apprecēties. - Vitnija pārdroši pasmaidīja. - Galu galā tu taču pats teici, ka viņš man būtu īsti piemērots vīrs, tieši tajā pašā vakarā, kad tu ieradies debitanšu ballē un dejoji ar mani.

Nikolā nebilda ne vārda, līdz viņi bija izgājuši pagalmā.

- Tā būtu kļūda, ja tu ar viņu apprecētos, jo Andrē Ruso un mana ģimene ir seni draugi, un šai draudzībai noteikti nenāktu par labu, ja es nogalinātu viņu vienīgo dēlu, lai padarītu tevi par atraitni.

Šo vārdu nobiedēta, Vitnija strauji pacēla galvu un ieraudzīja, ka Nikolā smīn.

- Tas nu gan bija nejauki sacīts, Niķī. Man patīk Andrē, un tu arī man patīc. Mēs visi esam draugi.

- Draugi? - viņš atkārtoja. - Es gan sacītu, ka mēs esam kaut kas vairāk.

- Nu tad labi draugi. - Vitnija neomulīgi piekāpās.

Viņi palika turpat ārā, pārmīdami pāris vārdu ar paziņām, kas pastaigājās pa pagalmu. Vitnija pūlējās izdomāt, kā lai atkal padara attiecības ar Nikolā tikpat nevērīgi bezpersoniskas kā agrāk - tikai pirms dažiem mēnešiem. Piepeši Nikolā no jauna ierunājās, un Vitnija, dzirdot viņa vārdus, pārsteigumā satrūkās.

- Kādā vecumā parasti precas anglietes?

- Ne vēlāk kā ap trīsdesmit pieciem gadiem, - Vitnija tūdaļ sameloja.

- Izbeidz, es runāju nopietni!

- Nu labi. - Vitnija pasmaidīja, izmisīgi pūlēdamās runāt jautri. - Ne vēlāk kā ap divdesmit pieciem gadiem.

- Tad jau tev ir laiks domāt par kāzām.

- Man labāk gribētos domāt par dejām.

Izskatījās, ka Nikolā grasās iebilst, taču viņš pārdomāja un piedāvāja Vitnijai elkoni.

- Tad iesim dejot, - viņš strupi noteica.

Taču arī tas viņam neizdevās. Kāda dobja balss, kas šķita atskanam no ēnām viņiem aiz muguras, iebilda:

- Diemžēl, kungs, Stounas jaunkundze šo valsi apsolīja man.

Vitnija izbrīnā pagriezās un ieraudzīja no tumsas iznākam

tumšās drānās tērpušos stāvu. Pat bez gandrīz sātaniskā kostīma Vitnija būtu pazinusi šo izsmējīgo smīnu - tas piederēja vīrietim, kurš bija pieķēris viņu neapzināti lūkojamies pāri balles zālei.

- Jūs man apsolījāt šo deju, - Sātans atkārtoja, redzēdams,

ka viņa šaubās.

»

Vitnijai nebija ne jausmas, kas gan varētu būt šis nezināmais paziņa, taču viņai ļoti gribējās izvairīties no turpmākām sarunām ar Nikolā par laulībām.

- Neatceros gan, ka šovakar būtu kādam apsolījusi deju, -viņa svārstīdamās iebilda.

- Jūs man to apsolījāt jau pirms vairākiem mēnešiem, - Sātans paziņoja, saņēma Vitniju aiz elkoņa un pavilka uz deju zāles pusi.

Apvaldījusi smaidu par vīrieša neticamo pārdrošību, Vitnija atskatījās un pieklājīgi atvainojās Nikolā. Aiziedama viņa asi juta sev pievērsto salto Nikolā skatienu.

Nikolā tika aizmirsts tajā pašā mirklī, kad viņa iekļāvās Sātana rokās un sāka virpuļot dejā. Vīrietis dejoja tik viegli un graciozi kā cilvēks, kas valsējis tūkstošiem reižu. Viņi dejoja apkārt zālei vēl un vēlreiz, līdz beidzot Vitnija vairs nespēja valdīt aizdomas.

- Vai es patiešām jums šovakar apsolīju deju? - viņa noprasīja.

- Nē, - vīrietis atteica.

Tik atklāta atbilde lika viņai iesmieties.

- Kas jūs esat? - Vitnija sazvērnieciski noprasīja.

Iedegušajā sejā atplauka nesteidzīgs smaids.

- Varbūt draugs? - viņš ieminējās dobjā, zemā balsī.

Vitnijai šī balss nemaz nelikās pazīstama.

- Nē. Jūs esat paziņa, bet ne draugs.

- Tad to nāksies labot, - Sātans atteica nesatricināmā pārliecībā, ka viņš to spēs.

Vitnijai neganti gribējās satriekt šā vīrieša iedomīgo pašpaļāvību.

- Baidos, ka tas nav iespējams. Man jau ir vairāk draugu, nekā jūs varat iedomāties, un viņi visi ir zvērējuši man uzticību līdz nāvei.

- Tādā gadījumā, - Sātana pelēkajās acīs iedegās smaids, - varbūt kāds no viņiem ies bojā nelaimes gadījumā... ar nelielu manu palīdzību.

Vitnija nespēja apvaldīt smaidu. Viņa zināja, ka šajos vārdos neizskan nopietni draudi; vīrietis tikai spēlēja ar viņu mutisku šahu, un viņai ārkārtīgi patika censties atbildēt uz viņa gājieniem.

- Tas būtu ļoti nelaipni, ja jūs palīdzētu kādam no maniem draugiem dabūt galu. Maniem draugiem ir visai nejauka reputācija, un vietā, kur viņi nonāks, varētu izrādīties visai nepatīkams klimats.

- Pārāk silts? - Sātans ķircinādamies apvaicājās.

Nopūtusies tēlotā nožēlā, Vitnija nopietni pamāja.

- Baidos, kājā.

Vīrietis iesmējās dobjus, aizrautīgus smieklus, un viņa acis piepeši šķita uzlūkojam Vitniju ar biedējošu, pārdrošu un apsverošu skatienu. Vitnija novērsās, pūlēdamās izdomāt, kas viņš tāds īsti ir. Iekšpagalmā viņš bija runājis nevainojamā franču valodā, taču šeit, uz deju grīdas, arī viņa angļu valoda skanēja tikpat nevainojami un bez mazākā akcenta. Viņa seju, to daļu, ko nesedza melnā maska, klāja veselīgs, zeltains iedegums, kas pavisam noteikti nevarēja būt iegūts Parīzē, it īpaši tik agrā pavasarī. Un Anglijā arī ne.

Atcerēties šo vīrieti starp tiem simtiem, ar kuriem viņa bija iepazīstināta pēdējo divu gadu laikā, šķita neiedomājami, taču Vitnija tomēr apņēmās mēģināt. Domās viņa pārlūkoja visus pazīstamos vīriešus, atmezdama citu pēc cita, jo nevienam no viņiem nebija ne tik gara auguma, ne arī tik neparasti pelēku acu. Šā vīrieša visbūtiskākā iezīme bija viņa augums, kas pārsniedza sešas pēdas un divas collas. Vitnija domās vēlreiz pārskatīja paziņas, taču tā arī nespēja atcerēties šo Sātanu. Un tomēr viņš pazina viņu diezgan labi, ja spēja nosaukt vārdā, par spīti viņas pus-maskai. Kad valsis bija izskanējis, Vitnijai tomēr nebija izdevies nokļūt šim noslēpumam tuvāk nekā dejas sākumā.

Vitnija soli atkāpās, pa pusei pagriezdamās pret Nikolā, kurš stāvēja netālu no deju grīdas malas, taču viņas partneris stingri satvēra viņas roku, iespieda sev zem elkoņa un aizvilka viņu uz pretējo pusi, uz mājas dienvidu daļas durvīm, kas veda uz dārzu.

Pāris soļu attālumā no durvīm Vitnija sāka šaubīties, vai būtu prātīgi ļaut, lai šis vīrietis, kuru viņai nebija izdevies pazīt, ved viņu ārā, tumsā. Meitene jau grasījās atteikties spert tālāk kaut vai soli, taču tad pamanīja, ka pa bruģētajiem celiņiem, kas vijās pa laternu apgaismoto dārzu, pastaigājas vismaz pāris duču viesu, un katrs no tiem noteikti varēja doties viņai palīgā, ja pavadonis pēkšņi pārstātu uzvesties, kā džentlmenim klājas. Vitnija gan īpaši nešaubījās par to, ka šis vīrietis tik tiešām ir labi audzināts, jo Armāni bija izpelnījušies bēdīgu slavu par savu pārmērīgi rūpīgo viesu izvēli.

Izgājusi dārzā, Vitnija atraisīja pusmaskas saites un, šūpodama to pirkstos, ieelpoja pavasara nakts gaisu, kas smaržoja pēc ziediem. Viņi piegāja pie balta, ar rotājumiem greznota dzelzs galda, ko varēja labi saskatīt gan no mājas, gan no pārējo viesu atrašanās vietām, un Vitnijas pavadonis atvilka no galda krēslu, lai viņa varētu apsēsties.

- Nē, paldies, es labāk palikšu stāvam, - Vitnija atteica, izbaudīdama nosacīto klusumu un mēness gaismas skaistumu.

- Nu, Persefone, kā tad mēs varēsim draudzēties, ja neviens no jūsu pašreizējiem draugiem nedarīs man to prieku un tuvākajā nākotnē neatstās šo pasauli?

Vitnija pasmaidīja, juzdamās iepriecināta, ka vismaz viens balles viesis nav sajaucis viņu ar Veneru.

- Kā jūs zinājāt, kas es esmu?

Viņa runāja par savu Persefones kostīmu, taču Sātans, acīmredzami viņu pārpratis, paraustīja plecus un atteica:

- Divils ir ieradies bez maskas, un, tā kā klīst baumas, ka jūs abi esot nešķirami, ieraugot viņu, es tūdaļ sapratu, kas jūs esat.

Vitnija sarauca pieri, izdzirdējusi šos nepatīkamos jaunumus, ka tenkotāji saista viņu ar Nikolā.

- Šķiet, ka mana atbildējās satrauc, - Sātans sausi turpināja, - tāpēc man varbūt vajadzēja būt godīgākam un sacīt, ka jums piemīt zināmas... īpašības, kas viegli ļāva man jūs pazīt pat ar masku un pirms Divila ierašanās.

Mans Dievs! Vai vīrieša skatiens tiešām pārslīdēja pār viņas augumu, vai arī tās bija tikai viņas iedomas? Kad Sātans atkal izslējās un nevērīgi atspiedās ar gumu pret galda malu, Vitnija piepeši jutās pavisam neomulīgi.

- Kas jūs esat? - viņa stingri noprasīja.

- Draugs.

-Tas nav iespējams! Es nespēju atcerēties nevienu paziņu, kuram būtu jūsu augums vai acis, vai ari tik neiedomājami nekaunīga uzvedība, kāda angļiem nemēdz piemist. - Apklususi Vitnija nedroši uzlūkoja vīrieti. - Vai jūs tiešām esat anglis?

Ieskatījies viņas pētījošajās, zaļajās acīs, Sātans iesmējās.

- Cik neapdomīgi no manas puses, - viņš viegli paķircinājās. - Man būtu vajadzējis sacīt “kāda velna pēc”, “ka tevi piķis” un “gluži pareizi”, lai jūs varētu saprast, kas es patiesībā esmu.

Viņa jautrība bija lipīga, un Vitnija nespēja apvaldīt atbildes smaidu.

- Ļoti labi, ja jau atzināt, ka esat anglis, tad pasakiet, kas tieši jūs esat!

- Kas tad jums labāk patiktu, mazā? - Sātans painteresējās. - Sievietes parasti sajūsminās par dižciltīgiem tituliem. Un ja nu es jums sacītu, ka esmu hercogs?

Vitnija iesmējās.

- Jūs varētu būt lielceļa laupītājs vai pat pirāts. - Viņa plati uzsmaidīja vīrietim. - Bet hercogs jūs esat ne vairāk par mani.

No Sātana smaida nozuda jautrība, un tās vietā parādījās neizpratnes pilns apjukums.

- Vai drīkstu jautāt, kāpēc jūs esat par to tik pārliecināta?

Atcerējusies vienīgo hercogu, ko viņai jebkad bija nācies redzēt, Vitnija nekaunīgi nopētīja vīrieti no galvas līdz kājām, tīši atmaksādama viņam par paša ciešo skatienu.

- Sāksim ar to, kas ir acīm visredzamākais. Ja jūs tiešām būtu hercogs, tad jums būtu monoklis.

- Bet kā gan es varētu izmantot monokli, ja man ir maska? -Sātans ziņkārīgi atvaicāja.

- Hercogs neizmanto monokli, lai labāk redzētu. Tā ir tikai izlikšanās. Viņš pieliek to pie acs un aplūko telpā visas dāmas. Tomēr ir vēl arī vairāki citi iemesli, kāpēc jūs nevarat būt hercogs, - Vitnija aizrāvusies turpināja. - Jūs nestaigājat ar spieķi rokā, jūs nesēcat un nesprauslājat, un diez vai jūs varētu palielīties kaut vai ar nelielu podagras lēkmi.

- Podagra! - Sātans no smiekliem aizrijās.

Vitnija pamāja.

- Ja jums nav podagras un spieķa, ja jūs nesēcat un nesprauslājat, diez vai varat cerēt, ka jums izdosies kādu pārliecināt, ka esat hercogs. Vai tad nevarējāt izvēlēties kādu citu titulu, ko tēlot? Jums varbūt izdotos kādam iestāstīt, ka esat grāfs, ja vien jūs mazliet šķielētu un pieklibotu.

Vīrietis skaļi iesmējās, tad pašūpoja galvu un uzlūkoja Vit-niju ar domīgu, gandrīz maigu sejas izteiksmi.

- Stounas jaunkundz, - viņš uzjautrinātā nopietnībā painteresējās, - vai jums neviens nekad nav mācījis, ka pret dižciltīgiem tituliem jāizturas ar cieņu, nevis ar izsmieklu?

-Tas gan ir mēģināts, - Vitnija smaidīdama atteica.

-Un?

- Kā jau jūs redzat, nekas nav izdevies.

Sātana acis labu brīdi kavējās pie meitenes mirdzošās sejas elegantajiem, ideālajiem vaibstiem un beidzot palika pie viņas reibinoši zaļajām acim.

- Tomēr pirmais, kas lika jums saprast, ka neesmu hercogs, bija monokļa trūkums? - viņš visai izklaidīgi vaicāja.

Vitnija, rotaļādamās ar maskas saitēm, pasmaidīja un pamāja.

- Citādi jūs to vienmēr nēsātu līdzi.

- Pat dodoties izjādē uz medībām? - Sātans neatlaidās.

Vitnija viegli paraustīja plecus.

- Ja jūs būtu hercogs, tad jūs būtu pārāk resns, lai jātu.

Ar mānīgi nevērīgu kustību Sātans satvēra viņas delmus un pievilka sev klāt tik tuvu, ka meitenes gurns cieši piespiedās viņa stingrajam lielam.

- Pat gultā? - viņš klusu noprasīja.

Vitnija, kuru tik negaidīta rīcība bija uz mirkli pilnīgi paralizējusi, atgrūda vīrieša rokas un pievērsa viņam ledussaltu skatienu, gatava apbērt viņu ar duci indīgu piezīmju.

Tiklīdz viņa bija atvērusi muti, vīrietis piecēlās, izsliedamies pār viņu.

- Vai drīkstu jums atnest glāzi šampanieša? - viņš kā mierinādams piedāvāja.

- Manis dēļ jūs varat iet taisni uz... - Norijusi dusmas bijībā pret Sātana draudīgo stāvu un platajiem pleciem, Vitnija pamāja. - Lūdzu, - viņa izdvesa.

Sātans mirkli palika stāvam. Pelēko acu nesatricināmais skatiens pētīja Vitnijas niknās, zaļās acis. Beidzot vīrietis pagriezās un aizsoļoja uz māju pēc šampanieša.

Tiklīdz viņš bija iegājis pa durvīm, Vitnija atvieglojumā uzelpoja, apcirtās un aizsteidzās pāri mauriņam, lai ieietu balles zālē no pretējās puses.

Kopš tā brīža viss vakars viņai šķita sabojāts. Viņa bija saspringta un nervoza, daļēji gaidīdama, ka melni tērpies stāvs, ko viņa mūžam atcerēsies kā Sātanu, negaidot pievienosies viņai balles zālē, kaut arī viņš palika stāvam labu gabalu tālāk nelielā ļaužu pulciņā, kas smējās un sarunājās ar viņu.

Kopā ar krustmāti un tēvoci gaidīdama savu kārtu, lai atvadītos no namamātes un namatēva, Vitnija slepeni vēroja Sātana garo stāvu virzāmies aizejošo viesu rindā viņiem priekšā. Vīrieša galva bija zemu noliekta, un viņš uzmanīgi klausījās, ko stāsta kāda gaišmate, kas viņam uzsmaidīja. Sātans iesmējās par viņas vārdiem, un Vitnija nosarka, atcerējusies, kā viņš bija smējies dārzā. Neapmierināta viņa sāka prātot, kas gan bija šī gaišmate. Noteikti viņa mīļākā, meitene īgni nosprieda, jo šis vīrietis taču nemūžam netērētu ne mirkli laika sievietei, kas nevēlas tēlot tādu lomu kaut vai uz vienu nakti!

Sātans negaidot pagriezās, un jau otro reizi tovakar Vitnija tika pieķerta, ka skatās uz viņu. Sātans ielūkojās meitenei tieši acīs, un Vitnija paslēja zodu, apņēmīgi nolēmusi piespiest viņu novērst skatienu. Vīrieša sejā parādījās savāds, neizprotams smaids, un viņš lēni palieca galvu uz meitenes pusi. Vitnija dusmīgi novērsās. Iedomīgs, augstprātīgs... viņa nespēja vien izdomāt gana briesmīgus vārdus, kā domās nosaukt šo vīrieti.

- Kas noticis, dārgumiņ? - krustmāte Enna pačukstēja.

Vitnija nervozi satrūkās, tad piesardzīgi pamāja ar galvu uz

durvju pusi, kur Sātans patlaban lika ap gaišmates pleciem elegantu apmetni.

- Vai tu zini, kas viņš ir, krustmāt Enna?

Krustmāte brīdi pētīja pāri, jau sāka noliedzoši purināt galvu un piepeši aprāvās, jo gaišmate pacēla roku un noņēma savu pusmasku.

- Tā ir Marija Senalermēna, slavenā dziedātāja, - Enna pačukstēja. - Esmu par to pārliecināta. - Vitnija pamanīja, ka krustmātes sejai pārslīd savāda, bijīga izteiksme, pētot tumšmataino vīrieti melnajā apmetnī. - Un, ja viņa ir Senalermēna, tad viņam vajadzētu būt... mans Dievs! Tā tik tiešām ir!

Ennas skatiens spēji atgriezās pie māsasmeitas, taču Vitnija noraudzījās, kā Sātans ar vieglu kustību glāstoši pārlaiž roku pār gaišmates muguru, vadīdams viņu ārā pa durvīm. Atcerējusies, kā šīs pašas rokas bija pievilkušas viņu klāt, meitene sašutuma pilnā kaunā nosarka.

- Kāpēc tu vaicā? - Enna bargi noprasīja.

Vitnijai nebija ne mazākās vēlēšanās atzīties, ka viņa bijusi tik dumja un piekritusi iet dārzā kopā ar vīrieti, kuru pavisam noteikti nav agrāk satikusi.

- M-man likās, ka viņš ir kāds no maniem paziņām, taču tagad es saprotu, ka nav vis, - viņa stostīdamās paskaidroja un jutās ārkārtīgi atvieglota, kad krustmāte šķietami labprātīgi mainīja sarunas tematu.

Patiesībā Enna to bija izdarījusi ar lielāko prieku. Viņa bija pārāk ilgi plānojusi un sapņojusi, lai piedzīvotu to, ka Vitnija kļūst par kārtējo Kleimoras hercoga iekarojumu. Marija Senalermēna bija viņa mīļākā jau gandrīz gadu, un ļaudis baumoja, ka viņš pat esot pavadījis šo sievieti uz Spāniju, kur viņai pirms diviem mēnešiem ticis pavēlēts uzstāties karalim un karalienei.

Jau gadiem ilgi klīda runas, ka šis vīrietis pievērš uzmanību visām Eiropas skaistākajām augstdzimušajām sievietēm, taču laulību starp viņa piedāvājumiem nebija. Šo izskatīgo dižciltīgo kungu pavadīja jaunu sieviešu salauztās sirdis un sadragātās cerības apprecēties, tā ka ikviena saprātīga sieviete, kam ir neprecēta sieviešu kārtas radiniece, nodrebēja, ieraugot viņu. Tas bija pēdējais vīrietis šajā kontinentā, par kuru Enna gribētu redzēt interesējamies Vitniju.

Pēdējais vīrietis visā pasaulē!

Septītā nodaļa

Tieši četras nedēļas pēc Armānu masku balles Matjē Benets izgāja no sava biroja un iekāpa brlnum skaistā, tumšsarkani lakotā karietē, uz kuras durvīm vienā zeltā mirdzēja Kleimoras hercoga vapenis. Nolicis sev līdzās uz sēdekļa briežādas mapi ar ziņojumiem par Vitniju Elisonu Stounas jaunkundzi, viņš izstiepa savas garās kājas hercoga greznajā karietē.

Jau gandrīz veselu gadsimtu Matjē senčiem bija uzticētas Vestmorlendu ģimenes privātās juridiska rakstura rūpes, taču, tā kā Kleitona Vestmorlenda galvenais miteklis atradās Anglijā, ar hercogu personiski pazīstams bija tikai Matjē tēvs, kurš strādāja firmas Londonas birojā. Līdz šim Matjē bija uzturējis sakarus ar Kleimoras hercogu tikai rakstiski, un šodien Matjē īpaši vēlējās atstāt uz viņu labu iespaidu.

Kariete vienmērīgi ripoja gar zaļiem, ar savvaļas ziediem apaugušiem pauguriem, un beidzot skatienam atklājās hercoga Francijas lauku māja. Matjē, apbrīnas pilns, nolūkojās uz to. Plašo divstāvu ēku no akmens un stikla, kura atradās pašā zaļojošā kalna virsotnē, ieskāva terases, no kurām uz visām pusēm pavērās brīnišķīgs skats.

Mājas priekšā kariete apstājās. Matjē paņēma mapi un lēni devās augšā pa terases akmens pakāpieniem. Parādījis savu vizītkarti livrejā tērptam sulainim, viņš tika pavadīts uz plašu bibliotēku, kuras sienas klāja nišās iebūvēti grāmatplaukti.

Uz brīdi palicis viens, Matjē bijīgi nopētīja dārgos mākslas darbus, kas lepojās uz mirdzošajiem rožkoka galdiem. Virs marmora kamīna karājās brīnum skaista Rembranta glezna, bet daļu otras sienas klāja lieliska Rembranta gravīru kolekcija. Vienu garo sienu pilnībā veidoja milzīgas stiklotas divviru durvis, kas veda uz platu akmens terasi, no kuras pavērās elpu aizraujošs skals uz apkārtni.

Istabas otrā pusē ieslīpi pret logiem atradās masīvs ozolkoka rakstāmgalds, kura malas rotāja smalki kokgriezumi ar lapām un vīnstīgām. Matjē domās novērtēja rakstāmgaldu kā piederīgu pie sešpadsmitā gadsimta, un, spriežot pēc tā lieliskās apdares, rakstāmgalds droši vien savulaik bija rotājis kādu karaļa pili. Pārsoļojis pāri biezajam persiešu paklājam, Matjē apsēdās vienā no ādas krēsliem ar augstu atzveltni pretī rakstāmgaldam un nolika briežādas mapi uz grīdas sev līdzās.

Bibliotēkas durvis atvērās, un Matjē strauji uzlēca kājās, aši uzmezdams vērtējošu skatienu tumšmatainajam cilvēkam, no kura bija atkarīga viņa nākotne. Kleitons Vestmorlends bija trīsdesmit gadus vecs vīrietis, neparasti garš un nepārprotami izskatīgs. Viņa garo, ašo soļu mundrā mērķtiecība vairāk liecināja par aktīvu, sportisku dzīvi nekā par kūtrumu un pārmērīgu nodošanos kārībām, kas parasti bija raksturīga augstdzimušiem, bagātiem kungiem. No hercoga plūda rūpīgi apvaldīta spēka un varenības aura.

Matjē sejai pievērsās caururbjošas, pelēkas acis, un viņš mazliet nervozi norija siekalas. Hercogs apgāja ap rakstāmgaldu un apsēdās, tad pamāja uz krēslu otrā pusē galdam, aicinādams Matjē arī apsēsties, un mierīgā pašpārliecībā jautāja:

- Vai varam sākt, Beneta kungs?

- Protams, - Matjē atteica un noklepojās. - Kā jau jūs pavēlējāt, jūsu gaišība, mēs esam ievākuši ziņas par šīs jaunās sievietes ģimeni un izcelšanos. Stounas jaunkundzes vecāki ir Sūzana Stouna, kas nomira, kad Stounas jaunkundzei bija tikai pieci gadi, un joprojām dzīvojošais Mārtiņš Alberts Stouns. Meitene dzimusi tūkstoš astoņi simtā gada trīsdesmitajā jūnijā netālu no Mor-šemas ciema, kas atrodas apmēram septiņu stundu braucienā no Londonas. Stounu muiža ir maza, toties ienesīga, un Mārtiņš Stouns ir vadījis ierasto augstdzimuša zemes īpašnieka dzīvi. Tomēr apmēram pirms četriem gadiem viņa finansiālais stāvoklis stipri mainījās. Ja jūs atceraties, tad tieši tolaik daļu Anglijas nedēļām ilgi nomāca lietusgāzes. Tādi zemes īpašumi kā Stounam, kuriem nebija nodrošināta ūdens attece, jūtami cieta, un Stouns acīmredzot zaudēja vairāk nekā lielākā daļa pārējo, jo viņam nebija citu līdzekļu muižas uzturēšanai, piemēram, lopu. Mūsu ziņojumi liecina, ka Stouns tolaik izdarījis vairākus ārkārtīgi lielus un nesaprātīgus ieguldījumus dažādos riskantos pasākumos un, kad rezultāts izrādījies neveiksmīgs, viņš divkāršojis un trīskāršojis savus ieguldījumus līdzīgas dabas pasākumos, acīmredzot cerēdams atgūt zaudēto. Visi šie pasākumi izrādījās katastrofāli, un pirms diviem gadiem viņš ieķīlāja savu muižu, lai rastu kapitālu, ko ieguldīt pēdējā un vislielākajā pasākumā. Visa viņa nauda tika ieguldīta kādā koloniju kuģniecībā. Diemžēl ari tas beidzās neveiksmīgi. Patlaban viņš ir nonācis lielos parādos ne vien Londonas augļotājiem, bet arī vietējiem veikalniekiem. Muiža pamazām brūk, un tajā ir palikuši tikai paši nepieciešamākie kalpotāji.

Iebāzis roku briežādas mapē, Matjē izvilka papīru žūksni.

- Te ir sīks viņa kreditoru saraksts, kaut arī to noteikti ir daudz vairāk, nekā mums izdevies atklāt šajā neilgajā laikā, kurā mums nācās veikt izmeklēšanu. - Pāršūdinājis papīrus pāri greznajam rakstāmgaldam, Matjē gaidīja, ko hercogs sacīs.

Atgāzies krēslā, Kleitons Vestmorlcnds vienaldzīgi pārskatīja sarakstu.

- Cik liels ir viņa kopējais parāds? - viņš painteresējās, kad bija beidzis lasīt pēdējo lapu.

- Visā visumā es sacītu, ka viņa parāds ir apmēram simt tūkstoši mārciņu.

Šī satriecošā summa neatstāja ne mazāko iespaidu uz hercogu, kurš padeva sarakstus atpakaļ Matjē un strauji mainīja sarunas tematu.

\

- Ko jums izdevās uzzināt par meiteni?

Kam gan, Matjē prātoja, izņemdams mapīti ar uzrakstu “V. Stouna”, vajadzētu par šo meiteni zināt vairāk nekā vīrietim, par kura mīļāko viņai nāksies kļūt? Kaut arī hercogs nebija izteicies skaidri, Matjē jau bija nopratis, ka Kleitons nolēmis padarīt minēto jauno sievieti par savu mīļāko, apgādājot viņu ar ērtu mājokli un personiskajiem ienākumiem. Viņš nosprieda, ka hercoga interese par meitenes ģimeni ir tikai ziņkāre, kāda veida pretestību, ja tāda vispār būtu, viņš varētu sagaidīt.

Matjē jurista prātā Stouna briesmīgais finansiālais stāvoklis jau bija kļuvis par nesatricināma slēdziena pamatu. Mārtiņš Stouns būs spiests pieņemt šo iespēju nodot atbildību par savas meitas uzturēšanu Kleitonam Vestmorlendam. Vai tad viņam bija izvēle? Diez vai viņam izdotos vēl ilgāk turpināt meiteni pienācīgi ģērbt un paturēt viņu dižciltīgajās aprindās. Ja Stouns sāktu raizēties par meitenes reputāciju, tad pašam par savējo viņam nāktos raizēties vēl vairāk. Ja kreditori atklātu viņa bēdīgo stāvokli, un tas varēja notikt kuru katru mirkli, tad Stounu gaidītu ne vien negods, bet arī nepatīkama apmešanās parādu cietumā.

Matjē nosarka, atjēdzies, ka klusēdams skatījies atvērtajā mapē, un tūdaļ sāka runāt.

- Kaut arī mums nācās grūti uzzināt kaut ko par viņas personisko dzīvi tā, lai neradītu liekas aizdomas, mums tomēr izdevās atklāt, ka Stounas jaunkundze tikusi uzskatīta par visai grūti audzināmu bērnu ar... khm... neparedzamu uzvedību. Viņa ir acīmredzami izglītota un neparasti daudz apguvusi pie vairākiem mājskolotājiem. Viņa, protams, tekoši runā franciski un nevainojami prot grieķu valodu - pietiekami daudz, lai varētu reizēm palīdzēt savam tēvocim, veicot tulka pienākumus sabiedriskos pasākumos ar grieķu diplomātu piedalīšanos. Viņa lasa itāliski, latīniski un vāciski; iespējams, ka viņa arī runā šajās valodās, taču mēs par to neesam pārliecināti.

Matjē uz mirkli apklusa, juzdamies pagalam muļķīgi, ka viņam nākas stāstīt lordam Vestmorlendam ko tādu, kas tam jau noteikti ir zināms.

-Turpiniet, - hercogs mudināja, viegli pasmaidījis par Matjē acīmredzamo neērtību.

Neomulīgi pamājis, Matjē paklausīja.

- Daudzas mūsu aptaujātās personas pieminēja, ka starp jauno dāmu un viņas tēvu pastāv liela nesaprašanās. Daži vaino pašu Martinu Stounu, taču lielākā daļa jūt viņam līdzi kā nelaimīgam tēvam, kurš dzemdinājis nepaklausīgu, nevaldāmu bērnu. Četrpadsmit gadu vecumā Stounas jaunkundzei radās... hmm... visai spēcīga aizraušanās ar kādu kungu, vārdā Pols Sevarīns. Šis kungs bija desmit gadus vecāks par viņu un acīm redzami nejutās iepriecināts par Stounas jaunkundzes bērnišķīgo pieķeršanos - tikpat ļoti kā viņas tēvs. Šā iemesla pēc, kā arī tāpēc, ka Stouns acīmredzot nespēja citādi tikt ar meiteni galā, tēvs beidzot aizsūtīja viņu, gandrīz sešpadsmit gadus vecu, uz Parīzi kopā ar tēvoci un krustmāti. Kā jau parasti, septiņpadsmit gadu vecumā viņa tika stādīta priekšā Francijas augstākajai sabiedrībai. Kopš tā laika mūsu avoti liecina, ka viņa šeit bauda ārkārtīgu popularitāti. Protams, ja atklātos viņas tēva finansiālais stāvoklis un ziņas, ka viņai nav pūra, situācija krasi mainītos, -'Matjē skaļi apsvēra, tad kā atvainodamies uzlūkoja hercogu un turpināja: - Stounas jaunkundze jau vairākas reizes ir gandrīz saņēmusi precību piedāvājumus, taču visi pielūdzēji ir atraidīti, tiklīdz viņa nopratusi to nodomus. Tie kungi, kas uzstāja uz sarunu ar viņas tēvoci lordu Edvardu Gilberlu, tika noraidīti, acīmredzot Mārtiņa Stouna vārdā. Tiek ziņots, ka viņas uzvedība ir sabiedrībai pilnīgi pieņemama, kaut arī mazliet neparasta. Vai es pateicu kaut ko nepareizu? - Matjē neizpratnē pavaicāja, kad hercogs iesmējās.

- Nē. Nekādas kļūdas nav, - Kleitons smiedamies atteica.

- Es varētu sacīt, ka jūsu informācija ir pilnīgi pareiza. - Viņa domās atausa meitenes zaļās, smieklos mirdzošās acis, uzjautrinoties par dižciltīgiem tituliem - it īpaši to, kas piederēja viņam.

- Vai ir vēl kas? - viņš beidzot noprasīja.

-Tikai pāris piezīmju, jūsu gaišība. Viņas tēvocis, lords Ed-vards Gilberts, kā jūs jau zināt, ir šejienes britu konsulāta diplomāts ar nevainojamu reputāciju. Tiek ziņots, ka Stounas jaunkundze ar viņu ir lieliskās attiecībās, tāpat kā ar viņa sievu lēdiju Fnnu Gilbertu. Pašreizējā brīdī visu kopīgais uzskats ir tāds, ka Stounas jaunkundzei kuru katru brīdi gatavojas lūgt roku Ni-kolā Divils un šo laulību piedāvājumu lords Gilberts noteikti uzskatīs par ārkārtīgi izdevīgu. Esmu pārliecināts, jūs zināt, ka Di-vili ir viena no Francijas ievērojamākajām ģimenēm un Nikolā ir viņu dēls un mantinieks.

Matjē aizvēra mapi.

- Tas ir viss, ko izdevās uzzināt mums atvēlētajā laikā, jūsu gaišība.

Nebildis ne vārda, Kleitons piecēlās un piegāja pie logiem, pa kuriem pavērās skats uz zaļojošajiem kalniem. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš ar plecu atbalstījās pret loga rāmi un pievērsās brīnum skaistajai ainai, pēdējo reizi apcerēdams plānu, kuram tagad vajadzēja kļūt par īstenību.

Reizi pa reizei ierazdamies Francijā un redzēdams Vitniju, viņš bija izjutis meitenes pievilcības spēku un klusībā smējies par dažiem atraidījumiem, ar kuriem viņa apveltīja savus pārāk uzstājīgos pielūdzējus. Divas reizes viņi bija iepazīstināti; pirmo reizi meitene bija pārāk jauna, lai liktos interesanta, bet otro reizi viņai visapkārt pulcējās pielūdzēji, cīnīdamies par viņas uzmanību. Vitnija bija pametusi uz viņa pusi tikai izklaidīgu skatienu, pat neuzlūkodama viņu un neuzklausīdama viņa vārdu.

Kopš tā laika Kleitons bija izvairījies no satikšanās ar meiteni, nojauzdams, ka Vitnijai nāksies veltīt krietni daudz laika un aplidošanas, lai ievilinātu viņu savos apskāvienos. Laika Klei-tonam bija maz. Runājot par aplidošanu, viņš nemaz nevarēja atcerēties, kad viņam savā pieauguša vīrieša mūžā būtu nācies cītīgi aplidot kādu sievieti, vismaz ne tādu, kas tam pretotos. Viņas visas bija pārāk pakļāvīgas un gatavas aplidot viņu pašu.

Un tad, pirms četrām nedēļām, viņš bija stāvējis Atmānu dārzā, burtiski uzsūkdams sevī viņas klātbūtni un cīnīdamies ar neprātīgo tieksmi noliekties un tad lēni, nesteidzīgi izskūpstit bez kādas bijības skanošos smieklus no viņas maigajām, aicinošajam lūpām, ienest viņu tumsā un mīlēties ar viņu turpat uz vietas.

Vitnija bija dzimusi kārdinātāja, vilinoša un izaicinoša, ar eņģeļa smaidu, ar dievietes slaido, krāšņo ķermeni un nesamaitātu pievilcību, kas lika Kleitonam pasmaidīt ik reizi, kad vien viņš to atcerējās. Turklāt viņai piemita humora izjūta, tāds necienīgs nicinājums pret visu muļķīgo - kā viņam pašam.

Beidzot Kleitons atteicās no mēģinājuma saprast, kāda iemesla pēc grasās rīkoties tieši tā un ne citādi. Viņš iekāroja jauno sievieti, un ar to pilnīgi pietika. Viņa bija sirsnīga, asprātīga un izvairīga kā tāds sasodīts tauriņš. Viņa nekad negarlaikotu Kleitonu kā pārējās sievietes; par to Kleitonam čukstēja viņa gudrība, kas bija veidojusies ilgu gadu pieredzē attiecībās ar daiļo dzimumu.

Beidzot izlēmis, viņš pagriezās un piesoļoja pie rakstāmgalda.

- Es gribu, lai jūs sagatavojat dažus dokumentus, un, kad Stouns būs pieņēmis manu piedāvājumu, jums nāksies veikt lielu naudas pārskaitījumu.

- Ja Stouns būs pieņēmis jūsu piedāvājumu, - Matjē automātiski pārlaboja.

Vestmorlends ironiskā uzjautrinājumā sarauca pieri.

- Viņš to pieņems.

Par spīti šīsdienas nervozitātei, Matjē bija cienījams juridisks padomnieks, kas bija iemācījies nekad neizrādīt nekādas emocijas, nodarbojoties ar kāda klienta delikātajiem uzdevumiem. Un tomēr, kad viņa gaišība sāka diktēt noteikumus, saskaņā ar kuriem Mārtiņam Stounam tika piedāvāta satriecoši milzīga naudas summa, Matjē pacēla galvu un apjucis uzlūkoja hercogu.

Kleitons stāvēja pie logiem, izklaidīgi noskatīdamies, kā Matjē Beneta kariete pa līkumaino ceļu aizšūpojas atpakaļ uz Parīzi. Viņu jau bija pārņēmusi nepacietība visu pabeigt ātrāk. Viņš gribēja dabūt Vitniju sev un gribēja to nekavējoties, tomēr - lai viņš ir nolādēts, ja sāks aplidot viņu tepat Francijā, stāvēdams rindā kopā ar pārējiem, tēlodams ākstu un klanīdamies kā tāds ēzelis. Ko tādu viņš nedarītu nevienas sievietes, pat ne Stounas jaunkundzes dēļ. Turklāt viņš jau tāpat bija pārāk ilgi uzturējies ārpus Anglijas robežām. Lai tiktu galā ar saviem darījumiem, viņam vajadzēja atrasties tuvāk Londonai.

Tā kā Stounu muiža bija tikai septiņu stundu brauciena attālumā no pilsētas, viņš varēja gluži jauki tikt galā gan ar savām darīšanām, gan ar Vitnijas aplidošanu. To apsvēris, Klcitons nolēma pieprasīt, lai Vitnijas tēvs izsauc meitu atpakaļ uz Angliju, tiklīdz būs parakstījis dokumentus un saņēmis naudu.

Kleitons ne mirkli nešaubījās ne par to, ka Mārtiņš Stouns varētu šo piedāvājumu nepieņemt, ne arī par to, ka viņam varētu neizdoties ievilināt Vitniju savos slazdos.

Vienīgais, kas viņam nedeva mieru, bija nesen pieminētās domstarpības starp Vitniju un viņas tēvu. Ja viņa pārāk drīz uzzinātu par šo vienošanos, pastāvēja zināma iespēja, ka viņa varētu sadumpoties tikai tādēļ, lai nostātos pret Mārtiņa Stouna gribu. Nojauta brīdināja Kleitonu, ja Vitnija kādreiz būtu spiesta nostāties pret viņu, meitene varētu kļūt par ārkārtīgi apņēmīgu pretinieci. Un viņš gribēja ar Vitniju nevis cīnīties, bet gan mīlēties.

Vēl jau vajadzēja apsvērt arī sarežģījumus, kādus izraisītu viņa personība un viss, kas ar to saistīts. Kleitonam gluži labi patika doma par jauku meitenes aplidošanu lauku stilā, bet vai tad to varēs īstenot, ja visi viņam klanīsies un piesardzīgi turēsies pa gabalu? Tiklīdz avīžu reportieriem nāks ausīs, ka viņš apmeties nomaļā lauku apvidū, tūdaļ sacelsies vesela baumu vētra, ko viņš tur grasās darīt, un ciema iedzīvotāji fanātiskā ziņkārībā vēros katru viņa soli, īpaši tad, kad viņš sāks pievērst uzmanību Vitnijai.

Tā kā Vitnija bija tik sliktās domās par dižciltīgajiem un it īpaši par hercogiem, Kleitons sāka gudrot, vai nebūtu prātīgāk neatklāt meitenei ne vien slepeno vienošanos ai- viņas tēvu, bet arī viņa paša īsto vārdu, līdz beidzot viņš būs Vitniju iekarojis.

Pēc septiņām dienām Matjē atgriezās hercoga Francijas lauku mājā un tika pavadīts uz plašu verandu, kur, uzgriezis muguru skaistajam dabasskatam, pie kalumiem rotāta dzelzs galda sēdēja Vestmorlends, pārskatīdams kādus dokumentus.

- Vai vēlaties kopā ar mani iedzert glāzi viskija, Matjē? -viņš painteresējās, pat nepaceldams galvu.

- Jā, paldies, jūsu gaišība, - Matjē nomurmināja, iepriecināts un pārsteigts gan par to, ka hercogs sauc viņu vārdā, gan par draudzīgo viskija piedāvājumu. Kleimoras hercogs pāri plecam uzmeta skatienu apkalpotājam, kas stāvēja turpat pie balustrādes, un tas, ne vārda neteicis, atnesa dzērienus. Pēc brīža viņa gaišība pastūma dokumentus sāņus un pacēla acis uz Matjē, kas tikmēr bija apsēdies pie galda viņam pretī.

Tāpat kā apkalpotājs, arī Matjē neapzināti paklausīja neizteiktajai pavēlei, izvilka no mapes dokumentus un sniedza tos hercogam.

- Kā jau jūs lūdzāt, esmu ietvēris līgumā nosacījumu, ka jūs uzņematies finansiālu atbildību par Stounas jaunkundzes izdevumiem. Vai jūs vēlaties noteikt kādu maksimālo summu?

- Nē, es uzņemšos par viņu neierobežotu atbildību, - Klei-tons izklaidīgi attrauca, pārskatīdams dokumentus. Pēc kāda laiciņa viņš nolika tos malā un pasmīnēja. - Nu, - viņš jautāja, - ko jūs par to domājat?

- Ko par to domās Stounas jaunkundze? - Matjē attrauca, atbildēdams hercogam ar tādu pašu smaidu.

-Tas, ko domās Stounas jaunkundze, vēl kādu laiciņu'paliks nezināms. Viņai par to visu nav ne jausmas. Un galu galā viņa neko nezina arī par mani.

Matjē apslēpa savu satricinājumu, norīdams krietnu malku brīnišķīgā brendija.

- Tādā gadījumā es jums novēlu veiksmi gan ar tēvu, gan ar jauno dāmu.

Hercogs nevērīgi atvēcinājās, it kā šāds novēlējums viņam nebūtu vajadzīgs, un atkal atgāzās krēslā.

- Šīsnedēļas laikā es došos uz Angliju, lai apspriestu šo jautājumu ar Mārtiņu Stounu. Ja viņš to pieņems, man būs vajadzīga kāda apmešanās vieta turpat netālu. Esiet tik laipns un paziņojiet savam tēvam uz Londonas biroju, lai viņš man tādu uzmeklē. Pieticīgu māju, - hercogs uzsvēra, izbrīnīdams Matjē vēl vairāk. - Ja iespējams, ne tālāk par pusstundas jājienu no Stounu muižas. Es negribu tērēt vairāk laika, nekā nepieciešams, lai nokārtotu visus jautājumus ar Stounas jaunkundzi, un man nav ne mazākās vēlēšanās to izšķiest, ceļojot no viņas tēva mājām uz manējām.

- Pieticīgu māju, ne tālāk par pusstundas jājienu no Stounu muižas, - Matjē apjucis atkārtoja.

Pamanot jurista acīm redzamo mulsumu, Kleitona acīs pavīdēja smieklu dzirkstis.

- Tieši tā. Un noslēdziet īres līgumu Vestlcnda, nevis Vest-morlenda vārdā. Tiklīdz būšu ar visiem kalpotājiem tur iekārtojies, mēs vadīsim noslēgtu dzīvi un es sevi dēvēšu par Stounu jauno kaimiņu Kleitonu Vestlendu.

- Jūs taču to nemēģināsiet iestāstīt arī Stounas jaunkundzei? -Matjē izdvesa.

- Viņai es to iestāstīšu vispirms, - Kleitons iesmējies atbildēja.

Astotā nodala

j

Mēnesi vēlāk Vilsons, Gilbertu cienīgais sulainis, aizsoļoja pa gaiteni uz lorda Gilberta kabinetu un pasniedza viņam nupat atnestās vēstules. Pašā kaudzītes virsū atradās vēstule no Anglijas. Pēc piecām minūtēm lorda Gilberta kabineta durvis atsprāga vaļā un viņš dārdošā balsī uzkliedza sulainim:

- Tūlīt pat pasauc lēdiju Gilbertu pie manis! Nekavējies, pasteidzies, es tev teicu! - viņš vēl nosauca pakaļ apjukušajam kalpotājam, kurš aizskrēja pa gaiteni tā, ka melnā livreja noplīvoja vien.

- Kas noticis, Edvard? - Enna iesaucās, ieskrējusi vīra kabinetā.

- Paskaties! - Edvards nikni paziņoja un pasniedza sievai Martina Stouna vēstuli. Enna palūkojās uz vīra nobālējušo seju un tad uzmeta skatienu panīkstam uz papīra lapas, ko turēja rokā.

- Vai viņš grib, lai Vitnija atgriežas? - viņa ar pūlēm vaicāja.

- Viņš apgalvo, ka atmaksāšot man visus manus izdevumus par šiem pēdējiem četriem gadiem, tiklīdz saņemšot no manis aprēķinu, - Edvards sašutis paskaidroja. - Turklāt kopā ar šo vēstuli viņš ir atsūtījis veselu kaudzi naudas, lai meitai pirms atgriešanās tiktu sagādāti dažādi tērpi un rotas. Visu šo laiku viņš nav sūtījis Vitnijai ne graša. Nelietis tāds! Viņš nesaņems no manis nekādu aprēķinu, un gan es parūpēšos, lai viņa atgriežas mājās, pienācīgi uzposta. Viņš to savu naudu var iebāzt...

- Vitnijai jābrauc mājās, - Enna satriekta nočukstēja un atslīga krēslā. - Es... es biju sev iestāstījusi, ka viņš ir aizmirsis meitu. - Piepeši viņa atplauka. - Es zinu! Tūdaļ pat uzraksti Mārtiņam vēstuli un dod mājienu par viņas laulībām ar Nikolā Divi-lu. Tā mēs iegūsim laiku.

- Labāk izlasi šo vēstuli! Viņš neticami skaidri un rupji paziņo, ka viņai bez jebkādiem attaisnojumiem vai kavēšanās jāatgriežas mājās pēc mēneša, skaitot no šodienas.

Enna paklausīja un lēni pārskatīja vēstuli.

- Viņš grib, lai Vitnija visu atlikušo laiku pavada, atvadīdamās no draugiem un apmeklēdama savas iecienītās šuvējas un cepurnieces. - Enna mēģināja runāt moži. - Šo četru gadu laikā viņš noteikti ir pārvērties - agrāk viņam nemūžam nebūtu ienācis prātā, ka Vitnijai nepieciešams laiks, lai pasūtītu tērpus šeit, Parīzē, kur visi tik ļoti seko modei. Edvard, - viņa ieminējās, - varbūt viņš ir saņēmis precību piedāvājumu Vitnijai no tā jaunā vīrieša, ko viņa tā dievināja, vēl būdama tikai meitene?

- Viņš nav saņēmis nekādus piedāvājumus, - Edvards noskaldīja, -jo citādi viņš būtu par to izplātījies šajā sasodītajā vēstulē, uzskatīdams, ka ir paveicis ko tādu, kas mums nav izdevies. - Lords uzgrieza sievai muguru. - Labāk ej un pasaki viņai tūlīt. Es pēc maza brītiņa uziešu pie jums.

Vitnija stāvēja kā sastingusi, pūlēdamās apjēgt nupat dzirdētos jaunumus. Vēl nesen viņai bija licies, ka šāda ziņa viņai sagādātu prieku.

- Es... es esmu laimīga, ka varēšu atgriezties mājās, krust-māt Enna, - viņa beidzot izmocīja. - Man tikai... - Meitenes balss aprāvās.

Laimīga, ka varēs atgriezties mājās? Nē, viņai bija briesmīgi bail! Bail no tā, ka tagad, kad viņai radusies tāda iespēja, varētu izrādīties, ka nekas neiznāks. Dzīvot Parīzē glaimojošu un dievinošu jaunekļu vidū bija pavisam kas cits nekā atgriezties mājās un mēģināt panākt, lai ari Pols domātu tāpat kā šie franču vīrieši. Vēl jau nāksies tikt galā ar tēvu un Mārgaritu Meritoni, un visu draugu mātēm, kuras allaž bija likušas viņai justies nenozīmīgākai par kukaini. Bet šeit paliks krustmāte Enna un tēvocis Edvards, kuri viņu mīlēja un smējās kopā ar viņu un kuri padarīja viņas dzīvi siltu un laimīgu.

Krustmāte pagriezās pret logu, tomēr Vitnija paguva pamanīt, ka pār viņas vaigu norit asara. Meitene iekoda lūpā; ja jau krustmāte Enna nevēlējās, lai viņa atgrieztos Anglijā, tad pavisam noteikti vēl nebija pienācis īstais laiks to darīt. Viņa vēl nebija spējīga stāties visiem pretī. Meitene pagriezās pret spoguli, cerēdama rast iedrošinājumu savā atspulgā. Parīzē visi kungi apgalvoja, ka viņa esot skaista. Vai arī Polam tā liksies? Spogulis tūdaļ iznīcināja visas viņas cerības. Vēl nepaguvusi atgriezties mājās, meitene juta, ka viņas āriene ir pilnīgi pārvērtusies. Viņa bija neglīta, neveikla, pārāk gara... pat viņas pirksti joprojām nervozi knibinājās ap kleitas mežģīni. Un uz paša degungala vēl varēja saskatīt nejauko vasarraibumu pēdas. Ak, velna būšana! Vitnija nodomāja, piepeši sadusmojusies uz sevi. Vasarraibumi taču nemēdza parādīties burtiski acu priekšā, pirkstiem nebūt nebija nemitīgi jākustas, un viņa nekādā ziņā, nekādā ziņā nedrīkstēja meklēt sevī trūkumus un vainas, kā bija to darījusi senāk!

Vēderā sagriezies kamols piepeši atlaidās. Meitenes sirdī atplauka cerība. Lūpas savilkās vieglā smaidā. Es atgriežos mājās, viņa domāja. Es atgriežos mājās pie Pola... mājās, lai parādītu visiem,'cik loti patiesībā esmu pārvērtusies. Es tik tiešām atgriežos mājās!

Bet atgriešanās mājās nozīmēja arī atvadas no iemīļotās krustmātes un tēvoča.

Novērsusies no spoguļa, Vitnija ieraudzīja, ka krustmātes pleci trīc aizturētās elsās.

- Man ir tāda sajūta, it kā mani cirstu uz pusēm, - Enna šņukstēja.

- Es mīlu tevi, krustmāt Enna, - Vitnija pačukstēja. Karstas asaras sariesās viņai acīs un sāka plūst pa vaigiem. - Es tevi tik ļoti mīlu! - Krustmāte Enna iepleta rokas, un Vitnija metās viņas apskāvienos, lai mierinātu un saņemtu mierinājumu arī pati.

Bridi nogaidījis pie Vitnijas guļamistabas durvīm, Edvards iztaisnoja plecus un rūpīgi ievilka savā izmisušajā sejā sastingušu, možu smaidu. Saņēmis rokas aiz muguras, viņš iesoļoja istabā.

- Vai izklaidējaties, dāmas? - viņš tēlotā jautrībā noprasīja, lūkodamies no vienas raudošās sievietes uz otru.

Divas asarainas, izmisušas sejas neticībā skatījās uz viņu.

- Vai mēs izklaidējamies? - Enna apjukusi atkārtoja. Abas ar Vitniju saskatījās un piepeši sāka ķiķināt, un tad jau smējās no visas sirds.

- Jā... hmrn... nu, tad jau labi. Priecājos, ka tā, - Edvards nomurmināja, iztrūcies par dāmu neiedomājamo nelīdzsvarotību, un tad nokāsējās. - Mums tevis pietrūks, bērns. Tu mums biji kā svētība un prieks.

Vitnijas jautrība pagaisa, un viņas acīs atkal sariesās asaras.

- Ak, tēvoci Edvard, - viņa aizlauztā balsī nočukstēja, - es nekad, nekad tik ļoti nemīlēšu nevienu vīrieti, kā mīlu tevi.

Sev par milzīgu nepatiku, Edvards juta, ka acis kļūst miklas. Viņš plati iepleta rokas, un meitene metās viņam pie krūtīm. Kad emociju vētra beidzot bija garām, visi trīs palika stāvam un noskatāmies cits citā, cieši turot rokās mutautiņus. Pirmais ierunājās Edvards:

- Nu, Anglija taču neatrodas pašā pasaules galā, vai ne?

- Nu... ne jau nu gluži tepat līdzās, - Vitnija atteica, uzmanīgi slaucīdama acis.

- Tev tur ir draugi, - Edvards atgādināja. - Un, protams, tur ir arī tas jauneklis, kuru tu tā dievināji, - tas gaišmatis, kam trūka prāta, lai pamanītu tevī īstu dārgakmeni. Kā viņu sauca?

- Pols... - Vitnija caur asarām pasmaidīja.

- Viņš ir īsts muļķis, ka nenocēla tevi jau agrāk. - Edvards apklusa, tad, uzmanīgi vērodams meiteni, piebilda: - Domājams, ka tagad tas notiks.

- Es tā ceru, - Vitnija kaislīgi attrauca.

- Man jau tā likās, bērns, - Edvards noteica, uzmetis Ennai zīmīgu skatienu. - Patiesībā es bieži prātoju, vai tiešām tu neesi atradusi šeit nevienu sev piemērotu līgavaini tikai tāpēc, ka vienmēr esi vēlējusies atgriezties Anglijā un dabūt sev viņu. Tu taču to grasies darīt, vai ne?

- Tā esmu nolēmusi, - Vitnija atzinās, nespēdama tikt gudra, kāpēc tēvocis piepeši sāk izskatīties pēc maza, draiskulīga zēna.

- Tādā gadījumā, - Edvards turpināja, - tu droši vien jau pirms ziemas iestāšanās saderināsies.

- Ja spēšu, - Vitnija iepriecināta attrauca.

Edvards sabāza rokas bikšu kabatās, šķietami iegrimis domās.

- Man gandrīz vai liekas, ka šādā gadījumā tādai meitenei kā tu varētu noderēt par padomdevēju pieredzējusi sieviete. Iespējams, ka nāksies visu rūpīgi izplānot, lai noķertu savos tīklos tādu tūļu kā... kā viņu sauca?

- Pols, - Vitnija izdvesa.

- Nūjā, Pols. Zini, mīļā, - Edvards domīgi noteica, - varbūt tu gribētu, lai tev līdzi dodas krustmāte? - Viņš pāri briļļu malai uzlūkoja Vitniju. - Vai tas tev patiktu ?

- Jā, - meitene smiedamās iespiedzās. - Jā, jā, jā!

Edvards apskāva Vitniju un pāri viņas plecam uzmeta skatienu starojošajai sievai. Ennas pateicības pilnais smaids bija vairāk nekā pietiekams atalgojums par šādu viņa upuri.

- Man driz jādodas uz Spāniju, - viņš sacīja. - Kad jūs abas aizbrauksiet, es došos turp karaļa uzdevumā. Pa ceļam iegriezīšos vēl pāris vietās un tad ieradīšos Anglijā, lai apsveiktu to tūļu, ar kuru tu būsi saderinājusies, un aizbraukdams paņemšu līdzi tavu krustmāti.

Būdams apmierināts, ka ir apvedis ap stūri Mārtiņu Stounu, nosūtīdams Vitnijai līdzi Ennu, lai pārliecinātos, ka meitene nostājas uz pareizā ceļa, Edvards mainīja ari savas sākotnējās domas par lielo naudas summu, ko Mārtiņš bija atsūtījis Vitnijai tēriņiem. Turpmāk ik dienas no paša rīta abas dāmas devās iepirkties, un vakarā viņām atlika vienīgi tik daudz laika, lai pārģērbtos viesībām vai sabruktu gultā.

Dienu pirms lēdijas Ennas un Vitnijas aizbraukšanas Niko-lā Divila vecāki Vitnijai par godu sarīkoja krāšņu balli. Visu vakaru Vitnija baidījās no brīža, kad nāksies atvadīties no Nikolā, taču, kad tas beidzot pienāca, viss izrādījās puslīdz vienkārši.

Viņi pamanījās palikt divatā kādā no Nikolā vecāku plašās mājas daudzajām istabām. Viņš stāvēja pie kamīna, atbalstījies pret to ar vienu plecu, laiski skalinādams dzērienu savā glāzē.

- Man tevis pietrūks, Niķī, - Vitnija beidzot ierunājās, nespēdama ilgāk paciest klusumu.

Viņš uzjautrināts pacēla galvu.

- Vai tiešām, mīļā? - Pirms meitene bija paguvusi atbildēt, viņš piemetināja: - Es gan pārāk ilgi neskumšu pēc tevis!

Vitnijas lūpas nodrebēja apslāpētos smieklos.

- Cik nepieklājīgi!

- Pieklājība ir domāta nepieredzējušiem jauniķiem un veciem vīriem, - Nikolā ķircinādamies paziņoja. - Tomēr es tik tiešām neilgošos pēc tevis, jo jau pēc pāris mēnešiem ieradīšos Anglijā.

Vitnija papurināja galvu un izmisusi iebilda:

- Niķī, tur ir kāds cits. Es gribēju teikt - mājās. Vismaz es domāju, ka ir. Viņu sauc Pols un... - Vitnija aprāvās, Nikolā laiskā smaida iztrūcināta.

- Vai viņš kaut reizi ir atbraucis uz Franciju pie tevis ciemos? - viņš uzmanīgi painteresējās.

- Nē, viņam kaut kas tāds pat prātā neienāktu. Redzi, tolaik es biju pavisam citāda... bērnišķīga, un viņš atceras mani tikai kā pārgalvīgu, nepaklausīgu, neizsmalcinālu jaunu skuķi, kas... kāpēc tu tā smejies?

- Tāpēc, ka priecājos. - Nikolā maigi pasmaidīja. - Man ir prieks, ka pēc tik daudzām pārdomu nedēļām par to, kurš ir mans sāncensis, esmu beidzot uzzinājis, ka tas ir kāds angļu stulbenis, kuru tu neesi redzējusi veselus četrus gadus un kurš ir bijis tik neaptēsts, lai nesaprastu, par kādu sievieti tu pārvērtīsies. Brauc vien mājās, mīļā! - Nikolā iesmējās, nolika glāzi un pievilka Vitniju sev cieši klāt. - Drīz vien tu atklāsi, ka sirdslietās atmiņas ir daudz jaukākas par īstenību. Pēc dažiem mēnešiem es būšu klāt, un tad tu uzklausīsi to, ko es vēlos tev sacīt.

Vitnija zināja, ka Nikolā vēlas lūgt viņas roku, un saprata arī to, ka tagad strīdēties būtu veltīgi. Viņas atmiņas noteikti nevarēja izrādīties jaukākas par īstenību, jo neviena no tām nebija gaiša un priecīga. Tomēr viņa nevēlējās stāstīt Nikolā, cik apkaunojoši uzvedusies un kāpēc Pols nekādi nebūtu varējis iztēloties, ka viņa varētu pārvērsties par izskatīgu, jaunu sievieti.

Turklāt Nikolā tik un tā nebūtu klausījies; viņš jau noliecās, lai uzspiestu Vitnijas lūpām ilgu, mežonīgi maigu skūpstu.

ANGLIJA

.

Devītā nodala

Brīnišķīgas septembra dienas pievakarē Vitnija pa karietes logu domīgi nolūkojās sāpīgi pazīstamajā ainā. Viņa atradās tikai pāris jūdžu attālumā no mājām.

Tēvocis Edvards bija uzstājis, lai viņu brauciens noritētu, kā pieklājas, un tas nozīmēja, ka viņu karietei sekoja divas citas, smagi piekrautas ar ceļasomām, un vēl arī ceturtā, kurā brauca krustmātes Ennas kalpone un Klarisa, Vitnijas personiskā kalpone. Bez četriem kučieriem un četriem jātniekiem, kas sēdēja uz zirgiem, kuri vilka karietes, braucējus pavadīja seši jātnieki, trīs pirmās karietes priekšā un vēl trīs aiz pēdējās karietes. Viss kopā veidoja visai greznu karavānu, un Vitnija klusībā vēlējās, kaut Pols redzētu viņas iespaidīgo ierašanos.

Kariete šūpodamās pagriezās uz ziemeļiem un iebrauca ceļā, kas veda uz viņas māju. Vitnija ar drebošām rokām uzvilka savus ceriņkrāsas cimdus, lai, tiekoties ar tēvu, izskatītos absolūti nevainojami.

- Vai tu nervozē? - Enna pasmaidīja, uzlūkodama meiteni.

- Jā. Kā es izskatos?

Lēdija Enna rūpīgi nopētīja meitenes smagās, sarkanbrūnās cirtas, ko galvvidū saturēja trausla, filigrāna sprādze, mirdzošo seju un moderno ceriņkrāsas ceļojuma tērpu.

- Nevainojami, - viņa atteica.

Ari Enna uzvilka cimdus, juzdamās gandrīz tikpat nervoza kā Vitnija. Lai novērstu iespēju Mārtiņam Stounam kaut kādā veidā iebilst pret to, ka krustmāte atbraukusi Vitnijai līdzi, Ed-vards bija nolēmis, ka vislabāk būs ierasties negaidot, lai Mārtiņam nekas cits neatliktu kā vien uzņemt negaidīto viešņu. Tobrīd Ennai vīra padoms bija šķitis ļoti gudrs, taču tagad, aizvien vairāk tuvojoties brīdim, kad viņai vajadzēs satikties ar Mārtiņu, Enna pamazām sāka justies kā nelūgts viesis.

Karietes apstājās pie mājas platajām kāpnēm. Kučieris atvēra durvis, nolaida kāpnītes, un abas sievietes noskatījās, kā Mārtiņš dodas uz karietes pusi. Vitnija saņēma rokās svārkus, lai varētu izkāpt, un uzmeta Ennai smaidošu skatienu.

Enna no karietes aizrautīgi nolūkojās, kā Mārtiņš ierauga skaisto, eleganto jauno sievieti, kas viņam apburoši uzsmaidīja. Stīvā, pašapzinīgā balsī viņš uzrunāja savu meitu, kuru nebija redzējis četrus gadus.

- Bērns, - viņš sacīja, - tu esi izaugusi vēl garāka.

- Var jau būt, tēvs, - Vitnija drūmi atteica, - bet iespējams, ka tu esi sarāvies.

Lēdija Enna bija spiesta iesmieties, tā atklājot savu klātbūtni karietē, un negribīgi izkāpa, lai nostātos priekšā namatēvam. Viņa nebija cerējusi uz sirsnīgu sagaidīšanu, jo Mārtiņš nekad nemēdza izturēties sirsnīgi un viesmīlīgi, tomēr viņa nebija gaidījusi, ka, Mārtiņam blenžot uz viņu, tā sejas izteiksme pamazām mainīsies no satriektas uz iztrūcinātu un, visbeidzot, sakaitinātu.

- Cik jūs esat laipna, ka pavadījāt Vitniju mājās, - viņš beidzot ar pūlēm noteica. - Kad jūs brauksiet atpakaļ?

- Krustmāte Enna paliks pie manis divus vai trīs mēnešus, kamēr es atkal iedzīvošos mājās, - Vitnija steidzīgi iejaucās sarunā. - Vai tas nav jauki?

- Jā, ļoti jauki, - Mārtiņš atrūca, izskatīdamies nepārprotami saīdzis. - Jūs abas droši vien gribēsiet atpūsties pirms vakariņām... nosnausties, pieskatīt, kā tiek izkravātas jūsu mantas, vai kaut ko tamlīdzīgu. Man jāuzraksta kāda vēstule. Tiksimies vēlāk, - viņš vēl piebilda un aizsoļoja atpakaļ uz māju.

Vitniju pārņēma gan šausmas par to, kā tēvs izturas pret krustmāti, gan skumjš prieks par atgriešanos mājās. Ejot pa kāpnēm, viņa ļāva skatienam slīdēt pāri pazīstamajam, vecajam namam ar ozolkoka paneļiem apšūtajām sienām, ko klāja Anglijas ainavas un ierāmēti senču portreti. Arī viņas vismīļākā glezna, dzīvīga medību aina vēsā rīta miglā, karājās goda vietā uz balkona starp divām senlaicīgām bruņucepurēm. Viss bija palicis tāds pats un tomēr kļuvis citāds. Šķita, ka mājā ir trīsreiz vairāk kalpotāju nekā agrāk, un tā burtiski mirdzēja no daudzo roku veiktajiem rūpīgajiem spodrināšanas darbiem. Katra parketa grīdas colla, katra sienas paneļa vissīkākā daļiņa spīdēja, svaigi nopulēta. Svečturi gaiteņa malās mirdzēja un laistījās, bet zem kājām gulēja jauns paklājs.

Nostājusies uz savas vecās guļamistabas sliekšņa, Vitnija juta, ka viņai aizraujas elpa. Viņas prombūtnes laikā istaba bija pilnīgi pārvērtusies. Ar apmierinātu smaidu meitene nopētīja gultu un tās pārklāju no ziloņkaula krāsas atlasa, kurā bija ieausti zeltaini un bālgani oranži pavedieni. Pie logiem karājās pieskaņoti aizkari.

- Klarisa, vai tas nav brīnišķīgi? - viņa iesaucās, pagriezusies pret savu kalponi. Taču apaļīgā, sirmā sieviete bija aizņemta, izrīkojot sulaiņus, kas no karietēm nesa istabā ceļasomas. Vitnija jutās pārāk satraukta, lai atpūstos, un ķērās palīdzēt Klarisai un vēl kādai jaunai kalponei izkravāt mantas.

Kad pienāca laiks vakariņot, viņa jau bija paguvusi nomazgāties un pārģērbties, bet kalpones bija gandrīz pabeigušas izkravāt somas. Vitnija pa gaiteni aizsoļoja uz krustmātes istabu. Lielā viesu guļamistaba bija palikusi neuzposta un salīdzinājumā ar pārējo mājas daļu izskatījās pavisam noplukusi. Vitnija grasījās atvainoties krustmātei gan par to, gan arī par tēva rupjo sagaidīšanu, taču krustmāte Enna viņu pārtrauca, saprotoši pasmaidīdama.

-Tas nekas, dārgumiņ, - viņa atteica, paņēma Vitniju zem rokas, un abas kāpa lejā.

Tēvs jau gaidīja ēdamistabā, un Vitnija paguva ievērot, ka krēsli pie galda ir pārvilkti ar rozā samtu un nu ir pieskaņoti jaunajiem aizkariem, kurus saturēja auklas ar smagiem pušķiem. Istabas malā stāvēja divi sulaiņi nevainojamos apģērbos, bet kāds cits apkalpotājs no virtuves iestūma sudraba ratiņus ar apklātiem ēdiena traukiem.

- Šķiet, ka mājās ir vesels bars jaunu kalpotāju, - Vitnija ieminējās tēvam, kas patlaban pieklājīgi palīdzēja Ennai apsēsties.

- Mums tie vienmēr bijuši vajadzīgi, - tēvs strupi attrauca. - Māja jau sāka izskatīties noplukusi.

Pēdējo četru gadu laikā tā bija pirmā reize, kad ar Vitniju kāds bija runājis šādā tonī, un viņa satrūkusies uzlūkoja tēvu. Tikai tad virs galda pakārtā kroņluktura spožajā gaismā Vitnija pamanīja, ka tēva mati viņas prombūtnes laikā no melniem pārvērtušies sirmos, ka viņa pierē uzradušās dziļas rievas, kas stiepjas arī gar muti un ap acīm. Tēvs izskatījās tā, it kā četru gadu laikā būtu novecojis par veseliem desmit gadiem.

- Kāpēc tu tā skaties uz mani? - viņš noprasīja.

Vitnija ar skumjām atcerējās, ka tēvs arī agrāk bija izturējies pret viņu tikpat asi, taču toreiz viņam bija iemesls tādam būt. Viņai tomēr negribējās pēc atgriešanās mājās atkal uzsākt senās naidīgās ķildas, un viņa klusu atteica:

- Es ievēroju, ka tu esi nosirmojis.

- Vai tad tas ir kāds brīnums? - tēvs atcirta, taču nu jau viņa balss skanēja laipnāk.

Vitnija ļoti piesardzīgi uzsmaidīja tēvam un, to darīdama, atskārta, ka neatceras, vai agrāk būtu kaut reizi viņam uzsmaidījusi.

- Jā, - viņa atteica, acīm ieziboties jautrībā, - ja jau man bērnībā neizdevās panākt, lai tu nosirmo, tad jābrīnās, ka gadiem tas ir izdevies.

Tēvs izskatījās nobažījies par tik možu atbildi, tomēr mazliet atmaiga.

- Tu jau droši vien zini, ka tava draudzene Emīlija tikusi

pie vira? - Vitnija pamāja, un tēvs piebilda: - Viņa jau bija pa vadījusi sabiedrībā veselas trīs sezonas, un viņas tēvs man teia k ka esot jau gandrīz vai zaudējis visas cerības meitu kādreiz pie

1 nācīgi apprecināt. Tagad par viņu laulību runā vai visa sasodīti

apkaime! - Tēva skatiens nosodoši pievērsās krustmātei Ennai -1 kā pārmetot, ka viņai nav izdevies pienācīgi apprecināt arī Vit

niju.

Lēdija Enna saspringa, un Vitnija pasteidzās mundri iebilst:

- Tu taču nebūsi zaudējis cerības kādreiz ieraudzīt mani precētas sievietes lomā?

- Jā, - tēvs strupi atcirta. - Biju gan. '

Lepnums mudināja Vitniju pastāstīt tēvam par to duci brīnišķīgo precību piedāvājumu, kurus viņas vārdā bija nācies uz-1 klausīt tēvocim Edvardam, taču veselais saprāts brīdināja, ka tēvs saniknosies, uzzinājis, ka tēvocis Edvards noraidījis šos piedāvājumus, pat neapspriedies ar viņu. Kāpēc gan tēvs bija tik salts un nepieejams, Vitnija skumji prātoja. Vai viņa vispār varēja ce-! rēt, ka bezdibenis starp viņiem reiz izzudīs? Nolikusi tasīti, viņa veltīja tēvam siltu, sazvērniecisku smaidu un moži paziņoja:

- Ja tas palīdzētu mazināt tavas šausmas par to, ka es jau četrus precību gadus esmu palikusi bez vīra, tad mums ar krustmāti Ennu gan vajadzētu klusiņām palaist baumas, ka esmu noraidījusi divu baronetu, viena grāfa, viena hercoga un viena prinča precību piedāvājumus!

- Vai tā ir taisnība, kundze? - Mārtiņš uzklupa Ennai. - Kāpēc man neviens nav paziņojis par šādiem piedāvājumiem?

- Protams, tā nav taisnība, - Vitnija iejaucās, izmisīgi pūlēdamās smaidīt. - Esmu iepazinusies tikai ar vienu īstu hercogu un vienu, kas par tādu izlikās, un viņi abi man likās vienādi atbaidoši. Taisnība gan, es iepazinos arī ar kādu krievu princi, taču viņš jau bija bildinājis princesi, un diez vai viņa būtu gatava atteikties no sava prinča, lai es varētu pārspēt Emīliju.

Brīdi skatījies uz meitu, Mārtiņš strupi izgrūda:

- Rītvakar tev par godu esmu sarīkojis nelielas viesības.

Vitnija juta, ka viņu pārņem siltums, kas nepagaisa pat tad,

kad tēvs īgni pārlaboja:

- Patiesībā tās nav nekādas nelielas viesības, tā ir sasodīta cirka izrāde, uz kuru ieradīsies visa apkaime no vairāku jūdžu attāluma. Tur būs orķestris, dejas un visas pārējās muļķības.

-Tas izklausās... brīnišķīgi, - Vitnija sacīja, nolaidusi lejup smejošo skatienu.

- No Londonas ieradīsies arī Emīlija ar savu jauno vīru. Patiesībā te ieradīsies visi.

Tēva garastāvokļa maiņas bija tik neparedzamas, ka Vitnija pārstāja pūlēties uzturēt sarunu, un atlikušā vakariņu daļa noritēja piesardzīgā klusumā. Kad deserts jau bija gandrīz notiesāts, tēvs atkal ierunājās, un šoreiz viņa balss skanēja tik nedabiski skaļi, ka Vitnija satrūkās.

- Mums ir jauns kaimiņš, - viņš nodārdināja, tad aprāvās, noklepojās un turpināja jau rāmāk. - Arī viņš ieradīsies tavās viesībās. Es gribu, lai tu ar viņu iepazīsties. Izskatīgs puisis, turklāt neprecējies. Lielisks jātnieks. Vēl aizvakar redzēju viņu izjādes laikā.

Piepeši visu sapratusi, Vitnija sāka smieties.

- Ak, tēt! - Viņa sapurināja garos, mirdzošos matus. -Tev taču nav jākļūst par savedēju. Vecmeitas gods man vēl gluži nedraud. - Spriežot pēc tēva sejas izteiksmes, viņam tas nemaz nelikās jocīgi, tāpēc Vitnija savilka pienācīgi nopietnu seju un vaicāja pēc jaunā kaimiņa vārda.

- Kleitons Vestmor... Kleitons Vestlends.

Lēdijai Ennai no rokām izkrita karote un šķindēdama atsitās pret šķīvi. Piemiegusi acis, viņa dusmīgi uzlūkoja Mārtiņu Stounu, kurš nikni blenza pretī, pamazām piesarkdams.

Manīdama tēva vētraino noskaņojumu, Vitnija nolēma paglābt krustmāti no uzbrukuma. Nolikusi karoti malā, viņa piecēlās.

- Manuprāt, mums ar krustmāti Ennu šovakar pēc mūsu ceļojuma vajadzētu agrāk doties gulēt, tēvs.

Viņai par lielu pārsteigumu, lēdija Enna noraidoši papurināja galvu.

- Es gribētu vēl bridi pavadīt kopā ar tavu tēvu, dārgumiņ. Ej vien pie miera.

- Jā, - Mārtiņš tūdaļ piekrita. - Skrien vien uz gultu, bet mēs ar tavu krustmāti draudzīgi parunāsimies.

Kad Vitnija bija izgājusi, Mārtiņš ar aprautu žestu izraidīja sulaiņus un uzlūkoja Ennu ar piesardzību un nepatiku.

- Dzirdot pieminam mūsu kaimiņa vārdu, jūs reaģējāt visai dīvaini, kundze.

Lēdija Enna nolieca galvu un cieši paskatījās uz Mārtiņu.

- Tas, vai mana reakcija bija dīvaina vai ne, ir atkarīgs no tā, vai viņa vārds ir Kleitons Vestlends... vai Kleitons Vestmor-lends. Es jūs brīdinu, ja šis vīrietis tik tiešām ir Kleitons Vest-morlends, es pazīšu viņu tajā pašā mirklī, līdzko ieraudzīšu, kaut arī mēs nekad neesam iepazīstināti.

- Ja jau jums tā gribas zināt, tad tas ir Vestmorlends, - Mārtiņš atcirta. - Un viņa klātbūtnei ir ļoti vienkāršs izskaidrojums: kādas vecas kaites sekas, kas viņu reizēm nomoka.

Dzirdot tik aplamu paskaidrojumu, Ennai palika vaļā mute.

- Jūs jokojat!

- Nolādēts, vai tad izskatās, ka es jokoju? - Mārtiņš nikni

nošnāca.

»

- Vai jūs patiešām ticat šīm pasakām? - Enna iesaucās, īsti nebūdama pārliecināta, vai tā patiešām ir. - Ja Kleimoras hercogam būtu nepieciešams, kur atpūsties, viņam ir neskaitāmas vietas, kur to darīt, un diez vai šis ciems tam būtu īsti piemērots -it īpaši tagad, kad tuvojas ziema.

- Lai nu būtu kā būdams, es jums varu pateikt tikai to, ko viņš pats man sacīja. Viņa gaišība izjūt vajadzību atrauties no savas dzīves pārbaudījumiem, un viņš ir izraudzījies šo ciemu. Tā kā tikai man un tagad arī jums ir zināms, kas viņš patiesībā ir, atliek cerēt, ka neviens no mums nelaupīs viņam savrupību, atklājot sabiedrībai viņa īsto vārdu.

Palikusi viena savā augšstāva guļamistabā, lēdija Enna pūlējās apjēgt, kas bija noticis. Viņa drudžaini mēģināja atsaukt atmiņā Armānu masku balles vakaru, kad Vitnija bija viņai pavaicājusi, kā sauc garo, pelēkacaino vīrieti, kas bija ieradies kopā

ar Mariju Senalermēnu. Enna jutās pilnīgi pārliecināta, ka tas vīrietis bija hercogs; visi zināja, ka satriecoši skaistā Senalermēna ir Kleimoras hercoga mīļākā un ka viņa nekad nemēdz pagodināt ar savu klātbūtni kādu citu. Toties hercogs, protams, nebija tik pastāvīgs izvēlē un, kamēr Senalermēna devās kādā no saviem braucieniem pa Eiropu, bieži vien pavadīja citu sievieti.

Ļoti labi, Enna prātoja, atgaiņājusi domas par Senalermēnu, tātad hercogs bija ieradies masku ballē un Vitnija bija apvaicājusies par viņu. Tomēr abi noteikti nebija pavadījuši kādu laiku kopā, jo citādi Vitnija būtu zinājusi, kas viņš ir, un nebūtu to viņai jautājusi. Turklāt Kleimoras hercogs nekādi nevarēja sekot meitenei uz šejieni, jo viņš izrādījās apmeties šeit jau pirms viņas ierašanās. Tātad tā bija tikai vienkārša sakritība, ka Vitnija Armānu ballē bija apvaicājusies par viņu un ka hercogs patlaban, nevienam nezinot, uzturas šeit.

Lēdija Enna jutās labāk, taču tikai uz mirkli. Rītvakar Klei-tons Vestmorlends un Vitnija tiks iepazīstināti. Vitnija viņam liksies pievilcīga, par to nu Ennai nebija ne mazāko šaubu. Un ja nu viņš sāks meiteni vajāt? Enna nodrebinājās, tad piecēlās un apņēmīgi sakoda zobus. Viņa negrasījās padarīt vareno Kleimoras hercogu sev par ienaidnieku, atklājot citiem viņa īsto vārdu, taču, ja viņai radīsies aizdomas, ka Vitnija varētu kļūt par viņa izslavētās pievilcības un izskatības upuri, viņa ne vien atklās Vit-nijai hercoga patieso būtību, bet arī pavēstīs par visām viņa bijušajām mīļākajām un uzvedību!

Enna ne uz mirkli nedrīkstēja atļauties cerēt, ka Kleimoras hercogs varētu iepazīties ar Vilniju un tūdaļ iemīlēties viņā, izliekoties neievērojam to, ka viņa nav ne bagāta (salīdzinājumā ar viņu pašu), ne arī augstdzimusi, un lūgt viņas roku. Tas nebija iespējams! Pasaulē bija simtiem apkaunotu māšu ar meitām, kuru sirdis bija salauztas un kuras bija gana dumjas, lai lolotu šādas cerības!

Lēdija Enna izģērbās un devās pie miera, taču Kleitona Vest-morlenda klātbūtne tuvākajā apkaimē neļāva viņai aizmigt vēl stundām ilgi. Arī Vitnija nekādi nespēja ieslīgt miegā. Viņa sap-

ņaini apcerēja nākamā vakara balli, kad Pols viņu pirmo reizi ieraudzīs elegantā tērpā kā pieaugušu sievieti.

Trīs jūdžu attālumā viņu abu apcerētie vīrieši sēdēja Klei-tona pagaidu mājā, dzerdami brendiju pēc nupat pabeigtas kāršu spēles. Izstiepis kājas pret kamīnu, Pols izbaudīja dzintarainā dzēriena garšu.

- Vai jūs grasāties rītvakar apmeklēt Stounu balli? - viņš painteresējās.

- Jā, - Kleitons piesardzīgi atteica.

- Arī es nevēlētos to palaist garām! - Pols iesmējās. - Ja vien Vitnija nav pilnīgi pārvērtusies, tam vajadzētu būt jautram vakaram.

- Vitnija... cik neparasts vārds, - Kleitons ieminējās ar pietiekami lielu ziņkāri, lai mudinātu viesi pastāstīt ko sīkāk.

- Tas ir viņu ģimenē ierasts vārds. Viņas tēvs bija kā sadedzis pēc dēla, cik man zināms, un beigu beigās tomēr nosauca meitu šajā vārdā. Varētu teikt, ka viņa vēlēšanās gandrīz piepildījās. Viņa prata peldēt kā zivs, kāpelēt pa kokiem kā pērtiķis un savaldīt zirgu labāk par jebkuru citu sievieti. Kādu dienu viņa ietērpās vīriešu biksēs, bet citreiz uzkāpa uz plosta un paziņoja, ka došoties uz Ameriku meklēt dēkas.

- Ar ko tas beidzās?

- Viņa atdūrās pret dīķa malu, - Pols smīnēdams paskaidroja. - Jā, patiesību sakot, jāatzīst, ka viņai ir... bija... satriecošas acis, tik zaļas kā nevienam citam. - Pols domīgi skatījās liesmās, smaidīdams par senajām atmiņām. - Kad Vitnija pirms četriem gadiem devās uz Franciju, viņa lūdza, lai es viņu gaidu atpakaļ. Tas bija pirmais un vienīgais precību piedāvājums, ko man jebkad nācies saņemt.

Virs pelēkajām acīm pacēlās tumšas uzacis.

- Vai jūs to pieņēmāt?

- Diemžēl ne! - Pols iesmējās un iedzēra krietnu malku brendija. - Viņa bija nupat beigusi skolu un apņēmusies sacensties ar Elizabeti Eštoni. Ja Elizabetei piemetās cūciņa, tad Vit-nijai tūdaļ vajadzēja saslimt vēl smagāk. Mans Dievs! Viņa bija

kā tāds izspūris pašpuika. Ne reizi mūžā viņa nav ievērojusi nevienu pieklājības noteikumu. - Pols apklusa, atcerējies dienu, kad Vitnija bija devusies uz Franciju un viņš tajā bija atnesis mazo kaklarotu. Bet es nemaz negribu būt tikai tava draudzene, viņa bija izmisīgi lūgusies. Smaids viņa sejā pagaisa. - Vitnijas tēva labad, - Pols izjusti pabeidza, - es ceru, ka viņa ir mainījusies.

Kleitons uzjautrināts nopētīja Sevarīnu, tomēr neteica ne vārda.

Kad viesis bija aizgājis, Kleitons atslīga krēslā un domīgi saskalināja brendiju savā glāzē. Labākajā gadījumā viņa maskēšanos varēja nosaukt par riskantu, un, jo vairāk cilvēku viņš satiks, jo lielāka būs iespēja, ka viņš tiks atklāts.

Vēl iepriekšējā dienā viņš bija pārsteigts uzzinājis, ka Emīlija Ārčibalda, par kuru viņam bija nācies tik daudz dzirdēt, ir apprecējusies ar kādu viņa attālu paziņu. Šis sarežģījums tika atrisināts piecu minūšu ilgā privātā sarunā ar Maiklu Arčibaldu. Kleitons gan zināja, ka barons ne uz mirkli nebija noticējis viņa paskaidrojumam par “nepieciešamo atpūtu”, taču Maikls bija pārāk liels džentlmenis, lai viņu izprašņātu, un gana godīgs, lai paturētu Kleitona īsto vārdu noslēpumā.

Lēdijas Ennas Gilbertas ierašanās kopā ar Vitniju bija vēl viens neparedzēts sarežģījums, taču saskaņā ar Mārtiņa Stouna vēstuli lēdija Enna bija samierinājusies ar paskaidrojumu, ka viņš te ieradies, lai atpūstos.

Beidzot Kleitons piecēlās un atgainīja domas par šiem sarežģījumiem. Ja tiktu atklāta viņa patiesā esība, viņam būtu laupīts prieks aplidot Vitniju kā parastam lauku džentlmenim, taču Stouns jau bija parakstījis līgumu un saņēmis naudu, kuru, spriežot pēc tā, kas notika, jau cītīgi tērēja, cik plaši vien spēdams. Tātad Kleitona ieceres izpilde bija pilnīgi nodrošināta.

Desmita nodala

Vitnija atgrūda logus un ieelpoja brīnišķīgo, svaigo lauku gaisu. Kamēr Klarisa palīdzēja viņai uzvilkt elegantu jātnieces tērpu tirkīzkrāsā, Vitnijas nodevīgais prāts atkal un atkal mudināja viņu no paša rīta iegriezties ciemos pie Pola. Ik reizi viņa apņēmīgi atvairīja šo domu. Viņa labāk jās apciemot Emīliju.

Zirgu stalli atradās takas galā pa kreisi, un skatam no mājas tos aizsedza augsts bukšu dzīvžogs. Abās pusēs ēkai atradās divdesmit steliņģu. To iemītniekus no saules un laika apstākļiem pasargāja plata, nokarena nojume. Pusceļā Vitnija apstājās uz takas un ļava skatienam atzinīgi pārslīdēt pār jauko, pazīstamo ainavu.

Tālumā kā plats ovāls stiepās nupat nobalsināta sēta, iezīmējot skrejceļa robežas, kur viņas vectēvs savulaik bija pārbaudījis zirgu skriešanas ātrumu, lai izlemtu, kuri no tiem piedalīsies sacīkstēs. Aiz skrejceļa pletās lēzeni kalni, kas vietām bija apauguši ar ozoliem un platānām un gar zemes īpašuma ziemeļaustrumu robežu pamazām kļuva stāvāki un aizvien mežaināki.

Piegājusi pie staļļa, Vitnija izbrīnā ieraudzīja, ka visi steliņģi ir aizņemti. Pie katrām durtiņām bija piestiprināta vara plāksnīte ar zirga vārdu, un Vitnija apstājās pie pēdējā steliņģa pašā stūrī, vēlreiz uzmetusi acis vārdam uz plāksnītes.

- Tu noteikti esi Gaistošā Aizraušanās, - viņa sacīja skaistai, bērai ķēvei, noglāstīdama tās zīdaino kaklu. - Cik tev ir skaists vārds!

- Redzu, ka tu vēl joprojām mēdz sarunāties ar zirgiem! - Aiz muguras kāds iesmējās.

Vitnija apcirtās un uzsmaidīja staltajam Tomasam, tēva vecākajam zirgupuisim. Tomass bija viņas uzticības persona bērnībā un līdzjūtīgs liecinieks dažiem viņas visnejaukākajiem dusmu un izmisuma uzplūdiem.

- Neticami, cik pilns ir šis stallis, - Vitnija ierunājās, kad abi bija sasveicinājušies. - Kam gan mums vajag tik daudz zirgu?

- Lielākoties tie tikai tiek izvesti pastaigā. Bet nestāvi šeit, es tev gribu kaut ko parādīt.

Vitnija iegāja vēsajā steliņģī, mirkšķinādama acis, lai pierastu pie pēkšņās krēslas, un viņu tūdaļ apņēma brīnišķīga eļļas un ādas smarža. Pašā gaiteņa galā divi vīri pūlējās nomierināt brīnum skaistu, melnu ērzeli. Zirgam bija sapītas kājas, un trešais vīrs mēģināja aplīdzināt viņam nagus. Ērzelis ne mirkli nepalika mierā, viņš purināja un atmeta galvu, mēģinādams uzlēkt kaut vai tās pāris collas, ko ļāva vaļīgi savilktie pinekļi.

- Bīstamais Krustceļš, - Tomass lepni paziņoja. - Šis vārds viņam ir īsti piemērots.

Vitnija jau domās sajuta zirga lieliskos muskuļus zem saviem segliem.

- Vai viņš ir iejāts?

- Reizēm ir gan, - Tomass iesmējies atteica, - taču lielākoties viņš cenšas iejāt savu jātnieku. Tik nepastāvīgu dzīvnieku man vēl nav nācies redzēt. Vienbrīd jau liekas, ka viņš beidzot ir padevies un sāks klausīt, bet nākamajā dienā viņš mēģina ietriekt jātnieku žogā. Reizēm par kaut ko saniknojas un tad metas virsū kā tāds bullis. - Tomass pacēla jājampātagu, lai norādītu uz steliņģi blakus, un satrakotais zirgs sāka raustīties vēl spēcīgāk.

- Ei! Mierīgi, mierīgi! Mierīgi, - noelsās viens no trim staļ-ļapuišiem. - Tomas, vai tu nevarētu paslēpt to pātagu aiz muguras?

Aši paklausījis un uzmetis puisim atvainošanās pilnu skatienu, Tomass paskaidroja Vitnijai:

- Šis zirgs necieš, ja tam rāda pātagu. Džordžs pagājušajā nedēļā mēģināja ar pātagu padzīt viņu tālāk no žoga un gandrīz aizgāja pie tēviem. Jā, bet es tev gribēju parādīt kaut ko citu. -Tomass vedināja Vitniju uz steliņģi pretējā pusē, kur vēl kāds staļļapuisis veda vai - precīzāk - ļāva sevi vest brīnum skaistam bērim ar baltām kājām.

- Hans? - Vitnija nočukstēja. Pirms Tomass bija paguvis atbildēt, bēris jau paberzēja pumu viņai pie gurna, meklēdams kabatu, kur viņa savulaik bija glabājusi gardumus, kad Hans vēl bija tikai mazs kumeliņš. - Ak tu, diedelniek! - viņa iesmējās un pāri plecam uzsmaidīja Tomasam. - Kā tad viņam klājas? Man aizbraucot, viņš vēl bija pārāk mazs, lai tiktu apseglots.

- Tu taču vari pamēģināt pati un to visu noskaidrot.

Vitnijai nebija divreiz jāsaka. Iekodusi zobos pātagu, viņa

savilka ciešāk tirkīzkrāsas lenti, kas saturēja viņas matus. Bīstamais Krustceļš metās uz priekšu, sperdams staļļapuišiem, un sacēla īstu jezgu.

- Nerādi viņam pātagu! - Tomass asi uzsauca, un Vitnija tūdaļ paklausīja.

Pa ceļam uz durvīm Hans nepacietībā viegli dīžājās. Tomass palīdzēja Vitnijai uzkāpt zirga mugurā, un viņa graciozi ielēca seglos. Pagriezusi Hanu uz atvērto vārtu pusi, Vitnija paziņoja:

- Esmu mazliet atradinājusies no jāšanas. Ja viņš atgriezīsies bez manis, meklējiet mani kaut kur starp mūsu un lēdijas Ārčibaldas tēva mājām.

Kad Hans pierikšoja pie Emīlijas mājas ceļa, platajā arkvei-da logā sakustējās aizkari. Jau pēc mirkļa parādes durvis atsprāga vaļā un pa tām izspurdza Emīlija.

- Vitnija! - viņa sajūsmināta iesaucās, apskaudama draudzeni. - Ak, Vitnija, ļauj man uz tevi paskatīties! - Emīlija smiedamās atkāpās, joprojām neatlaizdama draudzenes rokas. - Tu esi tik skaista!

- Drīzāk jau skaista esi tu pati, - Vitnija iebilda, apbrīnoda-

ma Emīlijas gaišbrūnos, moderni īsi apgrieztos matus, kuros bija ievīta lente.

- Tas ir tāpēc, ka esmu laimīga, nevis tāpēc, ka esmu skaista, - Emīlija iebilda.

Abas roku rokā iegāja dzīvojamā istabā. Viņas ieraugot, no krēsla piecēlās slaids, gaišmatains, trīsdesmit gadus vecs vīrietis ar smaidošām, brūnām acīm. Emīlija aizelsusies sāka abus iepazīstināt.

- Vitnija, tas ir mans vīrs...

- Maikls Ārčibalds, - viņš pabeidza, pirms sieva bija paguvusi Vitniju izbiedēt ar viņa titulu. Tas bija vienkāršs, neviltots atklātas draudzības žests, un Vitnija šādu neuzkrītošu apdomību prata novērtēt tikpat labi kā viņas draudzene.

Drīz vien Maikls atvadījās un atstāja viņas divatā. Abas pavadīja veselas divas stundas aizrautīgās sarunās.

- No rīta pie mums bija ieradies Pols, - Emīlija piebilda, kad Vitnija jau negribīgi cēlās kājās, lai atvadītos. - Viņš gribēja par kaut ko parunāt ar manu tēvu. - Emīlijas glītajai sejai pārslīdēja vainīgs smaids. - Es... nu... man šķita, ka nenāktu par ļaunu, ja es... saprotams, it kā pilnīgi nevilšus... atkārtotu viņam šo to no Divila kunga stāstiem par to, cik populāra tu esi kļuvusi Francijā. Kaut arī, - Emīlija turpināja, pārstājusi smaidīt, - es gan neesmu pārliecināta, vai tev nācis par labu tas, ka Divils to visu stāstījis Mārgaritas Meritones klātbūtnē. Viņa runas par taviem panākumiem Mārgaritai bija kā sāls vaļējā brūcē, un nu viņa ienīst tevi vēl vairāk.

- Kāpēc? - Vitnija pavaicāja, kad abas jau soļoja pa gaiteni.

- Kāpēc tad viņa vienmēr ir tevi ienīdusi? Droši vien tāpēc, ka tu esi bagātākā no mums. Kaut arī tagad, kad viņa ir tā aizrāvusies ar jūsu jauno kaimiņu, varbūt viņa pārmaiņas pēc sāks izturēties pret tevi mazliet laipnāk. - Pamanījusi Vitnijas neizpratnes pilno skatienu, Emīlija paskaidroja: - Ar Vestlenda kungu, jūsu jauno kaimiņu. Cik es vakar sapratu no Elizabetes vārdiem, Mārgarita uzskata viņu par savu neaizskaramu īpašumu.

- Kā klājas Elizabetei? - Vitnija tūdaļ noprasīja, acumirkli

aizmirsdama Margaritu un pievērsdamās savai sāncensei cīņā par Pola mīlestību.

- Viņa ir tikpat glīta un mīļa kā jau allaž. Pols viņu pavada visur, kurp vien viņa dodas.

Vitnija nerimās par to prātot arī tad, kad jau auļoja šķērsām pāri neapsētam laukam, kas piederēja Emīlijas tēvam. Elizabete Eštone vienmēr bija tieši tāda, kāda vēlējās kļūt ari pati Vitnija, -īsta dāma, kautrīga, gaišmataina, maza un mīļa.

Vējš plosīja viņas matus, izraudams tos no samta lentes. Vitnija juta zem sevis kustamies Hana spēcīgos muskuļus. Zirgs neticamā ātrumā joņoja pāri laukam. Negribīgi savilkusi pavadu, viņa apvaldīja zirgu un soļos iejāja mežā, lai uzietu taku, kas nu pastāvēja tikai Vitnijas atmiņās. Krūmos ieļepatoja truši, vāveres uzšāvās augšup pa kokiem, un zirgs kopā ar savu jātnieci lauzās cauri biezi saaugušajam pamežam. Pēc brīža viņi nonāca kalna galā, un Vitnija uzmanīgi vadīja Hanu lejup pa stāvo nogāzi, kur atradās maza pļaviņa, ko vienā malā ieskāva plats strauts, kas plūda pa viņas tēva īpašuma ziemeļu daļu.

Nolēkusi no zirga, Vitnija apsēja Hana pavadu ap resnu ozolu, brītiņu nogaidīja, lai pārliecinātos, ka zirgs paliks mierīgi stāvam, tad papliķēja pa slaido dzīvnieka kaklu un pāri pļaviņai devās pie strauta. Pa ceļam meitene ik pa brīdim apstājās, lai palūkotos apkārt ar vērtējošu skatienu un izbaudītu vasaras nogales vēlīno ziedu un svaiga āboliņa smaržu. Vitnija ne reizi nepacēla acis un neatskatījās, tāpēc viņai palika nepamanīts vientuļš jātnieks, kas nekustīgi sēdēja liela, sarkanbrūna zirga mugurā, vērodams katru viņas soli.

Redzēdams, ka Vitnija novelk savu tirkīzkrāsas jaku un nevērīgi pārmet pār labo plecu, Kleitons pasmīnēja. Atbrīvojusies no visiem Parīzes sabiedrības ierobežojumiem, meitene soļoja viegli un līgani, vienlaikus moži un pavedinoši. Viņas krāšņie mati šūpojās soļu ritmā. Piegājusi pie neliela uzkalniņa pašā strauta malā, Vitnija apsēdās zem mūžvecas platānas, kas bija izslējusies kā sargs uzkalniņa galā, novilka zābakus, noritināja zeķes un nometa tās uz zābakiem.

Kleitona zirgs nemierīgi mīņājās, kamēr jātnieks prātoja, vai vajadzētu tuvoties medījumam. Kad Vitnija savilka uz augšu svārkus un iekāpa ūdenī, viņš klusībā nosmējās un beidzot izlēma. Vadīdams zirgu atpakaļ mežā, Kleitons nesteidzīgi jāja lejup uz pļaviņu.

Vitnija drīz vien nosprieda, ka bradāt pa ūdeni vairs nepavisam nav tik patīkami, kā viņai tas bija palicis atmiņā. Ūdens šķita ledaini auksts, turklāt akmeņi zem kājām bija asi un slideni. Piesardzīgi izlaipojusi atpakaļ krastā, meitene izstiepās zālē. Viņas mati noslīga virmojošajā ūdenī. Vitnija palika guļam, atbalstījusies uz elkoņiem, laiski cilādama slapjās kājas un ļaudama, lai vējš tās nožāvē. Meitene patlaban vēroja sīkās zivtiņas, kas šaudījās pa seklumu, pūlēdamās iztēloties mirkli, kad Pols viņu šovakar pirmo reizi ieraudzīs, te piepeši viņas uzmanību saistīja viegla kustība netālu no platānas.

Ar acs kaktiņu Vitnija pamanīja dārgu, brūnu zābaku pāri, kas bija nospodrināts spoguļa mirdzumā. Meitene sastinga, tad apvēlās, aši piecēlās sēdus, pievilka ceļus pie zoda un apbāzīja samirkušos svārkus ap kailajām potītēm.

Vīrietis stāvēja, ar vienu plecu nevērīgi atbalstījies pret platānu un pavirši sakrustojis rokas uz krūtīm.

- Vai jūs te makšķerējat? - viņš painteresējās, pārlaizdams skatienu visam Vitnijas augumam, uz mirkli pakavēdamies pie kailajiem kāju īkšķiem, kas vīdēja no slapjo jātnieces svārku apakšmalas, un tad laiski nopētīja viņas krūtis tā, ka Vitnijai šķita viņa nupat tikusi izģērbta.

- Vai jūs te slepeni glūnat? - viņa salti atcirta.

Vīrietis nemaz nepūlējās atbildēt un uzlūkoja viņu vāji slēptā uzjautrinājumā. Vitnija izslēja zodu un augstprātīgi atbildēja uz skatienu. Svešais bija ļoti garš, vismaz sešas pēdas un divas collas, slaids un ārkārtīgi muskuļains. Viņa žoklis bija stingrs un labi veidots, bet deguns taisns. Pelēkās acis zem tumšajām uzacīm uzlūkoja viņu neviltotā ziņkārē. Gludi skūtā seja bija ļoti izskatīga - Vitnija bija gatava to atzīt -, taču vīrieša pārdrošajam skatienam piemita agresīva vīrišķība un viņa paslietais zods

liecināja par nelokāmu valdonību un iedomību, kas Vitnijai nemaz nepatika.

Vīrieša lūpas savilkās vieglā smaidā.

- Vai jūs gribējāt peldēties?

- Nē, es gribēju palikt viena, kungs...

- Mani sauc Vestlends, - vīrietis paziņoja un pievērsa skatienu viņas apaļīgajām krūtīm zem caurspīdīgā, baltā krekla.

Vitnija kā aizsargādamās sakrustoja rokas pāri krūtīm, un vīrieša zinīgais smaids kļuva platāks.

- Vestlenda kungs! - viņa dusmīgi noskaldīja. - Jūsu orientēšanās spējas ir tikpat sliktas kā jūsu uzvedība!

Izskatījās, ka šis asais pārmetums izraisa svešiniekā vēl lielāku jautrību.

- Vai tiešām? Un kāpēc tā, jaunkundz?

-Tāpēc, ka jūs atrodaties svešā īpašumā, - Vitnija atcirta. Kad vīrietis joprojām neizrādīja nekādu vēlēšanos doties prom vai atvainoties, Vitnija saprata, ka iet nāksies viņai pašai. Sakodusi zobus, viņa ar nepatiku pameta acis uz saviem zābakiem un zeķēm.

Vīrietis iztaisnojās, piegāja viņai klāt un pastiepa roku.

- Vai varu jums palīdzēt? - viņš apvaicājās.

-To jūs tik tiešām varat, - Vitnija atteica ar tīši saltu un nejauku smaidu, - ja vien tūdaļ kāpsiet uz zirga un jāsiet prom.

Vīrieša pelēkajās acīs kaut kas pazibēja, taču smaids palika nemainīgs, bet roka - joprojām pastiepta.

- Lūdzu, ķerieties man pie rokas!

Vitnija izlikās to nedzirdam un piecēlās bez palīdzības. Vilkt kājās zeķes nozīmētu atklāt tās vīrieša skatienam, tāpēc viņa tikai uzvilka zābakus un sabāza zeķes jakas kabatā.

Aši piegājusi pie Hana, viņa pacēla pātagu, pakāpās uz krituša koka stumbeņa un ielēca seglos. Vīrieša skaistais, muskuļainais, sarkanbrūnais zirgs bija piesiets turpat līdzās. Vitnija apgrieza Hanu turpat uz vietas un laida to rikšos.

- Man bija prieks jūs atkal satikt, Stounas jaunkundz! - Klei-tons skaļi iesmējās. - Tu mazais elles kaķi, - viņš atzinīgi piebilda.

Kad vīrietis nozuda skatienam, Vitnija apvaldīja zirga skrējienu. Viņa nekādi nespēja noticēt, ka šis Vestlenda kungs bija tas jaunais kaimiņš, ko tēvs tik ļoti augstu vērtēja. Meitene saviebās, atcerējusies, ka vakarā šis vīrietis ieradīsies arī viņas viesībās. Viņš taču bija neciešami rupjš, neiedomājami nekaunīgs un tracinoši augstprātīgs! Kā gan tēvam viņš varēja patikt?

Meitene nerimās par to prātot ari tad, kad jau iesoļoja dzīvojamā istabā un apsēdās līdzās krustmātei.

- Tu nemūžam neuzminēsi, ko es nupat satiku, - viņa iesāka, taču tad negaidot uz sliekšņa pieklājīgi ieklepojās Sevels, vecais ģimenes sulainis, un paziņoja:

- Jūs vēlas redzēt lēdija Amēlija Jūbenka.

Vitnija nobālēja.

- Mani? Mīļais Dievs, kāpēc?

- Ieved lēdiju Jūbenku rožu salonā, Sevel! - lēdija Enna pavēlēja, ziņkārīgi vērodama Vitniju, kas izmisīgi lūkojās visapkārt, meklēdama kādu paslēptuvi. - Kas tev iēcies, dārgumiņ?

- Tu viņu vienkārši nepazīsti, krustmāt Enna. Kad es biju maza, viņa man vienmēr uzkliedza, lai es negraužot nagus.

- Tātad viņa bijusi par tevi noraizējusies un vēlējusies labot tavu uzvedību, un tas nu ir vairāk, nekā es varētu sacīt par jebkuru citu šajā ciemā.

- Bet toreiz mēs bijām baznīcā! - Vitnija izmisusi iesaucās.

Ennas smaids bija līdzjūtīgs, tomēr stingrs.

- Es atzīstu, ka viņa ir mazliet pakurla un ļoti tieša. Taču pirms četriem gadiem, kad visi jūsu kaimiņi nāca pie manis ciemos, lēdija Jūbenka bija vienīgā, kam atradās kāds laipns vārds, ko bilst par tevi. Viņa sacīja, ka tev piemītot spars. Turklāt viņai ir liels iespaids uz visiem apkārtējiem.

- Tas ir tāpēc, ka viņi baidās no lēdijas kā no nāves. - Vitnija nopūtās.

Kad lēdija Enna kopā ar Vitniju iegāja rožu salonā, atraitne lēdija Jūbenka patlaban pētīja porcelāna fazānu. Saviebusies, lai parādītu savu nepatiku, viņa nolika priekšmetu atpakaļ uz kamīna apmales un teica Vitnijai:

- Šī pretīgā lieta noteikti patīk tavam tēvam. Tava māte nemūžam nebūtu ļāvusi, lai viņas mājā tiktu ienests kaut kas tāds.

Vitnija atvēra muti, lai kaut ko sacītu, taču nespēja izdomāt piemērotu atbildi. Lēdija Jūbenka sataustīja monokli, kas melnā lentē karājās pāri viņas kuplajām krūtīm, pacēla to pie acīm un cieši nopētīja Vitniju no galvas līdz pat kājām.

- Nu, jaunkundz, ko tu man teiksi? - viņa noprasīja.

Cīnīdamās ar bērnišķīgo vēlmi sākt lauzīt rokas, Vitnija pieklājīgi atbildēja:

- Priecājos jūs atkal redzēt pēc tik daudziem gadiem, milēdij.

- Muļķības! - atraitne attrauca. - Vai tu joprojām grauz nagus?

Vitnija uz mirkli pacēla acis pret debesīm.

- Nē, patiesībā negraužu vis.

- Labi. Tev ir skaists augums un glīta seja. Tagad ķersimies pie mana apmeklējuma iemesla. Vai tu joprojām gribi dabūt Se-varīnu?

- Vai es... ko?

- Jaunā dāma, no mums abām es esmu tā, kurai vajadzētu būt kurlai. Es vaicāju vēlreiz - vai tu gribi dabūt Sevarīnu vai ne?

Mirkli izmisīgi prātojusi, Vitnija domās atteicās no vairākām atbildēm un uzlūkoja krustmāti, kura uzmeta viņai bezpalīdzīgu, uzjautrinātu skatienu. Beidzot meitene saņēma rokas aiz muguras un nolēma stāties savai mocītājai pretī.

- Jā. Ja man tas izdosies.

- Ha! Tā jau es domāju! - atraitne apmierināta noteica un tad piemiedza acis. - Tu taču nemēdz sarkt un muļķīgi smaidīt, vai ne? Ja tā ir, tad labāk uzreiz brauc atpakaļ uz Franciju. Elizabetes jaunkundze to jau ir izmēģinājusi vairākus gadus un tā arī vēl nav tikusi pie Sevarina. Klausi manam padomam un nepadodies tam jaunajam cilvēkam! Viņam ir vajadzīgs pretspars, jo viņš jūtas pārāk pašpārliecināts attiecībā uz dāmām un vienmēr tāds ir bijis. - Atraitne pagriezās pret lēdiju Ennu. - Jau piecpadsmit gadu esmu klausījusies, kā mani apnicīgie kaimiņi paredz drūmu nākotni jūsu māsasmeitai, kundze, bet es vienmēr

esmu ticējusi, ka viņa nemaz nav tik bezcerīga. Un tagad, - lēdija Jūbenka apmierināta pasmīnēja, - es smiešos kā neprātīga, mierīgi noskatīdamās, kā viņa noceļ Sevarīnu visām pārējām no degungala. - Atkal pacēlusi monokli pie acīm, atraitne vēlreiz nopētīja Vitniju un tad strupi pamāja. - Nepievil mani, jaunkundzi

Vitnija uzjautrināta neticīgi skatījās uz durvīm, pa kurām tikko bija izgājusi atraitne.

- Man liekas, viņa ir mazliet traka.

- Toties man šķiet, ka viņa ir viltīga kā lapsa. - Lēdija En-na viegli pasmaidīja. - Un vēl man liekas, ka tu rīkotos prātīgi, ja paklausītu viņas padomam.

Vitnija kā sastingusi sēdēja pie ģērbistabas spoguļa, noskatīdamās, kā Klarisa izveicīgi ieveido viņas smagos matus sarežģītās cirtās un savij tos ar briljantu virkni - viņas pēdējo un vispārdrošāko pirkumu par naudu, ko tēvs bija atsūtījis viņai uz Parīzi. Kamēr Klarisa kārtoja maigās cirtas ap viņas ausīm, aizkarus sašūpoja vakara vējš, un Vitnijai uz rokām uzmetās zosāda. Vakars bija šim gadalaikam neraksturīgi vēss, un Vitnijai tas ļoti patika, jo viņa bija vēlējusies aplikt samta apmetni.

Klarisa rūpīgi aizsaitēja viņas tēipa mugurdaļu, un Vitnija klausījās, kā pa piebraucamo ceļu ripo karietes un pa atvērtajiem logiem ieplūst apslāpētu smieklu atbalss, nepārprotama, kaut arī nākusi no attāluma. Vai viņi smējās, atcerēdamies Vitnijas bērnību? Vai tā bija Mārgarita Meritone vai kāda cita meitene, kas nicīgi uzjautrinājās par viņas apkaunojošo agrāko rīcību?

Vitnija pat neparminīja brīdi, kad Klarisa, pabeigusi darbu, atstāja istabu. Meiteni pārņēma aukstums, bailes un nepieredzēti sāpīga nedrošība par sevi. Šis bija tas vakars, kuram viņa bija gatavojusies un par kuru sapņojusi visus Francijā pavadītos gadus.

Meitene piegāja pie loga, izklaidīgi prātodama, kā gan šovakar būs tērpusies Elizabete. Bez šaubām, viņas kleita būs pas-teļtoņos. Un ļoti piedienīga kautrīgai meitenei. Pašķīrusi ziloņkaula aizkarus ar ieaustajiem zelta pavedieniem, Vitnija

palūkojās lejup, skatīdamās, kā mirgo kariešu lukturi. Cita pēc citas apbrīnojami daudz kariešu apstājās pie mājas kāpnēm. Tēvs laikam bija ielūdzis vai pusi pasaules, viņa nervozi nodomāja. Un, protams, visi bija ar prieku pieņēmuši ielūgumu. Viņi visi kāri pētīs Vitniju, meklējot kādu trūkumu, kādu tās nepaklausīgās meitenes pazīmi, kāda viņa bijusi agrāk.

Paspērusi divus soļus pāri Vitnijas istabas slieksnim, Enna apstājās kā zemē iemieta un atplauka starojošā smaidā. Sānskatā Vitnijas smalki veidotie vaibsti šķita pārāk skaisti, lai būtu īsti. Enna aplūkoja visu, sākot no ēnām, ko uz mirdzošās magnoliju krāsas ādas meta biezās skropstas, un beidzot ar briljantiem, kas spīguļoja sarkanbrūno matu vijumos un vidēja starp maigajām cirtām pie ausīm. Meitenes skaistais augums bija ietērpts smaragdzaļā samta kleitā ar augsti grieztu vidukli. Ņieburs cieši ieskāva krūtis, virs četrstūrainā izgriezuma pārdroši tās atklādams. Kā kompensējot šo nepiedienīgo izgriezumu, kleitas piedurknes bija veidotas kā cieši pieguļošas smaragdzaļa samta caurules, kas neatļāva saskatīt miesu no pleciem līdz pat plaukstas locītavām, kur piedurknes beidzās ar smailiem ķīļiem plaukstu virspusē. Arī tērpa aizmugure bija eleganta savā vienkāršībā un krita samta krokās.

Lejā apstājās kāda kariete, un Vitnija noskatījās, kā no tās izkāpj garš, gaišmatains vīrietis un piedāvā roku skaistai, gaišmatainai meitenei. Tas bija Pols. Ieradies kopā ar Elizabeti. Atrāvusies no loga, Vitnija pamanīja krustmāti un satrūkās.

- Tu izskaties tik skaista, ka vai elpa aizraujas! - lēdija Enna nočukstēja.

- Vai tev tiešām tā patīk... es domāju - kleita? - Vitnijas balss aizvien pieaugošā satraukumā skanēja saspringti un asi.

- Vai man tā patīk? - Enna iesmējās. - Dārgumiņ, tā ir tev īsti piemērota! Pārdroša, eleganta un neatkārtojama. - Viņa pastiepa roku, no kuras nokarājās burvīgs smaragda kulons. - Tavs tēvs man šorīt pavaicāja, kādā krāsā būšot tava kleita, un nupat iedeva man šo te, lai es to atnesu tev. Tas esot piederējis tavai mātei, - Enna piebilda, kamēr Vitnija neizpratnē noskatījās uz spīguļojošo dārgakmeni.

Milzīgo, stūraino smaragdu visās četrās malās iekļāva mirdzoši briljanti. Tas nekādā ziņā nevarēja būt piederējis viņas mātei; agrā bērnībā Vitnija stundām ilgi ar patiku bija pārlūkojusi visus mazos dārgumus un rotas mātes dārglietu lādītē. Tomēr tagad viņa jutās pārāk nervoza, lai iebilstu, un palika nekustīgi stāvam, kamēr krustmāte palīdzēja viņai aplikt rotu.

- Nevainojami! - Enna sajūsmināta iesaucās, nolūkodamās mirdzošajā dārgakmenī, kas bija iegūlis tieši Vitnijas krūšu dobītē. Paņēmusi meiteni zem rokas, Enna spēra soli uz priekšu. - Nāc, dārgumiņ, ir pienācis tavas otrās oficiālās sabiedrībā iziešanas laiks.

Vitnijai atlika tikai no sirds vēlēties, lai ballē būtu ieradies arī Nikolā Divils un palīdzētu viņai pārciest visu šo pasākumu.

Tēvs nepacietīgi soļoja šu.rpu turpu kāpņu pakājē, gaidīdams meitu, lai varētu viņu pavadit uz balles zāli. Ieraudzījis Vitniju nākam lejā viņam pretī, viņš sastinga pussolī, un satriektā apbrīna viņa sejā atkal atjaunoja Vitnijas satricināto pašpārliecību.

Nonācis pie balles zāles platās arkveida ieejas, tēvs apstājās un pamāja muzikantiem telpas tālākajā nišā. Mūzika tūdaļ aprāvās. Vitnija juta, kā viņai spēji pievēršas acis, kā pūļa kņada strauji aprimst un balsu dunoņa pārtop draudīgā klusumā. Dziļi ievilkusi elpu, viņa pacēla skatienu mazliet pāri viesu galvām un spēra soli lejup pa trim zemajiem pakāpieniem, ļaudama tēvam sevi vest uz telpas vidu.

Viņu apņēma skatieni un piesardzīgs klusums, un, ja šajā mirklī Vitnija būtu varējusi rast spēku, viņa būtu saņēmusi svārkus un metusies prom. Taču tad meitene ietiepīgi pieķērās atmiņām par Nikolā Divilu, par viņa lepno, smejošo eleganci un to, kā Divils visur bija viņu pavadījis. Tagad viņš būtu paliecies Vitnijai pie auss un pačukstējis: “Tie ir tikai lauki, mīļā! Turi galvu augsti izslietu!”

Pūlis pašķīrās, un viņai pretī iznāca jauns, sarkanmatains vīrietis - Pīters Redferns, kas bērnībā gan bija bez žēlastības ķircinājis Vitniju, tomēr bija arī viens no viņas retajiem draugiem. Divdesmit piecu gadu vecumā Pīteram mati bija mazliet atkā-

pušies no pieres, taču viņam tik raksturīgais zēniskums joprojām nebija zudis.

- Mīļais Dievs! - viņš iesaucās neslēptā apbrīnā, nostājies tieši pretī Vitnijai. - Vai tā tiešām esi tu, mazā mežone? Ko tu esi izdarījusi ar saviem vasarraibumiem?

Vitnija apvaldīja izbiedētos smieklus par tik necienīgu sagaidīšanu un ielika roku viņa pastieptajā plaukstā.

- Un ko tu esi izdarījis ar saviem matiem, Pīter? - viņa starodama attrauca.

Piters iesmējās, un klusums pārtrūka. Visi ierunājās vienlaikus, sagāja Vitnijai apkārt un sāka ar viņu sasveicināties.

Gaidas un spriedze auga augumā, taču Vitnija apvaldīja vēlmi pagriezties un uzmeklēt Polu. Laiks gāja, un viņa turpināja arvien no jauna atkārtot vienas un tās pašas atbildes. Jā, viņai bija ļoti patikusi Parīze. Jā, tēvocim Edvardam Gilbertam klājas labi. Jā, viņa ar prieku apmeklētu kāršu spēli un vakariņas.

Stundas ceturksni vēlāk, kad Vitnija jau sarunājās ar aptiekāra sievu, Pīters joprojām turējās viņai līdzās. No kreisās puses, kur stāvēja visas apkaimes jaunās sievietes ar saviem vīriem, līdz Vitnijai atplūda Mārgaritas Meritones pazīstamie, ļaunie smiekli.

- Es dzirdēju, ka viņa Parīzē ir burtiski izgāzusies un visa pieklājīgā sabiedrība viņu izstūmusi, - Mārgarita aizrautīgi stāstīja.

Arī Pīters to bija sadzirdējis un smīnēdams uzlūkoja Vitniju.

- Ir laiks sastapties ar Meritones jaunkundzi. Tu nevarēsi visu laiku no viņas izvairīties. Turklāt viņa ir ieradusies kopā ar kādu, ko tu vēl nepazīsti.

Pītera mudināta, Vitnija negribīgi pagriezās, lai stātos pretī savai bērnības ienaidniecei.

Mārgarita Meritonc stāvēja, īpašnieciski uzlikusi plaukstu uz Kleitona Vestlenda tumšsarkanās piedurknes. Vēl tikai šajā pēcpusdienā Vitnija būtu bijusi gatava zvērēt, ka nekas nevarētu likt viņai ienīst Kleitonu Vestlendu vēl vairāk, taču, ieraudzīdama viņu kopā ar Mārgaritu un zinādama, ka viņš klausījies Mārgaritas

iznīcinošajos komentāros, Vitnija juta, ka viņas sākotnējā nepatika pārvēršas patiesā naidā.

- Mēs visi esam tik vīlušies, ka tev Francijā nav izdevies atrast vīru, Vitnija, - Mārgarita sacīja saldā ļaunumā.

Vitnija uzlūkoja viņu ar saltu nicinājumu.

- Mārgarita, ik reizi, kad tu atver muti, man liekas, ka tūdaļ atskanēs klabekļa skaņas.

Viņa saņēma svārkus un jau grasījās pagriezties un uzrunāt Emīliju, kad Pīters satvēra viņu aiz elkoņa.

- Vitnija, - viņš sacīja, - atļauj man iepazīstināt tevi ar Vest-lenda kungu. Viņš ir noīrējis Hodžu māju un tikai nupat atgriezies no Francijas.

Vēl joprojām juzdamās aizskarta par Margaritas nežēlīgajām piezīmēm, Vitnija tūdaļ nosprieda, ja jau Kleitons Vestlends nupat atgriezies no Francijas, tad tieši viņš noteikti ir tas, kas sastāstījis Margaritai melus, ka Vitnija tur bijusi visu atstumta.

- Kā jums patīk dzīve laukos, Vestlenda kungs? - Vitnija jautāja, un viņas balss skanēja vienaldzīgi.

- Lielākā daļa cilvēku pret mani izturas ļoti laipni, - viņš zīmīgi atteica.

- Par to nu es nešaubos. - Vitnija juta, ka Vestlenda acis gandrīz izģērbj viņu, tāpat kā vēl nesen pie strauta. - Varbūt kāds no viņiem izrādīsies tik laipns un ierādīs jums jūsu īpašuma robežas, lai jums nenāktos sevi apkaunot, klaiņojot pa mūsu īpašumu tā, kā jūs to darījāt šodien.

Visapkārt iestājās apjukuma pilns klusums, un no Kleitona Vestlenda sejas nozuda jautrība.

- Stounas jaunkundz, - viņš sacīja pārspīlēti pacietīgā balsī, - šķiet, ka mūsu iepazīšanās nav noritējusi īpaši veiksmīgi. -Paliecis galvu uz deju grīdas pusi, viņš piebilda: - Iespējams, ja jūs man darītu to godu un dejotu ar mani...

Ja arī Vestlends vēl kaut ko piebilda, tad Vitnija to vairs nedzirdēja, jo tieši viņai aiz muguras un ļoti tuvu viņas ausij kāda sāpīgi pazīstama, zema balss ierunājās:

-Atvainojiet, lūdzu, bet man sacīja, ka šovakar te būšot Vit-

nija Stouna, taču es viņu nekādi nespēju pazīt. - Kāda roka pieskārās viņas elkonim, un Vilnija juta, ka sirds sāk mežonīgi dauzīties. Viņa ļāva, lai Pols lēni pagriež viņu pret sevi.

Pacēlusi skatienu, viņa ielūkojās acīs, kas bija vēl zilākas par debesīm. Meitene neapzināti pastiepa rokas un juta, kā tās stingri saņem Pola spēcīgās, siltās plaukstas. Pēdējo četru gadu laikā viņa bija izmēģinājusi dučiem asprātīgu teicienu, ko sacīt, kad šis bridis beidzot būs pienācis, taču, ieskatījusies mīļotajā, skaistajā sejā, Vitnija spēja tikai atteikt:

- Sveiks, Pol!

Viņa sejā pamazām uzplauka atzinīgs smaids. Saņēmis Vit-nijas roku, Pols gluži vienkārši paziņoja:

- Es vēlos ar tevi dejot.

Iekšēji trīcēdama, Vitnija spēra soli uz priekšu Pola rokās un sajuta, kā viņa plauksta pārslīd viņai pār vidukli un pievelk viņu ciešāk klāt. Zem viņas pirkstu galiem Pola skaistā, tumšzilā žakete šķila dzīva, un viņai ļoti gribējās to noglāstīt. Vilnija apzinājās, ka tieši tagad ir īstais bridis, lai viņa izturētos kā iedomīga, vieglprātīga parīziete, taču domas jaucās un pinās, it kā viņai atkal būtu piecpadsmit gadu. Viņai gribējās sacīt: “Es mīlu tevi. Es esmu vienmēr tevi mīlējusi. Vai tagad tu mani gribi? Vai esmu tā pārvērtusies, lai tu mani iekārotu?”

- Vai tu pēc manis ilgojies? - Pols apvaicājās.

Izdzirdot viņa balss pašpārliecināto toni, Vitnija juta galvā atskanam trauksmes zvanus, un viņa instinktīvi iesāņus veltīja Polam izaicinošu smaidu.

- Es briesmīgi ilgojos pēc tevis! - viņa paziņoja, tā uzsvērdama vārdus, lai tie izklausītos pēc pārmērīga pārspīlējuma.

- Cik briesmīgi? - Pols nelikās mierā, atplaukdams vēl platākā smaidā.

- Es biju pavisam izmisusi, - Vitnija ķircinājās, lieliski zinādama, ka Emīlija sīki jo sīki pastāstījusi Polam par viņas milzīgo pielūdzēju skaitu Parīzē. - Patiesībā es gandrīz vai nomiru aiz vientulības.

- Mele. - Pols iesmējās un ciešāk pievilka meiteni sev klāt.

- Šorīt gan man nācās dzirdēt kaut ko citu. Vai tu esi vai neesi teikusi kādam franču dižciltīgajam, ka tu ar prieku pieņemtu viņa piedāvājumu, ja viņa tituls tev liktos tikpat iespaidīgs kā viņa iedomība?

Vitnija lēni pamāja, valdīdama smieklus.

- Esmu gan.

- Vai drīkstu vaicāt, kas tas bija par piedāvājumu?

- Nē, nedrīksti.

- Vai man vajadzētu izaicināt viņu uz divkauju?

Vitnijai bija tāda sajūta, it kā viņa paceltos debesīs. Vai Polam vajadzētu izaicināt viņu uz divkauju? Pols flirtēja ar viņu, tik tiešām flirtēja!

- Kā klājas Elizabetei? - Vēl nepaguvusi līdz galam izrunāt šos vārdus, Vitnija klusībā nolādēja sevi gan franciski, gan angliski. Ieraudzījusi Pola sejā pavīdam apmierinātu smaidu, viņa bija gatava riebumā pret sevi piecirst kāju.

- Es viņu uzmeklēšu un atvedīšu te, lai tu pati varētu par to pārliecināties, - Pols piedāvāja, joprojām smīnēdams.

Mūzika izskanēja, un Vitnija vēl nebija paguvusi atgūties no savas briesmīgās izgāšanās pazemojuma, kad piepeši atskārta, ka Pols ved viņu tieši pie grupas, kurā stāv ari Kleitons Vestlends. Līdz pat šim mirklim viņa bija pilnīgi aizmirsusi, ka uzgriezusi Kleitonam muguru brīdī, kad viņš aicinājis viņu uz deju, un aizgājusi kopā ar Polu.

- Manuprāt, es jums nolaupīju Stounas jaunkundzi tieši tajā mirklī, kad jūs grasījāties viņu uzaicināt uz deju, Kleiton, -Pols sacīja.

Atcerējusies savu pirmītējo rupjo izturēšanos, Vitnija saprata, ka nu vairs nekādi nespēs izvairīties no dejošanas ar nīsto kaimiņu. Viņa gaidīja, ka Kleitons atkārtos uzaicinājumu, taču viņš klusēja, ļaudams viņai pamazām nosarkt dusmīgā apkaunojumā. Tikai tad viņš piedāvāja Vitnijai roku un garlaikotā, vienaldzīgā balsī jautāja:

- Stounas jaunkundz?

- Nē, pateicos, - Vitnija salti atteica. - Man nav ne mazākās vēlēšanās dejot, Vestlenda kungs.

Apgriezusies uz papēža, viņa aizsojoja uz zāles pretējo pusi, lai nokļūtu iespējami tālāk no šā rupjā tēvaiņa, un pievienojās grupai, kur stāvēja ari krustmāte Enna. Meitene vēl nebija pavadījusi tur ne piecas minūtes, kad viņai līdzās parādījās tēvs un

vilka aiz elkoņa viņu sev līdzi.

> >

- Es gribu, lai tu ar kādu iepazīsties, - viņš īdzīgā apņēmībā paziņoja.

Par spīti viņa tonim, Vitnija noprata, ka tēvs šovakar ar viņu ļoti lepojas, un labprāt devās viņam līdzi, kamēr viņš apgāja apkārt zālei... un viņa beidzot saprata, kurp tēvs dodas. Tieši viņiem priekšā Kleitons Vestlends jautri sarunājās ar Emīliju un viņas vīru. Mārgarita Meritone joprojām turējās viņam pie elkoņa.

*

- Tēv, lūdzu! - Vitnija drudžaini pačukstēja, parāvusies atpakaļ. - Man viņš nepatīk.

- Nerunā muļķības! - tēvs sakaitināts atcirta, ar varu pievilkdams viņu pie mērķa. - Te nu viņa ir! - viņš skaļā, draudzīgā balsī paziņoja Klcitonam Vestlendam, tad pagriezās pret Vit-niju un paskubināja, it kā viņa būtu deviņus gadus veca meitene. - Pakniksē un sasveicinies ar mūsu draugu un kaimiņu, Kleito-nu Vestlenda kungu.

- Mēs jau esam iepazinušies, - Kleitons sausi atteica.

- Jā, esam, - Vitnija vārgi piekrita un degošiem vaigiem pacieta Kleitona zobgalīgo skatienu. Ja viņš mēģinātu teikt vai izdarīt kaut ko tādu, lai apkaunotu viņu tēva priekšā, Vitnija būtu spējīga viņu vai noslepkavot. Pirmo reizi mūžā tēvs redzēja savu meitu kā citiem pieņemamu un pieņemtu cilvēcisku būtni un patiešām lepojās ar viņu.

- Tad jau labi. Labi, - tēvs sacīja un uzlūkoja te Vitniju, te Kleitonu. - Tad varbūt jums abiem vajadzētu padejot? Tam jau mūzika ir domāta...

Vitnija tūdaļ saprata, ka nekāda dejošana neiznāks, jo Kleitona atsvešinātā sejas izteiksme skaidri liecināja, ka viņš nelūgtu Vitniju uz deju pat tad, ja viņam pie deniņiem pieliktu pistoli. Juzdamās pretīgāka par vaboli, Vitnija piespieda sevi lūdzoši

uzlūkot Kleitonu un tad paskatīties uz deju grīdu nepārprotamā uzaicinājumā, kas bija domāts viņam.

Kleitona uzacis izliecās ironiskā jautrībā. Vienu briesmīgu mirkli Vitnijai šķita, ka viņš tūdaļ izliksies nesaprotam viņas uzaicinājumu, taču tad viņš tikai paraustīja plecus un, pat nepiedāvājis viņai roku, devās uz deju grīdas pusi, ļaudams meitenei pašai izlemt, vai palikt stāvam vai arī sekot viņam.

Vitnija sekoja, no sirds ienīzdama Kleitonu. Iedama viņam pa pēdām, meitene iznīcinoši skatījās uz viņa vīnakrāsas žaketi, taču tikai tad, kad Kleitons beidzot pagriezās pret viņu, Vitnija pamanīja, ka viņš smejas - tik tiešām smejas par viņas pazemojumu!

Vitnija spēra soli Kleitonam garām, apņēmusies pamest viņu stāvam dejotāju vidū.

Kleitons aši pastiepa roku un notvēra Vitniju aiz elkoņa.

- Neuzdrošinieties tā rīkoties! - viņš norūca un smiedamies pagrieza meiteni sev pretī, lai uzsāktu valsi.

- Cik ārkārtīgi laipni, ka jūs uzlūdzāt mani dejot, - Vitnija sarkastiski piezīmēja, negribīgi iekļaudamās viņa rokās.

- Vai tad tas nebija tieši tas, ko jūs vēlējāties? - Kleitons tēlotā nevainībā apvaicājās un, pirms viņa bija paguvusi kaut ko atbildēt, piemetināja: - Ja es būtu jau agrāk sapratis, ka jums pašai patīk lūgt citus dejot, tad nebūtu divas reizes lieki pūlējies.

- Jūs esat neticami iedomīgs, rupjš... - Uztvērusi tēva satraukto skatienu, Vitnija veltīja viņam brīnum jauku smaidu, lai apliecinātu, ka burvīgi izklaidējas. Tiklīdz tēvs novērsās, viņa nikni paglūnēja uz savu dejas partneri un turpināja: - Neiedomājams, neciešams...

Kleitona pleci nodrebēja smieklos, un Vitnija vai aizrijās no dusmām.

- Turpiniet vien, - viņš mudināja, plati smaidīdams. - Pēdējo reizi mani tā ir rājuši, kad biju tikai mazs zēns. Pie kā tad jūs palikāt? Es esmu neiedomājams, neciešams...

- Satriecoši nekaunīgs, - Vitnija nikni noskaldīja un tad, nespēdama izdomāt kaut ko briesmīgāku, piebilda, - un nepavisam neesat džentlmenis!

- Tagad nu gan esmu jūsu dēj nokjuvis neveiklā situācijā, -Kleitons viegli paķircinājās. - Man atliek vienīgi aizstāvēties, atgādinot, ka jūsu šāvakara izturēšanās pret mani nekādā ziņā nav raksturīga dāmai.

- Smaidiet, lūdzu! Mans tēvs mūs vēro, - Vitnija brīdināja un sašķobīja lūpas smaida.

Kleitons nekavējoties paklausīja un nozibināja smaida baltos zobus, nenolaizdams acis no viņas maigajām lūpām.

Tas nepalika nepamanīts Vitnijai, kura tūdaļ sastinga.

- Vestlenda kungs, manuprāt, šis īsais, nepatīkamais starpgadījums ir pārāk ieildzis!

Viņa parāvās atpakaļ, taču Vestlenda roka cieši sakļāvās ap viņas vidukli, neļaujot izrauties.

- Man nav ne mazākās vēlēšanās, lai kāds no mums kļūtu par iemeslu skandālam, mazulīt, - Kleitons brīdināja. Tā kā Vitnijai neatlika nekas cits kā sekot viņam dejas solī, viņa tikai izlikās, ka nav dzirdējusi nepiedienīgo mīļvārdiņu, paraustīja plecus un novērsās. - Jauks vakars, vai ne? - Kleitons skaļi paziņoja un tad skaļā čukstā piebilda: - Jūsu tēvs atkal mūs vēro.

- Tas bija jauks vakars, - Vitnija atcirta un sāka gaidīt Klei-tona atbildi, taču, kad pat pēc vairākām sekundēm tā joprojām nesekoja, nedroši uzlūkoja vīrieti. Vestlends cieši skatījās uz viņu, neizrādīdams ne mazāko ļaunumu par viņas uzbrukumu. Piepeši Vitnija jutās pavisam muļķīga un īgna. Taisnība gan, šajā pēcpusdienā pie strauta Kleitons bija uzvedies nepiedodami, taču, apsverot visu, ko viņa pati šovakar bija darījusi un sacījusi viņam, arī viņa pati nebija labāka. Skumji pasmaidījusi, Vitnija pacēla mirdzošās, zaļās acis pret Kleitonu. - Manuprāt, tagad ir jūsu kārta izturēties pret mani rupji, - viņa godīgi piedāvāja. - Vai varbūt esmu kaut ko nepareizi saskaitījusi?

Kleitona acis pasmaidīja par šādu negaidītu izturēšanās maiņu.

- Šķiet, ka mēs varētu būt apmēram vienādās pozīcijās, -viņš klusu atteica.

Kaut kas viņa dobjajā balsī un pelēkajās acīs, kā arī vieglumā, kādā viņš dejoja valsi, piepeši modināja Vitnijā neskaidras

atmiņas. Aizmirsusi, ka Kleitons nenovērsdamies skatās uz viņu, Vitnija domīgi vērās viņam sejā, pūlēdamās atcerēties to, kas nedeva viņai mieru.

- Vestlenda kungs, vai mēs agrāk neesam tikušies?

- Ja ari tā būtu, tad man ļoti negribētos domāt, ka jūs spētu to aizmirst.

- Esmu pārliecināta, ka tas nemūžam nenotiktu, ja mēs kādreiz tiešām būtu tikušies, - Vitnija pieklājīgi atteica un pārstāja par to lauzīt galvu.

Kā jau solījis, Pols atveda Elizabeti tieši tajā brīdī, kad Kleitons un Vitnija atstāja deju grīdu. Vitnija izmisusi nodomāja, ka Elizabete Eštone atgādina skaistu, trauslu porcelāna lelli. Viņa bija tērpusies leduszila atlasa kleitā, kas lieliski piestāvēja viņas sārtajiem vaigiem un zeltaini mirdzošajām cirtām, un viņas klusajā balsī skanēja pārsteiguma pilna apbrīna, sakot:

- Nespēju noticēt, ka tā esi tu, Vitnija!

Protams, viņas sacītajā slēpās zemteksts, ka Vitnija agrāk bijusi pavisam neizskatīga un Elizabete nespēj noticēt ar viņu notikušajām pārmaiņām, taču, noskatīdamās, kā viņa aizsoļo, turēdamās Klcitonam pie elkoņa, Vitnija nespēja iedomāties, ka Elizabete gribējusi viņu aizskart.

Tā kā Elizabete bija aizgājusi dejot ar Kleitonu Vestlendu, Vitnija cerēja, ka Pols vēlreiz uzlūgs viņu uz deju. Taču viņš tikai sarauca pieri un strupi izgrūda:

- Vai Parīzē ir tāds paradums, ka vīrietis un sieviete, kas tikai nupat iepazīstināti, dejojot cieši skatās viens otram acīs?

Vitnija pārsteigta uzlūkoja viņu.

- Es... es taču nemaz neskatījos Vestlenda kungam acīs. Man viņš gluži vienkārši šķita pazīstams, un tomēr es viņu nemaz nepazīstu. Vai tev nekad tā nav gadījies?

- Ir, turklāt šovakar, - Pols atcirta. - Man šķita, ka es tevi pazīstu. Tagad vairs neesmu pārliecināts, ka vispār zinu, kas tu esi. - Viņš apgriezās uz papēža un aizgāja, pamezdams Vitniju noskatāmies viņam pakaļ. Senajās dienās Vitnija būtu metusies Polu pārliecināt, ka tas ir viņš, kuru viņa vēlas, tikai un vienīgi

viņš, nevis Kleitons Vestlcnds. Taču senās dienas bija pagājušas un viņa bija kļuvusi daudz gudrāka, tāpēc tikai pasmaidīja un pagriezās uz pretējo pusi.

Kaut ari Pols visu vakaru Vitnijai vairs netuvojās, viņa lieliski pavadīja laiku, dejodama ar vietējiem jaunekļiem. Viņai noteikti labāk patika redzēt Polu atturīgu un greizsirdīgu nekā pārāk pašpārliecinātu. Lēdijai Jūbenkai bija izrādījusies taisnība. Polam bija vajadzīgs pretspars.

Nākamajā dienā Vitnija pamodās gandrīz pusdienlaikā. Nosviedusi segu malā, viņa izlēca no gultas, būdama pilnīgi pārliecināta, ka Pols atnāks ciemos.

Tā tomēr nenotika, toties ieradās vairāki citi kaimiņi, un Vitnija visu pēcpusdienu pavadīja, pūlēdamās izlikties apburoša un priecīga, kamēr viņas labā oma pamazām gaisa līdz ar rietošo sauli.

Tovakar, dodamās pie miera, viņa sev iestāstīja, ka Pols noteikti ieradīsies nākamajā dienā. Taču arī tā atnāca un aizgāja bez viņa.

Vitnija sastapa Polu tikai aiznākamajā dienā un ari tad vienīgi nejaušības pēc. Viņa kopā ar Emīliju jāšus atgriezās no ciema. Zirgu pakavi uzjundīja gaisā mazus putekļu mākonīšus.

- Vai tu zināji, ka otrā dienā pēc tavām viesībām Vestlenda kungs tika izsaukts uz Londonu? - Emīlija apvaicājās.

- Mans tēvs kaut ko ieminējās par to, - Vitnija attrauca, joprojām domādama par Polu. - Šķiet, ka viņš atgriezīsies rīt. Kāpēc tu vaicā?

-Mārgaritas māte stāstījusi manai mātei, ka Mārgarita skaita stundas līdz viņa atgriešanās brīdim. Acīmredzot Mārgarita ir viņā ieķērusies un... - Emīlija piepeši aprāvās un piemiegtām acīm noskatījās uz ceļu. - Ja vien manas acis pareizi rāda, - viņa sacīja, ķircinoši uzlūkodama Vitniju, - tad mēs tūlīt satiksim tavu laupījumu.

Paliekusies uz priekšu, Vitnija saskatīja elegantu faetonu, kas ātri brauca uz viņu pusi. Meitene vēl paguva aši nogludināt

jājamtērpa svārkus, kad Pols jau bija klāt. Apturējis zirgu, viņš pieklājīgi sasveicinājās ar Vitniju un tad pilnīgi pievērsās Emīlijai, glaimodams viņai un ķircinādamies ar viņu tik ilgi, līdz Emīlija smiedamās pavēlēja viņam rimties, jo viņa taču esot precēta sieviete.

Hanam ārkārtīgi nepatika Pola lepnais, melnais zirgs, un Vitnija bija spiesta klausīties abu sarunā, vienlaikus pūlēdamās savaldīt Hanu.

- Vai tu rīt dosies uz lēdijas Jūbenkas viesībām? - viņa dzirdēja Polu vaicājam. Kad iestājās ilgstošs klusuma brīdis, Vitnija pacēla galvu un ieraudzīja, ka Pols skatās uz viņu. - Vai tu rīt dosies uz lēdijas Jūbenkas viesībām? - viņš atkārtoja.

Vitnija pamāja, juzdama, ka sirds sāk sisties straujāk.

- Lieliski. Tur tad arī tiksimies. - Nebildis vairs ne vārda, viņš parāva grožus, un faetons aizripoja tālāk pa ceļu. Emīlija pagriezās un nolūkojās, kā tas pazūd aiz līkuma.

- Kaut ko tādu es nu gan nebiju redzējusi ne reizi mūžā! -viņa izdvesa un plati uzsmaidīja Vitnijai. - Pols Sevarīns nupat bija gatavs vai no ādas izlīst, lai izliktos tevi neredzam. Vitnija! -viņa satraukta piebilda. - Vai tev tas neliekas visai dīvaini?

- Nemaz ne. - Vitnija smagi nopūtās. - Ja atceries, tad Pols vienmēr ir izlicies mani neredzam.

- Jā, zinu. - Emīlija klusu iesmējās. - Tomēr agrāk viņš nemēdza tevi visu laiku slepeni vērot. Tagad viņš gan runāja ar mani, toties skatījās uz tevi. Un aizvakar arī tavās viesībās viņš nemitīgi vēroja tevi brīžos, kad tu uz viņu neskatījies.

Vitnija strauji apturēja Hanu.

- Patiešām? Vai tu par to esi pārliecināta?

- Protams, esmu, muļķīt! Es taču skatījos, kā viņš uz tevi skatās.

- Ak, Emīlija! - Vitnija skumji iesmējās. - Kaut nu tev nākamnedēļ nebūtu jāatgriežas Londonā. Ja tu būsi projām, kas gan man stāstīs visu to, ko es vēlos dzirdēt?

Vienpadsmitā nodaļa

Lēdijas Jūbenkas viesību vakarā Vitnija no gaidām un cerībām bija pārtapusi īstā nervu kamolā. Viņa saposās pirmā un sagaidīja krustmāti priekšnamā, tērpusies tumšzila šifona kleitā, ko rotāja mirdzoši sudraba spīgulīši. Meitenes ausis, kaklu un izsmalcināto matu sakārtojumu grieķu stilā greznoja briljanti un safīri.

- Krustmāt Enna, - viņa ieminējās karietē pa ceļam uz lēdijas Jūbenkas māju, - kā tev liekas, vai Pols patiešām mīl Elizabeti?

- Ja Pols viņu mīlētu, tad būtu jau krietni sen lūdzis viņas roku, - Enna atteica, uzvilkdama cimdus, jo kariete jau iegriezās garajā ceļā, kas veda uz lēdijas Jūbenkas milzīgo, veco, mauzolejam līdzīgo māju. - Un tavai draudzenei Emīlijai ir pilnīga taisnība - tavu viesību vakarā viņš nemitīgi tevi vēroja brīžos, kad viņam šķita, ka to neviens neredz.

- Tad kāpēc viņš tā kavējas kaut ko uzsākti

- Mīļā, iedomājies vien, cik neveiklā situācijā viņš tagad ir nonācis. Pirms četriem gadiem ikvienam bija zināms, ka viņš tikai ar pūlēm spēj paciest tavu pieķeršanos. Tagad viņam nākas mest kažoku uz otru pusi un atklāti sākt tevi aplidot. - Pamanījusi Vitnijas sadrūmušo seju, viņa pasmaidīja. - Ja gribi visu pa-

ātrināt, manuprāt, tev vajadzētu klausīt lēdijas Jūbenkas padomam un tik vienkārši vis nepadoties.

Pēc trim stundām Vitnija bija spiesta šai domai piekrist. Viņu apjūsmoja un aplidoja visi klātesošie vīrieši... tikai ne tas viens, kas viņai kaut ko nozīmēja.

Zāles otrā pusē vairāku meiteņu ielenkumā stāvēja Kleitons, paliecis galvu tuvāk Margaritai Meritonei, un smaidīja, lai apslēptu to, ka Mārgaritas nemitīgā tarkšķēšana sāk viņu kaitināt.

Būdams spiests dažas pēdējās dienas pavadīt Londonā, lai nokārtotu kādas neparedzētas darīšanas, viņš bija atgriezies tieši laikā, lai pagūtu pārģērbties un ierasties uz Amēlijas Jūbenkas nelielajām viesībām. Nekaunīgā, vecā ragana bija sagaidījusi viņu jau uz sliekšņa un tūdaļ lūgusi viņu šovakar pievērst īpašu uzmanību Stounas jaunkundzei, lai tādējādi izraisītu Sevarīnā greizsirdību. Tāpēc šajā brīdī Kleitona noskaņojums nekādā ziņā nebija nosaucams par labu.

Nepieklājīgi uzgriezusi muguru sievietei, kas patlaban ar viņu sarunājās, Amēlija Jūbenka pacēla monokli un cieši nopētīja sanākušos viesus, līdz beidzot viņas skatiens apstājās pie Klei-moras hercoga, kuru bija ielenkušas vairākas meitenes, pūlēdamās izpelnīties viņa uzmanību. Viņa ievēroja, ka Klcimoras hercogs izturējās pret visām ar vienādu uzjautrinātu iecietību, taču viņa uzmanība bija pievērsta vienīgajai sievietei šajā zālē, kas šķita nejūtīga pret viņa pievilcību, - Vitnijai Stounai.

Amēlija nolaida lejā monokli, ļaudama tam karāties melnajā aukliņā pāri viņas kuplajām krūtīm. Hercogs bija viņas visai attāls radinieks no mirušā vīra puses, un, kad tas pirms vairākām nedēļām bija ieradies pie viņas mājās, lai paziņotu par savu vēlēšanos apmesties piecu jūdžu attālumā un saukties par Vestlcndu, “lai beidzot gūtu sen pelnīto atpūtu”, viņa tūdaļ bija pārliecinājusi hercogu, ka noteikti glabās tā noslēpumu.

Piepeši Amēlijai prātā iešāvās kāda intriģējoša ideja. Acīm domīgi spīdot, viņa noskatījās, kā hercogs pēta Vitniju Stounu. Mirkli pakavējusies, lai vēlreiz klusībā papriecātos par savu pilnīgi nepieklājīgo un nepiedienīgo plānu, viņa apmierināta viegli

pasmaidīja un pavēlēja sulainim vispirms nekavējoties atvest pie viņas Stounas jaunkundzi un pēc tam palūgt Vestlenda kungu, lai tas abām pievienojas.

Vitnija patlaban dejoja ar Emīlijas vīru, kad viņai blakus pie-peši nostājās sulainis un paziņoja, ka lēdija Jūbenka nekavējoties vēlas viņu redzēt. Vitnija atvainojās lordam Arčibaldam un paklausīja lēdijas Jūbenkas pavēlei, juzdamās visai nobažījusies. Bažas tūdaļ pārvērtās par satraukumu, jo atraitne, viņu ieraugot, piecēlās no krēsla un īgni paziņoja:

- Es tev teicu, ka Sevarīnu vajag padarīt greizsirdīgu, un tavas labākās draudzenes vīrs to nekādi nespēj. Es gribu, lai tu sāc koķetēt ar Vestlenda kungu. Plivini skropstas vai dari kaut ko citu, ko nu jūs, jaunas meitenes, mēdzat darīt, lai pievilinātu vīrieti.

- Nē, es to nevaru. Patiešām, lēdija Jūbenka, es labāk...

- Jaunā dāma, - atraitne viņu pārtrauca, - tev jāzina, ka esmu sarīkojusi šīs viesības tikai un vienīgi tādēļ, lai palīdzētu tev dabūt Sevarīnu. Tā kā izskatās, ka tu nepavisam nesajēdz, kā tas darāms, man nav citas izejas kā vienīgi iejaukties. Kleitons Vest-lends šeit ir vienīgais vīrietis, ko Sevarīns varētu uzskatīt par sāncensi, un es jau liku sulainim viņu pasaukt. - Vitnija nobālēja, un lēdija Jūbenka nikni paglūnēja uz viņu. - Kad Vestlenda kungs pienāks pie mums, tu varēsi vai nu lūkoties uz viņu tā, kā nupat lūkojies uz mani - un tādā gadījumā viņš noteikti piedāvāsies aizvest tevi pie ārsta -, vai arī uzsmaidīt viņam, lai viņš tevi piedāvātos izvest uz balkona.

- Bet es nemaz negribu iziet uz balkona! - Vitnija izmisusi iešņācās.

- Gribēsi gan, - vecā dāma paziņoja, - kad būsi pagriezusies un ieraudzījusi, cik apburoša izskatās Elizabete Eštone, kas patlaban dodas turp ar Sevarīnu zem rokas.

Vitnija pagriezās un tik tiešām ieraudzīja, ka Pols un Elizabete iet uz balkona pusi. Zaudējusi cīņas sparu, Vitnija saprata, ka lēdijas Jūbenkas nodoms ir visnotaļ pareizs, tomēr viņai nepavisam negribējās nolaisties līdz tik nepārprotamu intrigu līme-

nim. Viņas šaubām tomēr nebija nekādas nozīmes, jo lēdija Jū-benka tikmēr jau bija ķērusies pie darba pati un patlaban sacīja vārgi smaidošajam Kleitonam:

- Stounas jaunkundze nupat žēlojās, ka esot pārāk sakarsusi no dejošanas un labprāt izietu uz balkona.

Kleitons Vestlends pameta skatienu uz balkona durvīm, un Vitnija pamanīja, ka viņa smaids zibenīgi pārtop ironiska uzjautrinājuma grimasē.

- Nemaz nešaubos, ka viņa to gribētu, - Kleitons sarkastiski atteica.

Cieši satvēris meiteni aiz elkoņa, viņš jautāja:

- Vai varam iet, Stounas jaunkundz?

Vitnija ļāva sevi vest garām čalojošo viesu virtenēm un visapkārt bufetes galdam. Iegrimusi domās par Polu, viņa pat nepamanīja, ka tiek aizvesta pie stikla divviru durvīm, kas atradās tieši pretī tām, pa kurām bija izgājis Pols ar Elizabeti. Vitnija piepeši saprata, ka tagad viņi izies uz balkona aiz mājas stūra, kur Pols viņus neredzēs.

- Kurp mēs ejam? - Vitnija aši noprasīja, pūlēdamās izrauties.

- Kā jau jūs redzat, mēs ejam ārā uz balkona, - viņas pavadonis salti atteica. Ciešāk satvēris meitenes elkoni, Kleitons ar brīvo roku atvēra stikla durvis, izstūma Vitniju ārā un atkal aizvēra durvis. Nebilzdams ne vārda, viņš atlaida Vitnijas roku, pie-sojoja pie akmens margām, ar gurnu atbalstījās pret tām un klusēdams uzlūkoja meiteni.

Vitnija palika stāvam, juzdamās izmisusi, ka lēdijas Jūben-kas plāns izgāzies, un nokaunējusies, ka ir tajā piedalījusies, tomēr apņēmības pilna kaut kā novest visu līdz galam.

- Varbūt mēs varētu pa balkonu apiet apkārt mājai? - viņa ieminējās.

- Varētu gan, bet mēs to nedarīsim, - Kleitons gandrīz kā skaldīt noskaldīja. Viņš nenolaida acis no meitenes, labi zinādams, ka tiek izmantots par ēsmu, un kļūdams ar katru mirkli aizvien nepacietīgāks un īgnāks. Vitnija atgādināja jaunu, me-

žonlgu valdzinātāju, kuras vieglajā pusnakts vējā plīvojošajā kleitā atmirdzēja sudraba drīksnas. Vitnija taču piederēja viņam, nolādēts! Viņš pat bija samaksājis par šo kleitu.

Pēc pāris mirkļiem viņam prātā iešāvās kāda doma. Mazliet atliecies, viņš paskatījās ap mājas stūri, pārliecinājās, ka Se-varins un Elizabete Eštone joprojām stāv pie margām, un tad atkal pievērsās skaistajai, jaunajai sievietei, kas bija sākusi nervozi knibināties ap tērpa krokām.

- Nu, Stounas jaunkundz? - viņš novilka balsī, kas bija tik skaļa, lai to sadzirdētu aiz stūra.

Izdzirdējusi pēkšņi pieminam savu vārdu, Vitnija satrūkās.

- Ko, lūdzu? - viņa jautāja, sperdama soli uz priekšu un cerēdama, ka izdosies palūkoties ap stūri un ieraudzīt, ko dara Pols un Elizabete. Tomēr Vitnijai tas neizdevās, jo Kleitons negaidot piecēlās un piegāja viņai klāt, pilnīgi aizsegdams skatu ar savām platajām krūtīm un pleciem. - Ko, lūdzu? - Vitnija atkārtoja, automātiski atkāpdamās, lai palielinātu attālumu starp viņiem. Vēl nepaguvusi attapties, viņa jau atdūrās ar muguru pret mājas ēnaino akmens sienu.

- Tagad, kad esmu atvedis jūs šurp, - Kleitons mundri iesāka, - ko man vajadzētu darīt?

- Ko darīt? - Vitnija piesardzīgi atkārtoja.

- Jā, ko darīt! Es gribu būt pārliecināts, ka saprotu savu lomu šajā mūsu mazajā spēlītē. Man laikam vajadzētu jūs noskūpstīt, lai padarītu Sevarīnu greizsirdīgu, vai ne?

- Es neļautu jums sev pieskarties arī tad, ja es slīktu un jūs mēģinātu mani izglābt! - Vitnija atcirta, pārāk sadusmota, lai justos aizvainota.

Izlikdamies to nedzirdam, Kleitons domīgi turpināja:

- Man nav iebildumu tēlot savu lomu, tomēr mani nomāc doma, vai man tas patiks. Vai man nāksies skūpstīt iesācēju, vai arī jūs esat skūpstīta gana bieži, lai zinātu, kā tas jādara? Cik reižu jūs vispār esat skūpstījusies?

- Varu saderēt, ka jūs dzīvojat pastāvīgās izbailēs, lai tikai kāds nenotur jūs par džentlmeni! - Vitnija atkal atcirta, lai slēp-

tu aizvien pieaugošās izbailes. Kleitons cieši saņēma meiteni aiz pleciem un pievilka sev klāt. Atteikusies no veltīgās cīņas, viņa nikni ieskatījās no smiekliem mirdzošajās acīs. - Tūlīt pat aizvāciet rokas!

- Vai jūs esat skūpstīta tik daudzreiz, ka to vairs nevar ne saskaitīt? Vai arī šie skūpsti ir bijuši tik nenozīmīgi, ka jūs nespējat tos atcerēties?

Vitnijai šķita, ka viņa tūdaļ sāks kliegt.

- Esmu skūpstīta tik bieži, lai man nebūtu vajadzīgas mā-cībstundas no tādiem kā jūs!

Kleitons iesmējās un apskāva meitenes saspringto augumu.

- Tātad tu esi skūpstīta tik bieži, maziņā?

Vitnija neatlaidīgi skatījās viņam krūtīs, ietiepīgi atteikdamās pacelt galvu. Par kliegšanu nevarēja būt ne runas; viņas reputācija būtu sagrauta, ja viņu kāds ieraudzītu tik kompromitējošā situācijā. Vitnija nevarēja, nespēja noticēt, ka kaut kas tāds patiešām notiek tieši ar viņu. Ar pūlēm apvaldījusi vēlēšanos sākt raudāt vai iesist Kleilonam, viņa sacīja tik salti, cik vien spēdama:

- Ja esat beidzis mani biedēt un pazemot, tad esiet tik laipns un atlaidiet mani!

- Tikai tad, kad būšu noskaidrojis, cik daudz jūs esat iemācījusies, - viņš pačukstēja.

Vitnija spēji pacēla galvu, grasīdamās teikt viņam dusmīgus vārdus, taču viņa lūpas tajā pašā mirklī piekļāvās viņas mutei. Pirmajā mirklī meitene sastinga, taču tūdaļ piespieda sevi palikt pilnīgi mierīgai. Kaut arī Vitnijai nebija gandrīz nekādas pieredzes skūpstīšanās mākslā, viņa bija lieliski iemācījusies no tās izvairīt'ies un zināja, ka, palikdama nekustīga un nekā nereaģēdama, ikviena sieviete spēj likt pārāk iekarsušam vīrietim nožēlot un atvainoties.

Tomēr Kleitons, kas jau pēc mirkļa atrāvās, neizskatījās ne nožēlas pilns, ne arī izbijies. Viņa sejā vīdēja nejauks smīns.

- Vai nu jums ir bijuši slikti skolotāji, jaunkundz, vai arī jums steidzīgi nepieciešamas papildstundas.

Viņa tvēriens atlaidās, un Vitnija tūdaļ atkāpās. Apcirtusies uz papēža, viņa pāri plecam atriebīgi izmeta pēdējo piezīmi:

- Es vismaz neesmu mācījusies meitumājā!

Viss notika tik strauji, ka viņa pat nepaguva atjēgties. Klei-tona roka izšāvās uz priekšu, satvēra meiteni aiz delma, atkal ierāva viņu ēnā un pievilka sev klāt.

- Man liekas, - viņš biedējošā balsī pasludināja, - ka jums tik tiešām būs bijuši tikai nepieredzējuši skolotāji.

Kleitona lūpas cieši piekļāvās meitenes mutei, nežēlīgi uzstājot viņas lūpas pavērties, un, kad tas notika, viņa mēle iespiedās Vitnijas mutē, satriecot tās maigumu.

Vitnija veltīgi pūlējās izrauties no dzelžainā apkampiena. Pār viņas vaigiem plūda nevarīgu dusmu asaras. Jo vairāk viņa cīnījās, jo uzstājīgākas un nevaldāmākas kļuva Kleitona lūpas, līdz viņa beidzot aprima, sakauta un dreboša palikdama viņa apskāvienos. Tiklīdz Vitnija bija pārstājusi cīnīties, Kleitons pacēla viņas galvu un saņēma meitenes seju plaukstās. Skatīdamies viņas saniknotajās, no asarām mirdzošajās acīs, viņš klusu sacīja:

- Tā bija tava pirmā mācība, mazulīt. Nekad, nekad neuzdrošinies rotaļāties ar mani. Es labi zinu visas šīs spēlītes, un tev neizdosies uzvarēt. Un šī būs tava otrā mācība, - Kleitons noteica un atkal noliecās pie viņas.

Vitnija spēji ievilka elpu un jau grasījās kliegt, taču Kleitona lūpas pārvērta kliedzienu histēriskās elsās, un šoreiz viņa lūpas bija tik maigas, ka Vitnija apjukumā apklusa. Kleitona plauksta saņēma viņas skaustu glāstot un mierinot, kamēr otra nesteidzīgi un uzstājīgi noslīdēja Vitnijai pār muguru, pievelkot viņu ciešāk klāt. Un visu šo laiku viņa lūpas turpināja skūpstīt ar kaislīgu maigumu.

Kleitona mēles galiņš pieskārās viņas lūpām, mudinot tās pavērties, un, kad tas notika, maigi ieslīdēja starp tām, liekot Vitnijai nodrebēt nevaldāmās trīsās. Viņa apķērās vīrietim ap kaklu, lai noturētos kājās. Kleitona rokas kā sargājot apskāva viņu, bet lūpas turpināja skūpstīt, līdz visu meitenes augumu parņēma reibinošu izjūtu juceklis.

Skūpsts kļuva ciešāks, un Kleitona roka no viņas muguras pārslīdēja pāri viduklim, pieskārās krūtij un pārdroši saņēma tās maigo, vilinošo apaļumu.

Sašutums par tik intīmu glāstu ar vienu vienīgu nevaldāmu dusmu uzplūdu lika pagaist visām pārējām sajūtām. Ar spēku, par kura pastāvēšanu Vitnija pat nebija nojautusi, viņa iz.rāvās un nikni atgrūda Kleitona rokas.

- Kā jūs uzdrošināties! - viņa nošņāca un no visa spēka iecirta Kleitonam pļauku.

Vitnija satriektā neticībā noskatījās, kā vīrieša sejā lēni atplaukst apmierināts smaids. Tik pārskaitusies, ka gandrīz nespēja paelpot, viņa izgrūda:

- Ja jūs vēl kaut reizi man pieskarsieties, es jūs nogalināšu!

Šķita, ka šis drauds tikai vēl vairāk iepriecina Kleitonu, un

viņa klusie smiekli izskanēja visai nepārprotami.

-Tas nebūs vajadzīgs. Es jau esmu uzzinājis visu, ko vēlējos.

- Uzzinājis! - Vitnijai aizcirtās elpa. - Ja es būtu vīrietis, es jūs tūlīt pat nošautu.

- Ja jūs būtu vīrietis, jums nebūtu iemesla tā rīkoties.

Vitnija palika stāvam, trīcēdama mežonīgā niknumā un no

visas sirds ilgodamās izdarīt vai pateikt kaut ko tādu, kas spētu sadragāt viņa vēso, nesatricināmo masku. Viņas acīs sariesās dusmu asaras, taču, tās ieraudzījis, Kleitons beidzot aprāvās.

- Noslaukiet acis, mazulīt, un es jūs aizvedīšu atpakaļ pie jūsu draugiem. - To sacījis, viņš izņēma baltu kabatlakatiņu un pasniedza to meitenei.

Vitnijai šķita, ka viņa tūdaļ pārsprāgs no naida un niknuma. Sakampusi kabatlakatiņu no vīrieša rokas, viņa to nosvieda zemē un apcirtās uz papēža, lai atgrieztos balles zālē viena pati.

- Es atvainojos, - sacīja Pols un, īsi paklanījies, aizveda Elizabeti viņiem garām uz durvju pusi.

' - Cik ilgi Pols jau te stāvēja? - Vitnija dusmīgi noprasīja, savilkusi rokas dūrēs. - Jūs ļaunais, nicināmais... jūs to visu izdarījāt tīšām, viņa dēļ, vai ne? Lai viņš to visu redzetu. Jus gribējāt, lai viņš visu redz!

- Es to izdarīju tīšām, bet pats sevis dēļ, - Kleitons strupi viņu pārlaboja, saņēma Vitnijas elkoni un vadīja viņu uz durvju pusi.

Kad abi atkal bija nonākuši gaiši izgaismotās mājas drošībā, Vitnija izrāvās un nikni nočukstēja:

- Jūs esat paša Sātana radīts!

- Mans tēvs gan būtu visai vīlies, ja to dzirdētu! - Kleitons iesmējās.

- Jūsu tēvs? - Vitnija nicīgi nošņācās, soli atkāpdamās. - Ja jūs domājat, ka jūsu māte vispār zināja viņa vārdu, tad jūs ļoti maldāties!

Tikai pēc pāris apjukuma pilniem mirkļiem Kleitons apjēdza, ka nupat ticis nosaukts par ārlaulībā dzimušu, un sāka smieties par šo visai “izsmalcināto” piezīmi. Vēl joprojām smaidīdams, viņš aizsoļoja meitenei pakaļ, priecādamies par slaido gurnu šūpošanos.

Vai akla no dusmām Vitnija piegāja pie pusmūža viesu grupas, kurā stāvēja arī viņas krustmāte, un palika turpat līdzās, pat neklausīdamās, par ko dāmas sarunājas. Kā gan viņa ienīda un nicināja šo Kleitonu Vestlendu! Ja arī tas būs pēdējais, ko viņai nāksies darīt savā mūžā, viņa atmaksās Kleitonam par šo nakti, par to, ka tas pieskāries viņai ar savām netīrajām, neķītrajām rokām, par to, ka licis viņai izskatīties kā ielasmeitai Pola priekšā.

Bija pagājusi vismaz stunda, kad pie viņas auss ļoti klusu atskanēja Pola zemā balss:

- Vai drīkstu tevi uzaicināt uz deju?

Viņa roka jau bija saņēmusi Vitnijas elkoni, un viņa devās Polam līdzi. Meitene tik ļoti baidījās ieraudzīt nosodījumu Pola sejā, ka pat dejas laikā neuzdrošinājās viņu uzlūkot.

- Vai vīrietim ir jāizved jūs uz balkona, lai izpelnītos jūsu uzmanību, Stounas jaunkundz? - viņš noprasīja.

Vitnija pievērsa Polam skatienu un, sev par ārkārtīgu atvieglojumu, atskārta, ka uz balkona redzētā aina gan ir acīm redzami sakaitinājusi viņu, taču viņa sejā neredzēja ne mazāko riebumu.

- Vai varbūt tu labāk vēlētos pastaigāties svaigā gaisā? - Pols ķircinājās.

- Lūdzu, nevajag! - Vitnija lūdzoši nopūtās. - Šis vakars hija tik nogurdinošs, ka es vairs neturos kājās.

- Par to nu es nebrīnos, - Pols ironiski atteica, taču, redzēdams, ka Vitnija nosarkst, padevās. - Kā tev liekas, vai tu varētu būt atguvusies no sava “pārguruma” līdz rītam? Lai kopā ar, sacīsim, desmit cilvēkiem dotos piknikā, kas sarīkots tev par godu?

Vitnija triumfējot saprata, ka lēdijai Jūbenkai un krustmātei Ennai bijusi taisnība.

-Ar lielāko prieku. - Viņa laimīgi un gaiši pasmaidīja.

Kad deja bija galā, Pols aizveda viņu uz puslīdz klusu zāles stūri. Apturējis sulaini, kas nesa paplāti ar šampanieti, viņš paņēma divas glāzes un vienu no tām pasniedza Vitnijai. Atbalstījies pret sienu, viņš uzsmaidīja meitenei.

- Vai lai uzaicinu arī Vestlcndu?

Pirmajā mirklī Vitniju pārņēma vēlēšanās sagrābt Polu aiz svārku atlokiem un iekliegties: “Nē!” Uzmetusi skatienu viņa pārliecinātajam smīnam, Vitnija nolēma rīkoties prātīgāk. Paraustījusi plecus, viņa izmocīja smaidu.

- Protams, ja vēlies, tad aicini vien.

- Vai tev nebūs iebildumu?

Vitnija nevainīgi uzlūkoja viņu.

- Nesaprotu, kāpēc man vajadzētu iebilst. Viņš ir, nu, ļoti izskatīgs... - Meitene pievērsa acis glāzei, lai slēptu riebuma pilno skatienu. - Apburošs un...

- Stounas jaunkundz, - Pols viņu pārtrauca un uzjautrināts nopētīja, - jūs taču netaisāties padarīt mani greizsirdīgu, vai varbūt tomēr?

- Vai tad tu esi greizsirdīgs? - Vitnija koķeti pasmaidīja.

Pols neatbildēja, taču Vitnija bija gandrīz pilnīgi pārliecināta, ka tā tomēr ir. Lai nu kā, vakars izvērtās tieši tā, kā viņa bija sapņojusi. Pols lielāko daļu laika palika viņai līdzās, un, kad beidzot devās prom, viņa ceļš neveda uz Elizabetes pusi.

Atlaidis kalpotāju, Kleitons ielēja sev glāzi brendija un klusībā pasmaidīja par šāvakara savādo iznākumu. Pat visneprātīgākajos sapņos viņš nebija varējis iztēloties kaut ko tādu! Un to-

mēr viņš jutās ārkārtīgi apmierināts par to, ko pirms dažām stundām bija uzzinājis uz Amēlijas Jūbenkas balkona. Nevienam no Vitnijas pielūdzējiem Francijā nebija atļautas tādas vaļības kā šovakar viņam; Vitnija bija satriekta par viņa skūpstu un saniknota, kad viņa roka bija pieskārusies viņas krūtij.

Ak Dievs, cik apburoša viņa bija - daļēji eņģelis, daļēji mežone; neviltoti izsmalcināta, un viņas nobriedušais, krāšņais skaistums lika Kleitona asinīm virt.

Pacēlis glāzi, viņš domīgi noskatījās tās saturā. Šovakar viņš bija nejauki izturējies pret meiteni. Rīt viņam jāizdomā kaut kas, lai vērstu visu par labu.

Divpadsmitā nodaļa

Piknika rīts uzausa brīnumaini saulains, ar svaigu, vēsu vēju, kas nesa sev līdzi rudens smaržu.

Vitnija nomazgājās, izmazgāja matus un sāka prātot, kādu tērpu lai izvēlas. Pols, bez šaubām, ieradīsies viņai pakaļ karietē, taču Vitnijai ļoti gribējās jāt viņam līdzās zirga mugurā, tieši tā, kā viņa to reizēm bija darījusi arī agrāk. Beidzot izlēmusi, viņa no skapja izņēma jātnieces tērpu gundegu dzeltenumā.

Kad pie mājas piebrauca Pola kariete un apstājās tieši zem viņas atvērtā guļamistabas loga, Vitnija jau bija saposusies, tomēr piespieda sevi vēl desmit reižu šurpu turpu pārstaigāt pāri visai istabai un tikai tad izsteidzās gaitenī.

Ar neslēptu atzinību skaistajā sejā Pols nolūkojās, kā viņa dodas lejup pa kāpnēm savā koši dzeltenajā jātnieces tērpā ar dzeltenbalti punktainu zīda blūzi. Ap kaklu Vitnija bija apsējusi pieskaņotu punktainu šalli, sasienot to uz viena pleca un pārmetot galus pār to.

- Kā gan tu spēj jau tik agri izskatīties tik burvīgi? - Pols pavaicāja, saņemdams abas meitenes rokas, kad viņa beidzot nokāpa uz spoži nopulētās vestibila grīdas.

Apslāpējusi pēkšņo vēlmi mesties jaunā vīrieša apskāvienos, Vitnija tikai pasmaidīja.

- Labrīt! - viņa klusu sacīja. - Vai mēs nevarētu labāk jāt nekā braukt karietē? Stallis ir pilns ar zirgiem, un tu vari izvēlēties, kuru gribi.

- Baidos, ka tev nāksies jāt bez manis. Kariete man būs vajadzīga, lai pavadītu tās sievietes, kuras šķiet dzīvojam pastāvīgā satraukumā, lai tikai nenokristu no zirga. - Pols palieca galvu uz kādas tumšas ēnas pusi turpat pie ārdurvīm. - Kleitons jās tev līdzi un parādīs, kur paredzēts pikniks.

Vitnija juta kaklā savelkamies vilšanās un satraukuma kamolu. Viņa nespēja noticēt, ka Pols spētu tā rīkoties. Tā kā Pols bija viņu pats uzaicinājis un tā kā pikniks bija sarīkots viņai par godu, pavadīt viņu turp bija Pola pienākums. Turklāt visā apkaimē no zirgiem baidījās tikai viena meitene - Elizabete Eštone. Vitnijai radās nelāgas aizdomas, vai tikai Kleitona Vestlenda iecelšana par viņas pavadoni nav Pola mēģinājums viņai parādīt, ka viņš netēlos greizsirdīga pielūdzēja lomu. Vēl vakar viņš bija sapratis, ka Vitnija mēģina padarīt viņu greizsirdīgu, un jau šorīt viņš izrādīja, ka tas nav izdevies.

Ar milzīgām pūlēm Vitnija piespieda sevi nevērīgi paraustīt plecus un pasmaidīt.

-Tādā gadījumā tu palaidīsi garām lielisku izjādi. Diena ir pārāk jauka, lai sēdētu smacīgā karietē.

- Kleitons tev parādīs piknika vietu, - Pols atkārtoja, neizpratnē pētīdams viņas mierīgo seju, un tad sausi piebilda: - Jūs abi jau laikam esat pazīstami gana labi, lai sauktu viens otru vārdā?

Vitnija negribīgi pievērsa skatienu garajam stāvam uz sliekšņa un sakoda zobus, lai neizrādītu nepatiku.

- Esmu pārliecināta, ka tavam tēvam nebūs iebildumu, ja Kleitons izjās ar kādu no jūsu zirgiem, - Pols vēl piebilda un devās ārā.

Uz ceturtā pakāpiena viņš piepeši apgriezās.

- Parūpējies labi par manu meiteni! - viņš uzsauca Kleito-nam un nozuda, pamezdams Vitniju mazliet nomierinājušos un pilnīgā neizpratnē par to, ka viņa vispirms tikusi nodota Kleitona rokās un pēc tam nosaukta par “manu meiteni”

Viņas apmulsušās domas pārtrauca dobja, nicināma balss, kas klusu sacīja:

- Labrīt!

Vitnija negribīgi atkal pievērsās Kleitonam, kas joprojām stāvēja uz sliekšņa. Norijusi vai veselas trīs nejaukas atbildes uz viņa sveicienu, meitene nicīgi pārlaida skatienu vīrieša nevainojami baltajam kreklam ar atpogāto apkaklīti, pelēkajām jātnieka biksēm un spoži nospodrinātajiem, melnajiem zābakiem.

- Vai jūs protat jāt? - viņa ledaini apvaicājās.

- Labrīt! - Kleitons vēsi un uzsvērti atkārtoja, joprojām smaidīdams.

Vitnija aizvēra muti un garām Kleitonam izspraucās žilbinošajā saules gaismā, ļaudama viņam pašam izlemt, vai sekot viņai vai arī palikt mājās. Viņai tas bija vienalga.

Kamēr meitene gāja pa taku, kas veda apkārt mājai uz staļļu pusi, Kleitons turējās soli nopakaļ, taču pusceļā viņš negaidot pasteidzās un nostājās Vitnijai priekšā. Veltījis meitenei smaidu, viņš painteresējās:

- Vai jūs izturaties tik naidīgi pret visiem džentlmeņiem, kas pamanās jūs noskūpstīt, vai arī tikai pret mani?

Vitnija iznīcinošā nicinājumā paskatījās uz runātāju.

- Vestlenda kungs, sāksim ar to, ka jūs neesat nekāds džentlmenis. Otrkārt, jūs man nepatīkat. Un tagad esiet tik laipns un paej iet nost no ceļa!

Kleitons palika stāvam, domīgi klusēdams un pētīdams meitenes dusmīgo seju.

- Esiet tik laipns, paejiet nost no ceļa un ļaujiet man paiet garām! - Vitnija atkārtoja.

- Ja jūs kādu brītiņu paliktu mierīga, es labprāt atvainotos jums par vakarvakaru, - Kleitons nesatricināmi paziņoja. - Nevaru gan atcerēties, kad pēdējo reizi būtu par kaut ko lūdzis piedošanu, tāpēc iespējams, ka man tas vairs tik veikli nepadodas.

Cik gan augstprātīgs un iedomīgs lops viņš bija, domādams, ka var atļauties tādas vaļības un tad visu vērst par labu ar pāris remdeniem atvainošanās vārdiem! Ar savu prasību, lai viņa paliktu mierīga, Kleitonam bija izdevies atvairīt Vitnijas mirklīgo

vēlmi uzklausīt viņa vārdus, lai izbeigtu šo nepatīkamo incidentu.

- Man nenāk ne prātā nojums pieņemt atvainošanos, vai nu tā bīitu veikla, vai neveikla. Un tagad ejiet reiz nost no ceļa!

Klcitona seja nepatikā satumsa, un Vitnija gandrīz fiziski juta, kā viņš pūlas savaldīties. Meitene pameta skatienu uz stalli, lai palūkotos, vai kāds vajadzības gadījumā spētu sadzirdēt viņas palīgā saucienus. Pie staļļa stāvēja Tomass, pūlēdamies noturēt saniknoto Bīstamo Krustceļu, kas dīžājās un mēģināja sacelties pakaļkājās.

Un viņas prātā atausa atriebība ugunīga, melna ērzeļa izskatā.

Smaids, ko Vitnija veltīja viņas priekšā stāvošajam, dusmīgajam vīrietim, bija apburošs un neviltots.

- Arī mana uzvedība nav bijusi nevainojama, - Vitnija sacīja, izmisīgi pūlēdamās izskatīties skumjas nožēlas pilna, kaut arī patiesībā viņai gribējās skaļi smieties. - Ja jūs esat ar mieru lūgt piedošanu, tad es labprāt jums piedošu. - Kleitons acumirklī izskatījās aizdomu pārņemts, un Vitnija aši piebilda: - Vai varbūt jūs esat pārdomājis?

- Es neesmu pārdomājis, - viņš klusu atteica. Saņēmis meiteni aiz zoda, viņš to paslēja augšup. - Man patiešām žēl, ja es vakar jūs pārbiedēju. Es ne jnirkli neesmu vēlējies jūs sāpināt un labprāt vēlētos, lai mēs kļūtu par draugiem.

Apslāpējusi vēlēšanos uzsist viņam pa roku, Vitnija izlikās, ka apsver šo piedāvājumu.

- Ja jau mēs gribam būt draugi, tad mums vajadzētu būt kaut kam kopīgam, vai ne? Man ļoti patīk jāt. Vai jūs to kaut vai mazliet protat?

- Mazliet protu gan, - Kleitons apstiprināja un nomēroja meiteni ar mierīgu, vērtējošu skatienu.

Alkdama atbrīvoties no pētošā skatiena, Vitnija atrāvās un aizsoļoja pa taku uz stalli.

- Es jums tūdaļ sameklēšu kādu zirgu! - viņa uzsauca pāri plecam. Kleitonam Vestlendam nāksies kāpt ērzeļa mugurā vai atzīties, ka viņam bail to mēģināt. Lai nu kā, bet viņa briesmī-

gajai pašapziņai būs jācieš, un Vitnija juta, ka viņš ir pelnījis visu, ko viņa tam bija paredzējusi.

Beidzot nonākusi pie Tomasa, viņa bija gluži aizelsusies. Zaglīgi pavērusies atpakaļ, viņa pamanīja, ka Kleitons ir tikai pāris soļu attālumā, un aši pačukstēja:

- Tūlīt pat liec apseglot Bīstamo Krustceļu, Tomas. Vesllen-da kungs uzstāj, ka vēlas jāt ar šo zirgu.

- Ko? - Tomass noelsās, blenzdams uz Vestlendu. - Vai tu esi par to pārliecināta?

- Pilnīgi! - Vitnija apstiprināja, klusībā smiedamās, kamēr Tomass pagriezās un aizsoļoja uz stalli. Juzdamās ārkārtīgi apmierināta ar sevi, Vitnija saņēma rokas aiz muguras un kopā ar Kleitonu devās pie balsinātās sētas. - Es nupat parūpējos, lai jūs varētu izjāt ar mūsu labāko zirgu, - viņa paziņoja.

Kleitons nopētīja Vitnijas plato smaidu, taču tad viņa uzmanību novērsa skaļais troksnis, kas skanēja no staļļa. Zirgupuisis divreiz rupji nolamājās, tad sāpēs iekaucās. Bīstamais Krustceļš izlauzās no steliņģa, triekdams vienu zirgupuisi pret sētu un tad mežonīgi iesperdams otram.

- Vai viņš nav brīnišķīgs? - Vitnija dūdoja, iesāņus uzmezdama apbrīnas pilnu skatienu savam iecerētajam upurim. Šajā mirklī zirgs mainīja virzienu, metās pie' viņiem un apcirtās. Vitnija paguva palēkt malā tieši tajā brīdī, kad dzīvnieka pakaļkājas ar lielgabala troksnim līdzīgu skaņu triecās pret sētu. Mazliet drebošā balsī viņa paskaidroja: - Viņš ir... hmm... ļoti enerģisks.

-To es redzu, - Kleitons piekrita, pievērsdams savu vienaldzīgo skatienu no nervozā, nosvīdušā ērzeļa Vitnijai.

- Ja jums bail sēsties ērzelim mugurā, tad vienkārši pasakiet man to, - Vitnija cildeni atvēlēja. - Esmu pārliecināta, ka mums izdosies atrast jums daudz piemērotāku zirgu... piemēram, Cukurplūmi. - Cīnīdamās ar smiekliem, viņa viegli pamāja uz veco, bēro ķēvi ar izliekto, kaulaino muguru un nokārušos vēderu, kura apmierināta plūca zāli. Kleitons sekoja viņas skatienam, un viņa sejai pārlaidās salts riebums. Vitnija tūdaļ izlēma,

ka būtu vēl daudz jaukāk, ja Kleitons Vestlends būtu spiests piejāt pie piknika dalībniekiem uz mūžvecās ķēves. - Tomas! - Vit-nija uzsauca. - Vestlenda kungs ir nolēmis labāk ņemt Cukur-plūmi, tāpēc...

- Pietiks ar ērzeli, - Kleitons noskaldīja un pievērsa Vitni-jai ledainu skatienu.

Viņa kā aizstāvēdamās iebilda:

- Labāk pastāstiet man, kur pikniks notiks, un es jāšu jums pa priekšu.

- Man nav ne mazākās vēlēšanās to darīt, un es arī netaisos apmierināt jūsu iegribu redzēt mani guļam zemē zem ērzeļa pakaviem. - Pamājis ar galvu uz Hanu, kas patlaban tika vests ārā no staļļa, Kleitons īsi piebilda: - Kāpiet zirgā un pagaidiet mani pie vārtiem, taču turieties pa gabalu. Man jau tāpat pietiks, ko darīt, lai nevajadzētu vēl raizēties pārjums.

Šāda augstprātīga iedoma, ka viņš tik tiešām spēs iejāt ērzeli, tūdaļ izgaisināja visu Vitnijas vainas apziņu. Uzlēkusi Hanam mugurā, viņa aizvadīja zirgu līdz vārtiem. Saņēmusi Hana pavadu zobos, viņa aši savija matus mezglā uz pakauša, noraisīja šalli un sasēja ar to matus.

Zirgupuiši, staļļa kopēji un trīs dārznieki aizsteidzās malā, nostādamies gar sētu, lai visu labāk saskatītu. Tomass kopā ar vēl diviem zirgupuišiem turēja ērzeli pie apaušiem, kamēr Kleitons nesteidzīgi pārlaida plaukstu zirga slaidajam kaklam, klusu uzrunādams to. Atcerējusies, kā šī pati roka bija pieskārusies viņas krūtij, Vitnija dusmās nosarka.

Kleitons ielika kāju kāpslī un tad lēni un nesteidzīgi iesēdās seglos, uzmanīdamies no pēkšņām kustībām, kas varētu ērzeli izbiedēt vēl vairāk. Par spīti viņa piesardzībai, Bīstamais Krustceļš nosprauslojās un mežonīgi saraustīja pavadu. Pēdējais jātnieks, kas bija izmantojis seglus, kā izrādījās, augumā bija mazāks par Kleitonu, un vienu mirkli Vitnijai šķita, ka ērzelis nometīs savu nevēlamo nastu, kamēr zirgupuisis palaida garākas kāpšļu siksnas.

Redzēdama, kā ērzelis grozās un lokās, Vitnija iesmējās. Viņa bija pārliecināta, ka Kleitons kuru katru mirkli padosies un

nokāps no zirga. Taču viņš tikai savilka pavadu ciešāk, zirgupuiši atlaida ērzeli un paši zibenīgi metās prom.

Visa Kleitona uzmanība bija pievērsta nervozajam, nosvīdušajam ērzelim.

- Mierīgi, - viņš runāja, palaizdams pavadu mazdrusciņ vaļīgāk. Bīstamais Krustceļš nikni sapurināja galvu, pūlēdamies ie-kosties pavadā, un iesāņus danceniski vien aizgāja pa aploku, mēģinādams vispirms pacelties pakaļkājās un tad nolaist galvu, lai spertu. - Mierīgi... mierīgi... - Balss nomierināja satraukto zirgu, bet viegli pievilktās pavadas to apvaldīja stingri, tomēr ne asi.

Izbrīnā iepletusi acis, Vitnija noskatījās, kā ērzelis mazliet padīžājas un tad nomierinās, lepni soļodams riksī gar sētu. Zirgs bija saslējis ausis, un izskatījās gandrīz tā, it kā viņš priecātos par sevi un lepotos ar garo vīru seglos... līdz Kleitons pieskārās ērzeļa gurnam ar pātagu, mudinādams to uzsākt viegli rikšot. Bīstamais Krustceļš tūdaļ spēji pacēla galvu un pietupās, lai spertu.

- Pātaga, kungs! - Tomass priecīgi uzsauca. - Nometiet pātagu, viņš no tās baidās!

Piepeši Vitnija saprata, ka vairs nespēj turēt ļaunu prātu uz šo vīrieti. Viņa pati pārāk labi prata apieties ar zirgiem, lai būtu vienaldzīga pret to, ko nupat bija redzējusi. Kleitona prasmīgā zirga vadīšana izraisīja meitenē apbrīnas pilnu cieņu, un, kad ērzelis pagriezās un sāka rikšot viņai pretī, Vitnija pat nepūlējās to slēpt. Viņas mute savilkās smaidā, un viņa jau grasījās izteikt Kleitonam pelnīto uzslavu, taču viņš iegrūda pātagu viņas pastieptajā rokā un noskaldīja:

- Piedodiet, ka liku jums vilties. Nākamreiz atrodiet kādu citu, ar ko spēlēt savas bērnišķīgās spēlītes.

- Jūs briesmoni tāds! - Vitnija nošņāca un pacēla roku; pātaga nosvilpa gaisā, netrāpot pa plecu Kleitonam, bet iecērtoties ērzeļa gurnā. Satrakotais zirgs saslējās pakaļkājās, auļos metās uz sētas pusi, it kā grasītos to sadragāt ar pakaviem, un pašā pēdējā mirklī pārlēca tai pāri, kļuvis pilnīgi nevaldāms.

-Ak mīļais Dievs! - Vitnija čukstēja, noskatīdamās, kā zirgs ar savu jātnieku aizauļo pāri laukam, un milzīgā kaunā novērsās. Slepenos pašpārmetumus par viņas bērnišķīgo atriebības

mēģinājumu vēl pastiprināja Tomass, kurš pārlēca pāri aploka malai, aiz niknuma sarkans kā biete.

- Vai to tu esi iemācījusies Francijā - kropļot viesus? Vai tā? - viņš ierēcās. - Tagad vairs neviens nemūžam neuzkāps tam zirgam mugurā, tu mazā muļķe! - Pagriezies viņš metās pēc zirga, lai jātu pakaļ ērzelim.

Vitnija tikai ar pūlēm novaldījās, lai neskrietu Tomasam pakaļ un nemēģinātu paskaidrot, ka viņa gribējusi iesist jātniekam, nevis zirgam. Nemūžam viņa nebūtu pacēlusi roku pret kādu zirgu. Pa kreisi tālumā ērzelis strauji nozuda aiz apvāršņa, un nu vairs nebija nekādas iespējas saredzēt, vai jātnieks vēl ir seglos. Pametusi skatienu visapkārt, Vitnija pamanīja nosodījumu visu kalpotāju acīs, kuri tūdaļ novērsās no viņas.

Meitene vairs nespēja ilgāk palikt uz vietas un paciest viņu klusējošo pārmetumu. Pagriezusi Hanu, viņa izvadīja to aiz aploka, taču tūlīt atskārta, ka viņai nav ne mazākās jausmas, kurp doties. Atkal apturējusi zirgu, viņa sāka šaubīties. Varbūt patiešām labāk vajadzētu palikt tepat un pienācīgi sagaidīt savas nekrietnās uzvedības rezultātus. Vai Kleitons tiks atvests mājās uz nestuvēm? Ja tā, tad viņai jāpaliek tepat, lai sniegtu visu iespējamo palīdzību.

Pagriezusi Hanu uz staļļa pusi, Vitnija atkal apturēja zirgu. Vai varēja būt iespējams, ka Kleitons tomēr palicis Bīstamajam Krustceļam mugurā un atvedīs to atpakaļ? Vitnija cerēja, ka tā arī notiks, taču tādā gadījumā viņai nebija ne mazākās vēlēšanās atrasties te brīdī, kad Kleitons atgriezīsies. Jau tikai iedomājoties vien viņa taisnīgās dusmas, meiteni pārņēma baiļu trīsas.

- Gļēvule! - viņa pati sev uzšņāca, pagrieza zirgu un vadīja to uz Sevarina mājas pusi, lai tur noskaidrotu, kur paredzams pikniks.

Hans mētāja galvu un raustīja pavadu, vēlēdamies mesties auļos, taču Vitnijai trūka drosmes un viņa lika zirgam soļot mierīgi. Vēl nekad mūžā viņa nebija jutusies tik briesmīgi nejauki. Kāpēc gan, viņa skumji prātoja, visa viņas dzīve kopš atgriešanās Anglijā gāja pavisam greizi? Cik ļoti gan viņa ienīda sevi par padošanos bērnišķīgajām kaprīzēm, ko bija atļāvusies, bū-

dama vēl pavisam jauna. Kādu bridi sevi asi nosodījusi, Vitnija domās atkal pievērsās notikušajam. Kā lai vērš par labu šo nelaimes gadījumu? Vai zirgs būs savainojies un to nāksies nošaut? Neatkarīgi no tā, vai dzīvnieks būs cietis vai ne, tēvs nekad viņai nepiedos šādu rīcību.

Tēvs! Pirmo reizi mūžā viņa bija redzējusi atzinību tēva acīs, kad tas bija lūkojies uz viņu, un nu viss būs pagalam! Viņš nicinās meitu, ka tā tik ļauni izturējusies pret zirgu, un, ja viņa mēģinās paskaidrot, ka gribējusi iesist cilvēkam, viņš saniknosies vēl vairāk. Vitnijai vajadzēja kaut kā panākt, lai tas, kas atgadījies, paliktu noslēpumā. Neviens no kalpotājiem nebildīs tēvam ne vārda, par to nu Vitnija bija pārliecināta. Kleitons Vestlends gan varētu kaut ko sacīt, bet varbūt, ja viņa to lūgtu, ja ļoti palūgtu...

Meitenes nelaimīgās pārdomas negaidot pārtrauca pakavu skaņas aiz muguras. Vitnija atskatījās pār labo plecu un sastinga, ieraudzījusi Kleitonu vienās putās nodzītā Bīstamā Krustceļa mugurā strauji tuvojamies viņai.

Vitnija instinktīvi pacēla pātagu, lai liktu Hanam mesties auļos, taču tūdaļ attapās un atkal nolaida roku. Viņa paliks te, stāsies pretī šim cilvēkam, atzīs savu vainu... kāda gan jēga būtu to visu noliegt?

Kad Kleitons jau bija turpat līdzās, Vitnija ieraudzīja viņa sejā tik tumšu un draudīgu niknumu, ka viņai pārskrēja drebuļi. Ar vienu vienīgu kustību Kleitons noliecās, satvēra Hana pavadu un spēji apturēja abus zirgus.

- Jūs varat droši atlaist pavadu, - Vitnija klusu sacīja. - Es nebēgšu.

- Aizveries! - Kleitons nošņāca. Tā kā Hana pavada joprojām palika Klcitona rokā, Vitnijai neatlika nekas cits kā vien padevīgi lēnām jāt viņam līdzās, kamēr Bīstamais Krustceļš pamazām norima. Nomācošajā klusumā viņa pūlējās izdomāt kaut ko sakāmu, kas varētu mazināt spriedzi, taču vienīgais, kas viņai iešāvās prātā, bija uzslava, cik labi Kleitons ticis galā ar ērzeli. Tomēr pašreizējos apstākļos diez vai bija īstais brīdis sacīt: “Labi darīts, Vestlenda kungs!”

Pie veca akmens mūra paliekām dažu jardu attālumā no vietas, kur viņi pirmo reizi bija satikušies pie strauta, Kleitons apturēja zirgus un nolēca zemē. Ar ašām, precīzām kustībām piesējis ērzeli, viņš piegāja pie Hana, izrāva pavadu Vitnijai no rokām un piesēja zirgu pie mūra pretējā pusē. Apcirties uz papēža, viņš noskaldīja Vitnijai:

- Kāp zemē! - un nikni aizsoļoja uz vecās platānas pusi.

Pamanījusi Kleitona sakostos zobus un garos, ašos soļus,

Vitnija juta, kā vēderā sagriežas saltu baiļu kamols.

- Es labāk palikšu tepat, - viņa nedroši iebilda, pāri plecam vērodama Kleitonu.

Itin kā nebūtu to sadzirdējis, Kleitons nosvieda cimdus un norāva svārkus. Apsēdies zālē ar muguru pret koku, viņš pievilka vienu celī saliekto kāju sev klāt un atbalstīja uz tās roku. Balsī, kas skanēja kā pātagas cirtiens, viņš atkārtoja:

- Es teicu, lai tu kāp zemē!

Vitnija negribīgi paklausīja, neveikli noslīdēja no Hana un nedroši nostājās zirgam līdzās, juzdama Kleitona ledaino skatienu. Piepeši viņa saprata, ka vīrietis pūlas apvaldīt dusmas, un klusībā noskaitīja īsu lūgšanu, lai viņam tas izdotos. Kleitona niknais skatiens pārslīdēja pār viņas augumu un apstājās pie labās rokas. Vitnija atskārta, ka joprojām tur pātagu. Tā izslīdēja no viņas nejutīgajiem pirkstiem.

- Varu derēt, ka ir vēl dažas lietas, kas tev patīk tikpat ļoti kā jāšana, - Kleitons dzēlīgi aizrādīja.

Vitnija nervozi savilka pirkstus dūrēs un atlaida tos.

- Droši, droši, nevajag tā kautrēties, - Kleitons turpināja klusā, draudīgā balsī. - Tu esi jauna sieviete, kam daudz kas sagādā prieku - arī tas, kā tu piespiedi mani pazemoties un lūgt piedošanu, vai ne?

Vitnija pamāja un tūdaļ saviebās, ieraudzījusi savas klusējošās atbildes izraisīto dusmu uzblāzmojumu cietajos vaibstos. Viņa aši mēģināja papurināt galvu, lai noliegtu nupat izteikto atzīšanos.

- Nē, nevajag to noliegt. Tev tas ārkārtīgi patika. Un man

šķiet, ka tev ļoti patīk ne vien jāšana un atvainošanās, bet arī pātagas lietošana. Vai pareizi?

Kā gan lai atbild uz šādu jautājumu, Vitnija izmisīgi prātoja un pameta skatienu uz Hanu, ilgodamās laisties lapās.

- Nemaz nedomā par to! - Kleitons brīdināja maigi draudīgā balsī.

Vitnija palika stāvam. Viņa saprata, ka aizbēgt neizdosies un ka jebkurš bēgšanas mēģinājums tikai vēl vairāk saniknos Kleitonu. Turklāt, ja viņa tagad neļaus Kleitonam izgāzt dusmas, viņš noteikti dosies pie tēva. Meitene saņēmās, lai uzklausītu viņa turpmākos niknos vārdus.

- Tu gribēji, lai mums būtu kaut kas kopīgs, ja jau mēs vēlamies kļūt par draugiem. Tu gribēji, lai mums patiktu viens un tas pats, vai ne?

Vitnija krampjaini norija siekalas un pamāja.

- Pacel pātagu! - viņš noskaldīja.

Vitnija juta, kā mugurai pāršalc saltas baiļu trīsas, bet sirds sāk mežonīgi dauzīties. Vēl nekad mūžā viņai nebija nācies redzēt tik apvaldītu, apņēmīgu niknumu. Noliekusies viņa ar drebošiem pirkstiem pacēla pātagu.

- Atnes to man! - Kleitons pavēlēja. Vitnija sastinga, negaidot šausmās atskārtusi, ko viņš grasās darīt, bet Kleitons tikmēr turpināja biedējoši maigā tonī: - Ko tu izvēlies - savu tēvu vai mani? Vai nokārtosim to tagad, vai ari tu labāk vēlētos, lai es runāju ar viņu?

Vitnija izmisusi pārdomāja: fizisks sods no šā vīrieša, kuru viņa nicināja, vai garīgas mokas par tēva senā naida atsākšanos? Izvēles patiesībā nebija.

Nevēlēdamās savam mocītājam par prieku izrādīt bailes, Vitnija ķērās pie bērnu dienu viltībām, lepni paslejot zodu un savelkot vienaldzīgu seju. Piegājusi Kleitonam klāt, viņa tam sniedza pātagu cēli kā karaliene, kas iedod bruņiniekam zobenu, un meitenes nicīgo, zaļo acu skatiens sacirtās ar viņa ledaini pelēkajām acīm.

- Tagad mēs abi dalīsimies tavās mīļākajās izklaidēs: jāša-

nā, pātagas lietošanā un piedošanas lūgšanā. Tu “jāsi” uz mana ceļa, es tevi pēršu ar pātagu, bet tu lūgsi man piedošanu. Vai saprati mūsu mazās spēlītes noteikumus?

Vitnijas acis negribot aizslīdēja līdz melnajai pātagai viņa rokā un tad atkal strauji pievērsās viņa iedegušajai sejai. Viņa turpināja klusēt.

- Gulies man pāri celim, Vitnija. - Kleitons pieklājīgi padeva viņai roku, lai palīdzētu, un meitene savās izbailēs paklausīja un nometās viņam blakus ceļos, stingrā naidā uzlūkodama vīrieti. Saraucis tumšo uzaci, viņš zīmīgi pamāja sev uz ceļiem.

Vai mirdama no kauna, Vitnija ieņēma pazemojošo pozu. Klcitona cietie lieli spiedās pret viņas vēderu, kurā bija savilcies kamols; pāris collu attālumā no viņas deguna cauri zāles stiebriem aizsteidzās vabole.

Virs galvas atskanēja Kleitona balss:

- Es mitēšos tad, kad tu būsi atvainojusies. Ne agrāk. - Viņš pacēla roku, un Vitnija satraukta iedomājās, vai jātnieces tērps spēs viņu pasargāt. Atbilde nāca tajā pašā mirklī, kad pātaga nosvilpa gaisā, cirtās pret viņas apģērbu un iegriezās maigajā miesā. Kleitons apstājās un gaidīja. Viņas atvainošanos.

Vitnija sakoda zobus; Kleitons varēja sist viņu vai līdz bezsamaņai, taču viņa nemūžam nelūgsies piedošanu. Nekad! Viņa roka vēlreiz pacēlās, pātaga nežēlīgi iegriezās viņai gurnos. Atkal gaidas...

Vitnija skaitīja aso sāpju uzplaiksnījumus - trīs reizes, četras, piecas. Nu jau viņa šņukstēja. Sestajā reizē viņas augums noraustījās un no krūtīm izlauzās aizžņaugts kliedziens. Pacēlusi roku, viņa iekliedzās:

- Rimsties! - un tad klusu nolādējās, jo Kleitons jau bija aizmetis pātagu.

Rupji sagrābis meiteni aiz pleciem, Kleitons nosēdināja viņu sev klēpī. Vitnija pūlējās izrauties, taču tvēriens kļuva stiprāks un vīrietis pacēla roku, lai piespiestu viņas galvu sev pie krūtīm. Vitnijas krūtis smagi cilājās. Pār vaigiem plūda dedzinošas asaras, samērcēdamas Kleitona kreklu, kamēr viņa nerimās raudat - vairāk no bezspēcīgām dusmām nekā no sāpēm. Kā mierinādams bērnu, Kleitons sāka glāstīt viņas matus. Vitnija dusmīgi atgrūda roku, taču viņš izlikās to nemanām un turpināja iesākto.

Pēc kāda laiciņa, kad Vitnija beidzot bija savaldījusies, Klei-tona roka pieskārās viņas zodam, paslejot to augšup. Palūkojusies uz viņu caur niknuma asaru miglu, viņa nočukstēja:

- Es jūs ienīstu!

- Es zinu, - Kleitons klusu atteica. Vitnija pamanīja, ka viņa sejā nebija ne triumfa, ne apmierinājuma, un, tā kā viņa nespēja vīrieša vaibstos saskatīt neko tādu, kas spētu apdzēst viņas naidīguma liesmas, meitene novērsās un sāka cieši lūkoties sāņus, reizumis ar pirkstu galiem noslaucīdama asaru izraibināto seju.

- Paskaties uz mani! - viņš klusu pavēlēja.

- Nē! - Vitnija atcirta. - Ja es to darīšu, tad izskrāpēšu jums acis, tāpēc labāk neprasiet, lai to daru!

- Tu vairāk dusmojies pati uz sevi, nevis uz mani.

- Vai esat gatavs saderēt, ka tā nav? - Vitnija atkal atcirta. Viņas dusmas pamazām apsīka, lūkojoties uz Bīstamo Krustceļu, kura spožo, melno spalvu klāja milzīgi, balti sviedru plankumi. Jābrīnās, ka zirgs nebija savainojies, ka jātnieks bijis tik prasmīgs, lai paliktu tam mugurā, un gana gudrs, lai turpinātu jāt, nevis vadītu zirgu atpakaļ uz stalli. Un divkāršs brīnums bija tas, ka ne zirgs, ne jātnieks nebija nopietni cietuši.

Kleitonam bija taisnība; Vitnija no sirds dusmojās uz sevi par to, ko bija izdarījusi, par spīti tam, ka viņas nožēla vairāk attiecās uz zirgu, nevis cilvēku. Viņa beidzot saprata, ka Kleitons gaida atvainošanos, un, tā kā viņa vairāk par visu vēlējās tikt vaļā no šā vīrieša, meitene neizteiksmīgā balsī sacīja:

- Es nemaz negribēju sist zirgam. Sitiens bija domāts jums. Tomēr tik un tā tas laikam bija bezatbildīgi un bīstami. Tā bija bērnišķīga rīcība, kas pelnījusi bērna cienīgu sodu.

- Paldies, ka tu tā saki, - Kleitons gandrīz maigi atteica.

Vitnijai vēl nekad nebija nācies būt vainīgai un saņemt so-

du, just nožēlu un tad atvainoties. Ik reizi, kad viņa bija lūgusi piedošanu tēvam, viņš bija to noklausījies un kārtējo reizi viņas uzvedību nosodījis, un Vitnija bija gaidījusi, ka arī Kleitons rīkosies tāpat. Viņa cieši skatījās uz vīrieti, nespēdama noticēt tam, ko redzēja un juta. Viņa pelēkās acis bija siltas, un viņš smaidīja klusā sapratnē.

Piepeši Vitnija jutās tā, it kā viņi būtu vislabākie, vistuvākie draugi, it kā starp viņiem būtu radušās kādas īpašas saites. Šī sajūta viņu mulsināja un beidzot apņēma viņas prātu, aizmēžot visu pārējo.

- Man ir tik briesmīgi žēl, ka es...

- Pietiek, - Kleitons saudzīgi pārtrauca. - Tas viss ir aizmirsts.

Kad viņš noliecās, Vitnija saprata, ka tūlīt sekos skūpsts, tomēr neatrāvās. Kautri pacēlusi galvu, viņa sniedzās Kleitonam pretī, kā meklēdama piedošanas apliecinājumu. Viņa lūpas pieskārās meitenes mutei ilgā, maigā skūpstā, kas neko neprasīja.

Pat tad, kad skūpsts kļuva ciešāks un abu lūpas sakļāvās, Vitnija zināja, ka Kleitons ļautu viņai atrauties, ja viņa to mēģinātu. Taču tad viņas rokas pašas pārslīdēja pār Kleitona krūtīm, apvijās viņam ap kaklu - un viss kļuva citāds.

Viņa rokas atraisīja ap meitenes matiem apsieto šalli un ievijās krāšņajās cirtās. Maigi saņēmis Vitnijas seju abās plaukstās, Kleitons ieskatījās viņas zaļajās acīs.

- Mans Dievs, cik tu esi jauka! - viņš nočukstēja.

Vitnijai salēcās sirds un tad sāka skaļi dauzīties, kamēr Kleitons lēni un apņēmīgi vēlreiz noliecās pār viņu. Viņa skūpsts bija ilgs un neatlaidīgs, tas bija nesteidzīgs, baudpilns, un Vitnijai noreiba galva. Viņa mēle pieskārās meitenes lūpām, sākumā kā ķircinot, pēc tam jau uzstājīgi. Vitnijas lūpas pavērās, un Kleitons sāka skūpstīt viņu vēl kaislīgāk, glāstīdams viņas muguru, uzmeklēdams vietas, kur bija dzēlusi pātaga, pievilkdams meiteni sev ciešāk klāt un tad maigi veldzēdams viņas sāpes.

Vitniju pārņēma vēl nepieredzētas, neprātīgas izjūtas, kas lika viņai mežonīgi nodrebēt un ciešāk piekļauties vīrietim. Šķi-

ta, ka visa pasaule sagriežas, kad viņš ieskāva meiteni savās stiprajās rokās un noguldīja zālē. Klcitons noliecās pār viņu, un Vit-nija, vārgi iebilzdama, papurināja galvu:

- Mēs nedrīkstam...

Viņa lūpas atkal cieši piekļāvās meitenes mutei, apklusinot visus iebildumus. Viņš skūpstīja Vitniju kā ķircinādamies un mocīdams un tad atrāvās, taču meitene ilgu neprātā jau pati sniedza lūpas.

Kleitons ievaidējās, vēl ciešāk apskāva viņu un tuipināja skūpstīt. Viņa lūpas pārslīdēja meitenes ausij, tad vaigam un beidzot atkal piekļāvās meitenes mutei. Viņa kvēloši karstā plauksta noglāstīja maigo kaklu, pēc tam krūtis, un tad Kleitons sāka raisīt vaļā viņas plāno blūzi.

Spēcīgo pirkstu pieskāriens kailajai ādai atsauca Vitniju īstenībā. Viņa izmisīgi papurināja galvu, pūlēdamās atrauties no Kleitona lūpām, taču viņš jau bija pavilcis lejup viņas krekliņu un atkailinājis viņas krūtis.

- Nevajag! - viņš pavēlēja smeldzīgā čukstā, sākdams skūpstīt meiteni vēl ciešāk. Viņa plauksta glāstīja Vitnijas krūtis, kairinot to jutīgos galiņus, līdz tie lepni saslējās.

Un tad bez jebkāda brīdinājuma viņš aprāvās.

Kā apreibusi no glāstiem, Vitnija skatījās, kā Kleitona aizmiglotais skatiens no viņas ziloņkaula baltajām krūtīm pievēršas viņas sejai.

- Ja mēs tagad neapstāsimies, mazā, - viņš nomurmināja savādā, saspringtā balsī, - es būšu pārāk aizrāvies ar to, ko darām, lai spētu apstāties. - Noliecis galvu, viņš noskūpstīja abas maigās krūtis un tad negribīgi savilka augšup meitenes krekliņu.

Palicis guļam viņai līdzās, atbalstījies uz elkoņa, Kleitons ar rādītājpirkstu pieskārās Vitnijas vaigam, maigi pārvilkdams pāri vaigukaula smalkajam izliekumam. Viņš apbrīnoja meitenes spītību, viņas svaigumu; viņa bija silta, gatava atdoties un modināja kaisli, kā atgādināja smeldzošā sāpe viņa gurnos. Viņa bija viss, ko Kleitons pazina, un vēl daudz, datidz vairāk: ietiepīga, maiga, viegli sadusmojama, nepieklājīga un asprātīga... satraucošu pretstatu apvienojums. Viņa dārgums!

Izbaudīdama Kleitona laisko smaidu, Vitnija pacēla roku un piespieda plaukstu viņa cietajām krūtīm. Viņš saņēma meitenes plaukstu, piespiezdams to vēl ciešāk pie krekla, zem kura vienmērīgi pukstēja sirds.

Vitnija kā sapnī dzirdēja, kā ap viņiem vijas agras rudens dienas skaņas. Augšup pa koku uzskrēja vāvere, lai noglabātu ziemai kādu riekstu. Piesmakuši sisināja sienāži. Kāds no zirgiem nemierīgi piesita ar kāju. Vitnija gulēja zālē, brīnīdamās, kāpēc agrāk ne reizi nebija ievērojusi, cik ārkārtīgi izskatīgs ir šis vīrietis.

Kleitona nākamie vārdi lika viņas domām atkal atgriezties uz zemes.

- Mums laiks doties ceļā, jau tāpat būs visiem jāpaskaidro, kāpēc esam tā aizkavējušies. - Pamanījis, ka pār meitenes skaisto pieri pārlaižas vilšanās, viņš iesmējās un pārdroši noskūpstīja viņas krūts izcilni. - Mazā, nekaunīgā meiča!

Vitnija nosarkusi pielēca sēdus, un Kleitons pieglauda viņai matus.

- Protams, - viņa izdvesa, pieceldamās kājās. - Mums... mums jau sen vajadzēja doties ceļā.

Kleitons atkal pasniedzās pēc viņas, taču meitene aši apcirtās un aizsoļoja. Kad viņa jau grasījās ielēkt seglos, Kleitons satvēra viņu aiz vidukļa un atkal pievilka sev pie krūtīm.

- Mazulīt, - viņš iesmējies teica, noskūpstīdams Vitniju uz kakla, - gan jau būs vēl neskaitāmas reizes, kad es tevi turēšu apskāvienos daudz ilgāk un daudz ciešāk. - Kā mierinādams viņš vēl piebilda: - To es tev apsolu.

Vitnija gandrīz nespēja noticēt dzirdētajam! Vispirms Kleitons bija nosaucis viņu par nekaunīgu meiču un tad vēl līdzjūtīgi piedāvājis atļauties papildu vaļības, lai apmierinātu viņas iekāri ! Kā gan viņa bija varējusi aizmirst, cik briesmīgi amorāls, cik ārkārtīgi augstprātīgs bija šis vīrietis? Atrāvusies viņa pāri plecam uzlūkoja Kleitonu un tad tik nicīgi, cik vien spēja savā pazemotajā apmulsumā, atjautāja:

- Vai jūs tiešām tā domājat?

Klcitona smaida pavīdēja kaut kas plēsīgs.

- Domāju gan.

- Labāk neceriet vis! - Vitnija atteica, aizgriezās un saņēma Hana pavadu. Bez pūlēm iecēlis meiteni seglos, Kleitons pārdroši atstāja roku uz viņas liela. Vitnija drebošā balsī noprasīja: - Kur notiks pikniks?

- Mazajā meža pļaviņā starp manu un Sevarīna māju, - viņš atbildēja un uzkāpa mugurā Bīstamajam Krustceļam.

Vairāk par visu Vilnijai patlaban gribējās palaist Hanu auļos, lai tiktu iespējami tālāk no Kleitona Vestlenda. Tajā pašā laikā viņa vēlējās apslēpt to, cik dziļi bija sāpināta. Strupi un moži uzsaukusi:

- Satiksimies pļavā! - viņa turpat uz vietas pagrieza Hanu un laida zirgu rikšos. Meitenes mati brīvi plīvoja viņai aiz muguras, bet vējš veldzēja piesarkušo seju.

Viņa bija gatava raudāt no kauna. “Mazā, nekaunīgā meiča,” viņš bija teicis, un tāda viņa tik tiešām bijusi! Ļāvusi viņam sevi tā skūpstīt... un, ak Dievs, tā sev pieskarties! Un tad vēl šis nelietis bija nospriedis, ka dara viņai lielu prieku, apsolīdams, ka turpmāk apskaus viņu ciešāk un ilgāk! Kur gan bija palicis viņas lepnums, viņas priekšstati par labo un slikto, ja viņa pieļāva šādas vaļības? Vitnija klusībā nosauca sevi par briesmīgu muļķi, jo tā atļāvusies gulēt zālē, iekārojot šo vīrieti. Un Kleitons bija lieliski sapratis, ko viņa jūt. Viņš neapšaubāmi brīnum labi prata likt sievietēm sevi iekārot.

Tālumā pavīdēja piknika viesi, kuru košie tērpi atgādināja punktiņus uz lēzenās kalna nogāzes. Pat no tik liela attāluma Vitnija spēja gandrīz saskatīt Pola siluetu. Pols! Viņa gandrīz skaļi ievaidējās, iedomājusies, cik ļoti Pols viņu nicinātu, ja uzzinātu, kas nupat bija noticis pie strauta. Pola acīs viņa būtu kritusi. Un visu pārējo acīs tāpat.

Vitnija palūkojās atpakaļ un redzēja, ka Kleitons jāj netālu aiz muguras. Piepešā vēlmē iespējami ātri nonākt līdz piknika vietai tā, lai neizskatītos, ka viņa panikā bēg, Vitnija izaicinoši pacēla pātagu un pāri plecam uzsauca:

- Vai sacentīsimies?

- Ja tu domā, ka tev ir kādas izredzes uzvarēt... - Kleitons smiedamies sauca pretī un tad piebilda: - Es tev ļaušu uzsākt skrējienu ar desmit zirgu augumu priekšrocību. Aiziet!

Vitnijai mirkli uznāca vēlēšanās atteikties no šāda piedāvājuma, taču tad viņa nolēma, ka noderētu jebkura uzvara pār Kleito-nu. Noliekusies pār Hana kaklu, viņa iecirta zirgam sānos papēžus, un dzīvnieks metās uz priekšu. Auļi kļuva aizvien straujāki, un Vitnijai šķita, ka zeme burtiski lido zem zirga pakaviem.

Pieauļojusi pavisam tuvu piknika dalībniekiem, Vitnija atskatījās pār plecu, lai palūkotos, kā viņai izdevies apdzīt sāncensi. Viņu pārņēma nepatika un izbrīns, jo ērzelis atradās turpat aiz muguras. Mirkli Vitnijai šķita, ka viņa tomēr uzvarēs, taču pašā pēdējā brīdī ērzelis aizšāvās viņai garām un sasniedza mērķi pirms Hana.

Abiem jātniekiem pretī jau steidzās zirgupuisis, lai saņemtu pavadas un palīdzētu viņiem nokāpt no zirgiem. Vitnija sakārtoja svārkus un, tēlodama pieklājīgu vienaldzību pret Klcito-nu, grasījās paiet viņam garām.

Joprojām sēdēdams zirga mugurā, Kleitons noliecās un familiāri pakutināja viņu zem zoda.

- Es uzvarēju, - viņš smaidīdams paziņoja.

Zirgupuisis, kas bija noliecies, lai aplūkotu Hana labo

priekškāju, pacēla acis un pieklājīgi iebilda:

- Dāmas zirgam nagā bija ieķēries akmens, kungs.

Vitnija jau grasījās noraidīt šādu attaisnojumu, taču viņu pārtrauca Pola ierašanās.

- Kur tad jūs abi bijāt palikuši?

- Mums radās nelieli sarežģījumi ar ērzeli, - Kleitons mierīgi paskaidroja un nolēca zemē.

Pols neticīgi nopētīja mierīgo, melno zirgu un tad pievērsās nosarkušajai, dusmīgajai Vitnijai.

- Es biju noraizējies par tevi, - viņš paziņoja.

- Ak tā? Tas nu bija pilnīgi lieki, - Vitnija nomurmināja, būdama pārliecināta, ka izskatās tikpat vainīga, cik jūtas.

Pols aizveda viņu pie gaiši zilas segas, apsēdināja līdzās I'milijai un Maiklam Ārčibaldiem un apsēdās viņai blakus arī pats, atstādams Elizabeti ar Pīteru sēžot viņiem pretī.

Kleitons paņēma no sulaiņa glāzi vīna un nesteidzīgi aizso-ļoja pie segas tieši pretī, lai apsēstos līdzās Mārgaritai Merito-nei un vēl kādam pārim. Vitnija pamanīja, ka Mārgarita tūdaļ velta Kleitonam apburošu smaidu. Ja Mārgaritas acis nebūtu pastāvīgi naidīgi samiegtas, Vitnija prātoja, viņa būtu ļoti skaista meitene. Taču patlaban brūnās acis, kas pievērsās Vilnijai, atgādināja īstas naida šaujamlūkas.

- Ja tās bija sacīkstes, tad tu esi zaudējusi, Vitnija, - viņa nicīgi izgrūda.

- Tās bija sacīkstes, un viņa zaudēja, - Kleitons tūdaļ apstiprināja, un viņa smejošais skatiens izaicinoši mudināja Vitni-ju to noliegt.

- Pirmkārt, manam zirgam sāpēja priekškāja, - Vitnija atcirta, - un, otrkārt, ja es būtu jājusi ar ērzeli, tad būtu varējusi uzvarēt ar vēl lielāku pārspēku.

- Ja jūs būtu jājusi ar šo zirgu, tad mums tagad vajadzētu aicināt radus pie jūsu slimības gultas, - Kleitons smīnēdams iebilda.

- Vestlenda kungs, - Vitnija cirta pretī, - cs spētu tikt galā ar šo ērzeli, turklāt vēl likt tam skriet daudz ātrāk, nekā tas izdevās jums.

- Ja jums tā šķiet, tad es labprāt jāšu ar kādu no saviem zirgiem, bet jūs varat izmēģināt spēkus ar ērzeli jebkurā laikā, kad vien vēlēsieties atkārtot šīs sacīkstes.

Sašutusi par zobgalīgo uzjautrinājumu Kleitona acīs, Vitnija tūdaļ pieņēma izaicinājumu.

- Jāsim pa taisnu ceļu, - viņa paziņoja. - Bez šķēršļiem. Ērzelis vēl nav iemācīts lēkt.

- Cik atceros, šodien viņš gluži labi tika galā ar vairākiem žogiem, - Kleitons sausi iebilda. - Tomēr, ja jūs tā vēlaties, lai nu būtu. Ceļu varat izvēlēties pati.

- Vai tu neuzņemies mazliet par daudz? - Pols norūpējies sarauca pieri.

Uzmetusi Kleitonam atriebības pilnu skatienu, Vitnija atteica daudz, pārliecinošāk, nekā patiesībā jutās:

- Protams, ne. Es viņu uzveikšu kā nieku.

- Vai tu atkal taisies uzvilkt vīriešu bikses un sēsties zirgā jāteniski? Vai varbūt tu mēģināsi ar basām kājām nostāties tam uz muguras? - Mārgarita ļaunprātīgi pavīpsnāja.

Kā iepriekš vienojušies, visi piepeši sāka vienlaikus sarunāties, apslāpēdami Mārgaritas balsi, tomēr Vitnija vēl paguva sadzirdēt pāris vārdu no tā, ko viņa stāstīja Kleitonam un otram pārim:

- ... apkaunoja savu tēvu... sacēla skandālu visā ciemā...

Apkalpotāji sāka izdalīt aukstus ceptus cāļus, šķiņķi, sieru,

ābolus un bumbierus. Vitnija apņēmīgi atvairīja domas par Mār-garitu un mēģināja izbaudīt atlikušo dienas daļu. Viņa sāka klausīties Emīlijas sarunās ar Maiklu, draudzenes vīru.

- Kad mēs ar Vitniju bijām pavisam mazas, mēs reiz noslēdzām derības, - Emīlija stāstīja. - Tai, kura pirmā apprecētos, vajadzētu maksāt otrai piecas mārciņas.

- Patiešām! - Vitnija pasmaidīja. - Es jau biju to pavisam aizmirsusi.

- Tā kā tas biju es, kas panāca, lai viņa ar mani apprecas, -Maikls Ārčibalds iebilda, pamirkšķinādams Vitnijai, - tad laikam man būs tas gods samaksāt šo naudu viņas vietā.

- Ar lielāko prieku, - Vitnija atteica. - Un es ceru, ka tā nebūs pēdējā reize, kad Emīlija ļāvusi jums sevi iespaidot, mans kungs.

- Es arī tā ceru! - barons Ārčibalds atteica tik pārspīlētā izmisumā, ka Vitnija skaļi iesmējās.

Pols paliecās tuvāk, un Vitnija pacēla uz viņu acis, kurās vēl joprojām dejoja smieklu velniņi.

- Vai tu ļausi man iespaidot tevi? - viņš klusu pavaicāja.

Šis jautājums tik ļoti līdzinājās Pola palieso nolūku atklāšanai, ka Vitnija gandrīz nespēja noticēt, vai visu pareizi saklausījusi.

- To mēs vēl redzēsim, - viņa čukstēja, nespēdama atraut

skatienu no Pola zilajām acīm. Piepeša vēja brāzma izkliedēja viņas matus pāri pleciem un sejai. Vitnija izklaidīgi pasniedzās pēc dzeltenbalti punktotās šalles, kam vajadzēja saturēt matus.

- Vai jūs meklējat šo te? - Kleitons painteresējās, izvilkdams šalli no kabatas un pasniegdams meitenei.

Pols sakoda zobus, un Vitnija nikni izrāva šalli Kleitonam no rokām. Viņa saprata, ka Kleitons nupat tīšām radījis visos aizdomas ne vien par to, kā viņas šalle nonākusi viņa kabatā, bet arī par abu novēloto ierašanos piknikā, un, sev par lielu sašutumu, viņa juta, ka vaigos sakāpj vainīgs sārtums. Vitnijai piepeši neganti sagribējās Kleitonam kaut ko nodarīt. Šajā mirklī viņa ar lielāko prieku butu gatava izdurt viņam cauri zobenu, iešaut viņam galvā vai noskatīties, kā viņš tiek pakārts kokā.

Vēlāk pēcpusdienā, kad pēdējie piknika dalībnieki jau bija izklīduši, Pols pavēlēja zirgupuisim kāpt mugurā Hanam un pats iesēdināja Vitniju savos spožajos ratos. Zirgi nesteidzīgi dipinā-ja pa sauso, putekļaino ceļu, kamēr Pols, domīgi klusēdams, turēja grožus.

- Pol, vai tu dusmojies uz mani? - Vitnija piesardzīgi ievaicājās.

- Jā, un tu labi zini, kāpēc.

Vitnija to tik tiešām zināja, un viņu pārņēma gan raizes, gan laime. Iespējams, pilnīgi iespējams, ka Kleitona Vestlenda rīcība bija izrādījusies par pēdējo pilienu, kas Polam bija nepieciešams, lai nekavējoties lūgtu viņas roku. Visu dienu mīlētājam raksturīgā Pola greizsirdība bija nepārprotama.

Piebraucis pie Vitnijas mājas, Pols apturēja zirgus un pagriezās pret meiteni, atbalstījis roku uz sēdekļa atzveltnes viņai aiz muguras.

- Es laikam tev vēl neesmu teicis, cik skaista tu šodien izskaties, - viņš sacīja.

- Paldies! - Vitnija pārsteigta un iepriecināta atbildēja.

Pols piepeši pasmaidīja.

- Es ieradīšos pie tevis rīt vienpadsmitos. Tad mēs par to parunāsim.

- Par to, cik es šodien izskatos skaista? - Vitnija paķircinājās.

- Nē, par to, kāpēc esmu dusmīgs.

Meitene nopūtās.

- Man gan labāk patiktu runāt par kaut ko citu.

- Par to es nešaubos! - Pols iesmējās, nolēca zemē un apgāja ap ratiem, lai palīdzētu viņai izkāpt.

Nākamajā rītā Pols ieradās tieši vienpadsmitos. Vitnija apstājās uz viesistabas sliekšņa, gandrīz nespēdama noticēt, ka viņš tik tiešām ir ieradies ciemos pie viņas tieši tā, kā viņa bija par to sapņojusi. Pols, kas patlaban smējās par kādu lēdijas Ennas piezīmi, izskatījās neticami glīts.

- Man patīk tavs jaunais cilvēks, - Enna aiziedama pačukstēja Vitnijai.

- Viņš vēl nav mans, - Vitnija atčukstēja, tomēr viņas smaids bija visai optimistisks.

Debesis izskatījās spoži zilas. Vēss vējiņš maigi bužināja Pola gaišos matus, kamēr viņi Pola atsperratos vizinājās pa lauku ceļiem sarunādamies, smiedamies, ik pa brīdim apstādamies, lai papriecātos par kādu īpaši jauku kalnainās ainavas skatu, kas stiepās abās pusēs ceļam. Daži koki jau bija nomainījuši savas krāšņās, zaļās lapotnes uz agra rudens spožo zeltaino un oranžo rotu, un Vitnijai šķita, ka šī ir īsta laimes diena.

Pols bija apburošs un jautrs. Viņš izturējās pret Vitniju tā, it kā viņa būtu veidota no trausla porcelāna, it kā viņa nebūtu tā pati meitene, kas savulaik mēdza nemitīgi iekrist no vienām nepatikšanām citās. Un Vitnija cītīgi uzmanījās, lai nepateiktu neko tādu, kas varētu Polam atgādināt to jauno meiteni, kāda viņa reiz bija. Pat tagad, pēc vairākiem gadiem, viņa joprojām mēdza aiz kauna saviebties, atcerēdamās, kā bija mēģinājusi noskūpstīt Polu un lūgusies, lai sagaida viņu pārbraucam.

Viņi paēda pusdienas kopā ar Pola māti, un, kaut arī Vitnija sākumā bija baidījusies, izrādījās, ka maltīte bija ārkārtīgi patīkama.

Vēlāk viņi devās pastaigāties pa mauriņu uz meža pusi. Pēc Pola ierosinājuma Vitnija iesēdās šūpolēs, kas bija iekārtas resnā ozola zarā.

- Kāpēc jūs ar Vestlendu vakar tā nokavējāties? - viņš bez jebkāda ievada noprasīja.

Vitnija satrūkās, tad paraustīja plecus, pūlēdamās izskatīties bezrūpīga, it kā neko nesaprastu, kaut arī patiesībā tā nemaz nebija.

- Ērzelis mums sagādāja šādas tādas raizes.

- Vitnija, man ir ļoti grūti tam noticēt. Es esmu jājis kopā ar Vestlendu - viņš nav nekāds iesācējs. Un vakar viņš izskatījās pilnīgi mierīgs un uzvedīgs.

- Kurš izskatījās mierīgs? - Vitnija paķircinājās, izmisīgi pūlēdamās uzjautrināt Polu. - Ērzelis? Vai Vestlenda kungs?

- Es runāju par ērzeli, bet, ja jau tu pati to pieminēji, tad es labāk gribētu dzirdēt kaut ko par Vestlendu.

- Pol, Dieva dēļ! - Vitnija gandrīz lūdzās. - Tu taču labi zini, ka daži zirgi ir neaprēķināmi un var sagādāt raizes pat ļoti pieredzējušiem jātniekiem!

- Ja jau šis zirgs ir tik sasodīti grūti valdāms, tad varbūt tu man paskaidrosi, kāpēc tu piekriti sacīkstēties ar Vestlendu ?

- Ak tā? Nu, viņš mani izaicināja, un es vairs nevarēju atteikties. - Nolaidusi skropstas, Vitnija slepus uzmeta acis Pola drūmajai, aizdomu pilnajai sejai un nosprieda, ka patlaban būtu īsti prātīgi, pat piedienīgi izrādīt nepatiesu aizvainojumu. - Pol, es taču nevaru ciest šo cilvēku, un man... man šķiet, ka nav labi, ja tu mani tā tirdi. Tas ir negodīgi un nepieklājīgi.

Piepeši Pols pasmaidīja.

- Nekad nebūtu domājis, ka reiz pienāks diena, kad tu raizēsies par pieklājību. - Pat nebrīdinājis, viņš novilka Vitniju no šūpolēm un cieši apskāva. - Mans Dievs, cik tu esi skaista! -viņš nočukstēja.

Vitnija aizturēja elpu, un viņas prātā atkal un atkal muļķīgi atbalsojās viena un tā pati doma: viņš mani tūlīt noskūpstīs! Viņa jutās tik nervoza, ka šķita - tūlīt sāks smieties. Pols lēni no-

liecās. Sajūtot viņa silto, stingro lūpu pieskārienu, Vitnija pavisam aizmirsa smieklus.

Viņa pulējās noturēt rokas gar sāniem, taču tās pašas piekļāvās Pola krūtīm. Vitnija mēģināja savaldīties, cik labi vien spēja, vairīdamās no sirds atbildēt uz skūpstu, jo varbūt Polu viņas jūtu dziļums varēja kaut kā atbaidīt.

Taču Pols neļāva viņai palikt vienaldzīgai. Viņš vēl ciešāk apskāva meiteni, piespiezdams sev klāt, un prasmīgi skūpstīja viņu, brīžiem ķircinoši un maigi un tad jau alkatīgi un prasīgi. Kad Pols beidzot atlaida Vitniju, viņa juta, ka gandrīz nespēj nostāvēt. Piepeši viņa atskārta, ka nupat viņu skūpstījis vīrietis, kas zina par skūpstīšanos krietni daudz un, bez šaubām, regulāri vingrinājies šajā mākslā. Nu vairs nebija jābrīnās, ka Pols visu apkaimes meiteņu acīs allaž bijis tik populārs, iekārots un sapņu apvīts.

Pols vēroja meiteni, un viņa sejā bija skaidri lasāms apmierinājums un pašpārliecinātība.

- Tu to labi proti, - Vitnija viņu uzslavēja, pūlēdamās runāt tā, it kā pati būtu tik prasmīga, lai mācētu to novērtēt.

- Pateicos! - Pols atteica, izskatīdamies mazliet aizkaitināts. - Vai tu tā runā, pamatodamās uz savu milzīgo Francijā gūto pieredzi?

Vitnija atkal iesēdās šūpolēs, uzsmaidīja viņam un vairs nebilda ne vārda. Spēcīgi atspērusies ar kurpes purngalu, viņa iešūpojās. Kad šūpoles jau otrreiz slīdēja lejup, Pola stiprās rokas atkal pastiepās, satvēra Vitniju ap vidukli, apņēmīgi izcēla no šūpolēm un atkal apskāva.

- Tu neciešamā, nevaldāmā skuķe! - Pols iesmējās. - Ja es neuzmanīšos, tad tevis dēļ zaudēšu galvu vēl vairāk par tiem Parīzes smalkajiem švaukstiem.

- Viņi jau nebija... - Vitnija vēl paguva vārgi iebilst, un tad Pola lūpas jau atkal piekļāvās viņas mutei, - ... nekādi smalkie švauksti.

- Tas ir labi, - Pols aizsmacis nomurmināja, - jo man nepavisam negribētos nonākt tik nejaukā sabiedrībā.

Vitnijas sirds sažņaudzās.

- Ko tas nozīmē? - viņa pačukstēja Polam pie pašām lūpām.

- Tas nozīmē, - Pols atteica, ciešāk pievilkdams meiteni sev klāt un atkal sākdams viņu skūpstīt, - ka es jau esmu zaudējis prātu tevis dēļ.

Pēc divām stundām Vitnija kā apreibusi ielidoja mājā, noprasīja sulainim, kur palikusi krustmāte, un saņēma atbildi, ka viņas krustmāte, tēvs un Vestlenda kungs esot tēva kabinetā. Piesardzīgi pametusi skatienu uz gaiteni, lai pārliecinātos, ka nav pamanīta, meitene uzsteidzās augšstāvā uz savu istabu, Nekas, pilnīgi nekas vairs nespēja sabojāt viņas laimi, ja nu vienīgi satikšanās ar Kleitonu Vestlendu. Aiz atvieglojuma nopūtusies, Vitnija aizvēra savas istabas durvis un iekrita gultā, lai vēlreiz pārcilātu domās atmiņas par šo pēcpusdienu.

Aizturētām asarām acīs mirdzot, lēdija Enna Mārtiņa kabinetā stīvi iztaisīja reveransu Kleimoras hercogam. Vestmorlends pagriezās un aši izsoļoja pa durvīm. Enna palika stāvam, un viņas krūtīs bija savilcies sāpīgs kamols.

Pret grīdu noskrapstēja atstumtā krēsla kājas. Mārtiņš Stouns piecēlās un apgāja apkārt rakstāmgaldam.

- Es nevēlējos pagaidām jums to stāstīt, tomēr viņa gaišība uzskatīja, ka jums vajadzētu uzzināt par mūsu norunu. Ceru, man nenāksies jums vēlreiz atgādināt, ka jūs esat zvērējusi neizpaust nevienam to, par ko mēs šodien runājām.

Enna cieši skatījās uz Mārtiņu. Viņas kakls aizžņaudzās elsās. Lēdija grasījās pacelt roku bezpalīdzīgā, lūdzošā kustībā, tad atkal ļāva tai nokrist gar sāniem.

Acīmredzot viņas klusēšanas iedrošināts, Mārtiņš mazliet at-maiga.

- Man jums jāatzīstas, ka, ieraugot jūs atbraucam kopā ar Vitniju, es nejutos īpaši iepriecināts, taču, ja jau jūs atrodaties šeit, tad varbūt spēsiet man krietni palīdzēt. Es gribu, lai jūs Vit-nijai izteiktu savu atzinību par hercogu. Viņa ciena jūsu uzskatus, un, jo drīzāk viņa sāks to mīlēt, jo labāk būs mums visiem.

Beidzot Enna spēja atkal parunāt.

- Sāks viņu mīlēt? - viņa skaudrā neticībā pārvaicāja. - Vit-nija ienīst viņu vairāk par visu pasaulē!

- Muļķības! Viņa nemaz nepazīst šo cilvēku!

- Vitnija pazīst viņu pietiekami labi, lai nicinātu. To es esmu dzirdējusi no viņas pašas.

- Tad man nāksies paļauties uz to, ka jūs spēsiet mainīt viņas uzskatus.

- Mārtiņ, vai jūs esat akls? Vitnija mīl Polu Sevarīnu.

- Pols Sevarīns tikai ar pūlēm spēj uzturēt pats savu māju, -Mārtiņš nicīgi atcirta. - Viņš Vitnijai var piedāvāt tikai mūžīgu mājāssēdētājas lomu.

- Un tomēr tas ir jāizlemj pašai Vitnijai.

- Kādas aplamības! Tas bija jāizlemj man, un es tā arī izdarīju!

Enna jau atvēra muti, lai iebilstu, taču Mārtiņš nikni pārtrauca viņu:

- Es jums tūlīt kaut ko paskaidrošu, kundze. Esmu parakstījis likumīgu vienošanos, ko sastādījuši Kleimoras hercoga juristi, un esmu pieņēmis no hercoga simttūkstoš mārciņu, kas ir viņa vienošanās daļa. Esmu jau samaksājis visiem saviem kreditoriem un iztērējis vairāk nekā pusi šīs naudas. Pusi, - viņš vēlreiz uzsvēra. - Ja Vitnija atteiksies pildīt mūsu vienošanos, es vairs nespēšu atdot šim cilvēkam viņa naudu. Un tādā gadījumā Kleimoras hercogs varētu apsūdzēt - un noteikti arī apsūdzētu -mani par krāpšanu, zādzību un Dievs vien zina, par ko vēl. Un, ja arī tas jums vēl liekas tīrais sīkums, tad es to varu paskaidrot arī citādi: kā jums šķiet, cik laimīga jutīsies Vitnija, apprecējusies ar Sevarīnu, ja visa apkaime simt jūdžu attālumā smiesies un aprunās viņas tēvu, kurš sēž cietumā?

Pabeidzis savu sakāmo, Mārtiņš Stouns apņēmīgi devās uz durvju pusi.

- Ceru, ka jūs ar mani sadarbosieties ja ne manis, tad vis- •-maz Vitnijas dēļ.

Trīspadsmitā nodaļa

Uzzinājusi, ka nākamajā dienā pie viņiem vakariņos Kleitons, Vitnija šos jaunumus uzņēma ar tikpat lielu sajūsmu, kādu būtu jutusi, uzzinot, ka viņa tiks publiski nopērta. Par spīti visam, tēvam šis cilvēks palika, un Vitnija apņēmās paciest viesi tēva dēļ.

Vakariņas sākās astoņos. Garā, ar damasta galdautu apklātā galda vienā galā sēdēja tēvs, bet otrā - lēdija Enna. Un tas nozīmēja, ka Vitnijai nācās sēdēt pretī Kleitonam. Paslēpusies aiz smagā sudraba svečtura, lai nevajadzētu sarunāties ar nelūgto viesi, meitene visu vakariņu laiku salti un pieklājīgi klusēja. Kleitons vairākas reizes izmeta kaitinošas piezīmes, kas bija tīši domātas, lai izaicinātu viņu piedalīties sarunās pie galda, taču Vitnija cītīgi izlikās tās nedzirdam.

Par brīnumu, visi gluži labi iztika arī bez viņas līdzdalības, un sarunas pamazām kļuva aizvien dzīvākas.

Tiklīdz apkalpotāji bija novākuši saldā ēdiena traukus, Vitnija piecēlās un atvainojās, sacīdama, ka viņai esot uzmākusies viegla depresija. Viņai šķita, ka Kleitona lūpas mazliet noraustās, taču, ar piemiegtām acīm nopētījusi viesa seju, Vitnija beidzot nosprieda, ka Kleitons uzlūko viņu tikai pieklājīgās rūpēs.

- Vitnija ir stipra kā vērsis, - tēvs pūlējās iegalvot Kleitonam brīdī, kad Vitnija jau gāja ārā no istabas.

Turpmāko divu nedēļu laikā Pols Vitniju apciemoja katru dienu. Viņas dzīve pārvērtās par sapni, ko bojāja tikai Kleitona biežie vakara apmeklējumi. Tēva labad viņa tos pacieta bez iebildumiem. Lai ari ko Kleitons teiktu vai darītu, Vitnija allaž izturējās nevainojami vēsi, pieklājīgi un atturīgi. Šāda uzvedība ārkārtīgi iepriecināja tēvu, kas uzskatīja to par īstai dāmai piedienīgu kautrību, kaitināja Kleitonu, kurš acīmredzot visu saprata pareizi, un Vitnijai neizprotamu iemeslu pēc satrauca viņas krustmāti.

Patiesībā Vitnijai pat šķita, ka Enna pēdējā laikā izturas ārkārtīgi dīvaini. Viņa stundām ilgi rakstīja vēstules uz visām Eiropas galvaspilsētām, kur, pēc viņas domām, varēja atrasties tēvocis Edvards, un viņas garastāvoklis nemitīgi mainījās no nervozas rosības uz stingu nopietnību.

Vitnija nosprieda, ka krustmātes savādās uzvedības cēlonis ir viņas ilgas pēc vīra.

- Es zinu, cik briesmīgi tu skumsti pēc tēvoča Edvarda, -Vitnija līdzjūtīgi sacīja kādu vakaru pēc divām nedēļām, kad viņām vajadzēja pirmo reizi doties vakariņās uz Kleitona māju.

Šķita, ka krustmāte Enna to nemaz nav dzirdējusi, jo viņa patlaban cītīgi pūlējās izvēlēties Vitnijai piemērotu tērpu. Beidzot viņa palika pie skaistas persiku krāsas krepa kleitas, kuras dziļo izgriezumu un apakšmalu rotāja robains apšuvums.

- Visu laiku, kamēr es dzīvoju Francijā, mani māca briesmīgas ilgas pēc Pola, tāpēc es zinu, kā tu tagad jūties, - Vitnija turpināja balsī, ko apslāpēja kleita, kuru Klarisa patlaban vilka viņai pāri galvai.

- Bērnu dienu aizraušanās, - krustmāte atteica, - vienmēr šķiet tik īstas un tik ilgstošas, kamēr vien mēs esam šķirti no tā, ko mīlam. Diemžēl parasti vēlāk, kad sastopamies no jauna, izrādās, ka sapņi un atmiņas krietni vien pārspēj īstenību.

Vitnija apcirtās, aizmirsusi nabaga Klarisu, kas patlaban cītīgi sukāja Vitnijas garos matus.

- Tu taču nedomā, ka Pols ir tikai mana bērnu dienu aizraušanās! Nu, protams, tā jau ari bija, taču nu vairs ne. Mēs precēsimies, tieši tā, kā es vienmēr biju sapņojusi. Turklāt ļoti drīz.

- Vai Pols jau ir runājis ar tevi par kāzām?

Kad Vitnija noraidoši papurināja galvu un jau grasījās kaut ko atbildēt, Enna dziļi ievilka elpu un pārtrauca māsasmeitu.

- Es gribēju teikt, ja jau viņš tā vēlējās lūgt tavu roku, tad viņam ir bijis diezgan daudz laika, lai to izdarītu.

- Esmu pārliecināta, ka viņš vienīgi gaida īsto brīdi. Turklāt esmu mājās tikai pāris nedēļu.

- Jūs jau gadiem ilgi pazīstat viens otru, dārgumiņ, - krustmāte Enna saudzīgi iebilda. - Man ir nācies pieredzēt, kā divi pilnīgi svešinieki noslēdz laulības daudz īsākā laika posmā, nekā mēs te esam pavadījušas. Varbūt Sevarīna kungs tikai priecājas par to, ka var aplidot skaistu, jaunu sievieti, kura patlaban ir popularitātes kalngalā. Zini, tā rīkojas daudzi vīrieši.

Vitnija pašpārliecināta smaidīja vien un noskūpstīja krustmāti uz vaiga.

- Tu pārāk daudz raizējies par manu laimi, krustmāt Enna. Gan tu redzēsi, ka Pols drīz vien lūgs manu roku.

Tomēr, kad viņu rati pa ceļu zem ēnainajiem ozoliem jau šūpojās uz Kleitona mājas pusi, Vitnijas optimisms pamazām sāka gaist. Viņa nesteidzīgi virpināja pirkstos garu matu cirtu, kuri vieglos viļņos klājās pāri viņas pleciem līdz pat muguras vidum, galos viegli savijoties. Vai tiešām varētu būt, ka Pols tikai izbauda iespēju visur pavadīt apkaimes skaistuli? Vitnija labi apzinājās, ka ir laupījusi šo titulu Elizabetei Eštonei, tomēr šī doma viņai nemaz neradīja tik daudz apmierinājuma, kā savulaik bija šķitis. Vitnija regulāri tika uzaicināta uz kāršu spēlēm un viesībām, un ik reizi, kad viņa šos uzaicinājumus pieņēma, Pols vai nu pavadīja viņu, vai arī vakara lielāko daļu pavadīja viņai līdzās. Patiesībā vienīgais visā apkaimē, kas bija izpelnījies tikpat lielu popularitāti kā viņa, bija Kleitons Vestlends, un Vitnija satika šo vīrieti visur, kurp vien devās.

Paraustījusi plecus, viņa atvairīja domas par nicināto kaimi-

ņu. Patiešām, kāpēc gan Pols nelūdz viņas roku? Un kāpēc viņš ne reizi nav pieminējis mīlestību, nemaz nerunājot par laulībām? Kad rati piebrauca pie Kleitona mājas, Vitnija vēl joprojām nerimās prātot par atbildēm uz šiem nepatīkamajiem jautājumiem.

Ārdurvis atvēra kāds stīvi izslējies sulainis, kurš augstprātīgi nopētīja viesu trijotni.

- Labvakar! - viņš cēli paziņoja. - Mans kungs jūs jau gaida.

Vitniju vispirms satrieca un pēc tam klusībā uzjautrināja šāda iedomība, kas būtu šķitusi daudz piedienīgākajā sulainis kalpotu kādam ārkārtīgi augstdzimušam kungam un patlaban atvērtu burvīgas muižas durvis.

Kamēr krustmāte Enna un tēvs atdeva sulainim virsdrēbes, mazajā vestibilā strauji iesoļoja Kleitons un devās tieši pie Vit-nijas.

- Vai drīkstu? - viņš pieklājīgi apvaicājās, nostājās meitenei aiz muguras un viegli ar garajiem pirkstiem pieskārās persiku krāsas atlasa apmetnim, kas sedza viņas plecus.

- Pateicos! - Vitnija tikpat pieklājīgi atteica. Atmetusi plato kapuci, viņa atraisīja apmetni tik ātri, cik vien spēja. Kleitona pieskāriens bija licis atcerēties to, kā viņš bija glāstījis viņu piknika dienā, arī solījumu nākamreiz turēt viņu apskautu daudz ilgāk un ciešāk. Iedomīgais ēzelis!

Tēvs uz bridi aizkavēja krustmāti, lai parādītu viņai kādu ziloņkaulā grieztu priekšmetu, kas rotāja priekšnama galdu, bet Kleitons tikmēr ieveda Vitniju vidēji lielā istabā, kas acīmredzot kalpoja gan par kabinetu, gan par salonu.

Platajā kamīnā jautri dega uguns, aizgainot vakara vēsumu un papildinot sveču mirdzumu. Istabā bija maz mēbeļu, toties tās bija visai dārgas un lieliski atbilda vientuļa vīrieša gaumei. Vienu sienu aizņēma garš, ar kokgriezumiem bagātīgi rotāts ozolkoka skapis ar atvilktnēm, kura katrā galā atradās milzīgs, spožs sudraba svečturis. Skapja augšdaļu rotāja marmora četrstūru ielaidumi, ko savukārt ieskāva smalki kokgriezumi. Pašā skapja vidu atradās milzīga sudraba servīze, tik liela, kādu Vitnija vēl nekad nebija redzējusi. Tā bija tik apjomīga, ka viņu sulainis Se-

vels nemūžam nespētu to pacelt, nemaz nerunājot par to, ka viņš to varētu panest. Vitnija viegli pasmaidīja, iztēlodamās, kā allaž apzinīgi kārtīgais Sevels iestreipuļo istabā, vai ļimdams zem paplātes svara.

- Vai drīkstu cerēt - šis smaids nozīmē to, ka jūsu viedoklis par mani ir uzlabojies? - Kleitons nesteidzīgi apvaicājās.

Vitnija spēji pagrieza galvu.

- Man pārjums nav nekāda viedokļa, - viņa sameloja.

- Ir gan, turklāt ļoti nepatīkams, Stounas jaunkundz, - Kleitons iesmējies atteica un nosēdināja Vitniju ērtā, ar mīkstu, tumšsarkanu ādu apvilktā atzveltnes krēslā. Šis vīrietis bija tik nekaunīgs, ka nevis apsēdās viņai pretī otrā krēslā, bet uzdrošinājās apmesties uz viņas krēsla roku balsta un nevērīgi izstiept labo roku pāri tā atzveltnei.

- Ja jūsu mājā trūkst ērtu krēslu, es ar prieku pastāvēšu, -Vitnija salti sacīja un jau grasījās piecelties.

Kleitons aši satvēra viņu aiz pleciem, nospieda atpakaļ krēslā un paklausīgi piecēlās pats.

- Stounas jaunkundz, - viņš pasmīnēdams sacīja, ieskatīdamies meitenes dusmīgajā, augšup pavērstajā sejā, - jums ir īsta čūskas mēle.

- Pateicos! - Vitnija vēsi atteica. - Un jūs uzvedaties kā īsts barbars.

Kleitons negaidot atmeta galvu un skaļi iesmējās. Joprojām smiedamies, viņš pasniedzās lejup un draudzīgi sabužināja Vit-nijas mirdzošos matus. Meitene pielēca kājās, vienlaikus vēlēdamās gan iecirst viņam pļauku, gan aši iespert pa apakšstilbu. Šajā mirklī istabā ienāca viņas krustmāte un tēvs un ieraudzīja abus stāvam vienu otram pretī. Kleitona acīs bija lasāma neslēpta apbrīna, turpretī Vitnija lūkojās uz viņu, salti klusēdama.

- Redzu, ka jums abiem bijusi velnišķīgi patīkama saruna, -tēvs mundri ieminējās. To dzirdot, Kleitons savaikstījās, bet Vitnija gandrīz iesmējās, pēdējā brīdī tomēr savaldīdamās.

Vakariņas, kā izrādījās, bija mielasts, kas būtu darījis godu pat karaļa šefpavāram. Vitnija ar dakšiņu bikstīja brīnum gardo

omāru vieglā vīna mērcē, juzdamās ārkārtīgi neomulīgi, ka ir spiesta sēdēt pretī Kleitonam, it kā viņa būtu Kleitona mājas namamāte. Klcitons tēloja namatēvu ar dabisku, mierīgu eleganci, ko Vitnija negribot bija spiesta apbrīnot, un pat lēdija Enna beidzot bija atmaigusi un uzsākusi ar viņu dzīvu sarunu par politiku.

Piektā ēdiena pasniegšanas laikā Vitnija beidzot pārstāja klusēt. Klcitons visu vakaru bija viņu ķircinājis un kaitinājis, līdz beidzot meitene iejaucās sarunā, lai aizstāvētu uzskatu, ka arī sievietēm pienāktos tāda pati izglītība kā vīriešiem.

- Kāds labums no ģeometrijas sievietei, kas tik un tā visu mūžu pavadīs, izšūdama mutautiņus savam vīram? - Kleitons bija izaicinoši noprasījis.

Vitnija tūdaļ paziņoja, ka viņš domājot tāpat kā viņas vectēvs, un Kleitons zibenīgi atbildēja, nosaukdams viņu par zilzeķi.

- Sasodīta zilzeķe, - Vitnija uzjautrināta pārlaboja. - Tieši tā tādi kungi kā jūs, kas joprojām lolo novecojušas idejas, dēvē jebkuru sievieti, kura spēj izteikt ko vairāk par trim nepieciešamajiem teikumiem.

Kleitons pasmīnēja.

- Un kas tad tie ir par teikumiem?

-Tie skan tā: “Jā, mans kungs.” “Nē, mans kungs.” Un: “Ja jūs tā vēlaties, mans kungs.” - Vitnija braši paslēja zodu un paziņoja: - Man liekas skumji, ka lielākā daļa mana dzimuma jau kopš bērnības tiek mācīta runāt kā muļķa sieviešu kārtas sulaiņi.

- Man arī tā liekas, - Kleitons klusu piekrita. Pirms Vitnija bija paguvusi atjēgties no pārsteiguma, viņš piebilda: - Tomēr neatkarīgi no tā, cik izglītota ir sieviete, viņai tik un tā reiz nāksies padoties savam kungam un pavēlniekam.

- Es nu gan tā nedomāju, - Vitnija atcirta, izlikdamās neredzam tēva sašutuma pilno seju. - Turklāt es nekad mūžā nesaukšu nevienu pašu vīrieti ne par savu kungu, ne arī par savu pavēlnieku.

- Vai tiešām? - Kleitons ķircinādamies pārvaicāja.

Vitnija jau grasījās kaut ko atbildēt, kad viņas tēvs piepeši

saka slavināt lauku apūdeņošanas iekārtas, pārsteidzot meitu un redzami sakaitinot Klcitonu.

Deserta laikā Kleitons no jauna pievērsās Vitnijai.

- Gribēju jums vaicāt, vai jūs pēc vakariņām nevēlētos baudīt kādu spēli... - Pelēkās, smejošās acis cieši ieskatījās viņas sejā, un Kleitons zīmīgi piebilda: - ... Izņemot, protams, mūsu mazās, kopīgās spēlītes.

- Jā, - Vitnija atteica, pārdroši atbildēdama uz viņa skatienu. - Šautriņu mešanu mērķī.

Kleitona sejā pavīdēja kaut kas līdzīgs smaidam.

- Ja man mājās būtu šautriņas, un, par nožēlu, man to nav, tad es gan nevēlētos atrasties jums tuvumā, Stounas jaunkundz.

- Kaut arī esmu tikai parasta sieviete, es protu lieliski trāpīt mērķī, Vestlenda kungs.

- Tieši tāpēc, - Kleitons uzsvēra, - es nevēlētos atrasties no jums metiena attālumā. - Viņš pasmaidīja un pacēla glāzi uz meitenes pusi. Vitnija pieņēma šo atzinību par viņu mutisko cīņu ar pārspīlēti augstprātīgu mājienu un nenovaldījusies pagodināja Kleitonu ar iešķību smīnu.

Kleitons vēroja meiteni, vairāk par visu vēlēdamies izsviest abus pārējos viesus pa durvīm, cieši apskaut Vilniju un tikmēr skūpstīt smejošo draiskulību viņai no lūpām, līdz viņa, vai kusdama iekārē, kļautos viņam klāt. Atgāzies krēslā, Kleitons izklaidīgi virpināja pirkstos vīna glāzi, izbaudīdams apziņu, ka šovakar viņam beidzot izdevies tikt cauri meitenes saltās vienaldzības mūrim. Tas, kāpēc Vitnija aiz tā bija paslēpusies tieši piknika dienā, lai paliktu salta un tāla līdz pat brīdim pirms stundas, joprojām palika neskaidrs, un Kleitons klusībā apņēmās to reiz noskaidrot. Šautriņas! Viņš klusībā pasmīnēja. Vajadzētu apgriezt viņas skaisto kaklu.

Pēc maltītes kāds kalpotājs izvadīja Mārtiņu un lēdiju Ennu no ēdamistabas. Kad Vitnija piecēlās, lai abiem sekotu, Kleitons aši uzlika plaukstu viņai uz delma.

- Šautriņas! - viņš skaļi iesmējās. - Jūs nu gan esat asinskāra skuke!

Vitnija, kas patlaban bija grasījusies atsmaidīt, piepeši nosarka.

- Tas, kā jūs protat apieties ar vārdiem, noteikti dara skaudīgus visus jūsu draugus, - viņa sašutusi atcirta. - Mūsu neilgās pazīšanās laikā vispirms esmu nosaukta par nekaunīgu meiču un nu vēl arī par skuķi! Varat domāt par mani, ko vien vēlaties, bet es būtu ļoti pateicīga, ja turpmāk jūs savas domas paturētu pie sevis! - Nokaunējusies, vainas apziņas pārņemta, Vitnija, kas tomēr apzinājās, ka ir pelnījusi abus šos vārdus, mēģināja izrauties, taču Kleitona tvēriens kļuva vēl stingrāks.

- Pie joda, par ko tu runā? Tu taču nedomā, ka es būtu gribējis tevi aizskart? - Viņš pamanīja, ka meitene aizgriež piesarkušo, sāpjpilno seju. - Mans Dievs, tieši tā tu arī domā, - viņš klusu noteica. Pieskāries Vitnijas vaigam, Kleitons piespieda viņu atkal pagriezties pret sevi. - Lūdzu, piedod, mazā! Esmu pārāk ilgi uzturējies aprindās, kur skaitās moderni runāt pārdroši un kur sievietes uzvedas tikpat tieši kā vīrieši, ar kuriem viņas flirtē.

Kaut arī Vitnijai vēl nekad nebija nācies uzklausīt pārdrošus vārdus, bija skaidrs, ka Kleitonam tas nav nekas jauns, un Vitnija labi zināja, ka sievietes, par kurām viņš runājis, ir satriecoši vaļīgas, uzvedas neķītri un nesavaldīgi, atklāti flirtē un pat iegādājas sev mīļākos. Piepeši viņa jutās pavisam muļķīga un nepieredzējusi.

- Es nerunāju tikai par šiem vārdiem, - Vitnija aizsargādamās iebilda. - Arī par piknika dienu un to, kā jūs... - Meitenes balss notrīcēja, atceroties, ka viņa pati labprātīgi atbildējusi uz viņa kaislīgajiem skūpstiem. - Labāk noslēgsim vienošanos, -viņa pēc mirkļa piedāvāja. - Jūs aizmirsīsiet visu, ko esmu izdarījusi, es aizmirsīšu visu, ko esat izdarījis jūs, un mēs atkal sāksim visu no gala. Protams, ar nosacījumu, ka jūs man apzvērēsiet vairs nemēģināt atkārtot to, ko ar mani darījāt pie strauta.

Kleitons neizpratnē sarauca pieri.

- Ja tu runā par pātagu, tu taču nedomā, ka...

- Ne jau par pātagu. Par to otru lietu.

- Par ko? Vai tu runā par to, ka es tevi skūpstīju?

Kad Vitnija pamāja, Kleitons izskatījās tik ārkārtīgi pārsteigts, ka viņa iesmējās.

- Tikai nesakiet, ka esmu pirmā sieviete, kas nav gribējusi, lai jūs viņu skūpstāt.

Kleitons nevērīgi paraustīja plecus, kā noraidīdams viņas jautājumu.

- Jāatzīstas, ka mani ir nedaudz izlutinājušas sievietes, kam patikusi mana... uzmanība. Un tu, - viņš piebilda, satriekdams meitenes īslaicīgo uzvaras prieku, - pārāk ilgi esi atradusies apstulbušu muļķu ielenkumā, kuri ir skūpstījuši tev svārku malu, lūgdami atļauju kļūt par tavu kungu un pavēlnieku.

Vitnijas smaids bija pašapzinīga uzjautrinājuma pilns.

- Es jau jums teicu, ka nemūžam nesaukšu nevienu vīrieti par savu kungu un pavēlnieku. Pēc apprecēšanās es kļūšu par labu un paklausīgu sievu - tomēr būšu līdztiesīga partnere, nevis padevīga kalpone.

Kleitons, stāvēdams uz salona sliekšņa, uzlūkoja Vitniju savādā jautras neticības un pilnīgas pārliecības sajaukumā.

- Laba un paklausīga sieva? Nē, mazā, baidos, ka tā vis nebūs.

Piepeša, neizskaidrojama satraukuma pārņemta, Vitnija novērsa acis. Šķita, Kleitons uzskata, ka viņam pār Vitniju ir kāda neizprotama vara. Kopš paša pirmā brīža, kad meitene bija pamanījusi Kleitonu vērojam viņu pie strauta, kopš pašiem pirmajiem vārdiem, ko tas viņai bija teicis, Vitnijai bija radušās šīs savādās aizdomas. Varbūt tieši tāpēc viņai allaž bija licies tik svarīgi, tik nepieciešami izvairīties no Klcitona vai mēģināt viņu kaut kā pārspēt. Vitnija satrūkās, atskārtusi, ka Kleitons viņai kaut ko pavaicājis.

- Es gribēju zināt, vai jūs nevēlētos uzspēlēt kādu partiju vista vai arī ko citu - pēc jūsu ieskatiem. Izņemot šautriņas, -iegājis salonā, Kleitons jokodams teica.

- Laikam jau mēs varētu spēlēt vistu, - Vitnija sacīja vairāk pieklājības labad nekā ar sajūsmu. Pamanījusi pie kamīna no-

vietotās šaha spēles figūras, viņa pagājās tuvāk, lai tās aplūkotu. - Cik skaisti! - Vitnija nopūtās. Puse figūru bija veidotas no pulēta zelta, otra puse - no sudrabaina metāla. Katra figūra bija gandrīz Vitnijas rokas garumā. Paņēmusi smago karali un pacēlusi tuvāk gaismai, meitene juta, ka viņai aizraujas elpa. Viņas rokās bija karaļa Henrija II veidols, kura seja izskatījās tik īsta un dzīva, ka atlika tikai apbrīnot meistaru, kas to savulaik radījis. Karaliene bija veidota kā Henrija sieva, Akvitānijas Alienora. Pasmaidījusi Vitnija nolika karalieni un paņēma laidni. - Man jau likās, ka tas būs Bekets. - Viņa pāri plecam uzsmaidīja Kleito-nam. - Nabaga Henrijs, pat uz šaha galdiņa Kcnterberijas arhibīskapa tēls nedod viņam mieru. - Un viņa saudzīgi un bijīgi atkal nolika laidni atpakaļ.

- Vai jūs protat spēlēt šahu? - Kleitons pārsteigts šaubīdamies noprasīja.

Viņš izklausījās tik neticīgs, ka Vitnija tūdaļ nolēma izaicināt viņu uz spēli.

- Baidos, ka ne pārāk labi, - viņa atteica, nolaizdama skatienu, lai slēptu acīs mirdzošo draisko jautrību. Patiesībā tēvocis Edvards bija nikni nolādējis dienu, kad iemācījis sievas māsasmeitai spēlēt šahu. Viņš pat mēdza uzaicināt savus visprasmīgākos šaha pretiniekus no konsulāta pie sevis mājās, lai tie mēģinātu Vitniju uzveikt. - Vai jūs bieži spēlējat šahu? - Vil-nija nevainīgi painteresējās.

Kleitons jau bija sabīdījis tumšsarkanos atzveltnes krēslus abās pusēs šaha galdiņam.

- Ļoti reti.

- Jauki! - Vitnija moži un priecīgi pasmaidīja, apsēzdamās savā krēslā. - Tādā gadījumā tas nevilksies pārāk ilgi.

- Vai grasāties uzveikt mani, kundze? - Kleitons novilka, iedomīgi saraucis uzaci.

- Un kā vēl! - Vitnija atcirta.

Viņa spēlēja prasmīgi, būdama pārliecināta, ka spēs uzveikt Kleitonu, tomēr uzmanīdamās, lai nenovērtētu par zemu viņa spējas. Spēles sākumā viņš izturējās pārdroši, izlēmīgi un aši, ta-

l'ii jau pēc četrdesmit piecām minūtēm spēles temps jūtami palēninājās.

- Izskatās, ka jūs tiešām grasāties piepildīt savus draudus! -Kleitons iesmējās, neslēptā apbrīnā noskatīdamies, kā Vitnija tiek galā ar viņa torni.

- Tas gan nav tik viegli, kā biju cerējusi, - Vitnija atteica. - Turklāt es pamanīju jūsu prasmi par trim gājieniem agrāk, nekā jūs ievērojāt manējo. Ar to vien vajadzētu būt gana, lai jūs spēli zaudētu.

- Piedodiet, ka liku vilties, - Kleitons ķircinādamies atteica.

- Jums sagādā milzīgu prieku likt man vilties, un jūs pats to labi zināt! - Vitnija iesmējās. Viņa jau pasniedzās pēc laidņa, kad viņas tēvs piepeši piecēlās un paziņoja, ka viņu esot sākusi mocīt podagra un viņš būtu ļoti pateicīgs, ja Vestlenda kungs pēc spēles beigām varētu pavadīt Vitniju mājās. To paziņojis, viņš sagrāba savu sievasmāsu aiz rokas un aši aizsoļoja uz durvju pusi ar divām acīm redzami gluži veselām kājām, vilkdams Ennu sev līdzi.

Vitnija pietrūkās no krēsla.

- Mēs varam pabeigt spēli citreiz, - viņa steidzīgi sacīja, apslēpdama skumjo nožēlu, ka ir spiesta to pārtraukt.

- Muļķības! - tēvs apņēmīgi paziņoja, piesteidzās Vitnijai klāt, ātri un neveikli noskūpstīja viņu uz pieres un nospieda atpakaļ krēslā. - Nebūs nekas nepiedienīgs, ja jūs paliksiet divatā un pabeigsiet spēli, - māja ir pilna ar kalpotājiem, kas varēs visu uzmanīt.

Savulaik bijusi par visas apkaimes nicības un apsmiekla objektu, Vitnija nebūt nevēlējās atkal izsaukt sabiedrības nosodījumu nieka šaha spēles dēļ.

- Nē, tēvs, labāk patiešām ne. - Nespēdama piecelties, jo tēva roka joprojām atradās uz viņas pleca, meitene lūdzoši uzlūkoja krustmāti, kas tikai bezpalīdzīgi paraustīja plecus, un tad pievērsa asu skatienu Kleitonam. - Ceru, ka jūs pratīsiet uzvesties kā džentlmenis, Vestlenda kungs?

- Pret Vitniju es izturēšos ar visu iespējamo dziļo cieņu un

draudzību, ko jutu pret viņu, - Kleitons iecietīga uzjautrinājumā atteica.

Pirmā spēle beidzās neizšķirti, un abi ķērās pie nākamās. Kādu laiciņu pēc krustmātes Ennas un tēva aizbraukšanas Vitnija jutās visai neomulīgi, taču drīz vien nomierinājās, un, kad otrā spēle jau bija labā gabalā, abi pretinieki sāka viens otru aizrautīgi ķircināt.

Atbalstījusi elkoņus uz milzīgā šaha galda un atspiedusi zodu plaukstās, Vitnija noskatījās, kā Kleitons sniedzas pēc sava zirdziņa.

- Ārkārtīgi neapdomīgi, - viņa paziņoja.

Kleitons pasmīnēja, izlikās to nedzirdam un izdarīja gājienu ar zirgu.

- Pēc jūsu pēdējā pārgalvīgā gājiena jāšaubās, vai jūs vispār varat man dot padomus spēles stratēģijā, jaunkundz.

- Tad vēlāk nežēlojieties, ka neesmu jūs brīdinājusi, - Vitnija noteica, ar garo, kopto nagu domīgi klaudzinādama pa tukšo galda laukumiņu un apdomādama Klcitona viltīgo gājienu ar zirgu. Paliekusies uz priekšu, viņa pavirzīja torni un atkal atbalstīja zodu plaukstās.

Ik reizi, kad Vitnija pasniedzās pāri spēles galdiņam, Klei-tona acīm pavērās viņas pilnīgās krūtis virs dziļā kakla izgriezuma, un beidzot viņam jau nācās no visa spēka valdīties, lai spētu koncentrēties spēlei. Vitnija jau sen bija nometusi kurpes un nu sēdēja, saritinājusies krēslā, pavilkusi kājas zem sevis. Krāšņie mati plūda pār viņas pleciem, bet zaļās acis velnišķīgi dega. Vitnija izskatījās tik vilinoša, ka Kleitonu pārņēma gan nevaldāma vēlme aizgrūst šaha galdu sānis, ievilkt meiteni sev klēpī un ļaut rokām slīdēt pār viņas kāroto augumu, gan tikpat iepriecinoša vēlēšanās gluži vienkārši atgāzties krēslā un baudīt burvīgo skatu.

Vitnija vienlaikus atgādināja gan skaistu, pieaugušu sievieti, gan apburoši nevainīgu bērnu. Viņa bija īsts intriģējošu un kairinošu pretstatu iemiesojums. Viena vakara laikā viņa bija izturējusies pret Kleitonu ar saltu nicinājumu, niknu nepadevību un

liesmojošām dusmām, kas tagad bija pārvērtušās draiskā pārdro-■.ibā un vieglprātīgā nepieklājībā, kura Kleitonam šķita gluži vai reibinoša. Turklāt Vitnija velnišķīgi labi prata spēlēt šahu.

Neslēptās ķircināšanās un mierīgā draudzīguma noskaņas pārņemtā Vitnija pacēla galvu un, žilbinoši uzsmaidījusi, painteresējās:

- Vai jūs apsverat savu nākamo gājienu vai arī nožēlojat iepriekšējo, mans kungs?

Kleitons iesmējās.

- Vai gadījumā šī pati jaunā sieviete nebija tā, kas vēl tikai pirms pāris stundām apgalvoja, ka nemūžam nesaukšot nevienu vīrieti par “savu kungu”?

- Es to izdarīju tikai tādēļ, - Vitnija draiski atteica, - lai novērstu jūsu uzmanību tā, ka jūs aizmirstat savu iecerēto gājienu. Tomēr jūs man tā arī neatbildējāt.

- Ja jau tas ir tik svarīgi, - Kleitons noteica, pasniegdamies pēc karaļa un uzsākdams pilnīgi negaidītu uzbrukumu, - es patlaban prātoju, kāda joda pēc esmu sācis spēlēt šahu ar sievieti, ja ikvienam ir zināms, ka šahs ir spēle, kam nepieciešama vīrieša daudz pārākā loģiskā domāšana.

- Jūs iedomīgais nelieti! - Vitnija iesmējās, prasmīgi izvairīdamās no Kleitona uzbrukuma viņas laidnim. - Nespēju saprast, kāpēc es lieki izšķiežu spēkus cīņai ar tik vāju pretinieku.

Stundu vēlāk Vitnija noliecās pār galdiņu. Vēl trīs, varbūt četri gājieni, un viņu gaidīs uzvara.

- Cik nejauki, ka jūs esat iedzinis mani tik neveiklā pozīcijā, - viņa pažēlojās un klusībā pasmīnēja, redzēdama, ka Kleitons izdara tieši to gājienu, ko viņa gaidījusi.

- Vai tikai tev neliekas, ka esi iedzinusi mani stūrī? - Kleitons dzēlīgi atcirta.

Kamēr Vitnija rūpīgi apdomāja savu nākamo gājienu, Kleitons pagriezās un pāri plecam pamāja kalpotājam, kurš kopš Vit-nijas tēva un krustmātes aizbraukšanas bija palicis nekustīgi stāvam pie durvīm.

Par atbildi uz hercoga neizteikto pavēli kalpotājs piegāja pie

galda, uz kura atradās vairākas kristāla karafes, paņēma vienu no tām un ielēja glāzē dzintarainu šķidrumu. Uz mirkli aprāvies, kalpotājs pacēla galvu un jautājoši uzlūkoja hercogu, gaidīdams norādījumus par jaunajai dāmai domāto dzērienu. Kleitons pacēla divus pirkstus, likdams saprast, ka pasniedzamas divas glāzes brendija.

Kalpotājs uzlika abas glāzes uz mazas sudraba paplātes un nolika to uz galdiņa līdzās šaha galdam. Kleitons īsi pamāja, apkalpotājs paklanījās un klusu izgāja, aizvērdams durvis aiz sevis.

Vitnijai tas viss bija palicis nepamanīts, taču, kad Kleitons pieklājīgi padeva viņai glāzi, meitene pacēla galvu. Dzēriena krāsa katrā ziņā nelīdzinājās vīnam, un viņa ar aizdomām skatījās te uz dzintarzeltaino šķidrumu, te uz Kleitona seju.

Klusā uzjautrinājumā vērodams Vitniju, Kleitons paskaidroja:

- Šovakar pie vakariņu galda tu daiļrunīgi iebildi pret sabiedrības uzliktajiem ierobežojumiem attiecībā uz sievietēm, tāpēc es nospriedu, ka tu vēlēsies dzert to pašu, ko es.

Vitnija pasmaidījusi nodomāja, ka šis vīrietis, kas viņu tā ķircina, nudien ir ļoti izaicinošs. Apņēmusies palikt nopietna tik ilgi, cik vien iespējams, viņa ieelpoja aso smaržu, kas plūda no glāzes. Tēvoča Edvarda iemīļotais dzēriens.

- Brendijs, - viņa paziņoja, pagodinādama Kleitonu ar smaidu. - Tas lieliski saderas ar labu cigāru, vai ne?

- Pavisam noteikti, - Kleitons nopietni piekrita. Pastiepis roku, viņš no galdiņa paņēma emaljētu metāla kārbu un atvēra ar īkšķi vāku. Pasniedzis Vitnijai kārbu, viņš piedāvāja meitenei izvēlēties sev cigāru.

Šī kustība bija tik pārsteidzoša, ka Vitnija tikai ar pūlēm apvaldīja smieklus. Iekodusi apakšlūpu zobos, lai neatklātu, ka tā nodevīgi dreb, Vitnija nopētīja cigārus, kā pūlēdamās izlemt, kurš viņai patiktu vislabāk. Ko gan Kleitons darīs, ja viņa tik tiešām izņems no kārbas kādu cigāru? Bez šaubām, aizdedzinās to, viņa klusībā nosmīnēja.

- Vai drīkstu ieteikt to garāko, kas atrodas no tevis pa kreisi? - Kleitons pieklājīgi nomurmināja.

Vitnija atkrita krēslā, trīcēdama apvaldītā jautrībā.

- Tad varbūt kādu šķipsnu šņaucamtabakas? - Klcitons līdzcietīgi piedāvāja, un Vitnija melodiski iesmējās. - Es to turu pa rokai tādiem īpaši izvēlīgiem viesiem kā jūs.

- Jūs esat neiespējams! - Vitnija smējās. Beidzot atelsusies, viņa pacēla glāzi un, Kleitona uzjautrinātā skatiena pavadīta, uzmanīgi nogaršoja brendiju. Šķita, ka tas izdedzina vagu viņas vēderā. Otrais un trešais malks jau vairs nelikās tik briesmīgs, un vēl pēc pāris malkiem Vitnija beidzot nosprieda, ka brendijs ir viena no tām lietām, pie kurām pamazām jāpierod. Drīz vien viņa juta, ka augumu pārņem neierasts, burvīgs siltums, un apņēmīgi nolika glāzi, klusībā prātodama, cik stipras gan varētu būt šīs dažas glāzes brendija.

- Kas iemācīja tev spēlēt šahu? - Kleitons pavaicāja.

-Tēvocis, - Vitnija atteica. Paliekusies uz priekšu, viņa paņēma karali un pievirzīja tuvāk gaismai, lai apbrīnotu brīnum skaisto meistara darbu. - Ja es to nezinātu, tad varētu nodomāt, ka šīs figūras tik tiešām ir izlietas no zelta un sudraba.

- Ja es to nezinātu, - Kleitons strupi atteica, izņemdams smago zelta karali no meitenes pirkstiem, lai neļautu viņai to aplūkot vēl tuvāk, - tad es varētu nodomāt, ka tu patlaban pūlies izbēgt no manām viltīgajām lamatām, nemanāmi noliekot karali uz cita, drošāka lauciņa.

Vitnija tūdaļ saslējās.

- Izbēgt no lamatām? Uz drošāka lauciņa? Par ko jūs runājat? Mans karalis nav apdraudēts!

Kleitona sejā atplauka nesteidzīgs, draisks smīns. Pastiepis roku, viņš pastūma uz priekšu laidni.

- Šahs, - viņš paziņoja.

- Šahs? - Vitnija neticīgi atkārtoja, cieši skatīdamās uz figūrām un pūlēdamās novērtēt savu patieso stāvokli. Viņai tik tiešām bija pieteikts šahs! Turklāt neatkarīgi no tā, kādu gājienu no sev vēl atlikušajiem viņa izdarītu, jebkurā gadījumā viena no Kleitona figūrām mestos uzbrukumā.

Viņa lēni pacēla acis, un Kleitons izbaudīja neslēpto apbrī-

nu, kas atplauka meitenes skaistajā sejā. Kad Vitnija atkal ierunājās, viņas balss skanēja maigi un bijīgi:

- Jūs viltīgais, nodevīgais, nelietīgais neģēli!

Kleitons atmeta galvu un skaļi iesmējās par viņas toņa un vārdu pretstatu.

- Tavi glaimi nudien iesilda man sirdi, - viņš smiedamies sacīja.

- Jums nav sirds, - Vitnija atjokoja, apburoši uzsmaidīdama Kleitonam. - Ja jums tā būtu, jūs nemūžam neapvainotu bezpalīdzīgu sievieti, ievilinot viņu spēlē, kuru acīm redzami labi protat.

- Tu jau biji tā, kas mani ievilināja, - Kleitons smīnēdams atgādināja. - Vai mēs tagad pabeigsim spēli, vai arī tu grasies liegt man uzvaras prieku, paziņojot, ka spēle nav bijusi godīga?

- Nē, - Vitnija labsirdīgi atteica. - Es pilnīgi padodos.

Šķita, ka šie vārdi izskan pārāk zīmīgi, un istabā iestājās klusums.

- Es jau cerēju, ka tā notiks, - Kleitons klusu atteica.

Atpogājis savus tumšzilos svārkus, viņš atgāzās krēslā un

izstiepa garās kājas līdzās galdam. Mierīgs un omulīgs viņš mazliet pagrieza galvu un sāka lūkoties liesmās.

Vitnija iedzēra vēl malku viskija un, aizdomu pilna, nopētīja viņu. Tā sēdēdams, Kleitons atgādināja kāda mākslinieka gleznotu darbu “Džentlmenis atpūtā”. Un tomēr Vitniju nepameta savāda nojausma, ka zem šīs mierīgās ārienes slēpjas spēks un vara, kas pagaidām ir rūpīgi iegrožoti, tomēr gatavi uzbrukumam. Tic gaidīja. Un, ja viņa izdarītu nepareizu gājienu, pieļautu kļūdu, Kleitons ļautu vaļu šim spēkam un varai, pavēršot tos pret viņu. Domās Vitnija sevi apņēmīgi sapurināja. Viņa nudien izturējās muļķīgi.

- Es gan nezinu, cik tagad ir pulkstenis, - viņa pēc brīža klusu ieminējās, - tomēr esmu pilnīgi pārliecināta, ka man jau sen bija laiks doties mājās.

Kleitona skatiens no liesmām atkal pievērsās viņai.

- Tikai tad, kad vēlreiz būšu dzirdējis tevi smejamies.

Vitnija papurināja galvu.

- Tik ļoti es nebiju smējusies kopš tā pavasara mūzikas vakara, kad man bija tikai divpadsmit gadu.

Sapratis, ka viņa negrasās neko paskaidrot sīkāk, Kleļlons sacīja:

- Tā kā tu acīmredzot nevēlies man to pastāstīt, es pieprasu, lai tu man atklātu šo stāstu kā balvu par manu uzvaru.

- Vispirms jūs mani ievilināt šaha spēlē, - Vitnija smaidot norāja viņu, - pēc tam jūs mani uzveicat un nu vēl gribat saņemt atalgojumu par savu rīcību. Vai tad jums nemaz nav manis žēl?

- Nav gan. Un tagad stāsti!

- Nu labi. - Vitnija nopūtās. - Bet tikai tāpēc, ka es nevēlos vēl vairāk glaimot jūsu patmīlībai, lūdzoties, lai jūs ļautu man to nestāstīt. - Atceroties Vitnijas balss atmaiga. - Tas notika tik sen - un tomēr šķiet, ka tikai vakar. Tvitsvertija kungs, mūsu mūzikas skolotājs, izdomāja, ka ciemā jāsarīko pavasara mūzikas vakars. Visām sieviešu kārtas pārstāvēm, kuru muzikālā izglītība bija uzticēta viņa gādībai, vajadzēja izrādīt savus panākumus, kaut ko nelielu nospēlējot vai nodziedot. Mēs bijām apmēram piecpadsmit, taču visvairāk apdāvinātā bija Elizabete Eštone, tāpēc Tvitsvertija kungs uzticēja godu rīkot mūzikas svētkus tieši viņas vecākiem. Es pat nevēlējos turp doties, bet...

- Bet Tvitsvertijs uzstāja, ka tas noteikti jādara, jo citādi mūzikas svētki izgāztos, - Kleitons pabeidza.

- Mīļo debestiņ, nē taču! Tvitsvertija kungs būtu tikai juties iepriecināts, ja es tur nerādītos. Redziet, ik reizi, kad viņš ieradās pie mums mājās, lai paklausītos, kā es spēlēju klavieres, viņam tūdaļ sāka asarot un svilt acis. Viņš visiem žēlojās par manu klavierspēli, tā viņa ausīs šķietot tik briesmīga, ka viņam pat asaras sariešoties acīs.

Kleitonu pārņēma neizskaidrojams dusmu uzplūds pret nepazīstamo mūzikas skolotāju.

- Šis cilvēks noteikti ir bijis muļķis.

- Bija jau arī! - Vitnija moži pasmaidīja. - Citādi viņš būtu sapratis, ka ik reizi, kad viņš ieradās, lai mani mācītu, es viņa

šņaucamtabakas lādītē sabēru piparus. Lai nu kā, bet mūzikas svētku dienas rītā es lūdzu tēvu, kā nu prazdama, lai viņš man neliktu turp et, taču viņš līdz pēdējam mirklim palika nelokāms un apgalvoja, ka man tas tomēr jādara! Tagad man šķiet, ka tēvs būtu piekāpies, ja vien mani nebūtu pārņēmusi nelaimīga iedoma aizsūtīt pie viņa Klarisu, manu kalponi, lai tā viņam aiznes zīmīti.

Kleitons pasmīnēja pāri glāzes malai.

- Un kas tur bija rakstīts?

- Es rakstīju, - Vitnija atzinās, - ka esmu sasirgusi ar holeru, bet viņam tomēr vajadzētu doties uz mūzikas svētkiem bez manis un lūgt visus pārējos, lai tie skaita lūgšanas par manu atveseļošanos.

Kleitona pleci nodrebēja smieklos, bet Vitnija bargi iebilda:

- Es vēl neesmu nonākusi pie sava stāsta smieklīgākās daļas, Vestlenda kungs. - Kleitons atkal kļuva nopietns, un Vitnija turpināja: - Tēvs pamatīgi izlamāja nabaga Klarisu, ka viņa nav spējusi iemācīt man ne mazāko cieņu pret patiesību. Nepagāja ne mirklis, kad Klarisa jau stīvēja man mugurā manu labāko kleitu, kas bija pārāk īsa, jo es viņai biju pateikusi, ka nekur neiešu, un viņa nebija atārdījusi tajā malu, un tad jau tēvs iegrūda mani ratos. Protams, es nebiju iemācījusies savu skaņdarbu mūzikas svētkiem, un tas nebija nekas neparasts, jo man allaž bija trūcis pacietības sēdēt un plinkšķināt klavieres, un es sāku lūgties tēvam, lai viņš ļauj man ieskriet mājās pēc nošu lapām, taču viņš bija pārāk saniknots, lai mani uzklausītu. Tikmēr Elizabetes mājās bija sapulcējušies visi kaimiņi no vairāku jūdžu attāluma. Elizabete spēlēja kā eņģelis, kā jau vienmēr, bet Mārgaritas Me-ritones uzstāšanās tika atzīta par gluži pieņemamu. Es biju atstāta uz beigām. - Vitnija domīgi apklusa. Uz vienu īsu mirkli atmiņas atkal bija viņu aiznesušas uz telpas trešo krēslu rindu, tieši aiz muguras Polam, kura acis bija kā piekaltas pie klavierēm sēdošās Elizabetes smalkajam, eņģeliskajam profilam. Pols kopā ar visiem pārējiem bija uzlēcis kājās, lai aplaudētu Elizabetei, kamēr Vitnija stāvēja viņam aiz muguras, raustīdama le- *

jup savu neglīto, sārto kleitu un ienīzdama savu neveiklo ķermeni, kas šķietami sastāvēja tikai no rokām, kājām, ceļgaliem un elkoņiem.

- Tātad tev vajadzēja spēlēt pašās beigās, - Kleitons pamudināja, un viņa ķircinošā balss izrāva Vitniju no skumjajām atmiņām. - Vai tiešām arī bez notīm tev izdevās nospēlēt skaņdarbu tā, ka visi uzgavilēja un pieprasīja, lai tu spēlē vēl?

- Es gan sacītu, - Vitnija skanīgi iesmējās, - ka zālē iestājās apjukuma pilns klusums.

Par spīti Vitnijas nevērīgajam tonim, Klcitonam šis stāsts vairāk likās skumjš nekā jocīgs. Šajā mirklī viņš bija gatavs ar prieku nožņaugt visus aprobežotos lauku nejēgas, kuri kaut reizi bija apkaunojuši Vitniju, sākot no viņas mūzikas skolotāja un beidzot ar viņas stulbo tēvu. Kleitons juta, ka dziļi sirdī sakustas maigums un vēlēšanās aizstāvēt Vitniju, un tas viņu tik ļoti pārsteidza un satrauca, ka viņš aši pacēla glāzi un iztukšoja to, lai slēptu savas mulsinošās izjūtas.

Baidīdamās, ka Kleitons varētu sākt viņu žēlot, Vitnija pasmaidīja un nevērīgi atmeta ar roku.

- Tas bija tikai stāsta sākums. Jautrība sākās vēlāk, kad visi bija izgājuši pagalmā, lai brīvā dabā baudītu vieglas pusdienas. Par labāko uzstāšanos pēc pusdienām bija paredzēts pasniegt balvu, un to vajadzēja saņemt Elizabetei Eštonei. Kā par nelaimi, izrādījās, ka balva ir nozudusi, un apkārt sāka klīst baumas, ka tā tikusi paslēpta pagalma lielākā koka lapotnē.

Kleitons cieši nopētīja meiteni, un viņa pelēkās acis kļuva jautras un domīgas.

- Vai tu biji tā, kas balvu tur noslēpa?

Vitnija viegli nosarka.

- Nē, bet es biju tā, kas palaida baumas, ka balva atrodas kokā. Lai nu kā, bet visi nupat bija ķērušies pie ēšanas, kad piepeši no koka novēlās Elizabete, kā akmens atsizdamās pret galdu. Man likās, ka no viņas iznācis burvīgs galda rotājums, kas gulēja starp sviestmaizēm un pudiņiem savos sārti baltajos volānos, un es sāku smieties. - Vitnija pasmaidīja, atcerējusies šo

ainu, un tad atcerējās arī Polu, kas bija meties Elizabetei palīgā, noslaucījis viņas asaras savā kabatlakatiņā un nikni paglūnējis uz Vitniju.

- Droši vien pieaugušie, ieraudzījuši tevi smejamies, nolēma, ka tieši tu esi noslēpusi šo balvu kokā?

- Ak nē, pieaugušie bija pārāk aizņemti, pūlēdamies izvilkt Elizabeti no savu pusdienu atliekām, lai pamanītu, ka es aiz smiekliem plīstu vai pušu. Toties Plters Redferns to gan ievēroja un tūdaļ nosprieda, ka vainīga esmu es. Viņš jau zināja, ka es protu uzkāpt kokā vēl ātrāk par viņu. Viņš piedraudēja man sadot, taču Mārgarita Meritone iebilda, ka es esot pelnījusi, lai tēvs mani noper ar pātagu.

- Kurš no tiem tad bija tavs liktenis? - Kleitons painteresējās.

- Neviens, - Vitnija atteica, un viņas smiekli Kleitonam atgādināja zvaniņus. - Redziet, Plters bija pārāk sadusmojies, lai uzklausītu Mārgaritu, un es biju pārliecināta, ka viņš neuzdrošināsies man iesist, tāpēc atlēcu malā tikai pašā pēdējā mirklī. Un Plters trāpīja Mārgaritai, - Vitnija jautri pabeidza. - Ak kungs! Nemūžam neaizmirsīšu, kā izskatījās nabaga Plters, ieraudzījis, kā Mārgarita zālē apveļas un pieceļas sēdus. Viņai bija tik skaisti zila acs, kādu vien var iedomāties.

Abu skatieni sastapās pāri šaha galdam, un priecīgajā klusumā atskanēja degošo pagaļu sprakšķi. Kleitons nolika glāzi, un Vitnijas smaids sāka pagaist, redzot, ka viņš apņēmīgi pieceļas. Pametusi skatienu uz durvju pusi, kur vēl pavisam nesen bija stāvējis kalpotājs, Vitnija pamanīja, ka viņa tur vairs nav.

- Ir jau briesmīgi vēls, - viņa paziņoja un steidzīgi uzlēca kājās, redzēdama, ka Kleitons tuvojas. - Man tūlīt pat jādodas mājup.

Apstājies sprīža attālumā no meitenes, Kleitons samtainā, dobjā balsī teica:

- Paldies par visjaukāko vakaru manā mūžā!

Vitnija pamanīja viņa skatienu, un viņas sirds sāka nevaldāmi dauzīties, bet visu augumu pārņēma izbaiļu trīsas.

- Lūdzu, nestāviet tik tuvu, - viņa izmisusi nočukstēja.

Citādi es jūtos kā trusis, kuram tūlīt uzklups... sesks!

Kleitona acis pasmaidīja, taču balss joprojām skanēja klusi un pavedinoši.

- Es taču nevarēšu tevi noskūpstīt, ja stāvēšu otrā istabas malā, mazā.

- Nesauciet mani tā un neuzdrošinieties mani skūpstīt! Es tikai nesen esmu jums piedevusi to, kas notika pie strauta.

- Baidos, ka šādā gadījumā tev nāksies man piedot vēlreiz.

- Es brīdinu, ka nekādas piedošanas nebūs, - Vitnija čukstus izgrūda, taču Kleitons jau pievilka viņu sev klāt. - Šoreiz es nemūžam jums nepiedošu.

- Tas ir briesmīgi, tomēr es riskēšu, - Kleitons aizsmacis nomurmināja un kā izsalcis piekļāvās viņas lūpām. Viņa rokas pārslīdēja pār meitenes pleciem un muguru, aizvien ciešāk pie-kļaujot viņu sev klāt. Kleitons skūpstīja viņu neatlaidīgi, uzstājīgi, bezgalīgi, un, kad meitenes drebošās lūpas pavērās, viņa mēle ieslīdēja Vitnijas mutē. Tā atkāpās, tad atkal atgriezās, tad vēl un vēlreiz, kustēdamās kādā nezināmā, mežonīgi satraucošā ritmā, kas lika Vitnijas vēderam savilkties savādā kamolā.

Kleitona roku kairinošie glāsti, viņa lūpu pieskārieni jutekliski savijās ar viņas pašas kustībām, un viņa stingrie lieli, kas bija cieši piespiedušies viņas augumam, lika Vitnijas ķermenim atdzīvoties Kleitona apskāvienos. Viņa bezpalīdzīgi padevās Kleitona lūpu un roku satraucošajai uzstājībai, un viņas prāts pamazām satumsa. Tas bija miris. Jo ilgāk turpinājās skūpsti, jo vairāk sašķelta viņa kļuva. Šķita, ka Vitnijā mājo divi cilvēki, viens -maigs un padevīgs, otrs - izbailēs sastindzis.

Kad Kleitons beidzot atrāvās, Vitnija ļāva galvai noslīgt pie viņa krūtīm, piespiedusi plaukstas viņa baltajam, cieti iestīvinā-tajam kreklam. Meitene palika stāvam apjukuma pilnā, iztrūcinātā nepadevībā, niknodamās gan uz sevi, gan uz Kleitonu.

- Vai lai tagad lūdzu tev piedošanu, mazā? - viņš maigi paķircinājās, pasliedams augšup viņas zodu. - Vai varbūt man vajadzētu nogaidīt?

Vitnija pacēla pret viņu savas zaļās, niknās acis.

- Es laikam labāk nogaidīšu, - Kleitons skumji noteica. Aši noskūpstījis meiteni uz pieres, viņš pagriezās, izgāja no istabas un pēc mirkļa atgriezās, nesdams Vitnijas atlasa apmetni. Viņš aplika to ap Vitnijas pleciem, un meitene nodrebēja, sajutusi viņa roku pieskārienu ādai. - Vai tev salst? - Kleitons nomurmināja, no aizmugures apskāva viņu un pievilka sev klāt.

Vitnija nespēja izdvest ne skaņas, jo viņas kakls bija pavisam aizžņaudzies. Viņu bija pārņēmis briesmīgs kauns, izbailes, dusmas un nicinājums pret sevi.

- Es taču nevarētu būt atstājis tevi bez valodas, - Kleitons ķircinādamies pačukstēja, un Vitnija sajuta matos viņa elpu.

Beidzot viņa ierunājās, taču vārdi izskanēja aizžņaugtā čukstā.

- Lūdzu, laidiet mani vaļā!

Kleitons atkal sāka runāt tikai tad, kad viņa kariete apstājās pie Vitnijas mājas arkveida vārtiem.

- Vitnija, - viņš nepacietīgi teica, satverdams meiteni aiz rokas brīdī, kad viņa jau bija atvērusi durvis un grasījās izkāpt. - Es gribu ar tevi parunāt. Ir kas tāds, kas mums abiem būtu jānoskaidro.

- Ne tagad, - Vitnija neizteiksmīgi atbildēja. - Varbūt citreiz, bet ne šovakar.

Vitnija neaizmiga līdz pat saullēktam, pūlēdamās izprast vētrainās, visu aptverošās izjūtas, ko Kleitons bija spējis viņā modināt, to, kā viņam bija izdevies apskaut viņu, atvairot gan nodomus un sapņus par Polu, gan viņas uzskatus par pieklājību un godu.

Meitene apvēlās uz vēdera un iespieda seju spilvenā. Viņa apņēmās, ka turpmāk cītīgi izvairīsies vēlreiz palikt divatā ar Kleitonu. Jebkura satikšanās ar viņu varēja notikt tikai tad, ja tā būs īsa, bezpersoniska, turklāt vēl norisināsies visu acu priekšā. Viņas kļūda - un viņa vairs nemūžam to nepieļaus - bija tā, ka viņai šajā vakarā tik ļoti bija patikusi Kleitona sabiedrība, viņu tik ļoti bija atbruņojusi Kleitona mierīgā pievilcība, ka viņa bija sākusi uzskatīt šo vīrieti par savu draugu.

Draugs! Vitnija rūgti nodomāja, apvēlās uz muguras un sāka drūmi skatīties griestos. Jebkura žņaudzējčūska būtu labāks draugs par šo cilvēku! Šis neķītrais izvirtulis būtu gatavs pavedināt pat svēto. Viņš būtu gatavs uz jebko, lai tikai atkal kādu iekarotu. Jo vairāk viņam bija jānopūlas, jo grūtākas izrādījās medības, jo vairāk viņam tās patika. Un tagad Vitnija bija pilnīgi pārliecināta, ka ir kļuvusi par viņa medījumu. Kleitons bija apņēmies viņu pavedināt, laupīt viņai godu, un nekas nespētu šo vīrieti apturēt.

Gan viņas pašas, gan arī Pola labā abu saderināšanās bija jāizsludina pēc iespējas ātrāk, jo pat Kleitons Vestlends neuzdrošinātos uzmākties sievietei, kas jau ir saderināta ar citu vīrieti. Ar vīrieti, kurš turklāt ir arī izcils šāvējs!

Četrpadsmita nodaļa

Vitnija pieglauda matus, pēdējo reizi kritiski noskatīja savu gaišzaļo vilnas kleitu ar baltiem volāniem ap kakla izgriezumu un piedurkņu galos un sakārtoja samta pušķi, kas saturēja viņas tumšos matus uz kakla. Bezmiega nakts bija atstājusi zem viņas acīm tumšas ēnas, taču visā visumā viņa izskatījās glīta, jauna un meitenīga. Nepavisam ne tāda, Vitnija, aizgriezdamās no spoguļa, draiski nodomāja, kas gatavotos noķert cilpā vīrieti, lai ar izlikšanos panāktu, ka viņš lūdz tās roku. Šodien pat.

Kāpdama lejā uz viesistabu, kur jau gaidīja Pols, viņa domās vēlreiz atkārtoja savu plānu. Viņa panāks, lai Pols nodomātu, ka pēc tēvoča Edvarda atgriešanās viņa kopā ar krustmāti Ennu atkal dosies uz Parīzi. Ja arī tas neliks Polam lūgt viņas roku, tad nelīdzēs nekas.

Nostājusies uz viesistabas sliekšņa, viņa mirkli šaubījās. Pols izskatījās tik brīnišķīgs un tik skaists, ka Vitnijai ārkārtīgi sagribējās aizmirst pieklājību un pašai lūgt viņa roku. Taču tad viņa saņēmās un moži teica:

- Cik jauka pēcpusdiena! Vai iziesim dārzā?

Tiklīdz viņi bija nonākuši aiz augstā, apgrieztā dzīvžoga, kas ieskāva pēdējās ziedošās rozes, Pols viņu noskūpstīja.

- Es pūlos atgūt visu to, ko esmu zaudējis šajos gados, kad tevi nemaz neievēroju, - viņš pajokoja.

Tieši tādus vārdus Vitnija bija gaidījusi. Soli atkāpusies, viņa jautri pasmaidīja un paziņoja:

- Tad jau tev jāpasteidzas, jo tev ir tik daudz gadu, ko atgūt, un tikai dažas nedēļas, kuru laikā to izdarīt.

- Ko tas nozīmē?

- Tad es atkal atgriezīšos Francijā kopā ar krustmāti un tēvoci, - Vitnija paskaidroja, gandrīz saļimdama aiz atvieglojuma, jo Pola sejai pārlaidās tumša ēna.

- Tu atkal brauksi uz Franciju? Es domāju, ka tu esi uz visiem laikiem atgriezusies mājās.

- Arī tur ir manas mājas, Pol. Daudzējādā ziņā pat vēl vairāk nekā šeit.

Pols izskatījās tik satriekts, ka Vitnija jutās vainīga, taču, lai neļautu viņai doties atpakaļ uz Franciju, Polam atlika tikai lūgt viņas roku, un viņš to labi zināja.

- Bet šeit taču ir tavs tēvs, - Pols iebilda. - Šeit esmu arī es. Vai tad tas neko nenozīmē?

- Protams, nozīmē, - Vitnija pačukstēja un novērsās, lai Pols neredzētu viņas seju. Kāpēc gan viņš nevarēja gluži vienkārši pateikt: “Nāc pie manis par sievu,” - viņa izmisīgi prātoja. Uzgriezusi jauneklim muguru, viņa izlikās, ka aplūko košsārtu rozi.

- Tu nedrīksti aizbraukt, - Pols aizžņaugtā balsī teica. - Man šķiet, ka esmu tevi iemīlējis.

Vitnijas sirds sastinga un tad atkal sāka mežonīgi dauzīties. Viņai gribējās mesties Pola apskāvienos, taču vēl bija par agru; viņa atzīšanās bija nedroša un remdena. Paspērusi soli pa taku, Vitnija koķeti uzsmaidīja viņam pār plecu.

- Ceru, ka tu man par to uzrakstīsi vēstuli... kad būsi visu izlēmis līdz galam.

- Diez vai tu tiešām tā ceri! - Pols iesmējās, satvēra meiteni aiz rokas un pavilka atpakaļ. - Nu, Stounas jaunkundz, vai jūs mani mīlat vai ne?

Vitnija apvaldīja vēlēšanos apzvērēt viņam mūžīgu mīlestību.

- Man šķiet, ka mīlu. - Viņa jautri iesmējās.

Taču Pols nevis turpināja sarunu, kā viņa to bija gaidījusi, bet negaidot atlaida Vitnijas roku, un pār viņa seju pārlaidās salta, atsvešināta izteiksme.

- Man šajā pēcpusdienā vēl šis tas jāpadara, - viņš vēsi paziņoja.

Vitnija satriekta un izmisusi atskārta, ka Pols gatavojas aiziet. Meiteni pārņēma briesmīga, pazemojoša sajūta, ka Pols ir sapratis, ko viņa vēlas panākt, un zina, ka Vitnija ir pūlējusies viņu piespiest rīkoties pēc viņas prāta.

Viņi atgriezās pie Pola jaunajiem, smalkajiem ratiem, kas stāvēja pie mājas parādes durvīm, un Pols aizkavējās vienīgi tik ilgi, lai aši un pieklājīgi noskūpstītu Vitnijas roku, un tūdaļ pagriezās un devās uz ratiem. Paspēris soli, viņš atkal atgriezās.

- Cik sāncenšu, neskaitot Vestlendu, man īsti ir? - viņš noprasīja.

Vitnijai no laimes apreiba galva.

- Cik daudz tu vēlētos? - Viņa pasmaidīja.

Pols samiedza acis, jau atvēra muti, lai kaut ko sacītu, taču tad pārdomāja, apgriezās uz papēža un aizsoļoja.

Vitnijas smaids pagaisa. Mokošā izmisumā viņa noskatījās, kā Pols dodas prom, un meitenes sirds sitās sēru marša ritmā ar katru viņa garo soli. Viņa bija piespiedusi Polu atklāt viņa nodomus un nu zināja, kādi tie ir. Viņš bija gribējis tikai nodoties vieglam, nenozīmīgam flirtam un nedarīt neko vairāk. Viņš nebija gribējis Vitniju pirms viņas aizbraukšanas un negribēja arī tagad.

Nonācis pie ratiem, Pols apstājās, pastiepa roku, lai saņemtu pavadu no zirgupuiša, bet tad aprāvās. Viņš palika nekustīgi stāvam ar muguru pret meiteni, un Vitnija prātā sāka murmināt drudžainu, kaislīgu, nesakarīgu lūgšanu.

Spriedzes pilnajā klusumā, baidīdamās cerēt un nespēdama to nedarīt, Vitnija noskatījās, kā Pols lēnām pagriežas un ilgi noskatās uz viņu... un tad nāk atpakaļ. Kad viņš jau bija tik tuvu, lai būtu saskatāma viņa seja, Vitnija juta, ka viņas ceļi trīc tā, ka ir grūti nostāvēt.

- Stounasjaunkundz, - Pols sacīja, un viņa balsī ieskanējās smiekli, - man nupat ienāca prātā, ka attiecībā uz jums man ir likai divas izvēles iespējas. Es vai nu varu izvairīties no jebku-1as turpmākas saskares ar jums, tādējādi izbeidzot savas mokas... vai arī jūs apprecēt, lai tās paildzinātu.

Ieskatījusies viņa zobgalīgajās, zilajās acīs, Vitnija saprata, ka Pols ir izvēlējies. Viņa pūlējās pasmaidīt, taču viņu bija pārņēmis tik milzīgs atvieglojums, ka balsī ieskanējās asaras.

- Tu taču zini, ka tu nemūžam sev nepiedotu, ja izvēlētos vieglāko ceļu.

Pols sāka skaļi smieties, papleta rokas, un Vitnija saļima pret viņu, vienlaikus gan smiedamās, gan raudādama. Piespiedusi vaigu pie Pola krūtīm, kur vienmērīgi un ritmiski sitās viņa sirds, meitene izbaudīja jaunā vīrieša spēcīgo roku apkampienu, kas cieši un valdonīgi bija ieskāvis viņas augumu.

Vitnija jutās tā, it kā viņu būtu ietinusi drošības zelta dūmaka, jo Pols nupat bija pasniedzis viņai dāvanu, tikpat dārgu kā viņa mīlestība, un viņa jutās tik pateicīga, ka bija gatava nokrist ceļos un raudāt aiz pateicības; Pols viņu mīlēja, viņš gribēja viņu precēt... un tas bija pierādījums, patiess un neapgāžams pierādījums tam, ka viņa Francijā tik tiešām ir pārvērtusies. Vitnija vairs nebija tikai uzspodrināts māņu tēls, kas ietērpts pēc pēdējās modes un maskējies par jaunu, izsmalcinātu dāmu, kā viņa allaž bija baiļojusies. Viņa vairs nebija bezcerīga nejēga. Viņa bija īsta. Viņa bija kā vērta. Ciema iedzīvotāji vairs nevarēs smīkņāt, kā viņa savulaik padarījusi sevi par muļķi Pola Sevarī-na dēļ; tagad viņi tikai smaidīs un sacīs, ka Sevarīna kungs vienmēr viņu mdējis, ka viņš tikai nogaidījis, līdz Vitnija kļūs pieaugusi. Tagad viņa varēs dzīvot te starp cilvēkiem, kuru mīlestību viņa allaž bija gribējusi izpelnīties. Viņa atkal bija atguvusi cieņu gan šo cilvēku, gan arī tēva acīs. Vitnija jutās tik atvieglota, ka gandrīz apraudājās.

- Uzmeklēsim tavu tēvu, - Pols ierosināja.

Pacēlusi galvu, Vitnija uzlūkoja Polu laimīgā neizpratnē.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka cs gribētu nokārtot visas formalitātes. Es taču nevaru lūgt (avu roku tavai krustmātei. Kaut gan man tā patiktu daudz labāk, ja vien tas būtu iespējams, - Pols drūmi piebilda.

- Sevel, kur ir mans tēvs? - Vitnija satraukta noprasīja, kad viņi atkal bija iegājuši mājā.

- Ceļā uz Londonu, jaunkundz, - sulainis atteica. - Viņš aizbrauca pirms pusstundas.

- Uz Londonu? - Vitnija nodvesās. - Bet man likās, ka viņš grasās doties prom tikai rīt! Kāpēc viņš aizbrauca šodien? Vai viņš plāno atgriezties ātrāk?

Sevcls, kas vienmēr visu zināja, apgalvoja, ka nav par to informēts. Vitnija nolūkojās, kā sulainis aizsoļo pa gaiteni, livrejai plīvot, un jutās tā, it kā pār viņas laimi nupat būtu nolaidusies ēna.

Savukārt Pols izskatījās pēc vīrieša, kurš saņēmies, lai veiktu nepatīkamu uzdevumu, un tagad, kad to nācies uz laiku atlikt, vairs nezina, vai šādas kavēšanās dēļ jūtas atvieglots vai vīlies.

- Kad viņš atgriezīsies?

- Tikai pēc piecām dienām. - Vitnijas slaidie pleci saguma. - Tieši laikā, lai pagūtu uz pārsteiguma viesībām, kas sarīkotas par godu viņa dzimšanas dienai. - Viņa vīlusies nopūtās. - Tiem radiem, kam jāierodas no tālienes, jau ir izsūtīti ielūgumi. Ja vien tēvs neatgriezīsies agrāk, nekā mēs gaidām, tu varēsi ar viņu runāt tikai nākamajā dienā. Varbūt svētdien pēc dievkalpojuma baznīcā? - viņa ieminējās, kļūdama mazliet mundrāka.

Pols lēni un domīgi pašūpoja galvu.

- Es gribu noslēgt kādu darījumu par diviem tīrasiņu zirgiem. Tie ir brīnum skaisti un tev noteikti ļoti patiks. Un, ja es gribu laikus ierasties izsolē, kas notiks Hemptonparkā, tad man jādodas prom jau sestdien, tieši tajā dienā, kad atgriezīsies tavs tēvs.

Vitnija pūlējās neizrādīt vilšanos.

- Cik ilgi tu būsi projām?

- Mazāk par divām nedēļām. Deviņas vai desmit dienas, ne vairāk.

- Tas izklausās pēc mūžības.

Pols apskāva meileni.

- Lai pierādītu, ka mani nodomi patiešām ir godīgi, es sestdien visu dienu palikšu mājās, ja nu tavs tēvs pārrastos agrāk. Tas nozīmē tikai piecas dienas. Un vēl, - viņš piebilda, pasmaidījis par Vitnijas sarūgtinājumu, - es pat novilcināšu savu aizbraukšanu, lai varētu pavadīt pāris stundu viņa dzimšanas dienas svinībās... ja vien tu mani ielūgsi uz tām.

Vitnija smaidīdama pamāja.

- Ja viesību laikā man neradīsies iespēja ar viņu parunāt, un man jāšaubās, vai tāda iespēja tiešām varētu rasties, tad tu varēsi pēc tām viņam pateikt, ka es, tiklīdz atgriezīšos, vēlos ierasties pie viņa oficiālā vizītē. Nu? - Pols pasmīnēja. - Vai tā runātu cilvēks, kas vēlas izbēgt no laulības?

Pēc Pola aizbraukšanas Vitnija brīdi apsvēra, vai nevajadzētu paziņot šos jaunumus krustmātei Ennai, un beidzot nolēma tā nedarīt. Viņai gribējās pagaidām izbaudīt šo prieku vienai, turklāt viņu bija pārņēmušas māņticīgas bailes stāstīt kādam par gaidāmo saderināšanos ar Polu, iekams pats Pols vēl nav īsti lūdzis viņas roku. Turklāt tēvs neapšaubāmi sestdien atgriezīsies pietiekami agri, lai Pols varētu ar viņu runāt. Un tad viņi varēs jau tajā pašā vakarā dzimšanas dienas viesību laikā paziņot par savu saderināšanos.

Šīs domas ārkārtīgi nomierināta, Vitnija devās atpakaļ mājā, lai pievienotos krustmātei pie pusdienu galda.

Kā jau ieradis, Kleitons pie pusdienu galda pārskatīja saņemtās vēstules. Bez parastās darījumu sarakstes un ielūgumiem tur bija arī vēstules no viņa mātes un brāļa. Kleitons pasmaidīja, iedomājies, cik ļoti pārsteigta būs māte, uzzinājusi, ka viņš beidzot gatavojas precēties un dāvāt viņai mazbērnus, par kuriem viņa visu šo laiku nebija devusi dēlam mieru. Viņa dabūs apmēram sešus, Kleitons klusībā nosmīkņāja, un cerams, ka tiem visiem būs Vitnijas zaļās acis.

Vēl joprojām smaidīdams, viņš uzšvīkāja savus iniciāļus uz

Londonas juveliera rēķina par smaragda kulonu, ar kuru Vitnija bija izrotājusies pirmajā mājās sarīkotās balles vakarā.

Nolicis rēķinu malā, Kleitons sāka lasīt sava sekretāra garo vēstuli, kurā bija lūgti norādījumi par tik dažādu jautājumu atrisināšanu kā, piemēram, veca ģimenes kalpotāja laišana sen pelnītājā atpūtā un kādas kuģniecības lielas akciju paketes iegāde. Līdzās katram jautājumam tika pierakstīti precīzi un sīki norādījumi.

Uz sliekšņa noklepojās sulainis.

- Piejums ir ieradies Stouna kungs, jūsu gaišība, - viņš paskaidroja, kad Kleitons pacēla acis. - Es, protams, sacīju, ka jūs pusdienojat, tomēr šis cilvēks uzstāj, ka viņa ierašanās iemesls ir ārkārtīgi steidzams un neatliekams.

- Labi, tad ielaidiet viņu! - Kleitons īgni nopūtās. Pret Vit-niju viņa pacietība bija bezgalīga, taču par savu nākamo sievastēvu to nepavisam nevarēja sacīt. Patiesībā Kleitons tikai ar lielām pūlēm spēja paciest šā cilvēka klātbūtni.

- Man vajadzēja ierasties pie jums, pirms aizbraucu uz Londonu, - Mārtiņš Stouns skaidroja, steidzīgi pārsoļodams pāri istabai un apsēzdamies hercogam pretī. - Mēs esam nonākuši nejaukā ķezā, un viss kļūs vēl ļaunāk, ja jūs... mēs kaut ko tūdaļ nedarīsim.

Kleitons strupi pamāja apkalpotājam, kurš bija pasniedzis pusdienas, un nogaidīja, kamēr tas izgājis aizvēra durvis. Tikai tad viņš pievērsa apmeklētājam vienaldzīgu skatienu.

- Ko jūs īsti teicāt, Mārtiņ?

- Es teicu, ka kaut kas atgadījies. Kāds sarežģījums. Runa ir par Scvarīnu. Kad es devos prom, viņi palika kopā.

- Es jau jums sacīju, ka par Sevarīnu man nav jāraizējas, -Kleitons nepacietīgi pārtrauca.

- Es gan jūsu vietā labāk sāktu raizēties, - Mārtiņš brīdināja, izskatīdamies vienlaikus sadusmots un vīlies. - Kad Vitnijai bija tikai piecpadsmit gadu, viņai uznāca nejēdzīga vēlēšanās aizvilināt Sevarīnu no Eštonu meitenes, un, kaut arī viņai bija vajadzīgi pieci gadi - pieci gadi! - lai to panāktu, viņa joprojām

nav padevusies. Un kuru katru mirkli viņai tas izdosies. Pieminiet manus vārdus, tas nabaga velns prāto viņu precēt. Viņš ir nkai par mata tiesu no tā, lai lūgtu viņas roku. Dievs vien zina, kāpēc, jo viņa to padarīs traku. Viņa jau ir padarījusi traku ari mani.

Kleilona balsī skanēja ironisks uzjautrinājums.

- Runājot par šo “nabaga velnu”, kas ir jau lūdzis viņas roku, man atliek tikai uzslavēt viņa gaumi. Tomēr, kā es jau jums vairākas reizes esmu teicis, es spēju tikt galā ar Vilniju un...

Izskatījās, ka Mārtiņš ir gatavs vai pārplīst no dusmām.

- Ar viņu nav iespējams tikt galā. Jums tikai liekas, ka jūs to spētu, bet es viņu pazīstu labāk. Nolādēts, viņa ir ietiepīgs, spītīgs skuķis un vienmēr tāda bijusi. Tiklīdz viņa kaut ko ieņem galvā, kā, piemēram, noprecēt Sevarīnu, tad viņu vairs nekas nespēj apturēt.

Mārtiņš izvilka kabatlakatu, noslaucīja uz pieres izspiedušos satraukuma sviedrus un turpināja:

- Tiklīdz viņa piedabūs Sevarīnu tiktāl, ka viņš būs ar mieru viņu precēt, iespējams, viņa nospriedīs, ka ir sasniegusi mērķi, un tūdaļ aizmirsīs viņu. No otras puses, - viņš drūmi uzsvēra, -ja šis mans velnišķīgais bērns nolems, ka patiešām grib ar Sevarīnu apprecēties, tad jūs dabūsiet ar varu stiept viņu pie altāra, bet viņa no visa spēka cīnīsies pretī. Vai saprotat, ko gribu sacīt?

Pelēko acu pāris vienaldzīgi uzlūkoja viņu.

- Jā.

- Labi, labi. Tātad mums jāpanāk, lai Sevarīns viņai neieminētos par laulībām, un vienīgais, kā to izdarīt, ir nekavējoties pateikt Vitnijai, ka viņa kopš jūlija ir saderināta ar jums. Pasakiet to Sevarīnam. Pasakiet to visiem. Tūdaļ pat paziņojiet par šo saderināšanos.

-Nē.

- Nē? - Mārtiņš neizpratnē atkārtoja. - Ko tad jūs taisāties iesākt ar Sevarīnu?

- Un ko jūs man ieteiktu?

- Es jau teicu! - Mārtiņš izmisis sacīja. - Pavēliet Vitnijai atteikties no viņas plāna attiecībā uz Sevarīnu un lieciet viņai nekavējoties gatavoties kāzām ar jums!

Kleitons tikai ar pūlēm novaldījās.

- Martin, vai jūs kaut reizi esat “pavēlējis” savai meitai izdarīt kaut ko tādu, ko viņa nevēlas darīt?

- Protams, esmu. Es taču esmu viņas tēvs.

Kleitona lūpas ietrīcējās uzjautrinājumā.

- Un vai tad, kad jūs viņai kaut ko pavēlējāt, vai Vitnija ar cieņu pieņēma jūsu pārākumu un paklausīja pavēlei?

Mārtiņš sašļuka krēslā, un viņa seja drūmā sakāvē piesarka.

- Pēdējā reize, kad es pavēlēju meitai man klausīt, bija tad, kad viņai bija četrpadsmit gadu, - viņš atzinās. - Es liku viņai atdarināt Eštonu meiteni, un turpmākos divus mēnešus Vitnija bez mitas kniksēja. Viņa kniksēja, ienākdama istabā un iziedama no tās. Viņa kniksēja sulainim un ķēkšai, un pat zirgiem. Katru sasodīto reizi, kad es paskatījos uz tā skuķa pusi, viņa pameta visu, ko tajā brīdī darīja, un pakniksēja man. Un visu pārējo laiku viņa tā savādi plivināja skropstas. Viņa apgalvoja, ka tikai klausot manai pavēlei atdarināt Eštonu meiteni.

- Vitnija darīs to, ko es viņai likšu, - Kleitons paziņoja tonī, kas izslēdza turpmākus iebildumus. - Bet, kamēr es nebūšu gatavs viņai paziņot par mūsu saderināšanos, neviens viņai nedrīkst par to stāstīt. Kad man liksies, ka ir pienācis īstais bridis, tad to izdarīšu es pats. Vai jums tas ir pilnīgi skaidrs, Mārtiņ?

Mārtiņš bezcerīgi pamāja.

- Lieliski, - Kleitons noteica, paņēma no vēstuļu kaudzes nākamo aploksni un atvēra to.

Nervozi aizbāzdams pirkstus aiz kaklauta, Mārtiņš izgrūda:

- Ir vēl kas. Patiesībā tīrais sīkums.

- Jā, turpiniet, lūdzu! - Kleitons atteica, nepaceldams acis no vēstules.

- Runa ir par lēdiju Ennu Gilberlu. Viņa nez kāpēc muļķīgi uzskata, ka Vitnijai jūs nepatīkat. Es priecātos, ja jūs spētu viņu pārliecināt, ka varat tikt galā ar šo sarežģījumu.

- Kāpēc?

- Mani kalpotāji ziņo, ka viņa sūta vēstules savam vīram uz visiem Eiropas valstu konsulātiem. Manuprāt, viņa vēlas uzmeklēt viru un nekavējoties izsaukt viņu uz šejieni.

Hercoga sejā uzplaiksnīja tik salta nepatika, ka Mārtiņš iespiedās krēslā.

- Vai jūs gribat teikt, ka viņa ir noskaņota pret šīm laulībām?

- Mans Dievs, nē! To nu gan es negribēju sacīt! - Mārtiņš i/.misis iesaucās. Enna Gilberta ir saprātīga sieviete, tomēr pret Vitniju viņai ir pārāk mīksta sirds. Pēc tam kad jūs bijāt viņai pastāstījis, ko mēs - es un jūs - esam izdarījuši un viņa bija atguvusies no šā satricinājuma, viņa piekrita, ka laulības ar jums būtu ārkārtīgi izdevīgas. Viņa sacīja, ka jūs esot ļoti iekārojams līgavainis, visā Eiropā cita tāda neesot, turklāt Anglijā neesot nevienas tik aristokrātiskas un nozīmīgas ģimenes kā Vestmorlendi.

-Atliek tikai priecāties, ka lēdija Gilberta ir tik saprātīga, -Kleitons, mazliet nomierinājies, atteica.

- Nemaz tik saprātīga viņa nav\ - Mārtiņš iebilda. - Enna ir neganti pārskaitusies, ka mēs esam visu nokārtojuši, Vitnijai nezinot. - Viņš rūgti piemetināja: - Viņa nosauca mani par saltu, bezsirdīgu tēvu, kam nepiemītot ne drusciņas cilvēciska saprāta. - Pamanījis hercoga piekrītošo skatienu, Mārtiņš aizkaitināts izgrūda: - Enna apgalvoja, ka jūs esot īsts diktators un domājot tikai par sevi. Viņa sacīja, ka viņai ārkārtīgi nepatīkot jūsu reputācija sieviešu ziņā un ka jūs esot pārāk izskatīgs, lai šķistu uzticams. Vārdu sakot, lēdija Gilberta uzskata, ka Vitnija mums abiem ir par labu.

- Esmu pārsteigts, ka mana mazā dāvana jums simttūkstoš mārciņu apmērā nav likusi viņai atmaigt, - Kleitons ciniski novilka.

- Viņa to nosauca par kukuli, - Mārtiņš paziņoja un tūdaļ sarāvās, ieraudzījis hercoga salto skatienu. - Lēdijai... lēdijai Gil-bertai ir nepieciešams būt pārliecinātai, ka jūs ar spēku nepiespiedīsiet Vitniju jūs apprecēt, iekams viņai pret jums nebūs ra-

dušās maigas jūtas. Ja viņa nojums šo solījumu nesaņems, manuprāt, viņa pierunās viru, lai tas izmanto visu savu ietekmi laulību izjaukšanai. Viņam ir sakari augstākajās aprindās, un viņa uzskati ir visai ietekmīgi to cilvēku acis, kuri kaut ko nozīmē.

Negaidot hercoga draudīgajā sejā atplauka neviltota jautrība.

- Ja lords Gilberts vēlēsies saglabāt savu ietekmi šajās aprindas, tad viņš noteikti negribēs padarīt mani par savu ienaidnieku. Riskējot izklausīties nepieklājīgs, Mārtiņ, arī es tik tiešam esmu viens no tiem, “kas kaut ko nozīmē”

Pēc Mārtiņa aiziešanas Kleitons piecēlās un piegāja pie loga. Ar plecu atspiedies pret rāmi, viņš noskatījās uz strādniekiem, kas netālu no meža, zāliena viņā malā, no rupji tēstiem akmeņiem cēla mazu nojumi.

Ja Mārtiņš būtu ieradies pie viņa vakar, nevis šodien, lai mudinātu viņu piespiest Vitniju precēties, iespējams, ka viņš būtu to nopietni apsvēris. Līdz vakardienai Vitnija viņa acīs bija tikai nupat iegūts īpašums - dārgs, varbūt pat ļoti dārgs, tomēr tikai un vienīgi īpašums.

Armānu masku balles vakarā viņš bija uz mirkli iedomājies, vai nevajadzētu padarīt Vitniju par savu mīļāko, taču labi audzinātas jaunavas pavešanu viņš neatļautos pat ar saviem uzskatiem par sievietēm. Turklāt viņa pienākums bija reiz apprecēties un parūpēties par mantiniekiem, un par šo atbildību viņam tika regulāri atgādināts kopš dienas, kad viņš bija kļuvis pilngadīgs. Un tāpēc, skatīdamies Vitnijas smaidīgajā sejā tovakar Armānu dārzā, Kleitons bija nācis pie ārkārtīgi apmierinoša sava pienākuma un iekāres divkāršās problēmas atrisinājuma: viņš nolēma apprecēt Vitniju Stounu.

Līdz vakardienai Vitnija bija tikai viņa kārīgo domu iepriecinošs objekts un viņa nepieciešamā mantinieka nākamā māte. Taču vakar viss pēkšņi bija mainījies. Vakar viņa bija aizskārusi Kleitona sirdī maigumu un vēlēšanos meiteni aizstāvēt, par ko viņam pašam līdz šim nebija ne jausmas.

Viņš bija klausījies, kā Vitnija smiedamās atklāj viņam stāstu, kas Kleilonam šķita vairāk skumjš nekā jocīgs, stāstu par jau-

nu meiteni, kurai nav mātes un kura piespiesta muļķīgā mūzikas vakarā uzstāties idiotisku ļautiņu priekšā. Pirmo reizi viņš bija sapratis tās sāpes, izmisumu un nikno pazemojumu, ko Vitnija bija izjutusi, būdama vēl maza meitene.

Kleitonam nepatika lielākā daļa viņas kaimiņu; tie bija tikai dumji, tenkotkāri lauku ļaudis. Kopš brīža, kad viņi bija uzzinājuši, ka Vitnija gatavojas atgriezties no Parīzes, viņi bija sākuši nogurdināt cits citu - un viņu ari - ar bezgalīgiem stāstiem par Vitnijas bērnību un to, kā viņa vajājusi Polu Sevarīnu.

Ja apliecinājums viņiem visiem par to, ka Vitnija tik tiešām spēj savaldzināt Polu Sevarīnu, bija vienīgais veids, kā viņa varēja atgūt savu lepnumu, tad Kleitons bija ar mieru viņai to ļaut. Lai ciema ļaudis vēl pāris dienu papriecājas, ka viņa dabūjusi Sevarīnu. Kleitons bija gatavs pagaidīt... ja vien Sevarīns visu nesabojās un nesaņems drosmi, lai lūgtu Vitnijas tēvam viņas roku. Kleitons bija ar mieru paciest daudz ko, tomēr ne jau Vitnijas saderināšanos ar citu vīrieti. To nu gan viņš nepieļautu.

Beidzot izlēmis, Kleitons atgriezās pie galda. Mārtiņam vajadzēja atgriezties tikai pēc piecām dienām, un Kleitons nespēja tik ilgi gaidīt, līdz atkal varēs ieraudzīt Vitniju. Tātad bija nepieciešams kāds iemesls, lai satiktos ar meiteni tēva prombūtnes laikā, kāda viltība, lai viņa piekristu satikties. Kleitons bridi apsvēra un tad apmierināts pasmaidīja, atcerējies, ka Vitnija bija piekritusi rīkot ar viņu sacīkstes Bīstamā Krustceļa mugurā.

Paņēmis baltu papīra lapu, Kleitons brītiņu padomāja, izvēlēdamies pareizos vārdus; vēstulei vajadzēja atgādināt izaicinājumu, nevis ielūgumu, kuru viņa noteikti noraidītu.

"Dārgā Stounas jaunkundz, ” viņš beidzot uzrakstīja, “cik atceros, Jūs izteicāt vēlēšanos pārliecināties par savām spējām jāšanas sacensībās ar ērzeli. Esmu gatavs trešdienas rītā tajās piedalīties pa jebkuru Jūsu izvēlētu ceļu. Ja Jūs tomēr nožēlojat savu pārsteidzīgo izaicinājumu, tad varat būt droša, ka es Jūsu atteikšanos uzskatīšu nevis par gļēvumu, bet gan par visnotaļ saprotamām bailēm, ka Jūs nespēsiet tikt ar šo zirgu galā. Ar cieņu... ”

Apkaisījis vēstuli ar smiltīm, lai nožāvētu tinti, Kleitons aiz-

zīmogoja to. Juzdams labi padarīta darba prieku, viņš pavēlēja nekavējoties nogādāt vēstuli Stounas jaunkundzei un sagaidīt atbildi.

Pēc stundas ceturkšņa sulainis atgriezās ar Vitnijas atbildi, kura bija rakstīta skaistā, izsmalcinātā rokrakstā, kas vairāk piedienējās skolotam mūkam un patīkami atšķīrās no tik daudzu dižciltīgu, tomēr nemācītu sieviešu nesalasāmajiem skricelējumiem. Uzrunas nebija. “Lai tas notiek trešdien, ” viņa rakstīja. “Es gaidīšu desmitos no rīta pie Sevarīna kunga īpašuma ziemeļrietumu robežas netālu no birzs. ” Tas bija viss. Tomēr ar to pilnīgi pietika, lai Kleitons pasmaidītu. Piecēlies un izstaipījies viņš svilpodams izsoļoja cauri klusajai mājai un uzkāpa augšstāvā, lai uzvilktu jātnieka bikses.

Piecpadsmita nodaļa

Ieraudzījis ainu, kas pavērās viņa acīm, uzjājot kalnā, aiz kura sākās Sevarīna birzs, Kleitons spēji savilka pavadu un apturēja zirgu. Ieleja bija pilna ar karietēm, kurās sēdēja sievietes ar košiem saulessargiem un vīrieši labākajos svētdienas uzvalkos. Tie ne tik turīgie skatītāji, kas bija ieradušies bez karietēm, vai nu sēdēja zirgu mugurās, vai arī netālu pastaigājās.

Lai redzamā aina sāktu līdzināties īstam lauku gadatirgum, tajā trūka tikai pāris akrobātu spilgtās zīda tunikās un dažu žonglieru. Tiklīdz Kleitons to iedomājās, kāds pacēla tauri un divreiz tajā iepūta. Viss pūlis tūdaļ pagriezās, lai noskatītos, kā viņš jāj lejup pa nogāzi.

Piesardzīgi nolaidusi skropstas, Vitnija uzmeta ilgu, pētošu skatienu Kleitona zirgam. Viņa ieraudzīja četras skaisti veidotas kājas, muskuļotas krūtis un spēcīga mednieka rumpi, taču, tā kā no viņas atrašanās vietas necik daudz nebija saskatāms, tad viņa paguva ievērot tikai to, ka jātniekam kājās ir spoži nospodrināti brūnas ādas jātnieka zābaki un lieliski pieguļošas briežādas bikses.

- Vai jums labāk negribētos sarīkot šaušanos no divdesmit soļu attāluma, Stounas jaunkundz? - Kleitons pajokoja, nostādījis zirgu uz starta līnijas viņai līdzās.

Vitnija jau pacēla galvu, lai kaut ko salti un pieklājīgi atbildētu, taču Kleitona smaids izskatījās tik zēniski atbruņojošs, ka viņa gandrīz pasmaidīja. Divi apkaimes vīri piesteidzās Klcito-nam klāt, lai novēlētu viņam labu veiksmi, un viņš bija spiests novērsties no Vitnijas.

Meitene noskatījās, kā viņš apspriežas un joko ar vīriem. Kleitons sava milzīgā, spēcīgā zirga mugurā šķita pavisam mierīgs un jauki sarunājās ar vīriem, tā ka viņa vienīgi ar pūlēm spēja noticēt, ka šis cilvēks ir tas pats nevaldāmais, plēsonīgais pa-vedinātājs, kas bija uzklupis viņai pats savās mājās un turējis viņu piespiestu sev cieši klāt, ar alkatīgajām lūpām piekļāvies pie viņas mutes. Šķita, ka Kleitonā mājo divi cilvēki. Viens no tiem viņai patika gluži labi, bet no otra viņa baidījās un neuzticējās tam... un šādai rīcībai bija saprotams iemesls.

Elizabetes tēvs vēlreiz iepūta taurē, un Bīstamais Krustceļš nervozi salēcās.

- Vai esat gatavi? - Pols uzsauca Vitnijai un Kleitonam un pacēla pistoli.

Vitnija paliecās pret Kleitonu, silti uzsmaidīja pārsteigtajam vīrietim un ļoti klusi paziņoja:

- Ja jūs būtu tik laipns un sekotu man, kungs, es jums labprāt parādītu ceļu.

Kleitons skaļi iesmējās, atskanēja pistoles šāviens, un viņa zirgs metās uz sāniem. Viņam nācās noliekties, lai satvertu pavadu, ko viņš pārsteigts izbrīnā bija nometis, un, kad viņš beidzot pagrieza zirgu pareizajā virzienā, Vitnija jau bija krietnu gabalu viņam priekšā.

Zirga pakavi aizdunēja pa cieto, zaļo zemi. Karotājs pūlējās panākt sāncensi, taču Kleitons nogaidīdams mazliet pieturēja zirgu, līdz abi jātnieki beidzot nogriezās uz rietumiem, auļodami gar strautu.

- Mierīgi, - Kleitons uzrunāja zirgu. - Vispirms paskatīsimies, ko viņa spēj, un tad rīkosimies paši.

Viņiem priekšā Bīstamais Krustceļš eleganti pārlēca pāri zemam akmens mūrim, un Kleitons atzinīgi pasmaidīja. Vitnija tu-

Rijās seglos viegli un skaisti, ar prasmīgu izveicību valdīdama nesen iejāto zirgu.

Kad abi jātnieki veica pēdējo pagriezienu pirms galamērķa, Kleitons ievēroja, ka Bīstamais Krustceļš sāk pagurt. Nolēmis panākt Vitniju pie nākamā koku pudura, Kleitons noliecās uz priekšu un atlaida pavadu pavisam vaļīgi. Tajā pašā mirkli Karotājs metās auļos tik strauji, ka zeme sāka zibēt zem zirga pakaviem.

Zirgs paauļoja garām pagriezienam, un Kleitona sirds krūtis sastinga. Pāri ceļam aizrikšoja melnais ērzelis... bez jātnieces. Nežēlīgi sarāvis Karotāja pavadu, Kleitons izbijies sāka lūkoties pēc Vitnijas.

Un tad viņš ieraudzīja meiteni. Viņa sakņupuši gulēja zem liela ozola pie paša koku pudura. Virs viņas slējās resns, nolūzis zars, kas acīmredzot bija izsitis viņu no segliem brīdī, kad Vit-nija bija pieauļojusi pārāk tuvu kokiem.

Nolēcis no zirga, Kleitons pieskrēja meitenei klāt tik izbijies kā vēl nekad mūžā. Izmisīgi sataustījis pulsu, viņš juta to vienmērīgi pukstam slaidajā kaklā un tad aši pārlaida pirkstus pār meitenes matiem, meklēdams brūci. Viņu pārņēma panika, atceroties nostāstus par cilvēkiem, kas, saņēmuši triecienu pa galvu, tā ari vairs nekad nebija atguvuši samaņu.

Neatradis ne punus, ne brūces, Kleitons pārlūkoja Vitnijas kājas un rokas, meklēdams lūzumus. Izskatījās, ka viss ir kārtībā, tāpēc viņš tikai norāva sev svārkus un salocītus palika Vitni-jai zem galvas. Notupies līdzās meitenei, Kleitons sāka berzēt viņas plaukstu locītavas.

Vitnijas plakstiņi nodrebēja, un Kleitons atvieglojumā gandrīz novaidējās. Saudzīgi atglaudis smagos, sapinkātos matus no viņas pieres, viņš paliecās tuvāk.

- Viss ir kārtībā, maziņā. Kur tev sāp? Vai tu vari parunāt?

Jūraszaļās acis atvērās un uzlūkoja runātāju vēsi un mierīgi. Cik skaistas acis, Kleitons nodomāja, un Vitnija tajā pašā mirkli veltīja viņam vārgu smaidu, kas viņu iedrošināja. Taču jau meitenes pirmie vārdi lika viņam tūdaļ aizmirst visu maigumu.

- Jūs taču nebūsiet aizmirsis, - Vitnija pačukstēja, - ka pirms šā negadījuma es biju priekšgalā.

Kleitons gandrīz nespēja noticēt savām ausīm. Piecēlies viņš ar trīcošām kājām atbalstījās pret koku, blenzdams uz meiteni neticīgā klusumā.

- Vai jūs man palīdzēsiet piecelties? - pēc brītiņa Vitnija jautāja.

- Nē, - Kleitons nepielūdzami atteica un sakrustoja rokas uz krūtīm. - Nepalīdzēšu vis.

- Ļoti labi! - Vitnija nopūtās, mazliet stīvi piecēlās un nogludināja svārkus. - Tomēr tas ir ļoti nepieklājīgi.

- Es neesmu rīkojies nepieklājīgāk pārjums. Jūs taču notēlojāt kritienu, sapratusi, ka nespēsiet noturēties priekšgalā.

Uzmetusi Kleitonam savādu skatienu, Vitnija noliecās, izvilka no lapām viņa svārkus, nopurināja un pasniedza īpašniekam. Nožēlas pilna, viņa pašūpoja galvu, taču Kleitons paguva pamanīt vieglo smaidu, kas pavīdēja meitenes lūpās.

- Tā vienmēr ir bijusi viena no manām sliktākajām īpašībām, - viņa atzinās, pārspīlēti smagi nopūzdamās. - Varat man ticēt, ka tas man ir bieži vien licis izjust pamatīgu nožēlu.

- Kas tad? - Kleitons vaicāja, apspiezdams smaidu par pilnīgo nožēlas trūkumu viņas jaukajā, augšup pavērstajā sejā.

- Blēdīšanās, - Vitnija nopietni paskaidroja. - Es tā vienmēr rīkojos, kad saprotu, ka nespēšu uzvarēt. - Viņa izlaida pirkstus caur matiem, saviebdamās par lapām, kas izkrita no sajukušajām cirtām, un Kleitons klusībā pasmīnēja. Šī jaunā sieviete spēja pārvērst savas sliktās īpašības labajās, tikai paraustot plecus vai papurinot skaisto galvu.

Kamēr Vitnija nokritušajās lapās sameklēja pātagu, Kleitons piegāja pie sava zirga un uzkāpa seglos. Piejājis pie Bīstamā Krustceļa, viņš satvēra ērzeļa pavadu un aizveda to atpakaļ pie Vitnijas, taču, kad viņa pasniedzās pēc Krustceļa pavadas, Kleitons tīšām paveda ērzeli pāris soļu uz priekšu, lai viņa to nevarētu aizsniegt.

- Jūsu atzīšanās mani tik ļoti iespaidoja, - viņš paskaidroja,

redzēdams, ka Vitnija nolaiž rokas un neizpratnē sarauc pieri, ka arī man pieklātos atzīties. Redziet, es esmu viens no tiem perversajiem ļautiņiem, kas ir gatavi izdarīt jebko, lai tikai neļautu krāpniekiem uzvarēt. Es pat esmu gatavs krāpties arī pats, lai tikai tas nenotiktu.

Joprojām turēdams Bīstamā Krustceļa pavadu, viņš pajāja vēl pāris soļu tālāk, tad pagriezās un pāri plecam palūkojās uz meiteni. Vitnija sašutusi skatījās uz viņu, nespēdama bilst ne vārda.

- No šejienes jums nebūs tālu jāiet, - Kleitons moži paskaidroja. - Tomēr, ja jūs labāk vēlaties tikt zirga mugurā, tad kuru katru mirkli var ierasties kāds no skatītājiem, lai palūkotos, kāpēc mēs esam tā aizkavējušies. Lai nu kā, jūs vairs nevarēsiet kāpt mugurā savam zirgam, lai mēģinātu pabeigt sacīkstes.

Samiegusi acis, Vitnija noskatījās, kā Kleitons aizjāj, vezdams Ildzi viņas zirgu. Sašutuma pilnā izmisumā viņa iecirta sev pa kāju ar pātagu un iekaucās sāpēs. Vitnija noslīga zemē, lai sagaidītu kādu glābēju, taču, jo ilgāk viņa tā sēdēja, jo dīvaināks viss šķita. Viņa nepavisam nebija tīšām nokritusi no zirga. Ja ari viņu varēja par kaut ko vainot, tad tikai par muļķīgo atskatīšanos, lai redzētu, cik drīz Kleitons panāks viņas pagurstošo zirgu. Kad viņa bija atkal pagriezusies, tieši priekšā bija slējies zemu noliecies zars.

Vitnija mēģināja dusmoties uz Kleitonu, ka viņš tik nelietīgi pametis viņu vienu, taču niknums drīz vien pagaisa. Prātā nemitīgi kavējās atmiņas, cik ārkārtīgi iztrūcies viņš izskatījās, kad noliecās viņai pāri. Kleitona balss bija piesmakuši raizēs un seja satraukuma pārņemta. Viņš bija čukstējis: “Viss ir kārtībā, maziņā.”

Vitnija izrāva zāles kumšķi un nopūtusies to aizmeta. Kā gan viņa vēlējās, kaut Kleitons piekristu būt tikai par viņas draugu... Viņš būtu tik brīnišķīgs draugs, meitene prātoja. Viņš spēja būt tik apburošs, viņš prata Vitniju sasmīdināt. Varbūt tad, kad viņa būs apprecējusies, Kleitons pārstās viņu uzlūkot kā sāncensi un tad viņi varēs kļūt draugi. Varbūt...

Un tad jau Vitnija aizmirsa Kleitonu, jo aiz koku pudura iz-

auļoja Pols un strauji apturēja zirgu viņai līdzās. Ieraudzījis Vit-niju sēžam zeme, viņš nomainīja raizes savā sejā pret nepatiku.

- Kā tev šķiet, vai tu varētu man paskaidrot, kāpēc ik reizi, kad jūs ar Vestlendu tiekat kopā, jūs abi kaut kur pagaistat? -viņš īgni painteresējās.

Kad Kleitons iejāja birzī, turēdams aiz pavadas Bīstamo Krustceļu, skatītāji izbailēs sāka klaigāt un metās viņam klāt. Visiem priekšā nostājās lēdija Gilberta.

Kas noticis? - Vitnijas krustmāte sauca. - Kur ir Vitnija?

- Viņa tūdaļ būs klāt! - Kleitons uzsauca un pagriezies noskatījās, kā piejāj Sevarīns, nosēdinājis Vitniju sev priekšā seglos. Skatīdamies uz meiteni, viņš piepeši mainīja savu sākotnējo uzskatu par to, kā viņa sacīkšu laikā šķīrusies no zirga. Lai arī kā tas būtu noticis, viņas rīcība noteikti nav bijusi tīša, Kleitons nosprieda. Vitnija gluži vienkārši nebija tāds cilvēks, kas ir ar mieru padoties.

Pie finiša līnijas Vitnija noslīdēja no Pola zirga un nedroši uzlūkoja Kleitonu, prātodama, ko gan viņš teicis pārējiem. Visi tūdaļ sadrūzmējās viņai apkārt, un tie, kas bija noslēguši derības par sacīkšu iznākumu, klaigājot pieprasīja paziņot rezultātus.

Kleitons paliecās, satvēra Vitniju zem padusēm un uzcēla zirgā sev priekšā.

- Viņi gaida, kad tu pateiksi, kurš uzvarējis mūsu sacīkstēs, -viņš paskaidroja, tīšām izlikdamies nemanām meitenes sašutumu par tik familiāru apiešanos.

- Mans zirgs paklupa, - Vitnija uzsauca. - Vestlenda kungs ir uzvarējis. - Pagriezusies pret Kleitonu, viņa klusu piebilda: - Patiesībā neviens no mums nav uzvarējis.

Kleitons ironiski sarauca uzacis.

- Tavs zirgs bija paguris, un tu būtu zaudējusi, - viņš atteica. - Un tu esi pietiekami laba jātniece, lai to saprastu jau labu laiku pirms kritiena.

- Priecājos, ka jūs esat par mani vismaz tik labās domās, lai piekristu, ka esmu godīgi nokritusi, - Vitnija atcirta.

Kleitons iesmējās.

- Ja tev būtu kaut mazākā nojauta, cik labās domās es patiesībā esmu par tevi, tu justos pagalam satriekta.

Pirms Vitnija bija paguvusi apjēgt šo satriecošo paziņojumu, Kleitons viegli izcēla viņu no segliem. Nostājusies līdzās Polam, viņa skatījās, kā Kleitons pagriež zirgu un aizaulekšo pāri kalnam.

Ceturtdiena pagāja pagalam garlaicīgi. Pols bija aizņemts, gatavodamies aizbraukšanai, tāpēc Vitnija visu dienu aizvadīja, palīdzēdama sestdien paredzēto tēva dzimšanas dienas viesību rīkotājiem un rakstīdama sen aizkavētās vēstules Parīzes draudzenēm.

Piektdienas rītā viņa uzrakstīja garu vēstuli Emīlijai, kura atkal bija atgriezusies Londonā. Vilinājums atklāt pašas spītīgi un gandrīz māņticīgi glabāto noslēpumu par Polu bija gandrīz neizturams, tāpēc Vitnija vēstulē pieminēja, ka drīz paziņos draudzenei ļoti satraucošus jaunumus. Viņa pabeidza vēstuli ar solījumu apciemot Emīliju Londonā, zinādama, ka šo solījumu varēs izpildīt ļoti drīz, jo viņai nāksies doties turp, lai nopirktu kāzu kleitu un pūru. Vitnija laimīga nolēma, ka uzaicinās Emīliju par laulību goda viesi.

Nonesusi vēstules lejā, lai liktu tās nosūtīt, viņa atklāja, ka atbraucis Kleitons Vestlends, kurš patlaban draudzīgi sarunājās ar Ennu rožu salonā un, ieraudzījis Vitniju, pieklājīgi piecēlās.

-Es ierados, lai pārliecinātos, ka jūs esat pilnīgi atlabusi pēc aizvakardienas nelaimes gadījuma, - Kleitons paziņoja, un viņa balsī šoreiz nebija ne miņas no ierastās ķircināšanas.

Vitnija saprata - tādā veidā viņš mēģina atvainoties par to, ka uzskatījis viņas kritienu par tēlotu.

- Esmu pilnīgi atlabusi, - viņa apliecināja.

- Lieliski, - Kleitons atteica. - Tad jau jums nebūs iemesla apgalvot, ka jums apmiglojies prāts vai uzmācies nelabums, ja es jūs vēlreiz uzvarēšu šaha spēlē. Kā būtu ar šo pēcpusdienu?

Vitnija uzķērās uz viņa āķa kā forele uz mušas un rezultātā

pavadīja lielāko dienas daļu patīkamos vārdu ķīviņos un ķircināšanās divkaujās pie šaha galdiņa, kamēr krustmāte kā smaidīga pavadone sēdēja turpat uz dīvāna, veikli izšūdama.

Tovakar, gulēdama gultā, Vitnija gaidīja miegu, taču tas nenāca. Pacēlusi kreiso roku, viņa tumsā nopētīja savus garos pirkstus. Vai rīt tur parādīsies saderināšanās gredzens? Iespējams, ja vien tēvs rīt atgriezīsies tik agri, lai Pols pagūtu ar viņu aprunāties. Un tad jau rītvakar viesību laikā viņi varēs paziņot par savu saderināšanos.

Vitnija gan nebija vienīgā, kas tonakt nevarēja aizmigt. Sakrustojis rokas zem galvas, Kleitons skatījās griestos virs gultas, labpatikā prātodams par viņu kāzu nakti. Viņa asinis karsti uzvirmoja, iedomājoties zem sevis Vitnijas zīdaino augumu, viņas garās kājas. Viņa vēl bija jaunava, un viņš darītu visu, ko spētu, lai maigi uzbudinātu viņu, līdz Vitnija viņa rokās sāktu vaidēt.

Ar šo iepriecinošo domu Kleitons pagriezās uz sāniem un beidzot iegrima miegā.

Sešpadsmitā nodala

Lēdi ju Ennu atmodināja neskaidri pazīstamas balsis, kas sasaucās gaiteņos. Samirkšķinājusi acis žilbinošajā saules gaismā, viņa juta, ka sāk dauzīties sirds, un viņu pārņēma nejauka nojauta.

Sarīkot Mārtiņam pārsteiguma viesības dzimšanas dienā bija Vitnijas ideja, un Enna to bija nekavējoties atbalstījusi, cerēdama, ka tādējādi izdotos satuvināt Mārtiņu ar viņa meitu. Taču tobrīd viņa nebija zinājusi, ka Vitnija saderināta ar Kleimoras hercogu. Nu lēdijai bija jāuztraucas, vai kāds no trīsdesmit viesiem nepazīs hercogu, un tad Dievs vien zina, kas varētu notikt ar Mārtiņa un hercoga rūpīgi kaltajiem plāniem.

Pastiepusi roku, viņa parāva zvana auklu, lai pasauktu kalponi, un negribīgi izkāpa no gultas, nespēdama atvairīt drūmās nojautas.

Jau bija iestājusies krēsla, kad Sevels pieklauvēja pie Vitnijas guļamistabas durvīm, lai paziņotu, ka atgriezies tēvs.

- Pateicos, Sevel! - Vitnija bēdīgi atsaucās. Šis vakars būtu bijis ideāli piemērots, lai paziņotu par saderināšanos. Viesībās gatavojās ierasties Eštoni, Meritoni un visi pārējie ietekmīgākie apkārtnes kaimiņi. Cik ļoti gan Vitnija vēlējās redzēt viņu sejas brīdī, kad tiktu pavēstīta jaunā ziņa, ka viņa ar Polu precēsies.

Un tomēr, Vitnija sev iegalvoja, ieziepēdamās ar neļķu smaržas ziepēm, pastāvēja varbūtība, ka Pols radīs iespēju viesību laikā paaicināt tēvu uz sarunu. Tādā gadījumā viņi tik un tā šovakar pasludinās, ka ir saderinājušies.

Pēc trim ceturtdaļstundām viņas kalpone Klarisa atkāpās, lai nopētītu Vitnijas ārieni, kamēr pati meitene paklausīgi pagriezās, lai ļautu sevi apskatīt.

Vitnijas elegantais ziloņkaula krāsas atlasa tērps mirguļoja sveču gaismā, un tā dziļais, stūrainais izgriezums cieši piegulēja pie viņas krūtīm, atklājot kairinošo, ēnaino ieplaku starp tām. Platās zvanveida piedurknes no elkoņiem līdz pat plaukstu locītavām bija apšūtas ar krāšņu topāza krāsas atlasu, un tādas pašas krāsas lente rotāja arī kleitas apakšmalu. Priekšā tērps krita taisnās līnijās, pie vidukļa nedaudz paplatinoties, bet aizmugurē tas veidoja elegantu, kuplu daļēju trēnu. Ap meitenes kaklu un ausīs mirdzēja topāzi ar briljantiem, padarot vēl spožāku pieskaņoto dārgakmeņu virkni, kas bija ievīta nevainojami safrizēto matu biezajās, skaistajās cirtās.

- Jūs izskatāties pēc princeses, - Klarisa ar lepnu smaidu paziņoja.

Lejasstāvā un nama gaiteņos varēja dzirdēt viesu balsis. Tēva sulainim bija uzdots paziņot saimniekam, ka vakariņās ielūgti “daži viesi” un ka viņam jākāpj lejā tieši septiņos. Vitnija pameta acis uz kamīna pulksteni. Bija jau pusseptiņi. Viņai jūtami uzlabojās garastāvoklis, iedomājoties, cik laimīgs un pārsteigts jutīsies tēvs, ieraudzījis radus, kas bija sabraukuši uz viņa dzimšanas dienas svinībām no Betas, Braitonas, Londonas un Hemp-šīras. Nolēmusi likt Sevelam, lai tas palūgtu viesus uzvesties mazliet klusāk, Vitnija izslīdēja no savas istabas gaitenī.

Uz balkona, noliecies pāri margām, lai saskatītu vestibilu pie ieejas, stāvēja tēvs, nevērīgi apsējis kaklautu virs stīvinātā baltā krekla. Te nu bija pārsteigums, Vitnija drūmi nodomāja, piegāja tēvam klāt un nostājās viņam līdzās. Viesi plūda vienmērīgā straumē, skaļos čukstos apmainīdamies ar sveicieniem, bet nomocītais Sevels vadīja tos uz viesistabas pusi, lūgdamies:

- Lēdijas un džentlmeņi, dāmas un kungi, man nāksies piekasīt, lai jūs runātu klusi.

Tēva neizpratnes pilnais skatiens no viesiem pievērsās ga-tajam gaitenim turpat līdzās, kur atvērās divas guļamistabu dur-\ is, lai tūdaļ atkal aizcirstos, jo radi bija pamanījuši, ka pats goda viesis stāv netālu uz balkona.

Vitnija kautrīgi noskūpstīja tēva aso vaigu.

- Viņi ir ieradušies, lai nosvinētu tavu dzimšanas dienu, tēvs.

Par spīti tēva īgnajai, bargajai sejai, Vitnija juta, ka viņš jūtas aizkustināts.

- Cik saprotu, tam jābūt pārsteigumam un man nevajadzēja ievērot visu šo jucekli, kas sacelts manā mājā?

-Tieši tā! - Vitnija pasmaidīja.

- Tad es centīšos to nedarīt, mana dārgā. - Tēvs neveikli pa-pliķēja viņai pa roku. Piepeši lejā atskanēja skaļš uz grīdas plīstoša stikla troksnis.

- Ak mīļo, mīļo debestiņ! - iesaucās satraukta sievietes balss.

- Letīcija Pinkertone, - Mārtiņš, mazliet pieliecis galvu, tūdaļ konstatēja. - Tas ir viņas vienīgais un mīļotais teikums vilšanās izteikšanai. - Savādi aizlauztā balsī viņš piebilda: - Es agrāk mēdzu novest tavu mīļo māti vai līdz. krampjiem, solīdamies iemācīt Letīcijai sacīt: “Nolāpīts!” - To teicis, viņš pagriezās un devās uz savas guļamistabas pusi, pamezdams Vitniju stāvam un apvaldītā jautrībā noskatāmies viņam pakaļ.

Pēc pusstundas Mārtiņš, kam pie vienas rokas turējās Vitnija, bet pie otras lēdija Enna Gilberta, devās uz viesistabas pusi. Pēc Vitnijas mājiena Sevels plaši atvēra durvis, un Mārtiņu sagaidīja skaļi saucieni: “Pārsteigums!” - un: “Daudz laimes dzimšanas dienā!”

Enna jau paspēra soli uz priekšu, lai uzņemtos namamātes pienākumus, taču viņu aizkavēja kāds kalpotājs.

- Piedodiet, kundze, bet šo vēstuli nupat atnesa īpašs ziņnesis, un Sevels lika man to tūdaļ nodot jums.

Enna paskatījās uz vēstuli, ieraudzīja Edvarda pazīstamo,

mīļoto, ķeburaino rokrakstu un, aši un priecīgi noelsusies, satvēra vēstuli un steidzīgi pārlauza zīmogu.

Vitnija ar acīm meklēja Polu un, neatradusi to, devās uz ēdamistabu, lai pārliecinātos, ka viss norisinās tieši tā, kā viņas ar krustmāti Ennu bija plānojušas.

Durvis, kas atdalīja salonu no ēdamistabas, bija plaši atvērtas, veidojot vienu milzīgu telpu ar maziem galdiem. Pie katra no tiem bija vietas sešiem viesiem. Milzīgās sudraba vāzēs uz augstiem ziedu plauktiem smaržoja sarkanas, baltas un sārtas rozes. Sveču gaismā mirdzēja sudrabs un kristāls, bet galdus klāja Vitnijas mātes smalkākie gaišrozā galdauti.

Meitene izsoļoja cauri salonam un ieskatījās balles zālē. Tāpat kā abas pārējās telpas, arī zāle bija krāšņi greznota ar rožu pušķiem, kas salto un nepatīkamo telpu padarīja krāsainu un iespaidīgu.

Aiz muguras atskanēja Pola dobjā balss, un Vitnija smaidīdama pagriezās.

- Es šodien ilgojos pēc tevis, - viņš paziņoja, atzinīgi noskatīja meitenes eleganto ziloņkaula krāsas atlasa tērpu un tad pievērsās viņas sejai. - Kas gan būtu varējis domāt, - viņš čukstēja, pievilcis Vitniju sev klāt, lai ilgi un maigi skūpstītu, - ka tu kļūsi par tādu skaistuli?

Ennas acis joprojām bija kā piekaltas Edvarda vēstulei, kad viņa beidzot iegāja ēdamistabā. Pamanījusi garās telpas tālākajā stūrī Vitnijas ziloņkaula krāsas tērpu, Enna laimīgā balsī tūdaļ iesāka:

- Mīļā, es beidzot esmu saņēmusi ziņu no tava tūļīgā tēvoča! Viņš ir bijis atvaļinājumā... - Lēdija pacēla acis tieši tajā brīdī, kad abi steidzīgi atraisījās no apskāviena, un viņas acis izbīlī iepletās.

- Neuztraucies, krustmāt Enna, - Vitnija paskaidroja, koši nosarkdama. - Es jau vairākas dienas vai mirstu aiz vēlēšanās tev to pateikt, un nu es vairs nespēju ilgāk nociesties. Mēs ar Polu precēsimies, tiklīdz viņš būs saņēmis tēva atļauju. Viņš runās ar tēvu jau šovakar, lai mēs... krustmāt Enna! - Vitnija iztrūkās, re-

(Izēdama, kā krustmāte spēji apcērtas un aizsoļo. Acīmredzot viņa nebija dzirdējusi ne vārda no Vitnijas sacītā. - Kur tu iesi?

- Es iešu pie tā galda un ieliešu sev ļoti lielu glāzi burgun-dieša, - krustmāte paziņoja.

Pārsteiguma pilnā klusumā Vitnija noskatījās, kā Enna paķer no galda kristāla kausu un pudeli burgundieša un piepilda kausu līdz malām.

- Un, kad būšu izdzērusi to tukšu, - krustmāte piebilda, satverdama kausu kreisajā rokā, bet ar labo saņemdama zīda svārkus, - es dzeršu vēl vienu. - To pateikusi, viņa cēlā solī devās ārā no istabas. - Novēlu jums labu vakaru, Sevarīna kungs, - viņa sacīja, graciozi paliekdama tumšmataino, mazliet iesirmo galvu uz jaunā vīrieša pusi. - Man bija liels prieks jūs atkal redzēt.

- Rīt viņai briesmīgi sāpēs galva, ja viņa grasās tā turpināt, -Pols jautri piezīmēja.

Vitnija paskatījās uz Polu, un viņas acis bija apjukuma un raižu pilnas.

- Galva?

- Jā, galva. Un tev, manu meitēn, šodien būs pilnas rokas darba. - Saņēmis Vitniju aiz elkoņa, Pols negribīgi aizvadīja viņu uz viesistabas pusi. - Ja vien esmu visu sapratis pareizi, tava krustmāte diez vai spēs tev palīdzēt izklaidēt viesus.

Izrādījās, ka Pola pareģojums ir pilnīgi pareizs, Vitnija, klusībā nopūzdamās, stundu vēlāk nodomāja, stāvēdama pie viesistabas durvīm un sasveicinādamās ar viesiem, kuri bija novēlojušies. Francijā krustmāte Enna allaž bija veikusi visus bezgalīgos namamātes pienākumus. Tagad, izjuzdama visu šīs atbildības slogu, Vitnija jutās tā, it kā viņai būtu nepieciešams vēl viens acu un ausu pāris.

Pamājusi kalpotājiem, lai tie iznēsā viesiem papildu paplātes ar dzērieniem, meitene pagriezās, lai sasveicinātos ar lēdiju Jūbenku. Viņas acis šausmās palika gluži kā piekaltas pie atraitnes biedējoši sarkanā tērpa ar purpursarkano turbānu.

- Labvakar, lēdija Jūbenka! - Vitnija izmocīja, pūlēdamās runāt mierīgi.

Izlikdamās nedzirdam meitenes sveicienu, atraitne pacēla monokli un pārlaida skatienu telpai.

- Man nu gan šis vakars neliekas labs, jaunkundz, - lēdija Jūbenka kā skaldīt noskaldīja. - Es redzu, ka Sevarīna kungs stāv malā, turēdams zem vienas rokas Elizabeti Eštoni, bet zem otras Mārgaritu Meritoni, un no Vestlenda te nav ne miņas. - Nolaidusi lejā monokli, viņa neapmierināta sarauca pieri. - Es domāju, ka tu esi braša, meitēn, bet tu esi mani pievīlusi. Biju cerējusi, ka tu nocelsi visvairāk iekāroto vecpuisi tām garlaicīgajām kaimiņienēm no paša degungala. Biju jau gandrīz gaidījusi, ka dzirdēšu paziņojumu par saderināšanos, un te nu es redzu tevi stāvam vienu pašu un...

Vitnija nespēja apvaldīt starojošo smaidu, kas lika viņas sejai mirdzēt.

- Es esmu viņu nocēlusi, lēdij, un jūs tik tiešām dzirdēsiet paziņojumu par saderināšanos. Ja ne šovakar, tad tūlīt pēc tam, kad Pols būs atgriezies no ceļojuma.

- Pols? - lēdija Jūbenka truli atkārtoja, un pirmo reizi, kopš Vitnija viņu pazina, atraitne šķita zaudējusi valodu. - Pols Se-varins? - viņa atkārtoja. Piepeši atraitnes acīs pavīdēja neslēpta jautrība, un viņa vēlreiz pārlaida skatienu viesiem. - Vai Vest-lends šovakar ieradīsies? - viņa noprasīja.

-Jā.

- Labi, labi, - lēdija noteica un klusu iesmējās. - Tas būs ļoti interesants vakars. Ļoti interesants. - Viņa vēlreiz iesmējās un aizsoļoja.

Pusdesmitos atnācēju skaits jūtami saruka. Stāvēdama pie ieejas, lai sagaidītu novēlojušos viesus, Vitnija dzirdēja, kā vestibilā kāds no tiem sarunājas ar Sevelu. Pēc mirkļa uz sliekšņa nostājās Kleitons Vestlends.

Vitnija noskatījās, kā vīrietis nāk viņai klāt. Kleitons izskatījās gandrīz neticami skaists savā nevainojami pieguļošajā vakara uzvalkā, kas iekļāva viņa platos plecus un garās kājas, burvīgi kontrastējot ar mirdzoši balto, volāniem rotāto kreklu un kaklautu.

Joprojām izjuzdama pret Kleitonu to pašu mierīgo draudzību, kas bija radusies starp abiem pirms divām dienām šaha partijas laikā, Vitnija pasmaidīja un pastiepa viņam abas rokas sirsnīgā sasveicināšanās žestā.

- Es jau sāku domāt, ka jūs neieradīsieties, - viņa sacīja.

Kleitons apmierināts pasmaidīja un saņēma meitenes rokas.

-Tas jau gandrīz izklausās tā, it kā jūs būtu mani gaidījusi.

- Ja tā būtu, tad jūs taču zināt, ka es to nemūžam neatzītu! -Vitnija iesmējās. Noskatīdamās uz Kleitonu, viņa tikai ar grūtībām spēja noticēt pašas nesenajai pārliecībai, ka viņš ir bezprin-cipiāls izvirtulis, kas apņēmies viņu pavedināt. Tikai tad viņa attapās, ka Kleitons joprojām ir saņēmis viņas rokas un stāv tik tuvu, ka viņa krekla stīvinātie volāni viegli pieskaras viņas kleitas ņieburam. Vitnija sakautrējusies atvilka rokas un soli atkāpās.

Kleitona acīs pazibēja uzjautrinājums par šādu bēgšanu, tomēr viņš nebilda ne vārda.

- Ja jau jūs beidzot esat kļuvusi tik labvēlīga, tāpēc ka es jums ceturtdien zaudēju divas šaha partijas, - viņš jokodams teica, - tad es apsolos, ka arī visās turpmākajās spēlēs ļaušu jums uzvarēt.

- Jūs nemaz neļāvāt man uzvarēt šahā, - Vitnija iebilda un pamāja kalpotājam, lai ar dzimušas namamātes eleganci lūgtu pagādāt viskiju Vestlenda kungam. Kad meitene atkal pagriezās pret Kleitonu, viņš izskatījās visai pārsteigts, ka Vitnija paturējusi prātā viņa iemīļoto dzērienu.

Šis izbrīns vēl joprojām bija redzams Kleitona acīs, kad viņš sacīja:

- Šķiet, ka mēs esam beiguši savas sacensības ar neizšķirtu rezultātu. Es uzvarēju zirgu jāšanas sacīkstēs, bet jūs esat uzvarējusi lielākajā daļā mūsu šaha partiju. Kā gan mēs noskaidrosim, kurš no mums ir brašāks vīrs?

- Jūs esat neiespējams! - Vitnija smaidīdama viņu norāja. - Tikai tāpēc vien, ka, pēc manām domām, sievietei ir jābūt tikpat labi izglītotai kā vīrietim, es jau nevēlos patiešām kļūt par vīrieti.

- Labi vien ir, - Kleitons atteica un zīmīgi pārlaida acis meitenes brīnum skaistajai sejai un kārdinošajam augumam. Šis maigi intīmais vērtējums lika Vitnijas sirdij sisties straujāk savādā satraukuma un izbaiļu uzplūdā. - Lai nu kā, - Kleitons turpināja, - Šaubos, vai pastāv vēl kāda prasme vai māka, kurā mēs varētu sacensties uz vienlīdzības pamatiem. Man, kā jau vīrietim, visa bērnība, dabiski, pagāja daudz kustīgākās nodarbēs, turpretī jūs lielāko daļu laika pavadījāt mierīgās un dāmai piedienīgās izklaidēs.

Vitnija uzzibsnīja viņam nerātnu smaidu.

- Vai jūs protat apieties ar lingu?

Kleitons sastinga, nepaguvis paņemt no sulaiņa dzēriena glāzi.

- Jūs protat apieties ar lingu? - viņš vaicāja tik pārspīlētā neticībā, ka Vitnija skaļi iesmējās.

- Kuram katram es gan to nestāstītu, - viņa atteica, paliekdamās mazliet tuvāk un vienlaikus turpinādama vērot viesus, - bet es savulaik pratu ar akmeni trāpīt margrietiņas ziedam no septiņdesmit piecu soļu attāluma. - Piepeši Vitnija pamanīja zāles otrā pusē Polu, kas devās pie viņas tēva. Vienbrīd jau šķita, ka jaunajam vīrietim izdosies parunāt ar Mārtiņu divatā, taču tad viņiem pievienojās divi citi radinieki. Vitnija klusībā nopūtās.

Kleitons gan zināja, ka Vitnija ir aizņemta ar saviem viesiem un ka viņš rīkojas nelāgi, aizkavēdams meiteni tikai pie sevis, taču Vitnija izskatījās tik sasodīti skaista, ka viņam ārkārtīgi negribējās pamest viņu. Turklāt Vitnija gandrīz vai bija sākusi ar viņu flirtēt, un Kleitons izbaudīja katru mirkli.

- Tas ir ļoti iespaidīgi, - viņš nomurmināja.

Vitnija nesaklausīja Kleitona balss nodevīgo piesmakumu, jo patlaban vēroja, kā viens no viņas pavecajiem tēvočiem tuvojas jautri smejošam viesu bariņam.

- Vai kāds no jums kaut ko zina par aizvēsturiskajiem akmeņiem? - Hūberts Pinkertons skaļi noprasīja. - Velnišķīgi interesanta lietiņa. Es jums tūdaļ par tiem pastāstīšu. Sāksim ar mezozoja ēru...

Aizvien pieaugošā izmisumā Vitnija noskatījās, kā klausītāju jautrība pārvēršas pieklājīgā uzmanībā un beidzot pārtop par aizturētu naidīgumu. Un viņa tik ļoti bija vēlējusies, lai tēva viesības izrādītos priecīgas un jautras!

Viņa pagriezās pret Kleitonu, grasīdamās pamest viņu un doties pie tēvoča, lai mēģinātu novērst viņa uzmanību no akmeņiem.

- Atvainojiet, es...

Piepeši pie viņiem piesteidzās saguris kalpotājs, lai paziņotu, ka šampanietis izbeidzas. Tam tūdaļ sekoja nākamais kalpotājs, kas vēlējās saņemt norādījumus par vakariņām. Tikusi galā ar abām šīm sīkajām katastrofām, Vitnija atvainodamās pagriezās pret Kleitonu un pamanīja, ka viņš ar sarauktu pieri pēta viesus.

- Kur tad šovakar ir jūsu krustmāte? Kāpēc viņa jums nepalīdz tikt galā ar visiem šiem sīkumiem?

- Viņa jūtas ne visai labi, - Vitnija neveikli paskaidroja, noraudzīdamās, kā Kleitona caururbjošais skatiens pievēršas Ennai, kura kā sastingusi lūkojās pa logu, turēdama rokās vīna kausu.

- Lūdzu, atvainojiet! - Vitnija beidzot sacīja, ar galvu viegli pamādama uz tēvoča Pinkertona pusi. - Man nāksies šos cilvēkus paglābt no tēvoča Hūberla, citādi viņš visus nogarlaikos līdz nāvei, runādams par aizvēsturiskiem akmeņu veidojumiem, un viesi jau izskatās gana saniknoti, lai nodarītu viņam pāri.

- Iepazīstiniet mani ar savu tēvoci, - Kleitons ie/osināja. Vitnija izskatījās tik apjukusi, ka viņš piebilda: - Es novērsīšu viņa uzmanību, lai jūs varētu parūpēties par saviem pārējiem viesiem.

Vitnija pateicīgi aizveda Kleitonu pie tēvoča, iepazīstināja abus un tad apbrīnā noskatījās, kā Kleitons paklanās vecākajam vīram un mierīgi paziņo:

- Es nupat sacīju Stounas jaunkundzei, cik ļoti man gribētos parunāt par mezozoja perioda klinšu veidojumiem, kas tik ļoti mūs abus interesē. - Burtiski izstarodams aizrautību, Kleitons pa-

griezās pret Vitniju un teica: - Lūdzu, atvainojiet, Stounas jaun-kundz, bet mums ar jūsu tēvoci ir daudz kas apspriežams.

Kleitonam šī viltība izdevās tik prasmīgi, ka Vitnija gandrīz nespēja atraut no viņa acis, kamēr Kleitons aizveda tēvoci llū-bertu uz nomaļu zāles stūri, izskatīdamies ārkārtīgi aizrāvies ar tēvoča stāstu.

Garā, spriedzes un satraukuma pilnā diena, kamēr Vitnija bija gaidījusi tēva atgriešanos, beidzot lika sevi manīt. Pusvienpadsmitos, uzmanīgi mudinādama viesus uz ēdamistabu, Vitnija nespēja iztēloties neko jaukāku par kādu klusu stūrīti, kur varētu mierīgi atpūsties. Viesi pamazām apstaigāja galdus, pildīdami šķīvjus ar bagātīgo ēdienu, te piepeši Elizabetes Eštones tēva negaidītais izsauciens lika visiem apstāties un pārtraukt sarunas pusteikumā.

- Jūs apgalvojat, ka Kleimoras hercogs ir nozudis? - viņš noprasīja kādam radiniekam no Londonas. - Jūs taču runājat par Vestmorlendu? - viņš pārvaicāja, kā nespēdams noticēt, ka dzirdējis pareizi.

- Jā, es biju domājis, ka to zina ikviens, - radinieks atbildēja, sākdams runāt skaļāk, jo uz viņu pusi bija pagriezušies vairāki viesi. - To rakstīja vakardienas avīzes, un visa Londona netiek gudra, kur gan viņš palicis.

Viesi sāka drudžaini sarunāties. Vitnijas kaimiņi paņēma savus šķīvjus un sapulcējās pie galdiem, kur labāk informēti viesi no ārpilsētas dalījās ar visu, kas tiem zināms. Pēc vakariņām vairs nebija iespējams izlauzt ceļu cauri viesiem, kas stāvēja bariņos starp galdiem, prātodami par Kleimoras hercoga nozušanu. Vitnija stāvēja kopā ar krustmāti, lēdiju Jūbenku un Kleito-nu Vestlendu, bet Pols bija bezcerīgi iespiests telpas otrā pusē starp Elizabeti Eštoni un Pīteru Redfernu, nekādi nespēdams izspraukties pie viņas.

- Ja vēlaties zināt manas domas, Kleitons patlaban atrodas Francijā, - kāds sacīja.

- Ak tā? Jūs tā tiešām domājat? - ieinteresēta noprasīja lē-(lija Enna. Viņas seja bija piesarkusi, un Vitnija nosprieda, ka krustmāte pārāk aizrāvusies ar vīnu. Tiklīdz bija atskanējis Klei-moras hercoga vārds, krustmātes izklaidība un pagurums bija kā ar roku atņemts. Taču, kamēr krustmāte acīm redzami izbaudīja baumas un tenkas par šo cilvēku, Vitnijas tēvs nez kāpēc nervozēja un nemierīgi trinās, sev neraksturīgā kārtā ik pa brīdim iemalkodams viskiju.

Pašai Vitnijai šis temats likās ārkārtīgi garlaicīgs, un viņa ar pūlēm apspieda žāvas.

- Vai esat nogurusi, mazā? - Kleitons pačukstēja.

- Jā, - Vitnija atzinās, un Kleitons izvilka viņas plaukstu caur savu saliekto elkoni, apsegdams to ar spēcīgajiem pirkstiem, kā mēģinādams nodot meitenei daļu sava spēka. Vitnija gan nodomāja, ka Kleitonam nevajadzētu viņu dēvēt par mazo un tik familiāri turēt viņas roku, tomēr viņa jutās pārāk pateicīga par viņa šāvakara palīdzību, ka nolēma necelt traci par tādiem sīkumiem.

- Esmu dzirdējusi, ka viņa mīļākā pagājušajā mēnesī Parīzē padarījusi sev galu, - Margarita Meritone pavēstīja saviem satriektajiem klausītājiem. - Acīmredzot Kleimoras hercogs viņu pametis un viņa sabrukusi. Viņa atcēla savu koncertbraucienu pa Eiropu, paslēpās no visiem un...

- Un, - Amēlija Jūbenka salti nobeidza, - patlaban izšķiež veselu bagātību, atjaunodama nupat nopirkto lauku māju. Vai tu gribi, lai mēs domājam, ka viņa ir rēgs, tu tukšpaure skuķe?

Nikni pietvīkusi par lēdijas Jūbenkas asās mēles izteikto apvainojumu, Mārgarita apcirtās un lūdzoši paskatījās uz Kleitonu.

- Vestlenda kungs nesen ir atgriezies no Parīzes un Londonas. Jūs taču noteikti būsiet dzirdējis runas par viņas pašnāvību?

- Nē, - Kleitons strupi atteica. - Neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējis.

Mārgaritas tēva domas piepeši pavērsās citā virzienā. Paglaudījis savu kazbārdiņu, viņš domīgi sacīja:

-Ak tad Senalermēna ir nopirkusi lauku māju un izšķiež veselu bagātību, lai to atjaunotu? - Klusi nosmējies, viņš kā ziņā--dams lēni noteica: - Izklausās, ka Kleimoras hercogs būs viņu aizlaidis pelnītā atpūtā... samaksādams krietnu žūksni par labu uzvedību!

Vitnija juta, kā zem viņas pirkstu galiem saspringst Kleito-na muskuļi. Pagriezusi galvu, lai ielūkotos viņam sejā, meitene ieraudzīja, ka viņš noskatās uz Meritona kungu un pārējiem ar iznīcinošu riebumu un saltu garlaicību, un viņa gandrīz sarāvās. Negaidot Kleitona skatiens pievērsās Vitnijai, un viņa sejā pavīdēja viegls smaids.

Tomēr klusībā Kleitons nebūt nesmaidīja. Viņš bija pārskaities uz savu sekretāru, ka tas nav spējis apturēt baumas par viņa atrašanās vietu, gluži vienkārši paziņojot, ka viņš atrodas kaut kur\ Domās jau diktēdams asu, nosodošu vēstuli šim cilvēkam, Kleitons piepeši atskārta, ka, viņam par ārkārtīgu nepatiku, viesi ķērušies pie viņa nākamās iespējamās mīļākās apspriešanas.

- Lieku piecas mārciņas uz grāfieni Doroteju, - Eštona kungs paziņoja. - Kurš ir ar mieru derēt ar mani?

- Šaubos, vai kāds piekritīs, ser! - Meritona kungs viltīgi iesmējās. - Grāfiene jau sen ir aizmirsta! Viņa skrien pakaļ Kleimoras hercogam jau veselus piecus gadus un pat sekoja viņam līdzi uz Franciju, kamēr nabaga vecais grāfs gulēja uz nāves gultas. Un vai zināt, kas notika? Es jums to pateikšu. Hercogs viņu atraidīja vai visas Parīzes acu priekšā. Nākamo viņš izvēlēsies lēdiju Vanesu Stenfīldu, un viņu hercogs apprecēs. Viņa to pacietīgi gaida jau kopš savas iziešanas sabiedrībā. Es lieku piecas mārciņas uz to, ka viņa gaišības uzmanība tiks pievērsta lēdijai Stenfīldai un ka viņš šo sievieti apprecēs. Vai kāds nevēlas saderēt ar mani par to?

Šī saruna dāmu klātbūtnē bija ārkārtīgi nepiedienīga, un Vitnija lielā atvieglojumā pamanīja, ka krustmāte beidzot gatavojas iejaukties.

- Meritona kungs, - lēdija Enna ierunājās, pamanījusies atrast izdevīgu mirkli, - vai jūs nevēlētos saderēt uz desmit mārciņām?

Pēc tik nedāmiska piedāvājuma iestājās satriekts klusums, un Vitnija klusībā jutās pateicīga, kad Kleitona apslāpētie smiekli lika visiem noprast, ka tas, kas patlaban notiek, ir tikai joks. krustmāte Enna pagriezās pret Kleitonu.

- Un jūs, Vestlenda kungs? - viņa moži noprasīja. - Vai jūs Initu ar mieru derēt, ka lēdija Stenfīlda kļūs par Kleimoras hercogieni?

Kleitona lūpas uzjautrinājumā noraustījās.

- Protams, ne! No drošiem avotiem esmu dzirdējis, ka Klei-tons Vestmorlends ir nolēmis precēt kādu apburošu bruneti, ar kuru iepazinies Parīzē.

Vitnija pamanīja viltīgo, aso skatienu, ko lēdija Jūbenka uzmeta Kleitonam, un tūdaļ to aizmirsa, jo kāds cits ieminējās:

- Jūsu vārdi ir ļoti līdzīgi, Vestlenda kungs. Vai jūs gadījumā neesat kāds hercoga radinieks?

- Mēs esam vēl tuvāki nekā brāļi, - Kleitons tūdaļ atteica un augstprātīgi pasmīnēja, lai šie vārdi izklausītos pēc nekaunīga joka. Tad sarunas pievērsās hercoga milzīgo īpašumu un viņa slavenajos staļļos mītošo zirgu neprecīziem aprakstiem un beidzot atkal atgriezās pie viņa mīļākajām un uzvarām.

Kleitons paslepus uzmeta skatienu savai nākamajai sievai, lai redzētu, cik uzmanīgi viņa klausās (un lai noskaidrotu, cik zemu viņš šoreiz kritīs meitenes acīs, spriežot pēc tā, ko viņa dabūs dzirdēt), un pamanīja, ka Vitnija slepus nožāvājas, aizklājusi muti ar slaidajiem pirkstiem. Paliecies viņai tuvāk, Kleitons klusu pajokoja:

- Vai tad jūs nemaz neinteresējaties par to, kas kļūs par Klei-moras hercogieni?

Pieķerta žāvāšanās brīdī, Vitnija uzmeta Kleitonam vainīgu skatienu, veltīja viņam to nesteidzīgo, neapzināti izaicinošo smaidu, kas lika asinīm straujāk plūst pa viņa dzīslām, un nogludināja tērpa krokas, grasīdamās doties projām.

- Protams, interesējos, - viņa drūmi pačukstēja. - Es no sirds jūtu līdzi ikvienai sievietei, kam nāksies precēties ar šo pretīgo, nelietīgo, amorālo pavedēju! - To pateikusi, Vitnija pagriezās un devās uz zāli, lai pavēlētu muzikantiem spēlēt.

Polam tā ari ne mirkli nebija izdevies parunāt ar Vitnijas tēvu, un meitene žēli noskatījās, kā pulksteņa rādītāji pamazām virzās uz divpadsmitiem. Abu vienīgās dejas laikā Vitnija kopā ar Polu bija rūpīgi izvelējusies precīzu viņa aiziešanas laiku, lai izmanītos iegūt mirkli atvadām. Kad Pols izgāja no zāles, Vitnija atvainojās un neuzkrītoši sekoja viņam.

Ar plecu atbalstījies pret sienu, Kleitons pielika glāzi pie lūpām un īpašnieciska lepnuma un īgnuma sajaukumā noskatījās, kā Vitnija slepeni palūkojas visapkārt un seko Sevarīnam. Viens no viesiem meiteni aizkavēja, un, kamēr Kleitons turpināja vērot, Sevarīns atgriezās zālē un satvēra Vitniju aiz rokas, atmetis visu izlikšanos.

Šis Sevarīna valdonīgais žests lika Kleitonam sastingt pēkšņās dusmās. Kāpēc gan viņš te stāvēja kā tāds sasodīts muļķis, paciezdams Meritonu meičas flirtējošo uzmākšanos, kamēr viņa līgava mierīgi aizsoļoja, turēdamās pie cita vīrieša rokas? Ironiski smīnēdams, viņš mirkli apcerēja apmierinājumu, kādu būtu guvis, pārdesmit ašos soļos šķērsodams zāli un paziņodams Sevarīnam, ka viņam nepatīk, ja citi vīrieši aiztiek viņa saderināto līgavu. Un pēc tam viņš pāris vārdos varētu paziņot Vitnijai, ka viņa “neķītrā un pretīgā” uzmanība tagad ir uz visiem laikiem pievērsta viņai un ka pienācis laiks gatavoties kāzām, kas notiks jau šīs nedēļas laikā!

Kleitons patlaban nopietni apsvēra, vai tiešām vajadzētu tā rīkoties, kad pie viņa pienāca Amēlija Jūbenka.

- Mārgarita, - Amēlija nežēlīgi uzsauca, - beidz kārties Vestlenda kungam kaklā un labāk ej un sasukājies!

Bez mazākā žēluma atraitne noskatījās, kā jaunā sieviete dusmīgi pietvīkst, apcērtas un aizsoļo.

- Nejauks skuķis, - Amēlija noteica, atkal pievērsdamās Kleitonam. - īsts spītības un ļaunuma kamols, ko satur vienīgi nejauka daba. Viņas vecāki izšķiež katru sataupīto grasi, lai varētu sūtīt meitu uz Londonu un ļaut viņai uzturēties augstākajā sabiedrībā. Viņi nespēj to atļauties, un viņa tur neiederas. Skuķis pats to lieliski zina un tāpēc ir tik greizsirdīgs un kašķīgs.

Pamanījusi, ka Kleitons nemaz neklausās viņas vārdos, \melija piešķieba ar turbānu rotāto galvu, pūlēdamās noskaid-10t, kas gan tik ļoti saistījis viņa uzmanību. Tajā mirklī balles zālē Kleitona acu priekšā atgriezās Vitnija Stouna. Atraitne viegli paminēja.

- Nu, hercog, - viņa teica, - ja tā apburošā brunete, ko esat nolēmis precēt, ir tā, kuru es domāju, tad man liekas, ka jūs esat nokavējis. Uzreiz pēc Sevarīna atgriešanās tiks paziņots par viņu abu saderināšanos.

Kleitona acis kļuva saltas un cinisma pilnas.

-Atvainojiet, - viņš noteica bīstami maigā balsī, nolika glāzi un aizsoļoja. Amēlija noraudzījās pakaļ hercogam priecīgā apmierinājumā.

Sajutusi Kleitona rokas vieglo pieskārienu elkonim, Vitnija pagriezās un veltīja viņam siltu, pateicīgu smaidu. Kopš brīža, kad Kleitons vakara sākumā bija pievērsis sev tēvoča Hūberta uzmanību, viņš bija cītīgi palīdzējis visos gadījumos, kad zālē kādā vietā bija vajadzīgs runīgs, sirsnīgs un neprecēts kungs. Pat bez īpaša lūguma viņš bija sapratis, ka Vitnijai vajadzīga palīdzība, un gājis viņai talkā.

- Jūs noteikti esat pārgurusi, - viņš nomurmināja meitenei pie auss. - Vai tagad jūs nevarētu slepus aizlavīties un nedaudz nosnausties?

- Jā, laikam es tā arī darīšu. - Vitnija nopūtās. Gandrīz visi viesi jau bija aizgājuši vai uzkāpuši augšstāvā, lai dotos pie miera, turklāt izskatījās, ka krustmāte Enna atkal ir ar mieru tikt galā ar pārējiem. - Paldies par visu šāvakara palīdzību, - viņa vēl noteica, pagriezusies, lai aizietu. - Esmu jums ļoti pateicīga.

Kleitons noskatījās, kā meitene nozūd gaitenī, un apņēmīgi devās pie Mārtiņa Stouna.

- Šovakar, kad jūsu viesi būs aizgājuši, es gribu parunāt ar jums un lēdiju Gilbertu, - viņš strupi paziņoja.

Vitnija jutās tik nogurusi, ka tikai ar pūlēm spēja uzkāpt augšstāvā. Savā istabā viņa vēl desmit minūšu bija spiesta cīnīties ar garum garo sīciņo atlasa podziņu rindu uz tērpa muguras.

Viņa noliecās uz priekšu, lai izkāptu no kleitas, un no krekla dziļā izgriezuma izkrita kāds mirdzošs priekšmets.

Ar milzīgu maigumu Vitnija pacēla no paklāja opāla gredzenu un aplūkoja to. Tas bija Pola gredzens, ko viņš bija uzdāvinājis Vitnijai šovakar pirms aiziešanas. “Lai tu atcerētos, ka esi mana,” viņš bija nočukstējis, iespiezdams gredzenu viņai saujā.

Neprātīga satraukuma pārņemta, Vitnija lēni uzvilka gredzenu pirkstā. Viss pārgurums, ko viņa bija pirms mirkļa jutusi, nu pagaisa prieka uzplūdā.

Klusu dungodama, Vitnija uzvilka sarkanus zīda rītasvārkus austrumnieku stilā un apsēdās pie spoguļgaldiņa, lai atraisītu un izsukātu matus. Ik reizi, kad suka ar ziloņkaula rokturi izslīdēja caur viņas garajiem matiem, šķita, ka mirdzošais opāls spogulī atstaro kamīna liesmas. Nolikusi suku, Vitnija pastiepa roku, lai rūpīgāk nopētītu savu saderināšanās gredzenu. Saderināšanās gredzens!

- Pola Sevarīna kundze, - viņa klusu teica, pasmaidīdama, cik burvīgi izklausījās šie vārdi. - Vitnija Elisona Sevarīna. - Piepeši viņas prātā atausa kāda neskaidra atmiņa, un Vitnija atkārtoja savu sakāmo vēlreiz, pūlēdamās atcerēties...

Jautri iesmējusies, viņa pielēca kājās un piesteidzās pie grāmatplaukta. Izņēmusi no tā ādā iesietu Bībeli, meitene aši to pārlapoja, tomēr neko neatrada. Beidzot, paķērusi grāmatu aiz vākiem, viņa to apgrieza un spēcīgi sapurināja. Uz grīdas nokrita vairākas reizes salocīta, nosmulēta maza lapiņa. To pacēlusi, Vitnija smaidīdama sāka lasīt.

“Es, Vitnija Elisona Stouna, piecpadsmit gadus veca, būdama pie vesela saprāta un rīcībspējas (par spīti tam, ko saka tēvs), ar šo apzvēru un apsolos, ka es kādu dienu panākšu, lai Pols Sevarins mani apprecētu. Tāpat es panākšu, lai Margarita Me-ritone un visi pārējie atvainojas par visām tām briesmīgajām lietām, ko viņi teikuši par mani. To apzvērot, parakstījusies nākamā Pola Sevarīna kundze. ”

Paraksta vietā bija rakstīts “Vitnija Elisona Sevarīna”. Acīmredzot aizrāvusies savās ilgās, meitene bija vēl vismaz duci reižu uzrakstījusi šo tik iekāroto vārdu.

Pēc tik daudziem gadiem pārlasot solījumu, atceroties izmisumu, kas bija licis viņai to uzrakstīt, Vitniju pārņēma tik milzīgs prieks par saņemto Pola gredzenu, ka viņai likās neizturami, ja tūdaļ kādam neparādīs šo gredzenu un nedalīsies savā laimē.

Doties pie miera šādā noskaņojumā būtu bezcerīgi; viņai patiesībā gribējās dziedāt un dejot! Tas noteikti bija kādam jāpastāsta, viņai noteikti to vajadzēja izdarīt...

Brīdi šaubījusies, Vitnija laimīga nolēma paziņot tēvam, ka Pols grasās lūgt viņas roku. Gan tēvs atcerēsies, kā viņa pirms daudziem gadiem skrējusi puisim pakaļ, un jutīsies apmierināts, uzzinot, ka beidzot ciema iedzīvotājiem vairs nebūs iemesla smieties par viņas bērnišķīgajām izdarībām. Nē, nu jau tas bija Pols Sevarīns, kas pats skrēja viņai pakaļ! Viņš taču gribēja Vitniju precēt!

Nopētījusi sevi spogulī, Vitnija sakārtoja savu sarkano rīta-svārku augsto apkakli, ciešāk savilka jostu ap slaido vidukli, atmeta mirdzošos matus pāri pleciem un devās uz durvīm.

Trīcēdama gaidās un vieglā satraukumā, viņa soļoja pa gaiteni, rītasvārkiem šalcot. Pēc tik nesen mājā valdījušās jautrības un smiekliem pašreizējais klusums šķita mazliet skumjš, taču Vitnija izlikās to nemanām, pacēla roku un pieklauvēja pie tēva istabas durvīm.

- Jūsu tēvs ir kabinetā, Stounas jaunkundz, - no tumšā le-jasstāva vestibila dobji atbalsojās sulaiņa balss.

- Ak tā, - Vitnija klusu noteica. Iespējams, ka būtu prātīgāk, ja viņa šovakar parādītu gredzenu tikai krustmātei Ennai un pagaidītu līdz rītam, lai visu atklātu arī tēvam. - Vai mana krustmāte jau ir devusies pie miera?

- Nē, jaunkundz. Lēdija Gilberta ir pie jūsu tēva.

- Paldies! Arlabunakti!

Nosteigusies lejā, Vitnija pieklauvēja pie kabineta durvīm un, izdzirdējusi tēva aicinājumu ienākt, aši pārkāpa pāri slieksnim un aizvēra durvis. Piespiedusi plaukstas biezajam ozolkoka panelim, meitene atbalstījās pret to. Viņas smaidošais skatiens pievērsās tēvam, kas sēdēja pie rakstāmgalda tieši viņai pretī, un krustmātei Ennai, kura pa kreisi no tēva iztrūkusies vēroja ienācēju no atzveltnes krēsla, kas bija novietots pretī kamīnam. Tā kā nelielo telpu apgaismoja tikai moži degošās kamīna liesmas, Vitnija pat nepamanīja tumšo siluetu, kas sēdēja atzveltnes krēslā pretī krustmātei, jo krēsla augstā atzveltne pilnībā aizsedza sēdētāju.

Tēvs ielēja glāzē vēl nedaudz brendija, un viņa balss skanēja mazliet neskaidri, tomēr laipni.

- Jā, meit, ko tu vēlies?

Dziļi ievilkusi elpu, Vitnija saņēmās.

- Man ir sakāms kas brīnišķīgs, tēv un krustmāt Enna, un es esmu tik laimīga, ka jūs te esat abi kopā, un tagad es varēšu jums to pastāstīt abiem vienlaikus.

Piegājusi pie tēva, Vitnija pabīdīja brendija glāzi malā un uzmetās ar gurnu uz rakstāmgalda malas. Mirkli skatījusies tēva augšup pavērstajā sejā ar blāvajām acīm, viņa paliecās un noskūpstīja tēvu uz pieres.

- Es, Vitnija Stouna, tevi ļoti, ļoti mīlu, tēvs, - meitene klusi sacīja. - Un es ārkārtīgi nožēloju visas tās bēdas, ko esmu tev sagādājusi, būdama vēl maza.

- Paldies! - Mārtiņš piesarcis izgrūda.

- Un, - Vitnija piecēlās un, apgājusi apkārt rakstāmgaldam, lai nostātos pretī krustmātei, turpināja, - es mīlu arī tevi, krustmāt Enna, bet tu jau to vienmēr e,si zinājusi.

Vitnija vēlreiz dziļi un nedroši ieelpoja, un piepeši vārdi sāka plūst nevaldāmā, aizvien ātrākā straumē.

- Un vēl es mīlu Polu Sevarinu. Un Pols mīl mani un grib mani precēt! Tēt, kad Pols būs atgriezies, viņš lūgs tev manu roku. Es zinu, cik... kas noticis, krustmāt Enna?

Vitnija apjukusi skatījās uz krustmāti, kas bija mazliet pa-slējusies no krēsla tik briesmīgā satraukumā, ka meitene paliecās uz priekšu, lai ielūkotos ēnās. Pamanījusi tur sēžam Kleito-nu Vestlendu, viņa noelsās.

- Es... es atvainojos! Piedodiet, ka esmu jūs visus iztraucējusi. Kā jau jūs droši vien būsiet nopratis, Vestlenda kungs, man nebija ne jausmas, ka jūs tur sēžat. Taču, ja jau tā ir noticis, -viņa turpināja, apņēmusies pabeigt iesākto, - ceru, ka varēšu paļauties uz to, ka jūs nevienam nestāstīsiet par manu gaidāmo saderināšanos. Saprotiet taču...

Tēvs atgrūda krēslu no galda tik strauji, ka tā kājas asi no-skrapstēja pret dēļu grīdu. Izdzirdējusi tēva saniknoto balsi, Vit-nija apcirtās.

- Kā tu uzdrošinies! - Mārtiņš iekliedzās. - Ko tas viss nozīmē?

- Ko tas nozīmē? - Vitnija apjukusi atkārtoja. Tēvs stāvēja, ar trīcošajām rokām atbalstījies pret rakstāmgaldu. - Pols Se-varīns lūdza manu roku, un tas ir viss. - Kā spītēdama tēva dusmīgajam skatienam, ko viņa vēl tik labi atminējās kopš bērnības, Vitnija piebilda: - Un es precēšos ar viņu.

Lēni, skaidri, kā runādams ar pilnīgu idioti, Mārtiņš sacīja:

- Polam Sevarīnam nav ne graša! Vai tu mani saproti? Viņa zeme ir ieķīlāta, un kreditori nedod viņam mieru!

Par spīti satricinājumam, Vitnija mēģināja runāt mierīgi un saprātīgi.

- Man nebija ne jausmas, ka Polam ir naudas grūtības, tomēr man nav skaidrs, kāpēc tam jāpiešķir tik liela nozīme. Man ir pašai sava nauda, ko esmu mantojusi no vecmāmiņas. Un tad vēl ir arī mans pūrs. Viss, kas pieder man, piederēs arī Polam.

- Tev nepieder nekas! - tēvs nošņāca. - Es biju nonācis vēl ļaunākā stāvoklī nekā Sevarīns. Man draudēja parādu cietums. Es samaksāju visus parādus ar tavu mantojuma un pūra naudu.

Sarāvusies ne tik daudz no tēva ļaunās balss, kā no viņa izteiktajiem vārdiem, Vitnija pagriezās pret krustmāti, cerēdama

saņemt atbalstu.

»

- Tad mums ar Polu nāksies dzīvot pieticīgi, bez visas tās greznības, ko mums būtu ļāvis baudīt mans mantojums un pūrs.

Krustmāte Enna klusēdama žņaudzīja krēsla roku balstu.

Bezpalīdzīgā apjukumā Vitnija atkal pievērsās tēvam.

- Tēvs, tev jau sen vajadzēja man pateikt, ka esam nonākuši tik lielās grūtībās! Pirms atgriešanās no Francijas es taču iztērēju veselu bagātību par tērpiem, dārglietām un kažokādām! Ja vien es būtu...

Piepeši cauri satraukuma un vainas apziņas vilnim izlauzās apjauta, ka tajā, kas patlaban notiek, kaut kas nav īsti skaidrs, ka ir kas tāds, kas šķiet pilnīgi nesakarīgs. Un tad Vitnija saprata un piesardzīgi ierunājās:

- Staļļi ir pilni ar jauniem zirgiem. Māja un saimniecība vai mudž no kalpotājiem, kuru ir tik daudz, ka mums tie visi nemaz nav vajadzīgi. Ja jau tu esi nonācis tik lielās grūtībās, kāpēc tad mēs dzīvojam tik izšķērdīgi?

Tēva seja pietvīka biedējoši sarkana. Viņš jau pavēra muti, taču tad atkal aprāvās.

- Es taču esmu pelnījusi kādu paskaidrojumu, - Vitnija uzmanīgi uzstāja. - Tu nupat sacīji, ka man būs jāiziet pie Pola kā ubadzei - bez pūra un bez mantojuma. Ja tas viss ir taisnība, kā mēs tomēr spējam vadīt šādu dzīvi?

- Apstākļi ir uzlabojušies, - tēvs nošņāca.

-Kad?

- Jūlijā.

Vairs nespēdama apvaldīt nosodījumu balsī, Vitnija jautāja:

- Tātad apstākļi jūlijā ir uzlabojušies, bet tu tomēr negribi atjaunot ne manu mantojumu, ne pūru?

Mārtiņa dūre triecās pret galdu, bet viņa niknais rēciens atbalsojās visā telpā.

- Es šo farsu vairs ilgāk necietīšu! Tu esi saderināta ar Klei-tonu Vestmorlendu. Viss jau ir norunāts. Viss jau ir apstiprināts!

Palaidusi gar ausīm Kleitona mazliet atšķirīgi izrunāto uzvārdu, Vitnija izmisīgi pūlējās apjēgt notikušo.

- Bet kā... kāpēc... kad jūs to izdarījāt?

- Jūlijā! - tēvs kā skaldīt noskaldīja. - Un viss jau ir apstiprināts, vai saproti? Tur vairs nekas nav grozāms!

Vitnija skatījās tēvā ar milzīgām, šausmu un neticības pilnām acīm.

- Vai tu gribi teikt, ka esi mani saderinājis ar šo vīrieti, pat nepajautājot, ko par to domāju es? Tu esi ieķīlājis manu pūru un mantojumu pilnīgam svešiniekam, nemaz neņemot vērā manas jūtas?

- Nolādēts! - tēvs nošņāca caur sakostajiem zobiem. - Viņš bija tas, kurš to izdarīja!

- Jūlijs gan laikam tev ir bijis ļoti laimīgs mēnesis, - Vitnija aizlauztā balsī nočukstēja. - Tev beidzot izdevās uz visiem laikiem tikt no manis vaļā, un šis tā saucamais džentlmenis pat samaksāja par mani un... ak Dievs!

Piepeši iznīcinošā apskaidrībā visi nesaprotamās mozaīkas gabaliņi sakrita savās vietās, atklājot briesmīgo ainu tās neķītrajos sīkumos.

Aizvērusi acis, lai apvaldītu dedzinošās asaras, kas bija tajās saskrējušas, Vitnija atbalstījās pret rakstāmgaldu. Kad meitene atkal atvēra acis, tēva seja bija izplūdusi neskaidrā miglā.

- Viņš ir samaksājis par to visu, vai ne? Par zirgiem, kalpotājiem, jaunajām mēbelēm, mājas remontu... - Vitnijai aizlūza balss. - Par visu, ko es augustā iegādājos Francijā. Viņš ir samaksājis arī par to, kas man patlaban ir mugurā, vai ne?

- Jā, nolādēts! Es biju zaudējis visu. Es biju pārdevis visu, ko varēju pārdot.

Vitnijas sirdi sažņaudza salta roka; mīlestības vietā viņu nu bija pārņēmis salts niknums.

- Un, kad vairs nebija nekā tāda, no kā tu varētu šķirties, tu pārdevi mani! Tu mani pārdevi pilnīgam svešiniekam uz mūžu! -Vitnija aprāvās un izmisusi ievilka elpu. - Tēvs, vai esi pārliecināts, ka saņēmi par mani iespējami daudz? Ceru, ka tu nepiekriti viņa pirmajam piedāvājumam. Tu taču noteikti mazliet pakaulējies...

- Kā tu uzdrošinies! - Mārtiņš nodārdināja un iecirta meitai tik spēcīgu pļauku, ka viņa gandrīz noslīga ceļos. Viņš jau pacēla roku, lai sistu vēlreiz, taču Kleitona Vestmorlenda ledaini niknā balss lika viņam aprauties.

- Ja jūs viņai vēl kaut reizi pieskarsieties, Mārtiņ, šī būs jūsu mūža skumjākā diena.

Tēva seja sastinga, un jau pēc mirkļa viņš padevīgi atslīga uz krēsla. Vitnija apcirtās pret savu “glābēju”, un viņas balss dusmās drebēja.

- Jūs zemiskā, viltīgā čūska! Kas jūs esat par vīrieti, ja pērkat sev sievu? Kas jūs esat par dzīvnieku, ja esat nopircis sievu, pat neredzēdams viņu. Cik daudz jūs par mani samaksājāt? - Vitnija uzstāja.

Par spīti meitenes lepnajai stājai, Kleitons pamanīja, ka viņas skaistajās acīs, kas meta nicīgus zibeņus, mirdz aizturētas asaras.

- Es neatbildēšu uz šo jautājumu, - viņš saudzīgi atteica.

Vitnijas domas virpuļoja, meklējot kādu plaisu viņa nesatricināmā miera bruņās, kādu vietu, kur viņa varētu iegrūst sava niknuma dunci.

- Jūs noteikti nesamaksājāt pārāk daudz, - viņa ņirdzīgi atcirta. - Jūsu māja ir vairāk nekā pieticīga. Vai jūs esat izšķiedis visu savu nožēlojamo bagātību, lai mani nopirktu? Vai mans tēvs jums lika krietni pakaulēties, vai ari...

- Tagad pietiks, - Kleitons klusu paziņoja un piecēlās.

- Viņš var dot tev visu... visu, - tēvs aiz muguras nosēca. - Viņš taču ir hercogs, Vitnija. Tev būs viss, ko tu...

- Hercogs! - Vitnija nošņācās nicīgi, raudzīdamās uz Klei-tonu. - Kā jums izdevās par to pārliecināt tēvu, jūs melīgais, nekaunīgais... - Meitenes balss aprāvās, un Kleitons paslēja augšup viņas zodu, lai piespiestu viņu ieskatīties sev acīs.

- Es tiešām esmu hercogs, mazā. Es tev jau to sacīju pirms vairākiem mēnešiem Francijā.

- Kāpēc jūs... sātana izdzimums tāds! Es neprecētos ar jums arī tad, ja jūs būtu pats Anglijas karalis! - Vitnija atrāvusies nikni šņāca. - Un man, par laimi, ne reizi nav nācies jūs satikt Francijā.

- Masku ballē Parīzē es jums sacīju, ka esmu hercogs, - Kleitons saudzīgi uzstāja. - Tā bija Armānu masku balle.

- Melis! Es jūs tur neesmu satikusi! Es iepazinos ar jums tikai pēc atgriešanās mājās!

- Dārgumiņ, - krustmāte Enna piesardzīgi iejaucās. - Pamēģini atcerēties masku balles vakaru. Pirms aiziešanas tu man vaicāji, vai es pazīstu kādu no viesiem - ļoti gara auguma vīrieti ar pelēkām acīm, garā, melnā apmetnī un...

- Krustmāt Enna, lūdzu! - Vitnija iesaucās neizpratnes pilnā nepacietībā. - Es neesmu satikusi šo vīrieti ne tovakar, ne arī... -Piepeši meitene aizžņaugti noelsās, jo acu priekšā sagriezās atmiņu kaleidoskops. Nu jau pazīstamu, mirdzošu, pelēku acu pāris uzlūkoja viņu Armānu mājas dārzā. Dobja, smaidoša balss bija teikusi: “Un ja nu es jums sacītu, ka esmu hercogs?”

Desmit sekunžu laikā visi šie tēli meitenes prātā satriecās ar tagadnes realitāti, liekot viņai mežonīgās dusmās apcirsties pret Kleitonu.

-Tas bijāt jūs! Tas bijāt jūs, kas ņirdza aiz maskas!

-Turklāt bez monokļa. - Kleitons drūmi pasmīnēja.

- Ak jūs nodevīgais, nicināmais, ļaunais... - Vitnijai aptrūka vārdu, lai izteiktu savu neprātīgo naidu, un tajā pašā mirklī viņu pārņēma vēl viena satriecoša atskārsme, nesot sev līdzi jaunu asaru uzplūdu. - Mans lord Vestmorlend, - viņa kā spļautin izspļāva pareizo uzvārdu ar visu nicinājumu, kādu vien spēja sakopot, - es gribētu jums paziņot, ka šāvakara bezgalīgās sarunas par jums, par jūsu īpašumiem, zirgiem, bagātību un sievietēm man šķita ne vien garlaicīgas, bet pat pretīgas!

- Man arī, - Kleitons sardoniski piekrita.

Vitnijai šķita, ka uzjautrinājums, ko viņa it kā sadzirdēja hercoga balsī, atgādina skābes šalti uz apdeguma. Ieķērusies rītasvār-ku krokās, viņa sažņaudza audumu tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti, vienlaikus pūlēdamās ievilkt pietiekami daudz gaisa, lai tas spētu izlauzties cauri samezgloto jūtu kamolam viņas krūtīs. Meitenei izdevās izmocīt tikai sāpīgi aizžņaugtu čukstu.

- Par to es jūs ienīdīšu līdz nāvei!

Izlikdamies nedzirdam šos draudus, Kleitons saudzīgi ieminējās:

- Tagad atgriezies savā istabā un mēģini mazliet nosnausties. - Viņš saņēma Vitniju zem elkoņa un saspieda to ciešāk, juzdams, ka meitene grasās izrauties. - Es atnākšu atkal pēcpusdienā. Tev vēl daudz kas jāuzzina, un es tev visu paskaidrošu, kad tu būsi spējīga mani uzklausīt.

Šāda maigu rūpju tēlošana Vitniju ne uz mirkli neapmānīja. Tiklīdz Kleitons bija apklusis, viņa izrāvās un metās uz durvīm.

Kad meitene jau sniedzās pēc durvju misiņa roktura, Kleitons mierīgā, pavēlošā balsī uzsauca:

- Vitnija, kad es ieradīšos, tev jābūt mājās!

Meitene sastinga. No viņas krūtīm grasījās izlauzties sašutuma kliedziens par Kleitona pavēlēm, viņa norādījumiem, par to, ka viņš vispār ir dzīvs! Neveltījusi viņam ne skatiena, kas liecinātu, ka pavēle ir sadzirdēta, Vitnija atrāva durvis, pūlēdamās apvaldīt neprātīgo vēlēšanos ar milzīgu blīkšķi tās aizcirst.

Kamēr vien kabinetā palikušie varēja saklausīt viņas soļus gaitenī, Vitnija gāja lēni, neparko nevēlēdamās sagādāt viņiem prieku noklausīties, ka viņa metas bēgt kā izbiedēts zaķis. Gaiteņa galā meitene pagriezās, viņas soļi kļuva aizvien straujāki, un beidzot viņa pa galvu pa kaklu metās skriet uz savu istabu, kur gaidīja drošība un miers. Aizcirtusi durvis, meitene atbalstījās pret tām saltā, drebošā stingumā... truli skatīdamās uz jauko, omulīgo istabu, kuru viņa tik satraukta bija atstājusi tikai pirms pusstundas, un viņas prāts nekādi nespēja aptvert nupat piedzīvoto katastrofu.

Tikmēr lejasstāva kabinetā briesmīgais, draudīgais klusums ieilga tiktāl, ka pat gaiss šķita sprakšķam spriedzē. Kleitons stāvēja, atbalstījies pret kamīna malu, un nolūkojās ugunī ar iznīcinošu niknumu, kas šķita izplūstam no katras viņa saspringtā, varenā auguma collas.

Mārtiņš nolaida lejā rokas tik strauji, ka viņa dūres atsitās pret rakstāmgaldu, liekot Ennai satrūkties.

- Pie visa vainīgs tikai alkohols, es zvēru, - Mārtiņš nočukstēja, un viņa seja izskatījās pelnu pelēka. - Es vēl nekad mūžā neesmu pret viņu pacēlis roku. Ko lai es tagad...

Kleitons nikni pagriezās.

- Ko lai jūs tagad darāt? - viņš nikni jautāja. - Jūs jau esat izdarījis pietiekami! Vitnija precēsies ar mani, bet jūs vēl dabūsiet viņai samaksāt par to, kas šovakar notika, un es ari būšu spiests par to samaksāt. - Klcitona tonis mainījās, un tagad viņa vārdi nāca lēni kā nežēlīgi pātagas cirtieni. - No šā brīža, lai arī ko viņa sacītu, jūs turēsiet savu muti ciet! Vai tas jums ir skaidrs, Mārtiņ?

Krampjaini norijis siekalas, Mārtiņš pamāja.

- Jā. Skaidrs.

- Ja viņa jums sacīs, ka ir iebērusi jūsu tējas glāzē indi, jūs to izdzersiet un... turēsiet... savu... nolāpīto... muti... ciet!

- Jā. Ciet.

Kleitons jau grasījās vēl kaut ko piebilst, tad aprāvās, kā zinādams, ka vairs nespēs ilgāk savaldīties. Strupi paklanījies En-nai, viņš aši piegāja pie durvīm un atrāva tās. Uz mirkli apstājies, viņš vēlreiz pievērsa Mārtiņam ledussaltu skatienu.

- Kad nākamreiz skaitīsiet lūgšanas, pateicieties visvarenajam, ka esat divdesmit gadus vecāks par mani, jo es zvēru, ja tā nebūtu... - Ar pārcilvēcisku piespiešanos Kleitons apklusa un izbrāzās no istabas. Viņa straujie soļi atbalsojās gaitenī.

Mājas priekšā vējā plīvoja un raustījās hercoga karietes laternu liesmas, metot savādas ēnas, kas vispirms aizslīdēja uz priekšu un tad aizvijās prom zem šalcošajiem gar aleju augošo gobu zariem. Džeimss Makrejs, Kleitona kučieris, pacietīgi sagrozījās uz bukas. Visi viesi jau bija devušies mājās, un hercogs bija palicis viens pats, taču Makrejam nebija nekādu iebildumu pagaidīt vēl mazliet. Patiesībā viņš jutās visai apmierināts, redzot, ka saimnieks nolēmis vēl mazliet uzkavēties Stounas jaunkundzes sabiedrībā, jo kučieris bija par visai krietnu naudas summu saderējis ar Ārmstrongu, hercoga kalpu, ka Stounas jaunkundze kļūs par Kleimoras hercogieni.

Mājas durvis atvērās, un pa kāpnēm nodimdināja Kleimoras hercogs. Makrejs iešķībi nopētīja saimnieka garos, ašos soļus, kas liecināja vai nu par niknumu, vai arī par sajūsmu. Makrejam gan nebija skaidrs, kas hercogam īsti padomā, taču,

viņaprāt, tam nebija nekādas nozīmes; kamēr vien Stounas jaunkundze turpināja izraisīt hercogā tik nepiedzīvotu emocionālu reakciju, viss liecināja, ka uzvara derībās būs Makreja pusē.

- Tūlīt pat braucam prom no šejienes! - hercogs izgrūda, ielēkdams karietē un aizcirzdams durvis.

Kaut kas nebūs izdevies ar to meiču, Makrejs klusībā nosmīkņāja un laida skaistos pelēčus aulekšos pa ceļu. Kučieris jutās tik iepriecināts, ka pat sāpošais gudrības zobs nespēja aptumšot viņa sajūsmu. Domās iztēlodamies dažādos patīkamos veidus, kā iztērēt derībās gūtos ienākumus, Makrejs sāka dungot jautru īru melodiju. Pēc pāris pantiņiem hercogs paliecās uz priekšu un nikni noprasīja:

- Vai tev kaut kas sāp, Makrej?

- Nē, jūsu gaišība! - Makrejs steidzīgi atteica pār plecu.

- Vai tev ir sēras? - hercogs jautāja.

- Nē, jūsu gaišība.

-Tad pārstāj savu sasodīto stenēšanu!

- Klausos, jūsu gaišība, - Makrejs atteica, aizgriezdamies, lai saimnieks nepamanītu viņa laimīgo seju.

Septiņpadsmitā nodaļa

Vitnija lēni atvēra acis, apjukumā samirkšķinādama tās vēlā rīta gaismā, kas spiedās cauri aizkariem. Galva truli sāpēja, un viņa jutās savādi, neizskaidrojami skumja. Apdullinātais prāts atteicās darboties, likdams viņai nekustīgi noskatīties pāri zeltainajam paklājam slīdošajās ēnās, kamēr sauli pamazām aizklāja garāmslīdošu, tumšu mākoņu kamols. Vitnija sarauca pieri, pūlēdamās izprast rūgto izmisumu, kas gulēja kā slogs uz viņas pleciem, un tajā pašā mirklī viņas miega apmiglotajā apziņā atausa vakardienas notikumi tēva kabinetā.

Vitnija panikā cieši aizvēra acis, pūlēdamās padzīt notikušās traģēdijas realitāti kopā ar visām tās briesmīgajām intrigām un samezglotajām sižeta blakuslīnijām, taču tas viss bija pārāk sāpīgi ļauns, lai varētu tikt tā vienkārši aizmirsts.

Ar pūlēm uzslējusies sēdus, meitene sakārtoja sev aiz muguras spilvenus un atkal atslīga tajos. Viņa zināja, ka tagad nepieciešams padomāt un kaut ko izplānot, un drūmā apņēmībā ķērās pie sistemātiskas sev zināmo notikumu pārskatīšanas. Vispirms - cilvēks, kas dzīvoja Hodžu mājā, bija Kleitons Vest-morlends, “pazudušais” Kleimoras hercogs. Tā nu, Vitnija vienaldzīgi atzīmēja, beidzot kļuva skaidrs, kāpēc viņa apģērbs ir tik dārgs, bet kalpotāji tik briesmīgi atturīgi.

Viņš bija ari tas pats vīrietis, kuru viņa bija sastapusi Ar-mānu masku ballē, tas pats iedomīgais, baudkārais... Tikai ar lielām pūlēm apslāpējusi uzbangojušo naidu, Vitnija piespieda sevi atkal atgriezties pie sākotnējām domām. Pēc viņu satikšanās masku ballē Kleitons Vestmorlends noteikti bija devies tieši pie viņas tēva, lai nopirktu Vitniju sev par sievu. Tēvs vakarnakt bija sacījis, ka viss esot “nokārtots”, un tas neapšaubāmi nozīmēja, ka ir ticis parakstīts iepriekšējs laulības līgums.

To paveicis, šis neiedomājamais nekauņa acīmredzot bija kopā ar kalpotājiem ievācies savā midzenī divu jūdžu attālumā no viņas mājas durvīm.

- Neticami! - Vitnija skaļi nočukstēja. Vēl vairāk, tas bija neiedomājami, neiespējami! Lai nu kā, tomēr tā bija un palika taisnība. Viņa bija faktiski... nepiedienīgi... pret savu gribu saderināta ar Kleimoras hercogu. Saderināta ar visiem pazīstamu izvirtuli, netiklu nelieti!

Ak, viņš bija tikpat nīstams kā tēvs! Viņas tēvs... Ar sāpēm atcerējusies tēva nežēlīgo nodevību, Vitnija vairs neizturēja. Pievilkusi ceļus pie krūtīm, viņa cieši apvija tos ar rokām, saraudamās kamoliņā, lai paslēptos no visas pasaules, un atbalstīja pieri pret ceļiem.

- Ak, tēv, - viņa apslāpētā balsī nočukstēja, - kā gan tu spēji man to nodarīt? - Kamols kaklā auga aizvien lielāks, līdz beidzot gandrīz viņu nosmacēja; aizturētās asaras dedzināja acis un izraisīja kaklā neciešami svelošas sāpes. Tomēr viņa savaldījās, apņēmusies neraudāt.

Viņai jābūt stiprai. Pret viņu nostājušies veseli divi pretinieki, varbūt pat trīs, ja ari krustmāte Enna piedalījusies šajā briesmīgajā plānā. Iedomājusies, ka varbūt arī viņas mīļotā krustmāte viņu nodevusi, Vitnija tikai ar lielām pūlēm atkal savaldījās. Krampjaini norijusi siekalas, viņa stingi pavērās logā. Kaut arī patlaban Vitnija bija palikusi viena, pēc Pola atgriešanās viņi kopīgi stāsies visiem pretī.

Bet tikmēr, Vitnija sev stingri atgādināja, viņai nāksies paļauties pašai uz savu drosmi un apņēmību, kuru viņai nebūt ne-

n tika, un ietiepīgo dabu, par kuru Kleitons Vestmorlcnds līdz šim bija tikai nojautis! Jā, viņa lieliski tiks ar visu galā līdz brīdim, kad atgriezīsies Pols!

Gandrīz moži Vitnija sāka prātot, kā varētu sakaitināt hercogu, izjaukt viņa plānus un novest šo neģēli strupceļā. Kad viņa būs visu paveikusi, viņa gaišība sapratīs: ja viņš vēlas savu atlikušo mūžu pavadīt mierīgi un laimīgi, tad Vitnija nav domāta viņam! Varbūt, ja viņa rīkosies pietiekami gudri, hercogs pat atsauks savu norunu, un, kad Pols atkal atgriezīsies, šī ļauni viltīgā saderināšanās būs vairs tikai nepatīkama atmiņa.

Pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens, un istabā ienāca krustmāte Enna. Viņas seja bija savilkta līdzjūtīgā, uzmundrinošā smaidā. Draudzene vai ienaidniece, Vitnija prātoja, piesardzīgi uzlūkodama viņu. Piespiedusies runāt vēsi un vienaldzīgi, Vitnija noprasīja:

- Kad tu to uzzināji, krustmāt Enna?

Krustmāte apsēdās uz gultas.

- Tajā pašā dienā, kad tu redzēji mani sūtām vēstules tavam tēvocim uz četrām dažādām valstīm un atceļam braucienu uz Londonu.

- Ak tā, - Vitnija sabrukusi nočukstēja. Krustmāte Enna bija pūlējusies uzmeklēt tēvoci Edvardu, lai tas nāktu viņām palīgā; viņa nebija nodevusi savu māsasmeitu. Vitniju pāršalca spējš maigums, aizskalojot visu savaldību. Meitenes zods notrīcēja, pleci sāka raustīties atvieglojumā un izmisumā, un, kad krustmāte apskāva viņu, Vitnija izplūda asās, mokošās elsās, ko bija apvaldījusi kopš pamošanās mirkļa.

- Viss būs labi, - krustmāte mierināja, maigi kārtodama Vit-nijas matus.

Kad pēdējās asaras bija izsīkušas, Vitnija jutās daudz labāk. Noslaucījusi acis, viņa rūgti pasmaidīja.

- Vai tas nav briesmīgi, krustmāt Enna?

Krustmāte dedzīgi piekrita, tad nozuda blakus vannasistabā un atgriezās ar aukstā ūdenī samērcētu un izgrieztu mīkstu dvieli.

- Ņem, dārgumiņ, piespied to pie acīm, lai tās nepietūkst.

- Es tik un tā precēšos ar Polu, - Vitnija izgrūda apslāpētā balsī, paklausīgi turēdama dvieli pie sejas. - Esmu to nolēmusi jau kopš bērnības! Bet, ja arī tā nebūtu, es nemūžam neprecētos ar to... to pagrimušo neģēli! - Atņēmusi dvieli, Vitnija paguva ieraudzīt, ka krustmāte viegli sarauc pieri. - Tu taču esi Pola pusē, krustmāt, vai ne? - viņa satraukta noprasīja, pētīdama krustmātes seju.

- Es esmu tavā pusē, dārgumiņ. Tikai tavā. Un es gribu vienīgi to, kas nāk tev par labu. - Enna piecēlās un devās uz durvīm. - Es tūlīt atsūtīšu pie tevis Klarisu. Ir jau gandrīz divpadsmit, un viņa gaišība ir atsūtījis ziņnesi ar vēsti, ka viņš ieradīšoties tieši vienos.

- Viņa gaišība! - Vitnija atkārtoja, sašutusi par šo Kleitona dižciltīgā titula atgādinājumu. Visi pārējie augstmaņi bija ar mieru, ka tos dēvē tikai par lordiem un uzrunā par “milordiem”, bet ne jau nu šis hercogs! Tā kā viņš bija dižciltīgāks par pārējiem, viņš, protams, vēlējās, lai viņu uzrunā par “viņa gaišību”!

- Vitnija, vai lai es lieku izgludināt tavu jauno kleitu? - Enna noprasīja.

Vitnija drūmi pavērās pa logu. Puse debesu solīja gaišu, saulainu dienu, bet otra puse izskatījās tumša un apmākusies. Koki šūpojās asā vējā. Diez vai šādā laikā viņai vajadzēja izskatīties iespējami labi; patiesībā Vitnija nemaz nevēlējās, lai Kleitons Vestmorlends viņu apbrīnotu, nē, viņai jāizskatās cik iespējams slikti! Viņa uzvilks kaut ko noskrandušu un, galvenais, ko tādu, par ko viņš nebūs samaksājis!

- Nē, nevajag. Gan es kaut ko izdomāšu.

Kad pa durvīm ienāca Klarisa, Vitnija jau bija izlēmusi, ko vilks mugurā, un šī doma pildīja viņu ar drūmu, savādu apmierinājumu.

- Klarisa, vai atceries melno kleitu, kuru Haveršema mēdza valkāt, berzdama kāpnes? Lūdzu, uzmeklē to!

Klarisas labsirdīgajā sejā bija skaidri redzama iztrūcināta līdzjūtība.

- Lēdija Gilberta man pastāstīja, kas vakarnakt noticis, bērns, - viņa sacīja, - bet, ja tu domā stāties pretī šim cilvēkam, var gadīties, ka pieļausi briesmīgu kļūdu.

Redzēdama žēlumu uzticamās kalpones apaļajā sejā, Vitni-ja gandrīz atkal sāka raudāt.

- Ak, Klarisa, lūdzu, nestrīdies man pretī! - viņa lūdzās.

Saki, ka palīdzēsi man. Ja es izskatīšos pietiekami neglīta, ja

būšu ļoti stipra un ļoti gudra, varbūt man izdosies panākt, lai viņš padodas un aizbrauc.

Klarisa pamāja, aiz žēluma gandrīz nespēdama parunāt.

- Es vienmēr esmu bijusi tev līdzās, un par to liecina mani sirmie mati. Arī tagad es tevi nepametīšu.

- Paldies, Klarisa, - Vitnija pazemīgi nočukstēja. - Tagad es zinu, ka man ir vismaz divi draugi. Trīs, ja pieskaita arī Polu.

Pēc stundas un piecpadsmit minūtēm, nomazgājusies vannā un apsēdusies pie spoguļgakliņa, Vitnija ar atzinīgu smaidu spogulī noskatījās, kā Klarisa savij viņas smagos matus biezā mezglā un nostiprina ar tievu, melnu lenti. Atturīgais matu sakārtojums izcēla Vitnijas klasiski skaistos vaibstus un augstos vaigukaulus. Platās, zaļās acis ar biezajām, sodrējmelnajām skropstām viņas bālajā sejā izskatījās milzīgas un vēl papildināja vispārējo trauslā, ēteriskā skaistuma iespaidu. Toties pašai Vit-nijai šķita, ka viņa izskatās pēc rēga.

- Ideāli! - viņa uzslavēja. - Un labāk nesteidzies, lai viņa gaišība var mani krietni izgaidīties. Tā ir daļa no mana plāna. Es viņam atklāšu par sevi pāris nejaucību, un pirmā būs tā, ka mani nebūt neietekmē viņa cēlais vārds un tituls un man nav ne mazākās vēlēšanās klausīt viņa pavēlēm.

Pusdivos Vitnija nogāja lejā mazajā salonā, uz kuru tīšām bija likusi sulainim aizvest Vestlenda kungu tūlīt pēc viņa ierašanās. Mirkli apstājusies, uzlikusi plaukstu uz durvju roktura, viņa paslēja zodu un klusu ieslīdēja telpā.

Kleitons stāvēja, daļēji uzgriezis viņai muguru, un, nepacietīgi sizdams ar cimdiem pa muskuļaino lielu, skatījās pa logu uz mauriņu mājas priekšā. Viņa platie pleci bija taisni, zods iecirsts nesamierināmā apņēmībā, un pat šajā domīgajā pozā viņš šķita izstarojam apvaldītu spēku un nepadevīgu valdonību, ko Vitnija allaž bija nojautusi un baidījusies no tās.

Vitnija juta, kā pašpārliecība pamazām atstāj viņu. Kā gan viņa bija varējusi domāt, ka viņai izdosies novirzīt Kleitonu no viņa mērķa? Viņš nebija nekāds švītīgs, romantisks, jauns pielūdzējs, ko varēja atraidīt ar vēsu smaidu vai pieklājīgu vienaldzību. Nevienu pašu reizi viņu sadursmju laikā Vitnija nebija spējusi gūt virsroku. Beidzot viņa bija spiesta sev atgādināt, ka nāksies cīnīties vienai tikai līdz brīdim, kad atgriezīsies Pols.

Meitene aizvēra durvis, un slēdzene noklikšķēja.

- Vai jūs mani gaidāt? - viņa vienaldzīgi pavaicāja.

Pēdējo divdesmit minūšu laikā Kleitons bija cīnījies ar aizvien pieaugošo īgnumu, ka ir spiests gaidīt mazā, smacīgā telpā kā ubags, kas lūdz kādu artavu. Viņš pārdesmit reižu bija sev atkārtojis, ka Vitnija vakar tikusi pazemota un sāpināta un ka viņa šodien noteikti izrādīs savu nepakļaušanos, darīdama visu iespējamo, lai izaicinātu un sakaitinātu viņu.

Izdzirdējis Vitnijas balsi, viņš sev atgādināja, ka neatkarīgi no tā, ko viņa teiks vai darīs, viņš būs pacietīgs un izturēsies ar sapratni. Taču, paskatījies uz meiteni, Kleitons tikai ar pūlēm apvaldīja dusmas. Izaicinoši paslējusi zodu, viņa stāvēja Kleitona priekšā, ietērpusies garā, bezveidīgā, melnā kleitā kā īsta kalpone. Ap slaido vidukli bija apsiets balts priekšauts, bet brīnum daiļie mati paslēpti zem aubes.

- Tu esi paudusi savu pārliecību, Vitnija, - Kleitons strupi noskaldīja. - Tagad es sacīšu to, ko gribu es. Tu vairs nekad nedrīksti staigāt šādā apģērbā!

Vitnija tūdaļ sabozās.

- Mēs visi šajā mājā esam jūsu kalpotāji. Un es esmu jūsu vispazemīgākā kalpone, jo neesmu nekas vairāk par ķīlu, ko jūs esat iegādājies no sava parādnieka.

- Neuzdrošinies runāt ar mani tādā tonī! - Kleitons brīdināja. - Es neesmu tavs tēvs.

- Protams, ne, - Vitnija zobgalīgi atcirta. - Jūs esat mans īpašnieks.

Ar trim lieliem soļiem Kleitons bija klāt. Saniknots, ka Vit-niļas dusmas viņas muļķa tēva vietā ir vērsušās pret viņu, Klei-luns cieši sagrāba viņu aiz augšdelmiem, vēlēdamies sapurināt meiteni tā, lai viņai noklabētu zobi. Vitnijas ķermenis saspringa, kā gaidot sitienu.

Vitnija pacēla galvu, un Kleitona dusmas pamazām izgaisa, kaut ari viņas burvīgās, zaļās acis izaicinoši vērās pretī, tajās tomēr mirdzēja aizturētas asaras un viņa izraisītas sāpes. Caurspīdīgo ādu zem acīm sedza tumšas ēnas, bet parasti gaišā seja bija bāla. Ieskatījies meitenes skaistajā, nepadevīgajā sejā, Kleitons klusu vaicāja:

- Vai tiešām tu jūties tik izmisusi, mazā, jau tikai iedomājoties vien, ka tev vajadzētu kļūt par manu sievu?

Šāda negaidīta maiguma satriekta, Vitnija apjuka tik ļoti, ka vairs nesaprata, ko lai atbild. Viņai gribējās izlikties augstprātīgai un salti tālai, bet tikai ne izmisušai, jo tas nozīmēja kaut ko ļoti līdzīgu vājumam un bezpalīdzībai. Tomēr viņa nevarēja ari iebilst, sacīdama: “Nē, šī doma nepadara mani izmisušu.”

Gaitenī atbalsojās jautri smiekli, kam sekoja soļi un skaļa tērgāšana. Trīs Stounu mājās palikušie viesi pagāja garām salona durvīm, lai dotos uz ēdamistabu.

- Es gribu, lai tu kopā ar mani iznāc ārā, - Kleitons paziņoja.

Tas bija nevis lūgums, bet gan pieprasījums, Vitnija nikni

nodomāja. Izgājuši no mājas, viņi šķērsoja ceļu un pāri mauriņam devās uz dīķi. Nonācis zem skaistas, vecas gobas dīķa malā, Kleitons apstājās.

- Te mēs vismaz varēsim mierīgi parunāties divatā, - viņš noteica.

Vitnija tikai ar pūlēm apvaldīja vēlēšanos atcirst, ka viņai nav ne mazākās patikas būt ar Kleitonu divatā, taču meiteni bija pārņēmis sašutums un viņa baidījās, ka nespēs parunāt.

Novilcis svārkus, Kleitons tos noklāja zālē zem koka.

- Man šķiet, ka mēs varētu labāk parunāties, ja apsēstos, -viņš sacīja un pielieca galvu uz žaketes pusi.

- Es labāk pastāvēšu, - Vitnija salti atteica.

-Apsēdies!

Pavēlošā toņa saniknota, Vitnija apsēdās, taču ne jau uz svārkiem. Nometusies zālē, viņa pavilka kājas zem sevis un sāka skatīties uz dīķi.

- Tev ir pilnīga taisnība, - Kleitons sausi piezīmēja. - Labāk notraipīt tās skrandas, kas tev mugurā, nekā vienus no maniem mīļākajiem svārkiem. - To teikdams, viņš pacēla svārkus, aplika tos ap Vitnijas saspringtajiem pleciem un apsēdās viņai līdzās.

- Man nav auksti, - Vitnija atcirta, pūlēdamās atbrīvoties.

- Brīnišķīgi. Tad mēs varam noņemt arī tavu briesmīgo cepuri. - Pasniedzies Kleitons norāva viņai no galvas mazo aubīti, un Vitnija sašuta tik ļoti, ka koši piesarka.

- Jūs rupjais, neciešamais... - Viņa bezspēcīgās dusmās apklusa, pamanījusi pelēkās acis smejamies.

- Turpini vien, - Kleitons mudināja. - Tu laikam paliki pie “neciešamais”.

Vitnijai burtiski ieniezējās delna aiz vēlēšanās iecirst Klei-tonam tādu pliķi, lai no viņa sejas pazustu šis smīns. Viņa dziļi un saraustīti ievilka elpu.

- Es labprāt vēlētos, kaut spētu atrast īstos vārdus, lai jums pateiktu, cik ļoti nicinu jūs un visu, kas ar jums saistīts.

- Esmu pārliecināts, ka tu neliksies mierā, kamēr tā arī izdarīsi, - Kleitons mierīgi piekrita.

- Vai jūs zināt, - Vitnija teica, nekustīgi skatīdamās uz dīķi, - ka es jūs ienīstu kopš tā brīža, kad satikos ar jums masku ballē, un šī sajūta ar katru mūsu nākamo tikšanos aizvien pieaug?

Saliecis ceļgalu, Kleitons uzlika uz tā delmu un krietnu brīdi klusēdams pētīja meiteni.

- Man ir ļoti skumji to dzirdēt, - viņš beidzot klusu sacīja, -jo man šķita, ka tu esi pati skaistākā un burvīgākā būtne, kādu Dievs jebkad ir radījis.

Vitniju tā iztrūcināja Kleitona maigi glāsmainā balss, ka viņa strauji pacēla galvu, meklēdama viņa sejā ironijas pēdas.

Kleitons pastiepa roku un pārvilka ar rādītājpirkstu pār viņas vaiga izliekumu.

- Un ir bijis pāris reižu, kad tu, būdama manos apskāvienos, nebūt neizrādīji 5o naidu, par kuru tagad runā. Patiesībā pat .ķita, ka tev tas patīk.

- Man nekad nav patikusi jūsu uzmākšanās! Man tā vienmēr ir likusies... - Vitnija izmisīgi pūlējās atrast īsto vārdu, dusmās apzinādamās, ka viņas augums tik tiešām bija atsaucies uz kleitona glāstiem un viņiem abiem tas nav nekāds noslēpums.

Man tā vienmēr ir likusies ārkārtīgi uztraucoša!

Nesteidzīgi noglāstījis meitenes vaigu, Kleitons pieskārās viņas auss ļipiņai, un Vitnijai pārskrēja trīsas.

-Arī mani tas uztrauca, mazā, - viņš klusu nomurmināja.

- Un tomēr jūs nelikāties mierā, kaut arī es jums to lūdzu! -Vitnija uzliesmoja. - Pat tagad, šajā pašā mirklī, ir pilnīgi skaidrs, ka jūs gaidāt izdevīgu brīdi, lai... lai uzkluptu man!

- Pareizi, - Kleitons iesmiedamies piekrita. - Es tiecos pēc tevis kā tauriņš pie liesmas. Un ar tevi ir tieši tāpat.

Vitnijai šķita, ka viņa vairs nesavaldīsies.

- Ak jūs iedomīgais ne...

Kleitons piespieda rādītājpirkstu meitenei pie lūpām, lai viņu apklusinātu, un smīnēdams pašūpoja galvu.

- Žēl gan, ka es tev nedevu iespēju izrunāt kārtējo lamuvārdu, tomēr vari būt droša, ka mans labais vārds tādējādi nav ticis aptraipīts.

Viņas dzīve bija sašķīdusi drumslās, bet viņš vēl smējās! Atgrūdusi Kleitona roku, Vitnija pielēca kājās un salti paziņoja:

- Ja jums nebūtu iebildumu, es iešu uz mājām, jo esmu nogurusi. Un es nespēju dalīties jūsu jautrībā par to, kas noticis. Manis pašas tēvs ir pārdevis mani svešiniekam, augstprātīgam, saltam, egoistiskam briesmonim, kas, pat nedomādams par manām jūtām...

Aši kā pantera Kleitons uzlēca kājās, sagrāba meiteni aiz pleciem un pavērsa pret sevi.

- Ļauj, lai uzskaitu savus noziegumus pret tevi, Vitnija, -viņš vēsā mierā sacīja. - Esmu tik salts, ka izglābu tavu tēvu no parādnieku cietuma, samaksādams visus viņa parādus. Esmu tik egoistisks, ka paliku stāvam un noskatāmies, kā tu flirtē ar Se-varīnu, tik augstprātīgs, ka tā sasodītā piknika laikā ļāvu tev sēdēt viņam līdzās un smieties par mani, kaut ari tava mute vēl sajuta manu lūpu siltumu. Un kāpēc es esmu to visu darījis? Tāpēc, ka šādā nežēlīgā un briesmīgā veidā gribu tev sniegt to aizsardzību, ko nodrošina mans vārds, nesatricināmu stāvokli pašā sabiedrības virsotnē un greznu dzīvi ar visu to, ko vien es spēšu tev dot. - Kleitons mierīgi uzlūkoja meiteni. - Vai tu tik tiešām domā, ka esmu pelnījis tavu rūgtumu un naidu?

Vitnija sašļuka, norija siekalas un aizgriezās. Viņas drosme bija pagaisusi. Meitene jutās apjukusi un nožēlojama, un šķita, ka viņai vairs nav pilnīga taisnība... lai gan kaut kas joprojām nebija pareizi.

- Es... es nezinu, ko jūs esat pelnījis.

Kleitons paslēja augšup viņas zodu.

- Tad es tev to pateikšu, - viņš klusu teica. - Neesmu pelnījis neko, ja nu vienīgi to, lai tiktu pasargāts no naida un apvainojuma par tava tēva vakardienas reibumā izdarīto.

Vitnija sev par šausmām juta, ka acīs sariešas asaras. Notraukusi tās ar pirkstu galiem, viņa papurināja galvu, atraidīdama Kleitona sniegto kabatlakatiņu.

- Tas ir tikai noguruma dēļ. Vakarnakt es ļoti slikti gulēju.

- Es arī, - Kleitons atteica, pavadīdams Vitniju atpakaļ uz māju. Sevels atvēra durvis, un no salona puses atplūda smieklu šaltis un skaļas, ķircinošas piezīmes par vista spēli, kas patlaban acīm redzami tika tur spēlēta. - Rīt no rīta mēs dosimies izjādē. Bet, ja mēs nevēlamies kļūt par jūsu viesu galveno sarunu tematu, būtu labāk, ja es tevi sagaidītu pie staļļiem. Desmitos.

Atgriezusies istabā, Vitnija atraisīja balto priekšautu un novilka neglīto, melno kleitu. Kaut arī pulkstenis vēl nerādīja divi, viņa jau jutās pārgurusi un spēkus zaudējusi. Vitnija labi zināja, ka pieklātos noiet lejā pie viesiem, tomēr šī iespēja likās neizturama, jau iedomājoties vien tēloto smaidu, ko viņai nāksies savilkt lūpās, un jautrajām čalām, kurās nāksies noklausīties. Turklāt, ja kaut vai viens no viesiem pieminētu Kleimoras hercoga vārdu, viņai noteikti sāktos histērija.

Zeltainais pārsegs bija rūpīgi atlocīts, un gulta burtiski aicināja tajā iekāpt. Vitnija nosprieda, ka neliela nosnaušanās palīdzētu viņai atgūties un sākt atkal skaidri domāt. Meitene ieslīdēja starp vēsajiem palagiem un, smagi nopūtusies, aizvēra acis.

Kad Vitnija pamodās, augstu melni samtainajās debesīs mirdzēja mēness. Viņa pagriezās uz vēdera, vēlēdamās atkal ieslīgt mierinošajā miegā, kamēr vēl nebija atnācis nomods kopā ar mokošajām domām, kas to noteikti pavadītu.

Astoņpadsmitā nodaļa

Kad nākamajā rītā Vitnija ieradās pie staļļiem, Kleitons stāvēja, atspiedies pret žogu, un smiedamies sarunājās ar Tomasu. Vitnija izmocīja Tomasam domātu smaidu, kas tūdaļ pagaisa, uzlūkojot laiski mierīgo vīrieti viņam līdzās.

Vitnija izlikās nedzirdam Kleitona padoto labrītu, un viņš smagi nopūtās un izslējās. Ar galvu pamājis uz Hana pusi, kas nupat tika vests ārā no staļļa, viņš teica:

- Zirgs jau ir sagatavots.

Abi līdzās aizaulekšoja pāri laukam. Drīz vien ātrais jājiens un svaigais rudens vējš padzina Vitnijas drūmo noskaņojumu, beidzot pēdējo divu dienu laikā liekot viņai atkal justies možai.

Mežmalā, kur pļavas nogāze veda pie strauta, Kleitons apturēja zirgu un nokāpa zemē, tad piegāja pie Vitnijas, lai noceltu viņu no Hana.

- Izjāde ir nākusi tev par labu, - viņš piezīmēja, ievērojis meitenes sārtos vaigus.

Vitnija saprata, ka Kleitons mēģina lauzt neveiklību un uzsākt ar viņu saprātīgu sarunu. īgņošanās nebija viņas dabā, un meitene jutās briesmīgi rupja, tā turpinādama klusēt, tomēr iesākt runāt ar Klcitonu šķita neiespējami grūti. Beidzot viņa izteica:

- Es tik tiešām jūtos labāk. Man ļoti patīk jāt.

- Man patīk tevī noskatīties, - Kleitons sacīja, kad abi bija piegājuši pie strauta. - Tu neapstrīdami esi visprasmīgākā jātniece, kādu man jebkad nācies redzēt.

- Pateicos! - Vitnija atteica, taču viņas iztrūcinātais skatiens palika piekalts pie vecās platānas, kas auga uzkalniņā līdzās strautam. Platānas mūžsenie, mezglainie zari apēnoja tieši to vielu, kurā viņa piknika dienā bija gulējusi Kleitona skaujas. Lai nu kur, bet te viņai nebija ne mazākās patikas atrasties. Kleitons novilka svārkus un jau grasījās izklāt tos zālē tieši tajā vietā, kur viņi iepriekšējo reizi bija gulējuši. Vitnija steidzīgi iebilda: - Ja jums nav iebildumu, es labāk pastāvēšu. - Lai apliecinātu savu apņemšanos, viņa soli atkāpās un atbalstījās ar plecu pret platānas stumbru, it kā tā būtu pati ērtākā vieta pasaulē.

Vienaldzīgi pamājis, Kleitons iztaisnojās, pagājās pāris soļu tālāk un uzlika zābakoto kāju uz liela akmens līdzās strautam. Atbalstījis apakšdelmu uz saliektā ceļgala, viņš klusēdams nekustīgi nopētīja meiteni.

Vitnija pirmo reizi tā īsti apjēdza, ka šis cilvēks taču bija viņas nākamais vīrs. Bet tikai pagaidām, viņa sev iebilda, vienīgi tik ilgi, līdz atgriezīsies Pols un viņi varēs īstenot viņas izdomāto plānu. Pagaidām viņai atlika tikai rīkoties piesardzīgi un gaidīt.

Koka miza spiedās viņai lāpstiņās, bet Kleitona nekustīgais skatiens kaitināja. Nespēdama izdomāt neko labāku un vēlēdamās pārtraukt spriedzes pilno klusumu, Vitnija pamāja uz vietu, kur Kleitons bija piesējis savu bēro ērzeli.

- Kāpēc jūs sacīkstēs nejājāt ar šo zirgu? Tas ir daudz ātrāks par to, kuru jūs bijāt izvēlējies?

Izskatījās, ka Kleitonu šāds sarunas temats uzjautrina. Viņš pameta īsu skatienu uz zirgiem.

- Piknika dienā tavs melnais ērzelis pārāk ātri nogura. Es izvēlējos sarķi tāpēc, ka tas izturības un ātruma ziņā apmēram līdzinās tavam ērzelim, un es gribēju dot tev godīgu iespēju uzvarēt. Ja es būtu ņēmis šo zirgu, tev nebūtu nekādu izredžu. No otras puses, ja es būtu izvēlējies pārāk vāju zirgu, tu nebūtu varējusi izbaudīt savu uzvaru.

Par spīti šādam apgalvojumam, Vitnijas lūpas savilkās smaidā.

- Būtu gan. Es būtu priecājusies par savu uzvaru arī tad, ja jūs būtu jājis āža mugurā.

Kleitons iesmējās un pašūpoja galvu.

- Šo trīs gadu laikā, kamēr mēs esam pazīstami, tu vienmēr spēj mani uzjautrināt.

Vitnija ar aizdomām samiedza acis.

- Trīs gadi? Kā gan tas iespējams? Pirms trim gadiem es tikai sāku parādīties sabiedrībā.

- Kad es pirmo reizi tevi ieraudzīju, tu kopā ar krustmāti stāvēji cepuru veikalā. īpašniece pūlējās tevi izgreznot ar briesmīgu cepuri, ko klāja mazu vīnogu un meža ogu rotājums, cenzdamās iestāstīt, ja tu uzlikšot to galvā un iziešot parkā, kungi kritīšot tev pie kājām.

- Es to neatceros, - Vitnija nedroši sacīja. - Vai es šo cepuri nopirku?

- Nē. Tu viņai pateici, ja kāds kungs arī nokritīšot tev pie kājām, tad tikai tādēļ, lai izvairītos no saniknoto bišu spieta, ko būšot pievilinājusi sieviete ar augļu šķīvi galvā.

- Izklausās, ka es tā nudien būtu varējusi sacīt, - Vitnija atzina, kautrīgi knibinādamās ap cimdiem. Viņai gandrīz šķita, ka Kleitona balsī, runājot par šo notikumu, bija skanējis maigums, un tas viņu mulsināja. - Vai jau toreiz jūs nolēmāt mani... hmm... iepazīt labāk?

- Protams, ne, - Kleitons pajokoja. - Es jutos atvieglots, ka tieši veikala īpašniecei, nevis man, jāpārcieš tavu zibsnījošo, zaļo acu uzbrukums.

- Ko tad jūs darījāt cepuru veikalā? - Pirms šis jautājums bija izskanējis, Vitnija bija gatava iekost savā muļķīgajā mēlē. Ko gan viņš tur būtu varējis darīt, ja ne gaidīt savu kārtējo mīļāko?

- Spriežot pēc tavas sejas izteiksmes, pati jau to esi sapratusi, - Kleitons strupi piezīmēja.

Apspiedusi savu neizskaidrojamo sašutumu, ka Kleitons bijis veikalā kopā ar kādu citu sievieti, Vitnija pavaicāja:

- Vai mēs esam tikušies vēl kādu reizi... es domāju, pēc masku balles?

- Tajā pavasarī reizēm redzēju tevi parkā. Un tad pēc gada jau pavisam pieaugušu Diprē ballē.

- Vai jūs bijāt viens? - Šķita, ka jautājums pats izsprucis no viņas lūpām, un Vitnija, sevi ienīzdama, savilka dūres.

- Nebiju gan, - Kleitons godīgi atzinās. - Bet arī tu nebiji viena. Patiesībā tev apkārt bija vesels apbrīnotāju pulks, tāds puņķainu puišeļu bariņš, cik atceros. - Ieraudzījis Vitnijas sašutuma pilno skatienu, viņš iesmējās. - Nevajag tā raudzīties uz mani, mana kundze, jūs taču domājāt tāpat. Vēlāk tovakar es nejauši noklausījos, kā tu vienam no viņiem, kas bija gandrīz gatavs nobeigties aiz sajūsmas par tavu cimdu smaržu, paziņoji, ka viņš ir vai nu nenormāls, vai arī ļoti netīrs, ja ziepju smarža viņu tā ietekmē.

- Es nemūžam nebūtu spējusi izturēties tik rupji, - Vitnija iebilda, neomulīgi atzīmēdama, ka Kleitons viņu nosaucis par savu kundzi, it kā viņa jau būtu viņa sieva - hercogiene. - Izklausās, ka šis puisis tikai uzvedies muļķīgi un nepavisam nebija pelnījis šādus vārdus un... - Aizmirsusi, ko bija grasījusies teikt, Vitnija piepeši izklaidīgi pavērās garām Kleitonam, pūlēdamās atsaukt atmiņā piemirsto notikumu. - Vai viņam bija tāda dīvaina gaita ar maziem, neveikliem soļiem?

- Tā kā mani daudz vairāk interesēja tava seja nekā viņa kājas, es to nevaru pateikt, - Kleitons sausi atteica. - Kāpēc tu tā jautā?

- Tāpēc, ka tagad atcerējos - es esmu to teikusi, - Vitnija noelsās. - Es atceros, kā noskatījos tā puiša gaitā, viņam aizejot, domādama, cik ļoti viņš man nepatīk. Un tad es pagriezos un ieraudzīju uz sliekšņa stāvam tumšmatainu gara auguma vīrieti, kurš smaidīja tā, it kā viss notikušais viņu būtu uzjautrinājis. Tas bijāt jūs! - viņa noelsās. - Jūs izspiegojāt mani, stāvēdams uz sliekšņa!

- Es nevienu neizspiegoju, - Kleitons izlaboja. - Es tikai grasījos palīdzēt tam nabaga velnam, ja no tavas asās mēles viņam būtu asiņainas brūces.

- Jums nevajadzēja tā darīt, jo viņš bija vairāk nekā pelnījis visu, ko biju sacījusi. Es gan nespēju atcerēties viņa vārdu, tomēr atminos, ka iepriekšējā vakarā viņš bija mēģinājis mani noskūpstīt, turklāt viņam piemita nejauka nosliece palaist rokas.

- Žēl gan, - Kleitons ledaini novilka, - ka tu nespēj atcerēties viņa vārdu.

Kautrīgi nolaidusi skropstas, Vitnija slepus pameta skatienu uz Kleitona draudīgo seju un apmierināta saprata, ka viņš ir greizsirdīgs. Piepeši meitenei iešāvās prātā, ka Kleitons varētu pārdomāt un atteikties no laulībām, ja viņa izliktos nepastāvīga un varbūt pat mazliet pārdroša.

- Man laikam vajadzētu jums atklāt, ka viņš Parīzē nebija vienīgais, kas mēģināja iekarot manas simpātijas, pārāk... aizraudamies. Parīzē man bija dučiem nopietnu pielūdzēju. Es pat nespēju atcerēties viņu visu vārdus.

-Tad ļauj, lai tev palīdzu, - Kleitons mierīgi piedāvāja. Vitnija izbīlī skatījās uz viņu, kamēr Kleitons nobēra visu to vīriešu vārdus, kas bija lūguši viņas roku. - Es nepieminēju Divilu, -viņš pabeidza, - jo šis vīrietis vēl joprojām nogaida. Tomēr, šķiet, man vajadzētu iekļaut sarakstā arī Sevarīnu, tā kā viņš mēģina lūgt tavu roku. Man šķiet, kundze, - Kleitons turpināja, atkal uzrunādams Vitniju kā precētu sievieti, - ka, būdama tik saprātīga, jauna sieviete, jūs ārkārtīgi muļķīgi izvēlaties vīriešus, kam ļaujat sevi aplidot.

Lai izvairītos no sarunas par Polu, Vitnija aši izmantoja Kleitona aplinkus izteikto Nikolā nosodījumu.

- Ja jūs runājat par Nikolā Divilu, tad viņa ģimene ir viena no senākajām visā Francijā un ļoti godājama!

- Es runāju par Sevarīnu, un tu to labi zini, - Kleitons atteica tajā salti valdonīgajā tonī, ko Vitnija tik ļoti ienīda. - No visiem manis pieminētajiem vīriešiem Sevarīns ir vismazāk tev piemērots, un tomēr, ja tev būtu iespēja izvēlēties, tu ņemtu tieši viņu. Viņš nespēj līdzināties tev ne saprāta, ne rakstura, ne drosmes ziņā. Turklāt, - Kleitons zīmīgi piebilda, - viņš nav tāds vīrietis, kas spētu padarīt tevi par sievieti.

- Ko jūs īsti domājat ar šādu piezīmi? - Vitnija noprasīja.

Kleitona skatiens zīmīgi aizslīdēja līdz vietai netālu no Vit-

nijas kājām, kur viņš bija ar jātnieka pātagu nopēris meiteni un lad cieši apskāvis, lai mierinātu.

- Manuprāt, tu lieliski zini, ko es ar to domāju, - viņš atteica, noskatīdamies, kā Vitnijas vaigi pamazām piesarkst.

Vitnija gan nebija īsti pārliecināta, tomēr viņai šķita, ka šis sarunu temats nav īstais, ko viņai gribētos risināt, tāpēc viņa ķērās pie pirmīt apspriestā, ne tik bīstamā jautājuma.

- Ja jau es jums Francijā izraisīju tādu sajūsmu, kāpēc tad jūs nerīkojāties, kā pieklājas, un neieradāties pie mana tēvoča, lai lūgtu manu roku?

- Lai viņš varētu padzīt mani, sarunādams aplamības, ka tu esi vēl pārāk jauna, lai precētos, un ka tavs tēvs vēl nav gatavs no tevis šķirties? - Kleitons ironiskā uzjautrinājumā vaicāja. - Diez vai es to būtu darījis.

- Patiesībā jūs gribat teikt, - Vitnija atcirta, - ka esat pārāk cēls, lai nolaistos no saviem augstumiem un liktu ar mani iepazīstināts...

- Mēs tikām iepazīstināti, - Kleitons viņu pārtrauca. - Tajā pašā vakarā mūs iepazīstināja Diprē kundze. Tu nemaz nepūlējies veltīt man uzmanību un uzklausīt manu vārdu, pagodināji mani tikai ar strupu mājienu, paraustīji plecus un atkal atgriezies pie svarīgās nodarbes savākt sev apkārt tik daudz ģībstošu dievinātāju, cik vien iespējams.

Cik gan ļoti šāda salta attieksme viņu satriekusi, Vitnija slepenā priekā nodomāja.

- Vai jūs mani uzaicinājāt uz deju? - viņa mīļi iedzēla.

- Nē, - Kleitons sausi atteica. - Mana deju karte jau bija aizpildīta.

Citos apstākļos Vitnija noteikti būtu pasmējusies par šo joku, tomēr viņa saprata, ka tas ir dzēlīgs atgādinājums, ka Kleitons ari ir populārs pretējā dzimuma vidū. It kā Vitnijai tas būtu jāatgādina! Viņa uzmeta Kleitonam iznīcinošu skatienu, kas lieliski saderējās ar viņas balss toni.

- Varu iedomāties, ka jūsu deju karte allaž būtu pilna, ja vien vīriešiem tāda būtu! Interesanti, ko vīrietis dara ar savu mīļāko, kad vēlas padejot ar kādu citu?

- Es gan neatceros, ka tovakar, kad mēs Armānu masku balle dejojām, tas būtu izrādījies par nepārkāpjamu šķērsli.

Vitnijai no rokām izslīdēja cimdi un nokrita zālē.

- Kā jūs uzdrošināties būt tik rupjš un...

- Un vispār pieminēt kaut ko tādu? - Kleitons mierīgi pabeidza. - Vai tad Bībelē nav rakstīts “aci pret aci”?

- Nespēju noticēt savām ausīm! - Vitnija nicīgi nošņācās. - Jūs esat īsts Svētos Rakstus citējošā sātana iemiesojums!

- Labi trāpīts! - Kleitons pasmīnēja.

Viņa uzjautrinājums vēl vairāk sakaitināja Vitniju.

- Var jau būt, ka jūs spējat vienkārši pasmieties un aizmirst savu skandalozo uzvedību, bet es gan ne. Tajā laikā, ko es tik tiešām atceros, jūs izteicāt man neķītrus piedāvājumus Armānu namā, apvainojāt mani lēdijas Jūbenkas viesībās un apkaunojāt mani šajā pašā vietā. - Vitnija noliecās un paķēra zālē nokritušos cimdus. - Dievs vien zina, ko jūs vēl darīsiet.

Viņas pēdējie vārdi lika Kleitona acīm silti iemirdzēties, un Vitnija piesardzīgi nolēma, ka ir laiks doties projām. Viņa jau paspēra soli uz zirga pusi, bet Kleitons aši pastiepa roku, satvēra meiteni aiz delma un pievilka sev klāt.

- Ja nerunājam par Armānu masku balli, es vienmēr esmu izturējies pret tevi tieši tā, kā tu esi to pelnījusi, un tā tas vienmēr arī būs. Es negrasos ļaut, lai tu izmanto mani par kājslauķi. Ja tā būtu, tad drīz vien tu pret mani zaudētu visu cieņu, tāpat kā būtu zaudējusi to pret Sevarīnu, ja tev būtu tā nelaime viņu apprecēt.

Vitniju satrieca tik milzīga nekaunība un drosme apgalvot, ka Kleitons zina, kā viņa justos, un arī briesmīgā pārliecība, ar kādu Kleitons noraidīja viņas nodomu precēties ar Polu kā tādu nelaimīgu, pilnīgi neiespējamu kaprīzi. Lai visu padarītu vēl ļaunāku, Kleitons apskāva viņu.

- Vai tad jūs nemaz neuztrauc tas, ka es jūs nemīlu? - Vitnija izmisusi noprasīja.

- Protams, tu mani nemīli, - Kleitons ķircinādamies attei-i - Tu mani ienīsti. Tu esi man to teikusi vismaz duci reižu.

Starp citu, arī šajā pašā vietā, kur mēs patlaban stāvam. Un arī dažus mirkļus pirms tam, kad pārvērties par maigu, kaislīgu sievieti, kas apskāva mani.

- Izbeidziet man atgādināt tās dienas notikumus! Es gribu to aizmirst!

Pievilcis Vitniju ciešāk pie sava muskuļotā stāva, Kleitons maigā uzjautrinājumā ieskatījās viņai acīs.

- Mazā, esmu gatavs atdot visu, kas vien ir manos spēkos, tomēr nemūžam neļaušu tev piemirst to, kāda tu biji todien. Nekad! Lūdz man jebko citu, un tu to saņemsi.

- Es varu jums palūgt jebko, un es to tiešām saņemšu? - Vit-nija nošņācās un atspiedās ar rokām Kleitonam pret krūtīm. - Ļoti labi. Es nevēlos ar jums precēties. Vai jūs mani atbrīvosiet no tēva solījuma?

- Nē, baidos, ka ne.

Vilnija tikai ar pūlēm apvaldīja rūgtumu un naidu.

-Tad nemēģiniet mani apvainot, izlikdamies, ka raizējaties, kas man rūp! Es nevēlos būt ar jums saderināta, taču jūs negribat mani atbrīvot. Es nevēlos ar jums precēties, taču jūs esat pilnīgi apņēmies mani tik un tā aizvilkt pie altāra. Es...

Kleitons atlaida viņu tik strauji, ka Vitnija attenterēja soli atpakaļ.

- Ja es būtu nolēmis aizvilkt tevi pie altāra, - viņš asi noskaldīja, - tad tev būtu pavēlēts atgriezties mājās no Parīzes, lai šūtu sev kāzu kleitu. Patiesībā es nevēlētos redzēt savā gultā saltu, negribīgu sievu.

Vitniju pārņēma tāds atvieglojums un prieks, ka viņa pavisam aizmirsa Kleitona divdomīgo piezīmi par gultu. Viņa pacēla rokas.

- Mīļo debestiņ, kāpēc jūs man to neteicāt jau agrāk? Ja jau jūs tā uzskatāt, tad jums nav nekādas jēgas ilgāk noņemties ar mani.

- Ko tas nozīmē?

- Tas nozīmē, ka es kļūtu jums par vissaltāko, visnegribīga ko sievu pasaulē.

Kleitons novērtējot savilka tumšo uzaci.

- Vai tu man draudi?

Vitnija steidzīgi papurināja galvu un pasmaidīja.

- Nē, protams, ne. Es tikai pūlos paskaidrot, ka manas jūtas pret jums nemainīsies.

- Vai tas ir pilnīgi droši?

- Pilnīgi un galīgi, - Vitnija moži atteica.

- Tādā gadījumā gan laikam nav jēgas ilgāk atlikt kāzas, vai ne?

- Ko? - Vitnija noelsās. - Bet jūs taču teicāt, ka neprecēsiet mani, ja būšu salta un negribīga.

- Es teicu, ka nevēlētos tā darīt, bet nebildu ne vārda par to, ka es tā nerīkotos, ja tam tā jānotiek. - To sacījis, Kleitons strupi pamāja uz zirgu pusi un pagriezās. Vitniju pārņēma izbailes, ka tūlīt viņš dosies taisnā ceļā atpakaļ uz viņas mājām un izsauks garīdznieku, lai tas abus salaulātu. Nebija nekādu šaubu, ka Kleitons jau bija parūpējies par laulību atļauju! Vitnija izmisīgi apsvēra glābšanās iespējas. Ja viņa mestos bēgt, Kleitons viņu panāktu; ja viņa draudētu, Kleitons izliktos viņu neredzam; ja viņa atteiktos, viņš piespiestu ar varu.

Vitnija izvēlējās vienīgo sev atlikušo iespēju, kas diemžēl bija pazemojoša, jo viņai vajadzēja lūgties. Pastiepusi roku, viņa uzlika to uz Kleitona delnia.

- Es gribētu jums kaut ko lūgt, un jūs taču sacījāt, ka es varēšu saņemt visu, ja vien jūs to spēsiet dot...

- Ja vien es to spēšu, - Kleitons vēsi piekrita, - un ja tas būs kaut kas saprātīgs.

- Tad es lūgšu jūs nogaidīt. Man ir nepieciešams laiks, lai tiktu pāri šai briesmīgajai sajūtai, ka esmu tikai bandinieks šaha spēlē, ko spēlējat jūs ar tēvu, un man vajadzīgs laiks, lai pierastu pie domas par mūsu laulībām.

- Es jums došu laiku, - Kleitons mierīgi atteica, - ar nosacījumu, ka jūs to izmantosiet prātīgi.

- Noteikti, - Vitnija steidzās viņu pārliecināt, nu jau melodama aizvien raitāk. - Jā, un vēl kas: es gribētu, lai jūsu patiesais vārds un mūsu saderināšanās vēl kādu laiku paliktu noslēpumā.

Kleitona seja kļuva salti aizdomīga.

- Kāpēc?

Tāpēc, ka pēc nedēļas, kad viņa būs aizbēgusi kopā ar Polu, lai slepeni apprecētos, Kleitons noteikti saniknosies. Bet, ja Vitnija padarītu viņu par muļķi, apkaunojot viņu visa ciema priekšā, kam viņu saderināšanās nebūs nekāds noslēpums, tad Dievs vien zina, kāda būtu viņa atriebība.

- Tāpēc, - Vitnija piesardzīgi ieminējās, - ka es jutīšos vēl neomulīgāk, ja visi uzzinās par jums... par mums; viņi gribēs spriedelēt par to, kas jūs esat, kā mēs esam iepazinušies un kad mēs salaulāsimies.

- Labi, tad mēs to pagaidām paturēsim noslēpumā.

Pavadījis meiteni līdz zirgam, Kleitons viegli iecēla viņu

seglos. Nospriedusi, ka sarunas temats izsmelts un viņu tikšanās beigusies, Vitnija saņēma Hana pavadu, grasīdamās aizjāt. Taču Kleitons vēl nebija beidzis, un viss meitenes ķermenis saspringa, dzirdot draudus, kas slēpās zem viņa balss toņa mierīgās pieklājības.

- Es devu tev šo laiku tāpēc, ka tu, kā sacīji, vēlies pierast pie domas par mūsu laulībām. Ja man kaut reizi radīsies iemesls uzskatīt, ka šis laiks tev vajadzīgs kādam citam nolūkam, tad sekas būs ļoti bēdīgas.

- Vai esat pateicis visu, ko vēlējāties? - Vitnija noprasīja, slēpdama izbailes aiz savas augstprātīgās izturēšanās.

- Pagaidām jā. - Kleitons nopūtās. - Rīt mēs parunāsim vēl.

Pārējo dienas daļu Vitnija pavadīja kopā ar radiem. Tagad,

kad viņas nākotne karājās mata galā, meitenei bija ārkārtīgi grūti smaidīt un sarunāties ar šiem jautrajiem, labvēlīgajiem cilvēkiem un izlikties neredzam tēva bažu pilnos skatienus. Tiklīdz vakariņas bija galā, Vitnija atvainojās un nozuda savā istabā.

Vēlāk vakarā pie viņas ienāca Enna. Vitnija, kas jau visu dienu bija vēlējusies izrunāties ar krustmāti, pielēca kājās no di vāna, izmisumā lauzīdama rokas.

- Krustmāt Enna, šis iedomīgais, nežēlīgais tirāns tik tiešām grasās mani piespiest ar viņu apprecēties. Tā viņš man šorīt teica.

Apsēdusies uz dīvāna, Enna novilka Vitniju sev līdzās.

- Dārgumiņ, viņš nevar piespiest tevi ar viņu apprecēties. Esmu pārliecināta, ka Anglijā ir likumi, kas viņam to neļauj. Cik saprotu, galvenais ir nevis tas, vai viņš var piespiest tevi, bet gan tas, kas notiks ar tavu tēvu, ja tu atteiksies to darīt.

- Mans tēvs, piekrizdams mūsu laulībām, ne mirkli nedomāja, kas notiks ar mani, tāpēc es nejūtu ne mazāko vēlēšanos raizēties, kas ar viņu notiks, ja nepiekritīšu laulībām. Viņš nekad nav mīlējis mani, un es vairs nemīlu viņu.

- Saprotu, - Enna noteica, cieši vērodama meiteni. - Tad varbūt labi vien ir, ka tu tā domā.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tavs tēvs jau ir iztērējis Kleimoras hercoga doto naudu. Ja tu atteiksies pildīt laulību norunu, viņa gaišība, gluži dabiski, pieprasīs savu naudu atpakaļ. Tā kā tavs tēvs nespēj to atdot, visticamāk, ka viņam nāksies pavadīt mūža nogali žurku pilnā parādnieku cietuma kamerā. Ja tu vēl kaut vai nedaudz viņu mīli, tev būs ļoti grūti būt laimīgai ar Polu, apzinoties, ka esi vainojama tēva nelaimē. Bet, ja jau tu esi pilnīgi pārliecināta, ka nejutīsies vainīga, tad mums nudien nevajag raizēties, kas varētu notikt ar tavu tēvu, vai ne?

Durvis aiz krustmātes aizvērās, un Vitnija palika viena, mocīdamās ar domām par tēvu, kas, skrandās tērpies, netīrs, nīkst slapjā, nejaukā cietuma kamerā.

Tātad vajadzēja atrast veidu, kā atmaksāt Kleitonam Vest-morlendam naudu, ko viņš bija iedevis tēvam. Varbūt, ja viņa ar Polu dzīvotu ļoti taupīgi, viņiem izdotos vairāku gadu laikā parādu atdot. Vai, vēl labāk, varbūt viņai izdotos kaut kā panākt, lai hercogs pats atsakās no laulībām un naudu nevajadzētu atdot. Vai varbūt tomēr vajadzētu? Interesanti, kādi gan bija šā laulības līguma noteikumi?

-Tēvocis Edvards! - viņa piepeši izdvesa. Tēvocis Edvārds ne-inii/am nespēs mierīgi noskatīties, kā Vitnija tiek spiesta atdot sa-v ii dzīvi par tēva parādiem. Varbūt tēvocis Edvards varēs aizdot tē-vam naudu, ko atmaksāt Kleitonam. Protams, tā būtu lietišķa i icnošanās. Viņa pati parūpētos, lai māja tiktu ieķīlāta kā garanti ja.

Bet vai tēvocim Edvardam bija tik daudz naudas, lai samaksātu Kleitonam? Ja vien viņa zinātu, cik īsti par viņu ticis samaksāts... Noteikti ļoti daudz, jo šīs naudas bija pieticis dārgajam mājas remontam, diviem dučiem jaunu zirgu, ducim kalpotāju, kā arī viņas tēva parādu atmaksai. Divdesmit pieci tūkstoši mārciņu? Trīsdesmit tūkstoši? Vitnijai pamira sirds. Tēvocim Edvardam tādas naudas noteikti nebija.

Kad Klarisa otrā rītā ieradās, lai pamodinātu Vitniju, viņa atrada meiteni sēžam pie rakstāmgalda un domīgi košļājam zoss spalvas galu.

Brīdi pārlikusi, Vitnija sāka rakstīt. Acīm zibot uzvaras pilnā apmierinājumā, viņa apliecināja Kleitonam, ka ir izmežģījusi celi un tāpēc būs spiesta palikt gultā. Viņa pabeidza vēstuli ar cukursaldu apgalvojumu, ka nākamajā dienā ļoti labprāt tiksies ar Kleitonu... ja vien sāpes mazināsies. Parakstījusi vēstījumu tikai ar savu vārdu “Vitnija”, meitene atgāzās krēslā un klusībā uzslavēja sevi.

Doma par savainoto ceļgalu viņai šķita gluži vienkārši lieliska, jo šādas traumas bija ne vien sāpīgas, bet arī neparedzami ilgi dzija. Rit viņa aizsūtīs Kleitonam vēl vienu skumju paziņojumu un papildinās to ar dažiem pārliecinošiem sīkumiem, kā šī iztēlotā nelaime notikusi. Ja veiksies, varbūt viņai pat izdosies izvairīties no Kleitona līdz Pola atgriešanās dienai!

- Ko tu šodien vilksi par godu hercogam? - Klarisa noprasīja.

Vitnijas sejā atplauka starojošs smaids.

- Šodien es nesatikšos ar viņu, Klarisa. Un rīt un parīt arī ne. Paklausies, - viņa sacīja un nolasīja kalponei uzrakstīto. - Nu, kā tev šķiet? - meitene apvaicājās, salocīdama vēstuli un aizzīmogodama to ar pāris vaska pilieniem.

Klarisas balsī skanēja bailes.

- Man liekas, viņš sapratīs, kas tev padomā, un mums bw. briesmīgas nepatikšanas. Es negribu tur būt iejaukta. Labāk vis pirms parunā ar lēdiju Ennu un tikai tad nosūti šo vēstuli.

- Es nevaru gaidīt, kamēr krustmāte pamodīsies, un tev no teikti ir man jāpalīdz, - Vitnija pacietīgi paskaidroja. - Tev viņam jāaiznes šī vēstule.

Klarisa nobālēja.

- Man? Kāpēc gan man tas būtu jādara?

- Tāpēc, ka man jāzina, kā tieši viņš to visu uztvers, un es nevaru paļauties, ka cits kāds man to pastāstīs.

- Man sirds sāk dauzīties, jau tikai iedomājoties vien, kas var notikt, - Klarisa pažēlojās, tomēr paņemdama vēstuli. - Ja nu viņš sāk mani izprašņāt par to savainojumu?

- Tad izdomā kaut ko, - Vitnija moži ieteica. - Tikai neaizmirsti man pēc tam to pastāstīt, lai es netīšām nepasaku viņam kaut ko pretēju taviem vārdiem.

Pēc Klarisas aiziešanas Vitniju pārņēma tāds atvieglojums, it kā no viņas pleciem būtu novēlies milzīgs kalns. Jautri dungodama, viņa devās pie skapja, lai izvēlētos sev tērpu.

Klarisa atgriezās pēc divdesmit minūtēm, un Vitnija tūlīt izsteidzās no ģērbistabas.

- Ko viņš teica? - meitene ziņkārīgi noprasīja. - Kā viņš izskatījās? Pastāsti man visu!

- Nu, kad es ierados, viņa gaišība patlaban ēda brokastis, -Klarisa iesāka, nervozi knibinādama savas kleitas iestīvināto apkaklīti. - Sulainis mani tūdaļ aizveda pie viņa, kad biju pateikusi, kas esmu. Tad es viņam atdevu vēstuli un viņš to izlasīja.

- Viņš taču nebija dusmīgs, vai ne? - Vitnija netikās mierā, redzēdama, ka Klarisa apklust.

- Man tā nelikās, taču diez vai viņš jutās priecīgs.

- Klarisa, Dieva dēļ, ko viņš īsti sacīja?

- Viņš man pateicās, ka esmu atnesusi vēstuli, tad pamāja vienam no saviem smalkajiem kalpotājiem, un tas mani izstūma pa durvīm.

Vitnija īsti nesaprata, vai viņai par šādu Kleitona reakciju i i|iilas atvieglotai vai raižpilnai, turklāt dienas gaitā atklājās, ka viņas īslaicīgais patvērums nebūt nav tik jauks, kā viņai būtu gri-ln'jies.

Ap divpadsmitiem Vitnija jau salēcās ik reizi, kad gaitenī atskanēja soļi, baidīdamās, ka sulainis tūlīt paziņos par Kleitona atnākšanu. Nebūtu nekāds brīnums, ja šis vīrietis liktu krustmātei pavadīt viņu uz Vitnijas guļamistabu, kaut arī tas būtu nepiemīdami nepieklājīgi.

Kalpone uznesa Vitnijai paplāti ar vakariņām, un Vitnija ēda garlaikotā vientulībā. Pirmo reizi visas dienas laikā viņas domas pievērsās Polam. Nabaga Pols, viņa skumji nodomāja. Vitnija bi-|.i tik ļoti sapinusies šajā intrigu tīklā, pūlēdamās pārspēt viltībā tin uzveikt Kleitonu Vestmorlendu, ka pat nebija veltījusi ne domu cilvēkam, kuru mīlēja.

Deviņpadsmitā nodaļa

Nākamajā rītā Vitnija nosūtīja savam saderinātajam vēl vienu vēstulīti, sīki jo sīki aprakstīdama mokošās sāpes, ko it kā cieta pēc neveiksmīga kritiena pa kāpnēm, un visai mīļi lūgdama atļauju šodien ar hercogu nesatikties. Kaut arī tas nozīmēja, ka vēl vienu garu dienu nāksies pavadīt savā istabā, jo Vitnija nevarēja atļauties riskēt, ka tiktu pieķerta lejasstāvā kopā ar radiem, ja Klei-tons nolemtu personiski ierasties viņu apmeklēt, tomēr meitenei šķila, ka tāda piespiedu vientulība ir zelta vērta - ne vien tāpēc, ka viņa varēja izvairīties no Kleitona, bet arī tāpēc, ka viņa varēja baudīt milzīgo apmierinājumu, jo izdevies Kleitonu apmuļķot!

- Vai tu patiešām domā, ka tas ir prātīgi, dārgumiņ? - Enna sarauca pieri, lasīdama Vitnijas vēstuli. - Ja tu viņu nevajadzīgi sakaitināsi, nespēju ne iedomāties, ko viņš iesāks.

- Viņš neko nevar man padarīt, krustmāt Enna, - Vitnija pārliecināta iebilda, aizzīmogodama vēstuli un pasniegdama Kla-risai, lai tā tiktu nogādāta saņēmējam. - Tu jau esi uzrakstījusi tēvocim Edvardam, lūdzot viņu steidzīgi braukt šurp. Kad tēvocis ieradīsies, viņš noteikti palīdzēs man kaut ko izdomāt. Tikmēr es turpināšu tēlot šo izrādi ar celi tik ilgi, cik vien spēšu, un pēc tam izgudrošu vēl kaut ko. Varbūt man izdosies tiktāl no-garlaikot viņa gaišību, ka viņš aizbrauks! - Vitnija iesmējās.

Klarisa atgriezās un baiļpilnā balsī paziņoja, ka hercogs esot pārlasījis vēstuli un ārkārtīgi savādi uzlūkojis viņu.

- Klarisa, lūdzu, vai tu varētu visu paskaidrot mazliet sīkāk? -Vitnija nepacietīgi lūdzās. - Ko nozīmē “savādi”?

- Nu, viņš to izlasīja, - Klarisa stāstīja, - un tad tā kā pasmaidīja, tomēr beigu beigās tas nebija nekāds smaids, un viņš atkal lika, lai viens no viņa visvarenajiem kalpotājiem pavada mani līdz durvīm.

Iekodusi lūpā, Vitnija brīdi apsvēra Kleitona mulsinošo uzvedību, tad pasmaidīja un, paraustījusi plecus, atmeta ar roku.

- Mums visām trim vajadzētu reiz beigt raizēties par katru viņa vārdu un kustību. Galu galā, - viņa noteica, apsēzdamās uz dīvāna, - ja arī viņš domā, ka es meloju, ko gan viņš tur var iesākt?

Atbilde uz šo jautājumu ieradās drīz vien pēc launaga - tā bija klāt elegantos, melni lakotos Vestmorlenda ceļojuma ratos, ko vilka četri melni zirgi ar sudraba iemauktiem. No ratiem izkāpa kāds tumšās drēbēs tērpies drukns kungs un aši aizsoļoja uz mājas pusi. Kreisajā rokā viņš nesa lielu, melnu ādas somu, bet labajā mazu vizītkarti, ko pasniedza Sevelam.

- Mans vārds ir doktors Vitikombs, - viņš paziņoja sulainim. - Esmu izsaukts no Londonas, un man ir pavēlēts uzmeklēt lēdiju Gilbertu.

Kad Enna salonā sasveicinājās ar viesi, doktors Vitikombs, redzēdams viņas neizpratnes pilnās acis, pasmaidīja un paskaidroja:

- Viņa gaišība, Kleimoras hercogs, ir atsūtījis mani izmeklēt Stounas jaunkundzes ceļgalu.

Lēdija Gilberta tā nobālēja, ka doktoram Vitikombam jau sametās bail, vai tikai viņa nav saslimusi, taču tad, pavēlējusi doktoram uzgaidīt, viņa ar pirkstu galiem saņēma svārkus un aizsteidzās pa gaiteni, lai uzskrietu pa kāpnēm tik ātri un izveicīgi, ka pat veselīgai sievietei, kas nebūtu ne pustik veca, tas būtu nācies visai grūti.

- Ko viņš ir izdarījis? - iespiedzās Vitnija, pielēkdama kājās tā, ka “Lepnuma un aizspriedumu” sējumiņš no viņas klēpja nobūkšķēja uz grīdas. - Ak, šis zemiskais, viltīgais...

- Gan tu vēl pagūsi izteikt visu, kas uz sirds, ja vien mēs to visu pārdzīvosim... - Enna elsa, ar drebošiem pirkstiem atraisīdama Vitnijas kleitu un steidzīgi pārvilkdama to meitenei pār galvu. Tikmēr Klarisa atsedza gultu un metās pie skapja, lai izrautu no ta mežģīņotus rītasvārkus.

- Vai tad tu nevarēji viņam pateikt, ka esmu aizmigusi vai kaut ko tamlīdzīgu, un sūtīt viņu atpakaļ uz Londonu? - Vitnija lūdzās, ielēkdama gultā un uzvilkdama segu līdz pašam degunam.

- Doktors Vitikombs, - Enna atteica, pūlēdamās atvilkt elpu, - nav nekāds muļķis, par to tu vari būt droša. Viņš ir sūtīts šurp, lai ārstētu tavu ceļgalu, un tieši to viņš arī grasās darīt. -Aši pārlaidusi Vitnijai kritisku skatienu, lēdija pavēlēja: - Klarisa, atnes divus spilvenus un paliec Vitnijai zem ceļgala! Tad sameklē manā istabā ožamo spirtu un noliec uz galdiņa līdzās gultai. Manuprāt, tas izskatīsies īsti piemēroti. - Enna paspēra soli uz durvju pusi. - Es mēģināšu doktoru Vitikombu aizkavēt, taču neceriet, ka man tas izdosies ilgāk par dažām minūtēm.

Klarisa joprojām stāvēja kā zemē iemieta. Viņas acis šķita stiklainas, bet rokas cieši žņaudza krēsla atzveltni.

- Klarisa! - lēdija Enna asi noskaldīja. - Tikai neiedomājies ģībt\

- Pateicos, lēdija Gilberta, bet nē, - doktors Vitikombs sacīja, jau trešo reizi atteikdamies no atsvaidzinoša dzēriena, ko lēdija Gilberta acīm redzami pārmērīgā pieklājībā mēģināja viņam uzspiest. Viņš jau bija atbildējis uz lēdijas jautājumiem par laiku Londonā, par to, kāds laiks ir patlaban ārā, un pastāstījis, ka ceļojums no Londonas bijis gluži patīkams. Kad lēdija mēģināja uzsākt sarunu par to, cik daudz sniega būtu gaidāms šajā ziemā, doktors Vitikombs viņu strupi pārtrauca: - Es tagad vēlētos apraudzīt Stounas jaunkundzi.

Lēdija Gilberta pavadīja doktoru uz augšstāvu un tālāk pa gaiteni līdz ceturtajām durvīm kreisajā pusē. Pēc ilgāka laika durvis beidzot atvēra apaļīga, paveca kalpone, kuras aube uz sirmo, rieto matu mezgla bija pavisam nošķiebusies. Doktors Viti-kombs, kuram jau dažu labu reizi bija nācies pieredzēt bagātu, izlutinātu jaunu dāmu kaprīzes, tūdaļ nosprieda, ka Stounas jaunkundze ir tiktāl nokalpinājusi savu nabaga kalponi, ka tā ir gatava zaudēt samaņu.

Šo iespaidu vēl pastiprināja pati paciente, jauna, satriecoši skaista dāma ar piesārtušiem vaigiem, kura gulēja lielā gultā ar baldahīnu, vērodama viņa tuvošanos ar vāji slēptu naidu. Smaragdzaļu, piemiegtu acu pāris uz mirkli pakavējās pie viņa sejas, vienaldzīgi pārslīdēja doktora melnajiem svārkiem un izbīlī apstājās pie viņa melnās somas.

Līdzjūtīgi mēģinādams novērst pacientes domas no baiļpil-nās instrumentu somas vērošanas, doktors Vitikombs nolika somu zemē pie gultas un, Vitniju mierinādams, sacīja:

- Viņa gaišība Klcimoras hercogs ir par jums ļoti noraizējies.

Uz augstajiem vaigukaulicm parādījās divi koši plankumi, un jaunā sieviete aizžņaugtā balsī nočukstēja:

- Viņš ir īsts laipnības un līdzjūtības iemiesojums.

- Tieši tā, - doktors Vitikombs piekrita, nespēdams noticēt, ka nupat dzirdējis ārkārtīgi sarkastisku piezīmi. - Cik saprotu, Stounas jaunkundz, - viņš aši turpināja, - jūs esat nelaimīgi nokritusi pa kāpnēm. - Pastiepis roku pēc segas, doktors piebilda: - Aplūkosim jūsu ceļgalu.

- Nē! - Vitnija iespiedzās, savilka segas lidz skaistajam zodam un dumpīgi uzlūkoja doktoru.

Doktors mirkli apjukumā blenza uz meiteni, tad saprata, kas noticis, un atmaiga. Pievilcis krēslu tuvāk gultai, viņš apsēdās.

- Manu dārgo meitenīt, - viņš laipni teica, - mēs vairs nedzīvojam tumsības laikmetā, kad sievietes atraidīja ārsta palīdzību tikai tāpēc, ka tas bija vīrietis, nevis sieviete. Visu cieņu jūsu kautrībai, jo Dievs ir mans liecinieks, ka mūsdienās jaunām dāmām tā ir reti raksturīga, bet šī gan nav īstā reize, lai to izrādītu, un esmu pārliecināts, ka arī jūsu krustmāte tam piekritīs. Un tagad... - Pastiepis roku, doktors mēģināja atvilkt segu, taču pa cientes cieši sažņaugtās dūres vilka to pretējā virzienā.

Doktors Vitikombs izslējās un sašutuma pilnā neizpratnē sa rauca pieri.

- Es esmu prasmīgs ārsts, kam ir daudz sieviešu kārtas pacientu, arī Viņas Majestāte, ja tas jūs varētu iedrošināt, Stounas jaunkundz.

- Tas mani nepavisam neiedrošina! - paciente atcirta balsī, kas bija visai skaļa tādai sievietei, kura cieš sāpes.

- Jaunā dāma, - doktors brīdināja, - viņa gaišība man ir devis īpašu pavēli izmeklēt jūsu celi un parakstīt vajadzīgo ārstēšanu. Turklāt, - viņš draudīgi piebilda, - man ir pavēlēts nepieciešamības gadījumā lietot varu, lai to izdarītu.

- Lietot varu! - Vitnija iekliedzās. - Kāda neiedomājama, neticama nekaunība! Ko gan viņš atļaujas, uzdrīkstēdamies šādi... - Viņa aprāvās, jau domās redzēdama, kā Kleitons, par spīti visiem pieklājības un piedienības likumiem, iesoļo viņas guļamistabā un piespiež viņu pie gultas, lai doktors Vitikombs varētu izmeklēt viņas ceļgalu.

Vitnija izmisīgi pūlējās izdomāt, kā lai nepieļauj ārstam viņu izmeklēt. Viņas vienīgā cerība bija pārmērīga kautrība. Viņas skropstas notrīcēdamas aizvērās, tad atkal atvērās, lai uzlūkotu vīrieti burvīgā mulsumā. Vitnija kautrīgi paplūkāja palagus.

- Es saprotu, cik muļķīgi tas jums šķiet, doktor Vitikomb, bet es drīzāk mirtu no kauna nekā ļautu sevi tā... atkailināt pilnīga svešinieka priekšā, lai cik lielisks ārsts jūs arī būtu.

- Mana dārgā, mēs galu galā runājam tikai par jūsu ceļgalu.

- Bet es tur neko nevaru darīt, - Vitnija kaunīgi iebilda. - Jūs mani nepazīstat, taču viņa gaišībai, kas mani pazīst, gan būtu vajadzējis ņemt vērā manas jūtas. Esmu pavisam satriekta par šādu neiecietību un nevērību pret manu... manu...

- Jaunavīgo kautrību? - doktors automātiski pabeidza, klusībā prātodams, ka Kleimoras hercogam savā kāzu naktī gan nāksies krietni papūlēties ar šo sievieti. Pēc viņa domām, bija ļoti labi, ka hercogs attiecībā uz sievietēm nav nekāds iesācējs.

-Tieši tā! Es jau zināju, ka jūs mani sapratīsiet!

Doktors Vitikombs negribīgi padevās.

- Ļoti labi, Stounas jaunkundz, es neizmeklēšu jūsu celi ar vienu noteikumu: jums jāļauj, lai to izmeklē kāds šejienes ārsts.

- Bet protams! - Vitnija piekrita un atplauka platā smaidā.

Doktors noliecās, ar knikšķi aizvēra somu un pacēla to.

- Vai jūs pazīstat kādu, kam ir pieredze lūzumu un sastiepumu ārstēšanā? Kādu, kam jūs varat uzticēties?

- Kādu, kam ir pieredze lūzumu un sastiepumu ārstēšanā? -Vitnija atkārtoja, izmisīgi prātodama, kādu vārdu lai nosauc. -Ak jā! Zinu gan, - viņa piepeši paziņoja.

- Kas tas ir? - doktors Vitikombs pieceldamies noprasīja. - Kā viņu sauc?

- Tomass, - Vitnija tūdaļ paskaidroja, plati smaidīdama par savu lielisko domu. - Es viņam pilnīgi uzticos, tāpat kā ikviens cits daudzu jūdžu attālumā no šejienes. Ik reizi, kad kāds kaut ko salauž vai sastiepj, Tomass to vienmēr izārstē. - Mīļi pasmaidījusi, viņa piebilda: - Uz redzēšanos, Vitikomba kungs! Liels paldies par jūsu vizīti, un man ir briesmīgi jāatvainojas par neērtībām, ko jums nācies piedzīvot. Klarisa jūs pavadīs līdz durvīm.

- Nē, es vēl netaisos atvadīties, - doktors Vitikombs iebilda, - es vispirms gribētu aprunāties ar doktoru Tomasu.

- Mīļais Dievs! - Klarisa noelsās, kā akla pieķerdamās pie gultas gala, lai noturētos kājās.

Doktors Vitikombs izlikās to nedzirdam. Iebāzis roku vestes kabatā, viņš izvilka smagu zelta pulksteni, uzmeta tam skatienu un aizvēra vāciņu.

>

- Viņa gaišības kučieris un sulainis jau gaida, tāpēc, ja kāds būtu tik laipns un pavadītu mani pie doktora Tomasa, es labprāt ar viņu apspriestos, pārliecinātos par viņa spējām un tad atvestu viņu šurp.

Vitnija paslējās uz abiem elkoņiem.

- Kam tas vajadzīgs? Es taču jums nupat teicu, ka viņš ir ļoti prasmīgs. Varat man pilnīgi ticēt.

- Nē, piedodiet, bet es to nevaru. Pat tad, ja es būtu gatavs uzticēt jūsu veselību kādam nepazīstamam kolēģim, ko es nepa visam negrasos darīt, varat būt droša, ka hercogs to nemūžam nepieļautu. Patiesībā mēs pat apspriedām iespēju izsaukt no Vācijas doktoru Grundheimu, kurš ir specializējies locītavu traumās. Un Zviedrijā dzīvo ari doktors Johansens...

- Viņš to nemūžam neuzdrošinātos! - Vitnija atcirta.

- Patiesībā, - doktors Vitikombs drūmi iebilda, - tas biju es, kas iedomājās, ka vajadzētu izsaukt kādu no viņiem, lai viņi izmeklē jūsu celi. Kleimoras hercogam šķita, ka būs labāk, ja pie jums vispirms došos es. Viņam bija radušās zināmas... khm... šaubas par jūsu ievainojuma nopietnību. Lēdija Gilberta, - doktors pagriezās, - vai jūs, lūdzu, nebūtu tik laipna un neaizvestu mani pie doktora Tomasa?

Doktors paspēra soli uz durvju pusi un piepeši apstājās kā zemē iemiets. No gultas atskanēja apspiests vaids, kam sekoja dzēlīgas piezīmes par kāda cilvēka raksturu un dabu, dāsni lietojot tādus vārdus kā “nelietis”, “neģēlis”, “nejaucenis” un “liekulis”.

Doktors Vitikombs pārsteigumā pagriezās. Jaunā, kautrīgā dāma, kas tikai pirms mirkļa nopūtās un sarka, bija pazudusi. Lūpām smieklos un apbrīnā raustoties, viņš uzlūkoja saniknoto skaistuli, kura nu sēdēja, izslējusies gultā, burtiski izstarodama vētrainu niknumu.

- Doktor Vitikomb, - skaistule strupi kā skaldīt noskaldīja, - es patiešām vairs nespēju ilgāk to paciest. Dieva dēļ, esiet tik laipns un izmeklējiet manu celi, kamēr tas cilvēks vēl nav nostādījis pie manas gultas visas Eiropas dēles!

- Es personiski neatzīstu dēļu izmantošanu, - doktors Vitikombs piezīmēja, atgriezās pie gultas un nolika zemē somu. Šoreiz, kad viņš mēģināja atvilkt segu, nekāda pretošanās nebija. Pašķīris Vitnijas rītasvārkus, doktors atklāja divas garas, skaistas kājas, no kurām viena bija atbalstīta spilvenos.

- Savādi gan, - doktors sacīja, apspiezdams smaidu un uzlūkodams savu nepadevīgo pacienti, - patiešām savādi. Un es nekādi nespēju saprast, ka šo lielo kūkumu zem segas veido spilveni.

Vitnija sarauca pieri.

- Nesaprotu, kas gan jums te liekas tik savāds. Vai tas ir kāds brīnums, ka savainots celis tiek atbalstīts ar diviem spilveniem?

- Te nu man jums pilnīgi jāpiekrīt. - Doktora Vitikomba acis jautri iemirdzējās. - Bet, ja vien esmu pareizi izlasījis jūsu vēstuli viņa gaišībai, savainotam bija jābūt jūsu kreisajam celim. Taču nez kāpēc spilvenos atbalstīts ir labais.

Doktors apsūdzoši norādīja ar pirkstu uz Vitnijas kāju, un meitene pietvīka.

- Nūjā, - viņa steidzīgi paskaidroja. - Mēs atbalstījām labo kāju, lai tā nemitīgi nesaskartos ar kreiso.

- Ļoti veikli izdomāts, dārgā! - Doktors Vitikombs iesmējās.

Vitnija aizvēra acis. Viņai ne mirkli nebija izdevies apmānīt ārstu.

- Šķiet, ka nekāda pietūkuma te nav. - Doktora pirksti saudzīgi iztaustīja vispirms labo, pēc tam kreiso celi, tad atkal atgriezās pie labā. - Vai jums te kaut kas sāp?

- Doktor Vitikomb, - Vitnija beidzot padevās, - vai tiešām jūs kaut vai uz mirkli noticējāt, ka man kaut kas sāp?

- Nē, jāatzīstas, ka patiesībā ne, - doktors tikpat drosmīgi atzinās. - Tomēr man jāsaka, es apbrīnoju jūsu spēju noprast, ka pienācis laiks nolikt kārtis un pieņemt zaudējumu. - Atkal apsedzis Vitniju, viņš atgāzās krēslā un, domīgi klusēdams, sāka viņu vērot.

Doktors nespēja neapbrīnot jaunās sievietes drosmi. Viņa bija izdomājusi plānu un darījusi visu, ko spējusi, lai to īstenotu. Un tagad, cietusi sakāvi, padevusies bez ļaunuma, bez liekas šņukstēšanas un apvainošanās, bez asarām un lūgšanās. Tas bija tik nolādēti lieliski! Pēc brīža doktors izslējās un īsi paziņoja:

- Tagad mums laikam vajadzētu parunāt par to, ko es darīšu turpmāk.

Vitnija pašūpoja galvu.

- Nevajag neko skaidrot. Es zinu, kas jums tagad jādara.

Doktors Vitikombs uzmeta viņai uzjautrinātu skatienu.

- Vispirms es parakstīšu pilnīgu un netraucētu gultas režīmu uz turpmākajām divdesmit četrām stundām. Nē, ne jau jums, -viņš iesmējās, pamanījis Vitnijas priecīgo smaidu, - bet gan jūsu nabaga pārbiedētajai kalponei, kas stāv man aiz muguras un nespēj vien izšķirties, vai tagad labāk paķert tuvāko smago priekšmetu un iebelzt man tā, lai zaudēju samaņu, vai ari paģībt pašai. - Paņēmis no naktsgaldiņa ožamā spirta pudelīti, doktors to pasniedza Klarisai. - Ja jūs būtu ar mieru uzklausīt ārkārtīgi dārga ārsta padomu, - viņš bargi piebilda, - tad turpmāk vairs nepiedalieties šīs jaukās meičas intrigās. Jūs neesat tam fiziski piemērota. Turklāt jūsu seja tūdaļ nodeva jūsu saimnieci.

Kad Klarisa bija izgājusi, aizverot durvis, doktors Vitikombs pievērsās lēdijai Gilbertai, kura tikmēr bija apgājusi apkārt gultai un nostājusies līdzās Vitnijai, kā notiesātais uz apsūdzēto sola gaidīdama pasludinām savu un māsasmeitas likteni.

- Arī jūs, lēdija Gilberta, neizskatāties daudz mundrāk par šo kalponi. Apsēdieties!

- Man nekas nekait, - lēdija Enna nomurmināja, tomēr noslīga uz gultas.

- Lieliski! - Doktors Vitikombs iesmējās. - Varētu pat teikt, ka gluži brīnišķīgi. Jūs ne ar acu pamirkšķināšanu nenodevāt savu radinieci. - Doktora caururbjošais skatiens pievērsās Vitnijai. - Kā jums liekas, ko jūsu nākamais vīrs sacīs, uzzinājis par jūsu viltību?

Vitnija aizvēra acis, iztēlodamās biedējošo saniknotā Klei-tona tēlu ar ledaini aukstām, pelēkām acīm un balsi, kas dreb saltās dusmās.

- Viņš būs saniknots, - viņa nočukstēja, - bet es tomēr uzdrošinājos riskēt.

-Tad jau jūs neko neiegūsiet, ja atzīsieties krāpšanā, vai ne?

Vitnija plaši iepleta acis.

- Lai es atzītos? Biju domājusi, ka jūs pats viņam pastāstīsiet taisnību.

- Patiesība, kas inan jāsaka, jaunā dāma, ir šāda: jebkuras locītavas savainojumu ir grūti, pat neiespējami diagnosticēt. Par spīti tam, ka celis nebija pietūcis, es tomēr nespēju pilnīgi izslēgt iespēju, ka tas ir ticis savainots tieši tā, kā jūs to apgalvojat. Visu pārējo jums nāksies viņam atklāt pašai. Esmu ieradies šeit kā ārsts, nevis kā ziņotājs.

Vitnija tūdaļ atplauka. Paķērusi spilvenu, viņa to cieši piespieda pie krūtīm, smiedamās atvieglojumā un pateicībā. Veselas trīs reizes pateikusies doktoram, viņa apvaicājās:

- Jūs jau droši vien nesacīsiet viņa gaišībai, ka man vajadzētu palikt gultā?

- Nē, - doktors Vitikombs strupi noskaldīja, - to es nevaru un nedarīšu.

- Saprotu, - Vitnija piekrita, - man tikai tā ienāca prātā.

Doktors pasniedzās, saņēma meitenes roku savējā un maigi

pasmaidīja.

- Mana dārgā, es jau daudzus gadus esmu Vestmorlcndu ģimenes draugs. Arī jūs drīz kļūsiet par Vestmorlcndu, un man gribētos, lai mēs kļūstam draugi. Vai piekrītat?

Vitnija gan negrasījās kļūt par Vestmorlendu, tomēr pamāja, pieņemdama šo draudzības piedāvājumu.

- Labi. Tad ļaujiet man šīs mūsu nupat nodibinātās draudzības vārdā jums atklāt, ka liegt līgavainim savu klātbūtni, lai panāktu to, ko jūs vēlaties, ir ne vien muļķīgi, bet arī riskanti. Man ir pilnīgi skaidrs, ka viņa gaišība pret jums lolo karstas jūtas, un es patiešām uzskatu, ka viņš būs gatavs jums dot jebko, ja jūs viņam tikai veltīsiet savu skaisto smaidu un palūgsiet viņam to. Viltus un krāpšana jums nepiestāv, mans bērns, un vēl svarīgāk ir tas, ka ar hercogu jūs tādā veidā neko nepanāksiet. Viņš ir pazinis sievietes, kas viltībā un izdomā bijušas daudz prasmīgākas pārjums, un viss, ko šīs dāmas no viņa ir saņēmušas, bijusi tikai iespēja ļoti īsu brīdi viņu izklaidēt. Toties jūs, būdama tik tieša un nelokāma, kāda jūs, pēc manām domām, patiesi esat, tik tiešām esat ieguvusi to, ko pārējās sievietes ir visvairāk vēlējušās. Jūs, - doktors uzsvēra, - esat saņēmusi viņa gaišības laulību piedāvājumu.

Vitnijai šķita, ka acu priekšā pašķīst dzirksteles, bet ausis sāk zvanīt. Kāpēc gan visi izturējās tā, it kā viņai būtu piedāvāts pašas karalienes kronis, tikai tā iemesla pēc, ka Kleitons Vest morlends bija nolaidies no saviem augstumiem un atļāvies lugi viņas, mazās nabadzītes, roku? Tas viņu apvainoja! Tas viņu pa zemoja! Tomēr saņēmusies, lai pamātu, Vitnija noteica:

- Es zinu, ka jūsu padoms ir labi domāts, doktor Vitikomb, es... es to apsvēršu.

Doktors piecēlās un viņai uzsmaidīja.

- Jūs par to padomāsiet, tomēr nerīkosieties saskaņā ar šo padomu, vai ne? - Redzēdams, ka Vitnija klusē, viņš pasniedzās un papliķēja meitenei pa plecu. - Varbūt jūs pati vislabāk zināt, kā tikt ar viņu galā. Viņš tik tiešām ir aizrāvies ar jums. Patiesībā es nemūžam nebūtu cerējis piedzīvot to dienu, kad kaut kas spētu hercogu padarīt tik ļoti nemierīgu. Bet jums, mana dārgā, tas ir lieliski izdevies. Šorīt ieradies no Londonas, es atradu viņu mokāmies dusmās un jautrībā. Vienbrīd hercogs bija gandrīz vai gatavs apgriezt jūsu skaisto kaklu par šo “triku”, kā viņš to nosauca. Jau nākamajā mirklī viņš smējās un nevarēja vien beigt man stāstīt par jums. Šis cilvēks nokaujas ar uzjautrinājumu un slepkavnieciskām domām.

- Tātad, nespēdams izvēlēties starp šīm divām lietām, viņš atsūtīja jūs šurp, lai mani pārmācītu, - Vitnija drūmi konstatēja.

- Nūjā, - doktors Vitikombs smiedamies atzinās. - Šķiet, ka viņa nodoms bija tieši tāds. Jāatzīstas, es jutos visai sašutis, atklādams, ka paciente, kuras dēļ biju ticis izrauts no mājām un pa nelīdzenu ceļu aizvests pāri vai visai Anglijai, visticamāk, tikai izliekas. Bet tagad, kad esmu jūs redzējis, es uzdrošinos apgalvot, ka ne par kādu naudu nebūtu vēlējies palaist šo skatu garām!

Vakariņodama kopā ar viesiem, Vitnija īgni prātoja, ka jautrība nevis mazināja ciešanas, bet gan sakaitināja vēl vairāk. Taču palīdzēt laikam nespēja nekas. Lai uzlabotu slikto omu, viņa bija īpaši parūpējusies par savu ārieni un pat uzvilkusi vienu no jaunajiem tērpiem - maigi zilpelēku kleitu. Ap kaklu un ausīs mir-dzeja safīri briljantu ietvarā, kurus viņa bija nopirkusi savā pēdc-jā dienā Parīzē. Vitnijas mati bija atsukāti no pieres un atsprausti ar briljantu sprādzi, brīvi plūstot pāri pleciem un mugurai.

Es esmu sieviete, kuru uztur vīrietis, viņa domāja, vienaldzīgi bikstīdama ar dakšiņu pildītu austeri. Viņš bija samaksājis par viņas tērpiem, par dārglietām, pat par apakšveļu. Lai padarītu viņas noskaņojumu vēl drūmāku, brālēns Katbcrts ik pa brīdim meta iekāres pilnus ieslīpus skatienus uz viņas ņiebura dziļā izgriezuma pusi.

Vitnija ievēroja, ka tēvs tēlo jautrību, nemitīgi apgalvodams viesiem, cik laimīgs jūtas par viņu ierašanos un cik ļoti skumst, ka viņiem jau rīt jādodas prom. Vitnijai iešāvās prātā, ka tēvs varbūt patiešām nevēlas, lai viesi aizbrauktu. Galu galā viņš tos bija izmantojis kā vairogu pret meitas neizbēgamajām dusmām. Jo labāk, Vitnija nodomāja. Viņa nevēlējās vēlreiz stāties tēvam pretī. Viss, ko viņa tagad juta pret šo cilvēku, bija tikai salts... tukšums.

Izbaudījuši portvīnu un cigārus, kungi pievienojās dāmām viesistabā, kur jau bija novietoti galdi vista spēlei. Ieraudzījis Vit-niju, Katberts tūdaļ devās pie viņas galda. Brālēns bija iedomīgs un gandrīz plikpaurains, un Vitnijai viņš šķita ārkārtīgi pretīgs. Aši nomurminājusi krustmātei Ennai atvainošanos par savu nevēlēšanos piedalīties spēlē, Vitnija steidzīgi piecēlās un izgāja no istabas.

Viņa nesteidzīgi aizsoļoja pa gaiteni uz bibliotēku, taču nespēja atrast neko interesantu tajos grāmatu simtos, kas klāja telpas sienas. Visos salonos norisinājās viesību rotaļas, bet viesistabā bija palicis Katberts. Vitnija vairs nebūtu spējusi izturēt nevienu mirkli viņa klātbūtnes, tāpēc viņai atlika vai nu atgriezties savā istabā, lai tur mocītos ar domām, vai arī doties uz tēva kabinetu.

Vitnija izvēlējās kabinetu, un pēc tam, kad Sevels bija atnesis viņai kāršu kavu un piemetis dažas malkas pagales kamīnā degošajām liesmām, viņa iekārtojās pie pašas uguns krēslā ar augstu atzveltni. Es pamazām kļūstu par eremīti, viņa nodomāja, lēni sajaukdama kārtis un tad pa vienai izlikdama tās uz la kotā galdiņa. Aiz muguras atvērās durvis.

- Kas noticis, Sevel? - viņa apvaicājās pat nepagriezdamās

- Tas nav Sevels, māsīca, - kāda melodiska balss atsaucās - Tas esmu es, Katberts. - Piegājis klāt, brālēns nostājās blakus Vitnijas krēslam, kur viņa acīm pavērās burvīgs skats uz viņas ņiebura izgriezumu. - Ko jūs te darāt?

- Lieku pasjansu, - Vitnija salti un nepieklājīgi paskaidroja. - To sauc arī par “Napoleonu Svētās Helēnas salā”. To var darīt tikai vienatnē.

- Es gan neesmu dzirdējis par šādu kāršu spēli, - Katberts mundri atteica, - bet jūs taču varat man to iemācīt.

Sakodusi zobus, Vitnija turpināja likt kārtis. Ik reizi, kad viņa paliecās uz priekšu, lai noliktu kārti uz galda, arī Katberts paliecās, izlikdamies, ka interesējas par spēli, bet viņa skatiens iezagās Vitnijas ņieburā. Vairs nespēdama ilgāk paciest, Vitnija nosvieda kārtis uz galda un sašutusi pielēca kājās.

- Vai tiešām jums uz mani tā jāblenž? - viņa strupi noprasīja.

- Jā, - Katberts piesmacis izgrūda, satvēra meitenes rokas un mēģināja pievilkt viņu sev klāt. - Ir gan.

- Katbert, - Vitnija draudīgi brīdināja, - jums ir trīs sekundes laika, lai novāktu rokas, pirms es neesmu sākusi kliegt.

Katberts negaidot paklausīja, noslīga uz viena ceļa un piespieda roku pie sirds, gatavs izteikt precību piedāvājumu.

- Māsīc, - viņš, joprojām piesmacis, nomurmināja, ar baudu pētīdams Vitnijas augumu, - man jums jāatklāj, kas nomoka manu sirdi un prātu...

- Man ir pilnīgi skaidrs, kas jums ir prātā, - Vitnija indīgi viņu pārtrauca. - Jūs jau vairākas stundas blenžat uz mani. Nekavējoties celieties augšā!

- Nē, man tas jāpasaka, - Katberts iebilda. Viņa apaļīgās rokas sāka taustīties ap Vitnijas kleitas malu, un viņa steidzīgi parāva to nost, būdama gandrīz pārliecināta, ka brālēns grasījies pacelt kleitu un paskatīties zem tās. Zaudējis kāroto kleitas malu, Katberts atkal piespieda rokas pie sirds. - Es dievinu jūs ar katru savas miesas šķiedriņu. Es vienmēr esmu jūs... - Piepeši brālēns norīstījies aprāvās un ieplestām acīm palika skatāmies Vitnijai garām.

- Es tik tiešām ceru, - no sliekšņa atskanēja kāda nesteidzīga, uzjautrināta balss, - ka neesmu iztraucējis centīga vīra lūgšanas? - Nostājies Vitnijai līdzās, Kleitons noskatījās uz sadusmoto Katbertu, kamēr Vitnijas brālēns beidzot piecēlās.

- Māsīca man patlaban mācīja jaunu kāršu spēli, un to var spēlēt tikai vienatnē, - Katberts izaicinoši paziņoja.

Iecietīgais uzjautrinājums Kleitona sejā pagaisa. Strupi pamājis uz durvju pusi, viņš pavēlēja:

- Ja jau esat šo spēli iemācījies, tad ejiet un patrenējieties!

Katberts savilka dūres, mirkli svārstījās, tad vēlreiz uzmeta

skatienu pretinieka saltā apņēmībā paslietajam zodam un izgāja. Noskatījusies, kā aiz brālēna aizveras durvis, Vitnija atvieglota pateicīgi uzlūkoja Kleitonu.

- Paldies, es...

- Man vajadzētu tevi iepļaukāt! - Kleitons viņu pārtrauca.

Pārāk vēlu Vitnija atskārta, ka visu šo laiku ir stāvēdama balstījusies uz it kā savainotās kājas.

- Ļaujiet man jūs apsveikt ar veiksmīgu dienu, kundze, - Kleitons bargi turpināja. - Nav vēl pagājušas ne divpadsmit stundas, kad Vitikombs jau ir nostājies jūsu pusē, bet Katberts guļ jums pie kājām.

Vitnija cieši nopētīja viņu. Kaut arī Kleitona balss skanēja ļoti bargi, tomēr viens lūpu kaktiņš aizdomīgi raustījās. Un viņa bija drebējusi bailēs, domādama, ka viņš ir saniknots!

- Jūs sātans tāds! - viņa nočukstēja, mocīdamās smieklos un dusmās.

-Arī tevi diez vai varētu nosaukt par eņģeli, - Kleitons atjokoja.

Visu dienu Vitnijas jūtas bija neprātīgi svārstījušās starp dusmām, bailēm, šausmām un atvieglojumu, no vienas gandrīz notikušas katastrofas līdz nākamajam izglābšanās brīdim. Un tagad, skatīdamās augšup uz melnīgsnējo, izskatīgo vīrieti, kas bija nevis saniknots, kā viņa bija gaidījusi, bet gan uzjautrināts, Vit-nija beidzot zaudēja savaldību. Viņas zaļajās acīs sariesās pārguruma pilna atvieglojuma asaras.

- Šī man bija tik briesmīga diena, - Vitnija nočukstēja.

- Varbūt tāpēc, ka tu ilgojies pēc manis, - Kleitons izmeta tik ironiski, ka Vitnijas pleci nodrebēja smieklos.

- Ilgojos pēc jums? - Viņa neticīgi iesmējās. - Es ar lielāko prieku būtu gatava jūs noslepkavot.

- Tad es nāktu pie tevis spokoties, - Kleitons pasmīnējis piedraudēja.

- Un tas, - Vitnija atteica, - ir vienīgais iemesls, kāpēc es to neesmu mēģinājusi izdarīt. - Piepeši viņas smiekli pārvērtās aizžņaugtās elsās un pār meitenes vaigiem straumēm sāka plūst asaras.

Kleitons maigi apskāva viņu. Tas bija mierinājums, un Vitnija to pieņēma. Pagriezusies viņa cieši iespieda seju Kleitona baložpelēkajos svārkos un izraudāja visas savas bēdas tā vīrieša apskāvienos, kurš bija tām par iemeslu. Kad asaras beidzot ap-sīka, Vitnija joprojām palika piespiedusies Kleitona cietajām, platajām, tik nomierinošajām krūtīm.

- Vai tagad ir labāk? - viņš nomurmināja.

Vitnija piekrītoši pamāja, tad paņēma mutautiņu, kuru Kleitons viņai pasniedza, un uzmanīgi nosusināja acis.

- Pēc divpadsmit gadu vecuma es neesmu raudājusi ne reizi, taču kopš atgriešanās mājās tikai pirms dažām nedēļām man ir tāda sajūta, it kā es raudātu bez mitas. - Pacēlusi galvu, Vitnija pārsteigta paguva ievērot Kleitona acīs pazibam sāpīgu nožēlu. - Vai drīkstu jums kaut ko lūgt? - viņa klusu vaicāja.

- Jebko, - Kleitons atteica.

- Ja vien tas būs jūsu spēkos un, bez šaubām, arī kaut kas saprātīgs, - Vitnija atgādināja, caur asarām pasmaidījusi.

Dzirdēdams šo joku, Kleitons uzjautrināts mazliet pielieca galvu.

- Lūdzu, paskaidrojiet - kā jums ienāca prātā izrīkoties kā tādam viduslaiku mežonim? - meitene klusi un mierīgi vaicāja. - Kāpēc jūs ieradāties pie mana tēva, pat vispirms neparunājot ar mani, gandrīz mani nepazīstot? - Kaut ari Kleitona seja palika nemainīga, Vitnija juta, ka viņa muskuļi saspringst, un aši paskaidroja: - Es tikai gribu saprast, par ko jūs esat domājis. Armānu masku ballē mēs īsti labi nesapratāmies. Es izsmēju jūsu titulu, atraidīju jūsu uzmanības apliecinājumus, un tomēr jūs nolēmāt, ka gribat precēt tieši mani un nevienu citu. Kāpēc tieši mani?

- Un kā tev pašai liekas?

- Nezinu. Nav tāda vīrieša, kas vēlētos lūgt sievietes roku tikai tādēļ, lai padarītu viņu nelaimīgu un izpostītu viņas dzīvi, tātad jūsu rīcībai ir kāds cits iemesls.

Par spīti Vitnijas vārdos izskanējušam negribētam apvainojumam, Kleitons pasmīnēja. Vitnija nepretodamās ļāva sevi apskaut, un tas Kleitonu darīja ārkārtīgi iecietīgu.

- Tu taču nevari mani nosodīt par to, ka esmu tevi iekārojis, jo tad tev nāktos nosodīt arī visus pārējos, kas darījuši to pašu. Turklāt var jau būt, ka iepriekš norunātas laulības ir viduslaiku stilā, taču labākajās ģimenēs tā mēdz darīt jau gadsimtiem ilgi.

Vitnija nopūtās.

- Jūsējā - varbūt, bet ne jau manējā. Vai šādā laulībā varētu rasties kaut vai neliela iespēja, ka abi jaunlaulātie ar laiku spētu viens otram iepatikties un pat savstarpēji pieķerties, - tam es nespēju ticēt.

- Vai tu vari godīgi apgalvot, ka es ne reizi neesmu tev licies patīkams? - Kleitons saudzīgi uzstāja. - Pat pret tavu gribu?

Viņa balsī nebija ne miņas no zobgalības vai izaicinājuma, kas varētu izraisīt vēlēšanos strīdēties pretī vai visu noliegt, un Vitnijas iedzimtais godīgums neļāva viņai uzbrukt bez izaicinājuma. Neomulīgi paraustījusi plecus, viņa novērsās.

- Reizēm.

- Bet vienmēr pret tavu gribu? - Kleitons ķircinādamies noprasīja.

Pašai negribot, Vitnija pasmaidīja.

- Pret manu gribu un pretēji tam, ko saka mans veselais saprāts. - Kleitona skatiens atmaiga, un Vitnija piesardzīgi mainīja sarunas tematu. - Jūs apsolījāt, ka pastāstīsiet, kāpēc gribat mani precēt, un tomēr vēl neesat man to pateicis.

- Kā gan es, braukdams šurp, būtu varējis zināt, ka tu ienīdīsi mani kopš pirmā brīža, kad ieraudzīsi? - viņš iebilda.

- Kleiton! - Vitnija izgrūda un pārsteigumā sastinga, izdzirdējusi sevi izrunājam šo vārdu. Viņa steidzīgi pārlaboja: - Mans kungs hercog...

- Pirmais variants man patika daudz labāk.

- Mans kungs hercog, - Vitnija ietiepīgi atkārtoja, juzdama, ka viņu pamiera radītā klusā tuvība pamazām pagaist, - jūs uz visiem maniem jautājumiem atbildat ar pretjautājumiem! Dieva vārdā, kas jūs apsēdis, ka jūs nolēmāt doties šurp un lūgt manu roku? - Beidzot atskārtusi, ka joprojām atrodas Kleitona apskāvienos, viņa izrāvās. - Tikai nemēģiniet man iestāstīt, ka jums šķita, it kā jūs būtu manī iemīlējies.

- Man tā nelikās, - Kleitons mierīgi piekrita. - Kā jau tu pati aizrādīji, tolaik es tevi gandrīz nepazinu.

Vitnija uzgrieza viņam muguru, nespēdama saprast, kāpēc šī atbilde viņu sāpina.

- Burvīgi! - viņa rūgti noteica. - Nu man viss ir pilnīgi skaidrs. Jūs pāris reižu mani sastapāt un, neko par mani nezinot, nemaz neraizējoties par to, ko jūtu, ieradāties Anglijā un nopirkāt mani no mana alkatīgā, bez graša palikušā tēva, kurš krietni patirgojās un beidzot sūtīja pēc manis, lai nodotu mani jums! -Viņa apcirtās, gatava cīņai, taču Kleitons palika mierīgi stāvam, nesatricināms un nelokāms, atteikdamies pieņemt izaicinājumu.

Dusmu pilnā izmisumā Vitnija no jauna atslīga uz krēsla un paņēma kārtis.

- Tas ir pasjanss, - viņa paziņoja, izlikdamās, ka neredz Kleitonu, un ķērās pie nepabeigtās spēles. - Francijā tas ir pēdējais modes kliedziens, bet to var spēlēt tikai vienatnē.

Kleitons brīdi vēroja meiteni.

- Šajā gadījumā, mana kundze, jums būs nepieciešami divi spēlētāji. - Noliecies viņš izveicīgi pārlika četras kārtis, ko Vit-nija bija palaidusi garām neievērotas, kamēr Katberts bija glūnējis viņai pār plecu.

- Pateicos, - Vitnija atteica, - bet es labprātāk spēlētu to viena.

Kleitons pagriezās un devās uz durvīm. Vitnija nodomāja,

ka viņš beidzot dosies prom. Taču viņš kaut ko klusu pateica kalpotājam un jau pēc brīža atgriezās pie galda un nolika Vitnijai priekšā ar smalkiem kokgriezumiem rotātu rožkoka lādīti, kas piederēja viņas tēvam. Atvēris vāku, Kleitons atklāja skatienam koka ž.etonu kaudzītes. Vitnija pamanīja, ka tie ir tādi paši žetoni, kādus tēvocis Edvards kopā ar draugiem mēdza izmantot, spēlējot kārtis.

Meiteni pāršalca satraukuma trīsas, atskārstot, ka Kleitons acīmredzot nolēmis viņai iemācīt, kā tos izmantot. Cik satriecoši un nekaunīgi, ka viņam kas tāds kaut vai tikai ienācis prātā... tomēr tas šķita tik interesanti, ka Vitnija neiebilda. Viņa noskatījās, kā Kleitons novelk svārkus un nevērīgi nomet uz tēva rakstāmgalda. Apsēdies viņai pretī, viņš atpogāja pelēko vesti, atgāzās krēslā un palieca galvu uz kāršu kavas pusi.

- Izdali tās! - viņš pavēlēja.

Vitnija jutās tik satraukta par šo nepieļaujamo pieklājības likumu pārkāpumu, ka saprata - viņa nemūžam nespēs pienācīgi sajaukt kārtis. Savākusi tās, viņa pastūma visu kavu Kleitonam un kā apburta noskatījās, kā viņa rokās kārtis burtiski atdzīvojas. Viņas balsī ieskanējās negribīga apbrīna.

- Varu derēt, ka jūs pazīstat ikvienu Londonas spēļu zāli.

- Turklāt ļoti labi, - Kleitons piekrita. Nolicis kāršu kavu uz galda, viņš uzmeta skatienu Vitnijai, izaicinoši uzraucis tumšo uzaci. - Pārcel! - viņš pavēlēja.

Vitnija svārstījās, neveiksmīgi mēģinādama saglabāt mieru un pat nelielu nicinājumu, bet kā gan lai viņa to spētu, ja Kleitons izskatījās tik satriecoši skaists un eleganti izlaidīgs? Ar atpogātu vesti, nevērīgi atgāzies krēslā, viņš atgādināja īstu labi audzinātu džentlmeni pie kāršu galda... kas ir gatavs iemācīt viņai spēlēt. Turklāt klusībā Vitnija apzinājās, ka Kleitons pūlas viņu uzmundrināt un novērst viņas domas no visām nepatikšanām.

- Ceru, jūs saprotat, - viņa beidzot sacīja, paliekdamās uz priekšu un nedroši paceldama roku virs kārtīm, - ja kāds mani pieķers to darām, mana reputācija būs pagalam.

Kleitons uzmeta viņai ilgu, zīmīgu skatienu.

- Hercogiene drīkst darīt visu, kas viņai ienāk prātā.

- Es neesmu nekāda hercogiene! - Vitnija atcirta.

- Bet būsi, - Kleitons atteica ar nesatricināmu pārliecību.

Vitnija jau atvēra muti, lai iebilstu, taču viņš tikai pamāja

uz kāršu pusi.

- Pārcel tās!

Pēc divām stundām, noglabādama žetonus, Vitnija prātoja, ka azartspēles liek cilvēkam justies burvīgi samaitātam un pagrimušam. Par spīti tam, ka Vitnija nekad agrāk nebija turējusi rokās kārtis, viņa tomēr bija spēlējusi ļoti labi un zaudējusi tikai nedaudz naudas. Viņa nojauta, ka Kleitons klusībā lepojas ar to, cik ātri viņa apguvusi kāršu spēli, un tomēr jebkurš cits viņas paziņa, pat Nikolā, būtu satriekts, uzzinājis, ka viņai piemīt šāds spēlmancs talants. Interesanti gan, Vitnija izklaidīgi prātoja, noskatīdamās, kā Kleitons aizpogā vesti un uzvelk svārkus, kāpēc viņam tā patika tas viss, kas varētu satriekt vai apkaunot viņas pārējos pielūdzējus? Kopā ar Polu viņai nācās ļoti uzmanīties, lai paliktu sievišķīgas piedienības robežās, taču Kleitonam Vitnija patika vislabāk tieši tajos brīžos, kad atklājās viņas satriecoši nekaunīgā daba. Ja Pols zinātu, ka viņa spēlējusi kārtis, viņš būtu sašutis un neapmierināts, toties Kleitons bija iemācījis viņai tās spēlēt un neslēptā apbrīnā uzsmaidījis, redzēdams, ka viņai lieliski padodas.

Visas Vitnijas domas pagaisa, kad Kleitons noliecās pār viņas krēslu un viegli noskūpstīja viņu uz pieres.

- Rīt vienpadsmitos, ja būs labs laiks, mēs dosimies izbraucienā, - viņš paziņoja un projām bija.

Kad Kleitons atgriezās mājās, doktors Hjūss Vitikombs sēdēja pie kamīna, izbaudīdams glāzi namatēva izcilā brendija.

- Kā klājas manai jaunajai pacientei? - viņš tēlotā nevērībā painteresējās, kamēr Kleitons ieleja sev vienu mēriņu labam miegam.

Apsēdies Kleitons uzslēja kājas uz zemā galdiņa, kas atradās starp viņiem, un vienaldzīgi uzlūkoja ārstu.

- Tieši tāpat, kā jūs droši vien redzējāt jau šajā pēcpusdienā, - viņa stāv pati uz savām kājām.

- Neizklausās, ka tas jūs īpaši iepriecinātu, - doktors Viti-kombs izvairīgi atzīmēja.

- Es viņu pārsteidzu brīdī, kad kāds no brālēniem lūdza viņas roku, - Kleitons, drūmi pasmaidījis, atteica.

Doktors Vitikombs pārliecinoši notēloja, ka ir aizrijies ar brendiju, vienlaikus pūlēdamies apvaldīt jautrību.

- Saprotams, ka tas jūs pārsteidza.

-Tas laiks, kad Vitnija varēja mani pārsteigt, ir jau sen pagājis, - Kleitons sacīja, taču viņa aizkaitinātais balss tonis nepavisam nesaderējās ar šiem filozofiskajiem vārdiem.

Mirkli šaubījies, doktors Vitikombs ieminējās:

- Es šoreiz gan esmu tikai vērotājs no malas, kam trūkst pieredzes attiecībās ar sievietēm, taču varbūt jūs būtu ar mieru uzklausīt sena ģimenes drauga padomu? - Uztvēris hercoga klusēšanu par piekrišanu, doktors Vitikombs turpināja: - Esmu jau nopratis, ka Stounas jaunkundze vēlas kaut ko tādu, ko jūs viņai nevēlaties dot. Kas tas īsti ir?

- Viņa vēlas, - Kleitons ironiski atteica, - lai es viņu atbrīvoju no saderināšanās.

Doktors Vitikombs izbijies iesmējās.

- Mans Dievs! Nav nekāds brīnums, ka Stounas jaunkundze tik nikni skatījās uz mani, kad mēģināju izteikt piesardzīgus ieteikumus, kā viņai vajadzētu uzvesties, lai saglabātu jūsu labvēlīgo attieksmi pret viņu. - Doktora prātā joņoja pretrunīgas domas: izbrīns pārjauno dāmu, kas spēja atraidīt Anglijas visvairāk pieprasīto, visvairāk aplidoto neprecēto vīrieti, apbrīna par Kleitona pacietību cīņā ar viņas nepadevību, kā arī neizpratne, kāpēc pēdējo desmit gadu laikā visnepacietīgāk gaidītā saderināšanās tiek turēta noslēpumā. - Kādi iebildumi šai jaukajai dāmai tad ir pret jūsu precību piedāvājumu? - Vitikombs beidzot painteresējās.

Atbalstījis galvu pret krēsla atzveltni, Kleitons aizvēra acis un nopūtās.

- Tas, ka neesmu vispirms ar viņu apspriedies.

- Nesaprotu, kāpēc gan viņai vajadzētu jūs par to vainot. Tomēr, ņemot vērā viņas neatkarīgo raksturu, - kāpēc jūs to neizdarījāt?

Kleitons atvēra acis.

- Tā kā mans vārds viņai tolaik nebija zināms, man šķita, ka runāt ar viņu par laulībām varētu būt mazliet neveikli.

- Viņa nezināja jūsu... jūs taču negribat man teikt, ka brīdī, kad puse Eiropas sieviešu ir gatava jums krist ap kaklu, jūs esat lūdzis tādas jaunas meitenes roku, kuru pat nepazināt?

- Es viņu pazinu. Viņa nepazina mani.

- Un jūs tūdaļ nolēmāt, ka viņa, uzzinājusi par jūsu bagātību un titulu, piekritīs, - Vitikombs skaļi domāja. Ieraudzījis hercoga nikni saraukto pieri, viņš aprāvās. - Kas ir Pols Sevarins? -doktors noprasīja pēkšņā atskārsmē.

Kleitona seja satumsa.

- Kāpēc jūs tā vaicājat?

- Tāpēc, ka es šajā pēcpusdienā pēc Stounas jaunkundzes apmeklēšanas iegriezos ciematā un parunājos ar aptiekāru. Tas ir pļāpīgs puisis, no tiem, kas vispirms izstāsta visu, kas viņam nav vaicāts, un tikai tad atbild uz vienkāršu jautājumu, lai pēc tam nekavējoties sāktu jūs izvaicāt pats. Uzzinājis manas pacientes vārdu, viņš pastāstīja šo to tādu, kas man tobrīd likās tīrās muļķības.

- Piemēram?

- To, piemēram, ka Sevarins nopietni iemīlējies Stounas jaunkundzē un viss ciems nespēj vien sagaidīt, kad beidzot tiks pasludināta viņu saderināšanās. Šķiet, viņi uzskata, ka saderināšanās jau norunāta un Sevarins un jūsu nākamā sieva ar to ir ārkārtīgi apmierināti.

- Patiesību sakot, - Kleitons novilka, - mani tas nemaz neinteresē.

- Jūs runājat par baumām? - Hjūss Vitikombs uzmanīgi painteresējās. - Vai arī par Sevarīnu? Vai varbūt par meiteni? - Kad Kleitons klusēja, Hjūss paliecās uz priekšu un tieši noprasīja:

- Vai jūs šo jauno sievieti mīlat vai ne?

- Es viņu precēšu, - Kleitons stingri atteica. - Ko vēl jūs gribat no manis dzirdēt? - To teicis, viņš novēlēja savam viesim labunakti un četriem lieliem soļiem šķērsoja istabu, pamezdams Hjūsu Vitikombu pārsteigtu raugāmies liesmās. Pēc mirkļa ārsta skatiens noskaidrojās.

- Lai Dievs viņam stāv klāt! - Hjūss Vitikombs iesmējās.

- Viņš pat neapjauš, ka mīl šo sievieti. Un, pat ja apjaustu, tad nemūžam sev neatzītos, ka tas tā ir.

Nonācis savā mazajā guļamistabā, Kleitons norāva svārkus un vesti, atpogāja krekla augšējās pogas, nikni piesoļoja pie loga un iegrūda rokas kabatās.

Viņš jutās pārskaities. Ciema ļaudis tātad ticēja tam, ka saderināšanās jau notikusi. Jā, viņš bija gribējis, lai Vitnija piedzīvo apmierinājumu, ko sniegtu apliecinājums tam, ka viņa spēj panākt, lai Sevarīns sāk viņu aplidot, taču Kleitonam ne sapņos nebija rādījies, ka viss varētu aiziet tik tālu. Vitnija bija saderināta tikai ar viņu, un viņš nepieļaus, lai kāds domātu citādi. Viņa nemīlēja Sevarīnu, lai arī ko viņa pati domātu. Vitniju gluži vienkārši bija pārņēmusi kāda idiotiska iedoma, meitenes gadu sapnis atkarot Sevarīnu Eštonu meičai.

Jā, Vitnija nemīlēja arī viņu pašu, taču Kleitonu tas neuztrauca. Mīlestība un visa ar to saistītā neprātīgā uzvedība bija kaut kas muļķīgs. Viņš brīnījās, ka Hjūss Vitikombs šovakar bija viņam minējis šo vārdu. Neviens no viņa aprindu ļaudīm nemēdza bilst kaut ko vairāk par vārdu “maigums” vai “ilgstoša pieķeršanās” pat savām dzīvesbiedrēm. Mīlestība bija tikai aplama, romantiska iedoma, kam Kleitona dzīvē nebija vietas.

Tad Kleitons atcerējās pēdējās kopā ar Vitniju pavadītās stundas - un viņa dusmas pagaisa. Bija jūtams, ka meitene pamazām kļūst pieļāvīgāka. Vitnija bija meklējusi mierinājumu viņa skaujās pati pēc savas gribas un pat bija atzinusi, ka viņš tai liekas patīkams. Viss, kas abus šķīra, bija Vitnijas gaistošā aizraušanās ar Polu Sevarīnu un saprotamais sašutums, ka viņas idiotiskais tēvs paziņojis par viņas saderināšanos ar Kleitonu. Stou-na nejēdzīgā netaktiskuma dēļ Kleitonam bija ticis laupīts Vitnijas aplidošanas un viņas sirds iekarošanas prieks. Par spīti abu savādo attiecību kāpumam un kritumam, Kleitonam tas bija sagādājis prieku, un tas attiecās arī uz Vitnijas augstprātīgajiem atraidījumiem. Viņa lika Kleitonam krietni vien nopūlēties, lai tiktu kaut vai mazu solīti tālāk, taču katrs šāds solis bija kā reibinoša uzvara - vēl nozīmīgāka tāpēc, ka tik grūti izcīnīta.

Un tomēr pēdējā laikā gadījās brīži, kad Kleitona pacietība gandrīz zaudēja cīņā ar viņa iekāri. Kad Vitnija sacentās ar viņu asprātībās un cīnījās pretī, Kleitonam nācās ar pēdējiem spēkiem valdīties, ijui nesagrābtu viņu un neapdzēstu šo nepadevību ar glāstiem un skūpstiem. Viņš bija pavisam aizmirsis gan savus īpašumus, gan darījumus, un brīžos, kad beidzot nolēma, ka Vit-nijai pēc tam, kad viņi būs salaulājušies, nāksies samierināties ar domu, ka viņi bijuši saderināti, tādos brīžos meitenei atlika tikai uzlūkot Kleitonu ar savām neticami zaļajām acīm, lai viņš vairs nespētu izmantot varu un piespiest viņu precēties.

Nopūties Kleitons aizgriezās no loga. Viņš ne mirkli nešaubījās, ka Vitnija ar viņu tomēr apprecēsies. Viņa to darīs vai nu gribot, vai negribot. Ja viņa negribēs, abu cīņa izšķirsies Kleitona gultā.

Divdesmita nodala

f

Vitnijas istabā ieplūda svaigs, vēss vējš, nesdams sev līdzi degošu lapu uzmundrinošo smaržu, un viņa, izkāpdama no vannas, atzinīgi ieelpoja to. Ietinusies rītasvārkos, meitene piegāja pie atvērtā loga un uzmetās uz palodzes. Rudens, visskaistākais gadalaiks, sagaidīja viņu ar zeltainu rītu. Pārlaidusi skatienu zaļi sarkanajai ainavai, ko vietām rotāja dzeltenu un dzintarkrāsas lapu plankumi, Vitnija juta, ka viņu pārņem līksmais prieks, ko viņa allaž mēdza izjust šajā gadalaikā.

Negribīgi aizvērusi logu, viņa sāka rūpīgi pārlūkot tērpus un beidzot izvēlējās tumšsārtu vilnas kleitu ar augstu vidukli, stūrainu kakla izgriezumu, garām, šaurām piedurknēm un platu volānu gar apakšmalu. Klarisa sasukāja Vitnijas matus augstā mezglā uz pakauša, ievīdama cirtās samta lentes tādā pašā tumšsārtā krāsā.

Domas par Polu un negribēto saderināšanos ar Kleitonu joprojām kavējās Vitnijas prātā, taču viņa tās atvairīja. Gan jau šovakar vēl varēs mocīties pārdomās par savu nesaprotamo stāvokli, taču tagad Vitnijai gribējās iziet no mājas saules gaismā. Nekas nedrīkstēja izpostīt tik brīnumjauku dienu.

Piecas minūtes pāri vienpadsmitiem pie durvīm pieklauvēja kalpotājs un paziņoja, ka lejasstāvā gaida Vestlenda kungs. Paķērusi raibu, kleitai pieskaņotu šalli, Vitnija steidzās lejā.

- Labrīt! - viņa jautri uzsauca. - Cik skaista diena, vai ne?

Klcitons saņēma viņas rokas savējās un noskatījās meitenes

starojošajā sejā, klusi un mierīgi noteikdams:

- Tavs smaids spēj apgaismot visu telpu.

Tā bija pirmā reize, kad viņš bija bildis kādu vārdu par Vit-

nijas ārieni, un, kaut arī šis kompliments bija daudz pieticīgāks par dāsnajiem vārdu plūdiem, ar kādiem Vitniju bija apveltījuši franči, tomēr viņa negaidot neizprotami sakautrējās.

- Jūs esat nokavējies, - Vitnija tēlotā bardzībā smiedamās viņu norāja, nespēdama izdomāt neko citu, - un es jau veselas piecas minūtes soļoju šurpu turpu pa savu istabu, gaidīdama jūs.

Kleitons klusēja, un uz mirkli Vitnija juta, ka viņu aizrauj pārdroši pavedinošo, pelēko acu burvība. Kleitona tvēriens kļuva ciešāks, un viņa rokas pievilka meiteni vēl tuvāk klāt. Vitnija aizturēja elpu, satraukta un izbijusies, ka tūlīt sekos skūpsts.

- Esmu ieradies par agru, - Kleitons nesatricināmi paziņoja.

Vitnija apvaldīja atvieglotus smieklus, un Kleitons piebilda:

- Tomēr tagad, kad zinu, cik ļoti tu vēlies mani redzēt, es vienmēr ieradīšos par agru. - Viņiem izejot no mājas, lielais sienas pulkstenis nosita vienpadsmit, un Kleitons uzmeta Vitnijai skatienu, kas skaidri pauda: “Nu, ko es teicu?”

Vitnija iekāpa Kleitona ratos un atslīga sūnu zaļajos samta spilvenos, nolūkodamās pūkainajos, baltajos mākoņos, kas klīda pa koši zilajām debesīm. Sajutusi, ka Kleitons apsēžas līdzās, viņa iesāņus atzinīgi pārlaida acis viņa spoži nospodrinātajiem, brūnajiem zābakiem, garajām, spēcīgajām kājām smalkajās biksēs, rūsas krāsas svārkiem un krēmkrāsas zīda kreklam.

- Ja mans apģērbs neliekas pieņemams, - Kleitons novilka, - mēs varam doties uz manu pieticīgo mājokli, un tu pati varēsi izvēlēties man ietērpu, kas tev liksies patīkams.

Vitnija strauji pacēla galvu. Pirmajā mirklī viņai sagribējās atcirst, ka viņu nemaz neinteresē, kas Kleitonam mugurā. Taču tad viņa pārsteidza gan Kleitonu, gan pati sevi, kautrīgi atzīdamās:

- Manuprāt, jūs izskatāties brīnišķīgi.

Kleitons uzmeta viņai pārsteiguma pilnu, tomēr laimīgu skatienu un laida nepacietīgos pelēkos zirgus rikšos.

Abās pusēs lauku ceļam auga koki, un to zari savijās virs galvas kā deju partneru rokas, veidojot arku, zem kuras vienmērīgi šūpojās rati. Lapas sagriezās virpuli un lēni krita zemē. Vit-nija pastiepās, laiski mēģinādama notvert koši dzeltenu lapu.

Kad Kleitons krustcelēs pagrieza zirgus uz dienvidiem, viņa piepeši izslējās un panikā apcirtās pret viņu.

- Kurp mēs braucam?

- Vispirms uz ciemu.

- Man... man ciemā nekas nav vajadzīgs, - Vitnija dedzīgi iebilda.

- Toties man ir, - Kleitons strupi atteica.

Atkritusi sēdeklī, Vitnija izmisumā aizvēra acis. Ļaudis viņus ieraudzīs kopā, un šajā mazajā, miegainajā ciemā, kur nekad nekas nemēdza notikt, par to tiks sacelta liela brēka. Viņa zināja, ka ikviens - tikai ne līdzās sēdošais vīrietis - gaida paziņojumu, ka viņa ar Polu drīz precēsies. Vitnijai sametās nelabi, jau tikai iedomājoties vien, ka Pols pa ceļam uz mājām varētu iegriezties ciemā un izdzirdēt šīsdienas izbrauciena pārspīlētu atstāstu.

Rati pārbrauca pāri akmens tiltam un aizklaudzēja pa ciema bruģētajām ielām starp garajām slēģoto māju rindām, kur atradās daži pieticīgi veikaliņi un mazs krodziņš. Kad Kleitons strauji apturēja zirgus pie aptiekas, Vitnija bija gatava kliegt. Aptiekārs, visļaunākais ciema tenkotājs!

Kleitons gribēja palīdzēt viņai izkāpt no ratiem. Pūlēdamās runāt mierīgi, meitene sacīja:

- Lūdzu, es labāk pagaidīšu tepat.

Pavēlošā balsī, tomēr runādams pieklājīgi, Kleitons atteica:

- Es ļoti vēlētos, lai jūs mani pavadāt.

Šāds viņa balss tonis allaž mēdza uzjundīt Vitnijas sašutumu, un viņu izbrauciena draudzīgā noskaņa tūdaļ pagaisa.

- Ļoti žēl, jo es negrasos doties uz aptieku.

Vitnijai par lielām dusmām, Kleitons pastiepās, cieši saņēma viņu ap vidukli un izcēla no ratiem. Viņa baidījās pretoties vai atgrūst viņa rokas, lai neizraisītu vēl lielāku skandālu, nekā abiem tas jau neapšaubāmi bija izdevies.

- Vai jūs gribat padarīt mūs par apsmieklu? - meitene nočukstēja, kad viņas kājas pieskārās bruģim.

- Jā, - Kleitons mierīgi atteica. - Gribu gan.

Vitnija pamanīja pa aptiekas logu ziņkārīgi skatāmies OI-denberija kunga sārto, bārdaino seju un zaudēja pēdējās cerības par glābiņu. Mazajā, pustumšajā aptiekā valdīja savāda medikamentu smarža, kas savijās ar drogu aromātu, bet visam pāri bija sajūtama spēcīga ožamā spirta dvaka. Aptiekārs izplūda pārmērīgi laipnos sveicienos, taču Vitnija pamanīja, ka viņa acis fanātiskā ziņkārībā paliek kā piekaltas Kleitona rokai, kas joprojām balstīja viņas elkoni.

- Kā klājas Pola kungam? - aptiekārs bikli apvaicājās.

- Cik zināms, pēc piecām dienām viņam jāatgriežas, - Vitnija atteica, prātodama, ko gan šis mazais vīriņš sacīs pēc sešām dienām, ja viņai izdosies īstenot savu plānu slepeni aizbēgt kopā ar Polu.

Kleitons palūdza pudelīti ožamā spirta, un aptiekārs padeva to Vitnijai. Riebumā saviebdamās, Vitnija ar rokas mājienu atraidīja to.

- Tas ir domāts Vestlenda kungam, Oldenberija kungs, - viņa nopietni iebilda. - Viņš pēdējā laikā stipri cieš no reiboņiem un galvassāpēm.

Kleitons pieņēma šo dzēlīgo piezīmi par viņa vīrišķo spēku ar kaitinošu smīnu.

- Tā patiešām arī ir. - Viņš iesmējās, atlaida Vitnijas elkoni un īpašnieciski apskāva meitenes plecus, lai tos draudzīgi paspiestu. - Un es turpināšu savas “ciešanas”. - Sajutis, ka Vitnija no visa spēka ar papēdi uzkāpj viņam uz kājas, Kleitons saviebās un tūdaļ pamirkšķināja aptiekāram. - Mana apburošā kaimiņiene manām mokām velta krietni daudz līdzjūtības.

- Kādas aplamības! - Vitnija neizturēja.

Kleitons sazvērnieciski uzsmaidīja aptiekāram un atzinīgi piezīmēja:

- Viņai nu gan ir raksturs, vai ne, Oldenberija kungs?

Oldenberija kungs cienīgi piepūtās un piekrita, ka Stounas

jaunkundzei tik tiešām vienmēr esot bijis varens raksturs un ka viņam pašam, tāpat kā Vestlcnda kungam, labāk patīkot šādas pārdrošas sievietes.

Vitnija noskatījās, kā Kleitons samaksā par ožamo spirtu, un paguva ievērot, ka viņš ar gandrīz nemanāmu kustību novieto pudelīti atpakaļ uz letes. Nu būdama pilnīgi pārliecināta, ka Kleitons šo iepirkšanos ir izdomājis tikai un vienīgi tādēļ, lai ikvienam tenkotajam piecpadsmit jūdžu apkaimē liktu noprast, ka ir izpelnījies viņas uzmanību, Vitnija apcirtās un metās uz durvīm. Kleitons panāca meiteni tajā brīdī, kad viņa no veikala izgāja saules gaismā.

- Jūs to vēl nožēlosiet, - Vitnija paklusu noteica.

- Nedomāju vis, - Kleitons atbildēja, vadīdams viņu pāri ielai.

Tikmēr no kāda veikala iznāca Elizabete Eštone un Mārga-rita Meritone. Mārgaritas rokas bija pilnas ar sainīšiem, kas bija ietīti baltā papīrā un pārsieti ar aukliņu. Pieklājība prasīja, lai visi apstātos un sasveicinātos. Šoreiz Mārgarita nepateica Vitnijai nevienu apvainojošu, indīgu piezīmi. Patiesībā viņa neveltīja Vitnijai ne skatienu. Uzgriezusi viņai muguru, Mārgarita ar smaidu ielūkojās Kleitona pelēkajās acīs, kamēr viņš gādīgi saņēma visus mazos sainīšus. Kad viņi šķērsoja ielu, lai dotos uz Mārgaritas ratu pusi, viņa pieķērās Kleitonam pie elkoņa un ieminējās tieši tik skaļi, lai Vitnija to varētu sadzirdēt:

- Es gribēju apvaicāties, vai aizvakar neesmu aizmirsusi jūsu ratos savu saulessargu.

No tādas nodevības Vitnijai aizrāvās elpa. Kaut arī viņa nejuta pienākumu pildīt viņu saderināšanās vienošanos, tomēr Kleitons bija brīvprātīgi un juridiski saistījis sevi ar Vitniju līgumā, kas bija gandrīz tikpat nopietns kā laulība. Šis vīrietis bija kas ļaunāks par vējgrābsli, viņš bija... neizvēlīgs! No visām sievietēm, ar kurām viņš būtu varējis slepeni tikties, Kleitons bija izvēlējies tieši Vitnijas lielāko ienaidnieci! Vitniju pāršalca sāpes un dusmas.

- Margarita tevi briesmīgi ienīst, - Elizabete klusu teica Vitni-jai, kamēr abas noskatījās, kā Klcitons saliek Margaritas sainīšus ratos, dodas pie saviem ratiem, acīmredzot, lai uzmeklētu viņas saulessargu, un vēl brīdi uzkavējas pie Mārgaritas un smiedamies sarunājas ar viņu. - Man liekas, ka par Vestlenda kungu viņa tevi ienīst vairāk nekā par to Parizes džentlmeni Divila kungu.

Tā bija pirmā reize, kad Elizabete bija pēc pašas gribas uzrunājusi Vitniju, un, ja Vitnija nebūtu iegrimusi tik drūmās domās, viņa noteikti būtu atbildējusi daudz sirsnīgāk. Tagad viņa tikai stīvi noteica:

- Es Mārgaritai būtu ļoti pateicīga, ja viņa pievāktu Vestlenda kungu sev.

- Labi vien ir, - Elizabete atteica, un viņas skaistajā sejiņā pavīdēja raizes, - jo viņa ir apņēmusies dabūt šo vīrieti.

Palīdzējis Mārgaritai un Elizabetei iekāpt ratos, Kleitons atkal saņēma Vitniju zem rokas, it kā nekas nebūtu noticis. Vitnija klusēdama soļoja viņam līdzās ar dusmās sastingušu seju. Ielas galā atradās mazs krodziņš, kurā bija tikai viena atsevišķa ēdamzāle, pārējai publikai domātās telpas un mazs pagalms, ko no ielas nošķīra ar vīnstīgām apaudzis aizslietnis. īpašnieka meita sasveicinājās ar Kleitonu kā ar senu paziņu un steidzās ierādīt viņiem galdiņu pagalmā.

Vitnija aizvien pieaugošā aizkaitinājumā noskatījās, kā Mil-lija koķeti uzlūko Kleitonu un noliecas pār galdu, lai nogludinātu galdautu un pārliktu citā vietā vāzi ar ziediem, tīšām atklādama viņa skatienam savas kuplās krūtis, kas spiedās pāri ņiebura augšmalai. Vitnija saniknota ievēroja, ka meiča, iedama pēc pasūtījuma, vilinoši šūpo gurnus.

- Ja Millija tā uzvedas visu vīriešu klātbūtnē, tad viņas nabaga vecāki droši vien nezina, ko iesākt.

Kleitons nopētīja Vitnijas neapmierināto seju un pasmīnē- I ja. Vitnija neizturēja. Uzmetusi Kleitonam nicīgu skatienu, viņa noteica:

- Protams, jūs jau droši vien esat devis Millijai iemeslu uzskatīt, ka jums viņa šķiet ļoti iekārojama.

- Pie velna, ko tu ar to domā? - Kleitons noprasīja.

- Es gribu teikt, ka jums attiecībā uz sievietēm ir bēdīga slava, un to jūs neapšaubāmi esat pelnījis!

- Ar krodzinieku meitām man gan nav nācies ielaisties.

- Pasakiet to Millijai! - Vitnija salti atcirta. Kad Millija atnesa ēdienu, Vitnija uzklupa gaļas gabalam tā, it kā tas vēl būtu dzīvs. Tiklīdz viņi bija beiguši pusdienot, viņa tūdaļ atstūma krēslu un piecēlās.

Pa ceļam uz mājām neviens no abiem nepārtrauca spriedzes pilno klusumu līdz brīdim, kad Kleitons iegriezās savā piebraucamajā ceļā un apturēja zirgus pie mājas. Kad viņš piegāja klāt, lai palīdzētu Vitnijai izkāpt no ratiem, meitene iespiedās sēdeklī.

- Ja jūs kaut vai uz mirkli esat iedomājies, ka es kopā ar jums ieiešu tajā mājā, tad jūs rūgti maldāties.

Saviebies kā cilvēks, kurš ar pēdējiem spēkiem valdās, Kleitons saņēma Vitniju aiz vidukļa un izcēla no ratiem.

- Lai Dievs man stāv klāt, ja es tevis dēļ sastiepšu muguru, -viņš pajokoja.

- Lai Dievs jums stāv klāt, ja jūs to kādam uzgriezīsiet, -Vitnija atcirta, - jo noteikti gadīsies kāds tēvs ar salauztu sirdi vai piekrāpts vīrs, kurš jums uzklups ar nazi... ja vien es jūs nenogalināšu pirmā.

- Man nav ne mazākās vēlēšanās ar tevi strīdēties vai arī tev uzbrukt, - Kleitons īgni atteica. - Ja tu palūkosies apkārt, tad sapratīsi, kāpēc esmu tevi atvedis šurp.

Vitnija sakaitināta paklausīja, un viņu pārņēma izbrīns. Ho-džu īpašums allaž bija izskatījies nekopts, taču tagad viss bija pārvērties. Krūmi bija apcirpti, bet zāle rūpīgi nopļauta. Pie celiņa atkal slējās karoga masti, bet visi satrupējušie lieveņa pakāpieni bija atjaunoti. Taču visvairāk bija pārvērties mājas pirmais stāvs, kur triju drūmu, mazu, iestiklotu caurumu vietā nu vizēja lieli divviru logi.

- Kāpēc jūs esat tā iztērējies? - Vitnija noprasīja, sapratusi, ka no viņas tiek gaidīta kāda reakcija.

- Tāpēc, ka es to nopirku, - Kleitons atteica, ar mājienu norādīdams, ka Vitnijai kopā ar viņu jādodas uz nesen uzcelto nojumi mauriņa tālākajā stūrī.

- Jūs to nopirkāt? - Vitnija noelsās. Jau iedomājoties vien, ka viņai ar Polu kaimiņos varētu dzīvot Kleitons, meitenei sametās nelabi. Vai tiešām vairs nebija gala šķēršļiem, ko šis cilvēks varēja likt viņas laimes ceļā?

- Man šķita, ka tā ir prātīga doma. Šī zeme robežojas ar jūsu īpašumu, un kādu dienu to visu varēs apvienot.

-Tā robežojas ar jūsu zemi, nevis ar manējo! - Vitnija dzēlīgi pārlaboja. - Jūs par to samaksājāt, tāpat kā samaksājāt par mani!

Viņa jau pagriezās, lai dotos uz nojumi, taču Kleitons aši pastiepa roku, sagrāba viņu aiz delma un pagrieza. Brīdi pētījis meitenes dusmīgo, piesarkušo seju, viņš mierīgi paziņoja:

- Mārgaritas Meritones ratu ritenis bija salūzis, un es piedāvāju viņai kāpt manos ratos, lai viņai nevajadzētu palikt uz ceļa. Es aizvedu viņu mājās, kur viņas tēvs man ārkārtīgi pateicās un ielūdza mani uz vakariņām, taču es šo piedāvājumu noraidīju. Un tas ir viss.

- Mani nemaz neinteresē, ko jūs ar Margaritu esat darījuši! -Vitnija nikni sameloja.

- Tā nav taisnība! Tu man uzbrūc kopš tā brīža, kad viņa apvaicājās, vai manos ratos nav aizmirsusi lietussargu.

Vitnija novērsās, pūlēdamās apjēgt, vai Kleitons runā patiesību un kāpēc viņai tas šķiet tik svarīgi.

- Ja tu uzskati, ka esmu nepieklājīgs, - Kleitons klusu piebilda, - tad vismaz atzīsti, ka gaumes man netrūkst. - Viņš apklusa. - Vai tagad man ir piedots, maziņā?

- Laikam gan, - Vitnija atteica, juzdamās savādi atvieglota un ārkārtīgi dumja. - Bet nākamreiz, kad ieraudzīsiet Mārgaritu...

- Es viņu sabraukšu! - Kleitons smiedamies apsolīja.

Vitnijas lūpās pavīdēja viegls smaids.

- Es tikai gribēju lūgt, lai jūs viņu nepamudinātu, jo, domādama, ka jūs par viņu interesējaties, viņa pret mani sāks izturēties vēl briesmīgāk nekā līdz šim. Vai todien viņai vispār bija līdzi saulessargs? - Vitnija piepeši ar aizdomām noprasīja.

- Nē. Cik atceros, nebija vis.

Izlikdamās, ka pēta savu sārto kurpju purngalus, Vitnija uzmanīgi apvaicājās:

- Vai jums šķiet, ka Mārgarita ir... nu... glīta?

- Tas man patīk jau labāk! - Klcitons iesmējās, satverdams Vitniju aiz otras rokas un pievilkdams sev tuvāk.

- Ko jūs ar to domājat?

- Man patīk dzirdēt, ka tu domā kā sieva, kaut arī greizsirdīga.

Šī piezīme bija gana precīza, lai liktu Vitnijai koši piesarkt.

- Es nepavisam neesmu greizsirdīga, un man nav nekāda iemesla tādai būt, jo jūs man nepiederat un ari es jums ne!

- Protams, ja neņem vērā parakstītu juridisku vienošanos par mūsu saderināšanos.

- Tā nav spēkā, jo man neviens par to netika pastāstījis.

-Tomēr tu šo vienošanos pildīsi, - Kleitons mierīgi noteica.

Vitnija lūkojās uz viņu nicīgi, tomēr lūdzoši.

- Man tik ļoti nepatīk šī nemitīgā ķildošanās. Kāpēc gan jūs nespējat saprast, ka es mīlu Polu?

- Sevarīns tev ir vienaldzīgs. Tu man pati esi to sacījusi, turklāt ne vienreiz vien.

- Es neesmu jums teikusi neko tamlīdzīgu! Es...

- Tu man to pati atklāji, - Kleitons nelikās mierā. - Ik reizi, kad atradies manās rokās, tu liki man saprast, ka Sevarīns nav iekarojis tavu sirdi.

Vitnija, kas jau bija gatava izmēģināt jebko, ķērās pie izsmiekla.

- Ņemot vērā jūsu milzīgo pieredzi attiecībās ar sievietēm, gluži vai jābrīnās, ka jūs uzskatāt mūsu dažus skūpstus par tik nozīmīgiem. Man gan šķita, ka jums jau nu vajadzētu būt gudrākam.

- Es tik tiešām esmu pieredzējis, - Kleitons strupi atcirta. - Es esmu gana pieredzējis, lai saprastu, ka tu man atsaucies, kad es tevi skūpstu, un ka tev ir briesmīgas bailes no tām izjūtām, ko tevī izraisa mans skūpsts. Ja Sevarīns spētu likt tev justies tapat, tad tev no manis nebūtu jabaidas. Taču viņš to nespej, un tu to sasodīti labi zini.

- Pirmkārt, - Vitnija cirta pretī, dziļi un saraustīti ievilkdama elpu un pūlēdamās nomierināties, - Pols Sevarīns atšķirībā nojums ir džentlmenis! Un, būdams džentlmenis, viņš nespēj ne iedomāties, ka varētu mani tā skūpstīt! Viņš...

Kleitona lūpas saviebās ironiskā smīnā.

- Patiešām? Acīmredzot esmu velti bijis par Sevarīnu tik labās domās.

Vitnijai burtiski ieniezējās delnas aiz vēlēšanās iecirst Klei-tonam tādu pļauku, lai no viņa sejas nozustu šis pašapmierinātais, ņirdzīgais smīns. Kāda gan jēga ar viņu strīdēties, meitene sev nikni sacīja, ja viņš visu viņas sacīto tik un tā iztulko pēc sava prāta! Protams, viņa bija atsaukusies tai neprātīgajai, aizliegtajai kaislei, ko Kleitons tik prasmīgi bija viņā modinājis. Kura pieklājīgi audzināta sieviete, kas neko nenojauš, gan nebūtu aizrāvusies ar viņa prasmīgo glāstu atklātajām izjūtām?

Pieklājīgi audzinātas sievietes, kas neko nenojauš! Droši vien vai puse no visas Eiropas pieredzējušajām flirtētājām bija kļuvušas par viņa mīlēšanās prasmes upuriem! Salīdzinājumā ar šīm sievietēm viņa Kleitona skavās taču bija kā mazs bērns!

- Kā? - Kleitons kaitinoši iesmējās. - Vai tad tev nav, ko teikt?

Ja Vitnijas rokās šajā mirklī būtu nazis, viņa ar prieku būtu iegrūdusi to Kleitonam krūtīs. Taču tagad viņai atlika vienīgais pieejamais atriebības līdzeklis. Uzlūkojusi Kleitonu uzjautrinātā nicībā, viņa izmeta:

- Ja es tik tiešām atsaucos uz jūsu pieskārieniem, tad tam ir ļoti vienkāršs izskaidrojums, taču jums tas noteikti nepatiks. Patiesībā man jūsu glāsti liekas ne vien neķītri, bet arī garlaicīgi. Es tos spēju paciest tikai tad, ja iztēlojos jūsu vietā Polu un... nē! - Vitnija izbailēs un sāpēs iekliedzās, kad Kleitona rokas sāpīgi iespiedās viņas augšdelmos.

Kleitons rupji pierāva viņu sev klāt tā, ka Vitnija instinktīvi atlieca galvu un pamanīja Kleitona acīs ledussaltu mirdzumu. Viņai aizžņaudzās kakls, apraujot izmisīgos atvainošanās vārdus.

- Es... es tā negribēju! Es...

Kleitona lūpas nežēlīgi piespiedās viņas mutei, liekot tai pavērties. Kad Vitnija mēģināja atrauties, Klcitons satvēra viņu aiz pakauša, neļaujot ne pakustēties. Meitenes acīs parādījās sāpju asaras, taču bezgalīgais, sāpīgais skūpsts turpinājās.

- Vari melot visiem, kam vēlies, - Kleitons mežonīgi norūca, - bet nekad vairs nemelo man\ Vai saprati? - Viņa tvēriens kļuva vēl ciešāks, uzsverot izteiktos draudus un aizsitot Vitnijai elpu.

Vitnija izmisīgi pūlējās izrauties un ievilkt krūtīs pietiekami daudz gaisa, lai izdvestu: "Jā!" Viņai šķita, ka ribas tūlīt lūzīs; Kleitons viņu smacēja un aizvien vairāk saniknojās par viņas bezpalīdzīgo klusēšanu. Meitene atspiedās ar roku Kleitonam pret krūtīm, veltīgi pūlēdamās viņu atgrūst, un viņas pirksti nejauši pieskārās vīrieša lūpām.

Viņa pat neatskārta, ka tieši netīšais, maigais pieskāriens bija tas, kas lika Kleitonam strauji atlaist viņu. Viss, ko Vitnija aptvēra, bija tas, ka beidzot viņa atkal var ar baudu rīstīdamās ievilkt gaisu sāpošajās plaušās.

- Visu cieņu tavam saprātam, - Kleitons saltā nicinājumā izgrūda. - Tas tik tiešām bija gan neķītri, gan garlaicīgi. Patiesībā man pat būtu bijis grūti saprast, kuram no mums tas šķita riebīgāk.

Vitniju tas savādi aizskāra. Viņa izslējās un ieskatījās Kleitona aukstajās acīs tik lepni un spītīgi, cik vien spēja.

- Diez vai tas jums likās pietiekami pretīgi un nepatīkami, lai beidzot liktu mani mierā!

Kleitonu pārņēma niknums. Vitnijas paziņojums, ka, skūpstīdamās ar Kleitonu, viņa iztēlojusies, ka skūpsta Sevarinu, bija tik ļoti viņu aizskāris, ka viņš uz mirkli pat bija apsvēris iespēju ieraut meiteni nojumē un iegūt turpat uz grīdas. Kopš atgriešanās Anglijā viņš bija pacietis Vitnijas nepadevību un izlicies nemanām viņas dusmas, un uz nojumes grīdas viņa noteikti būtu guvusi mācību, ko nozīmē aiziet par tālu. Par nelaimi, viņa tur būtu iemācījusies arī ienīst Kleitonu tik nevaldāmi, ka tas turpinātos daudzus gadus.

Tīšuprāt nekaunīgi Kleitons nopētīja Vitnijas slaido, krāšņo augumu un klasisko profilu ar nevainojamo, kamēliju ziedlapiņām līdzīgo ādu. Meitene nosarka. Saule atmirdzēja viņas sarkanbrūnajos matos, padarot tos sarkanzeltainus. Viņa izskatījās neticami skaista savā tumšsārtajā kleitā, tā stāvēdama plašajā, koši zaļajā zālienā; vientuļa, brīnišķīga roze, kas zied zaļā dārzā. Taču piepeši Vitnijas skaistums Kleitonu kaitināja, it īpaši tāpēc, ka viņa negaidot sāka cītīgi pētīt nagus, izturēdamās tā, it kā viņa nemaz nebūtu līdzās.

Kleitons vēsi nosprieda, ka Stounas jaunkundzei ir vajadzīga krietna mācība. Mirkli apcerējis viņas spītīgo piezīmi, vai viņam pēdējais skūpsts ir licies gana nepatīkams, lai beidzot liktos mierā, Kleitons kaut ko iedomājās. Protams, viņš laidīs Vitniju mājās, taču vispirms viņai nāksies iemācīties to, ka viņa kaisle ir velte, kas jāizbauda un uz ko jāatsaucas, - velte, ko viņš var dot vai nedot, kad vien vēlas. Vispirms viņš panāks, lai Vit-nija pati viņu noskūpsta, un tad, kad meitenē būs pamodusies vēlme, viņš gluži vienkārši izrausies no viņas rokām un aizies.

Itin kā kopš Vitnijas pēdējā jautājuma nebūtu pagājušas vairākas minūtes, Kleitons mierīgi atbildēja:

- Starp citu, tev nav taisnība. Ja tu pareizi uzvestos, es tevi noteikti atbrīvotu.

Vitnija apcirtās, un viņas sirds aiz sajūsmas salēcās, kaut ari veselais saprāts brīdināja, ka Kleitons ir pārāk pašpārliecināts un ciets, lai atteiktos no iedomas viņu precēt.

- Ko jūs ar to domājat? - viņa piesardzīgi noprasīja.

- Es gribu saņemt no tevis skūpstu. Atvadu skūpstu, kas dzēstu mūsu šķiršanās vēsumu. Un, ja tas tev izdosies gana labi, es tevi atlaidīšu. Tieši tik vienkārši.

- Neesmu gan pārliecināta, ka varu jums ticēt. Kāpēc gan lai jūs pēkšņi vēlētos mani atlaist?

- Teiksim tā, ka šīs dažas pēdējās... neapmierinošās minūtes ir mani pārliecinājušas par šādas domas pareizību. No otras puses, - Kleitons vienaldzīgi paraustīja plecus, - par manu dās-nību ir jāmaksā.

Jāmaksā? Vitnija iepriecināta nodomāja, ka tas taču ir tīrais sīkums! Lai atbrīvotos no saderināšanās, viņa būtu gatava noskūpstīt arī Kleitona zirgu\

- Tātad man jūs tikai uz atvadām jānoskūpsta? - viņa atkārtoja, uzmanīgi vērodama Kleitonu un prātā vēlreiz pārlikdama dzirdēto. - Un jūs man dodat godavārdu, ka par to mani atlaidīsiet?

Kleitons īsi pamāja.

- Jā. Patiesībā es pat nepavadīšu tevi mājās. Likšu, lai mans kučieris aizved. - Viņš nepacietīgi piebilda: - Nu, vai norunāts?

- Jā! - Vitnija pasteidzās atbildēt, lai viņš piepeši nepārdomātu.

Viņi stāvēja gandrīz izstieptas rokas attālumā, taču Kleitons nevis pasniedzās pēc viņas, kā Vitnija bija gaidījusi, bet gan ar plecu atspiedās pret nojumes sienu, sakrustoja rokas uz krūtīm un paziņoja:

- Kā redzi, esmu pilnīgi tavā rīcībā.

Vitnija samirkšķināja acis.

- Ko tas nozīmē?

- Tas nozīmē, ka tagad ir tava kārta.

- Ko? - viņa izdvesa. Mīļais Dievs! Vai tiešām Kleitons gaidīja, lai viņa sper pirmo soli? Vitnija nedroši ieskatījās augstprātīgi savilktajā sejā un izsmējīgajās, pelēkajās acīs. Tieši to viņš arī gaidīja. Un cik gan tas bija viņam raksturīgi - izdomāt šādu pēdējo, galīgo, pretīgo atriebību! Vējš sabužināja Kleitona tumšbrūnos matus. Viņš mierīgi pacēla acis pret kokiem virs galvas un tad sāka pētīt zilās debesis. Nevērīgi atbalstījies pret nojumes sienu un sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš izskatījās tik neciešami iedomīgs, ka Vitnijai ārkārtīgi sagribējās viņam pamatīgi iespert, un lai jods parauj visus viņa noteikumus!

Piepeši Kleitons izslējās, it kā būtu apnicis gaidīt un vēlētos atsaukt savu piedāvājumu.

- Pagaidiet! - Vitnija aši iebilda. - Es... es... - Viņa uzlūkoja vīrieti dusmīgā apmulsumā, juzdamās neizsakāmi nokaunējusies. - Es ne...

- Nezini, ar ko lai sāk? - Kleitons ironiski pabeidza. - Atļauj tev ieteikt, lai panāc man soli tuvāk.

Vai mirdama aiz kauna un nicinājuma, Vitnija paklausīja.

- Ļoti labi, - Kleitons izsmējīgi uzslavēja. - Tagad, ja jūs mani noskūpstīsiet, tad viss būs galā.

Vitnija smagi nopūtās, uzmeta Kleitonam niknu skatienu, saņēma viņa rūsas krāsas svārku atlokus, paslējās uz pirkstgaliem un bikli uzspieda lūpas uz viņa mutes. Soli atkāpusies, viņa sagatavojās mesties prom.

- Ja tu tā skūpstīji arī Sevarīnu, tad man ir pilnīgi skaidrs, kāpēc tev tik ilgi nācās nopūlēties, lai panāktu, ka viņš lūdz tavu roku, - Kleitons laiski un ciniski piezīmēja. - Ja šī bērnišķīgā buča ir viss, uz ko esi spējīga, tad baidos, ka mūsu vienošanās nav spēkā.

-Ak tā! - Vitnija sašutusi iesaucās, iespieda rokas sānos un uzmeta Kleitonam iznīcinošu skatienu. - Es taču neko nevaru darīt, ja jūs stāvat kā miets un pat nepakustaties, lai man palīdzētu.

- Iespējams, ka tev ir taisnība. No otras puses, tev vajadzētu mani iedvesmot, lai tev palīdzu.

- Ak, apklustiet taču! - Vitnija noskaldīja, acīm zvērojot. - Dariet, kas jums jādara, un es darīšu tāpat.

- Es darīšu tikai to, ko tu man liksi, - Kleitons mierīgi atteica. - Un man nav ne mazākās vēlēšanās pūlēties tev mācīt kaut ko tādu, ko tev jau vajadzētu prast. Man ir darāms daudz kas svarīgāks par to, lai tēlotu skolotāju nogurdinoši naivai jaunkundzei.

Vitnijai šķita, ka viņa saņēmusi pliķi sejā. Ar lielām pūlēm apslāpējusi dzēlīgu atbildi, viņa piespieda sevi koncentrēties, lai izdomātu kādu veidu, kā “iedvesmot” šo salto, atturīgo vīrieti aktīvai darbībai. Turklāt viņai ārkārtīgi gribējās pierādīt, ka viņa kaitinošie izteicieni par bērnišķīgām bučām un naivām jaunkundzēm nav patiesi. Noliekusi galvu, Vitnija mēģināja iztēloties sevi kā pārdrošu kārdinātāju, kurtizāni, kas kaisles un pavedināšanas jautājumos ir tikpat prasmīga kā Kleitons. Beidzot Vitnija lēni pacēla smaragdzaļās acis, kas bija tik pilnas solījumu un siltuma, ka Klcitona nesatricināmajā sejā kaut kas nodrebēja.

Šādu panākumu spārnota, Vitnija ieslidināja plaukstas zem Kleitona svārkiem un pārlaida tās pāri zīda kreklam. Zem viņas pirkstgaliem noraustījās krūšu muskuļi un tūdaļ savilkās cieti un stingri. Viņš pūlējās pretoties! Kāds apslēpts instinkts brīdināja Vit-niju, ka viņa ir aizskārusi ļoti jutīgu stīgu, un šī atskārsme lika viņas lūpās atplaukt prasmīgi pavedinošam smaidam. Viņa pārlaida plaukstas pāri Kleitona pleciem, tad noglāstīja skaustu un ievija pirkstus viņa mīkstajos matos, pievilkdama vīrieša galvu sev klāt. Tad maigi pieskārās ar lūpām viņa mutei... viņa smaidošajai mutei! Nolādēts, viņš taču smīnēja! Un, kaut arī Vitnija bija cieši apskāvusi viņa kaklu, Kleitona rokas joprojām vienaldzīgi karājās gar sāniem.

- Tas pavisam noteikti ir jau labāk, - viņš nesatricināmi atzīmēja, - taču diez vai...

Saniknotais lepnums lika Vitnijai apklusināt šo galīgo atraidījumu ar savām pavērtajām lūpām. Akli piekļāvusies Kleitonam, viņa skūpstīja vīrieti, pūlēdamās piespiest viņu atsaukties skūpstam. Viņu siltās elpas savijās, Kleitona lūpas atbildēja, taču, tiklīdz Vitnija atrāvās, arī viņš darīja to pašu. Pamazām Vitnijas bailes par pārāk agru atraušanos nomāca vēl lielākas bailes par to, ka viņa skūpstījusies pārāk ilgi. Viņas sirds neritmiski dauzījās, un viņas augumu bija pārņēmušas savādas alkas. Nolaidusi rokas, meitene atkāpās un beidzot saprata, ka Kleitons tā ari nav viņu apskāvis. Skūpsts bija viņu atstājis vienaldzīgu.

- Es jūs ienīstu, - Vitnija nočukstēja, pārāk pazemota, lai palūkotos sejā, kurā, pēc viņas domām, noteikti vīdēja sarkastisks uzjautrinājums.

Kleitonu bija pārņēmis nevis uzjautrinājums, bet gan dusmas. Pirmo reizi savā pieauguša vīrieša mūžā viņš nebija spējis apvaldīt sava ķermeņa reakciju. Vitnijas nevainīgais skūpsts un maigais glāsts bija pāršalcis viņu ar neprātīgu iekāri, gandrīz laupot savaldīšanos. Un, kamēr viņš joprojām pūlējās atgūties, Vitnija jau paziņoja par savu naidu pret viņu.

Sakodis zobus, Kleitons paslēja augšup meitenes zodu.

- Tas jau bija daudz labāk, - viņš mierīgi teica. - Šoreiz tās būs atvadas.

Atvadas? Vitnija nodomāja, tūdaļ aizmirsdama naidu. Viņi atvadījās. Šī bija pēdējā reize, kad viņiem nāksies tikties.

Vitnija pavērās augšup uz Kleitona pārgalvīgo, vīrišķīgo seju, un viņu pārņēma vieglas skumjas. Šī seja bija tik pievilcīga. Seja, kas spēja izskatīties gandrīz zēniska, kad apņēmīgo žokli un smalki veidotās lūpas pārvērta viņa nesteidzīgais, satriecošais smaids. Viņai patika mierīgās valdonības aura, kas allaž ieskāva Kleitonu, vibrēja viņa dobjajā balsī un darīja apņēmīgus viņa garos, ašos soļus. Viņa apbrīnoja Kleitona spēju allaž izskatīties mierīgam un nesatricināmam. Viņš bija, Vitnija klusā nožēlā nodomāja, viņš bija tieši tāds, kādam jābūt vīrietim.

Kleitons noliecās pie viņas.

- Vai turpināsim no tās vietas, kur pārtraucām? - viņš klusu ieminējās.

Dziļi, saraustīti ievilkusi elpu, Vitnija sniedza viņam savas trīcošās lūpas. Tuvāk. Vēl tuvāk. Viņas prātā atskanēja brīdinošs kliedziens, taču tad meiteni pārņēma neprātīgas jūtas un visu augumu pāršalca satriecošas alkas.

Kleitona lūpas cieši piespiedās viņas mutei, apklusinot Vitni-jas iebildumus tik prasīgā uzstājībā, ka meitene, juzdama, ka sāk grīļoties, no visa spēka apķērās viņam ap kaklu.

- Vai es tevi tiešām garlaikoju? - Kleitons ķircinādamies noprasīja, tīšām noskūpstīdams viņu vēl ciešāk un maigi ieslidinādams mēli viņas mutē. - Vai tu to varētu nosaukt par neķītru?

Vitnijas krūtīs uzliesmoja dusmas, padarot viņu aklu. Klei-tons uzbruka viņai ar viņas pašas vārdiem, vēsi un tīši pazemodams viņu. Vitnija iecirta nagus viņa plaukstās, veltīgi pūlēdamās izrauties. Skūpsts kļuva vēl spēcīgāks, un Vitnija juta, ka pār augumu pārskrien savādas trīsas.

- Vai tu iztēlojies manā vietā Sevarīnu? - Kleitons nelikās mierā. - Vai iztēlojies?

Vitnija satriekta atlaida viņa plaukstas. Viņa tik tiešām bija sāpinājusi Kleitonu ar visu to, ko bija sacījusi. Nez kāpēc Kleitons allaž bija šķitis pilnīgi neievainojams, nesatricināmi pašpārliecināts, viņai ne prātā nenāca, ka kaut kas no viņas sacītā varētu Kleitonu sāpināt. Un tomēr tas acīmredzot bija noticis.

- Pasaki vēlreiz, cik ļoti tu nespēj paciest, ja es tev pieskaros! - Kleitons nikni pavēlēja. Atrāvies no Vitnijas lūpām, viņš uzlūkoja meiteni ar dzeļošu skatienu. - Tu nespēj ciest manus pieskārienus, - viņš nošņāca. - Saki to tagad vai arī nekad, nekad vairs neuzdrošinies to atkārtot.

Vitnija juta, ka krūtīs savelkas sāpīgs asas nožēlas un satriecoša maiguma kamols. Viņa krampjaini norija siekalas un manīja, ka acīs sariešas asaras.

- Es... es nevaru.

- Tu nevari man pateikt, cik ļoti ienīsti manus pieskārienus? -Kleitons dzēlīgi noprasīja samtainā, draudīgā balsī. - Kāpēc tu to nespēj ?

- Tāpēc, - Vitnija nočukstēja, drebošām lūpām pūlēdamās pasmaidīt, - ka jūs tikai pirms brīža pavēlējāt man nekad vairs jums nemelot. - Redzēdama, ka Klcitona seja savelkas ciniskas neticības maskā, un nevēlēdamās, lai viņš pateiktu vēl ko tādu, kas varētu sāpināt viņus abus, Vitnija pacēlās pirkstgalos, lai apklusinātu viņu ar savām lūpām.

Rupji nolādējies, Kleitons sagrāba viņas rokas un mēģināja tās atliekt.

- Kleiton, nevajag! - Vitnija aprauti iesaucās un sakrustoja pirkstus vēl ciešāk. - Ak, lūdzu, nevajag! - Asarām plūstot pār vaigiem, viņa, pavisam aizmirsusi Klcitona sāpīgo tvērienu, skūpstīja šo saniknoto, nepadevīgo vīrieti, šo spēcīgo, nevaldāmo cilvēku, kurš bija pacietīgi ar humoru pacietis viņas naidīgumu un dusmu uzplūdus... līdz brīdim, kad viņa bija to sāpinājusi.

Kleitona rokas pacēlās, lai viņu atgrūstu, taču Vitnija piespiedās viņam vēl ciešāk un bikli pieskārās ar mēli viņa lūpām, cerēdama, ka viņam tas patiks. Kleitons negaidot sastinga. Vitnijas mēle ieslīdēja starp viņa mazliet pavērtajām lūpām, izbailēs atrāvās - un atkal atgriezās, šoreiz jau ar daudz maigāku pieskārienu. Un tad visa viņas pasaule sagriezās Kleitona atsaukšanās neprātā. Viņa rokas sakļāvās ap meitenes augumu, viņa lūpas pavērās, bet mēle pārdroši atrada ceļu starp Vitnijas lūpām, kā vēloties pārliecināties, vai ir gaidīta.

Kā apreibusi kaislē un alkās, Vitnija izbaudīja Kleitona neprātīgo skūpstu un atbildēja uz to, kamēr viņa rokas pārslīdēja pār viņas muguru, piespiežot meiteni sev klāt tā, ka abu augumi gandrīz saplūda.

Pēc veselas mūžības Kleitons atrāvās un saņēma Vitnijas seju plaukstās, saudzīgi noglāstīdams viņas piesarkušos vaigus. Maiguma un iekāres aizmiglotām acīm viņš ieskatījās Vitnijai sejā.

- Tu skaistā, tracinošā, brīnišķīgā muļķīte, - viņš nočukstēja un vēlreiz nesteidzīgi noskūpstīja Vitniju tā, ka viņa atkal instinktīvi cieši jo cieši piekļāvās vīrietim. Kleitona rokas pārslīdēja pār viņas krūtīm un atkal piespieda meiteni pie viņa saspringušā auguma.

Un tad piepeši viss bija galā. Atrāvies no viņas, Kleitons noskūpstīja meitenes acis un pieri un atbalstīja zodu viņai uz pakauša. Vitnija sakustējās, un viņš ciešāk piespieda viņu sev klāt.

- Nekusties, mazā, - viņš nočukstēja, - paliec vēl brītiņu pie manis.

Koku lapotni čabināja vējš. Virs galvas dziedāja putni, taču negaidot Vitnijas izjusto svētlaimi nomainīja vientulības apziņa un izmisums. Ilgodamās vēl reizi izbaudīt viņa skūpstu, lai tas padzītu šīs sāpīgās skumjas, kas pamazām sāka viņu pārņemt, Vitnija atlieca galvu un pievērsa skatienu Kleitona stingrajām lūpām.

Kleitons automātiski noliecās, klausīdams šim biklajam aicinājumam, taču pēdējā mirklī savaldījās.

- Nē, - viņš noteica un dobji iesmējās.

Izbijusies par šādu atteikšanos skūpstīties, kaut arī bija acīm redzams, ka Kleitons to vēlas, Vitnija uzlūkoja viņu ar platām, jautājošām acīm, ko apēnoja sāpīgs mulsums.

- Ja tu turpināsi uz mani tā skatīties, - viņš piesmacis pajokoja, - tad es tevi vēlreiz pamatīgi noskūpstīšu. Un, ja tas notiks, tad pastāv liela iespēja, ka es vairs nespēšu pildīt savu solījumu.

- Kāpēc? - Vitnija čukstēja, joprojām bez kautrēšanās alkdama pēc skūpsta.

- Kāpēc? - Kleitons atkārtoja, un viņa lūpas atradās tik tuvu, ka abu elpas savijās. - Es labprāt to tev parādītu... - viņš kaislīgi nočukstēja.

Beidzot Vitnija atguvās, savaldījās un papurināja galvu.

- Nē, tas tikai padarītu mūsu atvadas daudz grūtākas. - Viegli pasmaidījusi, viņa soli atkāpās. - Uz redzēšanos, jūsu gaišība, -meitene nočukstēja, drūmi sniegdama Kleitonam roku. Viņas sirds salēcās, redzot, ka Kleitons to saņem un pavērš ar plaukstu uz augšu.

- Tik salti? - Kleitons pasmīnēja, ar īkšķi paberzēdams viņas plaukstu, pārdroši paceldams to pie lūpām un pieskardamies ar mēles galiņu jutīgajam plaukstas vidum.

Vitnija atrāva savādi smeldzošo roku un aizlika to aiz muguras. Ilgi noskatījusies Kleitonā, neapzināti pūlēdamās paturēt atmiņā viņa seju, meitene beidzot sacīja:

- Man patiešām ir ļoti žēl, ka esmu sagādājusi jums tik daudz rūpju.

Kleitonā acis draiski iegailējās.

- Ceru, ka tu joprojām sagādāsi man rūpes ikreiz, kad vien to vēlēsies.

- Jūs taču zināt, ka es gribēju teikt kaut ko pavisam citu.

Vitnijai gribējās pateikt Kleitonam daudz ko, gan jaukus vārdus, gan arī dažus paskaidrojumus, bet kā gan viņa varēja runāt nopietni, ja viņš pret šīm atvadām izturējās tik pavirši? Varbūt viņš nevēlējās dzirdēt nekādu izskaidrošanos, nekādu atvainošanos; varbūt tas arī bija vislabākais veids, kā atvadīties. Un tomēr Vitnijas balss iedrebējās, kad viņa teica:

- Man jūsu pietrūks, patiešām pietrūks.

Lai nesabruktu Kleitonā acu priekšā, kas noteikti varēja atgadīties, ja viņš tā turpinātu lūkoties uz viņu maigā izpratnē, Vitnija saņēma svārkus un pagriezās, lai pamestu Kleitonu stāvam. Paspērusi pāris soļu, viņa atkal atgriezās un nedroši ierunājās:

- Kas attiecas uz manu tēvu...

Vitnijai gan nebija skaidrs, kāpēc viņai būtu jāraizējas vai jājūtas atbildīgai par savu pārsteidzīgo tēvu, tomēr viņa tā jutās.

- Ceru, ka nebūsiet pret viņu pārāk bargs. Ja jūs būtu ar mieru mazliet paciesties, esmu pārliecināta, ka viņš galu galā tomēr spēs jums atmaksāt visu saņemto.

Klcitons viegli sarauca tumšās uzacis.

- Ņemot vērā to, ka viņš man ir atdevis savu meitu par sievu, es varu uzskatīt, ka man ir pietiekami samaksāts.

Šķita, ka gaisā nosprakšķ katastrofas gaidas.

- Bet tagad, kad jūs esat piekritis mani atlaist, tas viss taču ir mainījies, vai ne?

Kleitons ātri piegāja Vitnijai klāt, satvēra viņu aiz pleciem un pagrieza pret sevi.

- Sasodīts, par ko tu runā?

- Jūs piekritāt mani atlaist un...

- Es piekritu atlaist tevi mājās, - Kleitons uzsvērti paskaidroja.

- Nē! - Vitnija iekliedzās, papurinādama galvu. - Jūs pie- *■ kritāt mani atlaist... atteikties no domas par precēšanos ar mani!

- Nevar būt, ka tu tā tik tiešām domā, - Kleitons strupi atteica. - Es neesmu domājis neko tamlīdzīgu.

Vitnijai šķita, ka pleciem uzgulst briesmīgs smagums. Viņai taču vajadzēja saprast, ka Kleitons nemūžam nepadosies. Viņa skatījās uz vīrieti lielā izmisumā... kaut arī viņas augumam pārskrēja kaut kas savādi līdzīgs atvieglojuma trīsām. Viņai gan neatlika laika pārdomāt šo dīvaino sajūtu, jo Kleitons atkal apskāva viņu un pievilka sev klāt.

- Nekad, pat vislielākajos vājuma brīžos, es neesmu gribējis tevi atlaist, Vitnija. Un, ja arī tā būtu, - viņš piebilda, nekautrīgi atgādinādams viņas kaislīgo atsaukšanos tikai pirms pāris mirkļiem, - vai tu domā, ka pēc tā, kas starp mums nupat noticis, man kaut reizi kaut kas tāds ienāktu prātā? - Kleitons paslēja augšup meitenes zodu, piespiezdams viņu ieskatīties sev acīs.

- Tu lūdzi, lai dodu tev laiku, un tu to dabūji. Izmanto šo laiku, lai samierinātos ar mūsu neizbēgamajām laulībām, jo vari būt droša, ka tās tik tiešām notiks. Ja gribi sevi pārliecināt par to, ka pirms brīža esmu tevi piekrāpis, tad dari tā, tomēr es netaisos pildīt solījumu, ko neesmu devis.

Nesatricināmā pārliecība, ka viņai nav citas izvēles kā vien apprecēties ar Kleitonu un atdot viņam savu augumu uz visu mūžu, Vitnijai šķita neizturama.

- Tad pildiet vismaz to solījumu, ko devāt. Laidiet mani mājās!

Izrāvusies viņa kā akla aizsoļoja uz piebraucamā ceļa pusi.

Kleitons panāca meiteni, pavēloši uzsauca sulainim un palīdzēja viņai iekāpt ratos. Vitnija uzmeta viņam skatienu, un viņas balss skanēja ārkārtīgi mierīgi.

- Vai jums ne reizi nav ienācis prātā, ka jūs nespējat piespiest mani ar jums apprecēties? Ja gribat, varat aizvilkt mani pie altāra aiz matiem, tomēr man atliks tikai pateikt “nē” Tieši tik vienkārši.

Kleitons sarauca uzacis.

- Ja visu to laiku, kuru tu man izlūdzies, esi lolojusi šādas » domas, tad gaidīt vēl ilgāk nebūtu jēgas, vai ne? - Pametis skatienu pāri plecam, it kā meklēdams kādu, viņš pagriezās un devās uz mājas pusi.

- Kurp jūs ejat? - Vitnija asi noprasīja, izbijusies no šādas Kleitona piepešas apņēmības un iecirtīgi paceltā zoda.

- Es likšu kalpotājam sakravāt somas garam ceļojumam. Pēc tam es likšu iejūgt zirgus ceļojuma karietē. Mēs, - viņš vēsi paziņoja, pagriezdamies pret Vitniju, - brauksim uz Skotiju. Mēs aizbēgsim, lai tur apprecētos.

-Aizbēgsim, lai apprecētos! - Vitnija iesaucās, ieķerdamās ratu malās. - Jūs... jūs to neuzdrošināsieties! Cieminieki nebeigs trīt mēles, bet baumas...

Kleitons vienaldzīgi paraustīja plecus.

- Kā jau tu varbūt būsi nopratusi, tenkas man ir vienaldzīgas. Tā kā tev no tām acīmredzot ir bail, tev atliek tikai divas iespējas: Skotijā tu vai nu apprecēsies ar mani, vai arī atteiksies sacīt “jā” Ja tu atteiksies, tad mēs, joprojām neprecēti, atgriezīsimies mājās pēc vairāku dienu un nakšu prombūtnes, un tas izraisīs tādu skandālu, kādu tu nemūžam nepārdzīvosi. Tev ir vēl viena iespēja: pienācīgi apprecēties Londonā un kļūt par hercogieni. Nu, ko tad tu izvēlēsies?

Ko gan lai viņa izvēlas, Vitnija rūgti nodomāja. Aizbēgšana būtu neganti skandaloza, bet, ja viņa atgrieztos no Skotijas kopā ar Kleitonu, būdama joprojām neprecēta, mātes, viņai garāmejot, vilktu savas meitas uz otru ielas pusi, lai tās neaptraipītu viņas klātbūtne, turklāt arī Pols viņu nicinātu.

- Laulības! - Vitnija dusmīgi nošņāca, atkrizdama samta sēdeklī. Bija jau arī vēl viena iespēja, viņa sev atgādināja, viņa taču varēja aizbēgt kopā ar Polu. Meitenei noreiba galva, jau tikai iedomājoties vien par šādu bēgšanu un visu nosodījumu un apkaunojumu, kas tai sekotu. Viņa atkal kļūtu par visa ciema kāju pameslu un izpelnītos neslēptas ņirgas un asu nopēlumu. Bet tad viņa vismaz būtu Pola sieva.

- Vitnija, - Kleitons sacīja, izskatīdamies tā, it kā grasītos viņu sapurināt, - uz visiem laikiem aizmirsti savu apsēstību ar Sevarīnu un mēģini apjēgt to, kas patiesībā slēpjas tavā sirdī. Ja tu nebūtu tik nolādēti ietiepīga, tu jau to būtu izdarījusi pirms vairākām nedēļām!

Ap mājas stūri skriešus parādījās kučieris, un Vitnija norija dusmīgu atbildi. Kleitona vārdi nedeva viņai mieru līdz pat mājām. Drūmi skatīdamās kučiera stīvi izslietajā mugurā, meitene pūlējās sakārtot savas sajukušās domas. Ne jau Kleitona pārmetumu dēļ, ka viņa nespēj apjēgt to, kas patiesībā slēpjas viņas sirdī, bet gan tāpēc, ka viņa tik tiešām vairs netika skaidrībā ar sevi.

Kā gan viņa bija spējusi ar tādām alkām atsaukties uz Kleitona glāstiem, vienlaikus plānodama un ilgodamās aizbēgt ar Polu? Kāpēc pirms brīža, atskārtusi, ka ir sāpinājusi Kleitonu, viņa bija jutusies tik satriekta? Kāpēc viņu bija pārņēmis tāds izmisums, domājot, ka viņi atvadās uz mūžiem? Vai tāpēc, ka starp viņiem bija izveidojusies negribēta draudzība, ko veicināja abu biežās sadursmes un zobošanās?

“Draudzība?” Vitnija rūgti nodomāja. Kleitons nebija viņas draugs; viņa tam nerūpēja. Viņš domāja tikai par sevi un to, ko gribēja viņš, un kāda nesaprotama iemesla pēc Kleitons bija iekārojis viņu. Viņš nevēlējās noticēt tam, ka viņa mīl Polu, jo viņam tas nepatika. Polam bija jākļūst par viņas vīru; jau ļoti sen viņam un tikai viņam bija nodrošināta vieta Vitnijas sirdī.

Pols. Vitniju pārņēma mokošs kauns par savu neuzticību Polam, par savu skandalozo, bezprincipiālo uzvedību viņa prombūtnes laikā. Domās viņa saviebās, atcerēdamās, kā bija ļāvusi Kleitonam sevi skūpstīt un glāstīt. Ļāvusi! Viņa klusībā nicīgi nošņācās, nē, viņa pati bija viņu skūpstījusi! Viņa bija gribējusi atrasties Kleitona rokās; viņa bija drebējusi kaislē, kad Kleitona lūpas bija piekļāvušās viņas mutei.

Tonakt, guļot gultā un skatoties baldahīnā virs galvas, Vit-nijai šķita, ka viņa vēl nekad nav jutusies tik nožēlojama. Vainas apziņas mocīta, viņa atkal prātoja par plāniem, ko Pols bija ar viņu apspriedis pēc tam, kad bija lūdzis viņas roku. Pols bija gribējis atjaunot savas mājas rietumu spārna lielo istabu, jo tā atradās vistuvāk bērnistabai. Izdzirdējusi pieminam bērnus, Vit-nija bija koši nosarkusi, tomēr tad ar prieku palīdzējusi Polam visu izplānot.

Un nu viņa bija Polu nodevusi. Viņa bija šā vīrieša mīlestību aptraipījusi Kleitona Vestmorlenda rokās. Viņa nebija Pola vērta. Mīļais Dievs, viņa bija par sliktu arī Kleitonam Vestmor-lendam. Vai tad tagad, tik ilgi skūpstījusies ar Kleitonu, viņa jau neprātoja par kāzām ar citu vīrieti?

Debesis pamazām kļuva gaišākas, kad beidzot Vitnija pieņēma galīgu un neatsaucamu lēmumu. Tā kā Kleitons nemūžam nebūtu ar mieru no viņas atteikties, viņai nāksies aizbēgt kopā ar Polu tajā pašā dienā, kad viņš būs atgriezies. Pols viņu mīlēja, Pols viņai uzticējās un paļāvās uz viņu. Bēgšanas izraisītais apkaunojums būs viņas sods par iekāres pilno, pretīgo uzvedību Pola prombūtnes laikā. Gan jau kādu dienu viņa atkal būs Pola mīlestības un uzticības vērta. Viņa to izpelnīsies, kļūdama par visuzticamāko, vispaklausīgāko, visgodīgāko sievu pasaulē.

Tagad, kad lēmums bija pieņemts, viņai vajadzētu justies daudz labāk, taču, kad Vitnija nākamajā rītā pamodās, viņa jutās burtiski salauzta.

Ar abām rokām masēdama deniņus, Vitnija nolaida kājas uz grīdas un piesardzīgi piegāja pie mazā mazgāšanās galdiņa. Ar katru soli galvā atbalsojās sāpīgi puksti. Samiegusi acis sāpēs, viņa ielēja sev glāzi auksta ūdens un piezvanīja Klarisai, lai tā palīdzētu viņai apģērbties.

Bāla un atturīga Vitnija apsēdās pie brokastu galda, izmocīja krustmātei veltītu smaidu, izlikdamās neredzam tēvu. Diemžēl tēvs vairs nevēlējās palikt neievērots.

- Nu, jaunkundz, - viņš strupi un valdonīgi noprasīja, - vai jūs abi ar jūsu gaišību jau esat vienojušies par dienu?

Nolikusi dakšiņu, Vitnija atbalstīja zodu plaukstās un tīšām veltīja tēvam neizpratnes pilnu skatienu.

- Kādu dienu?

- Nevajag izturēties pret mani kā pret muļķi! Tu taču zini, ka es runāju par kāzu dienu.

- Kāzu dienu? - Vitnija atkārtoja. - Vai tiešām būšu aizmirsusi to pateikt? Nekādu kāzu nebūs. - Uzmetusi krustmātei Ennai atvainošanās pilnu skatienu, viņa piecēlās un izgāja no istabas.

- Patiešām, Mārtiņ, jūs esat vislielākais muļķis pasaulē, tā uzstādams. Kas gan cits viņai atliek kā vien turēties pretī? - En-na nicīgi atgrūda šķīvi un sekoja Vitnijai.

Pēc brītiņa arī Mārtiņš atbīdīja šķīvi un devās pēc ratiem, lai brauktu apmeklēt savu nākamo znotu.

Ap vienpadsmitiem Vitnijas galvassāpes bija mitējušās, taču viņas garastāvoklis joprojām palika slikts. Apsēdusies šūšanas istabā pretī krustmātei Ennai, viņa kā garlaikodamās darbojās ap izšuvumu rāmīti, ko turēja klēpī.

- Es nevaru ciest izšūšanu, - Vitnija vienaldzīgi paziņoja. - Es nekad neesmu varējusi to ciest. Pat tad, ja man tā labi padotos, es tomēr nevarētu to ciest.

- Zinu, - krustmāte nopūtās, - bet tā vismaz var nodarbināt rokas.

Abas pacēla galvu, kad istabā ienāca sulainis un pasniedza Vitnijai vēstuli.

- Tā ir no Niķī! - Vitnija iesaucās un atplauka, atcerējusies jauno vīrieti. Aši pārlauzusi zīmogu, viņa sāka lasīt Nikolā drošajā, stingrajā rokrakstā rakstīto vēstuli.

Piepeši no meitenes sejas nozuda smaids un viņas sirds atkal sāka strauji sisties. Atslīgusi krēslā, viņa trulās šausmās uzlūkoja krustmāti.

- Niķī rīt ierodas Londonā.

Ennas adata palika pusdūrienā.

- Viņa gaišība nebūt nepriecāsies, ja Nikolā Divils nostāsies uz mūsu sliekšņa un kopā ar Polu Sevarīnu lūgs tavu roku.

Vitniju vairāk nodarbināja raizes par to, ka Niķī, ierazdamies pie viņiem ciemos, varētu neglābjami uzzināt par viņas skandalozo aizbēgšanu kopā ar Polu.

- Tiktāl tas nenonāks, - viņa stingri paziņoja, izgāja no istabas un drīz vien atgriezās ar zoss spalvu un papīru rokās.

- Ko tu viņam rakstīsi?

- Lai viņš pārāk nesteidzas, - Vitnija atteica, iemērca spalvu tintē un sāka rakstīt. - Es likšu Niķī, lai viņš paliek Londonā. Ar kādu lipīgu slimību man labāk vajadzētu saslimt? Ar malāriju? Varbūt mēri? - Redzēdama, ka krustmātei viņas daļēji histēriskā jautrība neiet pie sirds, Vitnija jau rāmāk piebilda: - Es gluži vienkārši uzrakstīšu Niķī, ka man ir šis tas darāms ārpus mājas un ka es šoreiz nespēšu ar viņu satikties. Spriežot pēc viņa vēstules, viņš pavadīs Anglijā ļoti īsu laiku, lai apmeklētu kādu pasākumu pie lorda Markusa Rezerforda, lai arī kas viņš būtu.

Nespēdama izdomāt neko citu, Enna noteica:

- Lords Rezerfords ir saistīts ar vairākām labākajām ģimenēm, ieskaitot Divilus. Tavs tēvocis bieži vien sacīja, ka viņš ir visgudrākais vīrs visā valdībā, turklāt arī pats ietekmīgākais.

- Nu, viņš gan ir izvēlējies bezgala nepiemērotu laiku, kad uzaicināt Niķī braukt uz Angliju, - Vitnija piezīmēja, apkaisīja vēstuli ar smalkām smiltīm un piezvanīja sulainim, lai liktu to nekavējoties nosūtīt.

Tagad, kad viņai bija izdevies pašai rīkoties un izdarīt ko tādu, lai novērstu katastrofu, Vitnija jutās daudz labāk. Ar lielu aizrautību viņa atkal ķērās pie izšuvuma, taču tādi rokdarbi viņai nekad nebija padevušies, un mazie, nevainojami skaistie dūrieni, ko viņa bija iztēlojusies, nespēja īstenoties. Beidzot sakaitināta un kļuvusi nepacietīga, Vitnija izlikās neredzam sava darba briesmīgo rezultātu un gluži vienkārši izbaudīja iespēju durstīt audumu ar adatu.

Krustmāte jau sen bija devusies pusdienās, taču Vitnija joprojām nespēja nolikt izšuvumu. Šis dūriens bija liktenim, kas tīras nelietības dēļ pievīla viņu uz katra soļa. Tas dūriens bija lordam Rezerfordam, kurš bija vainojams pie tā, ka uz Londonu brauks Nikolā. Šis dūriens bija viņas tēvam - nežēlīgam, bez-sirdīgam, nemīlošam. Tas dūriens... Savā atriebīgajā aizrautībā Vitnija, netrāpījusi audumam, sāpēs iespiedzās, kad adata iedūrās viņas kreisajā rādītājpirkstā.

Pie durvīm atskanēja dobji smiekli, kam sekoja pazīstama, zema balss:

- Vai tu šo audumu izšuj vai arī tam uzbrūc?

Vitnija pārsteigumā pielēca kājās, un rokdarbs nokrita uz grīdas. Viņai nebija ne jausmas, cik ilgi Kleitons jau stāvējis uz sliekšņa, noraudzīdamies viņā. Skaidrs bija tikai tas, ka viņš it kā piepildīja visu istabu ar savu klātbūtni, un, ieraugot Kleito-nu, Vitniju pārņēma neizprotams prieks. Nokaunējusies par šādu savu reakciju, meitene atkal steidzīgi pievērsās pirkstam, uz kura bija parādījusies mazītiņa asins lāsīte.

- Vai lai sūtu pēc doktora Vitikomba? - Kleitons piedāvāja un, viegli pasmaidījis, piebilda: - Ja tu negribi doktoru Vitikom-bu, tad es varētu pasaukt doktoru Tomasu, taču, cik man zināms, viņš vairāk specializējas izmežģījumu un sastiepumu jomā...

Vitnija iekoda apakšlūpā, izmisīgi pūlēdamās savaldīt smieklus.

- Patiesībā doktors Tomass patlaban ir aizņemts ar kādu citu pacienti - ar sarkanbrūnu ķēvi. Turklāt doktors Vitikombs pagājušo reizi bija ļoti neapmierināts, ka ticis izsaukts šurp bez jebkāda pamatota iemesla. Šaubos, vai šoreiz viņš vairs izturēsies tik pieklājīgi kā pirmajā reizē.

- Tātad viņam nebija nekāda iemesla šurp doties? - Kleitons klusu vaicāja.

Smiekli pagaisa no Vitnijas sejas, un meiteni pārņēma neizskaidrojama vainas izjūta.

- Jūs taču zināt, ka tā ir, - viņa čukstēja un novērsa acis.

Raizēs viegli saraucis pieri, Kleitons pētīja Vitnijas seju. Par

spīti meitenes mirklīgajam priekam, bija skaidrs, ka viņa ir saspringta kā cieši savilkta atspere. Kleitonu nemaz neuztrauca Vitnijas šārīta dumpīgais paziņojums pie brokastu galda par to, ka nekādu laulību nebūs, kura dēļ viņas tēvs neprātīgā satraukumā bija meties pie viņa. Mārtiņš Stouns bija stulbs nelietis, kurš nespēja mitēties meitu iebiedēt, kaut arī tas lika Vitnijai tikai vēl vairāk viņam pretoties. Šā iemesla pēc Kleitons bija nolēmis izdarīt kaut ko tādu, lai mazinātu Vitnijas dusmas un uz laiku atbrīvotu viņu no tēva nepatīkamās klātbūtnes.

Viņš pagājās tuvāk, un Vitnija iztrūkusies uzlūkoja viņu.

- Es gribēju tev kaut ko lūgt, - Kleitons klusu, bet stingri paziņoja. - Es gribētu, lai tu mani pavadi uz balli Londonā. Ja vēlies, paņem līdzi savu mazo, dīvaino kalponi, to drukno, sirmo sievieti, kas vienmēr skatās uz mani tik nikni, it kā domātu, ka es grasos nozagt ģimenes sudrablietas.

- Klarisu, - Vitnija automātiski paskaidroja, domās izmisīgi meklēdama iemeslu, kura dēļ varētu atteikties braukt Kleito-nam līdzi.

Kleitons pamāja.

- Viņa varēs nākt tev līdzi un būt tev par pavadoni. - Patiesībā lēdija Gilberta būtu bijusi daudz piemērotāka pavadone, taču Kleitons bija nolēmis kādu laiku paturēt Vitniju tikai sev. - Ja mēs izbrauksim parīt no rīta, tad ieradīsimies Londonā jau vēlā pēcpusdienā. Tā tev atliks pietiekami daudz laika, lai apciemotu savu draudzeni Emīliju un atpūstos pirms balles. Esmu pārliecināts, ka Arčibaldi ar prieku ļaus tev pārnakšņot savās mājās, un nākamajā rītā mēs atgriezīsimies. - Pirms Vitnija bija paguvusi kaut ko iebilst, viņš piemetināja: - Tava krustmāte patlaban raksta vēstuli Emīlijai Ārčibaldai, lai paziņotu par tavu ierašanos.

Vitnija izmisusi iedomājās, kāds neprāts gan dzinis krustmāti Ennu piekrist kam tādam, taču tad viņa atskārta, ka arī krustmāte, tāpat kā viņa pati, neuzdrošinājās pretoties Kleimo-ras hercogam.

- Jums nevajadzēja man to lūgt, - Vitnija īgni pārlaboja. - Jums atlika man tikai pavēlēt.

Klcitons izlikās nemanām meitenes vienaldzību pret gaidāmo balli - šo viņa ideju, kas viņam bija iešāvusies prātā pēc šā-rīta sarunas ar Mārtiņu.

- Es biju ļoti cerējis, ka tev šī doma patiks, - viņš klusu iebilda.

Dzirdot tik mierīgu atbildi, Vitnija jutās rupja un nepieklājīga. Nopūtusies viņa samierinājās.

- Uz kādu balli mēs iesim?

- Pie lorda Rezerforda.

Kleitons nebija gaidījis, ka Vitnija kaut kā reaģēs uz šiem vārdiem, un tas, kas notika, viņam nāca pavisam negaidīti. Vit-nijas acis iepletās kā divas zaļas apakštasītes.

- Pie kā? - viņa aizžņaugtā balsī nočukstēja, un, pirms Kleitons bija paguvis atbildēt, meitene iespiedzās šausmu pilnos smieklos un burtiski sabruka viņam rokās, nespēdama vien beigt smieties.

Jautrības asarām plūstot pār vaigiem, viņa beidzot atliecās un paziņoja:

- Jūsu priekšā ir vājprātīga sieviete, kas beidzot sāk uztvert dzīves traģēdijas kā lielu joku. - Apvaldījusi smieklus, viņa ziņkāri apvaicājās: - Vai mana krustmāte jau zina, uz kādu balli mēs iesim?

- Nē. Kāpēc tu tā jautā?

Vitnija pasniedza Klcitonam Nikolā vēstuli.

- Es šorīt uzrakstīju Niķī un lūdzu, lai viņš nebrauc šurp, jo man ir citi pienākumi ārpus mājas.

Aši pārskatījis vēstuli, Kleitons to atdeva meitenei.

- Ļoti labi, - viņš strupi noteica, sakaitināts, ka viņa nosaukusi Divilu par Niķī, tajā pašā laikā uzrunādama viņu, savu saderināto, tikai oficiāli un pieklājīgi. Piepeši drūmā apmierinājumā atskārtis, ka Divils Rezerforda ballē redzēs Vitniju blakus viņam, Kleitons atkal nomierinājās. Maigi noskūpstījis meiteni uz pieres, viņš noteica: - Parīt deviņos no rīta es būšu klāt.

Divdesmit pirmā nodaļa

Divas dienas vēlāk, kad pulkstenis nosita deviņi, Vitnija ieraudzīja piebraucamajā ceļā iegriežamies divus vieglus, spoži melnus factonus. Uzvilkusi ūdenszaļus ziemišķādas cimdus, kas bija pieskaņoti viņas ceļojuma tērpam, Vitnija devās lejup pa kāpnēm uz vestibilu kopā ar Klarisu, kas braši soļoja viņai līdzās. Krustmāte Enna ar tēvu iznāca atvadīties no Vitnijas. Izlikdamās neredzam tēvu, meitene sirsnīgi apskāva krustmāti, kamēr Kleitons atvainojās un pats personiski devās pavadīt Klarisu uz faetonu.

- Kur palikusi Klarisa? - Vitnija pēc brīža painteresējās, kad Kleitons palīdzēja viņai iekāpt savā tukšajā faetonā.

Kleitons, kas bez liekām runām bija atbrīvojies no niknās, protestējošās pavadones, iestumdams viņu otrā faetonā pie sava kalpotāja, mierīgi atteica:

- Viņa ir ērti iekārtojusies faetonā, kas brauc mums aiz muguras, un, bez šaubām, patlaban pāršķirsta tās brīnišķīgās grāmatas, kuras atļāvos viņai pagādāt.

- Klarisa dievina mīlas stāstus, - Vitnija piezīmēja.

- Es viņai iedevu “Lielu zemes īpašumu veiksmīgas apsaimniekošanas noslēpumus” un Platona “Dialogus”, - Kleitons tūdaļ atzinās. - Taču, pirms viņa paguva ieraudzīt grāmatu nosaukumus, es jau biju pacēlis kāpnītes un aizcirtis durvis.

Vitnija iesmējās un pašūpoja galvu.

Faetoni, lēni šūpodamies, izbrauca uz grambainā lauku ceļa, un Vitnija ievēroja, ka faetons, kaut ari no ārpuses atgādināja simtiem tam līdzīgu braucamrīku, iekšpusē bija daudz plašāks un greznāks. Samta spilveni bija mīkstāki un ērtāki, bet faetona atsperes tik elastīgas, ka tas šķita šūpojamies gaisā. Līdzās sēdošajam Kleitonam pietika vietas, lai brīvi izstieptu garās, briežādas biksēs tērptās kājas, un, lai gan viņa platie pleci gandrīz pieskārās Vitnijai, ne jau vietas trūkums bija tas, kas Kleitonam lika sēdēt tik tuvu meitenei. Sajutusi Kleitona asā smaržūdeņa vieglo aromātu, Vitnija juta, ka sirds sāk sisties straujāk, un steidzīgi aizgriezās, lai pievērstos jaukajai rudens ainavai.

- Kur ir jūsu mājas? - viņa noprasīja pēc ilga, omulīga klusēšanas brīža.

-Tur, kur esi tu.

Dzirdot kluso maigumu vīrieša balsī, Vitnijai aizrāvās elpa.

- Es... es gribēju vaicāt, kur ir jūsu īstās mājas - Kleimora.

- Pusotras stundas brauciena attālumā no Londonas, ja laiks ir labs.

- Vai jūsu mājas ir ļoti senas?

- Ļoti.

- Tad jau tās noteikti izskatās drausmīgi, - Vitnija domīgi novilka. Kleitons uzmeta viņai neizpratnes pilnu skatienu, un meitene steidzīgi paskaidroja: - Es gribēju teikt, ka lielākā daļa senlaicīgo dzimtīpašumu no ārpuses izskatās ļoti lieli un plaši, taču to iekšiene ir tumša un nomācoša.

- Kleimorā ir veikti šādi tādi uzlabojumi un papildinājumi. -Kleitona balsī ieskanējās viegls uzjautrinājums. - Diez vai tu to varēsi nosaukt par sasmakušu ūķi.

Vitnija tūdaļ nosprieda, ka hercoga rezidence noteikti līdzinās pilij un ir ārkārtīgi skaista, taču tajā pašā mirklī atcerējās, ka nekad to neieraudzīs, un viņu pārņēma savāda nomāktība. Šķita, ka Kleitons to nojauš, un, Vitnijai par priecīgu pārsteigumu, viņš sāka izklaidēt meiteni ar jocīgiem stāstiem par saviem zēna gadiem un savu brāli Stīvenu. Kopš viņu pazīšanās sākuma Klei-tons ne reizi nebija pret Vitniju tik atklāts, un viņas garastāvoklis pamazām uzlabojās ar katru jūdzi, ar kuru viņi tuvojās Emīlijas Londonas mājai.

Saule laidās uz rietu, un Vitnija, noskatīdamās uz Londonas bruģētajām ielām, pamazām kļuva aizvien nemierīgāka.

- Kas noticis? - Kleitons noprasīja.

- Es jūtos nelāgi, tā ierazdamās pie Emīlijas kopā ar jums, -Vitnija nobažījusies atzinās. - Viņai un lordam Ārčibaldam tas liksies ļoti savādi.

- Izliecies, ka mēs gatavojamies salaulāties. - Kleitons iesmējās, apskāva Vitniju un noskūpstīja viņu tik ilgi un cieši, ka meitene gandrīz jau bija ar mieru tam noticēt.

Ārčibaldu namu rotāja grezni kalumi un metāla režģi. Emīlija sagaidīja viesus pie ieejas ar viesmīlīgu smaidu, un, kaut arī, pēc Vitnijas domām, Emīlija bija satriekta, ka draudzene ieradusies Londonā kopā ar Kleitonu, viņa tomēr jutās atvieglota, ka draudzene to neizrāda. Sirsnīgi apskāvusi Vitniju, Emīlija aši pavadīja viņu uz viesu guļamistabu un atkal atgriezās lejasstāvā, lai pievienotos savam vīram un Kleitonam dzīvojamā istabā un pildītu namamātes pienākumus.

Kad Emīlija pēc ceturtdaļstundas atkal atgriezās, viņas nopietnība bija pagaisusi, bet vaigi satraukumā piesarkuši. Vitnija, kas patlaban palīdzēja Klarisai izkravāt mantas, uzmeta vienu vienīgu skatienu draudzenes mirdzošajām acīm un iekšēji sarāvās.

- Tas ir viņš! - Emīlija iesaucās, atspiedusies ar muguru pret durvīm, un platām acīm skatījās uz Vitniju. - Viņš nupat man nosauca savu īsto vārdu. Maikls visu bija zinājis jau agrāk, taču viņa gaišība bija lūdzis Maiklu paturēt viņa vārdu noslēpumā. Visa Londona nebeidz vien runāt par šo cilvēku, taču man vēl ne reizi nebija nācies viņu redzēt. Vitnija! - Emīlija iesaucās, un viņas glītajā sejiņā atplauka neviltots lepnums par draudzeni. - Tu dosies uz Rezerfordu balli kopā ar visiekārotāko neprecēto vīrieti visā Eiropā! Uz Rezerfordu balli! - viņa atkārtoja, kā vēlēdamās iedvest savu sajūsmu arī Vitnijai. - Ielūgumi uz viņu viesībām ir zelta vērti!

Vitnija nedroši iekoda lūpā, ilgodamās uzticēties Emīlijai, tomēr nevēlēdamās apgrūtināt draudzeni ar savām raizēm. Ja viņa atklātu Emīlijai, ka ir saderinājusies ar šo “visiekārotāko neprecēto vīrieti visā Eiropā”, Emīlija acīmredzot būtu pavisam satriekta. Ja viņa Emīlijai paziņotu, ka nevēlas būt saderināta ar šo cilvēku, Emīlija automātiski justu viņai līdzi. Ja viņa sacītu Emīlijai, ka pēc pāris dienām grasās aizbēgt ar Polu, lai slepeni apprecētos, draudzene, baidīdamās no neizbēgamā skandāla, lūgtos, lai Vitnija to nedara.

- Cik ilgi tu jau zini, ka viņš ir Kleimoras hercogs?

- Mazāk nekā nedēļu, - Vitnija piesardzīgi atteica.

- Nu? - Emīlija aizrautīgi uzstāja, būdama tik satraukta, ka viņas izrunātie teikumi saplūda kopā. - Pastāsti man visu! Vai tu viņu mīli? Vai viņš tevi mīl? Vai tu biji pārsteigta, uzzinot, kas viņš patiesībā ir?

- Es biju satriekta, - Vitnija atzinās un viegli pasmīnēja, atcerēdamās, cik satricināta bija jutusies, uzzinot, ka Kleitons ir viņas saderinātais.

- Runā taču! - Emīlija mudināja.

Viņas prieks bija tik lipīgs, ka Vitnijas smaids kļuva siltāks, taču tad viņa tikai papurināja galvu un atteica tik stingri, ka draudzenei uz laiku pārgāja patika viņu turpmāk izjautāt:

- Mēs viens otru nemīlam. Es precēšos ar Polu. Tas ir pilnīgi izlemts.

Kleitons ieskatījās savas lielās guļamistabas kamīna pulkstenī. Sulainis palīdzēja uzvilkt viņa muskuļotajos plecos iestī-vinālu baltu kreklu. Pulkstenis rādīja jau gandrīz desmit, un Klei-tonu bija pārņēmusi visai neizprotama vēlēšanās pēc iespējas ātrāk doties ceļā pie Arčibaldiem.

- Ja man atļauts tā sacīt, milord, - Ārmstrongs nomurmināja, palīdzēdams viņam uzvilkt melna brokāta vesti, - ir ļoti jauki, ka mēs atkal esam atgriezušies Londonā.

Kamēr Kleitons pogāja vesti, Ārmstrongs izņēma no skapja melnu fraku, notrausa no atloka neredzamu puteklīti un palīdzēja Kleitonam fraku uzvilki. .Sakārtojis rubīna aproču pogas, Ārm-strongs soli atkāpās, lai nopētītu sava kunga garo stāvu nevainojami pieguļošajā, kraukļmelnajā ietērpā.

Kleitons paliecās tuvāk spogulim, lai pārliecinātos, ka ir pietiekami gludi noskuvies, un plati uzsmaidīja sulainim.

- Nu, vai es izskatos labi, Ārmstrong?

Juzdamies pārsteigts un iepriecināts par šādu hercogam tik neraksturīgu izturēšanos, Armstrongs lepni izslējās.

- Par to nevar būt nekādu šaubu, jūsu gaišība, - viņš atteica.

Kad hercogs bija izgājis pa durvīm, Armstronga apmierinājumu lēni nomainīja vilšanās. Viņš nojauta, ka par iemeslu hercoga ārkārtīgi labajam noskaņojumam var būt tikai Stounas jaunkundze. Pirmo reizi Armstrongs sāka prātot, vai rīkojies pareizi, saderēdams ar kučieri Makreju, ka viņa kungs šo sievieti neap precēs.

- Novēlu jums jauki pavadīt laiku, jūsu gaišība, - sulainis sacīja, kad Kleitons, aplicis ar koši sarkanu zīdu izoderētu vakara apmetni, devās lejup pa garajām kāpnēm, kas veda no viņa elegantās Brūkstrītas savrupmājas uz ielu. Makrejs, tērpies Vest-morlendu krāsu livrejā, Kleitonam tuvojoties, plaši atvēra karietes durvis. Veltījis smīnu sarkanmatainajam īru kučierim, Kleitons pamāja ar galvu uz zirgu pusi.

- Ja tie nevarēs paskriet ātrāk par rikšiem, vari tos nošaut, Makrej.

Ar katru karietes ratu apgriezienu, tiem ripojot pa bruģētajām Londonas ielām, Kleitonu aizvien vairāk pārņēma laimīgas gaidas. Viņu reibināja doma par iespēju parādīties Londonas sabiedrībā kopā ar Vitniju. Rezerfordu balle, ko viņš sākumā bija iecerējis kā Vitnijai domātu izklaidi, nu bija kļuvusi par viņa paša milzīga prieka iemeslu. Kopš Armānu masku balles vakara viņš bija sapņojis parādīt pasaulei, ka Vitnija pieder viņam, - un vai gan varēja iedomāties kādu labāku vietu par viņa labu draugu namu, lai atklātu Vitniju Londonas sabiedrības acīm?

Zēniskā sajūsmā viņš iztēlojās, kā izskatīsies Markusa un Elenas Rezerfordu sejas, kad viņš šovakar iepazīstinās abus ar

Vitniju kā ar savu saderināto. Šāda rīcība nebūt nenonāks pretrunā ar viņa solījumu, jo pēc atgriešanās mājās neviens par viņiem joprojām neko nezinās, vismaz dažas dienas ne. Ak, šī noslēpumainība, Kleitons riebumā nodomāja. Viņš vēlējās, lai visa pasaule par to uzzinātu!

- Viņš ir klāt! - Emīlija iesaucās, ieskriedama Vitnijas istabā pēc tam, kad bija lejasstāvā sasveicinājusies ar savu dižciltīgo viesi. - Iedomājies tikai, - viņa iesmējusies teica, - tava Londonas debija notiks gada visnozīmīgākās balles laikā, un tevi pavadīs pats Kleimoras hercogs. Kaut nu Margarita Meritone to būtu redzējusi!

Emīlijas priekpilnā aizrautība, kas visu vakaru bija augusi augumā, bija tik lipīga, ka Vitnija pieceldamās nespēja apvaldīt smaidu un atvairīt neizskaidrojamo patiku, kas viņu pāršalca, kad viņa ieraudzīja kāpņu pakājē stāvam Kleitonu un sarunājamies ar lordu Ārčibaldu.

Vitnijai ejot lejup, Kleitons automātiski pacēla galvu, un tas, ko viņš ieraudzīja, lika viņa elpai aizrauties, bet sirdij sākt dauzīties lepnumā. Savā grieķu stila tērpā no zelta krāsas atlasa, kas atstāja vienu no viņas gludajiem pleciem kārdinoši atkailinātu un ieskāva viņas slaidā auguma krāšņos izliekumus, zemāk krītot kuplās zeltainās krokās, Vitnija izskatījās pēc mirdzošas zelta dievietes. Viņas daiļajos matos bija ievīta dzeltenu turmalīnu un baltu briljantu virkne, bet sejā un acīs dega žilbinošs smaids. Kleitonam šķita, ka Vitnija vēl nekad nav izskatījusies ne tik izaicinoši krāšņa, ne arī tik karaliski jutekliska kā šovakar. Viņa bija skaista, brīnišķīga, apburoša - un piederēja viņam.

Meitenes kailās rokas sprīdi virs elkoņiem sedza gari cimdi i pieskaņotā zelta krāsā. Kad viņa bija nokāpusi no pēdējā pakā- ļ piena, Kleitons saņēma viņas cimdotās rokas savējās. Viņa pe- | lēkās acis dega, bet balss skanēja gandrīz aizsmakusi.

- Mans Dievs, cik tu esi skaista! - viņš nočukstēja.

Neatvairāmo, pelēko acu burvības pārņemta, Vitnija padevās piepešai vēlmei ļaut sev pilnībā izbaudīt šo vakaru, kas jau

sāka Šķist gluži daudzsološs. Soli atkāpusies, viņa pagodināja Kleitonu ar neslēptas apbrīnas pilnu skatienu, kas pārslīdēja visam viņa garajam, elegantajam stāvam, un pacēla pret hercogu smejošas acis.

- Baidos, ka mans skaistums ne tuvu nespēj līdzināties jūsējam. -Acīm ieziboties, viņa izlikās vīlusies.

Kleitons aplika ap Vitnijas pleciem viņas zeltainā atlasa apmetni un steidzīgi izveda viņu no mājas. Tikai tad, kad aiz abiem bija aizvērušās nama durvis, viņš atjēdzās, ka nav atvadījies no Ārčibaldiem.

Joprojām skatīdamās uz aizvērtajām durvīm, Emīlija smagi un ilgpilni nopūtās.

- Ja tu tik tiešām kaut ko gribi, - Maikls viņu saudzīgi brīdināja, apskaudams sievas plecus, - tad vēlies, lai Vitnija saglabātu veselo saprātu, nevis to, lai Kleimoras hercogs zaudētu savu sirdi, jo tas nenotiks. Tu esi dzirdējusi pietiekami daudz Londonas baumu par viņu, lai to saprastu. Pat tad, ja viņš tik tiešām iemīlēsies un būs gatavs neievērot, ka viņa ir nabadzīga, viņš nemūžam neprecēs sievieti, kura nav tik aristokrātiska kā viņš pats. Ģimenes paražas viņam to neļaus.

Ārā valdīja migla. Pēkšņa, salta vēja brāzma sāka plivināt Vitnijas apmetni. Pusceļā uz kāpnēm viņa apstājās, lai uzliktu plato atlasa kapuci, kam vajadzēja pasargāt matu sakārtojumu. To darot, meitenes skatiens nejauši pievērsās karietei, kas gaidīja zem gāzes laternas.

- Mīļo debestiņ, vai tā pieder jums? - Vitnija noelsās, skatīdamās uz lielisko, tumšsarkani lakoto karieti, uz kuras durvīm greznojās zeltīts vapenis. - Protams, tā ir jūsu, - viņa aši noteica, atkal atguvusi savaldību, un kopā ar Kleitonu nokāpa lejā. - Es gluži vienkārši nedomāju pārjums kā par hercogu. Es domāju pārjums kā par to cilvēku, kāds jūs esat mājās. Manās mājās, es gribēju sacīt, - viņa paskaidroja, piepeši juzdamās pavisam apjukusi un muļķīga, jo atkal bija spiesta apstāties, lai noskatītos, šoreiz nevis uz karieti, bet gan uz zirgiem - četriem brīnišķīgiem sirmjiem ar sniegbaltām krēpēm un astēm, kuri mētāja galvu un nepacietīgi sita kajas pret zemi, nespēdami sagaidīt, kad varēs doties ceļā.

- Vai tev tie patīk? - Kleitons vaicāja, palīdzēdams Vitnijai iekāpt karietē un apsēzdamies viņai blakus.

- Vai man tic patīk? - Vitnija atkārtoja, noņemdama kapuci un pagriezdama galvu, lai, kautrīgi smaidot, ieskatītos Kleitonam acīs. - Man vēl nekad nav nācies redzēt tik burvīgus dzīvniekus.

Kleitons apskāva viņas plecus.

- Tad es tev tos dāvinu.

- Nē, cs nevaru tos pieņemt. Tik tiešām nevaru.

- Vai tagad tu esi apņēmusies laupīt man prieku par tevis apdāvināšanu? - Kleitons saudzīgi noprasīja. - Mani ļoti iepriecināja apziņa, ka esmu samaksājis par taviem tērpiem un dārgakmeņiem, kaut arī tev nebija ne jausmas, ka esmu to darījis.

Kleitona iecietības un labās omas iedrošināta, Vitnija uzdeva viņam jautājumu, kuru līdz šim bija baidījusies izrunāt.

- Cik daudz jūs manam tēvam samaksājāt par mani?

Visa labā noskaņa tūdaļ pagaisa.

- Ja tu nevēlies man neko sniegt, - Kleitons strupi izgrūda, - tad esi vismaz tik laipna un ļauj man priecāties, ka varu kaut ko dot tev. Mitējies ar savām uzmācīgajām domām, ka tu esi manis nopirkts priekšmets!

Tagad, kad jautājums bija uzdots un Kleitons jau saniknojies, Vitnijai atpakaļceļa vairs nebija.

- Cik? - viņa ietiepīgi atkārtoja.

Kleitons, brīdi svārstījies, salti noskaldīja:

- Simttūkstoš mārciņu.

Vitnijai noreiba galva. Pat visneprātīgākajos sapņos viņai nebūtu ienākusi prātā tik milzīga summa; parasta mājkalpotāja alga bija tikai trīsdesmit vai četrdesmit mārciņu gadā. Ja viņa ar Polu visu atlikušo mūžu taupītu un krātu, arī tad viņiem nemūžam neizdotos atmaksāt Kleitonam tādu bagātību. Meitene no visas sirds vēlējās, kaut nebūtu uzdevusi šādu jautājumu. Viņa negribēja sabojāt svētku vakaru; šovakar bija paredzēta viņu pirmā un pēdējā kopīgā balle, un nezināma iemesla pēc viņai šķita ārkārtīgi svarīgi to nesabojāt. Izmisīgi pūlēdamās atjaunot kaut nieku no abu agrākās jautrības, Vitnija gaiši noteica:

- Jūs esat rīkojies muļķīgi, manu hercog!

Kleitons nosvieda cimdus uz pretējā sēdekļa.

- Patiešām? - viņš novilka garlaikotā, aizvainojošā tonī. - Un kāpēc jūs tā domājat, kundze?

- Tāpēc, - Vitnija strupi atcirta, - ka diez vai jums vajadzēja ļaut, lai viņš izspiež nojums kaut šiliņu vairāk par deviņdesmit deviņiem tūkstošiem!

Kleitona apjukušais skatiens pievērsās viņas sejai, pakavējās pie smaidošajām lūpām, un tad viņš atgāza galvu un iesmējās tik skaļi un aizrautīgi, ka Vitnija tūdaļ nomierinājās.

- Ja vīrietis vēlas iegūt šādu dārgumu, - viņš smiedamies pievilka Vitniju sev klāt, - tad dažu mārciņu dēļ nav jēgas strīdēties.

Klusums starp abiem ieilga, un uzjautrinājumu Kleitona acīs pamazām aizstāja smeldzīga kaisle. Nenolaizdams no Vitnijas savas sudrabainās acis, viņš lēni nolieca galvu.

- Es gribu tevi, - Kleitons klusi nočukstēja, un viņa lūpas piekļāvās Vitnijas mutei ciešā un neprātīgi jutekliskā skūpstā.

Rezerfordu savrupmāja dega vienās ugunīs, un garais piebraucamais ceļš bija pilns ar karietēm, kas pamazām virzījās uz mājas pusi, lai apstātos durvju priekšā un krāšņi saposušies braucēji varētu izkāpt. Katru karieti sagaidīja sulaiņi ar lāpām; lai vēlāk pavadītu viesus pa kāpnēm uz durvīm.

Drīz vien Vitniju un Kleitonu jau pavadīja livrejā tērpies sulainis ar lāpu. Vestibilā kāds kalpotājs saņēma viņu virsdrēbes, un abi devās tālāk pa grīdsegām noklātām kāpnēm, kam uz katra pakāpiena atradās milzīgi baltu orhideju pušķi augstās sudraba vāzēs.

Viņi nonāca uz balkona, un Vitnija mirkli apstājās, lai pamestu skatienu uz balles zāli, kas atklājās lejā. Viņas pirmā Londonas balle, meitene nodomāja. Un pēdējā. Šķita, ka pūlis viļņojas un līgojas. Dāmas sarunādamās un smiedamās pastaigājās pa zāli. Milzīgos kristāla kroņlukturos atmirdzēja krāsaino tērpu reibinošais kaleidoskops, ko vēl pavairoja spoguļi, kas divu stāvu augstumā sedza zāles sienas.

- Vai esi gatava? - Kleitons noprasīja, īpašnieciski uzlika Vitnijas roku sev uz elkoņa un mēģināja pavilkt meiteni uz plato, izliekto kāpņu pusi, kas veda no balkona uz balles zāli.

Vitnija, kas tikmēr bija pavirši pūlējusies ieraudzīt Nikolā, piepeši atskārta, ka visa balles zāle pamazām sāk lūkoties uz viņiem. Apjukuma pilnā satraukumā atrāvusies, viņa pamanīja, ka uz vietu, kur viņi abi stāvēja, vēršas simti ziņkārīgu skatienu. Sarunu kņada pamazām sāka noplakt, līdz beidzot tā pārtapa čukstos un murmināšanā un visbeidzot apklusa pavisam. Vitniju pārņēma briesmīga sajūta, ka visi klātesošie vai nu lūkojas uz viņiem, vai arī runā par viņiem. Kāda sieviete pacēla acis uz Klcitonu un tūdaļ piesteidzās, lai kaut ko pateiktu garam, dižciltīga izskata vīrietim, kurš nekavējoties pievērsa skatienu Klcitonam, atvainojās apkārtējiem un apņēmīgi devās uz balkona pusi.

- Visi uz mums raugās, - Vitnija iztrūkusies pačukstēja.

Pilnīgi vienaldzīgs par radīto pārsteigumu, Kleitons aši pārlaida viesiem nevērīgu skatienu un atkal uzlūkoja Vitnijas skaisto, augšup pavērsto seju.

- To es redzu, - viņš atturīgi noteica.

Cēlais kungs, kurš, kā Vitnija sprieda, noteikti bija viņu namatēvs, tikmēr bija ticis līdz balkonam.

- Kleiton! - Markuss Rczerfords iesmējies uzsauca. - Pie velna, kur tu biji pazudis? Es jau sāku ticēt baumām, ka tu esi pagaisis no zemes virsas!

Vitnija klausījās, kā abi vīrieši, kas acīm redzami bija tuvi draugi, pārmij sveicienus. Lords Rczerfords bija izskatīgs, šķita esam apmēram trīsdesmit septiņus gadus vecs, un viņa caururbjošās, zilās acis liecināja par asu prātu. Negaidot zilās acis pievērsās viņai, nopētot meiteni neslēptā apbrīnā.

- Vai drīkstu zināt, kas ir šī satriecošā būtne tev līdzās? - lords noprasīja. - Vai man pašam būs ar viņu jāiepazīstas?

Nedroši pametusi skatienu sāņus, Vitnija iztrūkusies pamanīja, ka Kleitons lūkojas uz viņu ar milzīgu lepnumu.

- Vitnija, - Kleitons sacīja, - ļauj man tevi iepazīstināt ar manu draugu, lordu Markusu Rezerfordu... - Veltījis zīmīgu skatienu Vitnijas rokai, kas joprojām atradās lorda Rezerforda plaukstā, Kleitons pabeidza: - Markus, esi tik laipns un novāc rokas no manas nākamās sievas - Vitnijas Stounas jaunkundzes.

- Vitnija? - Markuss Rezerfords atkārtoja. - Cik neparasts... -Viņa sejā atplauka lēns, neticīgs smaids. Aprāvies teikuma vidū, lords neizpratnē uzlūkoja Kleitonu. - Vai es pareizi sadzirdēju?

Kleitons viegli pamāja, un lorda Rezerforda sajūsminātais skatiens atkal pievērsās Vitnijai.

- Nāciet man līdzi, jaunā dāma, - viņš sacīja, steidzīgi atkal saņemdams viņas roku. - Kā jau būsiet pamanījusi, lejā gaida apmēram seši simti cilvēku, kas visi vai deg nepacietībā uzzināt, kas jūs tāda esat.

Izskatījās, ka Kleitonam nav ne mazāko iebildumu pret šādu Markusa Rezerforda rīcību, un Vitnija tūdaļ steidzīgi iejaucās.

- Milord Rczerford, - viņa ierunājās, veltīdama Kleitonam lūdzošu skatienu, - mēs... mēs kādu laiciņu gribētu paturēt mūsu gaidāmās laulības noslēpumā.

Meitene izskatījās tik izmisusi, ka Kleitons negribīgi atteicās no savas vēlmes iepazīstināt visus klātesošos ar Vitniju kā ar savu saderināto.

-To kādu laiku vajadzētu neizpaust, Markus, - viņš sacīja.

- Tu esi zaudējis prātu, - lords Rezerfords attrauca un palaida vaļā Vitnijas roku. - Tev nemūžam neizdosies saglabāt šo noslēpumu ilgāk par vienu dienu. Patiesībā... - viņš pameta acis uz pūli, kurš patlaban neslēpti vēroja, kas notiek uz balkona, - diez vai tas izdosies kaut uz stundu. - Mirkli nogaidījis acīm redzamā cerībā, ka Kleitons tomēr pārdomās, lords beidzot pagriezās, lai dotos prom, un pāri plecam noprasīja: - Vai es vismaz drīkstu to atklāt lēdijai Rezerfordai? Viņa jau sāka mani tirdīt, lai es noskaidrojot, kas ir šī skaistā, jaunā sieviete.

Pirms Vitnija bija paguvusi iebilst, Kleitons piekrītoši pamāja. Nojauzdama katastrofas tuvošanos, meitene pievērsa viņam izmisušu skatienu un izgrūda:

- Skatieties, kas tagad notiks!

Lords Rezerl'ords devās tieši pie satriecoši skaistas sarkan-mates, pavilka viņu sāņus un klusu kaut ko iečukstēja viņai ausī. Dāma pievērsa Kleitonam un Vitnijai pārsteigtu un iepriecinātu skatienu un veltīja viņiem sazvērniecisku smaidu. Tieši tā, kā Vitnija bija gaidījusi, mirklī, kad lords Rezerl'ords pagāja malā, lēdija Rezerforda piesteidzās pie kādas citas sievietes un noliecās, lai kaut ko viņai pačukstētu. Dāmas galva tūdaļ pacirtās pret Klcitonu un Vitniju. Mirkli sastingusi, dāma aizsedzās ar vēdekli un paliecās tuvāk citai līdzās stāvošai dāmai.

Vitnijas balss aizžņaudzās saltās izbailēs.

-Te nu bija mūsu noslēpums!

Ar pūlēm izgrūdusi šos vārdus, viņa palūkojās apkārt, lai atrastu kādu, kas varētu pateikt, kur var atsvaidzināties. Pārāk satriekta, lai raizētos, ko Kleitons domās par viņas rīcību, meitene aizsteidzās uz norādīto telpu un aizvēra durvis, pamezdama Klei-tonu vienu stāvam uz balkona.

Ar panikā aizmiglotām acīm viņa akli nolūkojās savā atspulgā vienā no spoguļiem klātajām sienām. Tas bija neprāts! Tā bija katastrofa! Šīs balles viesi pazina Kleitonu; tic bija viņa draugi un paziņas. Pēc piecpadsmit minūtēm visiem jau būs zināms, ka viņi ir saderinājušies, un pēc nedēļas to jau zinās visa Londona. Kad viņa būs aizbēgusi ar Polu, visi sapratīs, ka viņa ir piekrāpusi Kleitonu un aizmukusi no viņa un gaidāmajām laulībām. Mīļais Dievs! Kleitons tiks publiski pazemots. Vitnija nespēja to viņam nodarīt. Pat tad, ja viņa to spētu, viņai būtu bail tā rīkoties. Ja viņa publiski apkaunotu Kleitonu, viņa atriebība, bez šaubām, būtu mežonīga un iznīcinātu Vitniju. Meitene nodrebinājās, iztēlodamās Kleitona neizbēgamās dusmas un milzīgo varu, kas viņam bija un ko viņš varēja izmantot pret Vitniju un viņas ģimeni, un pat pret krustmāti Ennu un tēvoci Edvardu.

Stingri un apņēmīgi Vitnija piespieda sevi savaldīties. Viņa nedrīkstēja ilgāk slēpties šajā telpā kā tāda histēriķe, bet pamest balli arī nebija iespējams. Aplikusi sev rokas, meitene sāka lēni soļot šurpu turpu pa koši sarkano paklāju, cīnīdamās ar nomācošajām bailēm un piespiezdama sevi domāt loģiski un skaidri. Viņa sev atgādināja, ka Kleitons gadiem ilgi bija izvairījies no laulībām. Ja viņš Vitniju neapprecētu, vai tad ikviens nenospriestu, ka viņa pēkšņi zaudējusi pievilcību Kleitona acis un ka tieši viņš ir bijis tas, kas atsaucis saderināšanos? Protams, tā notiks īpaši tad, kad visi uzzinās, ka viņai nav ne bagātības, ne ari aristokrātiskas izcelsmes.

Sāpigais mezgls pakrūtē sāka atlaisties. Vēl pēc brīža meitene iedomājās, ka tajā mirkli, kad Kleitons bija atteicies ļaut lordam Rezerfordam iepazīstināt viesus ar viņu kā ar Kleitona līgavu, viņu saderināšanās bija kļuvusi tikai par neapstiprinātām baumām. Un vai tad Londona, tāpat kā Parīze, allaž nebija pilna ar baumām, kas drīz vien tika aizmirstas? Emīlija bija tā sacījusi. Nu jau Vitnija jutās daudz, daudz labāk.

Viņas sirds piepeši dīvaini salēcās, atceroties, cik lepns bija izskatījies Kleitons, iepazīstinādams lordu Rezerfordu ar viņu kā ar savu līgavu. Vēl ne reizi visu šo nedēļu laikā Kleitons nebija pieminējis mīlestību vai kaut patiku, taču šovakar viņa sejas izteiksme bija nepārprotama: Vitnija viņa sirdij bija kļuvusi ļoti tuva. Meitenei negribējās atmaksāt viņam ar apkaunojumu. Kleitons nebija pelnījis šādu kaunu visu acu priekšā. Vismaz šā vakara gaitā viņa taču varēja izlikties, ka izjūt pret viņu tādas pašas jūtas.

Beidzot izlēmusi, Vitnija saņēmās un rūpīgi nopētīja savu seju spogulī. Viņā skatījās pilnīgi mierīga jauna sieviete ar apņēmīgi paslietu zodu.

Apmierināta viņa jau pasniedzās pēc durvju roktura, te pēkšņi no blakusistabas, kur bija novietots šampanietis uz maza, apzeltīta galdiņa starp dīvāniem, kas bija pārvilkti ar zīdu, atskanēja sieviešu balsis.

- Viņas tērps ir no Parīzes, - kāda dāma paziņoja.

- Bet, ja viņu sauc Vitnija Stouna, tad viņa ir tāda pati an-gliete kā mēs, - otra balss atgādināja un piebilda: - Vai tu spēj ticēt baumām par viņu saderināšanos?

- Nekādā ziņā! Ja šai meitenei būtu bijis tik daudz prāta, lai izspiestu no Kleimoras hercoga precību piedāvājumu, tad vari būt droša, ka viņa būtu pietiekami gudra, lai panāktu, ka viņš nosūta paziņojumu par to tieši uz laikrakstu “Times" Kleitons nemūžam neatsauktu saderināšanos, ja tā tiktu oficiāli izsludināta.

Klusībā nolādējusi sevi par noklausīšanos, Vitnija jau grasījās iet laukā, bet piepeši izdzirdēja atkal atveramies ārdurvis un ieskanamies trešo balsi.

- Viņi ir saderināti, varat būt drošas par to, - jaunpienācēja uzsvērti paziņoja. - Mēs ar Lorensu nupat pārmijām pāris vārdu ar viņa gaišību, un es esmu pilnīgi pārliecināta, ka tā ir taisnība.

- Vai tu gribi teikt, - pirmā balss noelsās, - ka Kleimoras hercogs apstiprināja savu saderināšanos?

- Nerunā muļķības! Tu taču zini, cik neciešami mēdz klusēt Kleimoras hercogs, ja noprot, ka par viņu kāds kaut ko ļoti grib uzzināt.

-Tad kāpēc tu esi tik pārliecināta, ka viņi ir saderinājušies?

- Divu iemeslu pēc. Pirmkārt, kad Lorenss pavaicāja, kur viņi iepazinušies, Kleimoras hercogs pasmīnēja tā, ka Vancsa Stenfīlda burtiski kļuva zaļa. Tu taču atceries, Vancsa visiem klāstīja, ka hercogs kuru katru mirkli lūgšot viņas roku, un tad pēkšņi viņš negaidot aizbrauca uz Franciju? Nu lūk - tagad nabaga Vanesa ir nonākusi muļķes lomā, jo acīm redzams, ka viņš ir devies uz Franciju pie Stounas jaunkundzes. Viņš atzinās, ka ir iepazinies ar viņu pirms vairākiem gadiem. Lai nu kā, bet, runādams par Stounas jaunkundzi, Kleimoras hercogs staro!

- Nespēju iztēloties, kā viņš varētu starot, - otra sieviete skeptiski iebilda.

- Tad iztēlojies, kā viņam mirdz acis.

- To nu es vēl varētu saprast. - Sieviete iesmējās. - Un kāds tad varētu būt otrs iemesls?

- Tas bija skatiens, ko hercogs veltīja īsterbrukam, kad īs-terbruks lūdza, lai viņu iepazīstina ar Stounas jaunkundzi. Varat man ticēt, ka viņa gaišības sejas izteiksmē bija tik daudz ledus, lai nabaga Isterbruks tūdaļ mestos pie kamīna sasildīties.

Nespēdama ilgāk nociesties, Vitnija atvēra durvis. Viņas lū-

pās un acīs pavīdēja apslēpts smaids. Iedama garām trim satriektajām sievietēm, viņa graciozi pielieca galvu.

Kleitons stāvēja uz balkona tieši tajā pašā vietā, kur Vitnija bija viņu atstājusi, taču nu viņam apkārt bija vismaz divi duči vīriešu un sieviešu. Vitnijai tomēr nenācās grūti viņu pamanīt, jo Kleitons bija garāks par pārējiem. Viņa patlaban prātoja, vai palikt stāvam uz vietas vai arī doties Klcitonam klāt, kad viņš piepeši pacēla acis un pamanīja meiteni. Nebilzdams ne vārda, viņš tikai viegli paklanījās apkārtējiem un devās pie Vitnijas.

Kad abi kāpa lejup uz balles zāli, uz neliela paaugstinājuma sēdošie muzikanti sāka spēlēt skaistu valsi, taču Kleitons veda Vitniju nevis dejot, bet uz nišu, ko no pārējās balles zāles daļēji apslēpa uz vienu pusi eleganti savilkts aizkars.

- Vai tad jūs negribat dejot? - Vitnija ziņkāri noprasīja.

Kleitons iesmējās un papurināja galvu.

- Pēdējo reizi, kad mēs dejojām valsi, tu mēģināji mani pamest deju grīdas vidū.

- Un jūs to bijāt godam pelnījis, - Vitnija ķircinādamās atteica, cītīgi izvairīdamās no viesu pētīgajiem skatieniem.

Viņi iegāja nišā, un Kleitons paņēma divas dzirkstoša šampanieša glāzes no paplātes, kas stāvēja uz galdiņa Vitnijai līdzās. Pasniedzis meitenei glāzi, viņš palieca galvu uz smaidošo cilvēku pusi, kas jau sāka lēnām lasīties ap nišu.

- Saņem drosmi, mīļā! - Kleitons pasmīnēja. - Tur jau viņi

nāk.

Vitnija izdzēra glāzi tukšu un paņēma no paplātes vēl vienu. Drosmei.

Viesi plūda uz nišu nebeidzamā straumē, pa sešiem un pa astoņiem, labsirdīgi prašņādami, kur gan Kleitons bijis, un apveltīdami viņu ar ielūgumiem un uzaicinājumiem. Viņi izturējās pret Vitniju rūpīgi apslēptu aizdomu un ārkārtīgas draudzības apvienojumā, un tomēr vairākas reizes Vitnija nojauta dažu sieviešu greizsirdīgu ļaunprātību. Par to gan nebija jābrīnās, viņa nodomāja, klusībā pasmaidīdama un pāri jau ceturtās šampanieša glāzes malai nopētīdama Kleitonu. Viņš izskatījās satrie-

\

coši skaists savā elegantajā frakā, kas ideāli piegulēja viņa garajam stāvam ar platajiem pleciem. Nebija jāšaubās, ka daudzas klātesošās sievietes bija ilgojušās redzēt viņu sev līdzās, gozēties apvaldītā spēka un vīrišķā dzīvīguma aurā, kas burtiski izstaroja no Kleitona, un zināt, ka viņa pārdrošo, pelēko acu burvība ir domāta viņām.

Kamēr meitene tā prātoja, Kleitons sarunas vidū negaidot uzmeta viņai skatienu, un Vitniju pāršalca siltuma un laimes vilnis, kam nebija nekāda sakara ar izdzerto šampanieti. Redzot Kleitonu tā mierīgi stāvam un smejamies starp šiem Londonas augstākās sabiedrības spožajiem pārstāvjiem, viņa tikai ar pūlēm spēja noticēt, ka šis izsmalcinātais, daudz pieredzējušais, augst-dzimušais vīrietis ir tas pats, kas Bīstamā Krustceļa mugurā bija joņojis viņai pakaļ un sarunājies ar viņas garlaicīgo tēvoci par aizvēsturiskiem akmeņiem.

Kad beidzot viņiem uz mirkli izdevās palikt vieniem, Vit-nija veltīja Kleitonam pārdrošu smaidu.

- Es teiktu, ka visi droši vien uzskata mani par jūsu mīļāko.

- Es teiktu, ka tu briesmīgi kļūdies, - Kleitons atcirta, un viņa skatiens pievērsās tukšajai šampanieša glāzei viņas rokā. - Vai tu šovakar esi kaut ko ēdusi?

- Jā, - Vilni ja atteica, apmulsusi par šādām rūpēm, taču tūdaļ visu aizmirsa, jo atkal sāka spēlēt mūzika un lords Rezer-fords un vēl pieci citi kungi tuvojās viņai ar nepārprotamu vēlē-,■ Sanos uzlūgt viņu uz deju.

Kleitons sekoja viņai ārā no nišas un nevērīgi ar plecu atbalstījās pret pīlāru. Pacēlis šampanieša glāzi pie lūpām, viņš no-j skatījās, kā meitene graciozi aizsoļo uz deju grīdu. Vitnijai varbūt šķita, ka šie cilvēki uzskata viņu par hercoga mīļāko, taču Kleitons darīja visu, lai viesi saprastu, ka Vitnija ir viņa saderi- ļ nātā. Visi zināja, ka viņš nemēdz mīļi noskatīties sievietēs, ko pavada uz ballēm, un balstīt pīlārus, kamēr viņas dejo. Ar šādu rīcību viņš tīšām apliecināja abu saderināšanos tik skaidri un ne-J pārprotami, it kā tā būtu iespiesta laikrakstā “Times".

Kleitonam gan nebija īsti skaidrs, kāpēc viņam šovakar ir* tik svarīgi pasludi nāt Vitniju par savu. Tas noteikti ir tāpēc, Klei-tons sev sacīja, ka viņš nevēlas, lai lords īsterbruks un pārējie meiteni aplidotu, taču tas nebūt nebija viss. Vitnija bija kļuvusi viņam pārāk tuva. Viņas smaids spēja iesildīt Kleitona sirdi, un viņas nevainīgākais pieskāriens tūdaļ lika asinīm straujāk plūst viņa dzīslās. Meitenei piemita izaicinoša juteklība, dabiska, neviltota izsmalcinātība un aizrautīgs dzīvesprieks, kas saistīja vīriešus, un Kleitons vēlējās, lai visiem būtu nepārprotami skaidrs, ka Vitnija pieder viņam.

Viņš vēroja meiteni, un viņa domas aizklīda līdz nu jau drīz gaidāmajai naktij, kad šis mirdzošo, tumšo matu skaistais plīvurs klās viņa kailās krūtis un viņas zīdaini maigais ķermenis ekstāzē locīsies zem viņa auguma. Agrāk viņam bija patikušas mīlas mākslā pieredzējušas sievietes, kaislīgas, ugunīgas būtnes, kas prata sniegt baudu un to saņemt, sievietes, kas spēja atzīties kaislē pašas sev un arī viņam. Taču tagad Kleitonu ārkārtīgi sajūsmināja tas, ka Vitnija bija vēl jaunava. Patiesībā viņam sagādāja neiedomājamu prieku prātot par abu kāzu nakti, kad viņš varēs maigi un saudzīgi padarīt viņu no meitenes par sievieti, kamēr Vitnija baudā vaidēs viņa rokās.

Pēc trim stundām Vitnija bija dejojusi ar tik daudziem vīriešiem, ka nespēja visus pat atcerēties, un izdzērusi vairāk šampanieša nekā jebkad mūžā. Viņa jutās pavisam priecīga un apreibusi. Tik ļoti, ka pat Kleitona neapmierinātais skatiens, redzot, kā viņa pieņem jau otro lorda īsterbruka aicinājumu uz deju, nespēja sabojāt viņas labo noskaņu. Patiesībā Vitnija jutās pilnīgi pārliecināta, ka šo vakaru nespēs sabojāt nekas, taču tad viņa pameta acis pāri lorda īsterbruka plecam un pamanīja, ka Kleitons pirmo reizi visa vakara laikā dejo ar kādu citu sievieti. Jaunā dāma viņa rokās, kura smiedamās lūkojās Kleitonam acīs, bija krāšņa, skaista gaišmate, viņas slaidais, kārdinošais augums bija tērpts izsmalcinātā safīrzilā vakarkleitā, bet mirdzošajos matos spīdēja briljanti un safīri. Vitniju piepeši pāršalca neprātīga greizsirdība.

- Viņas vārds ir Vanesa Stenfīlda, - lords īsterbruks paziņoja, un viņa balsī skanēja ļauns apmierinājums.

- Viņi kopā lieliski izskatās, - Vitnija izmocīja.

- Vanesai tā noteikti liekas, - īsterbruks atteica.

Vitnijas acis aizmiglojās, atceroties augšstāvā nejauši noklausīto triju sieviešu sarunu. Vanesa Stenfilda bija cerējusi, ka pirms braukšanas uz Franciju Kleitons lūgs viņas roku. Bez šaubām, Kleitons bija devis viņai pamatotu iemeslu šādām cerībām, Vitnija nodomāja jaunā sāpīgas greizsirdības uzplūdā, noskatīdamās, kā viņš uzsmaida skaistajai gaišmatei. Taču tad viņa atgādināja sev, ka Kleitons ir lūdzis viņas, nevis Vanesas Stenfīl-das roku, un piepeši jutās atkal labi.

- Stenfīldas jaunkundze ir ļoti skaista, - viņa noteica.

īsterbruka uzacis uzjautrinājumā ņirdzīgi savilkās.

- Kad Vanesa pirms pāris mirkļiem runāja pār jums, Stou-nas jaunkundz, viņa neizteicās ne tuvu tik cildinoši. Taču viņa ir pilnīgi pārliecināta, ka jūs esat burtiski ar varu izspiedusi Klei-moras hercogam precību piedāvājumu. Vai tā ir taisnība? - viņš strupi noprasīja.

Vitniju tā samulsināja šāda milzīga nekaunība, ka viņa pat nepaguva sadusmoties. Viņas acīs pazibēja jautrība.

- Nez kāpēc es nevaru iedomāties, ka no viņa kāds vispār spētu kaut ko izspiest, vai jums tā neliekas?

- Ak, rimstieties taču! - īsterbruks īgni atcirta. - Es neesmu tik naivs, lai noticētu, ka jūs esat pārpratusi manu jautājumu.

- Un es, - Vitnija maigi atteica, - neesmu tik naiva, lai ticētu, ka man uz to pienāktos atbildēt.

Izņemot lordu īsterbruku, visi pārējie viņas partneri izrādījās ārkārtīgi uzmanīgi un aizrautīgi glaimojoši, taču pamazām dejošana un dzīvās sarunas sāka Vitnijai apnikt. Viņa pieķēra sevi ilgojamies pēc Kleitona. Noraidījusi pašreizējā partnera lūgumu uz vēl vienu deju, viņa palūdza, lai vīrietis aizved viņu atpakaļ pie hercoga.

Kā jau ierasts, Kleitons atradās cilvēku ielenkumā. Pat nepārtraucis sarunu, viņš pasniedzās, stingri saņēma Vitnijas roku, ievilka savu draugu lokā un piespieda sev klāt. Tas bija nevērīgi īpašniecisks žests, kas jūtami uzlaboja Vitnijas jau tā reibinošo labsajūtu... tāpat kā vēl divas šampanieša glāzes.

- Kas noticis ar īsterbruku? - Kleitons pēc laiciņa sausi painteresējās. - Es biju domājis, ka viņš tevi aicinās uz trešo deju.

Vitnija pasmaidīja.

-Tā jau ari notika. Bet es viņam atteicu.

- Lai nekļūtu par iemeslu tenkām?

Vitnijas lūpas izliecās neapzināti vilinošā smaidā, un meitene noraidoši papurināja galvu.

- Es atteicos tāpēc, ka zināju - jūs nevēlējāties, lai es dejoju ar viņu arī otro deju. Turklāt biju pilnīgi pārliecināta - ja es to darīšu vēlreiz, jūs man atdarīsiet, dejodams vēl vienu deju ar Stenfīldas jaunkundzi.

- Tu esi rīkojusies ļoti prātīgi, - Kleitons viņu maigi uzslavēja.

- Un jūs esat rīkojies ļoti nejauki, - Vitnija smiedamās pārmeta. Un tikai tad atskārta, ka ir atzinusies greizsirdībā.

- Mīļā! - Nikolā dobjie smiekli lika meitenei apcirsties laimīgā pārsteigumā. - Vai tu esi nolēmusi iekarot Londonu, tāpat kā iekaroji Parīzi?

- Niķī! - Vitnija iesaucās un starodama uzsmaidīja izskatīgajai sejai, kas ilgu laiku bija viņai tik dārga. - Cik brīnišķīgi, ka tu esi te! - Vitnija turpināja, kamēr Nikolā saņēma abas viņas plaukstas pazīstamajā siltajā tvērienā un paturēja tās. - Es jau vaicāju lordam Rezerfordam, vai tu esi ieradies, bet viņš sacīja, ka tu esot aizkavējies Parīzē un varbūt atbraukšot tikai rīt.

- Es ierados šeit pirms stundas.

Vitnija pagriezās pret Kleitonu, vēlēdamās viņu iepazīstināt ar Nikolā, taču abi vīrieši acīmredzot jau bija tikušies.

- Kleimoras hercogs, vai ne? - Nikolā pārtrauca Vitniju un kritiski nopētīja Kleitonu.

Kleitons atbildēja uz viņa skatienu, tikpat salti noliekdams galvu un veltīdams otram nesteidzīgu, zobgalīgu smaidu. Vitnija nojauta, ka tas bija domāts, lai Nikolā vai nu sadusmotu, vai iebaidītu, un viņai, kura vēl nekad nebija redzējusi nevienu no abiem tā izturamies pret kādu citu, piepeši sagribējās bēgt, bet kāda cita dziņa, ko izraisīja šampanietis, lika viņai pēkšņi pavīpsnāt par abu vīriešu naidu, kura iemesls bija viņa pati.

- Nāc dejot! - Nikolā paziņoja, augstprātīgi izlikdamies, ka aizmirsis pieklājību, kas prasīja, ka viņam vispirms būtu jāpalūdz atļauja Kleitonam.

Tā kā Nikolā jau vilka Vitniju uz deju grīdu, viņa pāri plecam bezpalīdzīgi atskatījās uz Kleitonu.

- Vai jūs, lūdzu, mūs uz brīdi neatvainotu? - viņa paguva vaicāt.

- Protams, - Kleitons dzedri atteica.

Tiklīdz Nikolā bija ieskāvis Vitniju savās rokās, viņa seja neapmierinājumā saviebās.

- Ko tu dari kopā ar Kleimoras hercogu? - viņš noprasīja un, pirms Vitnija bija paguvusi kaut ko atbildēt, piebilda: - Mīļā, šis vīrietis ir... ir...

- Vai tu gribi teikt, ka viņš ir briesmīgs nelietis attiecībās ar sievietēm? - Vitnija vaicāja, cīnīdamās ar jautrību.

Nikolā strupi pamāja, un Vitnija ķircinādamās turpināja:

- Un viņš tik tiešām ir mazliet iedomīgs, vai ne? Arī ļoti izskatīgs un apburošs!

Nikolā acis samiedzās, un Vitnijas pleci nodrebēja smieklos.

-Ak, Niķī, viņš tik ļoti līdzinās tevi

- Ar vienu būtisku atšķirību, - Nikolā iebilda, - un tā ir tāda, ka es tevi precēšu!

Vitnija uzjautrināta šausmās gandrīz aizspieda muti ar plaukstu.

- Nerunā tā, Niķī! Tikai ne te un ne tagad. Tu nespēsi noticēt, uzzinot, kādā ķezā jau esmu nokļuvusi.

-Te nav, par ko smieties, - Nikolā asi atcirta.

Vitnija apvaldīja jautrību.

- Neviens to nezina labāk par mani.

Nikolā klusēdams drūmi nopētīja viņas pietvīkušo seju.

- Es palikšu Londonā, - viņš beidzot paziņoja. - Man te ir kas darāms, un vēl man pieklātos apciemot dažus draugus. Tu savā vēstulē apgalvoji, ka tev turpmākās divas nedēļas jāveic dažādi sabiedriski pienākumi. Pēc šīm divām nedēļām mēs abi vēlreiz parunāsim par laulībām... kad tu būsi mazliet skaidrākā prātā.

Šausmu un uzjautrinājuma pārņemta, Vitnija neiebilzdama ļāva Nikolā aizvest sevi atpakaļ pie Kleitona, kur tūdaļ iedzēra vēl pāris glāžu šampanieša, priecīgi apdomādama savu likteni, kas kļuva ar katru mirkli aizvien sarežģītāks un grūtāks.

Kleitons kādam kalpotājam lika piebraukt viņa karieti un uzaicināja Vitniju uz pēdējo deju.

- Kas tevi tik ļoti uzjautrina, mazā? - viņš noprasīja, smaidīdams uzlūkoja meiteni un mazliet par ciešu piespieda viņu sev klāt.

- Ak, viss! - Vitnija iesmējās. - Piemēram, kad biju vēl tikai maza meitene, es jutos pilnīgi pārliecināta, ka neviens nemūžam nevēlēsies mani precēt. Un tagad mani grib precēt Pols... un Niķī arī saka to pašu... un, protams, arī jūs. - Mirkli padomājusi, viņa braši paziņoja: - Es labprāt precētos ar jums visiem trim, jo jūs esat tik jauki! - Uzmetusi Kleitonam skatienu caur nolaistajām, sodrējmelnajām skropstām, viņa gandrīz cerīgi apvaicājās: - Jūs taču neesat greizsirdīgs, vai ne?

Kleitons cieši vēroja viņu.

- Vai man vajadzētu tādam būt?

- Bet protams, - Vitnija moži atteica. - Ja ne cita iemesla pēc, tad kaut vai tādēļ, lai glaimotu manai iedomībai, jo es biju greizsirdīga, kad jūs dejojāt ar Stenfīldas jaunkundzi. - Mazliet atskurbusi, viņa pieklusināja balsi. - Bērnībā man bija vasarrai-bumi, - viņa atzinās.

- Nevar būt! - Kleitons pārspīlētās izbailēs izgrūda.

- Jā, tūkstošiem vien. Te... - Vitnija ar garu, nopulētu nagu grūda uz deguna pusi un gandrīz trāpīja sev acī.

Kleitons, dobji iesmējies, aši satvēra Vitnijas labo roku, lai neļautu viņai iebakstīt sev arī otrā acī.

- Un, - Vitnija turpināja tādā balsī kā cilvēks, kas atzīstas šausminošā nodarījumā, - es mēdzu karāties kokā ar galvu uz leju. Visas pārējās meitenes mēdza izlikties par karaliskām princesēm, bet es tēloju pērtiķi... - Atgāzusi galvu, viņa pūlējās saskatīt nosodījumu Kleitona sejā. Taču viņš tikai smaidīja, it kā viņa būtu kas ļoti rets un ļoti jauks. - Es šovakar jūtos ļoti jautri, - meitene klusu atzinās, ka apburta noskatīdamas Kleitona maigajās acīs.

Stundu vēlāk Vitnija apmierināta nopūtās un ērtāk iekārtojās Kleitona karietes tumšsarkanajos samta spilvenos, klausīdamās zirgu pakavu ritmiskajā klaudzoņā pa bruģētajām, miglā tītajām Londonas ielām. Kā izmēģinot viņa aizvēra acis, taču reibonis tūdaļ lika tām atsprāgt plati vaļā. Viņa pievērsa skatienu bālajai, dzeltenajai gaismai, kas plūda no raustīgajiem karietes lukturiem, liekot karietes omulīgajā iekšienē dejot ēnām.

- Šampanietis ir tik burvīgs, - viņa nomurmināja.

- Rīt tu tā vis nedomāsi! - Kleitons iesmējās un apskāva meitenes plecus.

Turēdamās pie Kleitona rokas, lai saglabātu nez kāpēc nedrošo līdzsvaru, Vitnija sekoja viņam augšā pa kāpnēm, kas veda uz Arčibaldu mājas durvīm, pavērsusi seju pret debesīm, kurās jau vīdēja ausma. Nonācis pie durvīm, Kleitons apstājās.

Vitnija beidzot apjēdza, ka viņš acīmredzot kaut ko gaida, un atrāva skatienu no debesīm, lai pievērstu to viņa sejai. Pamanījusi, ka Kleitona lūpās vīd smīns, viņa samiedza acis un izslējās, lai aizvainotas cieņas pilnā balsī apvaicātos:

- Vai jums liekas, ka esmu pārāk daudz iedzērusi?

- Nepavisam ne. Es tikai ceru, ka tev ir atslēga.

- Atslēga? - Vitnija truli atkārtoja.

- Durvju atslēga...

- Bet protams, - Vitnija lepni paziņoja.

Pēc neliela klusuma brīža Kleitons iesmējās.

- Vai tu nevēlētos man to iedot?

- Ko tad? - Vitnija atvaicāja, izmisīgi pūlēdamās koncentrēties. - Ak jā, protams, atslēgu. - Viņa pameta skatienu visapkārt, pūlēdamās atcerēties, kur atstājusi savu eleganto, ar pērlītēm izšūto mazo vakara somiņu, un atklāja, ka tā nevīžīgi karājas pār viņas kreiso plecu īsajā zelta ķēdītē. Vitnija saviebās, nomurmināja: - Dāmas tā nemēdz nēsāt vakara somiņas, - un noņēma to no pleca, sākdama neveikli rakņāties pa somiņu, līdz beidzot uzgāja atslēgu.

Tumšajā vestibilā Vitnija strauji pagriezās pret Kleitonu, lai atvadītos, nepareizi novērtēja attālumu starp abiem un ietriecās viņam krūtīs. Kleitona stiprā roka viņu noturēja. Vitnija būtu varējusi atrauties, tomēr palika stāvam, un viņas sirds sāka skaļi dauzīties, redzot, kā Kleitona pelēkās acis aizslīd līdz viņas lūpām, lai bezgalīgi ilgi tur uzkavētos. Un tad viņš apņēmīgi noliecās.

Kleitona lūpas pārdroši piekļāvās Vitnijas mutei, rokas pārslīdēja pār meitenes muguru un gurniem, cieši piespiežot viņu sev klāt. Vitnija sastinga, juzdama viņa uzbudinājumu, un tad negaidot no visa spēka apķērās Kleitonam ap kaklu un bez kautrēšanās atbildēja uz viņa skūpstu, izbaudīdama viņa mēles pieskārienus, kas uzstājīgi lika viņas lūpām pavērties, lai ieslīdētu viņas mutē un atkal atkāptos tik neprātīgi satraucošā ritmā, ka šķita -viss Kleitona ķermenis iespiežas viņā.

Kā apreibusi viņa beidzot atkāpās un jutās vīlusies, jo Klei-tons tūdaļ viņu atlaida. Dziļi ievilkusi elpu, viņa atvēra acis un ieraudzīja veselus divus mazliet izplūdušus Kleitonus, kas lūkojās uz viņu.

- Jūs esat satriecoši pārdrošs, ser, - viņa bargi norāja un tūdaļ iesmējās.

Kleitons pasmīnēja.

- Tas ir pilnīgi saprotams, jo izskatās, ka šovakar mani uzmanības apliecinājumi tev vairs neliekas tik pretīgi.

Vitnija brīdi apsvēra dzirdēto ar apreibušu, domīgu smaidu.

- Laikam gan tā būs, - viņa beidzot čukstus atzinās. - Un vai zināt - jūs skūpstāties gandrīz tikpat labi kā Pols! - Izteikusi šo divdomīgo komplimentu, Vitnija pagriezās, lai dotos augšup pa kāpnēm. Uz otrā pakāpiena viņa atkal apstājās, lai pārdomātu. - Patiesībā, - viņa piebilda, pāri plecam atskatīdamās uz Kleitonu, - es domāju, ka jūs skūpstāties tikpat labi kā Pols, bet es nevaru būt par to pilnīgi pārliecināta, iekams viņš nav atgriezies. Kad tas notiks, es palūgšu, lai viņš mani noskūpsta tā, kā to darāt jūs, lai varētu to visu salīdzināt. - Pēkšņā sajūsmā viņa vēl papildināja: - Es veikšu īstu zinātnisku eksperimentu!

- Ne velna! - Kleitons tā kā norūca, tā kā iesmējās.

Vitnija augstprātīgā izaicinājumā pacēla uzacis.

- Ja es to gribēšu, tad tā ari darīšu.

Kleitons uzsita viņai pa dibenu. Vitnija apcirtās un plaši atvēzēja roku, grasīdamās iecirst pļauku smaidošajam vīrietim. Par nelaimi, viņas tēmēšanas prasme bija pagaisusi. Vitnijas roka noslīdēja gar sienu līdzās kāpnēm, aizķerot kādu mazu gleznu, un tā grabēdama nokrita uz nospodrinātās grīdas.

- Paskat, ko jūs esat izdarījis! - viņa netaisnīgi nošņāca.

- Tagad visa māja būs sacelta kājās! - Pagriezusies meitene grīļodamās uzskrēja pa kāpnēm.

Trīs Arčibaidu kalpotāji stāvēja pie galdiņa, uz kura bija salikti kūpoši šķīvji ar sviestā ceptām olām, šķiņķi, papīra plānu-mā sagrieztu liellopu fileju, svaigām, kraukšķīgām maizītēm, trīs dažādos veidos sagatavotiem kartupeļiem un vairākiem citiem kārdinošiem ēdieniem, ko Emīlija bija pasūtījusi iepriekšējā vakarā, pienācīgi apsvērdama, kas gan varētu būt gana labs, lai to pasniegtu dižciltīgajam Kleimoras hercogam. Visi gaidīja, kad Vitnija nokāps lejā un pievienosies viņiem pie brokastu maltītes, uz kuru bija uzaicināts arī hercogs, kuram todien vajadzēja Vilniju pavadīt atpakaļ uz mājām. Maisīdama tēju, Emīlija slepeni vēroja hercogu, kas pāri galdam sarunājās ar Maiklu, un viņas prātā pavīdēja slepena, romantiska doma par Vitniju kā Kleimoras hercogieni.

- Izskatās, ka mūsu viešņa gatavojas visu dienu gulēt, -Maikls piezīmēja.

Emīlija pamanīja zīmīgo skatienu, ko viņa gaišība veltīja viņas vīram, saudzīgi ieminēdamies:

- Varbūt Vitnija vēl nav atguvusies no vakardienas balles sekām.

- Es nemaz nezināju, ka viņa ir saslimusi! - Emīlija iesaucās. -Tūdaļ iešu augšā viņu apraudzīt.

- Nē, - aiz muguras atskanēja Vitnijas aizsmakusi balss,

- es... es esmu klāt.

Izdzirdējuši ķērkstoši izrunātos vārdus, visi trīs vienlaikus pagriezās. Vitnija stāvēja uz sliekšņa un, izstiepusi rokas, turējās pie abām stenderēm, viegli šūpodamās, it kā nespētu noturēties kājās. Emīlija izbijusies atstūma savu krēslu no galda, taču hercogs jau bija pielēcis kājās un aši aizsoļoja pāri istabai.

Kleitons nopētīja Vitnijas bālo seju un pasmīnēja.

- Kā tu jūties, mazā? - viņš apvaicājās.

- Un kā jums liekusi - Vitnija nočukstēja, pievērsdama viņam sašutušu, nosodījuma pilnu skatienu.

- Tu jutīsies labāk, ja kaut ko apēdīsi brokastīs, - Kleitons apsolīja un saņēma meitenes roku, lai vestu viņu pie galda.

- Nē, - Vitnija atčukstēja, - es tūlīt miršu.

Divdesmit otra nodala

V

Kad viņu kariete jau virzījās prom no Emīlijas Londonas mājām, Vitnija joprojām bija palikusi pie tām pašām domām.

- Vai zināt, - viņa bēdīgi pačukstēja, - man nekad nav garšojis šampanietis.

Dobji iesmējies, Kleitons apskāva meiteni un pievilka viņas sāpošo galvu sev pie pleca.

-Tas man ir zināms pārsteigums, - viņš paķircinājās.

Vitnija nopūtusies aizvēra acis un ieslīga miegā. Viņa nogulēja gandrīz līdz pašām mājām, reizēm saspiezdama Kleitona roku, kad kariete īpaši asi noraustījās.

Atmodusies meitene jutās pavisam moža un ļoti nokaunējusies.

- Es neesmu bijusi jums īpaši patīkama ceļabiedre, - viņa atvainojās un rūgti uzsmaidīja Kleitonam. - Ja jūs vēlētos atnākt pie mums uz vakariņām, es...

- Man šovakar jādodas ceļā atpakaļ uz Londonu, - viņš pārtrauca.

- Šovakar? - Vitnija izslējās. - Cik ilgi jūs būsiet projām?

- Nedēļu.

Vitniju pārņēma sajūsma, un viņa steidzīgi novērsās. Ja Kleitons atradīsies Londonā, viņa ar Polu varēs aizbēgt uz Skotiju, nebaidoties, ka viņš pagūtu uzzināt par abu bēgšanu un dzīties viņiem pakaļ. Šis Kleitona brauciens uz Londonu bija tāda veiksme, uz kādu viņa nebija ne cerējusi. Tā bija laime! Tā bija svētība!

Tā bija katastrofa.

Vitnijas atvieglojums pārvērtās panikā, un meitenes deniņi atkal sāka sāpīgi pulsēt. Mīļais Dievs, Kleitons devās atpakaļ uz Londonu! Kā jau kungi to mēdza darīt, viņš noteikti pavadīs vakarus savos klubos, tur vakariņodams vai nododamies azartspēlēm kopā ar draugiem un paziņām. Šajos klubos noteikti atradīsies vīrieši, kas būs apmeklējuši Rezerfordu balli un dzirdējuši baumas par viņa saderināšanos. Kluba draudzīgajā noskaņā viņi, dabiski, uzstās, lai Kleitons šīs baumas apstiprina vai noliedz. Un Vitnija gandrīz vai spēja iedomāties, kā Kleitons pasmaida un paziņo, ka tā ir patiesība. Un, ja tā notiks, tad pēc viņas un Pola aizbēgšanas viņš izskatīsies kā galīgs muļķis.

Izmisuma pārņemta, Vitnija cieši aizmiedza acis. Lai arī cik ļoti viņa baidījās no Kleitona atriebības, kas noteikti būs vēl daudz briesmīgāka, jo viņš jutīsies publiski pazemots, tomēr vēl vairāk viņai bija bail no tā, ka viņa kļūs par šā publiskā pazemojuma iemeslu. Viņa nespēja paciest domu, ka šis lepnais vīrietis varētu kļūt par izsmiekla un nožēlas objektu. Viņš nebija izdarījis neko tādu, lai būtu to pelnījis. Vēl vakar viņa bija redzējusi, kā visi viņu ciena un apbrīno. Un tagad Vitnijas dēļ viņš tiks satriekts.

Vitnija cieši saņēma klēpī miklās rokas. Varbūt viņai izdosies novērst publisku skandālu. Polam vajadzēja atgriezties mājās jau rīt. Ja viņi rītvakar aizbēgtu, tad viņa gandrīz tūlīt varētu par to paziņot uz Londonu Kleitonam, un, jo drīzāk viņš uzzinās par Vitnijas bēgšanu, jo mazāk cilvēkiem viņš atklās, ka ir lūdzis viņas roku.

Bez šaubām, viņai nāksies parūpēties, lai šī ziņa nesasniedz Kleitonu tik ātri, ka tas pagūtu viņu notvert. Tātad pats svarīgākais bija izvēlēties īsto brīdi. Lai arī cik pārguris no ceļojuma būtu viņas Pols, abiem tomēr nāksies doties ceļā pāris stundu pēc

viņa atgriešanās. Tiklīdz Kleitons uzzinās par viņas bēgšanu, viņš vairs nevienam nestāstīs, ka ir saderinājies ar Vitniju. Viņš varēs noraidīt tenkas par saderināšanos ar savu zobgalīgo smīnu un parādīties kādā publiskā sarīkojumā ar vienu no tām skaistajām sievietēm, kas skrēja viņam pakaļ. Un ar to būtu gana! Ikviens noticētu, ka hercoga saderināšanās ar tādu nabadzīgu, nenozīmīgu personu kā Vitnija Stouna ir bijis tikai joks, muļķīga izprieca.

Pols. Vitnijas sirds sarāvās, iedomājoties, ka nāksies viņam paziņot par nepieciešamo bēgšanu. Viņš noteikti nevēlēsies to darīt; viņš raizēsies par savu reputāciju, ko varētu aptraipīt šāda aizbēgšana. Viņas tēva viesību vakarā Pols bija šķitis tik laimīgs, stāstīdams viņai par saviem plāniem, par uzlabojumiem, ko viņš nolēmis veikt mājā un laukos, lai darītu Vitnijai prieku.

Kleitona roka saņēma meitenes zodu, un Vitnija nervozi satrūkās.

- Kad Sevarīns atgriezīsies, - viņš sacīja balsī, kas izslēdza jebkādus iebildumus, - es gribu, lai tu viņam nekavējoties pasaki, ka neprecēsies ar viņu. Es necietīšu, lai cilvēki domātu, ka mana nākamā sieva ir saderinājusies ar citu vīrieti. Nosauc Se-varīnam jebkādu iemeslu, kura dēļ tu noraidi viņa piedāvājumu, bet pasaki to viņam nekavējoties. Vai skaidrs?

- Jā, - Vitnija nočukstēja.

Kleitons uzmeta viņai ilgu, caururbjošu skatienu.

- Es gribu, lai tu man dod godavārdu.

- Es... - Vitnija norija siekalas, juzdamās ārkārtīgi aizkustināta, ka Kleitons uzskata viņas godavārdu par tikpat stipru kā j pats savu. Viņa ar pūlēm pacēla acis, juzdamās neizsakāmi ne- ; jauki, jo grasījās pievilt viņa uzticību. - Es dodu godavārdu.

Kleitona seja atmaiga, un viņš uzlūkoja meiteni neizturamā ) maigumā.

- Es zinu, cik tev būs grūti to viņam pateikt, maziņā. Apso- ; lu, ka reiz es tev to noteikti atdarīšu.

Vitnijas acīs sariesās dedzinošas asaras un kakls aizžņaudzās. Kleitons maigi noglāstīja viņas vaiga izliekumu.

- Vai tu man piedod? - viņš klusu noprasīja.

Piedot viņam? Vitniju uz mirkli pāršalca tik neprātīgi pretrunīgas jūtas, ka viņai vienbrīd neganti sagribējās mesties Klei-tona stipro roku apskāvienos un izraudāt savas apjukuma pilnās sāpes. Taču tad viņa tikai pamāja un pievērsa Kleitonam ciešu skatienu, kā vēlēdamās iegaumēt viņa skaisto seju tādu, kāda tā bija patlaban, - jo, ja viņai vēl kādreiz nāksies šo seju ieraudzīt, tajā būs tikai salts niknums.

Kariete iegriezās ceļā uz Vitnijas māju, un meitene kā sasalusi lēnām uzvilka cimdus.

- Kāpēc jums tik ātri jāatgriežas Londonā? - viņa noprasīja. Ar katru mirkli tuvojās viņu pēdējo un sāpīgāko atvadu brīdis.

- Tāpēc, ka šodien agri no rīta runāju ar saviem pārvaldniekiem, man jāpieņem daži lēmumi, un tas izdarāms tikai tad, kad pilsētā būšu saticies ar pāris cilvēkiem. Patiesībā runa ir tikai par to, kur labāk ieguldīt lielu naudas summu, - Kleitons paskaidroja un pasmaidīdams piebilda: - Pretēji baumām, ko tu par mani dzirdēji sava tēva viesībās, es nevadu laiskas izlaidības pilnu dzīvi. Man pieder septiņi zemes īpašumi, tūkstoš zemnieku un simt dažādu ieguldījumu, un tas viss cieš no manas uzmanības trūkuma... jo tā gandrīz pilnībā ir veltīta tev, mazulīt.

Kariete apstājās Vitnijas mājas priekšā, un sulainis panācās pretī, lai atvērtu durvis un novietotu pie tām kāpnītes. Kad Vitnija jau grasījās izkāpt, Kleitona klusā balss viņu apturēja.

- Man nebūt nav jāpaliek Londonā tik ilgi, taču man likās, ka tu gribēsi zināmu laiku pēc sarunas ar Sevarīnu pavadīt vienatnē. Ja vien tu man nedosi kādu ziņu, es palikšu Londonā līdz svētdienai - vienu nedēļu.

Kamēr Kleitons stāstīja, kā viņu varēs uzmeklēt Londonā, Vitnija dzirdēja viņa balsī ieskanamies piesardzīgu cerību, ka viņa tik tiešām pirms nedēļas beigām varētu viņam dot ziņu, un meitene uzlika trīcošu roku viņam uz delma, sāpīgi vēlēdamās izlūgties piedošanu un sapratni.

- Kleiton, es... - Ieraudzījusi, cik iepriecināts viņš jūtas, ka Vitnija labprātīgi viņam pieskārusies un nosaukusi viņu vārdā, meitene aprāvās. - Novēlu jums laimīgu ceļu, - viņa beidzot izmocīja, atrāvās un kā akla taustīdamās izkāpa no karietes.

Nokļuvusi savā istabā, Vitnija tūdaļ nosūtīja uz Pola māju vēstuli ar norādījumiem to nekavējoties atdot Sevarīna kungam, lai arī cik vēlu viņš atgrieztos. Vēstulē viņa lūdza Polu paziņot viņai par savu ierašanos un nekavējoties doties uz veco mednieku namiņu, kur viņa tam tūdaļ pievienosies. Tur vismaz abiem būs iespēja palikt divatā, lai viņa varētu izskaidrot visu, kas noticis. Izskaidrot, kas noticis! Ak Dievs, kā gan rast vārdus, lai to izdarītu?

Ārā jau bija iestājusies tumsa, taču no Pola joprojām nebija ne miņas.

Pārģērbdamās naktsguļai, Vitnija divas reizes gandrīz bija gatava doties pie krustmātes, lai lūgtu viņas palīdzību bēgšanā. Ik reizi viņas veselais saprāts brīdināja, ka krustmāte Enna nemūžam nepiekristu šādai rīcībai neatkarīgi no tā, cik neciešamos apstākļos Vitnija būtu nonākusi. Krustmāte Enna spētu domāt tikai par nenovēršamo postu, ko šāda bēgšana nodarītu Vitnijas labajai slavai. Viņa nemūžam nesaprastu, ka Vitnija gluži vienkārši nespēja izvēlēties vieglāko ceļu un pievilt Polu, pat tad, ja viņa to vēlētos... un to nu viņa nevēlējās, Vitnija sev nepārliecinoši sacīja. Pols viņu mīlēja. Pols uz viņu paļāvās.

Tā kā Klarisai arī šādu noslēpumu uzticēt nevarēja, Vitnija nesteidzīgi sakravāja pašus nepieciešamākos priekšmetus, noslēpa somu un apgūlās, skatīdamās griestos. No visiem nepatīkamajiem uzdevumiem, kas viņu gaidīja, visbriesmīgākais bija vēstule, ko viņai vajadzēs nosūtīt Kleitonam uz Londonu.

Vitnija to domās pārlika vēl un vēlreiz. Neradusi mieru, viņa beidzot nolēma ātrāk tikt galā un piespieda sevi izkāpt no gultas. “Mēs ar Polu esam aizbēguši, lai apprecētos, ” viņa rakstīja. “Ceru, ka Jūs kādu dienu spēsiet man jo ne piedot, tad vismaz mani saprast. ”

Piedot? Saprast? Kleitons to nemūžam nedarīs. Vitnija sēdēja pie galda un cieši skatījās uz vēstuli, iztēlodamās, ko Kleitons darīs, to saņēmis. Vispirms viņš pasmaidīs, domādams, ka Vitnija lūdz, lai viņš atgriežas ātrāk, un tad viņa smaids pagaisīs...

Nodrebinādamās tā, it kā ledaini salto, pelēko acu skatiens jau būtu pievērsies viņas sejai, Vitnija aši iekāpa gultā un ietinās segās. Viņa vairs nejutās īsti pārliecināta, vai pietiks drosmes aizbēgt... un vai viņa vispār grib to darīt.

Pār meitenes vaigiem klusi plūda asaras, samērcējot spilvenu, kamēr viņa domāja par garo vīrieti ar pelēkajām acīm, ar kuru viņai nāksies tikties, atgriežoties pēc savas bēgšanas, - par uzstājīgo, spēcīgo vīrieti, kurš riebumā un nicinājumā novērsīsies, kurš vairs nekad nesmiesies kopā ar viņu, kurš vairs nekad neapskaus viņu ar savām stiprajām rokām un vairs nekad, nekad maigi nesauks viņu par mazo.

Pola vēstule tika atnesta vienpadsmitos nākamajā rītā. Silti saģērbusies, jo diena bija apmākusies un auksta, Vitnija Hana mugurā aizauļoja pāri kalnam un devās uz pamestā namiņa aizaugušo pagalmu. Piesējusi Hanu līdzās Pola zirgam, viņa atgrūda namiņa čīkstošās durvis. Kamīnā sprakšķēja un raustījās Pola iekurinātā vārgā liesmiņa, kas tomēr nespēja mazināt vienīgās tukšās telpas salto drēgnumu. Pamanījusi aiz muguras kaut ko sakustamies, Vitnija nervozi apcirtās.

- Pol!

- Cik saprotu, tu mani gaidīji, - viņš ķircinādamies atteica. Atgrūdies no sienas, pie kuras bija stāvējis, Pols iepleta rokas un sacīja: - Nāc pie manis!

Vitnija piegāja klāt un automātiski pacēla seju, lai saņemtu skūpstu, domās pārlikdama visus iespējamos veidus, kā uzsākt savu sakāmo.

- Man tevis pietrūka, mežonēn, - Pols nomurmināja, iespiedis seju viņas matos. - Vai tu ilgojies pēc manis?

- Jā, - meitene izklaidīgi atteica, atraisīdamās no viņa rokām. Viņai vajadzēja visu izskaidrot lēnām, nevis jau pirmajā mirklī uzvelt Polam visus viņu sarežģījumus. Paspērusi pāris soļus uz telpas vidu, Vitnija pagriezās. - Pol, man tev jāsaka kaut kas tāds, kas tev noteikti liksies... - viņa izmisīgi pūlējās atrast īstos vārdus, - ... kas pārsteigs tevi.

- Runā vien, - Pols smaidīdams mudināja, - man patīk pārsteigumi.

- Šis tev noteikti nepatiks! - Vitnija bezpalīdzīgi izgrūda.

- Vai tu pazīsti Vestlenda kungu?

Pols piekrītoši pamāja.

- Un vai tu atceries mana tēva viesības, kur visi tenkoja par Kleimoras hercogu Kleitonu Vestmorlendu?

- Atceros, - Pols sacīja.

- Redzi, Vestlenda kungs patiesībā ir Vestmorlends.

- Pazudušais hercogs? - Pola sejā vīdēja uzjautrinājums, ziņkārība un neticība. - Hercogs, kam pieder piecdesmit zemes īpašumi, četrsimt labāko zirgu visā Eiropā un, ja vien pareizi atceros šīs baumas, kas ir gatavs precēt vismaz piecdesmit satriecoši skaistas sievietes? Vai tu runā par viņu?

Uz mirkli aizmirsusies, Vitnija iebilda:

- Patiesībā viņam pieder tikai septiņi zemes īpašumi. Nezinu, varbūt viņam tik tiešām pieder arī četrsimt zirgu. Bet vienīgais, par ko esmu pilnīgi pārliecināta, ir tas, ka viņš grasās precēt tikai vienu sievieti. Pol, - viņa saudzīgi turpināja aiz satraukuma drebošā balsī, - es zinu, ka tev tas liksies tikpat nepatīkami kā man, bet es esmu tā sieviete, kuru viņš grib precēt.

Pola lūpas sašķobījās aiz smiekliem. Pagājies uz priekšu, viņš atkal apskāva Vitniju.

- Ja viņš paliks pie sava, - Pols jokodams paziņoja, ar īkšķi novilkdams gar Vilnijas zodu, - tad es viņam pateikšu to, ko nupat atklāju, - kad tu esi viena, tu slepeni dzer virtuvenes heresu.

- Vai tu domā, ka esmu piedzērusies? - Vitnija neticīgi noelsās.

- Pilna kā zeķe, - Pols pajokoja un tad kļuva nopietns.

- Nemēģini padarīt mani greizsirdīgu. Ja tu dusmojies par manu ilgo prombūtni, tad esi tik laipna un godīgi to pasaki.

Vitnija izmisumā atmeta galvu un piecirta kāju.

- Es nemēģinu padarīt tevi greizsirdīgu! Es tikai mēģinu tev paskaidrot, ka esmu kopš jūnija saderināta ar Kleitonu Vestmorlendu. -Tā, nu viņa to bija pateikusi!

- Klo, lūdzu? - Pols neizpratnē blenza uz meiteni.

- Patiesībā tas laikam bija jūlijs, - Vitnija steidzīgi un nesakarīgi turpināja, - vai tev liekas, ka tas ir svarīgi?

Beidzot Pols kļuva pavisam nopietns.

- Tu esi solījusies Vestlendam?

- Nevis Vestlendam, bet Vestmorlendam, - Vitnija uzsvēra. - Turklāt solījumu manā vietā deva tēvs.

- Tad saki, lai tavs tēvs pats viņu prec, - Pols īgni atcirta. - Tu taču mīli mani, un tas ir viss. - Viņa zilās acis samicdzās nosodošā neapmierinātībā. - Tu runā aplamības, un man tas nepatīk.

- Es tur neko nevaru darīt, - Vitnija aizvainota atcirta. - Tā ir patiesība.

- Tad esi tik laipna un paskaidro, kā tas iespējams, ka tu kopš jūlija esi saderināta ar vīrieti, ar kuru esi iepazinusies tikai septembrī.

Nu Pols bija kļuvis ārkārtīgi nopietns, un Vitnija iztrūkās. Dziļi un nedroši ievilkusi elpu, viņa sacīja:

- Mani ar viņu iepazīstināja Francijā, taču es tobrīd nepievērsu uzmanību viņa vārdam un nepaturēju prātā viņa seju. Nākamreiz mēs tikāmies maijā, kādā masku ballē, un toreiz ari es neieraudzīju viņa seju. Masku balles laikā viņš nolēma, ka vēlas mani precēt, taču zināja, ka mans tēvocis atraida visus manus pielūdzējus... jo es gribēju atgriezties mājās un precēties ar tevi... tāpēc viņš atbrauca šurp un samaksāja tēvam par mani simt tūkstošus mārciņu, lika, lai tēvs mani atsauc no Francijas, un pats ievācās Hodžu mājā.

- Vai tu tiešām domā, ka es tam visam noticēšu? - Pols bargi jautāja.

- Ne īpaši, - Vitnija skumji atteica, - bet tā ir patiesība. Līdz pat tavas aizbraukšanas dienai man nebija ne jausmas, kas izdarīts. Es todien nokāpu lejā, lai pavēstītu tēvam un krustmātei, ka mēs abi gatavojamies precēties, un tur bija arī Kleitons. Es nepaguvu ne atjēgties, kad tēvs jau man uzkliedza, ka esmu saderināta ar Kleimoras hercogu, kurš, kā izrādījās, bija Kleitons, un tad viss kļuva vēl ļaunāk.

- Nesaprotu, kā gan iespējams vēl kas ļaunāks, - Pols sarkastiski novilka.

- Ir gan. Kleitons pirms trim dienām paņēma mani sev līdzi uz Londonu un pastāstīja vienam no saviem draugiem, ka mēs abi precēšoties...

- Tātad tu piekriti ar viņu precēties? - Pols salti pārtrauca.

- Nē, protams, ne!

Pols apcirtās uz papēža un piesoļoja pie kamīna. Atbalstījis zābakā tērpto malu pret režģi, viņš palika skatāmies liesmās, atstādams Vitniju bezpalīdzīgi lūkojamies uz viņa muguru. Piepeši Pols saspringa un pavērsa pret meiteni satriektās izbailēs nobālušu seju.

-Tu tiešām gribi teikt, ka viņš tavam tēvam samaksājis par tevi? - viņš noprasīja. - Parasti tēvs ir tas, kas dod meitai pūru, nevis citādi.

Vitnija tūdaļ saprata, par ko viņš domā, un viņas sirds sažņaudzās žēlumā par Polu un pašai par sevi.

- Man nav nekāda pūra, Pol. Mans tēvs ir visu zaudējis, tāpat kā manu mantojumu.

Pols atbalstīja galvu pret mūra sienu un aizvēra acis. Viņa pleci nošļuka.

Vitnijai nu bija pienācis laiks bilst iecerētos vārdus, un viņa ar svina smagām kājām piegāja pie Pola. Meitenes prāts kliedza, ka viņai tas nav jādara, taču sirds neļāva pamest līgavaini. Ne jau tagad, kad viņa bija ieraudzījusi mokas viņa sejā.

- Pol, tēvs man pastāstīja, cik grūtos apstākļos tu esi nonācis, un man tas ir vienalga, lūdzu, tici man. Es tik un tā ar tevi precēšos. Bet mums jārīkojas ātri. Kleitons vēl sešas dienas paliks Londonā, un pa to laiku mēs varam aizbēgt uz Skotiju, lai apprecētos. Kamēr Kleitons uzzinās, ka...

- Aizbēgt, lai apprecētos! - Pols asi iesaucās un rupji sagrāba Vitniju aiz delma. - Vai tu esi prātu zaudējusi? Mana māte un māsas nemūžam vairs nespēs palūkoties cilvēkiem acīs.

- Nē, - Vitnija aizsmakusi iebilda, - visu kaunu uzņemšos es.

- Pie velna ar tavu kaunu! - Pols sapurināja meiteni. - Vai tu nesajēdz, ko esi izdarījusi? Es nupat iztērēju veselu bagātību, lai nopirktu piecus zirgus un faetonu!

Vai gan viņa pie tā bija vainojama? Vitnija sarāvās, ierau-dzijuši Pola degošās acis. Un tad viņa saprata. Rūgts nicinājums apvija viņas sirdi kā asas metāla stieples, liekot meitenei saraustīti un aizžņaugti iesmieties.

- Tu iztērēji bagātību, jo domāji, ka tā pieder man, ka man pieder pūrs, kuru tu cerēji dabūt kopā ar mani?

Polam nemaz nevajadzēja atbildēt; patiesība bija skaidri lasāma viņa saniknotajā skatienā. Dusmīgi atgrūdusi Pola rokas, Vitnija soli atkāpās.

- Piecas minūtes pēc tam, kad biju pieņēmusi tavu bildinājumu, tu domās jau tērēji manu naudu, vai ne? Tu pat nespēji nogaidīt, lai vispirms parunātu ar manu tēvu! Tu mīlēji mani tik ļoti, ka pat nepūlējies palikt pie manis un lūgt viņa piekrišanu. Tev rūpēja tikai nauda, un tu to pat neiztērēji kaut kam svarīgam. Tava zeme ir ieķīlāta, tava māja ir gandrīz sabrukusi... Pol, -viņa nočukstēja, asarām mirdzot acīs, - kas tu īsti esi par cilvēku? Vai tiešām tu esi tik gļēvs un bezatbildīgs, ka būtu gatavs apprecēt mani tikai tādēļ, lai dabūtu naudu, ko iztērēt par zirgiem, kas tev nemaz nav vajadzīgi?

- Neesi tāda muļķe! - Pols noskaldīja, taču viņa seja bija piesarkusi vainīgā apkaunojumā. - Es tevi mīlēju. Citādi es nemūžam nebūtu lūdzis tavu roku.

- Mīlēji! - Vitnija rūgti nošņāca. - Neviens nojums nezina, ko šis vārds nozīmē! Mans tēvs teicās mani mīlam un pārdeva mani, lai glābtu pats sevi. Jums abiem rūp tikai tas, cik daudz naudas esmu vērta. Vismaz Kleitons nemēģināja mani aizvainot, apgalvodams, ka mīl. Viņš mani nopirka kā verdzeni un nu gaida, lai es pildītu savu norunas daļu, taču viņš vismaz neizliekas, ka mīl mani.

Pols saraustīti nopūtās.

- Gan es kaut ko izdomāšu, bet par bēgšanu nevar būt ne runas. Vai Vestlends... Vestmorlends... atteiksies no tevis?

Vitnija palūkojās uz viņu un ietiepīgi paslēja zodu.

- Nē, - viņa lepni atteica, un šajā mirklī viņa būtu sacījusi šo vārdu arī tad, ja tā nebūtu bijusi taisnība. Pagriezusies viņa devās uz durvīm un tad apstājās, lai pāri plecam atskatītos uz

Polu. - Elizabete Eštone joprojām nav precējusies, - viņa rūgti sacīja. - Esmu pārliecināta, ka viņas pūrs būs pietiekams, lai segtu tavus izšķērdīgos šā pēdējā ceļojuma izdevumus. Labāk sāc prātot, kā atgūt viņas labvēlību, lai varētu pievākt sev viņas naudu.

- Labāk aizveries! - Pols atcirta. - Citādi es tieši tā arī izdarīšu.

Vitnija aizcirta durvis.

Tikai tad, kad meitene atkal bija palikusi viena savā istabā, viņa ļāva vaļu asarām. Iekritusi gultā, viņa izraudāja spilvenā visus savus zaudētos sapņus. Viņa raudāja par sevi, par savām veltajām cerībām un nevienam nevajadzīgo mīlestību, ar kuru viņa visus šos gadus bija dāsni apveltījusi Polu. Viņa raudāja tāpēc, ka viņa bijusi ar mieru iznīcināt savu labo slavu Pola dēļ, kaut arī viņam rūpēja tikai paša māte un māsas. Taču visvairāk un visdusmīgāk viņa raudāja par savu muļķību.

Kad Klarisa tovakar atnesa uz Vitnijas istabu vakariņu paplāti, meitenes acis bija aiztūkušas, bet krūtis sāpēja, taču naida un izmisuma vētra gandrīz bija beigusies. Viņa paēda vienatnē, un viņas domas vijās reibinošā, skumjā virpulī, kam nebija ne sākuma, ne gala.

Nākamajā pēcpusdienā Vitnija vairs nedusmojās uz Polu. Patiesībā viņa pat jutās savādi vainīga. Viņa bija vienmēr iztēlojusies Polu kā mūsdienu bruņinieku spožās bruņās, un viņš patiesībā nemaz nebija vainīgs, ka nespēja attaisnot šādus sapņus. Vitniju aizvien vairāk pārņēma kauns un vainas apziņa par negribēto lomu, kāda viņai bija izrādījusies Pola jau tā sliktajos finansiālajos apstākļos. Viņa bija darījusi visu, lai panāktu viņa bildinājumu, un, pieņemdama to, negribot bija likusi Polam iztērēt naudu, kuras viņai nebija.

Vēlāk pēcpusdienā, Vitnijai bezmērķīgi klaiņojot starp rožu dārza pēdējiem ziediem, viņas rosīgais prāts no problēmu apcerēšanas pievērsās risinājumu meklēšanai. Drīz vien viņas galvā bija nobriedis aptuvens plāns. Elizabete mīlēja Polu, par to nu Vitnija bija pārliecināta. Tātad noteikti bija kas tāds, ko Vitnija varēja izdarīt, lai visu atkal vērstu par labu un Elizabete atkal pieņemtu Polu, ja tas nolemtu no jauna sākt viņu aplidot.

Mirkli svārstījusies, Vitnija ciešāk savilka ap pleciem zīda šalli. Ņemot vērā viņas pašas neskaidro stāvokli, viņa nekādi nevarēja būt cilvēks, kas spētu uzņemties atbildību par citu cilvēku jūtām. Un tomēr viņai to vajadzēja darīt, turklāt Vitnija nekad nebija spējusi gļēvi stāvēt malā un cerēt, ka liktenis visam liks nokārtoties pareizi.

Vairākas dienas piemirstā apņēmībā Vitnija nolēma ķerties pie darba. Iegājusi mājā, viņa steidzīgi nosūtīja vēstuli Elizabetei un sāka soļot šurpu turpu pa guļamistabu, prātodama, vai Elizabete tiešām noraidīs šo uzaicinājumu. Pagājušo gadu laikā Vitnija bija izturējusies pret viņu tik kareivīgi greizsirdīgi un tik daudzas reizes izjokojusi Elizabeti, ka nabadzītei droši vien gluži saprotamā kārtā būs aizdomas par šādu pēkšņu un novēlotu draudzības piedāvājumu.

Vitnija jutās pārliecināta, ka Elizabete nevēlēsies ierasties pie viņas, un salēcās, izdzirdējusi no guļamistabas sliekšņa Elizabetes maigo balsi.

- Vai tu... vai tu lūdzi, lai es atnāku? - Viņas zilās acis nervozi šaudījās pa istabu, un izskatījās, ka viņa ir gatava kuru katru mirkli mesties projām.

Iedrošinot viņai uzsmaidījusi, Vitnija pieklājīgi atteica:

- Jā, un es ļoti priecājos, ka tu esi ieradusies. Vai drīkstu paņemt tavus cimdus un cepuri? - Kad viņa pastiepa roku, Elizabete nervozi satvēra cepuri, kā sargājot uzspiezdama to ciešāk galvā, un Vitnija atcerējās kādu citu Elizabetes cepuri - mazu salmu cepurīti ar sārtām lentēm, ko Pols pirms daudziem gadiem reiz bija uzslavējis. Pēc piecām minūtēm cepurīte bija atradusies zem Vitnijas šūpuļkrēsla kājām. Vitnija atskārta, ka Elizabete arī domā par to pašu, un nosarka, atcerējusies nabaga Elizabetes šausmu kliedzienu.

- Es... es labāk atstāšu to galvā, - Elizabete izteica.

- Es saprotu. - Vitnija nopūtās. Turpmākās pusstundas laikā Vitnija lika pasniegt tēju un mēģināja ar dažādām izklaidējošām sarunām Elizabeti nomierināt, taču viešņa atbildēja tikai ar vienzilbīgiem vārdiem, sēdēdama uz pašas krēsla maliņas, it kā gatavotos pēc pirmā skaļākā trokšņa mesties ārā no istabas.

Beidzot Vitnija ķērās pie lietas.

- Elizabete, - viņa iesāka, juzdamās ļoti neomulīgi, ka ir spiesta atzīties vājumā sievietei, ko allaž bija uzskatījusi par savu lielāko sāncensi, - man tev jālūdz piedošana par milzīgo netaisnību, ko esmu tev nesen nodarījusi, kā arī par dažām briesmīgajām ciešanām, ko es tev sagādāju, kad mēs vēl bijām mazas. Runājot par Polu... - viņa teica, - ... es saprotu, cik ļoti tu mani ienīsti, un es tevi par to nevainoju, tomēr labprāt vēlētos tev palīdzēt.

- Man palīdzēt? - Elizabete neizpratnē atkārtoja.

- Palīdzēt tev apprecēties ar Polu, - Vitnija paskaidroja.

Elizabetes zilās acis iepletās.

- Nē! Nē, tas nav iespējams, - viņa stostījās, koši piesarkdama.

- Protams, ir! - Vitnija iebilda, pasniegdama viešņai šķīvi ar cepumiem. - Tu esi ļoti skaista meitene, un Pols ir allaž...

- Nē, - Elizabete klusu iebilda, pašūpodama gaišmataino galvu. - Skaista esi tu. Es labākajā gadījumā esmu tikai glīta.

Spērusi tik milzīgu soli draudzīgu attiecību nodibināšanai ar Elizabeti, Vitnija netaisījās padoties.

- Tu tik lieliski proti uzvesties, Elizabete. Tu vienmēr izda- , ri un pasaki tieši to, kas vajadzīgs attiecīgajā brīdī.

- Es pasaku tieši kaut ko garlaicīgu, - Elizabete jauki ie- ļ bilda. - Toties tu vienmēr saki kaut ko interesantu un aizraujošu. |

- Elizabete, - Vitnija sacīja, nespēdama apvaldīt uzjautrinājumu, - es vienmēr esmu bijusi neiedomājama, toties tu - ide- ļ āla un nevainojama.

Elizabete atslīga krēslā un iesmējās.

- Nu re! Es tavā vietā būtu tikai pateikusies, taču tu vienmēr pasaki kaut ko neparastu.

- Rimsties izteikt man komplimentus, - Vitnija smiedamās brīdināja. - Tu taču zini, ka mani nevarēsi uzveikt, un tā mums ļ visu vakaru nāksies vienai otru slavēt.

Atkal kļuvusi nopietna, Elizabete sacīja:

- Es ļoti priecājos par tevi un Polu. - Redzēdama Vitnijas apjukušo skatienu, viņa paskaidroja: - Ikviens zina, ka jūsu saderināšanās ir noslēpums, taču, tā kā visi par to runā, man šķita, ka tu neiebildīsi, ja es to pieminēšu.

- Ko tu ar to gribi teikt? - Vitnija piesmakuši noprasīja. - Kas vēl to zina?

- Ļauj man padomāt. Aptiekārs Oldenberija kungs to pateica man un Mārgaritai. Viņš sacīja, ka esot to dzirdējis no lēdijas Jūbenkas kalpones, kas dzirdējusi to no lēdijas Jūbenkas, kura to savukārt uzzinājusi no Pola mātes. Droši vien to zina viss ciems.

- Bet tā taču nav taisnība! - Vitnija izmisusi iesaucās.

Elizabetes maigā sejiņa sadrūma.

- Lūdzu, nesaki tā! - viņa satraukta lūdzās. - Tikai ne tagad, kad Pīters ir gandrīz gatavs izteikt bildinājumu!

- Kuru tad Pīters grasās bildināt? - Vitnija apvaicājās, uz mirkli aizmirsusies.

- Mani. Bet viņš to nedarīs, ja Pols būs brīvs. Redzi, Pīters ir kautrīgs, un viņš vienmēr ir uzskatījis, ka es pret Polu loloju slepenas jūtas, kaut arī tā nemaz nav. Bet, pat ja tā būtu, mans tēvs nemūžam neļautu man precēties ar Polu, jo viņš briesmīgi šķiežas ar naudu un visi viņa zemes īpašumi ir ieķīlāti.

Vitnija atkrita krēslā un blenza uz Elizabeti.

- Pīters Redferns ir kautrīgs? - viņa atkārtoja. - Elizabete, vai mēs runājam par to pašu Pīteru Redfernu? Par to, kas gribēja man sadot tajā dienā, kad tu piknika laikā nokriti no koka?

- Nu, manā klātbūtnē viņš ir ļoti kautrīgs, - Elizabete atteica.

Palikusi bez valodas, Vitnija domās iztēlojās Pītera vasar-

raibumaino seju un plānos, rudos matus, pūlēdamās iedomāties, kā gan viņš varējis iekarot tādu trauslu, ēterisku skaistuli kā Elizabete, kurai Pols allaž bija ēdis no rokas.

- Vai tu tik tiešām gribi teikt, - Vitnija izdvesa, - ka visus šos gadus esi mīlējusi Pīteru?

- Jā, - Elizabete aprautā balsī atzinās. - Bet, ja tu visiem pateiksi, ka neprecēsies ar Polu, Pīters atkāpsies, kā to allaž ir

darījis, un ļaus Polam ieņemt savu vietu. Un tad es... es... - Elizabete sataustīja savu mežģīņoto kabatlakatiņu, un pār viņas vaigiem sāka ritēt asaras. f Vitnija pielieca galvu.

- Kā tev izdodas tā paraudāt? - viņa apbrīnā apvaicājās.

- Es vienmēr tikai elsoju un šņākuļoju, un manas asaras plūst kā no strūklakas.

Elizabete caur asarām iesmējās, uzmanīgi nosusināja acis un lūdzoši pacēla tās pret Vitniju.

- Tu teici, ka esi darījusi man pāri un nožēlo to. Ja tu tik tiešām runāji patiesību, vai tu nevarētu vēl pagaidīt pāris dienu un tikai tad atsaukt savu saderināšanos ar Polu? Pīters kuru katru mirkli ir gatavs lūgt manu roku, es to jūtu.

- Tu nesaproti, ko prasi no manis, - Vitnija saspringusi atteica. - Ja kāda zināma persona izdzirdēs šīs baumas un noticēs, ka es patiešām esmu saderinājusies ar Polu, mana dzīve vairs nebūs ne graša vērta. - Izskatījās, ka Elizabete grasās no jauna apraudāties, un Vitnija pielēca kājās, mocīdamās starp pārliecību, ka dažām dienām tik tiešām nebūs nekādas nozīmes, un neizskaidrojamām bailēm, ka viss varētu beigties ar katastrofu. - Labi, es tev došu trīs dienas laika un tad šīs baumas apturēšu, -Vitnija negribīgi piekāpās.

Vēl krietnu brīdi pēc Elizabetes aiziešanas Vitnija palika sēžam istabā prātodama un raizēdamās. Ja visi, arī kalpotāji, tik tiešām atklāti tenkoja par viņas “saderināšanos” ar Polu, Klei-tons pēc atgriešanās noteikti to uzzinās. Viņš bija licis ļoti skaidri saprast, ka necietīs cilvēku runas par viņas saderināšanos ar kādu citu, izņemot viņu pašu, un Vitnija pūlējās izdomāt pierādi- j jumu, ka tas, kas noticis, nebūt nav viņas vaina, viņa patiesībā ir pateikusi Polam, ka neprecēsies ar viņu, tieši tā, kā bija solījusi Kleitonam.

Viņš bija pieņēmis Vitnijas solījumu un ticējis, ka viņa to pildīs, un Vitnija vēlējās, lai Kleitons noticētu, ka viņa tā patiešām rīkojusies, taču vienīgais, kas spēja to pierādīt, bija Pols,ļ kurš nepavisam nebija noskaņots viņai palīdzēt.

Vitnija iekoda lūpā, noraizējusies par kaut ko vairāk nekā tikai par sava goda zaudēšanu. Tagad, kad iespēja apprecēties ar Polu vairs nedeva viņai drosmi, meitenei bija atlikušas tikai dziļas, patiesas bailes no Kleitona dusmām. Jo vairāk viņa par tām prātoja, jo nāca pie lielākas pārliecības, ka labākais veids, kā izvairīties no iespējamās katastrofas, ir doties uz Londonu un izskaidrot Kleitonam visu, kas šeit noticis. Viņš dusmosies mazāk, ja uzzinās to no viņas, nevis no kāda svešinieka. Kleitons sapratīs, ka Vitnija nav vainīga. Galu galā, ja viņa patiešām grasītos precēties ar Polu, kā to runāja ļaudis, kāpēc gan viņai būtu vajadzīgs atgriezties Londonā, lai satiktos ar Kleitonu?

Vitnija apņēmīgi piecēlās un devās pa gaiteni uz krustmātes istabu. Viņa izstāstīja krustmātei visu, arī baumas par viņas un Pola saderināšanos, pastāstīja par izjukušo bēgšanas plānu. Krustmāte Enna nobālēja, tomēr nebilzdama ne vārda, kamēr Vitnija beidza savu stāstu.

- Ko tu grasies tagad iesākt? - viņa beidzot pavaicāja.

- Manuprāt, būtu vislabāk, ja es atgrieztos Londonā un apmestos pie Emīlijas. Uzreiz pēc ierašanās es paziņošu viņa gaišībai, ka dzīvoju tur, un viņš, dabiski, atbrauks pie manis. Tad es izvēlēšos īsto brīdi, lai pastāstītu viņam par šīm baumām. Šaubos, vai viņš par tām īpaši uztrauksies, ja vien noticēs, ka es neesmu vainīga.

- Es braukšu uz Londonu kopā ar tevi, - krustmāte tūdaļ piesolījās.

Vitnija papurināja galvu.

- Es labprāt to vēlētos, taču pastāv iespēja, ka viņš varētu atgriezties pirms mūsu satikšanās Londonā. Ja tā notiks, viņš dzirdēs baumas un, bez šaubām, dosies taisni šurp. Man vajag, lai tu paliec tepat, visu paskaidro un nomierini viņu.

- Burvīgi, - lēdija Enna sausi noteica, tomēr pasmaidīdama. - Labi, es palikšu mājās. Ja tev izdosies viņu Londonā uzmeklēt, kā tu izskaidrosi viņam savas ierašanās iemeslu?

Vitnijas gludā piere īgni saraucās.

- Laikam jau nāksies teikt viņam taisnību - atklāt manas

bailes, ka viņš varētu atgriezties ciemā un noticēt, ka, par spīti viņa brīdinājumam, es neesmu atraidījusi Polu. Kaut arī man šķiet pārāk muļķīgi mesties uz Londonu kā trusītim, kas izbijies no viņa dusmām. Šis cilvēks ir ienācis manā dzīvē tikai pirms dažiem mēnešiem, un kopš tā laika esmu bijusi viņam kā tāda marionete, kas dejo pēc viņa stabules. Manuprāt, es viņam pateikšu arī to! - Vitnija dumpīgi pabeidza.

- Ja jau tu esi nolēmusi runāt godīgi, - krustmāte Enna ieminējās, un viņas acis zinīgi iemirdzējās, - kāpēc lai tu viņam nepateiktu, ka viņš tev sācis patiešām patikt un ka tu grasies piekrist jūsu saderināšanās norunai? Viņš būtu ārkārtīgi iepriecināts, ļ ja to uzzinātu.

Vitnija kā apsvilusi uzlēca kājās.

- Nekādā ziņā! - viņa dedzīgi noskaldīja. - Ņemot vērā to, j ka viņam visu šo laiku ir bijis vienalga, vai es gribu ar viņu precēties, un to, ka viņš ne mirkli nav šaubījies, ka tas tomēr notiks, es neredzu iemeslu, lai glaimotu viņa iedomībai, paziņojot, ka vēlos ar viņu precēties. Turklāt es vēl nemaz neesmu izdo- j mājusi, vai to gribu.

- Man gan liekas, ka esi, dārgumiņ.

Krustmātes klusā balss lika Vitnijai sastingt pusceļā uz durvīm.

- Un, ja tev tādējādi būtu vieglāk atzīties pašai savās jūtās,; es tev pateikšu, ka šis cilvēks tevi ļoti mīl un justos apmulsis, ja vien pats spētu to atskārst... un tas pavisam noteikti glaimotu ta-vai iedomībai.

- Tu kļūdies, krustmāt Enna, - Vitnija gurdi atteica. I - Viņš ne reizi nav sacījis, ka es viņam rūpētu. Esmu tikai viņa īpašums un nekas vairāk. Neliec man uz ceļiem rāpot pie viņa; J man jau tā ir palicis ļoti maz lepnuma, un es netaisos to ziedot, lai mazinātu viņa dusmas vai glaimotu viņa patmīlībai.

Elizabete Eštone ik pēcpusdienu ieradās, lai ziņotu, kāda ir situācija, taču arī trešās dienas beigās vēl nebija nekāda iemesla, lai priecātos. Klarisa un Vitnija jau kravāja mantas, lai nāka-mājā dienā brauktu uz Londonu, kad Elizabete iegāja guļamistabā kā tāds kareivis, kas sakauts atgriežas no kaujas, kurā tam būtu bijis viegli uzvarēt.

- Piters nav tuvāk bildinājumam kā pirms desmit gadiem, -viņa drūmi pateica un atkrita uz krēsla.

Vitnija iegrūda ceļasomā veselu klēpi apakšveļas un apjukuma pilnā izmisumā uzlūkoja Elizabeti.

- Vai tu par to esi pārliecināta?

- Bet protams, - Elizabete salti atbildēja. - Es ieminējos, ka mēs šodien varētu vakariņot pie manis bez manu vecāku klātbūtnes, un vai zini, ko viņš sacīja? Viņš sacīja, - Elizabete smagi nopūtās, - ka viņam patīk vakariņot kopā ar maniem vecākiem.

- Idiots tāds! - Vitnija nikni iesaucās un sāka staigāt šurpu turpu. - Var jau būt, ka tu esi gatava samierināties ar neveiksmi, bet es to nevēlos darīt - vismaz ne attiecībā uz Pīteru Redfernu! Viņš taču ir dievinājis tevi kopš mūsu bērnības. Viņam ir vajadzīgs tikai kāds pamudinājums, lai bez liekas kavēšanās lūgtu tavu roku. - Vitnija ar kāju pastūma malā jau sakravātu ceļasomu un sarauktu pieri nopētīja mantas, kas mētājās pa visu istabu. - Izdomāju! - viņa piepeši iesaucās, apcirzdamās pret Elizabeti, un viņas acīs staroja nerātns, pārdrošs mirdzums, ko Elizabete tik labi atcerējās no senajām dienām. To redzēdama, viešņa izbiedēta sarāvās.

- Vitnija, lai arī ko tu taisītos darīt, mēs to nedarīsim.

- Darīsim gan! - Vitnija triumfējot pasludināja. - Eštones jaunkundz, es uzaicinu jūs sev līdzi uz Londonu.

- Bet es nemaz negribu braukt uz Londonu! - Elizabete apjuka. - Es gribu Pīteru.

- Labi, un šovakar tu viņu dabūsi. Tagad atkārto to, ko sacīšu: “Jā, es braukšu uz Londonu kopā ar tevi.”

- Jā, es braukšu uz Londonu kopā ar tevi, - Elizabete paklausīgi atkārtoja. - Bet es nemaz negribu...

- Lieliski, jo tev tas nemaz nebūs jādara. Gluži vienkārši es tev to piedāvāju, un tu piekriti. Tagad, kad tu sacīsi Pīteram, ka

esi piekritusi braukt man līdzi, tas nebūs melots. - Apņēmīgi satvērusi iztrūcināto Elizabeti aiz rokas, Vitnija pievilka viņu pie rakstāmgalda. - Tagad uzraksti Pīteram un ielūdz viņu šovakar pie manis vakariņās. Pasaki viņam... - Vitnija mirkli apsvēra, piespiedusi pirkstu pie lūpām, un beidzot iesmējās pati par savu izdomu. - Pasaki viņam, ka mēs abas gribam izdarīt kaut ko pavisam neparastu. Tas viņu izbiedēs.

- Pīteram nepatiks, ka mēs abas gribam braukt uz Londonu, - Elizabete iebilda.

- Viņam šī doma riebsies! - Vitnija lepni piekrita.

- Kaut arī esmu jau pieaugusi, Pīters joprojām skatās uz mani tā, it kā gaidītu, ka es kuru katru mirkli izdarīšu kaut ko nepiedodamu.

Pirmo reizi savā pieklājīgajā un pakļāvīgajā d/«īvē Elizabete ietiepās.

- Ja Pīteram tas nepatiks, es nekur nebraukšu.

Aizvainota par Elizabetes nesapratni, Vitnija atcirta:

- Tu jau arī nekur nebrauksi. Vai tad tu nesajēdz, ka Pīters būs sašutis, jau tikai iedomājoties vien, ka mēs kaut kur varētu doties kopā. Viņš nedomā, ka esmu mainījusies. Viņam joprojām šķiet, ka es esmu tas pats mazais skuķis, kas mēdza ar kaķeni apšaudīt mācītāja Snoudgrāsa veco ķēvi.

- Tu tiešām to darīji? - Elizabete noelsās.

- To un vēl daudz ko citu, ko Pīters lieliski zina, - Vitnija nesatricināmi atteica. - Viņš mēģinās tevi atrunāt no braukša- j nas man līdzi, taču tev jāsaka viņam, ka es uzstāju. Es tik tiešām uzstāšu, un, kad Pīters redzēs, ka mūs nevar pierunāt, viņš : būs spiests izdarīt vienīgo, ko spēj.

- Ko tad? - Elizabete apvaicājās, izskatīdamās ieinteresēta, tomēr šaubīdamās.

Vitnija izmisumā pacēla rokas.

- Viņš taču lūgs tavu roku, nejēga tāda! - Iedrošinot sirsnī- ļ gi saņēmusi Elizabetes trīcošo roku, Vitnija piebilda: - Lūdzu, lūdzu, uzticies man! Nekas nespēj tik ātri izspiest no vīrieša precību piedāvājumu kā bailes, ka tu viņu varētu atstāt. Un nekas

nepadara vīrieti tik drosmīgu un brašu kā iespēja izglābt nevainīgu sievieti no “nepiedienīgiem sabiedrotajiem” - šajā gadījumā no manis. Nikolā Divils nepievērsa man uzmanību tik ilgi, līdz sāka strīdēties ar kādu kungu, kas mani aplidoja, un tad metās tam virsū kā tāds atriebības eņģelis, lai pasargātu mani no kāda, kas ne tuvu nebija tik bīstams flirtētājs kā viņš pats\ Vari man ticēt, tas mani ārkārtīgi uzjautrināja. Tagad apsēdies un raksti! Gan tu redzēsi, ka jau šovakar Pīters lūgs tavu roku. //

Elizabete negribīgi paklausīja, un drīz vien sulainis aiznesa Pīteram vēstuli.

Trīs stundas vēlāk, par spīti protestiem, Elizabete tika ieģērbta Vitnijas vispārdrošākajā tērpā, kas uz laiku bija saņemts īsāks, un viņas zeltainās cirtas tika saspraustas augstā mezglā. Klarisa un Vitnija pievilka meiteni, kas joprojām pretojās, pie spoguļa.

- Nu, nebaidies, - Vitnija mudināja, - paskaties, cik jauki tu izskaties...

Elizabetes kautrīgais skatiens pārslīdēja elegantā zīda tērpa pieguļošajām krokām, saviem slaidajiem gurniem un tievajam viduklim un beidzot šausmās sastinga pie dziļā krūšu izgriezuma. Viņa tūdaļ pacēla rokas, lai ar plaukstām aizsegtu krūtis, kas spiedās ārā no tērpa ņiebura.

- Es nevaru, - viņa piesarkdama noelsās.

Vitnija izvalbīja acis.

- Vari gan, Elizabete! Francijā šāds tērps tiktu uzskatīts tikai par mazliet pārdrošu.

Nervozi ieķiķinājusies, Elizabete lēni nolaida rokas.

- Vai tev šķiet, ka Pīteram tas patiks?

- Nē, - Vitnija priecīgi pareģoja, - īpaši tad, kad es viņam pateikšu, ka uzskatu tavus tērpus par pārāk piedienīgiem un ka Londonā piespiedīšu tevi iegādāties vēl dažus līdzīgus apģērba gabalus, ko vilkt tajās ballēs, uz kurām mēs iesim.

Astoņos vakarā Pīters iesoļoja sveču gaismas apspīdētajā viesistabā, kur jau gaidīja abas jaunās sievietes. īsi pamājis Vit-nijai, viņš pārlaida acis telpai, meklēdams Elizabeti, kura skatījās pa logu, uzgriezusi viņam muguru.

- Ko tad tik neparastu jūs abas esat nolēmušas darīt? - viņš noprasīja.

Elizabete lēni pagriezās, un Pītera seja sastinga komiskā neticībā. Iepletis muti, viņš stiklainām acīm blenza uz meiteni.

Elizabete, kas acīm redzami bija cerējusi, ka viņš uzmetīs viņai tikai vienu skatienu un tūdaļ lūgs viņas roku, klusēdama gaidīja. Kad Pīters sastindzis klusēja, viņas smalkais zods ietiepīgā apņēmībā paslējās, un pirmo reizi divdesmit viena gada laikā Elizabete sāka apzināti izmantot savu iedzimto sievišķīgo viltību.

- Vitnija rīt ņem mani līdzi uz Londonu ilgākā izbraucienā, -viņa paskaidroja, soļodama šurpu turpu un izrādīdama savus daiļumus satriektā Pītera acu priekšā. - Vitnija domā, ka Londonā man būs satriecoši panākumi, tiklīdz man būs jauni tērpi un jauna frizūra. Viņa man iemācīs arī flirtēt ar vīriešiem, - Elizabete piebilda, nevainīgi iepletusi acis. - Protams, - viņa pēkšņā iedvesmā pabeidza, - es tiešām ceru, ka nepārvērtīšos tik ļoti, lai pēc mūsu atgriešanās tu mani vairs nepazītu...

Vitnijas lūpas notrīcēja atzinīgos smieklos, ko viņa aši apslāpēja, ieraudzīdama Pītera saniknoto skatienu.

- Pie joda, ko tu esi iedomājusies? - viņš sašutis noskaldīja.

Vitnijai izdevās izlikties gandrīz tikpat nevainīgai kā Elizabetei.

- Es tikai gribēju paņemt Elizabeti savā gādībā.

- Bendes rokās viņai klātos daudz drošāk! - Pīters iekliedzās. - Es nepieļaušu...

- Paklau, Pīter, - Vitnija mierināja viņu, izmisīgi pūlēdamās nesmieties, - esi taču prātīgs. Es tikai gribu aizvest Elizabeti uz Londonu un iepazīstināt ar pāris kungiem, ar kuriem šonedēļ iepazinos ballē. Tie ir ārkārtīgi apburoši neprecēti vīrieši, un tiem visiem ir nevainojama izcelšanās un laba slava. Var jau būt, ka viņi ir mazliet pārdroši, bet esmu pilnīgi pārliecināta, ka Elizabete neiemīlēsies visos uzreiz. Varbūt tikai vienā vai divos. Tu taču zini, ka viņai ir laiks precēties. Viņa ir gadu vecāka par mani.

- Es zinu, cik gadu viņai ir! - Pīters pārskaities pieglauda matus.

- Tad tev būtu jāzina ari tas, ka tu nevari noteikt viņas rīcību. Tu neesi viņai ne tēvs, ne vīrs un pat ne līgavainis, tāpēc izbeidz iebilst un samierinies! Es tikmēr aiziešu palūkoties, vai vakariņas jau gatavas, - Vitnija noteica un steidzīgi aizgriezās, lai Pīters neredzētu viņas smaidu.

Vitnija bija pilnīgi pārliecināta, ka Pīters lūgs Elizabetes roku tūlīt pēc viņu atgriešanās mājās. Viņa kļūdījās; kad Vitnija pēc desmit minūtēm atgriezās viesistabā, abi stāvēja roku rokā.

- Man ir ļoti žēl izjaukt tavus plānus, - Pīters izsmējīgi paziņoja, - bet Elizabete nebrauks tev līdzi uz Londonu. Viņa nupat piekrita kļūt par manu sievu. Nu, - viņš īgni pavaicāja, - ko tu par to teiksi?

- Ko es teikšu? - Vitnija atkārtoja, nolaizdama acis, lai slēptu savu iepriecinājumu. - Nu... tas ir tik negaidīti, Pīter. Es tik ļoti gribēju... lai Elizabete tuvāk iepazītu Londonas dzīvi.

Labsirdīgais Pīters smaidīdams iecietīgi uzlūkoja savu līgavu un jau draudzīgāk noteica:

- Ja jau tu tik ļoti gribi vest Elizabeti uz Londonu, tad jūs abas kopā varēsiet nopirkt viņai kāzu kleitu. Ja viņas tēvs šovakar pieņems manu piedāvājumu, viņa droši vien gribēs doties ceļā jau rīt, un viņa jau man sacīja, ka vēlas, lai tu kļūtu par līgavas māsu.

Divdesmit trešā nodaļa

Ārčibaldu mājā Vitniju sagaidīja satrauktā Emīlija. Draudzenes brūnie mati bija apsieti ar lakatiņu, bet vaigi - pagalam notraipīti.

-Tu izskaties pēc skursteņslauķa! - Vitnija iesmējās.

- Tu izskaties pēc glābēja eņģeļa! - Emīlija atsaucās un apskāva viņu. - Vai bruņinieku pie vakariņu galda drīkst sēdināt blakus dižciltīgajam? - viņa izmisusi jautāja.

Vitnija apjukusi samirkšķināja acis.

- Pie visa vainīgas tās sasodītās viesības, - Emīlija paskaidroja salonā, kad Vitnija bija novilkusi virsdrēbes, bet Klarisa aizsūtīta uz viņas istabu. - Maikla māte apgalvo, ka man jāsāk rīkot viesības tā, kā piedienētos Maikla stāvoklim stfbiedrībā. Vai tu vispār nojaut, cik sarežģīti ir sasēdināt viesus pie vakariņu galda saskaņā ar labo toni? Paskaties, ar ko man nākas nodarboties! - Piegājusi pie rakstāmgalda, Emīlija paķēra vietu plānu, kurā vairākas reizes bija izsvītroti un no jauna ierakstīti vārdi. - Saki taču man - vai dižciltīgo drīkst sēdināt blakus bruņiniekam? Maikla māte man aizdeva veselu duci grāmatu par pieklājīgu uzvedību, bet tās ir tik pārpildītas ar pretrunām un likumu izņēmumiem, ka, to visu izlasījusi, es zinu mazāk nekā pirms tam.

Vitnija aši nopētīja vietu plānu un apsēdās pie galda. Iemērkusi spalvu tintē, viņa izveicīgi pārrakstīja viesu vārdus un veltīja apjukušajai draudzenei saulainu smaidu.

- Rīkojoties pēc krustmātes Ennas pamācībām, es to varu izdarīt arī tad, kad vakariņās piedalās augstdzimušas personas no piecām valstīm.

Emīlija noslīga uz dīvāna. Viņas acis joprojām bija raižu aizmiglotas.

- Tās ir mūsu pirmās oficiālās viesības, un Maikla māte uzmanīs katru manu soli. Pieklājība un formalitātes viņai ir kā dienišķā maize. Viņa ārkārtīgi sašuta, kad viņas dēls apprecēja tādu niecību kā mani, un es vairāk par visu vēlos viņai parādīt, ka spēju sarīkot tik ideālas, tik satriecošas viesības, kādas viņai nekad vēl nav gadījies apmeklēt!

Vitnija, kas visu šo laiku bija lauzījusi galvu, kāda iemesla pēc gan varētu satikties ar Kleitonu, pamazām atplauka iepriecinātā smaidā. Atkal pagriezusies pret rakstāmgaldu, viņa paņēma spalvu un ierakstīja vietu plānā viņa vārdu un titulu.

- Tagad tu noteikti kļūsi par gada slavenāko namamāti, -viņa lepni paziņoja, sniegdama plānu Emīlijai. - Un tavu vīramāti tas padarīs neganti greizsirdīgu!

- Kleimoras hercogs! - Emīlija noelsās. - Bet viņš taču noturēs mani par visiedomīgāko cilvēku pasaulē. Turklāt viņš nemaz neieradīsies - neviens no mūsu viesiem nespēj viņam līdzināties, par spīti saviem tituliem.

- Viņš ieradīsies, - Vitnija pārliecināja draudzeni. - Iedod man vienu ielūgumu un papīra lapu. - Mirkli padomājusi, Vitnija uzrakstīja Kleitonam, paskaidrodama, ka ir ieradusies Londonā, lai apciemotu Emīliju, un ļoti cer, ka viņš ieradīsies Ārči-baldu viesībās. Pievienojusi vēstulei ielūgumu, Vitnija iedeva to vienam no Emīlijas kalpotājiem, likdama to aizvest viņa gaišības sekretāram Hadžinsa kungam Brūkstritā un pateikt Hadžin-sa kungam, ka vēstuli rakstījusi Stounas jaunkundze. Kleitons bija sacījis, ka Vitnijai tas jādara, ja viņa vēlas, lai Kleitons atgrieztos agrāk.

Drīz vien kalpotājs atgriezās ar ziņu, ka hercogs devies uz sava brāļa lauku māju un atgriezīsies Londonā agri nākamajā rītā - sestdien.

Emīlija izskatījās vienlaikus atvieglota un satriekta.

- Viņš būs pārāk noguris, lai rītvakar nāktu uz viesībām! -Viņa nopūtās.

- Gan viņš būs klāt, - Vitnija smaidīdama attrauca.

Pēc vakariņām Emīlija mēģināja ierunāties vispirms par Polu un tad par Kleimoras hercogu, taču Vitnija ļoti saudzīgi un ļoti stingri atteica, ka pagaidām nevēlas runāt ne par vienu no viņiem. Lai padarītu maigāku savu atteikumu uzticēties labākajai draudzenei, Vitnija pastāstīja viņai smieklīgo notikumu, kā viņa piespiedusi nabaga Pīteru lūgt Elizabetes roku.

- Elizabete ar Pīteru, viņu abu vecāki, Mārgarita un Meri-tona kundze šorīt kopā ar mani izbrauca no ciema, - viņa moži pabeidza. - Viņi devušies šurp, lai sagādātu Elizabetei pūru.

- Ja tikai pirms dažiem gadiem kāds man būtu teiiis, ka tu kādu dienu kļūsi par Elizabetes līgavas māsu, es būtu sacījusi, ka šis cilvēks ir jucis! - Emīlija iesmiedamās sacīja.

- Manuprāt, Elizabete grib tevi aicināt par goda viesi, - Vitnija atteica. - Kāzu ceremonija notiks Londonā, jo šeit dzīvo lielākā daļa Elizabetes un Pītera radu.

Tikai sestdienas pēcpusdienā Vitnija atļāva sev domās pievērsties gaidāmajai tikšanās reizei ar Kleitonu. Abas ar Klarisu viņas visu rītu pavadīja, iepirkdamas Emīlijas vietā, un atpakaļceļā Vitnija palūdza Arčibaldu kučierim iegriezties parkā un apstāties. Pametusi Klarisu ratos, meitene pa taku aizsoļoja uz rūpīgi kopto krizantēmu dobju pusi.

Viņa bija sacījusi krustmātei Ennai, ka Kleitonam viņa ir vienaldzīga, tomēr Vitnijai bija skaidrs, ka patiesībā tas tā nemaz nav. Viņš bija teicis, ka “grib” viņu, un tas noteikti nozīmēja, ka Kleitons viņu iekāro. Vitnija apsēdās uz parka soliņa, un viņas vaigi viegli piesarka, atceroties Kleitona silto lūpu pieskārienu un viņa roku glāstus.

Viņa atcerējās visas tās reizes, kad abi bija tikušies, sākot no tās pirmās dienas, kad viņa bija ieraudzījusi Kleitonu Anglijā. Viņš bija stāvējis pie strauta, ar plecu atbalstījies pret platānu, un noskatījies, kā viņa sauļo savas kailās kājas. Jau todien viņi bija saderināti, taču Vitnija bija burtiski padzinusi viņu no savas zemes. Meiteni pārņēma taisnīgs sašutums, atceroties, kā Kleitons ar pātagu bija viņai “uzskaitījis”, taču tas tūdaļ pagaisa, iedomājoties, ko viņa bija darījusi, lai to izpelnītos. Vitnija viegli pasmaidīja, atcerēdamās vakaru, kad viņi Kleitona mājā bija spēlējuši šahu, un viņas vaigi piesarka vēl vairāk, atceroties Kleitona vētraini kaislīgos skūpstus, pirms viņš bija pavadījis Vitniju mājās.

Kleitons viņu iekāroja. Un viņš ļoti lepojās ar Vitniju - to viņa bija pamanījusi Rezerfordu ballē. Protams, Kleitons viņu nemīlēja, taču par viņu interesējās. Vitnija viņu tik ļoti interesēja, lai viņš justos sāpināts nejauko vārdu dēļ, ko tā viņam bija sacījusi todien pie nojumes. Vitnijas sirdi apņēma maigums, atceroties, cik nikni Kleitons bija pretojies viņas skūpstam, līdz beidzot zaudēja savaldību un viņa rokas cieši piespieda meiteni sev klāt. Un viņa atcerējās arī to, cik izmisusi jutās, nolēmusi, ka viņi atvadās uz mūžu.

Vitnija bargi atgādināja sev iedomīgo, tirānisko un augstprātīgo veidu, kādā Kleitons bija panācis viņu saderināšanos, un tūdaļ padzina šo domu. Jā, Kleitons bija tieši tāds, un tomēr arī viņš Vitniju interesēja, un nebija nekādas jēgas to noliegt tikai tādēļ, lai joprojām uzkurinātu viņas nicinājuma un nepadevības liesmas.

Kleitons bija kļuvis viņai tuvs, un, ja Vitnija nebūtu bijusi kā apsēsta ar domām par laulībām ar Polu, viņa būtu to sapratusi daudz agrāk. Viņas prāts ietiepīgi nevēlējās pārāk iedziļināties jūtās, kādas viņai bija pret Kleitonu; šķita nepiedienīgi kaut vai tikai apsvērt iespēju, ka viņa mīl Kleitonu, ja tikai pirms trim dienām viņa bija domājusi, ka mīl Polu. Turklāt, visus šos gadus ticēdama, ka mīl Polu, un beigās atklādama, ka ir bijusi tikai akli aizrāvusies ar viņu, Vitnija vairs nespēja paļauties uz savu spēju pareizi novērtēt pašai savas jūtas. Tomēr Kleitons viņai

bija tuvs, un to noliegt nebija jēgas. Viņa allaž bija kaislīgi atsaukusies uz Kleitona glāstiem, un, kaut arī viņš bieži vien saniknoja Vitniju, lika viņai arī smieties.

Viņiem bija jāprecas. Kleitons to bija izlēmis jau pavasarī, un viņa nelokāmā griba gūs virsroku tikpat noteikti, kā vakaros mēdz rietēt saule.

Tas bija neizbēgami, un nu Vitnija bija gatava ar to samierināties. Šis izskatīgais, ietekmīgais, izsmalcinātais augstmanis kļūs par viņas vīru. Šovakar viņš aiz dusmām kļūs vai traks, kad Vitnija viņam pateiks, ka, pēc ciema ļaužu domām, viņa ir saderinājusies ar Polu.

Vitnija nopūtusies ar kurpes purngalu pabikstīja oli. Klusībā viņa nojauta, ka spēs apvaldīt Kleitona dusmas, gluži vienkārši paziņojot, ka piekrīt salaulāties ar viņu, kad vien viņš to vēlēsies. Tagad atlika tikai noskaidrot, kādā tonī runāt, atklājot viņam to. Vitnija varēja saglābt kaut vai daļu goda, izturēdamās salti vienaldzīgi un sacīdama apmēram šādus vārdus: “Tā kā man patiesībā nav citas izvēles kā vien precēties ar jums, mēs tikpat labi varam to darīt, kad vien jums tas ienāks prātā.” Ja viņa tā pateiktu, Kleitons, bez šaubām, uzlūkotu viņu ar to sarkastiski uzjautrināto sejas izteiksmi, kas allaž mēdza Vitniju sakaitināt, un atbildētu viņai kaut ko tikpat vienaldzīgu, piemēram: “Kā vēlaties, kundze.”

Vitnija nelaimīga sarauca pieri. Kaut arī tā tiktu paglābts viņas lepnums, būtu briesmīgi, ja viņu laulība sāktos tā - ar savstarpēji tēlotu pilnīgu vienaldzību. Patiesībā viņa nemaz nejutās tik vienaldzīga. Šo pēdējo dienu laikā Vitnija bija ilgojusies pēc Kleitona vairāk, nekā pati būtu varējusi iedomāties; viņa bija ilgojusies pēc Kleitona mierīgā spēka, laiskā smaida; viņa bija ilgojusies pēc abu biežās kopīgās jautrības un pat pēc viņu strīdiem!

Tā jūtoties, šķita ne vien muļķīgi, bet pilnīgi aplam izlikties, ka doma par precēšanos viņai liekas nīstama. Domās Vitnija pārlika vēl kādu veidu, kā atklāt Kleitonam, ka viņa salaulāsies ar viņu. Šajā vakarā, pēc tam, kad viņa būs atklājusi visu mājinieku pārliecību, ka viņa ir saderināta ar Polu, viņa varēs maigi uzsmaidīt Kleitona pelēko acu nesatricināmajam skatienam un sacīt: “Manuprāt, labākais veids, kā šīs baumas izbeigt, ir paziņot par mūsu saderināšanos.” Viņas smaids liks Kleitonam saprast, ka viņa padodas, ļaujot viņam gūt virsroku karā, kas visu šo nedēļu laikā bija plosījies starp viņiem. Jā, viņas lepnums mazliet ciestu, taču Kleitons kļūs par viņas vīru un viņš tik tiešām bija pelnījis zināt, ka viņa to dara labprātīgi.

Ja viņa tā paziņotu par savu lēmumu, nevis atbildētu izsmējīgā sarkasmā, Kleitons droši vien viņu apskautu un pārdroši, jutekliski noskūpstītu. Jau tikai iedomājoties vien to, Vitnijai noreiba galva.

Pie joda ar visu lepnumu, viņa nolēma. Viņa izvēlēsies pēdējo variantu. Ejot atpakaļ uz ratiem, Vitnija juta, ka viņas dzīslās sāk pulsēt gaidas un laime.

Atgriezusies Emīlijas mājās, Vitnija uzzināja, ka Emīlija ir salonā kopā ar viesiem. Nevēlēdamās traucēt, Vitnija devās uz grezno viesu istabu, kurā bija apmetusies.

Emīlija ienāca pa durvīm tieši tajā mirklī, kad Vitnija ņēma nost cepuri.

- Elizabete, Pīters, Mārgarita un viņu vecāki nupat aizgāja. Elizabete ielūdza mani uz kāzām. - Emīlija nedroši piebilda: - Es... es viņus šovakar ielūdzu uz mūsu viesībām. Es tur neko nevarēju darīt, jo apkārt rosījās visi mūsu kalpotāji, nepārprotami gatavodamies vakaram.

Vitnija novilka cimdus un, neizpratnē smaidot, nopētīja Emīlijas raižpilno seju.

- Neuztraucies, mēs tikai izdarīsim pāris labojumu vietu plānā. Tas nav nekas sarežģīts.

- Nav jau gan, - Emīlija drūmi attrauca. - Redzi, iepirkda-mies viņi bija satikušies ar tavu draugu Divila kungu. Viņš apvaicājies Mārgaritai par tevi, un Elizabete viņam pastāstījusi, ka tu viesojies pie manis, un, dabiski, viņš ieradās kopā ar viņiem...

Vitnija juta, ka virs galvas savelkas negaisa mākoņi. Emīlija turpināja:

- Man nācās ielūgt ari viņu. Es zināju, ka tev tas varētu radīt dažus sarežģījumus, jo tu esi ielūgusi hercogu, bet es biju pilnīgi pārliecināta, ka Divila kungs atteiksies.

Vitnija noslīga uz gultas.

- Tomēr Niķī neatteicās, vai ne?

Emīlija papurināja galvu.

- Es biju gatava ar prieku nožņaugt Mārgaritu. Viņš acīm redzami interesējās tikai par tevi, taču viņa karājās Divilam pie rokas kā... kā dēle, lūgdamās, lai viņš ierastos. Kaut nu Mārga-ritas vecāki pagūtu viņu izprecināt, pirms viņa sevi ir galīgi apkaunojusi! Viņa ir pati uzmācīgākā, nejaukākā, Jaunākā sieviete pasaulē, un Elizabete ir tik maiga, ka ļauj Mārgaritai kāpt sev vai uz galvas.

Nevēlēdamās pieļaut, lai kāds vai kaut kas sabojā prieku par gaidāmo vakaru, Vitnija iedrošinot uzsmaidīja Emīlijai.

- Neraizējies ne par Mārgaritu, ne par Niķī! Viss būs kārtībā.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Kleitons uzmeta uz karietes pretējā sēdekļa ziņojumus, ko brālis bija lūdzis viņu izlasīt, un atgāzās spilvenos, juzdamies sapīcis pats uz sevi, ka atgriezies ciemā vienu dienu pirms iecerētā laika.

Tuvodamies ciema bruģētajai ielai, zirgi sāka soļot lēnāk, un Kleitons pieliecās, lai palūkotos ārā pa logu. Virs galvas milza tumši mākoņi, gandrīz izdzēsdami agrās sestdienas pēcpusdienas blāvo dienasgaismu. Ceļu cauri ciemam uz laiku bija aizšķērsojuši apgāzušies kravas rati un vairāki pamesti braucamie, kuru īpašnieki pūlējās atkal nolikt ratus uz riteņiem un notvert izbēgušās aitas.

- Makrej! - Kleitons aizkaitināts uzsauca. - Kad būsim tikuši līdz viņiem, apstājies un ej palīgā. Citādi mums te nāksies pavadīt visu dienu.

- Klausos, jūsu gaišība, - Makrejs atbildēja, joprojām sēdēdams uz bukas.

Kleitons ieskatījās pulkstenī un drūmā nicībā savieba lūpas. Viņš izturējās kā apsēsts idiots, tā joņodams šurp vienu dienu par agru. Piepeši juzdams muļķīgu vēlēšanos pēc iespējas drīzāk ieraudzīt Vitniju, viņš sešos no rīta bija pametis brāļa māju un devies tieši šurp, nevis pavadījis visu dienu Londonā, kā bija to plā-

nojis. Jau septiņas stundas viņš bija braucis, it kā no tikšanās ar Vitniju būtu atkarīga viņa dzīvība, apstādamies tikai nomainīt zirgus. Viņš nebija drīkstējis atstāt Vitniju vienu veselu nedēļu, Kleitons jau simto reizi sev pārmeta. Viņam nevajadzēja piedāvāt meitenei vientulību, bet gan sniegt viņai stingru, tomēr maigu morālu atbalstu. Ap šo laiku Vitnija noteikti būs jau atkal sadumpojusies, jo viņš bija to piespiedis pamest Sevarīnu. Kāda gan viņa bija ietiepīga, maza muļķīte, uzstājīgi apgalvodama, ka mīl to gļēvuli. Skaista, spītīga, brīnum jauka, maza muļķīte. Ja viņai Sevarīns būtu kaut vai mazliet dārgs, viņa nemūžam nebūtu tā atsaukusies uz Kleitona glāstiem.

Kleitonam gurnos iemetās karstums, atceroties, kā Vitnija bija viņu noskūpstījusi un cieši viņam piespiedusies pēc Rezer-fordu balles, kad viņš bija to aizvedis atpakaļ pie Arčibaldiem. Šampanietis bija izgaisinājis viņas meitenīgo kautrību, taču viņas maigā iekāre pret Kleitonu bija pastāvējusi jau nedēļām ilgi. Vitnija gribēja Kleitonu, un, ja vien viņa nebūtu tik sasodīti ietiepīga un tik jauna, viņa to būtu sapratusi jau sen. Par to, ka viņa iekāroja Kleitonu, nebija ne mazāko šaubu - un Kleitons iekāroja viņu tā, kā vēl nekad mūžā nevienu nebija iekārojis. Viņš gribēja pildīt Vitnijas dienas ar prieku un viņas naktis ar baudu, kamēr meitene iemīlēs viņu tikpat stipri, kā viņš mīlēja viņu.

Mīlēja? Kleitons klusi un nikni nošņācās un tad, smagi un nicīgi nopūties, atzinās sev. Jā, viņš mīlēja Vitniju. Trīsdesmit četru gadu vecumā, pazinis tik daudz sieviešu un piedzīvojis tik daudz dēku, ka vairs nespēja ne saskaitīt, viņš bija kritis par upuri satriecoši nekaunīgai, burvīgai, meitenīgai sievietei, kas ar lielu prieku viņu kaitināja, ņirgājās par viņa titulu un nesatricināmi atteicās viņam padoties. Vitnijas smaids spēja iesildīt Kleitona sirdi, bet viņas pieskāriens - iekarsēt asinis; viņa varēja apburt, uzjautrināt un saniknot Kleitonu tā, kā to nebija spējusi neviena cita. Viņš nespēja iedomāties nākotni bez Vitnijas.

Beidzot atzinies pats sev, Kleitons juta, ka viņu pārņem vēl lielāka vēlēšanās pastiept rokas pēc Vitnijas, ar acīm noglāstīt viņu, pievilkt sev klāt, klausīties viņas dziedošajā balsī un izbau-

dīt ne ar ko nesalīdzināmo sajūtu, kad meitenes slaidais, krāšņais augums piekļāvās viņējam.

Makrejs apturēja karieti pie aptiekas un nokāpa no bukas, lai palīdzētu notvert atlikušās aitas un sadzīt tās atpakaļ kravas ratos. Vairs nespēdams ilgāk palikt karietes šaurībā, Kleilons izkāpa un pievienojās skatītāju bariņam, kas nolūkojās, kā vīri ķersta aitas. Viņš viegli pasmīnēja, redzēdams, kā maiznieks braši metas virsū vienam no vilnainajiem lopiņiem, kļūdās un uzskrien virsū kādam cieminiekam, kurš tikmēr bija pamanījies noķert citu aitu.

- Komiska aina, vai ne? - jautāja Oldenberija kungs, iznākdams no aptiekas, lai nostātos līdzās Kleitonam un pārējiem skatītājiem. - Jūs gan esat palaidis garām pašu interesantāko, - viņš piebilda, viltīgi iebikstīdams hercogam sānos. - Visa pilsēta nebeidz runāt par jaunumiem. Notikušas veselas divas saderināšanās!

- Ak tā? - Kleitons vienaldzīgi atteica, nenolaizdams acis no kravas ratiem, kas beidzot tika aizvilkti no ielas.

- Jā, patiešām, - Oldenberija kungs nerimās. - Jums gan neizdosies apsveikt topošās līgavas, jo viņas abas ir Londonā. -Viņš pieklusināja balsi un skaļi pačukstēja: - Es gan biju domājis, ka Stounu meiča izvēlēsies jūs, taču viņa jau visu laiku ilgojās pēc tā Sevarīna un nu arī dabūja viņu. Abi ir saderinājušies. Un tajā pašā laikā es uzzināju, ka arī Eštones jaunkundze ir paziņojusi par savu saderināšanos ar Redfema kungu. Jocīgi, krietnu laiku nenotiek nekas un tad uzreiz...

Kleitons apcirtās pret runātāju, un Oldenberija kungs sastinga, ieraudzījis viņa iznīcinošo skatienu. Zemā, draudīgā balsī Kleitons noprasīja:

- Ko jūs teicāt?

- Es... es teicu, ka Stounas jaunkundze un Eštones jaunkundze ir saderinājušās, kamēr jūsu te nebija.

- Jūs vai nu melojat, vai kļūdāties.

Soli atkāpies, Oldenberija kungs steidzīgi papurināja galvu.

- Nē, nē, nekļūdos vis. Pavaicājiet, kam vien vēlaties, un

visi jums pateiks, ka tā ir taisnība. Stounas jaunkundze un Ešto-nes jaunkundze vakar no rīta viena pēc otras devās projām. Uz Londonu, lai iegādātos pūru... Eštones jaunkundze man pati tā sacīja, - Oldenberija kungs izmisis piebilda. - Stounas jaunkundze apmetīsies pie lēdijas Ārčibaldas, bet Eštones jaunkundze pie saviem vecvecākiem, - viņš vēl izmeta, lai parādītu, cik labi visu zina.

Nebildis ne vārda, Kleitons apcirtās uz papēža un aizsoļoja uz karietes pusi.

Oldenberija kungs pagriezās pret cieminiekiem, kas bija sapulcējušies, lai noskatītos aitu tvarstīšanā, un uzkavējušies, lai noklausītos viņa sarunā ar Vestlenda kungu.

- Vai redzējāt, kā viņš uz mani paskatījās, kad es viņam sacīju, ka Eštones jaunkundze devusies uz Londonu, lai sagādātu sev pūru? - aptiekārs vaicāja, un viņa acis izbrīnā šķita kļuvušas stiklainas. - Un es visu šo laiku biju domājis, ka viņš ir uzcerējis Stounu meiču.

- Uz Stounu namu! - Kleitons noskaldīja Makrejam un ielēca karietē.

Kad viņi apstājās pie Vitnijas mājas, no tās izskrēja sulainis.

- Kur ir Stounas jaunkundze? - Kleitons noprasīja, un viņa balss skanēja tik salti, ka sulainis, kas patlaban grasījās nolaist lejā karietes kāpnītes, atrāva roku.

- Londonā, ser, - sulainis atbildēja un atkāpās.

Pirms zirgi bija paguvuši apstāties viņa pagaidu mājokļa priekšā, Kleitons atrāva karietes durvis un izlēca ārā.

- Liec iejūgt jaunus zirgus! - viņš uzkliedza apjukušajam kučierim. - Un pēc desmit minūtēm esi gatavs doties atpakaļ uz Londonu.

Dusmas svilināja Kleitonu kā ugunīga skābe, iznīcinot visas maigās jūtas. Visu šo laiku, kamēr viņš bija steidzies pie Vitnijas kā tāds apsēsts muļķis, viņa atradās Londonā, pirkdama sev pūru, par kuru - Kleitons sev atgādināja jaunā dusmu uzplūdā -maksāja viņš\

- Lai velns parauj viņas sīko, nodevīgo sirdi! - Kleitons nikni iekliedzās, steidzīgi pārģērbdamies. Tiklīdz viņš būs saņēmis īpašu atļauju, viņš aizvilks šo skuķi pie altāra. Ja būs nepieciešams - aiz matiem.

Nē, nolādēts, viņš nelūgs nekādu atļauju! Kāda velna pēc viņam tas būtu jādara? Viņš jau šovakar dabūs viņu prom uz Skotiju un salaulāsies turpat uz vietas. Pēc viņu atgriešanās Vitnija būs spiesta izbaudīt apkaunojumu par savu nodevību.

Kleitons nikni nolādēja sevi, ka bija liedzis sev viņas auguma tuvību, jo gaidījis un cerējis, ka Vitnija reiz piekritīs ar viņu precēties. Pie joda to visu, ko viņa gribēja! Tagad viss būs tā, kā to gribēs viņš\ No šā brīža Vitnijai atliks vai nu padoties, vai arī viņš to piespiedīs ar varu - un viņam būs pilnīgi vienalga, kuru variantu Vitnija izvēlēsies.

Tieši pēc desmit minūtēm, būdams jau pārģērbies, Kleitons izmetās no mājas un ielēca karietē. Visu garo ceļu atpakaļ uz galvaspilsētu Kleitonu pārmaiņus pārņēma te nāvīgs saltums, te ar grūtībām apvaldīts niknums. Bija jau pāri pusnaktij, kad zirgi beidzot apstājās pie gaiši izgaismotās Arčibaldu mājas, kur acīm redzami notika viesības.

- Gaidi tepat! Es tūlīt būšu atpakaļ, - viņš uzkliedza kučierim. Aši kāpjot augšā pa kāpnēm uz ieejas pusi, Kleitons juta, ka niknums pārvēršas saltā, nežēlīgā apņēmībā. Kaut kāda ietiepīga, spītīga skuķe bija viņu pievīlusi! Skuķe! Nē, kaut kas ļaunāks, daudz ļaunāks. Viņa bija viltīga, melīga maita, Kleitons dusmīgi nodomāja, pajoņodams garām apjukušajam sulainim uz to pusi, no kuras skanēja mūzika un smiekli.

Vēsais vakara gaiss atveldzēja Vitnijas sakarsušo seju. Viņa veltīja apburošu, tēlotu smaidu kungiem, kas bija sekojuši viņai līdzi uz Emīlijas terasi, kurp viņa bija devusies, lai atgūtos pēc pārpildītās balles zāles. Par spīti gaišajam smaidam, viņas zaļās acis bija drūmas. Tās pētīja pūli, bezcerīgi meklējot Kleitonu, kaut arī meitene zināja, ka nu jau ir pārāk vēls, lai viņš te ierastos. Varbūt viņš nemaz nebija saņēmis ielūgumu; varbūt viņš bija devies tieši uz viņas mājām, pat neiegriezdamies Londonā. Vitnija nodrebinājās, klusībā vēlēdamās, kaut nebūtu rakstījusi krustmātei Ennai, paziņodama, lai krustmāte droši dodas ciemos pie radiem, jo viņa, Vitnija, šeit Londonā ir panākusi visu, ko vēlējusies. Viņai gan vajadzēja nogaidīt, līdz Kleitons paziņos, ka ir saņēmis viņas vēstuli.

Nē, Vitnija skumji nosprieda, Kleitona sekretārs par sava darba devēja ceļojuma plāniem bija runājis ļoti pārliecinoši. Sevi mānīt nebija jēgas; Kleitons bija augstprātīgi izlicies nezinām par viņas ielūgumu. Vitnijas sašutumu aizstāja aizvainojums.

Viņa bija izlaidusi matus pāri pleciem, jo Kleitons reiz bija sacījis, ka viņam tā patīkot. Viņa pat bija īpaši uzposusies, lai Kleitonam izpatiktu, ietērpdamās apburošā ziloņkaula krāsas atlasa kleitā, kas bija no vienas vietas izšūta ar pērlēm. Vitnija bija darījusi visu, lai viņam patiktu, un viņš pat nebija pūlējies ierasties vai atteikties no viņas ielūguma.

Bīstami tuvu asarām, Vitnija mēģināja sev iestāstīt, ka sāpīgā vilšanās, ko viņa izjuta, radusies tikai tāpēc, ka viņa beidzot saņēmusi drosmi, lai pateiktu Kleitonam, ka ir ar mieru salaulāties, kad vien viņš to vēlēsies, taču patiesībā meitenes vientulības pilno skumju iemesls bija pavisam cits - viņa ilgojās pēc Kleitona. Viņa ilgojās redzēt Kleitona smaidu, pateikt viņam, ka padodas abu nerimtīgajā cīniņā, un tad ieslīgt viņa rokās un ļauties skūpstam. Vitnija samirkšķināja acis, lai apvaldītu asaras, un apņēmās izbaudīt to, kas bija palicis no viņas izpostītā vakara.

Kleitons strupi pamāja tiem pāris viesiem, kurus pazina, un kā pantera gaidīja, uzglūnēdams savam laupījumam. Viņš pamanīja Divilu, kurš patlaban devās uz terases durvju pusi, nesdams divas šampanieša glāzes. Kleitona acis sekoja viņam pāri visai telpai, un viņa zobi niknumā sakodās, ieraugot uz terases stāvam Vitniju vismaz pusduča vīriešu ielenkumā.

Mānīgā nevērībā Kleitons devās viņiem klāt. Viņa acis nicinājumā kļuva ledainas, pamanot, ka vīrieši izlikās spēlējam neredzamus mūzikas instrumentus, bet viņa “saderinātā” burvīgi tēloja diriģentu ar neredzamu zizli rokās. Tā bija viņai īsti piemērota loma, Kleitons indīgi nodomāja, - izrīkot visus pēc sava prāta. Viņš jau grasījās izslīdēt pa durvīm, kas atradās līdzās tām, pa kurām bija izgājis Divils, bet piepeši viņu aizkavēja kāda uzstājīga roka.

- Kāds patīkams pārsteigums jūs te sastapt! - Mārgarita Me-ritctne nočivināja.

Visa Kleitona uzmanība bija pievērsta tikai Vitnijai. Viņš jau grasījās izrauties, taču Mārgaritas tvēriens kļuva ciešāks.

- Viņa gan prot sevi apkaunot, vai ne? - Mārgarita piezīmēja, sekodama viņa skatienam.

Trīsdesmit četri gadi, kuros Kleitons bija cieši turējies pie zināmiem pieklājības likumiem, nebija tik viegli atmetami, un viņš nikni pagriezās, lai nonāktu aci pret aci ar sievieti, kas bija viņu uzrunājusi. Kleitons bija tik sadusmots, ka tikai pēc dažiem mirkļiem pazina runātāju. Būdams pārāk nikns, lai mēģinātu slēpt savu apvainojošo neziņu, Kleitons vienaldzīgi ieskatījās sievietes dievināšanas pilnajās, brūnajās acīs, kurās apbrīnu pamazām aizstāja aizskarts naids. No terases atskanēja smiekli, un Kleitons automātiski palūkojās turp.

Mārgarita krampjaini sažņaudza viņa roku un paskatījās uz Vitniju. Viņas balss piesmaka ievainotā lepnumā.

-Ja jau jūs tik briesmīgi gribat viņu dabūt sev, tad ejiet vien! Jums vairs nav jāraizējas ne par Divilu, ne arī par Polu Sevarī-nu. Neviens no viņiem šo sievieti vairs neprecēs.

- Kāpēc? - Kleitons noprasīja, izraudams roku no viņas tvēriena.

- Tāpēc, ka Pols nupat ir atklājis to, ko Divila kungs ir zinājis jau gadiem ilgi, - neviens no abiem nav bijis viņai pirmais! -Kleitons nobālēja un cieši sakoda zobus. Apcirtusies uz papēža, Mārgarita pāri plecam nicīgi izmeta: - Ja jūs tas interesē, pirmais bija staļļapuisis! Tieši tāpēc jau tēvs arī aizsūtīja viņu uz Parīzi.

Kleitonā kaut kas salūza, un visas viņa jūtas vienā mirklī kļuva vētraini nevaldāmas. Citā laikā viņš būtu tikai paraustījis

plecus par šādiem Mārgaritas vārdiem, jo diezgan labi pazina sieviešu greizsirdību. Taču ne jau šoreiz. Tagad viņš bija sapratis, ka Vitnija uzskata viņu par muļķi un ir tikai nodevīga mele.

Nogaidījis, kad Divils aiziet, Kleitons atrāva durvis. Viņš izgāja uz terases Vitnijai aiz muguras tieši tajā brīdī, kad viens no viņas iereibušajiem pielūdzējiem noslīga uz viena ceļa.

- Stounas jaunkundz, - jaunais vīrietis jokodams sacīja mazliet neskaidrā balsī. - Man šķiet, ka diviem tādiem talantīgiem mūziķiem kā man un jums vajadzētu... vajadzētu nodibināt pastāvīgu duetu! Vai es drīkstu lūgt jūsu... jūsu roku, lai... - Piepeši aprāvies, viņš dzirdami norīstījās, un viņa iztrūcinātais skatiens pievērsās kaut kam aiz Vitnijas muguras.

Jautri smiedamās par jaunā vīrieša komiskajiem vārdiem, Vitnija atskatījās pār plecu un tūdaļ pagriezās pret Kleitonu. Viņu pāršalca laime, un viņa priecīgi uzsmaidīja atnācējam, taču Kleitona acis palika gluži kā piekaltas nabaga Kārlailam, kurš joprojām stāvēja uz viena ceļa.

- Celieties augšā! - Kleitons nošņācās un iznīcinošā sarkasmā piebilda: - Ja jūs grasāties lūgt Stounas jaunkundzes roku, lai viņu apprecētu, jums nāksies pagaidīt, līdz viņai izaugs trešā. Pagaidām viņai ir tikai divas rokas, un viņa jau ir atdevusi tās abas. - To uzsaucis, viņš sāpīgi sažņaudza Vitnijas delmu un apcirtās, aizvilkdams meiteni.

Vitnija pusskriešus mēģināja noturēties līdzi Kleitonam, kurš apņēmīgi apsoļoja apkārt platajam balkonam un devās lejup pa kāpnēm uz savu karieti, kas gaidīja turpat zem laternas.

- Izbeidziet, jūs darāt man sāpes! - Vitnija elsa, paklupda-ma uz tērpa apakšmalas un gandrīz nokrizdama ceļos. Kleitons uzrāva viņu kājās ar tik nežēlīgu spēku, ka Vitnijas roku no del- ] ma līdz pat lāpstiņai pāršalca asas sāpes, viņš kaut ko uzsauca kučierim un iegrūda meiteni karietē.

- Kā jūs uzdrošināties! - Vitnija iešņācās dusmīga un apkaunota, ka ir tik nevērīgi izvilkta no Emīlijas mājas.

- Ko jūs iedomājaties? - Zirgi metās auļos, un Vitnija atkrita sēdeklī.

- Ko es iedomājos? - Kleitons viņu izmēdīja. - Es taču esmu tavs īpašnieks. Tu pati teici, ka tavs tēvs tevi pārdeva, bet es tevi nopirku.

Vitnija blenza uz viņu, neko nesaprazdama. Viņa nespēja pat iedomāties, kāpēc Kleitons ir tā sašutis par Kārlaila jokojot izteikto bildinājumu, kaut arī vēl nesen bija iztraucējis brālēnu Kat-bertu tādā pašā, tikai nopietni domātā nodarbē un tikai labsirdīgi pasmējies par to. Viņa bija domājusi, ka šovakar viņi abi mīļi salīgs mieru, un tagad jutās satriekta, ka ir kļuvusi nevis par Klei-tona kaisles, bet gan par viņa dusmu upuri.

Un tomēr meitene juta savādu prieku, ka Kleitons nav atstājis neievērotu viņas ielūgumu, un patiesībā jau Kleitonu nevarēja vainot, ka viņš sašutis, uzzinādams, ka vēl kāds ir gatavs lūgt viņas roku. Vitnija ļoti piesardzīgi iesāka:

- Kārlaila kungs bija pavisam iereibis, un viņa bildinājums bija tikai joks. Viņš...

-Aizveries! - Kleitons noskaldīja. Viņš spēji pagriezās pret meiteni, un karietes luktura raustīgajā gaismā Vitnija pirmo reizi pamanīja mežonīgo, iznīcinošo niknumu, kas burtiski izplūda no blakussēdošā vīrieša. Viņa skaistais zods bija dusmās iecirsts, viņa lūpas savilktas nežēlīgā, nepielaidīgā svītrā, bet seja - pilna salta nicinājuma. Viņa iznīcinošais skatiens pārslīdēja pār Vit-nijas seju... un tad viņš novērsās, it kā nespētu ilgāk viņā noskatīties.

Vēl nekad mūžā Vilnijai nebija nācies pieredzēt tik apvaldītu, biedējošu niknumu, un vēl nekad neviens, pat ne tēvs, nebija uzlūkojis viņu tik dzeļošā nicinājumā. Viņa tik ļoti bija cerējusi izdzirdēt smieklus, ieraudzīt Kleitona caururbjošajās, pelēkajās acīs, kas spēja ieskatīties līdz pat dvēseles dziļumiem, siltumu un maigumu; viņa pat nebija spējusi iedomāties, ka Kleitons varētu lūkoties uz viņu tik biedējošā, ļaunā naidā. Viņas satricinājums pārauga sāpēs, un meitenes sirdī modās pirmās baiļu trīsas. Viņa klusēdama skatījās pa logu, kamēr pilsētas gaismas kļuva aizvien retākas, bet tumsa - aizvien biezāka.

- Kurp tu mani ved? - viņa nedroši ievaicājās. Par atbildi

bija tikai salts klusums. - Klciton! - viņa gandrīz lūdzās. - Kurp mēs braucam?

Klcitons pagriezās un uzmeta skatienu viņas skaistajai, izbiedētajai sejai. Viņam gribējās saspiest plaukstās Vitnijas slaido, balto kaklu un nožņaugt viņu par to, ka atdevusi savu augumu citiem, par to, ka nodevusi viņa mīlestību un uzticību, un arī par to, ka nosaukusi viņu vārdā tagad, kad viņš beidzot bija uzzinājis, kas viņa patiesībā ir - tikai melīga, krāpjoša, maza kuce, kura labprāt ļāvusi savu krāšņo ķermeni katrai iekarsušai cūkai, kas vien pēc tā kārojis. Piespiedis sevi nedomāt par Vitniju citu vīriešu skaujās, viņš klusēdams atkal sāka lūkoties pa logu.

Vitnija pūlējās apslāpēt aizvien pieaugošo satraukumu, mēģinot izprast, kurp viņi dodas. Uz ziemeļiem! To viņa atskārta, kad kariete nogriezās no galvenā ceļa. Viņi devās uz ziemeļiem. Nu meiteni tik tiešām pārņēma izbailes. Aši ievilkusi elpu, viņa norija atlikušo lepnumu un iesāka:

- Es gribēju tev pateikt, ka esmu ar mieru salaulāties. Tāpēc jau nevajag braukt uz Skotiju, lai ar mani apprecētos. Es...

- Ak tad tevi nav nepieciešams precēt? - Klcitons viņu pārtrauca, rūgti un īsi iesmiedamies. - Tā jau man ir nācies dzirdēt. Tomēr man nav ne mazākās vēlēšanās aizbēgt kopā ar tevi, lai apprecētos, un es netaisos arī vēl vairāk nodzīt zirgus. Tie jau tā šodien ir pārskrējuši pāri vai pusei Anglijas, lai atrastu tevi.

Kariete strauji nogriezās uz rietumiem pa kādu gludu, tomēr neapdzīvotu ceļu, un šajā brīdī Vitnija beidzot pilnībā saprata viņa vārdus. Ja Klcitons visu dienu bija pavadījis ceļā, lai “atrastu” viņu, tas nozīmēja, ka viņš noteikti šodien atgriezies ciemā un izdzirdējis’baumas par viņas saderināšanos ar Polu. Vitnija lūdzoši uzlika roku viņam uz delma.

- Es tev varu visu paskaidrot par Polu. Redzi...

Kleitona pirksti sakļāvās ap viņas tievo roku tā, ka Vitnija sāpēs ievaidējās.

- Man prieks, ka tu tik kāri esi gatava man pieskarties, - viņš sarkastiski novilka, - jo tev būs iespēja to pēc pavisam īsa brīža pierādīt. - Ar riebumu atgrūdis Vitnijas roku, Kleitons ļāva tai iekrist viņai klēpi. - Diemžēl šeit nav īstā vieta, kur izrādīt savu patikšanu, tāpēc tev nāksies mazliet paciesties.

- Paciesties? - Vitnija noelsās un tad cerīgi pavaicāja: - Vai tu esi piedzēries?

Kleitona lūpas sašķobījās ciniskā uzjautrinājumā.

- Es neesmu piedzēries, tāpēc tev nav jābaidās, ka izrādīšos nekam nederīgs... - viņš uzsvēra pēdējos vārdus tā, ka tie izklausījās draudīgi. Un tad gandrīz mīļi piebilda: - Tagad tev vajadzētu pagulēt. Tevi gaida ilga un nogurdinoša nakts.

Šādas izturēšanās izbiedēta un sāpīgi aizskarta par pretīguma pilno riebumu Kleitona acīs, ko varēja redzēt ik reizi, kad viņš pameta skatienu uz Vitniju, meitene novērsās. Viņai nebija ne jausmas, par ko Kleitons runā. Viņa tikai ar pūlēm valdīja histēriskas izbailes, bet viņš te sēdēja, likdams viņai paciesties un apgalvodams, lai viņa nebaidās, ka viņš varētu izrādīties nekam nederīgs. Karietes tumsā šīs piezīmes vulgārā rupjība beidzot ielauzās Vitnijas neprātīgajās domās, un viņas acis bailēs iepletās. Nu viņa saprata, kas Kleitonam bija padomā!

Vitnija izmisīgi ielūkojās zvaigžņotajā naktī, pūlēdamās saskatīt kādu ciemu, kādu māju, vienalga ko, kur varētu meklēt glābiņu. Viņas pusē priekšā pavīdēja ugunis - droši vien tā bija kāda iebraucamā vieta vai krodziņš. Vitnija gan īsti nezināja, ko var sev nodarīt, izlecot no karietes, taču viņai tas bija vienalga, ja vien varēja tikt ārā un skriet... skriet pie ugunīm turpat ceļa malā.

Iekodusi drebošajā apakšlūpā, Vitnija gar kuplo svārku malu piesardzīgi sāka taustīties pēc roktura, lai atvērtu karietes durvis. Viņa uzmeta pēdējo atvadu skatienu akmenscietajam profilam sev līdzās un jutās tā, it kā viņā kaut kas ietu bojā.

Cieši aizvērusi acis, Vitnija pūlējās atgainīt dzeļošās asaras, kas traucētu viņai kaut ko saskatīt lēciena brīdī. Viņa taustījās gar durvju polsterēto apšuvumu un beidzot pieskārās roktura cietajam, saltajam metālam. Vēl tikai mirklis, un viņi nonāks pie iebraucamās vietas atvērtajiem vārtiem... zirgi sāka soļot lēnāk...

Vitnijas pirksti ciešāk saņēma rokturi. Viņa iekliedzās, kad Klei-tons satvēra viņas plaukstu un atrāva to no durvīm.

- Neesi tik nepacietīga, mīļā! Parasts ceļmalas krogs diez vai būs īsti piemērots mūsu pirmajai tikšanās reizei. Vai arī tev savus mazos romāniņus labāk patīk risināt krogos? - Asi parāvis Vitniju, viņš iegrūda meiteni pretējā sēdeklī. - Vai tev tā patīk labāk? - viņš mežonīgi noprasīja.

Sirdij strauji sitoties, Vitnija noskatījās, kā attālums starp karieti un iebraucamo vietu aizvien pieaug, un viņas cerības par izglābšanos pamazām gaisa. Nu viņai vairs neizdotos Kleitonu ne pārsteigt negaidot, ne arī uzveikt.

- Personiski man, - Kleitons gandrīz jautri turpināja, - daudz labāk patīk manas “drēgnās” mājas ērtības nekā apšaubāmā tīrība un izdilusī gultasveļa, kas parasti atrodama šādās vietās.

Kleitona saltā ņirdzība beidzot satrieca Vitnijas pēdējās sa- 1 valdības paliekas.

-Tu... tu esi neģēlis! - viņa izgrūda.

- Ja vēlies, vari mani tā saukt, - Kleitons vienaldzīgi attei- j ca. - Un, ja tā ir, tad es esmu ideāli piemērots tam, lai pavadītu nakti kopā ar palaistuvi!

Vitnija cieši aizmiedza acis un atbalstīja galvu pret spilve- iļ nu, izmisīgi pūlēdamās savaldīties. Kleitons bija pārskaities par Polu, un viņai tas viss kaut kā bija jāizskaidro. Krampjaini nori- j jusi siekalas, meitene nočukstēja:

- Tajās baumās, ko tu dzirdēji, ir vainojams Sevarīna kungs. Par spīti tam, ko tu domā, es uzreiz pēc Pola atgriešanās pateicu viņam, ka neprecēšos ar viņu. Mājās šīs tenkas vairs nebija apturamas, tāpēc es devos uz Londonu...

- Tenkas tev sekoja arī uz turieni, mīļā, - Kleitons bīstami ļ maigi paziņoja. - Un tagad izbeidz mani garlaikot ar saviem pa- I skaidrojumiem!

- Bet...

- Aizveries, - Kleitons ārkārtīgā mierā brīdināja, - citādi es pārdomāšu, vairs negaidīšu to brīdi, kad mēs varēsim nokļūt ērtā gultā, un paņemšu tevi tepat uz vietas.

Vitnijas sirds sažņaudzās jaunā baiļu uzplūdā.

Kad viņi bija pavadījuši ceļā jau gandrīz divas stundas, kariete beidzot palēnināja gailu un iebrauca pa kādiem vārtiem. Apjukuma pilnais nogurums, kas laimīgā kārtā bija notrulinājis Vitnijas prātu, pēkšņi pagaisa, un meitene sastinga, pa logu tālumā ieraudzīdama milzīgu māju.

Kad kariete apstājās pie tās, Vitnijas sirds dauzījās tik spēcīgi, ka viņa gandrīz nespēja paelpot. Kleitons izkāpa, pastiepās un izrāva Vitniju no karietes.

- Es neiešu iekšā! - Vitnija iekliedzās, locīdamās viņa tvērienā.

- Nu jau ir tā kā par vēlu sākt sargāt savu godu. - Kleitons ņirgādamies pacēla viņu uz rokām, cieši saspieda, ienesa blāvi apgaismotajā namā un devās augšup pa šķietami bezgalīgām, liektām kāpnēm.

Pretī izsteidzās sarkanmataina kalpone, un Vitnija jau atvēra muti, lai sauktu palīgā, taču tūdaļ aprāvās, jo Kleitona pirksti mokoši sāpīgi iespiedās viņas miesā.

- Ej gulēt! - viņš uzkliedza sievietei, kura platām, neticīgām acīm noskatījās abos.

- Lūdzu, lūdzu, izbeidz! - Vitnija izmisīgi lūdzās, taču Kleitons ar kāju atspēra guļamistabas durvis un pārkāpa pār slieksni. Vitnija paguva ieraudzīt brīnum skaistas mēbeles un uguni, kas dega milzīgā kamīnā istabas pretējā pusē, tomēr visa viņas uzmanība bija kā piekalta milzīgai gultai uz paaugstinājuma, kurp viņu patlaban nesa Kleitons.

Rupji nometis Vitniju gultas vidū, viņš apcirtās un devās uz durvju pusi. Vienu atvieglojuma pilnu mirkli Vitnija nodomāja, ka viņš nolēmis aiziet. Taču Kleitons tikai pastiepa roku un aizgrūda bultu, kas noskanēja kā bendes cirtiens.

Sastingusi Vitnija noskatījās, kā Kleitons šķērso istabu, paiedams garām gultai un dodamies pie kamīna. Apsēdies uz viena no diviem dīvāniem, kas taisnā leņķī bija novietoti pret kamīnu, viņš palika sēžam, noskatīdamies uz meiteni tā, it kā viņa būtu kāds dīvains, notverts dzīvnieks vai radījums, kas viņam šķiet kroplīgs un nīstams.

Klusumu beidzot partrauca salta, svešādā balsī izteikta pavēle:

- Nāc šurp, Vitnija!

Meitene salēcās, papurināja galvu un parāpās tuvāk gultas galvgalim, aši pamezdama skatienu uz logiem un otrām durvīm. Vai viņai izdotos tikt līdz tām, pirms Kleitons viņu apturētu?

- Vari mēģināt, - Kleitons piezīmēja, - bet es apsolu, ka tas tev nemūžam neizdosies.

Apvaldījusi baiļpilnas elsas, Vitnija izslējās, pūlēdamās norīt kamolu, kas pamazām milza kaklā.

- Runājot par Polu...

- Ja tu vēl kaut reizi pieminēsi viņa vārdu, - Kleitons nikni uzkliedza, - es tevi nogalināšu, Dievs ir mans liecinieks! - Un tad viņš kļuva biedējoši pieklājīgs. - Ja Sevarīns tevi vēl grib, vari viņu dabūt. Bet par to mēs parunāsim vēlāk. Tagad, mīļā, vai tu esi gatava pienākt pie manis bez palīdzības, vai arī man jāiet tev talkā?

Viņš pacēla tumšo uzaci, ļaudams Vitnijai mirkli pārdomāt.

- Nu? - viņš draudīgi noprasīja, mazliet paceldamies.

Negrasīdamās lūgties un sniegt Kleitonam papildu apmierinājumu, Vitnija izkāpa no gultas. Viņa pūlējās turēt galvu augsti paceltu, izskatīties nicinājuma pilna un lepna, taču ceļi ļodzījās. Divu soļu attālumā no Kleitona kājas atteicās klausīt. Viņa palika stāvam, ar asarās mirdzošām acīm noskatīdamās vīrietī.

Kleitons pielēca kājās.

- Pagriezies! - viņš noskaldīja. Pirms Vitnija bija paguvusi iebilst, viņš sagrāba meiteni aiz pleciem un pagrieza. Ar vienu vienīgu nežēlīgu rāvienu Kleitons pārplēsa viņas tērpa mugur-daļu tā, ka plīstošā auduma skaņa iegriezās Vitnijai ausīs. Mazās, ar atlasu apšūtās podziņas aizšķīda pa paklāju un palika mirdzam kamīna gaismā. Pavērsis Vitniju pret sevi, Kleitons pasmīnēja. - Art kleita pieder man, - viņš atgādināja. No jauna iekārtojies krēslā, viņš izstiepa garās kājas un brīdi noskatījās Vitnijas neveiklajos pūliņos noturēt slideno atlasa ņieburu pie krūtīm. - Met zemē! - viņš pavēlēja.

Atlasa ņieburs izslīdēja no meitenes pirkstiem, un Kleitons vienaldzīgi noskatījās, kā vairāki jardi smalka ziloņkaula krāsas satīna nokrīt gar Vitnijas gurniem un slaidajām kājām, paliekot guļam viņai ap potītēm.

- Un pārējo? - viņš strupi noprasīja.

Smakdama aiz pazemojuma, Vitnija mirkli svārstījās un tad stīvi izkāpa no apakšsvārkiem, palikdama stāvam tikai plānā krekliņā. Viņa zināja, ka Kleitons gaida, lai viņa novilktu arī kreklu. Tātad kailumam bija jākļūst par viņas pēdējo pazemojumu. Kleitons gribēja sodīt viņu par Polu, tādā veidā viņu izbiedējot. Taču viņa jau bija gana izbiedēta un pazemota, sodīta par visu, ko bija darījusi vai gribējusi darīt. Mēmā pretestībā viņa soli atkāpās.

Kleitons pielēca kājās tik ātri, ka Vitnija nepaguva pat izbīties. Viņa roka pašāvās uz priekšu un satvēra viņas krekla izgriezumu, cieši savelkot audumu pāri viņas skaistajām krūtīm. Asi un ātri elpodama, Vitnija skatījās uz spēcīgo, kopto roku, kas reiz bija glāstījusi viņu maigā kaislē. Kleitons ar vienu rupju rāvienu pārplēsa plāno apģērba gabalu un aizmeta to.

- Kāp gultā! - viņš salti paziņoja.

Izmisīgi vēlēdamās ātrāk apsegt kailumu, Vitnija metās pie lielās gultas un steidzīgi savilka segas līdz zodam, it kā tās spētu viņu pasargāt. Kā sapnī viņa redzēja, ka Kleitons novelk svārkus. Atpogājis kreklu, viņš to norāva, un Vitnija truli nolūkojās uz viņa spēcīgo plecu un roku muskuļiem. Kad Kleitona rokas ķērās pie bikšu jostas, Vitnija aizgriezās un cieši aizvēra acis. Viņa soļi tuvojās gultai, un Vitnija atkal atvēra acis, ieraudzīdama Kleitonu draudīgi slienamies virs viņas.

- Nemēģini slēpties no manis! - Sagrābis palagus, viņš izrāva tos no meitenes sažņaugtajām dūrēm. - Es gribu redzēt, par ko esmu tik daudz samaksājis. - Kleitons pārlaida skatienu viņas kailajam ķermenim. Viņa sejā uzplaiksnīja sāpes, bet zobi sakodās.

Kā nemaņā Vitnija lūkojās uz viņa cieto, nežēlīgo seju, kamēr viņas izmocītais prāts lika atcerēties citas, jaukākas atmiņas.

Viņa atkal ieraudzīja Kleitonu noliecamies pār sevi tajā dienā, kad bija nokritusi no zirga un viņa seja bija nobālējusi izbailēs. Viņa redzēja Kleitonu maigi ieskatāmies sev acīs tajā dienā, kad viņa bija šo vīrieti noskūpstījusi pie strauta. Vitnija atcerējās vakaru, kad viņš bija mācījis spēlēt kārtis. Atcerējās to, kā Kleitons bija stāvējis viņai līdzās vēl tikai pirms dažām dienām Rezerfordu ballē un lepni iepazīstinājis visus ar viņu kā ar savu līgavu.

Krustmātei Ennai bija taisnība - Kleitons tiešām viņu mīlēja. Mīlestība un vēlme iegūt Vitniju tikai sev bija tā, kas lika viņam tik briesmīgi uzvesties - viņa pati bija to izraisījusi, ilgi noliegdama savas jūtas pret viņu, akli apņēmusies apprecēties ar Polu. Kleitons tīšām vēlējās viņu kompromitēt, lai viņai neatliktu nekas cits kā apprecēties ar viņu, nevis ar Polu. Kleitons viņu mīlēja, bet viņa bija padarījusi šo lepno cilvēku par publiska izsmiekla objektu.

Gulta ieliecās zem Kleitona svara, un Vitnijas bailes pārvērtās dziļā, satriecošā nožēlā. Acīm sāpot no apvaldītajām asarām, viņa pagrieza galvu un nedroši ar pirkstu galiem pieskārās viņa zodam.

- Piedod, - viņa aizžņaugtā balsī nočukstēja. - Man ir tik ļoti žēl...

Kleitons samiedza acis un paliecās viņai tuvāk. Atbalstījies uz elkoņa, viņš pārlaida plaukstu pāri meitenes kailajai rokai un j pārdroši saņēma viņas krūti.

- Parādi man to, - viņš mudināja, ar īkšķi paberzēdams krūts I galiņu. - Parādi, cik ļoti tev žēl.

Apspiedusi veselā saprāta kliedzošos iebildumus, Vitnija padevās, ļaudamās viņa rokai. Viņa pat nemēģināja pretoties. Viņa bija ar mieru parādīt Kleitonam, ka nožēlo, - viņa bija gatava ļaut viņam rīkoties.

Kleitona lūpas cieši piespiedās meitenes lūpām, un Vitnija mēģināja atbildēt uz skūpstu ar visu to mīlestību un žēlumu, ko juta savā sāpošajā sirdī.

- Tu esi ļoti jauka, mīļā, - Kleitons nomurmināja, sākdams glāstīt viņas augumu, - bet to laikam esi dzirdējusi jau agrāk.

Viņa karstās lūpas pārslīdēja meitenes kaklam līdz pat pilnīgo krūšu sārtajiem galiņiem. Piepeši viņa lūpas cieši saņēma vienu no tiem, un Vitnija ievaidējās iztrūcinātā baudā. Kleitona plauksta tūdaļ noslīdēja līdz viņas gurniem, tad uzgūlās mīkstajam pauguriņam, un Vitnija instinktīvi sarāvās. Klcitons izlikās to nemanām. Viņa pirksti ieslīdēja meitenes klēpī, un Vitniju pāršalca brīnumaina izjūta.

Joprojām skūpstīdams viņas kaklu, Kleitons nekļūdīgā pārliecībā turpināja glāstīt viņas visjutīgāko vietu, pieskardamies tieši tur, kur viņa pirksti lika Vilnijai nodrebēt alkās.

Meitene bezpalīdzīgi padevās kaislajai, dedzinošajai sajūtai, ko Kleitons bija viņā prasmīgi atmodinājis, taču pamazām viņu sāka pārņemt vārdos neizsakāma panika. Viņa pieskārieni, viņa skūpsti bija pavisam savādi, tie bija... nepareizi! Šis iemīlējies vīrietis skūpstīja viņu bez ierastās kaisles, viņa glāstos nebija alku...

Kleitona pirksti atkal sakustējās, un Vitnija klusu ievaidējās.

- Tātad tev tas patīk, vai ne? - Kleitons ņirdzīgi noprasīja un atrāvās. - Negribu, lai tu to izbaudītu pārāk ilgi, mīļā, - viņš strupi paskaidroja un uzgūlās Vitnijai, iegrūzdams celi viņai starp kājām. Satvēris meiteni aiz gurniem, viņš to mazliet pacēla, un šajā mirklī viņa cinisko vārdu nozīme izlauzās cauri Vitnijas prātu pārņēmušajai, biezajai, jutekliskajai miglai. Viņas acis plati iepletās. Viņa vēl paguva ieraudzīt Kleitona drūmo, aso skatienu, un šajā mirklī Kleitons mazliet atrāvās un no visa spēka triecās viņas jaunavīgajā klēpī. Vitnijas augumu pāršalca dedzinošas sāpes, un viņa iekliedzās, iespiezdama seju plaukstās. No Kleitona lūpām izlauzās mežonīgs lāsts. Viņš atrāvās, un Vitnija izmisusi saspringa, pūlēdamās saņemties nākamajam mokošo sāpju uzplūdam, kam tūlīt vajadzēja sekot...

Taču sāpju nebija; Kleitons palika nekustīgs.

Vitnijas rokas nokrita gar sāniem. Cauri asaru miglai viņa redzēja Kleitonu virs sevis. Viņš bija atmetis galvu, cieši aizmiedzis acis, un viņa seja atgādināja mokpilnu ciešanu masku. Vitnija skatījās uz viņa izmocīto seju, un viņas augums raustījās apslāpētās elsās, līdz beidzot viņa vairs nespēja ilgāk valdīties. Viņa gribēja tikt apskauta, mierināta un dīvainā kārtā mēģināja meklēt mierinājumu pie sava mocītāja. Noraustījusies konvulsīvās elsās, Vitnija pastiepa rokas pret Kleitona spēcīgajiem pleciem un novilka viņu lejup pie sevis.

Sāpīgā maigumā Kleitons apskāva viņu un apgūlās meitenei līdzās. Neteikusi ne vārda, Vitnija piespieda seju viņa kailajām krūtīm un izraudāja vai visu sirdi asās, smacējošās elsās, kas lika viņas augumam drebēt tik mežonīgi, ka Kleitonam šķita -Vitnija tūlīt nosmaks. Viņš palika guļam, turēdams sev cieši piespiestu Vitnijas saplosīto, kailo ķermeni, glāstīdams viņas zīdainos, izspūrušos matus, sodīdams sevi ar viņas apslāpētajām elsām, pātagodams sevi ar asarām, kas no Vitnijas acīm plūda pāri viņa krūtīm.

- Es... es teicu Polam, ka ne... neprecēšos ar viņu, - Vitnija aizlauzti šņukstēja. - Es nebiju vainīga, k-ka sacēlās baumas.

- Ne jau tāpēc, mazā, - Kleitons aizsmacis nočukstēja. - Tāpēc es nebūtu tev neko nodarījis.

- Bet kāpēc tad? - viņa izgrūda.

Kleitons saraustīti izelpoja.

- Es domāju, ka tu esi gulējusi ar viņu. Un arī ar citiem.

Vitnijas elsas piepeši mitējās. Piespiedusi palagu pie savām

kailajām krūtīm, viņa paslējās uz elkoņa un nomēroja Kleitonu ar nicīgām, zaļām acīm.

- Ak tā! - viņa nošņāca, izrāvās no Kleitona apskāviena un uzgrieza viņam muguru. Bailes, kas bija meiteni pārņēmušas karietē, piepeši pagaisa kopā ar pārliecību par to, ka Kleitons viņu mīl. Sāpīga pazemojuma uzplaiksnījumā viņa saprata, ka Kleitons tā bija rīkojies, lai viņu iznīcinātu; viņa milzīgais lepnums bija licis viņam īstenot šo vārdos neizsakāmo atriebību par paša iztēlotu noziegumu. Vitnijas kaklā sacēlās rūgtums, atskārstot, ka viņa bija tam padevusies bez cīņas. Kleitons nebija viņu pievīlis, viņa to bija izdarījusi pati. Viņš nebija laupījis viņai jaunavību, viņa pati bija viņam to atdevusi. Viņa pati bija to viņam atdevusi. Vai mirdama aiz kauna un pašnicinājuma, Vitnija steidzīgi savilka sev apkārt biezās segas.

To redzēdams, Kleitons pasniedzās, lai palīdzētu meitenei apsegt viņas skaisto, kailo augumu. Pārāk vēlu atskārzdams, ka ar saviem vārdiem ir vēl vairāk nodarījis Vitnijai pāri, Kleitons uzlika roku uz viņas pleca, saudzīgi mēģinādams pagriezt meiteni pret sevi.

- Ja tu man to ļautu, - viņš lūdzās, - es tev visu paskaidrotu...

Vitnija nikni atgrūda viņa roku.

- To nu es gribētu redzēt! Tu vari paskaidrot visu vēstulē, bet, ja tu vēl kaut reizi tuvosies man vai manai ģimenei, es tevi nogalināšu, es zvēru! - Šos drosmīgos draudus apslāpēja šņuksti, kas nespēja vien rimties, līdz beidzot Vitnija ieslīga pārguruma pilnā miegā.

Viņa gaišība Kleitons Roberts Vestmorlends, Kleimoras hercogs, piecsimt gadu ilgas dižciltības līnijas pēctecis, kam piederēja neaptverami milzīgi zemes īpašumi un bagātības, gulēja līdzās vienīgajai sievietei, ko jebkad bija mīlējis, nespēdams ne viņu mierināt, ne atgūt.

Viņš skatījās griestos, redzēdams Vitniju tādu, kāda viņa bija vēl tikai pirms pāris stundām, diriģējot jautru mūziķu bariņu.

Kā gan viņš bija varējis Vitnijai to nodarīt, kad viss, ko viņš jebkad bija vēlējies, bija tikai lolot, mīlēt un pasargāt šo meiteni? Taču viņš bija tikai salti un tīši laupījis viņai nevainību. To darot, viņš bija zaudējis vairāk nekā Vitnija, jo viņš bija pamanījies zaudēt vienīgo, ko savā mūžā patiešām vēlējies iegūt, -šo vienīgo, spītīgo, skaisto meiteni, kas gulēja viņam līdzās. Ienīzdama viņu.

Kleitons atcerējās visus tos rupjos, ļaunos vārdus, ko bija Vitnijai sacījis karietē un šajā istabā. Katrs pazemojošais vārds, katrs pieskāriens, kas bija meiteni sāpinājis, ielauzās Kleitona apziņā, izraisot asas, mokošas sāpes, un viņš sodīja sevi, atkal un atkal pārcilādams atmiņā visu, ko bija teicis un darījis.

Kad nakts jau tuvojās rītam, Vitnija pagriezās uz muguras. Kleitons paliecās, maigi atbīdīja no meitenes gludā vaiga atrisušu matu šķipsnu un atkal sāka viņā nolūkoties. Zinādams, ka šī ir pēdējā reize, kad Vitnija gulēs viņam līdzās.

Vitnija pamodās nākamajā rītā, miglaini apjauzdama sāpes starp kājām, viduklī un lielos. Samirkšķinājusi acis, Vitnija apvēlās uz muguras. Ar puspievērtām, miegainām acīm viņa pavērās apkārt.

Viņa atradās milzīgā gultā uz paaugstinājuma. Šī plašā guļamistaba bija desmitreiz lielāka par viņas pašas lielo guļamistabu, turklāt brīnišķīgi iekārtota. Vitnija apjukusi noskatījās uz biezo, sūnzaļo paklāju, kas sedza visu grīdu. Siena pa kreisi no viņas bija veidota no sīkrūtaina stikla, bet pie pretējās sienas at- > radās tik milzīgs kamīns, ka viņa tajā būtu varējusi viegli izslie-ties visā augumā. Abas pārējās sienas klāja plati, grezniem kokgriezumiem rotāti rožkoka paneļi un izsmalcināti gobelēni. Vitnija gurdi aizvēra acis, lai atkal ieslīgtu snaudā. Savādi, ka viņa gulēja istabā, kas izskatījās tik vīrišķīga.

Piepeši atvērusi acis, viņa pielēca gultā sēdus. Viņa gultā! Viiia istabā! Kāds atvēra durvis, un Vitnija sarāvās, piespiedusi zīda palagus pie kailajām krūtīm. Mazā, sarkanmatainā kalpone, ko Vitnija naktī bija redzējusi uz balkona, ienāca istabā, nes- • dama sašūto Vitnijas kleitu un kreklu, lai uzmanīgi uzkārtu tos ļ pie durvīm, kas veda uz ģērbistabu. Pagriezusies, lai aizietu, kalpone pamanīja gultā saritinājušos Vitniju un paņēma elegantus ļ mežģīņu rītasvārkus, kas bija pārmesti pār krēslu.

- Labrīt, jaunkundzi - kalpone sacīja, pieiedama pie gultas, un Vitnija klusībā rūgti atzīmēja, ka viņa nemaz nebrīnās, atrazdama saimnieka gultā kailu sievieti. Acīmredzot tas nebija nekas neparasts. - Mani sauc Merija, - kalpone turpināja vieglā īru izloksnē un pastiepa roku, pār kuru bija pārlikti mežģīņu rīta-svārki. - Vai drīkstu palīdzēt jums piecelties?

Nokaunējusies līdz sirds dziļumiem, Vitnija saņēma kalpones roku un nedroši izkāpa no gultas.

- Žēlīgais Dievs! - Mērija noelsās, un viņas skatiens kā piekalts palika pie zīda palagiem, kas bija notraipīti ar asinīm. - Ko viņš jums nodarījis?

Dzirdot tik idiotisku jautājumu, Vitnija apspieda histēriskus smieklus.

- Viņš mani pazudināja! - viņa izgrūda.

Mērija kā sastingusi skatījās uz asins traipiem.

- Gan viņš par to dabūs krietni samaksāt. Dievs to viņam tik viegli nepiedos, ņemot vērā, ka jūs vēl bijāt jaunava! - Atrāvusi acis no palagiem, viņa aizveda Vitniju uz marmora vannu.

- Ceru, ka Dievs viņam nepiedos! - Vitnija aizlauzti izgrūda, iekāpdama siltajā ūdenī. - Ceru, ka viņš degs elles liesmās! Kaut man būtu nazis, ko es varētu iedurt viņam sirdī!

Mērija sāka ziepēt Vitnijai muguru, taču Vitnija izņēma ziepes kalponei no rokām un sāka berzt ik vietiņu, kam bija pieskāries Kleitons. Piepeši viņa sastinga. Kāds neprāta uzplūds bija licis viņai paklausīgi kāpt vannā, kad viņai jau vajadzēja būt apģērbtai un mesties bēgt? Vitnija satvēra kalponi aiz rokas, un viņas zaļās acis lūdzoši iemirdzējās.

- Mērija, man jātiek prom pirms viņa atgriešanās! Lūdzu, palīdzi man tikt no šejienes ārā. Tu nespēj iedomāties, cik ļoti viņš man nodarījis pāri un cik briesmīgus vārdus viņš man teica. Ja es netikšu projām, viņš... viņš atkal man to nodarīs.

Kalpone palūkojās uz Vitniju ar apjukušām, žēluma pilnām acīm un maigi papurināja galvu.

- Viņa gaišība nevēlas šeit ienākt un jūs ilgāk aizturēt šajā mājā. Viņš pats man sacīja, ka par jums jāparūpējas vienīgi man. Mājas priekšā jūs jau gaida kariete, un, kad jūs būsiet apģērbusies, man pašai jūs uz to jāpavada.

Divus stāvus virs mājas ieejas pie loga stāvēja Kleitons, gaidīdams brīdi, kad varēs pēdējo reizi paskatīties uz Vitniju. Gaidīdams, lai atvadītos uz mūžu. Koki vējā locījās un nopūtās, dziļi klanīdamies meitenei, kas izgāja no mājas, izskatīdamās tikpat bāla un drūma kā Kleitona dvēsele. Kleitai plīvojot, viņa kāpa lejup pie gaidošās karietes, un vējš ieķērās viņas matos, neprātīgi tos raustot.

Uz pēdējā pakāpiena Vitnija apstājās, un vienu sāpīgu, mokošu mirkli Kleitonam šķita, ka viņa tūdaļ atskatīsies un pacels

acis pret viņu. Hercogs bezpalīdzīgi pastiepa roku, ilgodamies noglāstīt viņas maigo, zīdaino vaigu. Taču viņa pirksti pieskārās tikai aukstajam loga stiklam. Kā nojautusi, ka viņu kāds vēro, Vitnija sev raksturīgā lepnumā izslējās, ietiepīgi atmeta galvu un pat neatskatījusies iekāpa karietē.

Brendija glāze, ko Kleitons bija turējis rokā, sašķīda viņa sažņaugtajā plaukstā, un viņš uzmeta skatienu košsarkanajām lāsēm, kas sūcās no savainotajiem pirkstiem.

- Tagad jums vajadzētu dabūt asins saindēšanos, - uz sliekšņa stāvošā Mērija zināmā apmierinājumā pareģoja.

- Diemžēl es par to šaubos, - Kleitons strupi atteica.

Vitnija sēdēja, ierāvusies karietes stūrī, un viņas prātu mocīja kauna, izmisuma un dusmu domas. Viņa atcerējās visas tās ļ rupjības, ko Kleitons viņai bija teicis, lietišķos glāstus, ar kuriem tas bija pieskāries viņas miesai, prasmīgi izvilinādams negribētu atsaukšanos no viņas nodevīgā ķermeņa.

Kaklā savilkās smacējošs, rūgts kamols. Viņa gribēja būt mi- ; rūsi... nē, viņa gribēja, kaut miris būtu viņš'. Pagājušais vakars ; bija tikai sākums pazemojošam murgam, ko viņai nāksies piedzīvot. Maikls Arčibalds, bez šaubām, uzstās, lai Emīlija sūta vi- ļ ņu mājās, jo viņš nemūžam nepieļaus, lai sieviete ar apšaubāmu ; slavu satiekas ar viņa sievu. Pat tad, ja Vitnijai izdotos pārliecināt Maiklu, ka viņa piespiesta pavadīt nakti ar Kleitonu, viņa tik un tā būtu un paliktu tikpat netīra, tikpat nepiederīga pieklājīgā sabiedrībā.

Cīnīdamās ar nelabumu, Vitnija atbalstīja galvu pret spilvenu. Viņai vajadzēja izdomāt kādu ticamu iemeslu, lai paskaidrotu Ārčibaldiem, kāpēc viņa visu nakti bijusi prom. Citādi viņai tiks liegta gan savas labākās draudzenes, gan jebkuru citu godīgu cilvēku sabiedrība. Viņa būs spiesta pavadīt atlikušo mūžu vientulībā un kaunā, un viņas vienīgais sabiedrotais būs tikai tēvs.

Gandrīz pēc stundas Vitnija beidzot bija izdomājusi iemeslu, ko nosaukt Emīlijai un Maiklam; tas izklausījās mazliet ne-

VL

veikls, tomēr ar to vajadzēja pietikt, ja vien viņi nesāks Vitniju izjautāt. Nu viņa jutās jau drošāka, tomēr arī daudz vientuļāka un vieglāk ievainojama. Vairs nebija neviena, pie kā viņa varētu griezties pēc mierinājuma vai izpratnes.

Viņa varēja uzrakstīt vēstuli krustmātei Ennai, kas bija apmetusies pie savas māsīcas Linkolnšīrā, un lūgt, lai viņa atgriežas Londonā. Taču - ko gan krustmāte varētu iesākt? Viņai atliktu tikai pieprasīt, lai Kleitons nekavējoties apprec Vitniju. Un tas nu gan viņam būtu varens sods, Vitnija sarkastiski nodomāja. Viņš dabūtu tieši to, ko allaž bija kārojis, bet viņa pati tiktu sodīta tā, ka salaulātos ar cilvēku, kuru ienīdīs visu mūžu. Ja Vitnija atteiktos precēties ar Kleitonu, krustmāte Enna, gluži dabiski, lūgtu padomu tēvocim Edvardam. Tēvocis, uzzinājis par Klei-tona nodarījumu, droši vien pieprasītu divkauju, no kā par visām varītēm vajadzēja izvairīties. Pirmkārt, divkaujas tagad bija pasludinātas par nelikumīgām, otrkārt, Vitnija bija pārliecināta, ka tas nelietis tēvoci nogalinātu.

Vienīgais, kas tēvocim atlika, bija pieprasīt taisnību tiesā, taču tiesas prāva un tās izraisītais skandāls izpostītu Vitnijas dzīvi.

Tā nu viņa te sēdēja, būdama spiesta paciest savas sāpes un kaunu vienatnē, pat nespēdama nekā atriebties šim sātanam! Tomēr gan jau viņa kaut ko izdomās, Vitnija sevi iedrošināja. Nākamreiz, kad Kleitons mēģinās tuvoties, viņa jau būs uz to sagatavojusies. Nākamreiz, kad viņš mēģinās tuvoties? Vitnijai nosvīda plaukstas un piere. Viņa nomirs, ja tas vēlreiz notiks! Viņa izdarīs pašnāvību, pirms Kleitons būs mēģinājis pieskarties! Ja Kleitons mēģinās viņu uzrunāt, ja pieskarsies, viņa sāks kliegt un nemitēsies!

Kad Vitnija iegāja Ārčibaldu mājā, šķita, ka ikviens kalpotājs kavējas gaitenī, uzlūkodams viņu slepenā nosodījumā. Viņa braši pasoļoja garām sulainim, trim kalpotājiem un pusducim kalpoņu, augsti pacēlusi galvu un izslējusi zodu. Taču, kad aiz Vitnijas muguras aizvērās guļamistabas durvis, viņa saļima pret tām, viscaur drebēdama. Jau nākamajā mirklī viņai uzklupa Kla-risa, sabozusies kā saniknots skudrulācis, skaļi aizcirzdama atvilktnes un kaut ko klusu murminādama par “nekaunīgām meičām” un “aptraipīto ģimenes vārdu”.

Vitnija paslēpa savu pazemojumu aiz ledussaltas sejas izteiksmes, norāva ienīsto ziloņkaula krāsas atlasa tērpu un paķēra rītasvārkus. Klarisas acis ar aizdomām pārslīdēja viņas kailajam augumam.

- Tava nabaga māte droši vien tagad nerod mieru savā kapā, - Klarisa paziņoja, iespiezdama rokas tuklajos gurnos.

- Nerunā tādas muļķības, - Vitnija sadrūmusi attrauca.

- Mana māte dus mierīgi, jo zina, ka man nav, par ko kaunēties.

- Žēl gan, ka šīs mājas kalpotāji to nezina, - Klarisa sašutusi noteica. - Viņi ir tikpat iedomīgi kā karaļu dzimtas pārstāvji. Un visi sačukstas par tevi\

Vitnijas saruna ar Emīliju vēlāk tajā pašā pēcpusdienā izrādījās vēl vairāk pazemojoša. Emīlija nekustīgi sēdēja, uzmanīgi klausīdamās Vitnijas neveiklajā stāstījumā, kā hercogs pavadījis viņu uz kādām citām viesībām pilsētas otrā malā, un, kad jau bijis pārāk vēls, lai atgrieztos, viņas vārdā neminētā namamāte bijusi tik laipna un uzstājusi, lai Vitnija pie viņas pārnakšņotu. ; Noklausījusies paskaidrojumu, Emīlija pamāja, apliecinādama, | ka visu pilnīgi sapratusi un neko neapstrīd, taču viņas glītā, godīgā sejiņa izskatījās satriekta, un tas bija ļaunāk par jebkuru apvainojumu, ko viņa būtu varējusi izteikt.

Emīlija devās tieši uz vīra kabinetu un atkārtoja šo stāstu arī viņam.

- Nu, redzi, - viņa sacīja apņēmīgi pārliecinātā balsī un satraukta pētīja Maikla seju, - izrādās, ka viss bijis pilnīgi nevainīgs un nepavisam ne skandalozs. Tu taču tam tici, Maikl, vai ne? - viņa lūdzoši noprasīja.

Maikls atgāzās krēslā un mierīgi uzlūkoja sievu.

- Nē, - viņš klusu atteica, - neticu vis. - Pasniedzies viņš ievilka Emīliju sev klēpī. Labu brīdi pētījis viņas raižpilno sejiņu, lords saudzīgi piebilda: - Toties es ticu tev. Ja tu man teiksi, ka viņa nav vainīga, es tam noticēšu.

- Es tevi mīlu, Maikl, - Emīlija vienkārši noteica un atvieg-

m

lota saguma. - Es zinu, ka Vitnija nemūžam neizdarītu neko nepiedienīgu!

Vitnija bija baidījusies no vakariņām, taču Emīlija un viņas vīrs izskatījās pilnīgi mierīgi un dabiski. Patiesībā Maikls pat mēģināja viņu pierunāt, lai paliek pie viņiem līdz Elizabetes kāzām, līdz kurām vēl bija atlicis mazliet vairāk par mēnesi. Tas izklausījās tik sirsnīgi un Emīlija tik ļoti vēlējās, lai Vitnija tur paliktu, ka viņa ar prieku un pateicību pieņēma ielūgumu. Vismazāk viņai šobrīd gribējās atgriezties mājās pie tēva un atkal klausīties tenkās par savu saderināšanos ar Polu.

Taču tonakt gultā meiteni atkal pāršalca izmisuma un vientulības vilnis. Viņa vēlējās, kaut līdzās būtu krustmāte, kas varētu viņai pateikt, kā rīkoties, taču klusībā Vitnija zināja, ka ne Enna, ne arī kāds cits viņai nespēja palīdzēt. Viņai nāksies to visu pārciest vienai.

No šīs dienas viņa būs viena. Viņai nebūs ne vīra, ne bērnu, jo neviens godīgs vīrietis viņu negribēs precēt. Viņa bija netīra, aptraipīta, cita vīrieša izmantota. Viņa vienmēr bija gribējusi bērnus, un nu viņai to nebūs. Vitnijas krūtis sažņaudzās sāpīgā izmisumā.

Nē, vīrs gan viņai nebija vajadzīgs, Vitnija sev rūgti sacīja. Viņa vairs nekad nemīlēs nevienu vīrieti un nespēs paciest viņa roku pieskārienus. Visu mūžu viņa bija gribējusi precēties tikai ar diviem vīriešiem: ar Polu, kas bija izrādījies sekls un vājš, un Kleitonu, kurš bija... dzīvnieks. Pols viņai bija tikai licis vilties, taču Kleitons viņu bija iznīcinājis. Viņš ar viltu bija iekarojis Vitnijas sirdi un tad izmantojis un aizmetis viņu kā lupatu, aizsūtīdams mājās un pat nemēģinādams atvainoties.

Pa Vitnijas vaigiem plūda asaras, un viņa tās dusmīgi notrausa. Tā bija pēdējā reize, kad viņa raudāja Kleitona Vestmor-lenda dēļ! Abu nākamajā tikšanās reizē viņa būs salta un mierīga. Viņa vairs nekad nedomās par Kleitonu un par pagājušo nakti.

Par spīti apņēmībai, turpmākās dienas izrādījās ļoti mokošas. Ik reizi, kad ieradās sulainis, lai paziņotu par kāda viesa ie-

- Vai esmu jūs sapratis pareizi, jūsu gaišība? Jūs vēlaties atsaukt savu bildinājumu Stounas jaunkundzei? Nemēģinot atgūt naudu, kuru esat iztērējis, lai šo vienošanos nodrošinātu?

- Tieši tā es arī sacīju, - Kleitons strupi atteica. - Šodien es došos uz Grandouku un atgriezīšos tikai pēc divām nedēļām. Dienu pēc manas atgriešanās dokumentiem jābūt sagatavotiem, lai varu tos parakstīt. - To teicis, viņš piecēlās, lai izbeigtu nepatīkamo sarunu.

Kleimoras hercoga atraitne strauji pacēla galvu, dzirdēdama, ka uz sliekšņa nostājas sulainis.

- Viņa gaišības kariete nupat parādījās uz piebraucamā ceļa, - vecais ģimenes sulainis paziņoja, un viņa cienīgajā sejā atplauka neslēpts prieks.

Hercogiene smaidīdama piegāja pie loga jaukajā muižā, ko viņas vīrs pirms vairākiem gadiem bija atstājis viņai mantojumā. Salīdzinājumā ar milzīgo Kleimoru Grandouka bija maza, tomēr hercogiene mēdza rīkot biežas un greznas viesības šajā plašajā mājā, pie kuras atradās pieci viesiem domāti paviljoni un kuru ieskāva brīnumaini dārzi un lapenes.

Viņa noskatījās, kā divi spoži faetoni strauji apstājas pie mājas durvīm, un pagriezās, lai nopētītu sevi spogulī. Piecdesmit piecu gadu vecumā hercogiene Alisija, Kleimoras hercoga atraitne, joprojām bija slaida un graciozi stalta. Viņas tumšajos matos vizēja sudraba pavedieni, kas tikai darīja cienīgāku viņas cēlo skaistumu. Viņas pelēkajām acīm pārlaidās raižpilna ēna. Pieglaudusi eleganti safrizētos matus, hercogiene atcerējās pirms trim dienām saņemto Kleitona savādi īso vēstuli, kurā dēls bija paziņojis par savu vēlēšanos uz divām nedēļām ierasties ciemos pie viņas. Kleitona apmeklējumi bija neregulāri un parasti arī nejauki īsi; nez kāpēc šķita savādi, ka tagad viņš nolēmis ierasties uz tik ilgu laiku, paziņojot par to burtiski pāris dienu pirms apciemojuma.

Apvaldīta sajūsma vestibilā liecināja par Kleitona ierašanos, ļ un lēdija Vcstmorlenda, savilkusi seju priecīgā smaidā, pagrie- I zās, lai sasveicinātos ar savu vecāko dēlu.

Kleitons aši pārsoļoja pāri bālganzilajam paklājam un, izlikdamies neredzam mātes pastieptās rokas, aši apskāva viņu un maigi noskūpstīja uz gludās pieres.

- Tu esi vēl skaistāka nekā jebkad, - viņš sacīja.

Māte soli atkāpās un satraukta nopētīja spriedzes un noguruma radītās rievas ap dēla acīm un muti.

- Mīļais, vai tu esi bijis slims? Tu izskaties briesmīgi.

- Pateicos, māt, - Kleitons sausi atteica. - Arī es priecājos tevi redzēt.

- Protams, es priecājos tevi redzēt, - hercogiene noteica un nopūzdamās iesmējās. - Es gribēju teikt, ka man patiktu, ja tu izskatītos labāk. - Ar jautru rokas mājienu izbeigdama sarunas tematu, hercogiene novilka dēlu sev līdzās uz dīvāna, taču viņas acis joprojām raižpilnas pētīja Kleitona drūmo seju. - Stīvens ir kā neprātīgs aiz prieka par to, ka varēs kopā ar tevi pavadīt veselas divas nedēļas, - viņa iesāka. - Viņš ir ieplānojis vairākas viesības un pat šajā mirklī ir ceļā šurp ar veselu cilvēku baru. Diez vai tev izdosies rast kādu miera un klusuma mirkli, tāpēc, ja esi šeit ieradies, lai atpūstos, tad baidos, ka tevi sagaida nepatīkams pārsteigums.

- Tas nekas, - Kleitons drūmi atteica, piecēlās, piegāja pie galda un ielēja sev krietnu glāzi viskija.

- Kur ir tas nelietis, kas piespieda mani kļūt par nabadzīgu jaunāko dēlu? - no priekšnama atskanēja Stīvena Vestmorlenda balss. Iesoļojis salonā, viņš pamirkšķināja mātei un silti paspieda Kleitona roku. Runādams par gaitenī dzirdamo balsu jucekli, viņš pajokoja: - Mīļo brāli, man apnika visām Londonas skaistulēm nemitīgi izgudrot dažādus tavas prombūtnes iemeslus, tāpēc es dažas no viņām atvedu šurp. Gan pats redzēsi.

- Jauki. - Kleitons vienaldzīgi paraustīja plecus.

Stīvens mazliet piemiedza zilās acis, un līdzība starp abu brāļu domīgajām sejām kļuva klaji redzama. Tāpat kā Kleitons, arī Stīvens bija tumšmatains un garš. Kaut arī viņam trūka tās varas un valdonības auras, kas šķita ietveram brāli, Stīvens bija daudz draudzīgāks un, kā bieži vien mēdza runāt sabiedrībā, arī viņam krietnā daudzumā piemita leģendārais Vestmorlendu šarms. Par spīti savai pirmītējai piezīmei, viņš bija ļoti turīgs un jutās pilnīgi apmierināts, ka hercoga tituls - un simtiem dažādu pienākumu, kas tam piederējās, - ir uzgūlis brāļa stiprajiem pleciem.

īsi nopētījis Kleitonu, viņš noteica:

-Tu izskaties velnišķīgi draņķīgi, Klej. - Atvainodamies uzsmaidījis mātei, viņš piebilda: - Lūdzu piedošanu, māt!

-Tā jau arī ir, - hercogiene piekrita. - Es arī viņam teicu to pašu.

- Tu viņam pateici, ka viņš izskatās velnišķīgi draņķīgi? -Stīvens ķircinādamies pārvaicāja, ar novēlošanos noskūpstīdams mātes gredzenotos pirkstus.

- Tas laikam ir šai ģimenei raksturīgi, - Kleitons ironiski konstatēja. - Visi aizmirst pieklājību un izsaka tikai rupjas piezīmes. Esi sveicināts, Stīven!

Drīz vien Kleitons paziņoja, ka jūtas noguris pēc sava četras stundas ilgā ceļojuma, atvainojās un devās uz savu istabu. Tiklīdz viņš bija izgājis, lēdija Vestmorlenda apņēmīgi pagriezās pret savu jaunāko dēlu.

- Stīven, pamēģini noskaidrot, kas viņu nomāc.

Stīvens stingri un noraidoši papurināja galvu.

- Klejs necieš, ja viņa darīšanās kāds bāž degunu, un tu, māt, to zini tikpat labi kā es. Turklāt viņš droši vien ir tikai noguris.

Tomēr Stīvens turpmākās divas nedēļas uzmanīgi vēroja Kleitonu. Dienā viesi devās izjādēs, medībās un izbraucienos uz tuvāko ciemu, lai to aplūkotu un iepirktos. Taču vienīgais, kas Kleitonam, kā šķita, patika, bija jāšana, kaut arī tagad viņš bez žēlastības dzina zirgu pāri sarežģītiem šķēršļiem un trieca to tik pārgalvīgā nežēlībā, ka Stīvena sirds sažņaudzās patiesās bailēs.

Vakarus aizņēma izsmalcināti mielasti un jautras sarunas, tvists un biljards, kā arī paredzams flirts, kas bija pilnīgi loģisks, ja septiņas skaistas, augstdzimušas, jaunas sievietes un septiņi neprecēti kungi gandrīz divas nedēļas bija spiesti pavadīt kopā.

Kleitons pildīja namatēva lomu ar savu ierasto nevērīgo ele-ganei, un Stīvens maltīti pēc maltītes sēdēja un uzjautrināts noskatījās, kā sievietes bez kautrēšanās flirtē ar brāli, darīdamas visu, kas vien ietilpa pieklājības robežās (un bieži vien tās pārkāp- „ jot), lai saistītu viņa uzmanību. Reizēm, klausoties kādas sievietes vārdos, Kleitona sejai pārslīdēja ašs smaids, taču viņa acis tā arī palika tukšas.

Divpadsmit no četrpadsmit dienām bija pagājušas, un viesi nākamajā rītā gatavojās doties projām. Tovakar visi sapulcējās viesistabā, un Stīvena vērīgais skatiens aizvien biežāk rūpēs pievērsās brālim.

- Manuprāt, tavam brālim ar mums ir garlaicīgi, - Dženeta Kembridža sacīja Stīvenam, rotaļīgi pamādama uz Kleitonu, kas viens pats stāvēja pie loga, ar plecu atbalstījies pret rāmi, un skatījās tumsā.

Klcitons sadzirdēja šos vārdus tieši tā, kā tie bija domāti, tomēr nepūlēdamies galanti pārliecināt jauno sievieti par viņas kļūdīšanos vai pievērst viņai glaimojošo uzmanību, pēc kuras Dženeta bija tiekusies ar savu piezīmi. Pacēlis glāzi, viņš iedzēra krietnu malku, noskatīdamies, kā tumsā lēnām nolaižas migla. Viņš vēlējās, kaut tā pārklātu viņu, izdzēšot visas domas un atmiņas, tāpat kā izdzēsa visu, kas gadījās tai ceļā.

Viņš pamanīja stiklā atspīdam Dženetas Kembridžas seju un izdzirdēja aiz muguras viņas zemos, klusos smieklus. Tikai pirms dažiem mēnešiem viņam bija paticis šīs sievietes jutekliskais skaistums un pavedinošā balss. Taču tagad viņai kaut kā pietrūka. Viņas acis nebija tik zaļas kā Indijas smaragdi; viņa iesāņus neskatījās uz Kleitonu ar īpašo ķircinošo, vērtējošo, nekaunīgo skatienu; viņa nedrebēja Kleitona rokās, kautru, tikko atmodušos, nepazīstamu sajūtu pārņemta. Šī sieviete bija pārāk pieejama, pārāk kāra viņam izpatikt, taču tādas jau bija arī pārējās. Viņas necentās strīdēties pretī vai ietiepīgi palikt pie sava. Viņas nebija možas, dzīvīgas, asprātīgas un brīnišķīgas. Viņas nebija...

Tādas kā Vitnija.

Klcitons iedzēra vēl vienu krietnu malku, lai notrulinātu sāpes, ko bija izraisījis viņas vārds. Interesanti, ko viņa patlaban

darīja? Vai gatavojās salaulāties ar Sevarinu? Vai varbūt viņa bija kopā ar Divilu? Divils bija ieradies Londonā; gan viņš spēs Vit-niju mierināt, paķircināt un palīdzēt viņai visu aizmirst. Divils viņai būs labāk piemērots, Kleitons nosprieda, un viņu pārņēma asas sāpes. Sevarīns bija garlaicīgs un vājš, bet Divils - izsmalcināts un pieredzējis. Kleitons no visas sirds cerēja, ka viņa izvēlēsies francūzi. Nu labi, vismaz ar pusi sirds; otra puse sāpēs sarāvās, iztēlojoties Vitniju par cita vīra sievu.

Viņš mocīja sevi, atcerēdamies, kā Vitnija bija sacījusi: “Es gribēju tev pateikt, ka esmu ar mieru salaulāties. ” Un viņš, nelietis, bija ņirgājies! Ļauni, tīši, salti laupījis viņai nevainību! Un, kad bija beidzis, Vitnija bija apskāvusi viņu un raudājusi. Ak Dievs! Viņš bija Vitniju izvarojis, bet viņa bija raudājusi viņa rokās.

Kleitons piespieda sevi nedomāt par tā vakara notikumiem. Viņš labāk izvēlējās izsmalcinātās mokas, ko radīja atmiņas par Vitnijas klātbūtnes radīto prieku: izaicinošo skatienu, ko meitene bija viņam uzmetusi pirms abu zirgu skriešanās sacīkstēm, tieši pirms pistoles šāviena. “Ja jūs būtu tik laipns un sekotu man, kungs, es jums labprāt parādītu ceļu. ”

Viņš joprojām spēja iztēloties Vitniju tieši tādu, kāda viņa bija izskatījusies dārzā Armānu masku ballē, skaistajai sejai mirdzot necienīgā jautrībā, kad viņš bija atzinies, ka ir hercogs. “Jūs neesat nekāds hercogs, ” viņa bija smējusies. “Jums nav monokļa, jūs nesēcat un nesprauslājat, un diez vai jūs varētu palielīties kaut vai ar nelielu podagras lēkmi. Šķiet, ka jums nāksies izvēlēties sev kādu citu titulu, mans kungs. ”

Viņš atcerējās, kā Vitnija bija piekļāvusies viņam klāt un maigā kaislē noskūpstījusi viņu todien pie nojumes. Ak Dievs, cik maiga, ugunīga, mīļa viņa spēja būt - kad neizturējās ietiepīgi un nepadevīgi... un brīnišķīga.

Kleitons aizvēra acis, nolādēdams sevi, ka ļāvis Vitnijai aiziet no Kleimoras. Viņam vajadzēja pieprasīt, lai abi nekavējoties apprecas, un izsaukt uz mājām garīdznieku. Un, ja Vitnija sāktu ķildoties, tad atliktu tikai strupi aizrādīt, ka viņš jau tāpat ir laupījis viņai jaunavību un viņai vairs nav nekādas izvēles. Gan turpmāko mēnešu laikā viņam rastos kāda iespēja atlīdzināt Vit-nijai to, ko bija viņai nodarījis.

Ar troksni nolicis glāzi, Kleitons pagāja viesiem garām un pameta istabu. Nebija nekā tāda, ko viņš varēja iesākt, lai vērstu par labu savu briesmīgo rīcību. Nekā!

Viesi aizbrauca agri nākamajā rītā, un brāļi nosvinēja savu pēdējo kopā pavadāmo vakaru, tīši pamatīgi piedzerdamies. Viņi dalījās atmiņās par savām bērnības nerātnībām un, kad vairs neko nespēja atcerēties, sāka stāstīt viens otram nepiedienīgus piedzīvojumus, skaļi smiedamies par nepieklājīgiem jokiem un nemitīgi dzerdami.

Kleitons pasniedzās pēc brendija karafes un iztukšoja to savā glāzē.

- Jēziņ! - Stīvens atzinīgi norūca, noskatīdamies uz brāli. -Tu izgā... izlē... izdzēri visu sasodīto pudeli. - Paķēris nākamo kristāla karafi, viņš to pāri galdam pastūma Kleitonam. - Paskatīsimies, kā tu tiksi galā ar viskiju.

Kleitons vienaldzīgi paraustīja plecus un atkorķēja karafi.

Ar mazliet neskaidrām acīm Stīvens noskatījās, kā brālis piepilda glāzi līdz malām.

- Pie velna, vai tu gribi slīcināties?

- Es gribu, - Kleitons piedzēries lepni paziņoja, - nodzert tevi zem galda.

- Var jau būt, ka tev tas izdosies, - Stīvens piekrita. - Tomēr es tik un tā esmu labāks par tevi. Tu darīji aplam, piedzimdams pirmais, lielais brāli.

- Pareizi. Man nevajadzēja piedzimt. Kaut es to nebūtu darījis, bet viņa... viņa man par to ir desmitkārt atmaksājusi.

Kaut arī Kleitona vārdi izskanēja neskaidri, tie tomēr bija pilni ar tik atklātām sāpēm un izmisumu, ka Stīvens strauji pacēla galvu un paskatījās uz brāli tik cieši, cik vien to ļāva apreibušais prāts.

- Kas tev ir atmaksājis par piedzimšanu?

- Viņa.

Stlvens papurināja galvu, veltīgi pūlēdamies padzīt reibumu un kaut mazliet koncentrēties.

- Kura... viņa?

- Tā - ar zaļajām acīm, - Kleitons sāpīgi nočukstēja.

- Viņa man lika par to samaksāt.

- Ko tu tādu esi izdarījis, ka viņa tev atmaksāja?

- Es lūdzu viņas roku, - Kleitons izgrūda. - Samaksāju viņas stulbajam tēvam simttūkstoš mārciņu. Vitnija tik un tā mani negribēja. - Saviebies viņš iedzēra krietnu malku viskija. - Saderinājās ar kādu citu. Visi par to runā. Nē, - viņš pārlaboja,

- viņa nesaderinājās. Bet es domāju, ka viņa to ir izdarījusi, un es... es...

- Un tu? - Stīvens klusu noelsās.

Kleitona seja sāpīgi savilkās. Viņš pacēla roku pret Stīve-nu, kā lūgdams izpratni, un tad atkal ļāva tai nokrist uz galda.

- Es nenoticēju, ka viņa joprojām ir jaunava, - viņš izmocīja. - Nezināju... līdz paņēmu viņu... un...

Iestājās saspringts klusums, ko piepeši pārtrauca briesmīgs vaids, kas izlauzās no Kleitona krūtīm.

- Ak Dievs, es nodarīju viņai pāri, - viņš iekliedzās,

- es tik ļoti nodarīju viņai pāri! - Kleitons aizsedza seju ar rokām, un viņa balss pārvērtās aizsmakušos, samocītos čukstos.

- Es nodarīju viņai pāri, un viņa... viņa mani apskāva, jo... jo gribēja, lai es viņu samīļotu. Stīven, - viņš aprauti izgrūda, - viņa gribēja, lai es viņu samīļotu, kamēr viņa raud!

Sakrustojis rokas uz galda, Kleitons iespieda tajās seju, beidzot ieslīgdams aizmirstībā, ko bija meklējis visu vakaru. Viņa sāpīgā balss skanēja tik klusi, ka Stīvens gandrīz nespēja to sadzirdēt.

- Es joprojām dzirdu viņas elsas, - Kleitons nočukstēja. Apjucis Stīvens pārsteigts blenza uz Kleitona noliekto galvu, pūlēdamies salikt kopā šo nesakarīgo stāstu. Acīmredzot viņa pašpārliecinātais, nesatricināmais vecākais brālis bija zaudējis prātu kādas zaļacainas meitenes dēļ, ko sauca par Vitniju.

Pēdējās nedēļas laikā pa Londonu bija klīdušas trakas baumas, ka Kleitons saderinājies - vai ari gatavojas to darīt - ar kādu sievieti, taču tas nebija nekas neparasts, un Stīvens bija tikai paraustījis plecus, uzskatīdams to par kārtējo garlaicības radīto izdomu. Taču tā laikam bija patiesība, un šī Vitnija noteikti bija tieši tā meitene, par ko tika runāts.

Apjukušais Stīvens skatījās uz brāli, kas bija aizmidzis. Neticami, ka Kleitons, kas allaž bija izturējies pret sievietēm ar jautru pacietību un mierīgu iecietību, spējis nonākt līdz izvarošanai. Un kāpēc? Tāpēc, ka šī meitene atteikusies ar viņu precēties? Tāpēc, ka viņš kļuvis greizsirdīgs? Tas nebija iespējams! Un tomēr pierādījums atradās tieši viņam pretī; Kleitons, kas plosīja sevi nožēlā.

Stīvens nopūtās. Kleitonu vienmēr bija ielenkušas burvīgas sievietes; Vitnija laikam bijusi ārkārtīgi īpaša, ja jau viņam tik daudz nozīmējusi, jo Stīvenam bija pilnīgi skaidrs, ka brālis viņu izmisīgi mīlējis - un mīl vēl tagad.

Patiesībā, Stīvens gurdi nodomāja, ja šī meitene mēģinājusi meklēt mierinājumu pie Kleitona pēc tam, kad brālis viņai ar varu laupījis nevainību, arī viņa noteikti mazliet mīlējusi brāli. Vairāk nekā mazliet.

Nākamajā rītā abi brāļi atvadīdamies paspieda viens otram roku uz mājas kāpnēm, nespēdami bez mokošām galvassāpēm paskatīties apkārt uz gaišo, saulaino dienu. Hercogiene moži pamāja atvadas Kleitonam un tūdaļ uzklupa Stīvenam.

- Viņš izskatās briesmīgi!

- Viņš jūtas briesmīgi, - Stīvens atteica, saudzīgi berzēdams deniņus.

- Stīven, - māte stingri teica, - es gribu ar tevi parunāt. -Hercogiene iesoļoja salonā, aizvēra durvis un apsēdās tuvākajā krēslā. Krietnu brīdi kārtojusi svārkus, viņa beidzot apņēmīgi iesāka: - Vakar es nevarēju aizmigt un nokāpu lejā, domādama, ka vēl kādu laiciņu varēšu pavadīt kopā ar jums. Nonākusi līdz bibliotēkas durvīm, es sapratu, ka jūs abi esat neiedomājami piedzērušies, un jau grasījos paziņot, cik satriekta jūtos, ka esmu izaudzinājusi divus lempīgus žūpas, kad pēkšņi... kad pēkšņi...

Izdzirdot vārdus “lempīgi žūpas”, Stīvena lūpas noraustījās smieklos, taču tad viņš atkal savaldījās.

- Tu dzirdēji to, ko Klejs man stāstīja, vai ne? - viņš pabeidza mātes vietā.

Viņa drūmi pamāja.

- Kā gan viņš varējis kaut ko tādu izdarīt?

- Es īsti par to neesmu pārliecināts, - Stīvens uzmanīgi iesāka. - Acīmredzot tā meitene viņam patika, un viņš ir vīrietis...

- Nerunā ar mani kā ar muļķi, Stiven! - lēdija nikni viņu pārtrauca. - Es esmu pieaugusi sieviete. Esmu bijusi precējusies un dzemdējusi divus dēlus. Es lieliski apzinos, ka Kleitons ir vīrietis un ka tāpēc viņam piemīt zināmas... hmm...

- Zināmas dziņas? - Stīvens papildināja, redzēdams, ka māte sāk apvēdināt piesarkušo seju, izskatīdamās briesmīgi apmulsusi. Viņa pamāja, un Stīvens turpināja: - Es gribēju teikt, ka Klejs ir vīrietis, kam vienmēr skrējušas pakaļ sievietes, un tomēr tās viņam nekad nav likušās tik pievilcīgas, lai viņš tām piedāvātu precēties. Acīmredzot viņš beidzot ir atradis tādu sievieti, kādu vēlējies. Ja Klejs iedevis viņas tēvam simttūkstoš mārciņu, tad viņa laikam ir bez pūra un viņas ģimene ir trūcīga, tomēr viņa tik un tā Kleju atraidījusi.

- Viņa ir neiedomājama muļķe, ja spējusi atraidīt tavu brāli! - lēdija Vestmorlenda iesaucās. - Viņa ir galīgi traka, ja nevēlas salaulāties ar Kleju.

Stīvens gan pasmaidīja par mātes aizstāvību, tomēr papurināja galvu.

- Diez vai šī meitene ir dumja vai muļķe. Kleju nekad nav interesējušas gaisīgas jaunkundzītes ar tukšu galvu.

- Laikam jau tev taisnība. - Lēdija Vestmorlenda nopūtās un piecēlās. Pie durvīm apstājusies, viņa pāri plecam uzmeta Stī-venam skumju skatienu. - Manuprāt, - viņa piebilda, - Kleitons viņu ir dievinājis.

- Man arī tā liekas.

Pārlasījis juridisko dokumentu par saderināšanās līguma atsaukšanu, Kleitons to parakstīja un pāri rakstāmgaldam aši pagrūda uz advokāta pusi. Viņš to vairs negribēja ne redzēt.

- Vēl kas, - viņš piebilda, kad advokāts jau grasījās piecelties, - parūpējieties, lai šī vēstule un bankas čeks par desmit tūkstošiem mārciņu tiktu kopā ar šo dokumentu nogādāts Stounas jaunkundzei viņas mājās.

Kleitons atvilka vienu no rakstāmgalda smagajām, kokgriezumiem rotātajām atvilktnēm un izņēma baltu lapu, kuru augšgalā greznoja viņa ģerboņa sudrabains nospiedums.

Viņš skatījās uz papīra lapu sastindzis un aizmirsies.

Vai tiešām viss bija nonācis tik tālu? Kā gan viss varēja tā beigties, ar šīm mokošajām zaudējuma sāpēm, ja tikai pirms dažām nedēļām viņš bija juties pārliecināts, ka Vitnija stāvēs viņam blakus kā līgava un dusēs viņa gultā kā sieva?

Kleitons piespieda sevi paņemt spalvu un uzrakstīt: "Lūdzu, pieņem manus patiesos laimes novēlējumus un nodod tos arī Polam. Klāt pievienotais čeks ir dāvana.” Kleitons mirkli svārstījās, zinādams, ka Vitnija naudas dēļ pagalam sadusmosies, tomēr viņš nespēja paciest domu, ka viņai vajadzētu taupīt grašus, lai nopirktu sev jaunus tērpus, ko viņai pēc laulībām ar Sevarī-nu noteikti nāksies darīt. Ja brīnumainā kārtā Vitnija tomēr neapprecētos ar Sevarīnu, šī nauda paliktu viņai. Vismaz viņas stulbais tēvs vairs nevarētu izšķiest savas meitas pūru.

- Ielieciet čeku un šo vēstuli vienā aploksnē ar to. - Viņš pamāja uz nīstamo dokumentu, kas atsauca viņu saderināšanos. Piecēlies viņš izbeidza sāpīgo sarunu ar klusējošu mājienu.

Kad advokāts bija izgājis, Kleitons atslīga uz krēsla, cīnīdamies ar vēlēšanos likt, lai advokātu pie vārtiem aptur, izraut no viņa rokām aploksni un saplēst to sīkos gabaliņos. Taču viņš tikai atbalstīja galvu pret ādas krēsla polsterēto atzveltni un aizvēra acis.

- Ak, mazā! - Kleitons skaļi nopūtās. - Kāpēc gan man jāsūta tev šī nolādētā aploksne?

Viņš atkal atcerējās vārdus, ko patiesībā bija gribējis uzrakstīt: “Lūdzu, atgriezies pie manis. Ļauj man Tevi apskaut, un es zvēru, ka likšu Tev visu aizmirst. Es pildīšu Tavas dienas ar smiekliem un naktis ar mīlestību. Es dāvāšu Tev dēlu. Un, ja Tu tik un tā nespēsi mani mīlēt, es lūgšu tikai to, lai Tu dāvā man meitu. Meitu ar Tavām acīm, Tavu smaidu, Tavu... ”

Nikni nolādējies, viņš paliecās uz priekšu un paķēra vēstuļu kaudzi, kas bija uzkrājusies viņa prombūtnē.

Kleitons nelokāmi un apņēmīgi mēģināja aizmirst Vitniju. Viņš cītīgi iegremdējās darbā, katru dienu vairākas stundas pētīdams atskaites par saviem ieguldījumiem un plānodams jaunus darījumus. Viņš tik ļoti nodarbināja savu sekretāru Hadžinsa kungu, ka tas bija spiests pieņemt sev palīgu. Viņš tikās ar saviem darījumu vadītājiem, pārvaldniekiem un zemniekiem. Viņš strādāja, līdz pienāca vakars un laiks doties uz balli, operu vai teātri.

Katru vakaru Kleitons tīšām pavadīja citu sievieti, ik reizi cerēdams, ka tai izdosies kaut ko viņā aizdedzināt - kaut ko tādu, kas bija miris pirms četrām nedēļām. Ja šī sieviete bija blonda, Kleitonam radās riebums pret gaišiem matiem. Ja viņa bija brunete, viņas mati nebija tik mirdzoši kā Vitnijai. Ja viņa bija runīga, Kleitons kļuva viegli sakaitināms. Ja viņa sapīka, Kleitonam viņa bija pretīga. Ja viņa klusēja, Kleitonam radās neprātīga vēlēšanās sievieti sapurināt un uzkliegt: “Nolādēts, saki taču kaut ko!”

Tomēr lēni, ļoti lēni viņš atkal spēja rast līdzsvaru. Pamazām viņš sāka just, ja turpinātu padzīt atmiņas par smejošām, zaļām acīm, varbūt kādu dienu izdotos Vitniju aizmirst.

Nedēļām ritot, Kleitons jau spēja pasmaidīt un reizēm pat iesmieties.

Divdesmit sestā nodala

f

Vitnijas dienas Londonā bija kļuvušas vienveidīgas. Viņa devās iepirkties kopā ar Elizabeti un Emīliju, reizēm izbrauca uz parku. Viesos regulāri ieradās Nikolā. Vitnija tikai retumis viņu kaut kur pavadīja, taču viņš joprojām nāca un mēģināja Vitniju smīdināt. Un viņš nekad nelūdza Vitnijai ko vairāk par to, ko viņa spēja dot.

Katru dienu ciemos nāca arī Elizabete. Viņa bija tik aizņemta ar savām laulībām, aizrautīgi vēlēdamās apspriest savu tērpu, ziedus un viesību ēdienkarti, kā arī visu pārējo ar kāzām saistīto, līdz kurām bija palikušas tikai četras dienas, ka Vitnija tikai ar mokām spēja palikt vienā istabā ar draudzenes pāri plūstošo prieku. Izmisīgi pūlēdamās izdomāt kādu iemeslu aiziešanai, viņa ienīda sevi, ka nespēj dalīties Elizabetes laimē.

Viņa bija pārstājusi dzīvot nemitīgās Kleitona gaidās, tomēr nespēja arī nomierināties. Vitnija dzīvoja pastāvīgā spriedzē, mocīdamās domās starp pagātni, par kuru nevēlējās vairs prātot, un nākotni, kas šķita neizturama.

Arī tā diena bija gandrīz tāda pati kā pārējās, bet, kad Elizabete atkal sāka uzskaitīt visas Pītera brīnišķīgās īpašības, Vitnija pielēca kājās, atvainojās, paķēra apmetni un izskrēja no mājām. Aizmirsusi pieklājības noteikumus, kas prasīja, lai kāds ietu

viņai līdzi, Vitnija aizsteidzās uz mazo parku dažu kvartālu attālumā, tad sāka soļot lēnāk un beidzot bezmērķīgi klaiņoja pa tukšajiem celiņiem.

Uz Elizabetes kāzām gatavojās ierasties arī krustmāte Enna un Vitnijas tēvs. Elizabete bija visus pārsteigusi, nolemdama, ka vēlas sarīkot kāzas tik grezni, cik vien tas iespējams Londonā. Kaut arī Vitnija ļoti ilgojās satikties ar savu mīļoto krustmāti, viņa tomēr baidījās no šīs tikšanās. Pēc četrām dienām krustmāte Enna ieradīsies pilsētā, cerēdama, ka ieraudzīs Klcitonu un Vitniju kopā kā neoficiāli saderinātu pāri. Bet Vitnija viņai pateiks, ka neprecēsies ar Kleimoras hercogu. Un krustmāte Enna uzstās, ka vēlas zināt, kāpēc tā.

“Kāpēc?” Vitnija izmisīgi prātoja, domās izmēģinādama sarunu ar krustmāti. “Tāpēc, ka viņš aizrāva mani no Emīlijas viesībām, aizveda pie sevis uz mājām, norāva man apģērbu un lika man kāpt gultā.”

Krustmāte Enna būtu satriekta un sašutusi, taču viņa vēlētos uzzināt, kas noticis pirms tam. Viņa gribēs zināt, kāpēc tā gadījies. Vitnija noslīga uz parka soliņa, un viņas pleci saguma apjukuma pilnā izmisumā. Kāpēc gan Kleitons bija noticējis, ka viņa atdevusi sevi Polam? Un kāpēc viņš vismaz nebija mēģinājis noskaidrot, kā viņai tagad klājas? Vai pateikt, ko grasās darīt?

Ne reizi pēdējo četru nedēļu laikā Vitnija nebija ļāvusi sev domāt par to nakti, taču tagad viņa vairs nespēja rimties. Viņa pūlējās atcerēties Klcitonu kā vīrieti, kas bija salti un nežēlīgi norāvis viņai kleitu. Taču viss, ko Vitnija spēja atcerēties, bija tikai Kleitona seja tajā briesmīgajā, sāpju apmiglotajā brīdī, kad viņš bija atklājis, ka viņa vēl ir jaunava. Viņa redzēja Kleitona saspringušos plecus virs sevis, viņa atmesto galvu un sāpju un nožēlas izmocīto seju.

Viņa vēlējās atcerēties rupjos vārdus, kādos Kleitons viņu bija saukājis, un visu to apvainojošo un pazemojošo, ko viņš bija sacījis. Taču viss, ko Vitnija atcerējās, bija tas, kā Kleitons bija turējis viņu savās skaujās, kamēr viņa raudāja, glāstīdams viņas matus un čukstēdams: “Neraudi, mīļā! Lūdzu, neraudi vairs!”

Vitnijas kaklu aizvien vairāk aizžņaudza briesmīgas, asas sāpes, taču tas bija nevis viņas pašas, bet gan Kleitona dēļ. To atskārtusi, viņa nikni pielēca kājās. Viņa laikam bija pavisam zaudējusi prātu! Žēloja vīrieti, kas bija viņu paņēmis ar varu! Viņa vairs nemūžam nevēlējās Kleitonu redzēt! Nekad!

Vitnija aši aizsoļoja atpakaļ pa celiņu. Vēja brāzmas pluinī-ja viņas apmetni. Tikpat pēkšņi, kā bija sācies, vējš piepeši aprima, un uz celiņa parādījās vāvere. Tā paskrējās Vitnijai pretī, tad apstājās, gaidpilnās bailēs uzlūkodama jauno sievieti. Arī Vitnija apstājās, gaidīdama, kad vāvere sakustēsies, taču dzīvnieciņš tikai izslējās un pārmetoši kaut ko nočakstināja.

Pamanījusi sev pie kājām zīli, Vitnija noliecās, lai to paceltu un piedāvātu vāverei. Mazais, pūkainais dzīvnieciņš nervozi samirkšķināja acis, tomēr nekustējās ne no vietas, un Vitnija pameta zīli tam tuvāk.

- Labāk ņem to, - viņa klusu sacīja, - drīz būs ziema.

Vāvere aši palūkojās uz gardo zīli, kas gulēja tikai dažu collu attālumā no tās. Mirkli šaubījusies, vāvere pagriezās un metās prom tik ātri, cik vien ķepiņas to spēja nest.

Nevienu pašu reizi kopš tās liktenīgās nakts Vitnija nebija lauzusi savu drosmīgo solījumu neraudāt. Tas viņai bija izdevies, taču viņas sirdī bija sakrājusies briesmīga jūtu nasta. Mazā vāvere, kas bija labāk izvēlējusies mirt badā nekā paņemt kaut ko tādu, kam viņa bija pieskārusies, kļuva par pēdējo salmiņu.

- Jācer, ka tu tiešām nobeigsies! - Vitnija izgrūda, juzdama, ka acīs sariešas asaras un sāk plūst pāri vaigiem. Apcirtu-sies uz papēža, viņa devās uz parka vārtu pusi.

Pār viņas seju plūda asaras, vējš svilināja acis, tomēr Vitnija turpināja raudāt. Viņa raudāja, līdz vairs nebija nevienas pašas sāpju vai rūgtuma asaras, - un savādā kārtā viņas garastāvoklis sāka uzlaboties. Atkal nonākusi pie Ārčibaldu mājas, Vitnija jutās daudz labāk, nekā bija jutusies kopš nelaimīgā vakara.

Todien lords Ārčibalds bija kaut kur izgājis, tāpēc Vitnija ar Emīliju omulīgi pavakariņoja Vitnijas istabā, un Vitnija atklāja, ka atkal spēj smaidīt.

- Tu šovakar izskaties stipri atguvusies, - Emīlija paķircinājās, ieliedama tasēs tēju.

- Es ari jūtos atguvusies, - Vitnija smaidīdama atteica.

- Tas ir labi, - Emīlija teica, - jo es tev gribu kaut ko pavaicāt.

- Vaicā vien! - Vitnija iedzēra malku tējas.

- Mana māte raksta, ka tu esot saderināta ar Polu Sevarīnu. Vai tā ir?

- Nē. Esmu saderināta ar Kleitonu Vestmorlendu, - Vitnija aizstāvēdamās aši iebilda.

No Emīlijas pirkstiem izslīdēja bezgala dārga antīka tējas tase un sašķida uz grīdas. Viņas acis iepletās, pamazām kļūdamas aizvien platākas un platākas, līdz beidzot viņas glītajā sejiņā lēni atplauka smaids.

- Vai tu... nejoko? - viņa nočukstēja.

Vitnija papurināja galvu.

- Tu esi par to pārliecināta?

- Pilnīgi.

- Es tev neticu, - Emīlija atteica.

Viņa izskatījās tik šaubu pilna, ka Vitnijas lūpas smieklos iedrebējās.

- Vai esi ar mieru derēt uz savu jauno sabuļādas apmetni, ka es neesmu ar viņu saderinājusies?

- Vai tu šo apmetni gribi tik ļoti, ka spēsi samelot?

- Protams. Tomēr es nemeloju.

- Bet kā... kad tas notika?

Vitnija jau pavēra muti, lai paskaidrotu, taču tad pārdomāja. Viņai bija nepieciešams kāds, kam visu izstāstīt, tomēr viņa baidījās runāt. Šodien pirmo dienu vairāku nedēļu laikā viņa atkal bija sākusi justies dzīva; viņa nevēlējās riskēt ar šo jauno, nupat atgūto mieru.

- Nē, Emīlija, - Vitnija atteica, - diez vai būtu prātīgi par to runāt. - Viņa piecēlās, un Emīlija arī pielēca kājās, pieiedama draudzenei klāt ar apņēmīgu, priecīgu smaidu.

- Tu man visu izstāstīsi! - Emīlija iesmējās. - Tu man izstāstīsi katru niecīgāko sīkumu par šo neticamo mīlas stāstu, kaut arī man nāktos tevi tādēļ nožņaugt. Tagad sāc no paša sākuma!

Vitnija jau grasījās liegties, taču Emīlija izskatījās tik laimīga un tik apņēmīga, ka izejas vairs nebija. Turklāt Vitniju piepeši pārņēma vēlēšanās izrunāties. Viņa atkal apsēdās, un Emīlija iekārtojās draudzenei blakus.

- Laikam jau tas sākās pirms vairākiem gadiem, jau pirms manas oficiālās iziešanas sabiedrībā, - Vitnija iesāka. - Kleitons sacīja, ka esot mani sastapis cepuru veikalā kopā ar manu krustmāti. īpašniece tobrīd pūlējās mani pierunāt, lai nopērku atbaidošu cepuri ar mākslīgu augļu rotājumu...

Kad stāsts bija galā, Emīlija uzlūkoja viņu izbrīnā un skaudībā.

- Ak Dievs, - viņa nočukstēja, - tas ir pārāk skaisti, lai to izteiktu vārdos... un tik romantiski! Iedomājies vien, iztērējis tik daudz naudas, viņš ieradās Anglijā, lai atklātu, ka tu esi aizrāvusies ar Polu. - Viņa apvaldīja smieklus. - Maikls bija tik noraizējies, ka viņa gaišība salauzīs tev sirdi, bet es par to nebēdāju. Es redzēju, kā viņš uz tevi skatījās tovakar, kad atnāca, lai vestu tevi uz Rezerfordu balli, un es tūdaļ sapratu.

- Ko tad? - Vitnija pavaicāja.

-To, ka viņš tevi mīl, muļķīt! - Emīlija attrauca. - Bet viņš pie mums nav viesojies jau vairākas nedēļas, un es zinu, ka viņš ir Londonā, jo ir redzēts operā un teātrī. - Viņa pamanīja, ka Vit-nijas sejai atkal pārlaižas ēna. - Vitnija? - viņa noelsās. - Kas noticis? Tu tā izskaties kopš tās dienas, kad neatgriezies mājās. Kas tovakar notika?

- Es negribu par to runāt, - Vitnija aizsmakusi atteica.

Emīlija saņēma Vitnijas saltās rokas.

- Tev par to jārunā, tas tevi pārāk nomoka! Es nevēlos būt ziņkārīga, jo jau tāpat zinu, ka tu man toreiz nepateici taisnību. Redzi, torīt, kad tu atgriezies, es stāvēju pie loga un redzēju, ka tu izkāpi no karietes ar zelta ģerboni. Tā bija hercoga kariete, vai ne?

- Tu taču to zini. - Vitnija nokaunējusies nolieca galvu.

- Un es zinu arī to, ka tu no šejienes aizgāji kopā ar viņu. Tu pati tā teici, un Kārlails arī to apstiprināja. Kaut arī, - Emīlija uzjautrināta piebilda, - Kārlails tovakar bija pamatīgi piedzēries un nerimās apgalvot, ka Kleimoras hercogs esot parādījies kā no zila gaisa un izvilcis ar varu tevi no mājas. Protams, es ne mirkli viņam nenoticēju... ak Dievs! - viņa iesaucās. - Vai tā tiešām notika? Vai tā bija?

Vitnija pamāja.

- Kurp viņš tevi aizveda? - Emīlija izbijusies noprasīja. - Vai viņš tevi veda uz kādām citām viesībām?

-Nē.

- Es nemūžam sev nepiedošu to, ka smējos par Kārlailu, -Emīlija noteica un krampjaini sažņaudza Vitnijas roku. - Vitnija, - viņa sāpīgi nočukstēja, - kurp viņš tevi aizveda? Ko viņš tev nodarīja?

Pret Emīliju pacēlās sāpīgs zaļu acu skatiens, un tajā Emīlija izlasīja atbildi.

- Kāds briesmonis! - viņa nošņāca, pielēkdama kājās. - Sātans, nelietis tāds! Viņu vajadzētu pakārt! Viņš... - Emīlija aprāvās, acīmredzot saprazdama, ka Vitnijai nepieciešams uzmundrinājums, nevis vēl lielākas sāpes un dusmas. - Labāk palūkosimies uz to visu no gaišās puses.

- Kādas gaišās puses? - Vitnija gurdi pavaicāja.

- Varbūt tev tā neliekas, tomēr savs labums te tomēr ir. Paklausies. - Nometusies ceļos, Emīlija iedrošinādama saņēma Vitnijas rokas savējās. - Es gan necik daudz nezinu par likumiem, tomēr esmu pārliecināta, ka tavs tēvs nevar tevi piespiest precēties ar šo... šo šausmoni! Un pēc visa tā, ko Kleimoras hercogs tev nodarījis, viņam jāsaprot, ka tu nemūžam nevēlēsies labprātīgi precēties ar viņu. Tāpēc viņam neatliks nekas cits kā vien atbrīvot tevi no vienošanās par saderināšanos un aizmirst naudu, ko viņš devis tavam tēvam.

Vitnija strauji pacēla galvu. Krietnu brīdi viņa nolūkojās sienā. Protams, Kleitons gribēja viņu atbrīvot no saderināšanās. Tāpēc jau viņš arī noteikti nebija nācis viņu apciemot. Šī doma pārņēma meiteni ar savādi nepatīkamu sajūtu.

- Nē, - viņa stingri atteica. - Viņš neatsauks saderināšanos. Es to zinu. Ak, Emīlija! - viņa iesaucās. - Vai tu patiešām domā, ka viņš gluži vienkārši mani pametīs?

- Bet protams! - Emīlija tūdaļ apstiprināja. - Ko gan citu lai viņš... - Ieraugot Vitnijas nelaimīgo seju, viņas acis iepletās. - Vitnija... - Emīlija noelsās, lēni pieceldamās un skatīdamās uz savu noskumušo draudzeni. - Tu taču nedomā... Mans Dievs! Tu negribi, lai viņš tevi pamestu! - viņa iesaucās.

Vitnija strauji pacēla galvu.

- Es tikai ne reizi neesmu iedomājusies par to, ka viņš varētu mani atlaist brīvībā.

- Tu to nemaz nevēlies! - Emīlija vēl skaļāk iesaucās. - Tas ir skaidri lasāms tavā sejā.

Arī Vitnija piecēlās, nervozi berzēdama plaukstas pret tērpa krokām. Viņa gribēja pateikt, ka vairāk par visu cer, ka Klei-tons Vestmorlends atteiksies no saderināšanās, tomēr šie vārdi nenāca pār viņas lūpām.

- Es nezinu, ko īsti vēlos, - viņa skumji atzinās.

Emīlija noraidoši atmeta ar roku, un viņas raižpilnais skatiens nenovērsās no Vitnijas.

- Vai viņš kopš tā vakara ir tev atsūtījis kādu vēstuli vai mēģinājis tev tuvoties?

- Nē! Un lai viņš to labāk nemaz nemēģina!

- Un tu nemaz nevēlies viņu redzēt?

- Protams, ne, - Vitnija dedzīgi paziņoja.

- Viņš taču nevar tā vienkārši tev tuvoties. Vispirms viņam ir vajadzīga kāda zīme no tevis, ka tu vismaz esi ar mieru uzklausīt atvainošanos. Un tu taču netaisies... nevari viņam šādu zīmi dot, vai ne?

- Tad jau labāk mirstu! - Vitnija lepni paziņoja un tik tiešām tā arī domāja.

- Bet, ja tu viņam esi dārga, tad viņš ir nožēlas pilns par to, ko tev nodarījis. Viņš droši vien domā, ka tu viņu ienīsti.

Vilnija piegāja pie gultas un atbalstīja pieri pret kājgaļa stabu, kas turēja baldahīnu.

- Viņš mani neatlaidīs, Emīlija, - viņa sacīja, un viņas balsī vairāk bija dzirdama cerība nekā nožēla. - Man liekas, ka... ka es esmu... biju viņam ļoti dārga.

-Ak tā! - Emīlija sašutusi iesaucās. - Viņš nu gan pavisam savādi to izrāda!

- Es arī, - Vitnija nočukstēja. - Es nemitīgi turējos viņam pretī. Es biju spējīga viņu apkaunot visu draugu priekšā, aizbēgot ar Polu. Es nemitīgi meloju viņam. - Aizvērusi acis, Vitnija aizgriezās. - Ja tev nekas nebūtu iebilstams, - viņa klusu sacīja, - es tagad labāk ietu gulēt.

Arī Emīlija devās pie miera, taču pēc vairākām nomodā pavadītām stundām beidzot atteicās no veltīgajām pūlēm aizmigt. Atbalstījusies spilvenos, viņa noskatījās uz Maiklu, kas mierīgi gulēja blakus.

- Vai es spētu tevi mīlēt, ja tu man būtu ko tādu nodarījis? -viņa čukstēja. - Jā, - viņa noteica, maigi noglāstīdama vīra deniņus. - Es tev varētu piedot gandrīz visu.

Tomēr, ja Maikls būtu tā rīkojies, viņš noteikti atrastu iespēju, kā visu vērst par labu. Viņi bija precējušies un, lai cik dusmīga un pazemota viņa justos, abi tomēr būtu spiesti palikt kopā, lai no malas viss izskatītos, kā klājas. Drīz vien viss pamazām norimtu un viņi atkal salīgtu mieru. Taču Vitnija nebija precējusies ar Kleimoras hercogu.Viņi abi izvairījās viens no otra un turpinās tā rīkoties. Vitnijas lepnums un sāpes neļaus viņai spert pirmo soli, un hercogs joprojām uzskatīs, ka Vitnija viņu ienīst un nevēlas pat dzirdēt par viņu. Ja vien nenotiks kaut kas tāds, kas abus savedīs kopā - turklāt drīz -, tad šis strīds uz mūžu paliks neatrisināts.

Nespēdama izlemt, vai iejaukties ārkārtīgi kutelīgajā situācijā vai arī pieklājīgi palikt malā, Emīlija pievilka ceļgalus sev klāt un atbalstīja uz tiem zodu. Brīdi apsvērusi, viņa lēni atbīdīja segas. Trīcēdama vainas apziņā un nedrošībā, viņa izkāpa no gultas. Nogājusi lejā, viņa tumsā sataustīja sveci, iededzināja to, uz pirkstgaliem aizzagās uz dzelteno salonu un nolika sveci uz rakstāmgalda. Pārmeklējusi atvilktnes, Emīlija atrada vienu neaizpildītu kāzu ielūgumu no tiem, kurus bija palīdzējusi Elizabetei nosūtīt.

Apsēdusies viņa mirkli grauza spalvas galu, pūlēdamās izdomāt īstos vārdus. Bija ļoti būtiski, lai hercogs kļūdaini nenospriestu, ka viņa rīkojas Vitnijas uzdevumā, jo pastāvēja visai liela iespēja, ka Vitnija, ieraudzījusi Kleitonu, saltā niknumā padzīs viņu. Pats svarīgākais bija viņus savest kopā, un par visu pārējo parūpēsies liktenis.

Steidzīgi, lai nezaudētu drosmi un nepārdomātu, Emīlija ielūguma apakšā uzrakstīja: “Kāds, kas mums abiem ir dārgs, pavadīs līgavu. ” Viņa parakstījās vienkārši: “Emīlija Arčibalda.”

Kleitona bibliotēkā Brūkstritā tika ievests neskaidri pazīstamā livrejā tēipies sulainis.

- Man ir kāds ielūgums, kuru kundze man pavēlēja nodot tieši jums, jūsu gaišība, - viņš paskaidroja.

Klcitons bija iegrimis rīta korespondences pārskatīšanā.

- Vai jums jāsagaida atbilde? - viņš izklaidīgi pavaicāja.

- Nē, milord.

-Tad atstājiet to tepat! - Kleitons pamāja uz mazu galdiņu pie durvīm.

Vakarā, posdamies iziet no mājām, viņš atcerējās aploksni, kuru no rīta bija atstājis bibliotēkā.

- Liec kādam to atnest, Ārmstrong, - viņš nomurmināja savam kalpotājam, pat nenolaizdams acis no spoguļa un turpinādams rūpīgi kārtot sniegbalto kaklautu.

Uzvilcis Armstronga pasniegtos svārkus, Kleitons paņēma aploksni no sulaiņa, kurš to nupat bija uznesis. Atvēris aploksni, viņš izņēma ko tādu, kas izrādījās kārtējais ielūgums, par kuru vajadzēja parūpēties viņa sekretāram.

Ieraugot uzvārdu “Eštone”, viņa sirds sažņaudzās sāpīgās atmiņās.

- Pasakiet manam sekretāram, lai viņš ielūgumu noraida un aizsūta piemērotu dāvanu, - Kleitons klusu noteica un atdeva aploksni atpakaļ sulainim.

To darot, viņš pamanīja uz ielūguma malas vienu vienīgu, sīkā rokrakstā uzrakstītu rindiņu. Kleitons to izlasīja, tad vēlreiz pārlasīja, un viņa sirds sāka dauzīties. Dieva dēļ, ko gan Emīlija gribēja viņam sacīt? Ka Vitnija vēlas viņu redzēt? Vai ari, ka Emīlija vēlas, lai viņš satiktos ar Vitniju? Ar nepacietīgu rokas mājienu aizraidījis kalpotāju un sulaini, Kleitons ienesa ielūgumu guļamistabā un vēl trīsreiz pārlasīja Emīlijas vārdus, ar katru reizi aizvien vairāk satraukdamies. Viņš veltīgi mēģināja īsajā teikumā atrast ko tādu, kas liecinātu, ka Vitnija viņam piedevusi. Taču nekā tāda nebija.

Tovakar Kleitons sēdēja Karaliskajā teātrī, nepievērsdams uzmanību ne melnmatainajai skaistulei sev blakus, ne arī aktieru spēlei. Viņu mocīja cerības un izmisums. Emīlijas zīmītē nebija nekā tāda, kas varētu viņu iedrošināt, vienīgi tas, ka šī vēstule viņam tomēr nosūtīta. Emīlija Ārčibalda jau kopš agras bērnības bija Vitnijas sirdsdraudzene. Ja Vitnija viņu ienīstu, Emīlija to jau būtu noskaidrojusi un nemūžam nebūtu viņam sūtījusi šādu ielūgumu. Kaut arī, ja Vitnija viņam būtu piedevusi, tad pati būtu sūtījusi ielūgumu.

Un ja nu Vitnija nevēlējās viņu redzēt? Ja nu viņa, ieraudzījusi Kleitonu baznīcā, zaudēs samaņu? Kleitona acīs pavīdēja skumjš smaids. Var jau būt, ka Vitnija iesviedīs savu ziedu pušķi viņam sejā, taču viņa noteikti neģībs. Viņa drosmīgā, varonīgā meitene to nedarīs.

Divdesmit septītā nodaļa

Elizabete Eštone stāvēja pie pārpildītās baznīcas durvīm, noskatīdamās, kā pa eju, kuru greznoja paklājs, lēnām aizsoļo viņas trešā līgavas māsa. Viņa pagriezās pret Vitniju, kam bija jādodas pie altāra nākamajai.

- Visi domās, ka tu esi skaistāka par mani, - Elizabete pasmaidījusi teica, pārlaidusi acis Vitnijas skaistajos matos ievītajām dzeltenajām un baltajām rozēm un viņas kuplajam dzeltena samta tērpam. - Tu izskaties pēc pavasara narcises.

Vitnija iesmējās.

-Toties tu izskaties pēc eņģeļa un labāk nemēģini atkal uzsākt ar mani glaimošanas sacīkstes. Turklāt tev ka līgavai tagad vajadzētu būt nervozai. Vai ne, Emīlija? - Vitnija pačukstēja, pāri plecam atskatīdamās uz draudzeni, kurai vajadzēja viņai sekot.

- Laikam gan, - Emīlija izklaidīgi atteica. No rīta viņa bija atzinusies Maiklam, ka Vitnija ar hercogu briesmīgi sastrīdējušies (tā taču tik tiešām arī bija) un ka viņa ielūgusi hercogu uz kāzām, cerēdama, ka abus izdosies atkal samierināt. Maikls bija kļuvis ārkārtīgi neapmierināts. Viņš bija sacījis sievai, ka viņai nekādā ziņā nevajadzējis iejaukties, ka tagad varbūt abām pusēm tiks nodarīts pāri un galu galā viņi vēl sāks Emīliju ienīst par viņas labi gribēto iejaukšanos.

Tagad arī Elizabete bija kļuvusi par Emīlijas plāna dalībnieci. Sagatavojot viesu sarakstu, viņa tajā bija ierakstījusi arī Vest-lenda kunga vārdu, taču, redzot Vitnijas paniku, šo vārdu izsvītrojusi. Pirms trim dienām Emīlija bija atklājusi Elizabetei, ka Vitnijai ar Vestlenda kungu ir slepens romāns, taču abi ir sastrīdējušies (un arī tā bija patiesība). Elizabete ar sajūsmu bija piekritusi, ka slepena ielūguma nosūtīšana Vestlenda kungam ir brīnišķīgs veids, kā panākt abu samierināšanos. Protams, viņai joprojām nebija ne jausmas, ka Vestlenda kungs patiesībā ir Klei-moras hercogs, jo, par spīti Londonā pavadītajām nedēļām, viņa nebija uzturējusies vienās aprindās ar hercogu.

Patlaban Emīlija klusībā nolādēja savu plānu kā sava mūža vissliktāko ideju.

- Jūs esat nākamā, jaunkundz, - Emīlijas kalpone paziņoja Vitnijai, noliecās un sakārtoja viņas tērpa trēnu.

Pārējās līgavas māsas bija pārņēmušas nervozas izbailes, ka viņām nāksies vienatnē veikt garo ceļu pa eju, taču Vitniju tas nemaz neuztrauca. Parīzē viņa bija to darījusi dučiem reižu gan Terēzei Divilai, gan citām draudzenēm, bet šodien viņa jutās īpaši laimīga, jo pati bija krietni vien palīdzējusi, lai šīs kāzas varētu notikt. Jautri pasmaidījusi, Vitnija pieņēma no kalpones rokām savu pušķi, kas bija veidots no baltām un dzeltenām rozēm.

- Elizabete, - viņa sirsnīgi nočukstēja, - kad mēs atkal varēsim sarunāties, tu jau būsi precējusies. - Un viņa spēra pirmo soli pa eju.

Kleitona skatiens kā piekalts pievērsās Vitnijai jau tajā mirklī, kad viņa parādījās ejā, un viņam šķita, ka krūtīs ietriecas milzīgs akmens. Vēl nekad Vitnija nebija izskatījusies tik brīnumaini skaista un nopietna. Viņa bija kā mirdzošs mēnesstars, kas slīd pa svecēm apgaismoto eju.

Vitnija pagāja viņam garām tikai dažu collu attālumā, un Kleitons tikai ar pūlēm savaldījās. Ikviens viņa auguma muskulis saspringa, pūloties izturēt viņas tuvuma radītās mokas. Tomēr tās bija patīkamas mokas, sāpes, no kurām viņš nevēlējās izvairīties.

Vitnija nostājās savā vietā pie altāra. Visu ceremonijas laiku viņa palika mierīga, taču, kad Elizabete klusu atkārtoja laulības zvērestu, šie vārdi Vitnijai šķita tik smeldzīgi, ka viņai acīs piepeši sariesās asaras. Nepagriežot galvu, Vitnija varēja labi pārskatīt pusi klātesošo un, pārlaizdama skatienu pārpildītajām solu rindām, pamanīja, ka lielākā daļa sieviešu slauka acis. Krustmāte Enna uzsmaidīja viņai. Vitnija gandrīz nemanāmi pamāja, juzdama, ka krustmātes iedrošinājuma pilnā seja palīdz viņai atkal atgūt mieru.

Kad bija izdevies apvaldīt asaras, Vitnija atkal ļāva skatienam slīdēt pāri viesu rindām. Tur bija viņas tēvs, Mārgaritas Me-ritones vecāki... lēdija Jūbenka, uzlikusi vienu no saviem satriecošajiem turbāniem... kāds ļoti garš, tumšmatains vīrietis, kurš... Vitnijas sirds salēcās un tad sāka neprātīgi dauzīties, kad viņas acīs ieskatījās divas caururbjošas, pelēkas acis. Kā paralizēta viņa lūkojās uz rūgto nožēlu, kas bija ievilkusies Kleitona pievilcīgajos vaibstos, un sāpīgo maigumu, kas vīdēja viņa lūdzošajās acīs. Un tad viņa strauji novērsās.

Ar pūlēm ieelpojusi, Vitnija, neko neredzot, skatījās uz priekšu. Viņš bija šeit! Beidzot Kleitons bija atnācis pie viņas, Vitnija satraukta domāja. Viņš taču nevarēja būt ieradies uz kāzām, jo neviens viņu nebija ielūdzis. Kleitons bija šeit! Šeit, lūkodamies uz viņu ar tādu skatienu, kādu Vitnijai vēl nekad nebija nācies pieredzēt... gandrīz vai šķita, ka viņš ir gatavs piedāvāt sevi Vitnijai! Stāvēdams taisni izslējies, viņš tomēr pazemīgi piedāvājās viņai! Vitnija to zināja, tas bija skaidri sajūtams.

Vitnijai gribējās iekliegties, nokrist ceļos un sākt raudāt, sāpināt Kleitonu tāpat, kā tas bija sāpinājis viņu. Meiteni pāršalca niknums, pazemojums un neprātīga nedrošība. Tā bija viņas iespēja ajmaksāt Kleitonam, viņa histēriski prātoja, ar vienu vienīgu nicīgu skatienu parādīt, ka viņa to ienīst. Bet tad viņai vairs nekad nebūs citas iespējas. Līdz šim Kleitons ne reizi nebija mēģinājis ar viņu tikties, un pēc kāzām viņš noteikti aizies; bez ielūguma viņš taču nevarēja ierasties svinībās. Emīlija bija teikusi, ka Kleitons noteikti viņai netuvosies, kamēr nebūs saņēmis no viņas kādu zīmi, un patlaban viņš gaidīja šo zīmi.

Ak Dievs! Viņš klusēdams lūdza Vitnijai piedošanu, tā stāvēdams viesu rindā. Ja viņas atbilde būs noliedzoša, viņš pēc kāzu ceremonijas pametīs baznīcu. Un viņas dzīvi.

Vitnija pievēra acis neizlēmības mokās, vairs neraizēdamās, ka Kleitons varētu viņu ieraudzīt un saprast, kāda cīņa viņā plosās. Kleitons bija nodarījis pāri viņas miesai un dvēselei un pats to labi zināja! Vitnijas lepnums prasīja, lai viņa paceltu acis un apliecinātu, ka jūt pret Kleitonu tikai nicinājumu. Taču viņas sirds kliedza, prasīdama nejaut, lai viņš aiziet no baznīcas.

“Neraudi, mi(ā, ” viņas ausīs atkal ieskanējās Kleitona čuksti. “Lūdzu, neraudi vairs.”

Vitnijai trūka elpas; viņa nespēja pakustēties.

“Palīdzi man!” viņa bez vārdiem kādu lūdza. “Lūdzu, lūdzu, palīdzi man!”

Un tad viņa atskārta, ka šis “kāds”, ko viņa lūdz, ir Kleitons. Un viņa to mīlēja.

Tiklīdz Vitnija sakustējās, Kleitons saprata, ka tūdaļ viņa pagriezīsies un viņš gūs gaidīto atbildi. Pūlēdamies saņemties, viņš satvēra sola malu tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Vitnijas acis pacēlās, un Kleitons, ieraudzījis to zaļajās dzīlēs maigu padevību, gandrīz saļima. Viņš alka noslīkt Vitnijas acīs, ieskaut viņu savās trīcošajās rokās, iznest no baznīcas un lūgt, lai viņa skaļi izrunā tos trīs vārdus, kurus nupat bija teikusi klusēdama.

Viesi pagriezās, lai pa eju sekotu kāzu procesijai, moži grūstīdamies, lai uz baznīcas kāpnēm ieņemtu pēc iespējas labāku vietu. Kleitons devās ārā pēdējais. Viņš nesteidzīgi gāja pa eju zem augstajiem baznīcas griestiem, un viņa ausīs dobji atbalsojās paša soļi. Iz.gājis pa lielajām baznīcas durvīm, viņš apstājās, noskatīdamies, kā Vitnija smaida un māj un viņas mati mirdz vēlās pēcpusdienas saules gaismā. Kleitons bridi svārstījās, zinādams, ja viņš tagad pieies meitenei klāt, viņi pagūs pārmīt tikai dažus vārdus, un tomēr viņš nespēja gaidīt līdz vakara viesībām. Izvairīdamies no cilvēku skatieniem, lai nesadurtos ar kādu no saviem agrākajiem “kaimiņiem”, Kleitons iejaucās pūlī un virzījās uz Vitnijas pusi. Beidzot viņš nostājās tikai sprīža attālumā aiz Vitnijas muguras.

Vitnija tūdaļ sajuta viņa klātbūtni, itin kā tā būtu taustāms spēks, kaut kas varens un magnētisks. Viņa pat pazina Kleitona netveramā, asā odekolona smaržu. Taču Kleitona balss skanēja pavisam svešādi: tas bija izjusts, piesmacis, smeldzīgs čuksts:

- Es jūs dievinu, Stounas jaunkundz.

Šo vārdu satriecošais maigums lika Vitnijai nodrebēt, un Kleitons to juta. Viņš redzēja, ka Vitnija sastingst, un vienu briesmīgu mirkli viņam šķita, ka viss, kas starp viņiem noticis baznīcā, bijis tikai māns, taču tad Vitnija gandrīz nemanāmi pakāpās atpakaļ pie viņa. Un ļoti viegli piespiedās viņam klāt. Klcitonam aizrāvās elpa, sajūtot viņas augumu. Pacēlis roku, viņš to uzmanīgi aplika Vitnijai ap vidukli, pievilkdams viņu sev vēl ciešāk klāt. Un viņa nemaz nepretojās... tikai palika mierīgi stāvam viņa apskāvienā. Kleitona domas aizšāvās pie baznīcā palikušā garīdznieka. Ja viņš tagad Vitniju ievestu atpakaļ dievnamā, vai viņa paliktu slāvam viņam līdzās kā tāds brīnum skaists siltumnīcas zieds, atkārtodama tos pašus vārdus, ko nupat bija teikusi Elizabete? Vai varbūt viņam būtu nepieciešama īpaša laulību atļauja?

Ar milzīgu piepūli Kleitons piespieda sevi nedomāt par laulībām ar Vitniju, vismaz ne šodien. Vitnija noteikti būs satriecoši brīnišķīga savā līgavas tērpā, un viņš nedrīkstēja mēģināt viņai laupīt šo uzvaras dienu - viņš jau bija laupījis meitenei tik daudz!

Emīlija pagriezās pret Vitniju, izlikdamās neredzam, ka Kleitons stāv pārdroši tuvu draudzenei, aplicis roku viņai ap vidukli.

- Mums tagad jāiet, - viņa sacīja.

Vitnija pamāja, taču Kleitons nojauta, ka viņai negribas pat kustēties, un viņam pašam nācās apvaldīt vēlēšanos vēl ciešāk piespiest viņu sev klāt. Beidzot Vitnija paspēra soli uz priekšu un pat neatskatījusies aši iejuka līgavas māsu bariņā.

Kad Vitnija jau bija iekāpusi ratos, Emīlija mirkli pakavējās pie tiem. Pagriezusies viņa ar skatienu uzmeklēja hercogu un ieraudzīja, ka vīrieša nesatricināmo, pelēko acu skatiens ir pievērsts viņai. Emīlija nedroši pasmaidīja. Hercogs atbildēja uz viņas biklo sveicienu, zemu un pieklājīgi paklanīdamies, un tad veltīja viņai platu, neatvairāmu smaidu, pilnu zēniskas pateicības.

- Viņš tur bija! - Vitnija iesaucās, aši pagriezdamās ratos un nenolaizdama acis no Kleitona, kas joprojām stāvēja uz baznīcas kāpnēm, noskatīdamies, kā Ārčibaldu rati aizbrauc pa ielu. - Vai tu viņu redzēji?

Emīlijas lūpas nodrebēja jautrībā.

- Redzēju gan. Viņš stāvēja tev aiz muguras, aplicis roku tev ap vidukli.

- Lūdzu, nedusmojies uz viņu par to, ko viņš izdarījis, - Vitnija nočukstēja. - Es nespētu to pārciest, ja tu viņu ienīstu, Emīlija. Es viņu tik ļoti mīlu.

- Es zinu, - Emīlija saudzīgi atteica.

Kleitons noskatījās, kā rati nozūd skatienam, un viņa sirds bija gatava vai lūst. Viņš zināja, kāpēc Vitnija tā arī nebija pagriezusies pret viņu. Tieši tā paša iemesla dēļ, kāpēc viņš nebija atzinies viņai mīlestībā tepat uz vietas. Neviens no viņiem nevēlējās sākt visu no gala svešinieku ielenkumā.

Daudzi viesi gan nekādi nebija nosaucami par svešiem, Kleitons ievēroja, pametis skatienu visapkārt. Tur atradās arī vairāki cilvēki, kurus viņš pazina jau kopš Londonas laikiem. Tajā pašā brīdī viņš apjauta, ka ļaudis ap viņu sačukstas aizvien skaļāk. Viņš devās lejup pa kāpnēm garām sievietēm, kuras sāka kniksēt, un vīriešiem, kas godpilni murmināja:

- Jūsu gaišība...

Kleitons apstājās, skatīdamies uz savu karieti, kas bija novietota tieši ielas malā. Kariete! Savā satraukumā par to, ka atkal redzēs Vitniju, viņš bija aizmirsis piekodināt Makrejam, lai tas iejūdz zirgus parastajā, melnajā karietē, kuru Kleitons bija nopircis, būdams Vitnijas “kaimiņš”

Kleitons pagriezās pret satriektajiem bijušajiem kaimiņiem, kuri bija viņu pazinuši kā Vestlenda kungu. Viņš vainīgi noiū-kojās uz tiem, viegli pasmaidīdams, lai atvainotos par savu mānīšanos. Un tad iekāpa savā elegantajā, tumšzilajā karietē, uz kuras durvīm spoži mirdzēja viņa hercoga ģerbonis.

Vitnija bija parūpējusies, lai starp laulību ceremoniju un viesībām viņa pagūtu pie Ārčibaldiem sastapties ar savu krustmāti un pastāstīt viņai par savām izbeigtajām attiecībām ar hercogu. Viņa jau nedēļām ilgi bija baidījusies no šīs tikšanās, taču nu tikai ar pūlēm spēja nociesties līdz brīdim, kad atkal ieraudzīs krustmāti.

- Tu burtiski staro! - krustmāte Enna pasmaidīja, ieiedama salonā un cieši apskaudama Vitniju. Novilkusi cimdus, viņa apsēdināja krustmeitu uz dīvāna sev līdzās. - Ak, mīļā, - viņa smiedamās bargi piebilda, - es jau sāku baidīties, ka jūs abi baznīcā tā ari nespēsiet viens no otra novērsties.

Vitnija atplauka.

- Tev gan nekas nekad nepaliek apslēpts, vai ne?

- Dārgumiņ, tas nepalika apslēpts nevienam. Puse viesu vai kaklus izmežģīja, lai tikai redzētu jūs abus pie baznīcas. - Vitnija izskatījās tik satraukta, ka krustmāte atkal iesmējās. - Tikpat labi es tev varētu pateikt arī to, ka ceremonijā piedalījās vismaz divi duči viesu no Londonas, kas arī pazina hercogu. Tiklīdz viņš ienāca baznīcā, visi tūdaļ sāka sačukstēties. Kad es devos prom, visi jau zināja, kas viņš patiesībā ir, arī tavi kaimiņi. Baidos, ka “Vestlenda kungs” ir atmaskots.

Vitnija klausījās, vai plīzdama aiz lepnuma. Viņai gribējās, lai ikviens zinātu, kas Kleitons patiesībā ir, un viņa vēlējās, kaut visi zinātu, ka viņi ir saderinājušies. Viņa bija ar mieru to izkliegt visai pasaulei!

Abas vēl pusotras stundas jautri sarunājās, un tad Vitnija iedomājās apvaicāties par tēvoci Edvardu.

- Viņš ir Spānijā, - krustmāte, iecietīgi pasmaidījusi, atteica. - Viņa divas pēdējās vēstules bija gandrīz tikpat neizprotamas kā tavējās, taču es nojautu, ka tur briest kādas nepatikšanas un viņš bijis spiests steidzīgi un slepeni doties turp, lai visu pagūtu laikus atrisināt. Viņš apsolīja atgriezties pēc sešām nedēļām. Acīmredzot nevienu no manām vēstulēm viņš nav saņēmis.

Mirkli klusējusi, krustmāte piebilda:

- Vai tev būtu iebildumi, ja es šovakar nepiedalītos viesībās? Es ierados uz kāzu ceremoniju tikai tāpēc, ka tu savās vēstulēs nebiji pat ieminējusies par Kleitonu un es gribēju pati savām acīm redzēt, kā jums abiem klājas. Tā kā ir pilnīgi skaidrs, ka jums viss ir lieliski, es labprāt tūlīt pat dotos atpakaļ uz Lin-kolnšīru. Mana māsīca ir maiga un bezpalīdzīga, un mana klātbūtne viņai ir gluži nepieciešama. Tiklīdz tu un viņa gaišība būsiet gatavi izkliedēt Londonā klīstošās baumas un paziņosiet par savu saderināšanos, es atgriezīšos un mēs varēsim sākt gatavoties tavām kāzām.

Diena pagāja ātri, un Vitnija pat nepaspēja noticēt, ka pienācis laiks atvadīties no krustmātes.

- Starp citu, - krustmāte Enna piebilda, pakavējusies uz sliekšņa, - tavs tēvs atsūtījis tev vēl divas lādes ar tērpiem. Es tās liku uznest augšstāvā, un Klarisa visu patlaban izsaiņo. Jā, un tēvs sacīja, ka tev esot kāda vēstule.

Vitnija uzskrēja augšstāvā un apsēdās pie ģērbistabas galdiņa. Kamēr Klarisa kārtoja viņas matos ievītās rozes, Vitnija laimīga prātoja par savu rītdien gaidāmo tikšanos ar Kleitonu. Protams, viņš būs klāt jau agri no rīta, un tad viņi... Piepeši Vitnija pamanīja pret spoguli atbalstītu biezu aploksni. Atvērusi to, viņa izņēma vairākus oficiāla izskata dokumentus. Pirmajā acumirklī tie šķita tik pilni ar vārdiem “no vienas puses”, “no otras puses”, “tā kā” un “ņemot vērā iepriekš minēto”, ka, pēc Vitnijas domām, vēstule bija paredzēta lordam Ārčibaldam un tikai kļūdas pēc ienesta viņas istabā. Viņa atšķīra pēdējo lapu un ieraudzīja parakstu. Kleitons Roberts Vestmorlends, devītais Klcimo-ras hercogs. Atlaidusi Klarisu, Vitnija sāka lēni lasīt.

Dokumentā ar saltiem juridiskiem terminiem bija izklāstīts, ka viņa vairs nav saderināta ar Kleimoras hercogu, ka viņa laulību piedāvājums ar šo tiek atsaukts un visus “naudas līdzekļus, dārglietas, veltes utt.”, ko Stounu ģimene saņēmusi no hercoga, tā var paturēt sev un uzskatīt par dāvanām.

Rokām neprātīgi trīcot, Vitnija atlocīja Kleitona noteiktajā rokrakstā rakstīto vēstuli, kas bija pievienota dokumentiem. “Lūdzu, pieņem manus patiesos laimes novēlējumus un nodod tos arī Polam. Klāt pievienotais čeks ir dāvana. ”

Čeks par desmit tūkstošiem mārciņu izslīdēja no Vitnijas sastingušajiem pirkstiem. Viņas kaklu aizžņaudza nelabums. Klci-tons bija viņu izmantojis, lai apmierinātu savu atriebi un iekāri. Nu viņš samaksāja ar dāsnu čeku, it kā viņa būtu kāda ielasmeita vai viņa mīļākā, ieteikdams, lai viņa savu aptraipīto augumu atdod Polam laulībā.

- Ak Dievs, - Vitnija nočukstēja. - Mans Dievs!

Pie durvīm pieklauvēja Emīlija, lai apvaicātos, vai viņa ir gatava doties uz viesībām.

- Tūlīt iešu, - Vitnija piesmakuši atsaucās. - Emīlija, - viņa piemetināja, ar pūlēm izrunādama vārdus, - vai ... vai tu nezini, kā hercogs gadījās baznīcā? Vai tad Elizabete beigu beigās tomēr nolēma viņu ielūgt?

Izklausījās, ka Emīlija ir vainīga un laimīga.

- Nūjā. Un vai tad tu nepriecājies, ka viņa tā izdarījusi?

Visa istaba sagriezās un sašūpojās. Vitnija grasījās piecelties. Viņai šķita, ka tūlīt kļūs nelabi, taču kājas atteicās klausīt. Saraustīti elpodama, viņa palika sēžam. Piepešais nelabums pārgāja, atstādams tikai trulas, smeldzīgas sāpes, kas ar katru mirkli pieņēmās spēkā.

Kleitons bija nācis uz kāzām, nevis lai satiktos ar viņu, viņš bija ielūgts! Vitniju pārņēma smacējošs pazemojums. Tā kā viņa vēstule un dokumenti bija rakstīti pirms vairākām nedēļām, dabiski, viņš domājis, ka viņa šodien par tiem jau zinājusi. Vit-nijai gribējās neprātīgi, histēriski iesolieties. Viņš gluži vienkārši bija ieradies uz kāzām... un cik apmierināts viņš būs juties, redzēdams, ka Vitnija viņam dievinoši uzsmaida!

Viņa jau nebija tikai pasmaidījusi vien, Vitnija šausmu pilnā niknumā piepeši atcerējās, - viņa bija tam piekļāvusies! Viņa bija ļāvusi, lai Kleitons apskauj viņu! Un šis viltīgais, iedomīgais, augstprātīgais izvirtulis droši vien bija nolēmis, ka tas ir aicinājums vēlreiz iegūt viņas miesu! Viņš droši vien vēlējās pēc viesībām atkal aizvest Vitniju pie sevis uz mājām un, ņemot vērā to, kā viņa bija uzvedusies, noteikti bija pārliecināts, ka viņa ar prieku paklausīs.

Viesības. Vitnija iespieda seju plaukstās un skaļi novaidējās. Kleitons ieradīsies arī uz viesībām. Viņiem nāksies tur sastapties.

Nokāpusi lejā pie Emīlijas un viņas vīra, Vitnija izskatījās mazliet bāla un viņas acis aizdomīgi mirdzēja, taču galva bija apņēmīgi izslieta, bet smalkais zods spītīgi iecirsts. Arēji viņa šķita mierīga un pavisam nesatricināma, taču tas bija tikai tas ārkārtīgais miers, kam seko vētra, kura pamazām pieņemas spēkā, gatavojoties uzbrukumam.

Ieradusies Elizabetes vecvecāku milzīgajā mājā, Vitnija vilinoši uzsmaidīja diviem visizskatīgākajiem līgavaiņa vedējiem. Kleitons reiz bija viņai pārmetis, ka viņa pūlas sev apkārt savākt iespējami daudz pielūdzēju, un Vitnija bija apņēmusies šovakar rīkoties tieši tā.

Kopā ar līgavaiņa vedējiem stāvēdama pie durvīm un sagaidīdama viesus, viņa uzrunāja katru garāmejošo ienācēju, un, ja tas bija neprecējies vīrietis, Vitnijas smaids bija pavisam žilbinošs un pārdrošs. Piecpadsmit minūšu laikā viņai bija izdevies radīt nelielu sastrēgumu, un viņai apkārt jau stāvēja seši kungi, pūlēdamies izpelnīties viņas uzmanību. Tikai vienu vienīgu reizi Vitnija zaudēja savaldību, un tas notika brīdī, kad pār viņas roku noliecās Pols. Meitenes možais smaids pagaisa, un viņa nedroši ieskatījās Pola glītajā sejā, taču puisis izskatījās tik padevīgs un nožēlas pilns, ka Vitnija tūdaļ nolēma pievienot viņu savu pielūdzēju skaitam. Satvērusi Pola roku, viņa to ievilka apkūrtstāvošo vīriešu bariņā.

Nu viņa bija nocietinājusies un nonākusi ielenkumā. Paglābusies no Klcitona. Pagaidām tas bija viss, ko viņai vajadzēja.

Kleitons ieradās brīdī, kad viesu sagaidītāju rinda jau pajuka. Viņš mirkli apstājās uz sliekšņa. Viņa garais, cēlais augums bija tērpts eleganti pieguļošā melnā uzvalkā un vestē. Vitnija noskatījās, kā viņa acis pārslīd viesiem un tūdaļ apstājas pie viņas. Viegli nosarkusi, viņa novērsās un uzrunāja sev apkārt stāvošos vīriešus.

- Mēs esam pavisam aizmirsuši līgavu, - viņa ķircinādamās noteica, burvīgi pasmaidīja un neatskatīdamās aizveda visu bariņu pie Elizabetes.

Kleitons bija pārliecināts, ka Vitnija viņu ieraudzījusi, un, noskatoties, kā meitene aiziet, viņa acis satumsa pārsteigumā un neizpratnē. Pēc mirkļa viņš atskārta, ka Vitnijas pienākums taču bija rūpēties par līgavu, un jutās mazliet labāk, taču, noraudzīdamies, kā viņa jautri sarunājas ar vīriešiem, kas ik uz soļa sekoja viņai, nē, nolādēts, flirtē ar viņiem, Kleitons juta, ka viņam sāk zust pacietība.

Līdzās nostājās sulainis ar paplāti, un Kleitons paņēma šampanieša glāzi, nenolaizdams no Vitnijas alku pilno skatienu. Vitnija zināja, ka viņš ir ieradies, un acīmredzot gaidīja izdevīgu brīdi, lai viņam tuvotos. Kleitonam līdz sāpēm gribējās pieskarties viņai, dzirdēt viņas kluso, melodisko balsi, un pēdējo divu stundu laikā, jau domādams vien par to, ka atkal varēs atrasties Vitnijai līdzās, viņš gandrīz bija zaudējis prātu.

Viesi tika aicināti pie galda, taču Kleitons vēl kavējās, cerēdams, ka Vitnija pagūs pienākt pie viņa.

-Ak, Kleimoras hercogs! Priecājos jūs atkal redzēt! - līdzās atskanēja kāda mundra vīrieša balss.

Kleitons aši uzmeta skatienu mazam, pavecam vīram un pazina lordu Entoniju, sava tēva labu draugu.

- Kā klājas jūsu jaukajai mātei? - lords Entonijs apvaicājās, iemalkodams šampanieti.

Kleitons skatījās, kā Vitnija dodas pie galda; tātad viņa negrasījās tuvoties.

- Labi, - viņš izklaidīgi atteica. - Un jūsējai?

- Ceru, ka tāpat, - lords Entonijs sacīja. - Viņa jau trīsdesmit gadu ir mirusi.

- Labi, - Kleitons attrauca. - Priecājos to dzirdēt. - Nolicis glāzi, viņš devās uz savu vietu pie galda.

īstā savedējas noskaņojumā Elizabete bija parūpējusies, lai

Kleitons sēdētu pie galda pretī līgavas māsām, tieši pretī Vitni-jai. Kleitons gandrīz neko neēda un apēstajam nemaz nejuta garšu. Viņš bija pārāk aizņemts, nolūkodamies uz izvairīgo un skaisto jauno sievieti, kam piederēja viņa sirds, taču viņa šķita vai nu izbijusies, vai arī gluži vienkārši nevēlējās skatīties uz viņu. Kleitons vēroja, kā Vitnija rotaļīgi koķetē ar sev līdzās sēdošajiem līgavaiņa vedējiem, tīdama tos ap saviem slaidajiem pirkstiem, un viņa dzīslās sāka strauji pulsēt greizsirdība.

Kleitona aizvien pieaugošo neapmierinātību vēl papildināja tas, ka viņš bija apsēdināts starp divām pavecām kundzēm, kuras, uzzinājušas par viņa titulu, tūdaļ nolēma izvēlēties viņu par līgavaini savām neprecētajām meitām.

- Mana Marija spēlē klavieres kā īsts eņģelis, - viena no mātēm paziņoja. - Jums noteikti jāatnāk uz kādu no viņas muzikālajiem vakariem, jūsu gaišība.

- Toties mana Šarlote dzied kā putns! - otra māte tūdaļ cirta pretī.

- Man nav muzikālās dzirdes, - Kleitons atrūca, nenolaizdams acis no Vitnijas.

Pēc veselas mūžības viesi devās uz deju zāli. Pīters aizveda Elizabeti uz zāles vidu, un abi sāka dejot. Viņu smalkie, jaunie augumi kustējās ideālā saskaņā, un tad jaunlaulātajiem pievienojās arī līgavas māsas un līgavaiņa vedēji. Kad pirmā deja bija galā, Kleitons gaidīja, ka Vitnija beidzot pienāks viņam klāt. Taču viņa atkal ieslīdēja kārtējā vīrieša rokās, smaidīdama tā, ka Kleitonam sagribējās viņu nogalināt!

Vitnija patlaban dejoja jau ceturto deju ar Polu Sevarīnu, kad Kleitons beidzot atskārta, ka Vitnija gaida, kad viņš tai tuvosies. Viņu pārņēma dusmas par paša neattapību. Baznīcā viņa bija spērusi pirmo soli pretī abu salabšanai un, dabiski, tagad gaidīja, ka nākamo soli spers viņš.

Tiklīdz deja bija izskanējusi, Kleitons devās tieši pie Vitnijas.

- Priecājos jūs redzēt, Scvarīn, - viņš sameloja un stingri saņēma Vitnijas roku. - Nākamā deja ir manējā, - Kleitons piebilda, uzlikdams plaukstu viņas garajiem pirkstiem un aizvilkdams viņu uz deju grīdu.

Kaut arī Vitnija neiebilda, Kleitonu mazliet apmulsināja pieklājīgais, tomēr bezpersoniskais smaids, ko viņa tam veltīja, uzsākdama valsēt.

Vitnija šķita novājējusi, un Kleitons kā sargādams pievilka viņu sev klāt. Vitnija bija zaudējusi svaru viņa vainas dēļ.

- Vai tev šeit patīk? - viņš apvaicājās, un Vitnija gandrīz nepazina šo balsi, kurā nu skanēja maigums un vainas apziņa.

Viņa moži pamāja. Viņa pamāja, jo baidījās runāt. Kopš tā brīža, kad Kleitons bija ienācis šajā namā, Vitnija nebija spējusi aizmirst viņa klātbūtni. Viņa jutās tā, it kā iekšēji mirtu, lēni un sāpīgi smakdama. Kleitons bija laupījis viņai jaunavību un tad salti atsaucis savu precību piedāvājumu, vēsi ieteikdams, lai viņa precas ar Polu, un tad iesviedis viņai sejā naudu. Un tomēr Vitnija tikai ar pūlēm valdījās, kaut nenokristu Kleitonam pie kājām un nesāktu lūgties, lai viņš pateiktu, kāpēc, un atkal izlūgtos viņa mīlestību. Vienīgais, kas lika viņai klusēt, bija lepnums -niknuma pilns, ietiepīgs, drosmīgs un ievainots lepnums. Vitni-jas seja sāpēja no pūlēm smaidīt, taču viņa jau bija smaidījusi visu vakaru un bija apņēmusies turpināt to darīt līdz brīdim, kad Kleitons atstās šo māju. Un tad viņai būs jāmirst.

Pirmo reizi kopš satikšanās ar Vitniju Kleitons nezināja, ko lai saka. Viņš jutās tā, it kā būtu nonācis sapnī, un baidījās ko teikt, lai neizrunātu aplamus vārdus un neizjauktu burvību. Kleitonam iešāvās prātā, vai nevajadzētu atvainoties par savu uzbrukumu, taču parasts piedošanas lūgums salīdzinājumā ar viņa noziegumu bija pārāk nožēlojams. Patiesībā viņam gribējās lūgt, lai Vitnija jau rīt kļūst par viņa sievu, taču, tā kā viņš tai jau bija laupījis kāzu nakti, Kleitons bija cieši apņēmies sarīkot greznas kāzas ar visu, kas tām piederējās, ar visu košumu un cēlumu, ar visu to eleganci un bagātību, ko Vitnija baudīs, kļuvusi par hercoga līgavu.

Tā kā viņš nespēja lūgt Vitnijai piedošanu, ne arī prasīt, lai viņa nekavējoties ar viņu apprecētos, tad atlika tikai viens vienīgs teikums - tas, kas Kleitonam vēl kaut ko nozīmēja. Pievērsis skatienu Vitnijas noliektajai galvai, viņš izrunāja vārdus, ko vēl nekad nebija sacījis nevienai sievietei. Ļoti klusi un ļoti maigi viņš sacīja:

- Es mīlu tevi.

Kleitons tūdaļ sajuta, kādu iespaidu šie vārdi atstājuši, jo Vitnija sastinga viņa rokās, taču, kad viņa pacēla savu skaisto seju, jautrība viņas acīs gandrīz lika viņam paklupt.

- Mani tas nemaz nepārsteidz, - Vitnija moži attrauca. - Izskatās, ka es šajā sezonā esmu ārkārtīgi iecienīta - it īpaši gara auguma vīriešu vidū. - Viņa pielieca galvu, kā apsvērdama iespējamos šādas parādības iemeslus. - Droši vien tas ir tāpēc, ka es pati esmu visai gara. Gariem vīriešiem noteikti nav ērti nemitīgi liekties, lai mēģinātu sarunāties ar mazām sievietēm. Vai arī, - viņa jokodama piebilda, - tas ir tāpēc, ka man ir ļoti labi zobi. Es par tiem ārkārtīgi rūpējos un...

- Izbeidz! - Kleitons pavēlēja, pūlēdamies apturēt viņas runas plūdus.

- Labi, es tos vairs nekad netīrīšu, - Vitnija tēlotā nopietnībā apsolīja.

Skatīdamies uz Vitnijas apburošo sejiņu, Kleitons nespēja tikt gudrs, kā gan viņš pamanījies sākt runāt par mīlestību un nonācis līdz muļķīgai sarunai par personisko higiēnu. Ja viņa jūtas nebūtu tik samulsinātas, ja viņš tik izmisīgi nepūlētos vērst visu par labu, viņš pamanītu, ka Vitnijas pārāk spožajās acīs mirdz aizturētas asaras, nevis smiekli, un ka viņas slaidā kakla muskuļi ir krampjaini savilkušies. Taču viņš tik tiešām bija samulsis un neko nepamanīja.

- Elizabete ir burvīga līgava, - viņš sacīja, pūlēdamies atkal uzvedināt Vitniju uz runām par kāzām.

Vitnija iesmējās.

- Visas līgavas ir skaistas. Jau pirms vairākiem gadsimtiem ir pasludināts... un to neapšaubāmi ir izdarījis kāds hercogs, ka visām līgavām jābūt skaistām. Un jāsarkst.

- Vai tu sarksi? - Kleitons maigi noprasīja.

- Protams, ne, - Vitnija atteica, pamanīdamās uzsmaidīt, kaut arī viņas balss aizlūza. - Man vairs nav nekā, par ko sarkt. Patiesībā jau tas mani neuztrauc, jo es vienmēr esmu slepeni nicinājusi sievietes, kas sarkst un ģībst pēdējo sīkumu dēj.

Neizpratnē Kleitona balss pārvērtās saspringtos čukstos.

- Kas noticis? Stāvēdama manās rokās pie baznīcas, tu biji pavisam citāda...

Vitnijas smaragdzaļās acis iepletās šķietamā izbrīnā.

- Vai tad tas bijāt jūs?

Izlikdamies neredzam ziņkārību, ko viņi sāka izraisīt kāzu viesos, Kleitons asi pievilka Vitniju sev klāt.

- Pie velna, ko tad tu domāji?

Vitnijai šķita, ka viņas sirds tūdaj lūzīs.

- Patiesībā es par to nebiju īpaši pārliecināta. Tas varēja būt... - Viņa palieca galvu uz abu jauno vīriešu pusi, kas visu vakaru bija grozījušies viņai apkārt. - Džons Klifords vai lords Gilmors. Viņi apgalvo, ka dievinot mani. Vai arī Pols. Viņš ari mani “dievina”. Vai arī Niķī, viņš...

Ar vienu vienīgu strauju kustību Kleitons norāva Vitniju no deju grīdas un atgrūda, skatīdamies uz viņu saltā, mežonīgā nicinājumā. Viņa balss skanēja bīstami klusu.

- Es biju domājis, ka tu esi sieviete, kam ir sirds, bet tu esi tikai parasta paviegla meiča!

Vitnija nicīgā uzjautrinājumā paslēja zodu.

- Es nu gan neteiktu, ka esmu parasta; galu galā man izdevās no jums izspiest simt desmit tūkstošus mārciņu, un pat tad man atliek tikai pasmaidīt, lai jūs tūdaj mestos man pakaļ, tieši tā, kā tas notika šodien! Mēs abi neesam parasti, milord, - viņa izsmējīgi piebilda. - Es esmu nelabojami paviegla meiča, bet jūs esat neiedomājams muļķis!

Uz mirkli Vitnijai šķita, ka Kleitons viņai sitīs. Taču viņš tikai apcirtās un aizsoļoja. Vitnija noskatījās, kā viņš aiziet garām viesiem, kas neslēpdamies blenza uz viņiem, garām sulaiņiem, kuri stāvēja pie durvīm. Vitnija zināja, ka viņš nupat ir uz visiem laikiem aizgājis no viņas dzīves. Apspiedusi asaras, kas draudēja saskriet acīs, viņa ar skatienu uzmeklēja Emīliju.

- Emīlija, - viņa aizlauztā balsī nočukstēja, nepaceldama seju, - lūdzu, pasaki Elizabetei, ka es... ka man kļuva ārkārtīgi slikti. Es... es likšu, lai tavs kučieris brauc šurp tūlīt pēc tam, kad viņš būs aizvedis mani uz tavām mājām.

- Es braukšu tev līdzi, - Emīlija aši paziņoja.

- Nē, es gribu palikt viena. Man jāpaliek vienai.

Vēlāk tajā vakarā Emīlija un Maikls apstājās pie Vitnijas istabas durvīm, klausīdamies sirdi plosošajās elsās, kas tika izraudātas spilvenā.

- Liec viņu mierā, - Maikls līdzjūtīgi ieteica. - Gan viņa izraudāsies.

Kad Vitnija nākamajā rītā neieradās brokastīs, Emīlija devās uz draudzenes istabu un atrada viņu sēžam gultā. Vitnija bija pievilkusi ceļgalus pie krūtīm, izskatīdamās tā, it kā grasītos sarauties kamoliņā. Viņa izskatījās bāla un trausla, taču, ieraudzījusi Emīliju, tomēr izmocīja vārgu smaidu.

- Kā tu jūties? - Emīlija uzmanīgi apvaicājās.

- Es... es šodien jūtos jau labāk.

- Vitnija, kas īsti vakar no...

- Nevajag! - Vitnija strupi viņu pārtrauca. - Lūdzu, nevajag! - Kad Emīlija pamāja, spriedzi Vitnijas sejā aizstāja pateicība, un viņa atkal noslīga spilvenos. - Esmu nolēmusi pavadīt atlikušo laiku Londonā jautri. Vai tev būtu iebildumi, ja reizēm pie manis ierastos kādi viesi?

- Protams, ne. Patiesībā patlaban lejā gaida lords Gilmors un pārējie līgavaiņa vedēji, cerēdami, ka varēs tevi satikt. - Par spīti Emīlijas apņēmīgajai jautrībai, viņas balss tomēr notrīcēja, un draudzene apsēdās blakus Vitnijai, apskaudama viņas plecus. - Mēs abi ar Maiklu vēlamies, lai tu paliec pie mums tik ilgi, cik vien spēsi. Viņš saprot, ka tu man vairāk esi kā māsa, nevis draudzene.

Cieši apskāvusi Emīliju, Vitnija mēģināja iesmieties.

- Māsas nejauki ķildojas. Draudzenes tomēr ir labākas.

Divdesmit astota nodala

t

Todien Vitnijai sākās neprātīgas sabiedriskas rosības mēnesis. Ar drosmi un apņēmību viņa tīšām nodarbināja sevi tiktāl, lai atvairītu visas domas. Ik vakaru viņa pārgurusi iekrita gultā un gulēja tik ilgi, līdz atkal bija pienācis laiks posties nākamās dienas pasākumiem. Nikolā bija viņas visbiežākais un visiemīļotākais pavadonis, taču arī divi līgavaiņa vedēji un pārējie neprecētie kungi, ar kuriem viņa bija iepazinusies Emīlijas viesībās un Elizabetes kāzās, bieži vien atradās viņai līdzās. Kopā ar Emīliju, kas parasti kļuva par viņas pavadoni, Vitnija devās uz rautiem, mūzikas vakariem, operu, teātri un ballēm. Un tur viņa satika vēl vairāk neprecētu vīriešu, kas pēc tam pilnīgi saprotami ieradās Ārčibaldu namā, lai aicinātu Vitniju atkal uz jaunām viesībām un ballēm.

Parīze bija viņu sagaidījusi laipni, taču Londona uzņēma Vitniju ar atplestām rokām, jo viņas šarms un asprātība šeit likās vēl daudz neparastāki. Ik reizi, kad Vitnija iegāja kādā telpā, apkārt sākās čuksti un visu skatieni pievērsās viņai. Vitnija vairs nebija tik dzēlīga, un kautrīgākie vīrieši, kas vēl nesen būtu baidījušies viņai tuvoties, nu aplidoja viņu bariem vien.

Vitnija tika pielūgta un iekārota. Un jutās neizsakāmi nelaimīga.

Viņa nekad nepalika viena. Un nekad nerada mieru.

Reizēm kādās viesībās viņa dzirdēja pieminam Kleitona vārdu, un ik reizi viņai šķita, ka viņas sirdī kaut kas apdziest. Tomēr neviens, kas redzēja Vitnijas žilbinošo smaidu, nebūtu nojautis, par ko viņa domā.

Tikai vienu vienīgu reizi šā pirmā mēneša laikā Vitnija gandrīz sastapās ar Kleitonu. Jauns vikonts, kas bija viņas tā vakara pavadonis, bija palīdzējis viņai iekāpt karietē un neslēptā lepnumā paziņojis, ka pavadīs viņu uz “gada labāko balli” Pagriezies pret kučieri, viņš bija pavēlējis tam braukt uz Brūkstritas desmito numuru.

Vitnijai šķita, ka viņai sejā kāds iešļācis ledussaltu ūdeni. Tā bija Kleitona Londonas mājas adrese, ko viņš tai bija nosaucis jau krietni sen, ja viņai rastos vajadzība Kleitonu uzmeklēt.

- Es nevaru ciest lielas viesības! - viņa bija izmisusi paziņojusi vikontam. - Man no tām reibst galva!

- Bet Kleimoras hercogs taču rīko labākās balles visā Londonā! - vikonts tikpat apņēmīgi bija stīvējies pretī. - Un vēl pagājušajā nedēļā jūs teicāt, ka dievināt lielas viesības.

-Tas bija pagājušajā nedēļā! Šonedēļ man no trokšņa kļūst nelabi!

Vikonts, bez šaubām, bija nolēmis, ka šāda pēkšņa nepatika pret troksni ir visai neparasta, taču Stounas jaunkundze bija pārāk skaista un patīkama. Un ļoti populāra. Tāpēc abi devās uz operu.

Ar to arī beidzās Vitnijas veiksmes laiks; jau nākamajā vakarā viņa sastapās ar Kleitonu. Viņa kopā ar Nikolā bija devusies uz teātri un apsēdusies privātā ložā, no kuras pavērās lielisks skats uz skatuvi un piecām krēslu rindām. Tieši pirms izrādes sākuma meitenes matu cirta aizķērās aiz viņas ametista piespraudes, un Nikolā paliecās, lai palīdzētu to atraisīt. Tikmēr Vitnijas skatiens bezmērķīgi aizklīda pāri skatītājiem... un satriektā stingumā palika pie Kleitona un Vanesas Stenfīldas, kas nupat bija iegājuši ložā turpat netālu no viņiem, kurā jau sēdēja Rezerfordi. Kleitons familiāri apskāva Vanesas vidukli, un abi pāri jautri pārmija sveicienus. Nespēdama novērsties, Vitnija skatījās, kā viņi apsēžas. Viņa redzēja, ka Vanesa kaut ko pasaka Kleitonam, kurš paliecās tuvāk, lai labāk sadzirdētu, un Vanesas vārdi viņam lika atmest galvu un iesmieties.

Nežēlīgi trīcot, Vitnija noskatījās, kā Rczerfordi pagriežas pret Kleitonu un Vanesu, acīmredzot vēlēdamies uzzināt, kāds ir šīs jautrības iemesls. Kleitons laikam atkārtoja Vanesas vārdus, jo Vanesa koši pietvīka, bet Rezerfordi iesmējās.

Apkārtsēdošie sāka grozīties, un Vitnija dzirdēja cilvēkus murminām kaut ko par “Kleimoru”, “viņa gaišību” un “hercogu”. Kleitona klātbūtni teātrī (un, protams, arī Vanesu) drīz vien bija pamanījuši visi.

- Mīļā, vai tu nejūties labi? - Nikolā apvaicājās, ar sarauktu pieri nolūkodamies Vitnijas bālajā sejā.

Juzdama, ka tūlīt vairs nespēs apvaldīt nelabumu, Vitnija grasījās piecelties. Tajā mirklī Kleitons pacēla acis un ieraudzīja meiteni. Viņa skatiens kļuva dzalkstīgs kā tērauds, un viņa sejā pavīdēja salta nepatika, ko nomainīja garlaikots nicinājums. Un tad viņš gluži vienkārši aizgriezās.

Vitnija pavēlēja sev palikt ložā līdz izrādes beigām. Viņa nedrīkstēja, nedrīkstēja pieļaut, lai Kleitons nojaustu, ka viņa klātbūtne viņu ir satriekusi. Viņa izgāja no ložas desmit minūtes pirms priekškara pacelšanās. Viņa to darīja tāpēc, ka pār viņas vaigiem bija sākušas plūst asaras, un tāpēc, ka viņa jutās tik greizsirdīga, tik neizturami, mokoši, bezpalīdzīgi greizsirdīga, ka vairs nespēja ilgāk palikt sēžam.

Pēc divām dienām Nikolā pavadīja viņu uz kādām viesībām. Viņi ieradās ar lielu novēlošanos, un Vitnija, padevusi sulainim apmetni, saņēma Nikolā roku, lai kopā ar viņu dotos cauri aizejošo viesu rindām, kas gaidīja, kad varēs iekāpt savās karietēs. Gandrīz pašā grupas aizmugurē Vitnija pamanīja Kleitonu, kas patlaban palīdzēja Vanesai aplikt apmetni, veltīdams viņai savu pārdrošo, intīmo smaidu, un Vitnijas pirksti konvulsīvi sažņaudza Nikolā delmu.

- Kur jūs mani vedīsiet, mans kungs? - Vanesa pavaicāja

Klcitonam bridi, kad Vitnija bezpalīdzīgi mēģināja paspraukties abiem garām.

- Nost no taisnā ceļa! - Kleitons nekaunīgi iesmējās. Pacēlis acis, viņš pamanīja sev priekšā stāvam Vitniju, taču šoreiz Kleitons pat nemēģināja izrādīt savu nicinājumu. Viņš tikai paskatījās uz Vitniju tā, it kā viņas nemaz nebūtu, un tad atkal pievērsās Vanesai.

Pēc divām nedēļām, kādā saltā, vējainā decembra pēcpusdienā, Nikolā lūdza Vitnijas roku. Bez jebkādiem izpušķotiem un kaislīgiem jūtu apliecinājumiem viņš gluži vienkārši saņēma plaukstā nobālējušās meitenes roku un sacīja:

- Kļūsti mana sieva, mīļā.

Šis klusais lūgums gandrīz satrieca Vitnijas savaldību.

- Es... es nevaru, Niķī, - viņa nočukstēja, pūlēdamās pasmaidīt, kaut arī acīs jau sanesās asaras. - Es no visas sirds vēlos, kaut spētu tevi mīlēt, bet patlaban būtu pavisam nepareizi, ja es precētos ar tevi.

- Es labi saprotu, kā tu jūties, mīļā, - Nikolā saudzīgi teica, pasliedams augšup viņas zodu. - Tomēr esmu ar mieru riskēt, ja vien tu salaulāsies ar mani un kopā ar mani atgriezīsies Francijā. Gan es spēšu panākt, lai tu viņu aizmirstu.

Vitnija pasniedzās un noglāstīja viņa vaigu. Viņa allaž bija varējusi uzticēties Nikolā un paļauties uz viņu. Ja viņa tagad noraidītu bildinājumu, viņš dotos prom, tomēr viņa nespēja ļaut Nikolā velti cerēt.

- Mans mīļais, labais draugs, - viņa aizlauztā balsī čukstēja. - Es tevi mīlēšu visu mūžu, bet tikai kā draugu. - Garajās skropstās iezvīļojās asaras, un Vitnijas balss iedrebējās. - Es tev nespēju ne pateikt, cik... cik pagodināta jūtos, ka tu gribi mani par sievu... un cik daudz tu man esi nozīmējis šo pēdējo gadu laikā. Ak, Niķī, paldies! Paldies... par to, ka tu esi. - Izraisījusies no Nikolā rokām, viņa aizskrēja.

Neko neredzēdama, Vitnija skrēja augšā pa kāpnēm un valdīja asaras, līdz beidzot izdzirdēja aizveramies ārdurvis. Un tad asaras sāka plūst pār viņas vaigiem. Ar rokām aizsegusi seju, viņa paskrēja garām Emīlijas un Maikla istabas atvērtajām durvīm un pa gaiteni aizmetās uz savu istabu, kas bija kļuvusi par viņas personisko elli, lai izraudātu skumjas, kurām nebija un nebija gala.

Emīlija pagriezās pret Maiklu, un viņas acis izbailēs iepletās.

- Mīļais Dievs! - viņa iesaucās. - Kas tad atkal noticis? Ja Kleitons Vestmorlends atkal viņai kaut ko nodarījis, es viņu nožņaugšu pati ar savām rokām.

Maikls ievilka Emīliju atpakaļ istabā un cieši aizvēra durvis.

- Emīlija, - viņš uzmanīgi sacīja, - Kleimoras hercogs pirms četrām dienām salaulājies ar Vanesu Stenffldu viņas mājās. Visi, kas to varēja zināt, jau runā par to.

- Es tam neticu! - Emīlija sašuta. - Kopš manas ierašanās Londonā pirms vairākiem gadiem es esmu dzirdējusi par viņu nebeidzamas baumas, un tās nekad nav piepildījušās.

- Var jau būt. Bet šoreiz es tām ticu. Un kāda gan nozīme, vai tā ir patiesība vai ne? Vitnija šo pēdējo nedēļu laikā viņu ir pilnīgi aizmirsusi.

- Ak, Maikl, - Emīlija izmisusi noteica, - kā gan tu spēj būt tik akls?

Pat negaidīdama apstulbušā vīra atbildi, viņa atrāva durvis un apņēmīgi aizsoļoja uz viesu guļamistabu. Viņa pieklauvēja pie Vitnijas durvīm un, nesaņēmusi atbildi, droši atrāva tās un iegāja istabā. Vitnija gulēja gultā, aizvērusi acis, un viņas seju bija izraibinājušas asaras.

- Kāpēc tu raudi? - Emīlija laipni, tomēr stingri noprasīja.

Vitnija atvēra acis un nokaunējusies piecēlās sēdus, taustīdamās pēc kabatlakatiņa.

- Pēdējā laikā tas ir vienīgais, kas man labi padodas, - viņa drūmi noteica, uzmanīgi slaucīdama acis.

- Tādas muļķības man vēl nav nācies dzirdēt. Es tevi pazīstu kopš bērna kājas un nespēju atcerēties, ka tu agrāk būtu noraudājusi kaut vienu asaru. Nu, Stounas jaunkundz, - Emīlija bargi noprasīja, - kāpēc tu raudi?

- Niķī lūdza manu roku... - Vitnija nopūtās, būdama pārgurusi, lai izvairītos no atbildes.

- Un tu no laimes sāki raudāt?

Vitnija pasmaidīja, taču viņas balss skanēja aizlauzti.

- Izskatās, ka es vairs neprotu tikt galā ar precību piedāvājumiem. Ņemot vērā manu Parīzē gūto pieredzi, man vajadzētu...

- Kas tad notika ar tavu iepriekšējo bildinājumu? - Emīlija strupi viņu pārtrauca.

Vitnija klusēdama ilgi noskatījās draudzenē, tad paraustīja plecus un novērsās.

- Kleitons tomēr nevēlējās mani precēt.

- Muļķības! Vai tu domā, ka es noticēšu tādām aplamībām? Es taču redzēju, kā viņš uz tevi noskatās!

Vitnija ar pūlēm piecēlās un piegāja pie mazā franču stila rakstāmgalda. Paņēmusi Kleitona vēstuli, viņa klusēdama pasniedza to Emīlijai.

Emīlija sāka lasīt un noslīga krēslā. Lasot juridiskos dokumentus, viņas seja palika vienaldzīga. Ieraudzījusi bankas čeku, viņa sarauca pieri, bet, izlasījusi Kleitona vēstuli, riebumā izvalbīja acis.

- Patiešām! - viņa sašutumā iesaucās. - Nosūtīt tev tādu vēstuli ir bezgalīga muļķība. Ja Kleitons, to rakstot, nav bijis pilns kā zeķe, tad kaut kas nav kārtībā ar viņa smadzenēm. Bet kāds tam visam... - viņa pamāja uz papīru kaudzi, - ... sakars ar tavu uzvedību Elizabetes kāzās? Es redzēju, kā tu no Kleitona izvairies un izliecies viņu neredzam.

- Man jau baznīcā vajadzēja izlikties viņu neredzam! - Vitnija iesaucās. - Un es būtu tā darījusi, taču biju pārliecināta, ka mēs joprojām esam saderinājušies. Es... es uzzināju par šo vēstuli tikai tad, kad atgriezos mājās no baznīcas. Tēvs to bija atsūtījis no mājām kopā ar maniem tērpiem.

- Tu taču neesi sarūgtināta, ka Kleitons atsaucis savu piedāvājumu? Man gan būtu licies, ka viņš rīkojies pareizi, ņemot vērā to, kā viņš nodarījis tev pāri, droši vien ticēdams, ka tu nemūžam viņam nepiedosi. Esmu pārliecināta, ka viņš tikai gribē-

ja atbrīvot tevi no saistībām, kuras, pēc viņa domam, tevi atbaidīja.

Vitnija blenza uz draudzeni.

- Kā gan tu spēj būt tik lētticīga? Emīlija, viņš ievilka mani gultā, laupīja man godu un tad pasvieda man bankas čeku, lai atpirktos, lauza mūsu saderināšanos un nosūtīja man vēstuli, kurā ieteica man precēties ar Polu!

- Iespējams, - Emīlija nopūtās, - ka tad, ja es būtu tā iemīlējusies kā tu, es arī domātu tāpat. Bet, lūdzu, esi tik laipna un uz brīdi aizmirsti šo čeku. Viņa rīcība ir pārāk muļķīga, lai to izteiktu vārdos... un tomēr ļoti augstsirdīga. - Vitnija jau atvēra muti, lai dusmīgi iebilstu, taču Emīlija papurināja galvu un stingri pārtrauca draudzeni. - Vitnija, es redzēju Kleitonu pie baznīcas pēc tam, kad viņš bija nosūtījis tev šos dokumentus. Viņš stāvēja tur, dievinādams tevi!

Vitnija pielēca kājās.

- Viņš atradās baznīcā tikai tāpēc, ka Elizabete bija ielūgusi viņu uz kāzām. Ja es tobrīd to būtu zinājusi, es nebūtu padarījusi sevi par muļķi un...

- Elizabete nebija viņu ielūgusi, - Emīlija, juzdamās vainīga, atzinās. - To izdarīju es. Uz viena no Elizabetes kāzu ielūgumiem es uzrakstīju viņam, ka tu ieradīsies kāzās. Un Kleitons atnāca tāpēc, ka gribēja tevi redzēt. Viņš gandrīz nepazīst Elizabeti un Pīteru un diez vai mēdz apmeklēt tādu attālu paziņu kāzas, kuri viņu nemaz neinteresē.

Vitnija izskatījās tā, it kā grasītos krist ģībonī vai kliegt.

- Tu viņam to pateici? Bet kāpēc... kāpēc tu tā izrīkojies ar mani? Viņš droši vien nodomāja, ka esmu tevi pierunājusi.

Emīlija papurināja galvu.

- Kleitons neko tādu nevarēja nodomāt. Es gluži vienkārši paziņoju, ka tu tur būsi. Un viņš tikai tāpēc arī ieradās. Vitnija, uzklausi mani. Kleitons ieradās pēc tam, kad bija parakstījis šos dokumentus; pēc tam, kad bija uzrakstījis šo vēstuli, kura, starp citu, man šķiet tikai muļķīga, nevis ļauna, un pēc tam, kad bija nosūtījis tev čeku.

Vitniju pāršalca pretrunīgu jūtu vilnis, taču Emīli ja apņēmīgi turpināja:

- Viņš droši vien zināja, ka Pola finansiālie apstākļi ir ļoti bēdīgi. To ciemā zināja visi, tikai tu ne.

- Viņš zināja, - Vitnija atzinās. - Viņš bija mana tēva kabinetā tovakar, kad par Pola problēmām uzzināju arī es.

- Un zināja arī to, ka tu gribi precēties ar Polu?

Vitnija pamāja.

- Vitnija, debesu vārdā, vai tad tu nesaproti, ko Kleitons mēģināja izdarīt? Viņš bija pārliecināts, ka tu viņu ienīsti, un zināja, ka tu gribi precēties ar Polu, tāpēc nosūtīja tev šo... šo bagātību, lai padarītu tavu dzīvi vieglāku. Viņš dāvāja tev naudu, lai tava dzīve ar vīrieti, kuru tu vērtēji augstāk par viņu, kļūtu labāka. Mīļais Dievs! Viņš noteikti ir mīlējis tevi vēl vairāk, nekā biju iedomājusies, ja jau spēja kaut ko tādu izdarīt.

Vitnija nicīgi nošņācās un novērsa acis, taču Emīlija apņēmīgi piesoļoja pie gultas, uz kuras sēdēja draudzene, un iespieda dūres slaidajos gurnos.

- Vitnija, man liekas, ka tu esi muļķe! Tu mīli šo vīrieti -tu man pati tā teici, tāpēc nemēģini neko noliegt. Un viņš mīlēja tevi. Viņš lūdza tavu roku, viņš palīdzēja tavam tēvam, kaut arī viņam tas nemaz nebija jādara, un palika tev līdzās, kamēr tu flirtēji ar Polu un darīji vēl simt citu lietu, kas viņu noteikti neizsakāmi aizskāra. Ko tu viņam pateici viesībās? - viņa noprasīja.

Vitnija aši palūkojās uz Emīliju un tūdaļ novērsās. Tad klusi atteica:

- Es izsmēju viņu, kad viņš man atzinās mīlestībā.

- Tu viņu izsmēji? - Emīlija izdvesa. - Dieva dēļ, kā tu spēji tā rīkoties pēc tam, kad biji pie baznīcas stāvējusi viņa apkampienos?

- Lūdzu! - Vitnija satraukta pielēca kājās. - Es jau tev teicu, kāpēc. Tāpēc, ka nupat biju saņēmusi dokumentus, viņa vēstuli un to sasodīto bankas čeku. Es domāju, ka viņš gluži vienkārši ieradies uz Elizabetes kāzām, bet es burtiski metos viņam pie kājām!

- Un tagad tu laikam ceri, ka viņš uz ceļiem rāpos pie tevis?

Vitnija papurināja galvu, joprojām skatīdamās grīdā.

- Nē. Mani redzot, viņš izturas tā, it kā manis nemaz nebūtu.

- Ko tad tu no viņa gaidīji? Kleitons mīlēja tevi tik stipri, ka gribēja ar tevi apprecēties, un vēl uzdāvināja tavam tēvam veselu bagātību. Viņš mīlēja tevi tik ļoti, ka greizsirdības dēļ izdarīja kaut ko briesmīgu, tik ļoti, ka atteicās no tevis, cerēdams darīt tevi laimīgu, tik ļoti, ka atnāca uz Elizabetes kāzām, lai tikai būtu tev līdzās. Vari man ticēt, ka nu viņš vairs tev netuvosies!

Vitnijas prātā sagriezās vesels neticības, izmisuma, vientulības un sāpju kaleidoskops, taču Emīlijas iedegtā trauslā cerība kā balta saules gaisma pārspēja visu. Vitnija nolieca galvu, un viņas mati noslīga pār pleciem, aizsedzot seju. Sāpīgā, aizžņaugtā balsī viņa sacīja:

- Tātad man neizdosies atgūt viņu citādi, kā vien uz ceļiem aizrāpojot pie viņa?

Emīlijas sejā atmirdzēja priecīga atvieglojuma pilns smaids.

- Patiesībā tas laikam gan ir vienīgais ceļš. Tu esi bradājusi viņa lepnumu ik reizi, kad vien tev radusies iespēja to izdarīt. Tagad nāksies ciest arī tavam lepnumam.

- Es... es par to padomāšu, - Vitnija nočukstēja.

- Padomā gan, - Emīlija viņu uzslavēja un uzmanīgi izspēlēja savu lielāko trumpi. - Un, kamēr tu par to domā, apsver arī to, kā tu jutīsies, kad Kleitons apprecēs Vanesu Stenfīldu. Ļaudis baumo, ka tas jau ir noticis... bet to jau nekad nevar īsti zināt. Iespējams, ka Kleitons grasās viņu precēt.

Vitnija pielēca kājās.

- Ko lai es iesāku? Es pat nespēju iedomāties, ar ko lai sāk.

Apslēpusi smaidu, Emīlija devās uz durvīm.

- Tev nāksies aizbraukt pie viņa un paskaidrot, kāpēc tu viesību laikā uzvedies tik muļķīgi.

- Nē, - Vitnija stūrgalvīgi papurināja galvu. - Es labāk uzrakstīšu viņam vēstuli un palūgšu, lai viņš atbrauc šurp.

- Raksti vien, bet viņš to nedarīs. Un tad tev nāksies piedzīvot vēl lielāku kaunu, jo beigu beigās tev tik un tā nāksies braukt pie viņa pašai. Protams, ar nosacījumu, ja viņš tikmēr nebūs pamanījies apprecēt Vanesu Slenfīldu.

Vilnija metās pie rakstāmgalda un paķēra spalvu, taču, tiklīdz Emīlija bija izgājusi, viņa atkal apstājās, lai padomātu. Vajadzēja taču būt kādam veidam, kā panākt, lai Kleitons pats ierastos pie viņas, kādai viltībai, ko viņa varētu izmantot. Vitnijai šķita pārāk pazemojoši izlūgties Kleitonam piedošanu, īpaši tad, ja viņš kuru katru mirkli grasījās apprecēt Vanesu Stenfildu. Kādu laiciņu gremdējusies pārdomās, Vitnija pēkšņā iedvesmā iepleta acis un viņas vaigi kaunā piesarka. Jā, bija gan kāda viltība - tā gan bija briesmīga krāpšana, taču patlaban viņai nebija laika domāt par godīgumu. Kleitons bija gulējis ar viņu, un, ja... ja viņš noticētu, ka ir padarījis viņu grūtu, tad vairs nevarētu atteikties no ierašanās pie Vitnijas. Vēl vairāk, viņš vairs nevarētu precēt Vanesu Stenfildu! Jā, un viņš būtu spiests nekavējoties apprecēt Vitniju! Bet, ja Kleitons tik tiešām mīlēja viņu tik ļoti, kā Emīlijai šķita, tad pēc laulībām viņš noteikti piedotu šo krāpšanu.

Uzrakstījusi uz papīra lapas datumu, Vitnija atkal apstājās. Kāda uzruna bija nepieciešama, griežoties pie cilvēka, kas vairs nemūžam nevēlējās saņemt no viņas vēstules, lai pavēstītu, ka viņš ir gaidāmā bērna tēvs? “Godātais kungs”? Diez vai! “Jūsu gaišība”? Muļķīgi. “Kleiton”? Tikai ne šādos apstākļos. Beidzot Vitnija nolēma iztikt bez uzrunas. Mirkli apsvērusi, viņa beidzot uzrakstīja: “Sev par lielu pazemojumu esmu atklājusi, ka gaidu bērnu. Tāpēc lūdzu Jūs nekavējoties ierasties pie manis, lai apspriestos, ko darīt. ” Parakstījusi savu vārdu, Vitnija pārlasīja uzrakstīto.

Viņas seja dega kaunā. Tas bija pretīgi un, tā kā tie bija meli, tad arī nicināmi. Turklāt Kleitons nekādā ziņā nevarēja izrādīties par tēvu, jo iesākto nebija novedis līdz beigām, taču Vitnija savā naivumā to nevarēja zināt.

Pasaukusi Emīliju, viņa, nosarkusi līdz matu galiņiem, parādīja draudzenei vēstuli.

- Es... es gan neesmu pārliecināta, ka spēšu to nosūtīt, kaut arī tā būtu patiesība, - Vilnija nodrebinājusies teica un iegrūda nejauko vēstuli kārbā ar neizmantotu vēstuļpapīru, lai kāds no kalpotājiem to nejauši neatrastu.

- Vitnija, - Emīlija stingri sacīja, - uzraksti viņam vēstuli un pasaki, ka gribi ar viņu runāt un labāk vēlētos to darīt viņa mājas klusumā, nevis šajā allaž pilnajā namā. Pasaki, ka tu ieradīsies jau rīt. Tieši tik vienkārši.

- Tas nemaz nav tik vienkārši, - Vitnija iebilda, ar nepatiku skatīdamās uz kārtējo tīro papīra lapu. - Ja arī Kleitons piekritīs ar mani tikties, viņš tikpat labi ļaus man atvainoties un tad izsviedīs mani pa durvīm. Tu pat nespēj iedomāties, cik briesmīgs viņš ir, kad dusmojas!

- Tad labāk nemaz nemēģini ar viņu satikties. Lai viņš prec Vanesu Stenfīldu, un, ja mūs ar Maiklu ielūgs uz kāzām, es tev vēlāk par tām visu sīki jo sīki pastāstīšu.

To dzirdot, Vitnija aši sāka slidināt spalvu pār papīru, un drīz vien uz Brūkstrītas desmito numuru tika nosūtīts sulainis, kuram bija piekodināts uzzināt no Kleimoras hercoga sekretāra Hadžin-sa kunga, kur hercogs atrodas, un tad nogādāt vēstuli uz šo vietu.

Sulainis atgriezās pēc stundas un paziņoja, ka hercogs esot bijis ciemos pie lorda un lēdijas Stenfildiem, taču solījies atgriezties savā Kleimoras mājoklī vēlu vakarā. Hadžinsa kungs, kas patlaban bija devies uz to pašu vietu, bija paņēmis vēstuli un apsolījis to nodot hercogam, tiklīdz viņu satiks.

Savā vēstulē Vitnija bija paziņojusi Kleitonam, ja līdz nākamās dienas pulksten divpadsmitiem vēl nebūs saņēmusi no viņa nekādu ziņu, tad uzskatīs, ka Kleitons ir ar mieru pieņemt viņu piecos pēcpusdienā. Nu vairs neatlika nekas cits kā vien pavadīt mokošās stundas līdz nākamās dienas pulksten divpadsmitiem.

ö

<

CU

n

СЛ

3

И*

CU

(b

<

И1

0»!

3

о

CU

'ET

Nākamajā rītā tieši vienpadsmitos pa Kleimoras vārtiem iebrauca četras elegantas ceļojuma karietes. Pirmajā no tām sēdēja Kleimoras hercoga atraitne un viņas dēls Stīvens, otrajā - Stīvena kalpotājs un hercogienes personiskās kalpones. Atlikušās divas karietes līdz pašām malām bija piekrautas ar tērpiem un aksesuāriem, ko hercoga atraitne uzskatīja par pilnīgi nepieciešamiem jebkura ilgāka apciemojuma gadījumā - īpaši tad, ja viņu gaidīja sastapšanās ar savu nākamo vedeklu, tātad viņas mazbērnu nākamo māti.

-Te vienmēr ir bijis tik jauki! - Viņas gaišība nopūtās, pārlaizdama atzinīgu skatienu milzīgā nama rūpīgi apkoptajam mauriņam un parkiem, kas majestātiski greznoja abas līkumainā, bruģētā ceļa puses. Atrāvusi acis no pazīstamās ainas, viņa caururbjoši paskatījās uz dēlu. - Vai tu esi pilnīgi pārliecināts, ka tavs brālis šovakar atvedīs man vedeklu?

Stīvens pasmīnēja.

- Es varu pateikt tikai to, ko pats zinu. Kleja vēstulē bija teikts vienīgi tas, ka viņš ar Vanesu dienu ilgāk aizkavēsies pie viņas vecākiem, bet jau šodien puspiecos viņi mums pievienosies šeit.

- Viņš minēja tikai vārdu “Vanesa”? - lēdija pārvaicāja. - Vai tu esi pārliecināts, ka ar to domāta Vanesa Stenfīlda?

Stīvens uzmeta mātei greizu skatienu.

- Ja varam ticēt baumām, tad viņas uzvārds tagad ir Vest-morlenda.

- Es esmu ar viņu tikusies pirms daudziem gadiem. Viņa bija skaists bērns.

- Tagad viņa ir skaista sieviete. - Stīvens nekaunīgi pasmīnēja. - Ļoti gaiši mati, ļoti zilas acis, ļoti... ari viss pārējais.

- Labi. Tad man būs skaisti mazbērni, - hercogiene laimīga pareģoja, un viņas domas tūdaļ pievērsās gaidāmajam notikumam. Uzmetusi dēlam iešķību skatienu, viņa pamanīja, ka Stīvens, saraucis pieri, lūkojas ārā pa karietes logu. - Stīven, vai tev šī sieviete nepatīk?

Stīvens paraustīja plecus.

- Viņas acis nav zaļas, un viņu nesauc par Vitniju.

- Kā? Ak, Stīven, tas ir muļķīgi! Par ko gan tu domā? Šī meitene, lai viņa būtu kas būdama, ir padarījusi Kleju pavisam nelaimīgu. Klejs acīmredzot ir aizmirsis viņu, un labi vien ir.

- Viņu nav tik viegli aizmirst. - Stīvens drūmi pasmaidīja.

- Ko tu ar to gribi teikt? - hercogiene ar aizdomām noprasīja. - Stīven, vai tu esi ticies ar to meiteni?

- Nē, bet pirms dažām nedēļām es viņu redzēju Kingsliju ballē. Viņu bija ielenkuši visi Londonas iekārotākie neprecētie vīrieši, izņemot, protams, Kleju. Kad es izdzirdēju, ka viņas vārds ir Vitnija, un ieraudzīju viņas acis, es tūdaļ sapratu, kas viņa ir.

Hercogiene jau grasījās pieprasīt, lai dēls sīkāk aprakstītu jauno sievieti, kas bija sagādājusi tādas mokas viņas vecākajam dēlam, taču tad paraustīja plecus un atmeta šo domu.

- Tas ir beidzies. Kleitons ved mājās sievu.

- Diez vai viņš būs spējis tik viegli aizmirst kādu, kas viņam tik daudz nozīmējusi. Un es nespēju noticēt, ka Klejs ved mājās sievu. Drīzāk jau saderināto.

- Gandrīz vai jācer, ka tev ir taisnība. Ja Kleitons tik strauji apprecētos ar Stenfīldas jaunkundzi, saceltos vesela tenku vētra.

Stīvens uzmeta mātei ķircinošu skatienu.

-Tu taču zini, ka Klejs par tenkām nekad nav licies ne zinis.

- Laiks celties, - Emīlija moži paziņoja un atrāva vaļā aizkarus. - Ir jau pāri divpadsmitiem, un viņa gaišība nav atsūtījis ne raksta galiņa, ka tu nedrīksti rādīties pie viņa.

- Es aizmigu tikai rītausmā, - Vitnija nomurmināja un tad pielēca gultā sēdus, vienā mirklī pilnīgi pamodusies. - Es to nespēju! - viņa iesaucās.

- Protams, spēj. Vispirms pārmet kājas pār gultas malu. Tas vienmēr izdodas, - Emīlija pajokoja.

Vitnija atmeta segas un izslīdēja no gultas, izmisīgi pūlēdamās izdomāt kādu iemeslu, kura dēļ varētu izvairīties no tikšanās ar Kleitonu.

- Vai mēs nevarētu šodien doties iepirkties un tad noskatīties jauno lugu Karaliskajā teātrī? - viņa ieminējās.

- Labāk pagaidīsim līdz rītdienai un tad iesim pirkt tev kāzu kleitu.

- Mēs abas esam trakas! - Vitnija iesaucās. - Visa šī iedoma ir neprātīga! Viņš mani neuzklausīs, un, pat ja tas notiks, nekas nemainīsies. Esmu redzējusi, kā viņš tagad uz mani noraugās, - viņš mani nicina.

Emīlija pagrūda draudzeni uz vannas pusi.

- Ļoti jauki. Tas nozīmē, ka viņš pret tevi nav vienaldzīgs.

Emīlija atgriezās tieši tajā brīdī, kad Vitnija bija beigusi

ģērbties.

- Kā es izskatos? - Vitnija nedroši pavaicāja, lēni pagriezdamās, lai ļautu Emīlijai sevi aplūkot. Viņas zilganzaļajam tērpam bija garas piedurknes un dziļš, stūrains kakla izgriezums. Smagie, sarkanbrūnie mati bija sukāti līdz spīdumam un tad atglausti no pieres un galvvidū saņemti ar akvamarīnu un briljantu saspraudi, ļaujot matiem krist dabiskos viļņos, kas galos savijās cirtās. Krāšņais tērps bija vienlaikus vilinošs un atturīgs; matu sakārtojums ieskāva meitenes mazliet pietvīkušo seju, izceļot zaļās acis ar biezajām skropstām un smalkos vaibstus, liekot Vitnijai izskatīties pavisam neaizsargātai.

Emīlija nopietni ierunājās:

- Tu atgādini skaistu tempļa dievieti, kas tūlīt tiks upurēta asinskāriem dieviem.

-Tu gribi teikt, ka es izskatos nobijusies?

- Tu izskaties panikas pārņemta. - Piegājusi pie Vitnijas, Emīlija saņēma plaukstās viņas saltās, miklās rokas. - Tu vēl nekad neesi izskatījusies tik labi, bet ar to šoreiz nepietiks. Es esmu tikusies ar vīrieti, ar kuru tev nāksies runāt, un viņu neaizkustinās šāda izbijusies, gļēva meitene, uz kuru viņš joprojām dusmojas. Viņš tevi iemīlēja par tavu drosmi un nepiekāpību. Ja tu dosies pie viņa tik padevīga un kautra, tu tik ļoti atšķirsies no tās meitenes, ko viņš mīl, ka tev nekas neizdosies. Viņš ļaus tev visu paskaidrot un atvainoties un tad pateiksies un parādīs tev durvis. Dari jebko: strīdies viņam pretī, ja nepieciešams, sadusmo viņu vēl vairāk, bet neej turp, izskatīdamās pārbiedēta. Esi tā meitene, kuru viņš mīlēja, - smaidi, flirtē, strīdies vai iebilsti, tikai, lūdzu, neesi vāja un pakļāvīga.

- Tagad es saprotu, kā jutās Elizabete todien, kad es viņai liku stāties pretī Pīteram! - Vilnija tā kā nopūtās, tā kā iesmējās. Taču viņas zods paslējās - un viņa atkal izskatījās cēla un lepna.

Emīlija pavadīja draudzeni līdz Maikla karietei, un Vitnija viņu sirsnīgi apskāva.

- Lai arī kā tas viss beigtos, tu biji brīnišķīga.

Kariete lēnām devās ceļā, aizvedot sev līdzi jau daudz mierīgāko Vitniju un pametot pie mājas kāpnēm neprātīgi satraukto Emīliju.

Pēc stundas Vitnijas trauslā savaldība sāka gaist un viņa mēģināja nomierināties, iztēlodamās abu satikšanos. Vai Kleitons pats atvērs durvis vai arī liks, lai sulainis parāda viņai ceļu uz kādu atsevišķu istabu? Vai liks viņai gaidīt? Vai iebrāzīsies pa durvīm un stāvēs, izslējies virs viņas, ar saltu un cietu seju gaidīdams, kad Vitnija būs pabeigusi sakāmo, lai varētu viņu izsviest pa durvīm? Kas viņam būs mugurā? Droši vien kaut kas vienkāršs, Vitnija izbijusies nodomāja, uzmezdama skatienu savam elegantajam tērpam... par ko bija maksājis Kleitons.

Ar stingru apņēmību viņa atvairīja muļķīgās domas par viņu apģērbu atšķirību un sāka atkal prātot par tikšanās bridi. Vai Kleitons būs saniknots - vai arī tikai vēss? Ak, Dievs, Vitnija skumji nodomāja, lai viņš ir dusmīgs vai pat saniknots, lai viņš man uzbrūk vai saka man briesmīgus vārdus, bet, lūdzu, lūdzu, neļauj viņam būt salti pieklājīgam, jo tas nozīmēs, ka es viņam vairs neko nenozīmēju.

Vitniju sagrāba briesmīga nelaimes nojausma. Ja viņa Klei-tonam joprojām būtu dārga, viņš nemūžam nebūtu šodien gaidījis, lai viņa pati ierodas, viņš vismaz būtu atsūtījis strupu ziņu, ka piecos būs mājās.

Kariete strauji pagriezās uz austrumiem un tuvojās milzīgiem dzelzs vārtiem, kas aizšķērsoja ceļu. Kleitons bija aizvēris vārtus, lai neielaistu viņu, Vitnija izmisusi nodomāja. No sarga mājas iznāca tumšsarkanā, ar zelta tresēm apšūtā livrejā tērpies sargs un uzrunāja Arčibaldu kučieri.

Kad vārti pavērās, Vitnija dzirdami uzelpoja un kariete aizripoja pa gludo mājas piebraucamo ceļu, kam abās pusēs pletās mauriņš un milzīgs parks ar kailiem kokiem. Šķita, ka tas stiepjas nesaredzamā tālumā.

Kariete pārbrauca pāri platam tiltam, zem kura arkām plūda dziļa straume, un beidzot Vitnijas acīm pavērās apbrīnojami skaista māja ar milzīgiem logiem un gracioziem balkoniem. Tās vidusdaļa slējās trīs stāvu augstumā. Abās ēkas pusēs bija piebūvēti gigantiski spārni, kas veidoja terasveida pagalmu vai paša Londonas parka lielumā.

Pēdējo reizi, kad Vitnijai bija nācies redzēt šo māju, viņas noskaņojums bija tik drūms, ka viņa to gandrīz neatcerējās. Atbalstījusi galvu spilvenos, viņa aizvēra acis. Vai viņa bija nosaukusi šo māju par nožēlojamu, vai arī to bija sacījis Kleitons pats? Viņas māja būtu varējusi viegli ietilpt vienā no ēkas spārniem, un tur būtu atlicis vietas vēl četrām tādām pašām mājām. Vitnijai šķita, ka viņa ieradusies pie pilnīgi sveša cilvēka; lai arī kam piederēja šis pilij līdzīgais mājoklis, tas noteikti nebija tas nevērīgi draudzīgais vīrietis, kas bija sacenties ar viņu Bīstamā Krustceļa mugurā vai mācījis viņai spēlēt kārtis.

Novembra pēcpusdiena pamazām sāka krēslot, un lielās mājas logos iedegās gaisma, kad kariete beidzot apstājās un kučieris, nokāpis no bukas, nolaida lejā kāpnītes, lai Vitnija varētu izkāpt.

Omulīgi iekārtojies balti zeltainajā salonā mājas priekšdaļā, Stīvens novērsa skatienu no mātes satrauktās sejas un izklaidīgā apbrīnā nopētīja astoņpadsmitā gadsimta mēbeles, kas bija apvilktas ar baltu zīdu un brokātu. Visu septiņdesmit pēdu garās istabas grīdu sedza grezns paklājs, bet sienas bija tapsētas ar baltu zīdu, un pie tām apzeltītos, ar kokgriezumiem rotātos rāmjos karājās Rubensa, Reinoldsa un Šīrerta gleznas.

Viņa skatiens nemierīgi pievērsās pulkstenim, un viņš piecēlās, lai sāktu nepacietīgi staigāt pa istabu. Iedams garām platajiem arkveida logiem, Stīvens ieraudzīja pie durvīm apstājamies karieti un, pāri plecam aši uzsmaidījis mātei, izsteidzās no istabas.

Sulainis patlaban vēra vaļā ārdurvis, kad Stīvens iznāca vestibilā ar laipnu smaidu uz lūpām, cerēdams ieraudzīt brāli kopā ar Vanesu Stenfīldu. Viņš pārsteigts sastinga, ieraudzījis neizprotami pazīstamu, skaistu meiteni zilganzaļā samta apmetnī ar baltu sermuļādas oderi. Kad meitene pacēla roku un atbīdīja kapuci, Stīvena sirds salēcās.

- Mans vārds ir Stouna, - viņa paziņoja viesmīlim klusā, melodiskā balsī. - Viņa gaišība mani jau gaida.

Vienā mirklī Stīvens atcerējās brāļa izmisuma pilnos dzēruma stāstus, aši apsvēra, vai Klejs atvedīs mājās sievu vai tikai saderināto, apdomājās, vai ir prātīgi iejaukties brāļa personiskajā dzīvē un, neprātīgas dziņas vadīts, izlēma.

Ātri pagājies uz priekšu, lai sulainis nepagūtu atbildēt, ka saimnieka nav mājās, Stīvens veltīja meitenei valdzinošu smaidu un paziņoja:

- Manam brālim jāatgriežas mājās kuru katru mirkli, Stou-nas jaunkundz. Vai nevēlaties ienākt un viņu pagaidīt?

Jaunās sievietes skaistajā sejā pavīdēja divas pretrunīgas jūtas: atvieglojums un vilšanās. Viņa pašūpoja galvu.

- Nē, pateicos. Es vakar nosūtīju ziņu, ka vēlētos atņemt viņam īsu brīdi laika, un lūdzu, lai viņš man šodien paziņo, vai tas būtu ērti. Varbūt kādu citu dienu... - viņa nomurmināja un pagriezās, lai aizietu.

Stīvens pasniedzās un stingri saņēma Vitnijas elkoni. Viņa uzmeta tam pārsteigtu skatienu, kas pārvērtās apjukumā, kad Stīvens maigi - tomēr ar spēku - ievilka viņu atpakaļ vestibilā.

- Klejs aizkavējās un nepaguva atgriezties vakar, - Stīvens paskaidroja ar atbruņojošu smaidu. - Tāpēc viņš nezina, ka jūs šodien vēlējāties viņu apciemot. - Pirms Vitnija bija paguvusi iebilst, viņš jau pastiepa rokas, pieklājīgi noņēma meitenei no pleciem samta apmetni un padeva to sulainim.

Vitnijas skatiens kā piekalts nenovērsās no milzīgajām marmora kāpnēm, kas izliecās platā, graciozā puslokā, beidzoties ar arku pie platā balkona. Viņa atcerējās, kā Kleitons bija nesis viņu augšup pa šīm kāpnēm, un dzīvi iztēlojās, cik brutālas spēja būt viņa dusmas. Meitene aši pagriezās pret durvīm.

- Paldies par jūsu uzaicinājumu, lord Vestmorlend.

- Stīvens, - viņš pārlaboja.

- Pateicos, Stīven! - Vitnija atkārtoja, apjukusi, ka viņai ļauts saukt lordu vārdā. - Tomēr esmu nolēmusi negaidīt. Vai es, lūdzu, varētu saņemt savu apmetni? - Viņa paskatījās uz sulaini, kas savukārt uzlūkoja Stīvenu. Stīvens apņēmīgi papurināja galvu, un sulainis sakrustoja rokas uz krūtīm, izlikdamies, ka nav dzirdējis lūgumu.

- Es labprāt gribētu, lai jūs paliekat, - Stīvens stingri sacīja, taču viņa smaids izskatījās sirsnīgs.

Apmulsumā iesmējusies, Vitnija pieņēma Stīvena piedāvāto roku.

- Šaubos, vai man kādreiz nācies piedzīvot tik pārliecinošu sagaidīšanu, milord.

- Vestmorlendi ir slaveni ar savu viesmīlību, - Stīvens sameloja ar pārgalvīgu smaidu un vilka Vitniju uz salonu, kur gaidīja māte.

Ieraudzījusi uz dīvāna sēžam hercogieni, Vitnija satrūkusies un nokaunējusies parāvās atpakaļ.

- Mēs ar māti abi priecāsimies, ja jūs kopā ar mums sagaidīsiet Kleju, - Stīvens maigi uzstāja. - Es zinu, ka viņš ļoti priecāsies jūs redzēt, Stounas jaunkundz, un viņš man nemūžam nepiedos, ja ļaušu jums aiziet pirms viņa atgriešanās.

Vitnija sastinga un uzlūkoja viņu.

- Lord Vestmorlend, - viņa iesāka, un viņas maigajās lūpās pavīdēja smaids.

- Stīvens, - viņš pārlaboja.

- Stīven... man šķiet, jums vajadzētu zināt, ka, ļoti iespējams, jūsu brālis itin nemaz nejutīsies iepriecināts, ieraugot mani.

- Es uzņemos šo risku, - Stīvens pasmīnējis atbildēja.

Balti zeltainā telpa iedvesa Vitnijai bijību, taču viņa cītīgi

pūlējās neskatīties uz smalko griestu rotājumu un gleznām, kas greznos zelta rāmjos karājās pie sienām, kamēr Stīvens veda viņu pie savas mātes.

- Māt, atļauj tevi iepazīstināt ar Stounas jaunkundzi, - Stīvens sacīja. - Tā kā Klejs vakar neatgriezās mājās, viņš nemaz nezina, ka Vitnija pieteikusi savu ierašanos, taču man izdevās pierunāt viņu palikt un kopā ar mums sagaidīt Kleitonu.

Kniksēdama hercogienei, Vitnija dzirdēja, kā Stīvens uzsver viņas vārdu, ko viņa taču nemaz nebija tam teikusi, un pamanīja hercogienes neizpratnes pilno skatienu.

- Vai jūs esat mana dēla draudzene, Stounas jaunkundz? -hercogiene pieklājīgi apvaicājās, kad Vitnija bija apsēdusies norādītajā vietā viņai pretī.

- Reizēm mēs esam bijuši draugos, jūsu gaišība, - Vitnija godīgi atteica.

Dzirdot neparasto atbildi, hercogiene nopētīja smaragdzaļās acis, kas nopietni vērās viņai pretī caur biezajām, tumšajām skropstām, tad samirkšķināja savējās, gandrīz pielēca kājās no dīvāna, attapās un atkal apsēdās. Viņas skatiens aizšāvās pie Stī-vena, kurš gandrīz nemanāmi pamāja.

Moži izlikdamies neredzam mātes nosodošos skatienus, viņš atgāzās krēslā un klausījās, kā māte ar Vitniju runā par visdažādākajiem tematiem, sākot no Parīzes modes un beidzot ar Londonas laiku.

Gandrīz pēc stundas ārdurvis atsprāga vaļā un no vestibila atplūda balsis. Vārdus saklausīt neizdevās, taču klusa sievietes balss un zemi smiekli bija nepārprotami. Stīvens ieraudzīja, ka Vitnija satrūkstas, atskārtusi, ka Kleitons nav viens. Aši piecēlies, viņš veltīja meitenei līdzjūtīgu, uzmundrinošu skatienu un tad rūpīgi nostājās viņai priekšā, aizsegdams Vitniju no Kleito-na acīm, lai ļautu viņai atgūties.

- Piedod, ka nokavējāmies! Mūs šis tas aizkavēja, - Kleitons ienācis teica mātei, noliecās un viegli noskūpstīja viņu uz pieres. Tad ķircinoši piebilda: - Ceru, ka tu bez grūtībām atradi sev domātās istabas? - Pagriezies viņš pastūma uz priekšu Va-nesu. - Māt, atļauj tevi iepazīstināt ar Vanesu...

Stīvens atvieglots nopūtās, dzirdēdams, kā Kleitons vienkārši pabeidz:

-... Stenfīldu.

Vanesa noslīga dziļā reveransā hercogienes priekšā, un, kad abas dāmas bija apmainījušās pieklājības frāzēm, Kleitons nevērīgi pamāja uz Stīvena pusi un smiedamies piebilda:

- Vanesa, Stīvenu tu jau pazīsti. - To sacījis, viņš noliecās pie mātes un kaut ko klusu pačukstēja.

- Priecājos jūs atkal redzēt, Stenfīldas jaunkundz, - Stīvens jautri, bet pieklājīgi atteica.

- Dieva dēļ, Stīven! - Vanesa iesmējās. - Mēs taču jau sen uzrunājam viens otru vārdā.

Izlikdamies to nedzirdam, Stīvens pasniedzās sev aiz muguras, pieskārās Vitnijas rokai, un viņa negribīgi piecēlās.

- Stenfīldas jaunkundz, - Stīvens ierunājās mazliet skaļāk, - atļaujiet jūs iepazīstināt ar Vitniju Stounas jaunkundzi...

Kleitons strauji izslējās un apcirtās.

- Un šis kungs ar salto seju, - Stīvens jautri turpināja, - ir mans brālis. Kā jau jūs to zināt.

Vitnija sarāvās, ieraudzījusi Kleitona dzedro, nežēlīgi nikno skatienu.

- Kā klājas jūsu krustmātei? - viņš ledaini painteresējās.

Norijusi siekalas, Vitnija gandrīz nedzirdami pačukstēja:

- Manai krustmātei klājas ļoti labi, pateicos. Un kā klājas jums?

Kleitons strupi pamāja.

- Kā jau jūs redzat, esmu pārdzīvojis mūsu pēdējo tikšanos bez brūcēm.

Vanesa, kas acīm redzami bija pazinusi Vitniju kā savu sāncensi Rezerfordu ballē, viegli palieca uz meitenes pusi eleganti safrizēto galvu un, auksti pasmaidījusi, sacīja:

- Stounas jaunkundz, lorda un lēdijas Rezerfordu ballē jūs tikāt iepazīstināta ar Isterbruku. - Viņa apklusa, it kā pūlēdamās kaut ko atcerēties. - Jā, es atminos, ka viņš daudziem no mums šo to pastāstīja pārjums.

Atskārtusi, ka Vanesa gaida atbildi, Vitnija piesardzīgi atteica:

- Viņš bijis ļoti laipns.

- Cik atceros, tas, ko viņš sacīja, nekādā ziņā nebija nekas jauks, Stounas jaunkundz.

Vitnija sastinga no tik negaidīta un nepelnīta Vanesas uzbrukuma, un Stīvens tūdaļ pārtrauca draudīgo klusumu.

- Mēs visi varēsim apspriest savus kopīgos paziņas pie vakariņu galda, - viņš mundri paziņoja, - ja vien man izdosies pārliecināt mūsu daiļo viesi vakariņot kopā ar mums.

Vitnija izmisīgi papurināja galvu.

- Es tik tiešām nevaru palikt. Es... es atvainojos.

- Ak tā, bet es uzstāju! - Stīvens pasmaidīja. Uzmetis acis savam nobālējušajam brālim, viņš piebilda: - Mēs abi uzstājam, vai ne?

Stīvenam par milzīgu sašutumu, Kleitons pat nemēģināja pievienoties uzaicinājumam. Viņš tikai atskatījās un strupi pamāja pie durvīm stāvošajam sulainim, norādīdams, ka jāklāj galds vēl vienai personai. Nebildis ne vārda, viņš apgriezās uz papēža un piegāja pie galdiņa, lai paņemtu viskija pudeli un glāzi.

Stīvens apsēdās līdzās Vitnijai un tad pievērsās Kleitonam, kurš, dusmās sasprindzis, ar muguru pret abiem patlaban lēja sev dzērienu.

- Man ari, lielo brāli! - viņš labsirdīgi uzsauca.

Kleitons uzmeta Stīvenam nicinājuma pilnu skatienu, ar pūlēm apvaldītās dusmās noteikdams:

- Esmu pārliecināts, Stīven, ka starp taviem daudzajiem brīnišķīgajiem talantiem ir arī spēja pašam sev ieliet kādu glāzi.

- Tieši tā, - Stīvens nopietni atteica, pieceldamies no dīvāna. - Dāmas! - viņš piedāvāja. - Vai vēlaties kādu glāzi vīna?

Vanesa un Vitnija pamāja, un hercogiene apspieda vēlēšanos pieprasīt veselu pudeli.

Stīvens piegāja pie galdiņa, ielēja sev viskiju un sāka piepildīt trīs kristāla glāzes ar vīnu, izlikdamies neredzam niknumu, kas burtiski izstaroja no brāļa. Kleitons klusu norūca:

- Vai vispār pastāv tāda iespēja, ka tu nezini, ko viņa nozīmē - man?

- Ne mazākā. - Stīvens nesatricināmi pasmīnēja un paņēma trīs no četrām glāzēm. Pagriezies pret dāmām, viņš skaļi teica: - Vai tu, Klej, lūdzu, nepasniegtu glāzi Vitnijai? Es nevaru paņemt visas četras.

Kleitons apņēmīgi piesoļoja pie Vitnijas, un viņa neapzināti ierāvās dziļāk dīvāna spilvenos, pūlēdamās vīrieša stingajā sejā saskatīt kaut ko tādu, kas liecinātu, ka viņa tam joprojām nav vienaldzīga. Tas neizdevās.

Juzdamās sāpīgi nožēlojama, viņa izklaidīgi malkoja vīnu, slepus pētīdama Klcitonu, kurš sēdēja viņai pretī līdzās Vane-sai, nevērīgi atbalstījis nospodrinātajā zābakā ievilkto kāju pret celi. Tā mierīgi un īpašnieciski sēdēdams šajā greznajā, balti zeltainajā telpā, viņš izskatījās pēc īsta augstprātīga, eleganta dižciltīgā, kam pieder viss, kam pārslīd viņa skatiens. Vēl nekad Kleitons nebija izskatījies tik pievilcīgs... un tik neaizsniedzams. Lai padarītu visu vēl ļaunāku, Vanesa Stenfīlda savā kuplajā zila zīda tērpā izskatījās vēl iedomīgāka un skaistāka, nekā Vitnija spēja atcerēties kopš Rezerfordu balles.

Stunda pirms aicinājuma pie vakariņu galda Stīvens lielāko daļu laika runāja viens pats, ja neņēma vērā divus Vanesas izteiktus apvainojumus, kas bija tēmēti Vitnijai. Kleitons strupi un aprauti kaut ko piebilda tikai tad, kad tas bija pilnīgi nepieciešams, bet Vitnija atbildēja uz Stīvena možo tērzēšanu ar vārgiem, vienzilbīgiem vārdiem. Hercogiene izdzēra vēl trīs glāzes vīna, neteikdama nevienam ne vārda.

Iekšēji sarāvusies, Vitnija klusībā skaitīja minūtes līdz brīdim, kad vakariņas būs galā un viņa varēs aizbēgt. Nu viņa saprata, ka brauciens bijis veltīgs. Taču bija jau par vēlu.

Par laimi, drīz vien sulainis paziņoja, ka visi tiek aicināti pie galda. Kleitons piecēlās un, pat nepametis skatienu uz Vitnijas pusi, piedāvāja elkoni mātei un Vanesai un izveda abas dāmas no istabas.

Vitnija piecēlās un saņēma Stīvena pasniegto roku, bezpalīdzīgi nolūkodamās uz aizejošā Kleitona muguru. Viņa jau grasījās sekot viņam, kad Stīvens meiteni aizkavēja.

- Nolādētā Vanesa! - Stīvens klusu iesmējās. - Es biju gatavs viņu nožņaugt. Mums ir laiks mainīt stratēģiju, kaut arī viss līdz šim noritējis labi.

- Stratēģiju? - Vitnija izdvesa. - Noritējis labi?

- Ideāli. Jūs te sēdējāt, izskatīdamās skaista un viegli ievainojama, un Kleitons nespēja no jums atraut acis, domādams, ka jūs to neredzat. Taču nu jums ir laiks izdarīt kaut ko tādu, lai jūs abi paliktu divatā.

Vitnijas sirds salēcās.

- Viņš nespēja atraut acis? Ak, Stīven, vai jūs esat par to pārliecināts? Man likās, viņš pat nenojauš, ka es šeit atrodos.

-To nu viņš labi apzinās! - Stīvens iesmējās. - Kaut arī viņš ir gatavs uz visu, lai tikai tā nebūtu! Patiesībā es vēl nekad neesmu redzējis viņu tik saniknotu. Tagad jums tikai atliek panākt, lai viņš vairs nespētu apvaldīt dusmas.

- Ko? - Vitnija nočukstēja. - Mīļais Dievs, kāpēc?

Viņi bija nonākuši līdz ēdamistabas durvīm, taču Stīvens apstājās pie kāda portreta pie sienas pretī divviru durvīm; viņu muguras bija labi saredzamas visiem vakariņotājiem, kas jau bija apsēdušies pie galda. Stīvens norādīja uz kādu gleznu, it kā izskaidrotu Vitnijai tās labās īpašības.

- Jums viņš jāsanikno tiktāl, lai viņš kopā ar jums atstātu galdu. Ja tas nenotiks, tad, tiklīdz vakariņas būs galā, viņš atradīs kādu iemeslu, lai aizvilktu projām Vanesu un māti, un tad jūs paliksiet kopā ar mani.

Doma par to, ka jāmēģina ievilkt Kleitonu vārdu kaujā, pildīja Vitniju ar savādām bailēm un gaidām. Viņa atcerējās, ko Emīlija bija teikusi par nepakļaušanos, un, sevi iedrošinot, teica sev, ka visu, ko varēja izdarīt kautrīgā Elizabete Eštone, spēs izdarīt arī viņa pati.

- Stīven, - viņa piepeši vaicāja, - kāpēc jūs to darāt?

-Tagad nav īstais brīdis par to runāt, - Stīvens attrauca, vadīdams Vitniju uz ēdamistabas pusi. - Taču atcerieties - kaut ari mans brālis ir saniknots, viņš jūs tomēr mīl. Un, ja jūs paliksiet divatā, gan jau spēsiet viņam to pierādīt.

- Bet jūsu māte taču mani noturēs par nekaunīgu, ja es tīšām viņu izaicināšu.

Stīvens zēniski pasmaidīja.

- Mana māte domās, ka jūs esat drosmīga un brīnišķīga. Tieši tā, kā domāju es. Tagad saņemiet drosmi, jaunā dūma! Ceru ieraudzīt pie galda to pašu jautro, možo sievieti, ko vēl aizvakar redzēju pie Kingslijiem.

Vitnija vēl paguva uzmest Stīvenam apjukušu, pateicīgu skatienu. Kad Stīvens palīdzēja viņai apsēsties, Kleitons ar iznīcinošu sarkasmu piezīmēja:

- Cik laipni, ka beidzot esat atļāvusies mums pievienoties.

- Cik laipni, ka jūs lūdzāt, lai es to darītu, jūsu gaišība, -Vitnija uzsvērti atteica.

Kleitons izlikās to nedzirdam un pamāja kalpotājiem, likdams pasniegt ēdienu. Viņš sēdēja pašā galda galā. Pa labi no viņa sēdēja māte, bet pa kreisi Vanesa. Vitnija sēdēja līdzās hercogienei, bet Stīvens pretī Vitnijai, līdzās Vanesai.

Kad kalpotājs ielēja Vitnijas glāzē šampanieti, Kleitons indīgi novilka:

- Atstājiet pudeli līdzās Stounas jaunkundzei. Cik atceros, viņai ļoti garšo šampanietis.

Vitnija klusībā uzgavilēja - Kleitons vairs nespēja izlikties viņu neredzam! Tātad viņa joprojām nebija Kleitonam vienaldzīga, ja jau viņš varēja tā sadusmoties, lai pateiktu kaut ko tādu. Apburoši pasmaidījusi, Vitnija iemalkoja putojošo vīnu.

- Ne jau /oti. Kaut arī reizēm tas ļoti palīdz uzturēt drosmi.

- Ak tā? Kas to būtu domājis!

- Ak jā, jūs jau to mēdzat darīt ar viskiju, - Vitnija atjokoja tieši tajā brīdī, kad Kleitons cēla glāzi pie lūpām. Viņa acis draudīgi samiedzās, un Vitnija aši novērsās. Lūdzu, mīli mani, viņa klusībā lūdzās. Lūdzu, neliec man to visu pārciest veltīgi.

- Vai jūs spēlējat klavieres, Vitnija? - hercogiene apvaicājās, nervozi mēģinādama pārtraukt bīstamo klusumu.

- Tikai tad, ja gribu kādu izbiedēt. - Vitnija kautrīgi pasmaidīja.

- Tad varbūt jūs protat dziedāt? - viņas gaišība izmisusi painteresējās.

- Jā, - Vitnija iesmējusies atbildēja, - bet baidos, ka melodiju noturēt man nekādi neizdodas.

- Patiešām, Stounas jaunkundz, - Vanesa novilka, - cik neparasti satikt labi audzinātu anglieti, kas neprot ne dziedāt, ne spēlēt. Ko tad jūs īsti protat?

- Vitnija prot prasmīgi flirtēt, - Kleitons indīgi iejaucās, pats atbildēdams uz Vanesas jautājumu. - Viņa prot runāt vairākās valodās un, bez šaubām, prastu lieliski lādēties visās tajās. Viņa mazliet spēlē šahu, aptuveni prot likt pasjansu un, ja viņai atņem pātagu, tad spēj noturēties arī zirga mugurā. Viņa apgalvo, ka protot lieliski mest šautriņas, - šo talantu es gan nespēju apliecināt, turklāt viņa ir prasmīga aktrise, un to nu man ir nācies pieredzēt. Vai es godīgi jūs aprakstīju, Vitnija? - viņš strupi jautāja.

- Ne gluži, jūsu gaišība, - Vitnija klusu atteica, joprojām smaidīdama, kaut arī Kleitona vārdu asie cirtieni vēl aizvien smeldza. - Šahu es protu spēlēt vairāk nekā mazliet. Un, ja jūs apšaubāt manu prasmi mest šautriņas, tad es ar prieku jums to parādītu - ja vien jūs piekristu kļūt par manu mērķi, tā kā es nupat kļuvu par jūsējo.

Stīvens skaļi iesmējās, un viņa māte steidzās pajautāt:

- Vai jūs kopš atgriešanās no Francijas esat apmeklējusi daudzus saviesīgus pasākumus?

Vilnija juta Kleitona dedzinošo skatienu un nespēja pacelt

acis.

- Jā, daudzas viesības un balles. Diemžēl neviens vēl nav rīkojis masku balles, un man tās īpaši patīk. Cik zināms, arī hercoga kungam tās nav vienaldzīgas...

- Vai jums patīk arī kāzu svinības? - Vanesa mierīgi apvaicājās. - Ja tā, tad mēs noteikti ielūgsim jūs uz savām kāzām.

Pār galdu nolaidās kapa klusums. Vitnija veltīgi pūlējās norīt kaut kumosu, taču nespēja. Viņa žēli palūkojās uz Stīvenu, kurš tikai paraustīja plecus un sarauca uzaci, ar galvu pamādams uz Kleitona pusi. Vitnija saprata, ka Stīvens vēlas, lai viņa turpinātu iesākto, taču nespēja paklausīt. Viss bija galā. Kaut arī pārējie tūdaļ visu saprastu, ja viņa pēkšņi paziņotu, ka nejūtas labi, un atstātu galdu, Vitnija vairs nespēja ilgāk palikt sēžam. Viņa bija pārāk ievainota un cietusi, lai raizētos par to, vai kāds sapratīs, ka paziņojums par Kleitona un Vanesas kāzām bijis viņas aiziešanas iemesls.

»

Paņēmusi uz ceļiem noklāto salveti, Vitnija nolika to uz galda līdzās šķīvim. Kad viņa pasniedzās lejup, lai atgrūstu no galda smago krēslu, plaukstu piepeši saņēma sievietes roka. Hercogiene īsi un uzmundrinoši paspieda Vitnijas roku, tad cieši satvēra to žestā, kas nepārprotami nozīmēja: “Palieciet un pabeidziet iesākto!”

Vitnija nedroši pasmaidīja, mirkli šaubījās un tad atkal paņēma salveti. Viņa uzmeta acis Klcitonam, kurš nīgri pētīja savu vīna glāzi, un pievērsās Vanesai. Vitnija nespēja paciest domu, ka Kleitons varētu apprecēties ar tik iedomīgu skaistuli. Ne jau tagad, kad viņa pati tik ļoti mīlēja Kleitonu un bija apkaunojoši gājusi tik tālu, lai viņam to atklātu. Vitnija iedomājās Kleitonu apskaujam Vanesu un skūpstām, un viņu pārņēma tik lielas dusmas un greizsirdība, ka viņa apņēmās palikt.

Vanesa uzlika roku uz Kleitona delma.

- Ceru, tu nedusmojies uz mani, ka esmu atklājusi mūsu noslēpumu svešam cilvēkam.

- Esmu pārliecināta, ka viņš nemaz nedusmojas, Stenfīldas jaunkundz, - Vitnija klusu sacīja, nenovērsdama acis no Kleito-na. - Mēs visi mēdzam darīt aplamības, kad esam iemīlējušies. Vai ne, jūsu gaišība?

- Ak tā? - Kleitons atcirta. - Es gan nebiju to pamanījis.

- Tad jums ir vai nu ļoti īsa atmiņa, - Vitnija maigi iebilda, - vai arī jūs nekad neesat bijis iemīlējies.

Kleitons ar troksni nolika glāzi uz galda.

- Ko tad tas nozīmē? - viņš noprasīja.

Vitnija sarāvās, ieraudzījusi pelēko acu iznīcinošo skatienu.

- Neko, - viņa sameloja.

Atkal sāka šķindēt sudraba galda piederumi. Vitnija noskatījās, kā Kleitona pirksti žņaudza vīna kausu, un saprata, ka viņš kausa vietā labprāt vēlētos redzēt viņas kaklu. Pēc brīža Kleitona māte nervozi noklepojās un piesardzīgi apvaicājās Vitnijai:

- Sakiet man, dārgā, - vai pēc jūsu atgriešanās Anglijā te kaut kas bija būtiski mainījies?

Vitnija jau grasījās atbildēt kaut ko paviršu, taču tad saprata, ka hercogiene netīšām sākusi runāt tieši par to, kas viņai vajadzīgs. Tā kā Kleitons negrasījās ļaut viņai neko paskaidrot divatā, varbūt vismaz te, pie galda, viņai izdotos kaut vai daļēji likt viņam kaut ko saprast.

- Ļoti! - viņa izjusti atteica. - īsi pirms manas atgriešanās es atklāju, ka mans tēvs, kamēr biju uzturējusies Francijā, norunājis man laulības ar cilvēku, ko tikai reiz biju satikusi un pat vairs nepazinu, kad atkal ieraudzīju viņu.

- Cik nejauki! - hercogiene atteica, un viņas sejā atplauka sapratne.

- Patiešām... īpaši tāpēc, ka mans raksturs nekādi neļauj man pieņemt citu cilvēku saltas pavēles. Un vīrietis, ar kuru man vajadzēja salaulāties, gan būdams daudzējādā ziņā laipns, ar izpratni, jautājumā par saderināšanos tomēr izturējās briesmīgi valdonīgi un ipašnieciski. Viņš uzvedās tā, it kā man nebūtu nekādas izvēles.

- Jā, pie tādām norunātām laulībām vispirms vajag pierast, -hercogiene piekrita. - Ko tad jūs iesākāt?

- Viņa saderinājās ar citu vīrieti, kas bija galīgi gļēvs un dumjš! - Kleitons salti paziņoja.

- Toties ne jau valdonīgs tirāns! - Vitnija atcirta. - Turklāt es nemaz nesaderinājos ar Polu!

Atkal iestājās klusums, ko iesmējies pārtrauca Stīvens, teikdams:

- Mans Dievs, nelieciet taču mums mocīties neziņā! Kas notika tālāk?

Kleitons atbildēja viņas vietā, nicīgi novilkdams:

- Tā kā Londonā bija tūkstošiem citu neprecētu vīriešu, Stounas jaunkundze mēģināja noskaidrot, ar cik daudziem no tiem viņai izdotos saderināties.

Šāds tonis Vitnijai allaž bija licies neciešams. Iekodusi lūpā, viņa bikli papurināja galvu.

- Nē, es biju saderināta tikai ar vienu vīrieti, taču viņš tik ļoti sadusmojās uz mani, ka pat neļāva man neko paskaidrot. Viņš jau ir atsaucis savu bildinājumu.

- Kāds nelietis! - Stīvens mundri noteica, uzlikdams sev vēl vienu gabalu pīles apelsīnu mērcē. - Izklausās pēc īsta mežoņa. Jums droši vien bez viņa klāsies daudz labāk.

- Man... man arī ir visai nejauks raksturs, - Vitnija atzinās.

- Tādā gadījumā viņam klāsies labāk bez jums, - Kleitons kā skaldīt noskaldīja un pievērsa Stīvenam iznīcinoši draudīgu skatienu. - Stīven, man šī saruna šķiet ne vien ārkārtīgi garlaicīga, bet ari satriecoši bezgaumīga. Vai esmu izteicies pietiekami skaidri?

Stīvens tēlotā izbīlī uztvēra brāļa skatienu un pamāja, taču pat viņš vairs neuzdrošinājās turpināt iesākto te?natu.

Kalpotāji rosījās pa istabu, un visi pieci pie galda sēdošie cītīgi ēda uz šķīvjiem uzliktos gardumus, taču vienīgi Stīvens mielojās ar baudu. Vitnija sacīja sev, ka mēģinās vēl tikai reizi, tikai vienu reizi panākt, lai Kleitons kopā ar viņu atstātu telpu. Kaut arī viņa nespēja pat iedomāties, kā tiks ar hercogu galā, ja iedomātais izdosies.

- Stīvens tev uzdeva jautājumu, Kleiton, - Vanesa pačukstēja.

- Ko? - Kleitons noprasīja, naidīgi lūkodamies uz brāli.

- Es tev vaicāju, kā taviem zirgiem veicās pēdējās sacīkstēs.

- Labi, - skanēja strupa atbilde.

- Cik labi? - Stīvens nelikās mierā. Kaut arī viņš uzrunāja visus klātesošos, smaids, kas, viņam runājot, drebēja mutes kaktiņos, bija domāts tikai Vitnijai. - Mēs saderējām, ka sacīkstēs uzvarēs trīs Kleitona un divi mani zirgi. Es zinu, ka manējiem tas izdevās, bet no viņa zirgiem uzvarēja tikai divi, un tas nozīmē, ka viņš ir man zaudējis derībās veselas trīssimt mārciņas. -Stīvena sazvērnieciskais smaids kļuva platāks. - Viņam nauda ir vienaldzīga, taču viņš nevar ciest, ka jāatzīstas zaudējumā. Viņš tā ari nav iemācījies atzīt savu sakāvi.

Kleitons nolika nazi un dakšiņu, gatavodamies apveltīt Stī-venu ar visiem tiem vārdiem, ko brālis bija izpelnījies jau pirms pāris stundām, taču tad Vitnija, uztvērusi Stīvena mājienu, tūdaļ nokaitināja Kleitonu vēl vairāk.

- Cik savādi, ka jūs tā sakāt, - viņa teica Stīvenam, izskatīdamās patiesi izbrīnījusies. - Man gan šķita, ka jūsu brālis samierinās ar sakāvi, pat nepūlēdamies cīnīties. Pietiek jau tikai ar vissīkāko šķērsli, un viņš tūdaļ padodas un...

Kleitons trieca plaukstu pret galdu tā, ka šķīvji nošķindēja. Viņš pielēca kājās, un viņa vaigā nikni raustījās muskulis.

- Mums ar Stounas jaunkundzi jāaprunājas, un būs labāk, ja mēs to darīsim divatā. - Izgrūdis šos vārdus, viņš nosvieda uz galda salveti, aši apsoļoja apkārt galdam un atrāva no tā Vit-nijas krēslu. - Celies augšā! - viņš noskaldīja klusā un biedējošā balsī, kad Vitnija kā sasalusi joprojām palika sēžam. Kleitona roka sāpīgi sažņaudzās ap Vitnijas delmu, un viņa trīcošām kājām piecēlās.

Hercogiene uzlūkoja Vitniju bezpalīdzīgās šausmās, bet Stīvens saskandināja savu glāzi ar viņējo un pasmaidīja.

Ar spēku raudams Vitniju sev līdzi, Kleitons apņēmīgi atstāja istabu un aizsoļoja pa grīdsegām greznoto marmora vestibilu. Iedams garām ārdurvīm, viņš strupi pavēlēja sulainim:

- Liec, lai pēc trim minūtēm pie durvīm gaidītu Stounas jaunkundzes kariete!

Nogriezies pa kādu gaiteni, viņš īsi pamāja kalpotājam, kas atvēra grezna kabineta durvis.

Kleitons ievilka Vitniju istabā, kuras sienas klāja ar bagātīgiem kokgriezumiem rotāti ozolkoka grāmatplaukti, atgrūda viņu un piegāja pie kamīna. Pagriezies viņš uzlūkoja Vitniju neslēptā nicinājumā, redzami pūlēdamies savaldīt dusmas. Piepeši klusumu pārtrauca viņa griezīgā balss:

- Tev ir tieši divas minūtes laika, lai izskaidrotu savas negaidītās un nepatīkamās vizītes iemeslu. Kad tās būs pagājušas, es tevi pavadīšu līdz karietei un vēlāk tavā vietā atvainošos mātei un brālim.

Vitnija saraustīti ievilka elpu, zinādama, ka Kleitons nekavēsies izmantot viņas bailes, ja tās ieraudzīs.

- Manas vizītes iemeslu? - viņa nevērīgi vaicāja, domās izmisīgi skaitīdama atlikušās sekundes. - Man... man likās, ka tas ir gluži acīm redzams.

- Tas nav acīm redzams!

- Esmu ieradusies, lai... lai paskaidrotu, kāpēc toreiz viesībās ar tevi tā runāju. Redzi, - viņa turpināja, steigā stostīdamās, lai pabeigtu sakāmo sev atvēlētajā laikā, - baznīcā es vēl domāju, ka starp mums... tevi un mani... joprojām pastāv vienošanās un...

Kleitons nicīgi viņu noskatīja.

- Starp mums vairs nav nekādas vienošanās, - viņš indīgi atcirta. - Tas viss ir beidzies. Cauri! Tam vispār nevajadzēja notikt! Šī saderināšanās bija neprātīga iedoma, un es nolādu to dienu, kad man tā iešāvās prātā!

Vai ļimdama zaudējuma un nevarības apziņā, Vitnija iecirta nagus delnās un noliedzoši papurināja galvu.

- Tā nemaz nesākās, jo es neļāvu, lai tā notiktu.

- Divas minūtes ir gandrīz galā.

- Kleiton, lūdzu, uzklausi mani! - Vitnija izmisusi iekliedzās. - Tu... tu pats jau sen man sacīji, ka gribi, lai es nāku pie tevis no laba prāta, ka tu nevēlies saltu, negribīgu sievu.

- Un? - viņš nikni noprasīja.

Vitnijas balss trīcēja.

- Un es esmu šeit. No laba prāta.

Kleitons saspringa. Viss viņa augums sastinga, jo nu Vitnijas vārdi bija izlauzušies cauri viņa dusmu bruņām. Mirkli ar sakostiem zobiem skatījies uz Vitniju, viņš beidzot atspiedās pret kamīna malu un aizvēra acis.

Vitnija saprata, ka Kleitons pūlas viņu atvairīt. Pūlas viņu padzīt. Sastingusi bailēs, viņa gaidīja, skatīdamās uz viņu. Šķita, ka pagājusi vesela mūžība, kad Kleitons beidzot izslējās. Viņa acis atvērās, uzmeklēja viņas skatienu, un Vitnijas sirds neprātīgi salēcās. Viņa bija uzvarējusi! Tas bija skaidri redzams Kleitona mazliet atmaigušajos vaibstos. Ak Dievs, viņa bija uzvarējusi!

Kleitons uzmeta acis paklājam, kas abus šķīra, un tad pievērsās Vitnijai. Kad viņš atkal ierunājās, viņa balss vairs neskanēja tik asi, taču vārdi šķita klusi un zīmīgi.

- Es negrasos padarīt to visu tev vieglāku, - viņš mierīgi sacīja.

Attālums starp abiem šķita jūdzēm garš, un Vitnija saprata, ka Kleitons vēlas, lai viņa pāri visai istabai dotos pie viņa, ja jau tiešām viņu vēlas, un ka viņš pat nedomā panākties pretī... jo pat šajā mirklī Kleitons viņai nespēja pilnīgi noticēt.

Nenolaizdama skatienu no Kleitona sejas, Vitnija sāka iet viņam pretī. Kājas ļodzījās. Viena vienīga soļa attālumā no Kleitona viņa bija spiesta apstāties, lai nomierinātu strauji pukstošo sirdi un trīcošos ceļgalus. Viņa paspēra pēdējo soli, juzdama, ka tūdaļ saļims, un apstājās tik tuvu Klcitonam, ka viņas krūtis bija tikai dažu collu attālumā no viņa pelēkajiem svārkiem.

Noliekusi galvu, Vitnija gaidīja, taču sekundes skrēja, un Kleitons pat nepakustējās. Beidzot viņa pacēla galvu un, zaļajām acīm padevībā mirdzot, sāpīgi nočukstēja:

- Vai tagad tu mani apskausi?

Kleitons jau pastiepa rokas, tad aprāvās... un tad satvēra Vit-niju, pierāva sev klāt un cieši jo cieši piespieda sev pie krūtīm, alkatīgi skūpstīdams viņu. Apslāpēti novaidējusies aiz laimes, Vitnija atbildēja uz skūpstu, izbaudīdama Kleitona ugunīgo lūpu pieskārienu.

Apvijusi rokas viņam ap kaklu, Vitnija piekļāvās Kleitonam. Viņa notrīsēja, un Kleitona rokas vēl ciešāk aptvēra viņas muguru un gurnus.

-Ak Dievs, cik ļoti man tevis pietrūka! - Kleitons piesmacis nomurmināja viņai pie lūpām un noskūpstīja Vitniju vēl ciešāk. Sajūtot viņa mēles nedrošo pieskārienu, Vitnijas lūpas pavērās, un Kleitons ievaidējās, gandrīz izmisīgā kaislē ņemdams to, ko viņa piedāvāja.

Ne ar ko nesalīdzināmais Vitnijas augums viņa skaujās, viņas lūpu garša, pilnīgās krūtis viņa plaukstās Kleitonam šķita kā neizturams prieks. Viņš nespēja turpināt un baidījās apstāties... uztraukdamies, ka brīdī, kad viņš Vitniju atlaidīs, viņa pagaisīs un sāpīgā iekāre, kas bija pārņēmusi Kleitonu, tūdaļ pārvērtīsies par sāpīgu tukšumu.

Beidzot atrāvis lūpas no Vitnijas mutes, Kleitons joprojām turēja viņu apskautu, atbalstījis zodu viņai uz pakauša, gaidīdams, kad atkal spēs paelpot vienmērīgi. Un Vitnija palika stāvam nekustīgi - it kā viņa rokas būtu vienīgā vieta pasaulē, kur viņa vēlētos atrasties.

Mazliet atrāvies, Kleitons ieskatījās viņai acīs un klusu noprasīja:

- Vai tu esi ar mieru nākt pie manis par sievu?

Vitnija pamāja. Viņa pamāja, jo nespēja parunāt.

- Kāpēc? - Kleitons mierīgi pavaicāja. - Kāpēc tu gribi ar mani apprecēties?

Kopš brīža, kad viņš bija licis Vitnijai šķērsot istabu, atteikdamies paieties viņai pretī, Vitnija bija sapratusi, ka Kleitons pieprasīs no viņas bezierunu padošanos; viņa saprata arī to, ko viņš tagad vēlas dzirdēt. Cauri asarām, priekam un atvieglojumam, kas neļāva paelpot, viņa beidzot saņēmās un klusu sacīja:

- Tāpēc, ka es tevi mīlu.

Kleitons apskāva viņu ar neticamu spēku.

- Lai Dievs tev stāv klāt, ja tu nerunā patiesību, - viņš kaislīgi brīdināja, - jo es tevi vairs nekad nelaidīšu projām!

Bez kautrēšanās alkdama pēc skūpsta, Vitnija nočukstēja:

- Ar lielāko prieku tev pierādīšu, ka runāju patiesību.

Ieraudzījusi Kleitona acis satumstam alkās, viņa paslējās uz

pirkstgaliem, lai to pierādītu. Viņa skūpstīja Kleitonu ar visām tām sāpīgajām ilgām, ko izraisīja viņa tuvums; viņa skūpstīja šo vīrieti tā, kā viņš savulaik Vitniju bija skūpstījis pats, vai noreibdama aiz laimes, kad viņš atbildēja uz skūpstu. Abu elpas savijās, un viņi sakļāvās tik cieši, ka vairs nekas nebūtu spējis viņus šķirt.

Kleitons atrāvās pirmais un savaldījās, lai pārstātu glāstīt slaido, skaisto augumu, kas bija vajājis viņu pat sapņos. Paturēdams Vitniju savās rokās, viņš ievija pirkstus viņas biezajos matos, izbaudīdams to pazīstamo pieskārienu.

- Kāpēc tu man liki gaidīt tik ilgi? - viņš vaicāja.

Mazliet atliekusies, Vitnija pielieca galvu uz ēdamistabas

pusi, kur joprojām atradās Vanesa.

- Kāpēc tu nevarēji pagaidīt vēl mazliet ilgāk?

- Mazā, - viņš maigi iesmējās, - tu esi vienīgā sieviete pasaulē, kas ir spējīga šādā brīdī pieminēt Vancsu.

Vitnijas seja piepeši kļuva nopietna, un Kleitons nepaguva pamanīt smaidu, kas staroja meitenes acīs, kad viņa izteica:

- Man tev kas jāsaka - un iespējams, ka tam būs liela nozīme brīdī, kad tu izlemsi, kuru no mums vēlies.

Kleitons sastinga.

- Un tas būtu?

- Runādama ar tavu māti par savu klavierspēles prasmi, es sacīju taisnību.

Atvieglots iesmējies, Kleitons pievilka Vitniju sev klāt.

- Vai tad tu tiešām nespēj arī padziedāt? - viņš ķircinādamies noprasīja.

- Nē, baidos, ka nespēju vis.

Kaut arī Kleitons runāja gaiši, tomēr Vitnija sadzirdēja viņa balsi viegli aizsmokam, sakot:

- Tādā gadījumā tev nāksies iemācīties ko citu, lai sagādātu man prieku.

Zem krekla plānā auduma Kleitona krūtis bija siltas un cietas. Vitnija pasmaidīja un piespieda plaukstu pie viņa pukstošās sirds.

- Pēdējo reizi, kad mēs runājām par maniem trūkumiem šajā jomā, tu sacīji, ka tev neesot laika apmācīt nogurdinošu, naivu skolas skuķi. Taču man liekas, ja vien tev atradīsies laiks, tu atklāsi, ka esmu lieliska skolniece.

Kleitons labu brīdi klusēja un tad sacīja:

- Varbūt man vajadzētu sākt ar to, ka es tev varētu iemācīt daudz piedienīgāku atbildi nekā to, ko tu man toreiz sacīji, kad es tev teicu, ka mīlu tevi?

Vitnija laimīga pamāja, taču piepeši viņas balsī ieskanējās asaras.

- Ja tu to vēlreiz atkārtotu, es tev pierādītu, ka esmu šo mācību jau apguvusi.

Paslējis augšup Vitnijas zodu, Kleitons dziļi ielūkojās viņai acīs un klusu teica:

- Es mīlu tevi, mazā.

- Arī es tevi mīlu, - Vitnija nočukstēja, kautrīgi pieglauzdama trīcošo roku Kleitona gludi skūtajam vaigam. - Es tevi ļoti mīlu.

Viņš pasmaidīja.

- Nu, mīļā, tas jau ir daudz labāk.

Vitnija arī pūlējās pasmaidīt, taču Kleitons pamanīja viņas acīs iemirdzamies asaras. Saņēmis viņas seju plaukstās, viņš ieskatījās miklajās, zaļajās acīs.

- Kāpēc tu raudi, mīļā?

- Tāpēc, - Vitnija aizlauztā balsī nočukstēja, - ka līdz pat šim brīdim biju pārliecināta - tu man to vairs nekad neteiksi.

Iesmējies Kleitons pievilka meiteni sev cieši klāt.

- Ak, mazā, es mīlu tevi kopš tā vakara, kad mēs pie manis mājās spēlējām šahu un tu, vispirms paziņojusi, ka nemūžam nesauksi nevienu vīrieti par savu kungu, nosauci mani par viltīgo, nodevīgo, nelietīgo neģēli pēc tam, kad biju tevi uzveicis spēlē. -Kleitons bija iemīlējis Vitniju kopš brīža, kad tā smiedamās bija viņam izstāstījusi par meiteni, kas mēdza sabērt piparus sava mūzikas skolotāja tabakdozē.

Stīvens klusu pieklauvēja pie durvīm, ienāca kabinetā un aizvēra durvis. Draiski uzsmaidījis brālim, kurš tūdaļ piespieda Vitniju sev ciešāk klāt, viņš paziņoja:

- Piedod, dārgo brāli, bet jūsu prombūtne blakustelpā rada aizvien neomulīgāku noskaņu.

Kleitons nepatikā saviebās.

- Vai vakariņas ir galā?

- Jau sen, - Stīvens apstiprināja. - Un Vanesa izrāda nepārprotamu nepatiku pret maniem apburošajiem mēģinājumiem izklaidēt viņu ar stāstiem par sacīkšu zirgu pareizu barošanu un aprūpi.

- Stīven, jūsu brālis ir nonācis sprukās! - Vitnija pasmaidīja, pagriezdamās Kleitona rokās. - Kā gan viņš pats to nosauca? Ak jā! Viņam ir tikai divas rokas, un tās abas ir apsolītas.

Stīvens domīgi sarauca uzacis.

- Man arī ir divas rokas - un abas brīvas, Stounas jaun-kundz, - viņš blēdīgi piedāvāja.

- Stīven, - Kleitons sacīja bargi, tomēr pasmaidīdams, - nemēģini izmantot savu radniecisko stāvokli vēl vairāk, nekā tu šovakar to jau esi darījis. Es tūdaļ aizvedīšu Vanesu mājās un parūpēšos, lai viena no manām rokām kļūtu brīva.

- Arī man būs jāiet... - Vitnija nopūtās, negribīgi atraisīdamās no Kleitona rokām un sakārtodama kleitu. - Kamēr nokļūšu atpakaļ pie Emīlijas, būs jau ļoti vēls.

- Tu, mana mīļā, ne soli neiziesi no šīs mājas. Dodamies prom ar Vanesu, es aizsūtīšu pie Ārčibaldiem kalpotāju pēc tavām drēbēm, un viņš tiem paziņos, ka tu atgriezīsies pēc nedēļas. Un nevienu dienu agrāk.

Vitnija lieliski saprata, kāpēc Kleitons tā pavēl, - viņas uzvedība starp viņu tikšanos baznīcā un satikšanos no jauna kāzu

mielasta laikā bija neizskaidrojami mainījusies. Tā kā arī viņa pati no visas sirds vēlējās palikt tepat, Vitnija paklausīja šai nepārprotamajai pavēlei ar kautrīgu smaidu.

Uzmeties uz rakstāmgalda, Kleitons noskatījās, kā Vitnija raksta vēstuli Emīlijai. Viņa pārliecināja draudzeni, ka mājās atrodas arī hercogiene, un lūdza, lai Klarisa kopā ar viņas tērpiem tiktu steidzīgi nosūtīta uz Kleimoru. Un tad Vitnija uzvaroši papildināja: “Šoreiz es būšu tā, kas nosūtīs citiem ielūgumus uz kāzām. Šis ir Tavējais, - vai Tu, lūdzu, kļūsi par manu goda viesi?

Ar mīlestību - Vitnija. ”

Paņēmis vēstuli no Vitnijas rokām, Kleitons, izlikdamies neievērojam brāļa klātbūtni, pievilka meiteni sev klāt un maigi, cieši noskūpstīja.

- Es atgriezīšos pēc divām stundām, varbūt mazliet vēlāk. Vai tu mani sagaidīsi?

Vitnija pamāja, taču, kad Kleitons jau spēra soli uz durvīm, viņa aizgriezās un pārlaida ar pirkstu pār mirdzošo sarkankoka rakstāmgalda virsmu.

- Kleiton, - viņa klusu sacīja, un viņas balsī ietrīcējās asaras, - kad Vanesa šovakar man apvaicājās, ko es protu, aizmirsu piebilst, ka tik tiešām kaut ko spēju. Un šī spēja ir tik... tik brīnišķīga, ka tā aizēno visas pārējās, kuras man nepiemīt.

Stīvens un Kleitons sasmaidījās, nedzirdēdami, ka Vitnijas balss aizkustinājumā trīc.

- Un kas tā būtu par brīnišķīgu spēju, mazā? - Kleitons painteresējās.

Vitnijas pleci saguma un sāka trīcēt.

- Esmu panākusi, ka tu mani mīli, - viņa čukstēja. - Kaut kā, kaut kādā veidā man tik tiešām ir izdevies panākt, ka tu esi mani iemīlējis.

Jautrība Kleitona sejā pagaisa, un to aizstāja tik spēcīgas jūtas un lepnums, ka Stīvens pameta abus divatā.

Kleitons izgāja no kabineta pēc dažām minūtēm, lai atgriez- ' tos salonā pie Vanesas un aizvestu viņu mājās. Pazibinājis Stī- ( venam ašu, pateicīgu smaidu, viņš ar galvu pamāja uz kabineta durvīm un klusi un jautri noteica:

- Stīven, neizlaid viņu no acīm!

Kamēr Kleitons veda mājās Vanesu, Vitnija sēdēja kabinetā Stīvenam pretī, cīnīdamās ar pēkšņo mulsumu par to, kas bija noticis vakara sākumdaļā. Beidzot viņa saņēma rokas klēpī un tieši uzrunāja Slīvenu:

- Kas lika jums pierunāt mani palikt uz vakariņām, ja bija tik acīm redzams, ka Kleitons nemaz nevēlas manu klātbūtni? Kas lika jums man palīdzēt, kaut arī es varēju izrādīties par sievieti, kura...

- Es zināju, ka jūs neesat parasta sieviete, - Stīvens izlaboja. - Jūsu vārds ir Vitnija, un jums ir zaļas acis. Un pirms vairākām nedēļām kādā reibuma pilnā naktī mans skaistais brālis nespēja runāt ne par ko citu.

Pēc divām stundām Kleitons iesoļoja salonā, un Stīvens sausi ieminējās:

- Varu derēt, ka, tev aizbraucot, lords Stenfilds nebija īpaši labā omā.

- Nebija jau tik briesmīgi, - Kleitons īsi atteica. Apsēdies līdzās Vitnijai, viņš pretēji visiem pieklājības likumiem savā ierastajā, nevērīgajā elegancē apskāva meiteni un pievilka sev klāt. Veltījis zīmīgu skatienu brālim un mātei, viņš visai nepieklājīgi apvaicājās: - Jūs taču esat krietni noguruši pēc sava šārīta brauciena un noteikti vēlaties doties pie miera, vai ne?

-Tā nu gadījies, ka mani ir nogurdinājis kas vairāk par braucienu vien, - hercogiene iesmējusies teica un paklausīgi novēlēja abiem labunakti.

Toties Stīvens netaisījās darīt neko tamlīdzīgu. Atgāzies krēslā, viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un paziņoja:

- Es nemaz nejūtos noguris, lielo brāli. Turklāt es gribu zināt visu par jūsu precību plāniem. - Izlikdamies neredzam Klei-tona iznīcinošo skatienu, viņš, gaidu pilns, skatījās te uz vienu, te uz otru. - Nu, kad tad būs kāzas?

Kleitons nopūtās, samierinādamies ar Stīvena klātbūtni, un uzsmaidīja Vitnijai.

- Cik ilgs laiks tev būs vajadzīgs, lai sagatavotos, mīļā?

Ieskatījusies viņa neatvairāmajās, pelēkajās acīs, Vitnija nodomāja, ka daudz labāk šajā mirklī viņai gribētos sajust viņa roku un lūpu glāstus, taču, tāpat kā Kleitonam, arī viņai neatlika nekas cits kā vien atbildēt uz Stīvena jautājumu.

- Tās droši vien būs lielas kāzas? - viņa ieminējās, atcerēdamās Kleitona titulu un viņa milzīgo draugu un paziņu skaitu. !

- Ļoti lielas, - Kleitons apstiprināja.

- Tad tās būs ilgi jāplāno. Ir vēl tik daudz kas darāms - jānokārto daudzi jautājumi, jāizraugās tērpi, jāiet uz nebeidzamām pielaikošanām... un šuvējas nekad nesteidzas. Jāsagatavo ielūgu- 1 mi, tie jāizsūta un jāsaņem apstiprinājumi par ierašanos... - Vi- , ņa aprāvās. - Cik viesu mums būs?

- Liekas, pieci vai seši simti, - Kleitons atteica.

- Drīzāk jau kāds tūkstotis, ja vien tu nevēlies apvainot pusi augstākās sabiedrības un sacelt naidu starp radiem, - Stīvens pārlaboja, pasmaidīdams, kad Vitnijas sejā parādījās apjukuma pilnas šausmas. Apžēlojies par Vitniju, viņš piebilda: - Vestmor- ļ lendu hercogi allaž precas baznīcā, un kāzu svinības vienmēr no- • tiek šeit, Kleimorā. Tā ir sena tradīcija, un to zina visi, tāpēc jums nav jāraizējas, ka kādam varētu liktos savādi, kāpēc kāzas no- ļf tiek Kleja, nevis jūsu mājās.

- Allaž precas baznīcā un svin šeit? - Vitnija atkārtoja, uz- j mezdama nosodošu skatienu savam smaidošajam līgavainim.

- Un tu vēl draudēji mani nolaupīt un aizvest uz Skotiju!

- Šī paraža, kundze, - Kleitons iesmējās, ar pirkstu pārvilkdams Vitnijas vaigam un pasliedams augšup viņas zodu, - ir radusies tāpēc, ka pats pirmais Kleimoras hercogs nolaupīja savu līgavu no viņas vecāku pils, kas atradās vairāku dienu ceļojuma attālumā no Kleimoras. Pa ceļam uz šejieni bija kāds klosteris, un, tā kā mans sencis zināmā mērā bija aptraipījis meitenes godu, viens no mūkiem ar lielāko prieku abus salaulāja, par spīti dāmas tā brīža nepatikai. Svinības, - viņš uzsvēra, - notika šeit tāpēc, ka jaunās sievietes saniknotie radi nepavisam nevēlējās svinēt savās mājās kaut ko tādu, ko tobrīd vairāk uzskatīja par ; divkaujas, nevis svinību iemeslu. - Kleitona smaids kļuva pla- ' laks. - Nu redzi, ja es tevi būtu aizvedis uz Skotiju, tur apprecēts un tad atvedis šurp, šī vēsturiskā tradīcija būtu ievērota gandrīz visā pilnībā.

Tā apklusināta, Vitnija atkal sāka prātot par laiku, kas bija nepieciešams kāzu sagatavošanai.

- Terēzes Divilas kāzas nebija ne tuvu tik lielas, un vajadzēja gadu, lai tām sagatavotos...

- Nē, - Kleitons nesatricināmi atteica. - Nekādā ziņā.

- Seši mēneši? - Vitnija ieminējās.

- Sešas nedēļas, - Kleitons nelokāmi paziņoja.

Viņa pavēlošais tonis Vitniju nemaz neizbiedēja.

- Ja tās būs tik lielas kāzas, tad tām diez vai izdosies sagatavoties pat sešos mēnešos.

Kleitons sazvērnieciski pamirkšķināja Stīvenam.

- Ļoti labi, - viņš nopūties teica, - tad paliksim pie astoņām.

- Astoņi mēneši, - Vitnija drūmi piekrita. - Ar to tik tikko pietiks, un tomēr šķiet, ka tā ir vesela mūžība.

- Astoņas nedēļas, - viņas līgavainis nepielūdzami noskaldīja. - Nevienu dienu vairāk. Tev palīdzēs mana māte un Ha-džinss. Es sūtīšu tev talkā visus savus palīgus. Ar astoņām nedēļām pilnīgi pietiks.

Vitnija uzmeta Kleitonam šaubu pilnu skatienu, taču, tā kā arī viņai negribējās gaidīt astoņus mēnešus, viņa beidzot laimīga piekrita.

Kleitons sēdēja, apskāvis Vitnijas plecus, un draudzīgi sarunājās ar Stīvenu, bet piepeši meitene šķita kļuvusi smaga un vairs neatsaucās uz viņa ķircinošo piezīmi. Paskatījies lejup, viņš ieraudzīja, ka Vitnijas garās skropstas noslīgušas uz viņas vaigiem.

- Viņa ir aizmigusi, - Kleitons klusu noteica. Saudzīgi mazliet atbīdījis Vitniju, Kleitons pacēla viņu uz rokām. - Tev šī diena ir bijusi vairāk nekā nogurdinoša, mīļā, - viņš nomurmināja, taču Vitnija miegā tikai piespiedās viņam ciešāk klāt. Kleitons teica Stīvenam: - Pagaidi mani tepat! Man tev vēl ir kas sakāms.

Pēc brīža, pasaucis kalponi un nolicis aizmigušo Vitniju vienā no viesu guļamistabām, Kleitons ienāca atpakaļ salonā un cieši aizvēra durvis. Kad viņš pagriezās, Stīvens iespieda viņam rokā glāzi brendija un pacēla savējo klusam tostam.

- Man tev ir jāuzdod divi jautājumi, - Kleitons mierīgi iesāka, kad abi bija apsēdušies.

Stīvens smīnēdams sakrustoja sev priekšā izstieptās garās kājas.

- Man jau tā likās, jūsu gaišība.

- Kā tu zināji, kas Vitnija ir un ko viņa man nozīmē?

- Tu pats man to pateici. Kādā alkohola pilnā naktī Gran-doukā tu man pastāstīji visu par viņu, arī par viņas zaļajām acīm... un Dievs ir mans liecinieks, ka tādas viņai tik tiešām ir.

Paliecies uz priekšu, Kleitons atbalstīja dclmus uz ceļiem, skatīdamies tukšajā brendija glāzē, ko virpināja pirkstos.

- Cik daudz es tev tonakt pastāstīju?

Stīvens brīdi apsvēra iespēju samelot, taču tad pārdomāja, ieraudzījis Kleitona nepatīkami caururbjošo skatienu.

- Visu, - viņš nopūties atzinās. - Visu, arī to, ko tu viņai nodarīji. Un tāpēc, kad viņa šovakar te parādījās, domādama, ka tu esi saņēmis viņas vēstuli, kura, cik saprotams, atrodas pie Ha-džinsa, pietika vienīgi uzmest viņai skatienu, lai nolemtu, ka man atliek tikai viņu tev atdot, jo viņas zaudēšana taču ir nodarījusi tev tik daudz posta.

Kleitons pamāja.

- Man ir vēl viens jautājums, - viņš drūmi sacīja.

- Tu teici, ka tev ir divi jautājumi, un šis jau ir trešais, -Stīvens jautri brīdināja.

Izlikdamies to nedzirdam, Kleitons nopietni turpināja:

- Es gribētu zināt, kā lai izsaku tev savu pateicību.

- Dosi naudu vai dzīvību? - Stīvens vaicāja, greizi pasmīnēdams par savu laupītājam piedienīgo prasību.

-Tev atliek man to tikai palūgt, - Kleitons klusu atteica.

Vēlāk tonakt Kleitons gulēja gultā, sakrustojis rokas zem pakauša, un skatījās griestos. Viņš tikai ar pūlēm spēja noticēt, ka

Vitnija atrodas šeit, ka pēc tik izmisīgiem, tik ilgiem cīniņiem viņa beidzot šovakar bija ieradusies, lai atjaunotu visu, ko viņi bija iesākuši.

Viņš atcerējās, kā Vitnija bija nostājusies viņam pretī kabinetā, izaicinādama viņu noliegt, ka viņš joprojām to iekāro. Un tad Kleitons tumsā pasmaidīja, atcerēdamies, kā Vitnija pāri lielajai istabai bija nākusi pie viņa, augstu izslējusi galvu, mirdzošām acīm, mīlestībā un padevībā. Šī atmiņa, šī viena vienīgā atmiņa, kā Vitnija bija viņam tuvojusies, aizmirsusi lepnumu, jo mīlēja viņu, paliks viņa sirdī visu atlikušo mūžu. Nekas vairs nekad nespēs Kleitonam nozīmēt vairāk par to.

Rīt viņš pieprasīs, lai Vitnija sīki paskaidro, kas īsti notika toreiz, ka no laulību ceremonijas līdz kāzu mielastam viņa tik strauji mainīja savu izturēšanos. Nē, Kleitons sevi pārlaboja, greizi pasmīnēdams, viņš palūgs, lai Vitnija to paskaidro, - šī nevaldāmā skaistule, kas gulēja gaiteņa otrā pusē, daudz labprātāk atsauksies uz lūgumu, nevis pavēli.

Trīsdesmitā nodala

9

Vitnija pamodās no dziļa miega, vēl ncatguvusies no sapņiem, kas nebija līdz galam noskatīti, un apvēlās uz muguras, nevēlēdamās atvadīties no tiem. Piepeši atvērusi acis, viņa tūdaļ pazina apkārtni un arī Mēriju, sarkanmataino kalponi, kas bija viņai palīdzējusi iepriekšējā apmeklējuma reizē.

- Kungs jau vairāk nekā stundu staigā pa vestibilu, skatīdamies uz kāpnēm, - Mērijas možā balss ar īru akcentu paziņoja no gultas kājgaļa puses. - Viņš lika jums pateikt, ka diena ir neparasti silta, un lūdza jūs uzvilkt jātnieces tērpu.

- Tas vīrs uzskata sevi par pašu Anglijas karali! - Klarisa purpināja, nikni iebrāzdamās istabā ar nošķiebušos aubi galvā. - Vispirms viņš izdomā, ka grib precēt manu mazo meiteni, un mūs atrauj mājās no pašas Francijas. Viņam ienāk prātā doties uz balli, un mums tūdaļ jājoņo uz Londonu. Šorīt viņš ir nolēmis doties izjādē un jau saullēktā izrauj mani no gultas, lai kopā ar jūsu mantām atvestu šurp. Saullēktā! - viņa īgni iesaucās, novilkdama Vitnijai segu. - Kad pieklājīgi cilvēki vēl vispār kāju nav spēruši uz ceļa!

Vitnija iesmējās un izlēca no gultas.

-Ak, Klarisa, cik tu esi mīļa!

Aši nomazgājusies, Vitnija uzvilka dzintarkrāsas jātnieces tērpu, kuru Klarisa no rīta bija atvedusi uz Kleimoru kopā ar citām mantām. Steigdamās ātrāk ieraudzīt Kleitonu, lai pārliecinātos, vai viņš nenožēlo, ka iepriekšējā vakarā ļāvis viņai gūt virsroku, Vitnija atsukāja atpakaļ savus garos matus, sasēja tos ar lenti un izmetās no istabas.

Šķērsojusi plato balkonu, viņa apstājās. Kleitons gaidīja viņu kāpņu pakājē. Ziemas saule atvizēja viņa tumšajos matos cauri stikla kupolam, kas atradās trīs stāvus augstāk. Uzvilcis mīkstu zamšādas zemnieku stila kreklu un cieši pieguļošas, kafijbrūnas jātnieka bikses, viņš izskatījās tik vīrišķīgs, tik līdzīgs garam dievam ar platiem pleciem, ka Vitnijas sirds sāka pukstēt straujāk.

Kleitons vēroja, kā Vitnija nāk lejā pa platajām, izliektajām kāpnēm, un bažīgi pētīja viņas seju, lai noskaidrotu, vai viņa nenožēlo savu iepriekšējā vakara padošanos, vai neienīst viņu, ka viņš to vērtis tik sarežģītu.

Un tad Vitnija apstājās uz pēdējā pakāpiena, ar maigu smaidu atbildēdama uz Kleitona meklējošo skatienu.

- Ir tik nepatīkami zināt, - viņa klusu sacīja, - zināt, ka visi sacīs - līgavainis ir daudz skaistāks par līgavu.

Kleitons vairs nespēja novaldīties. Viņš apskāva Vitniju, cieši piekļāva sev klāt un iespieda seju viņas svaigi smaržojošajos matos.

- Mans Dievs! - viņš piesmacis nočukstēja. - Kā gan es spēšu nociesties astoņas nedēļas, līdz tu kļūsi mana?

Viņš juta, ka Vitnija uz mirkli sastingst. Ne jau to viņš bija domājis, taču Kleitons tūdaļ saprata, kāpēc Vitnija bailēs sarāvusies, acīmredzot no domas, ka nāksies ar viņu mīlēties. Kleitons pasmaidīja, joprojām neatlaizdams viņu; vēl bija veselas astoņas nedēļas, kuru laikā viņš varēs glāstīt un apskaut Vitniju. Astoņas nedēļas, līdz viņa iekāre varēs rast apmierinājumu, un pa šo laiku arī Vitniju pārņems alkas pēc viņa un meitene sapratīs, ka Kleitons nemūžam nenodarīs viņai pāri. Un savā kāzu naktī, pat tad, ja Vitnija joprojām jutīsies izbijusies, viņa uzticēsies Kleitonam, lai ļautu sevi mīlēt. Tad viņš parādīs, kā tam visam jānotiek, kā tam vajadzēja notikt jau toreiz. Viņš padarīs Vitniju neprātīgu no alkām, līdz Vitnija cieši apskaus viņu, locīdamās zem viņa auguma maigā vēlmē atdoties.

- Vai vēlies aplūkot manus īpašumus? - Kleitons apvaicājās, kad abi bija pabrokastojuši.

- Jā, labprāt, - Vitnija laimīga atteica.

Tā bija viena no gaišajām ziemas dienām, kad saule sasildīja visu, kam vien pieskārās. Abi kopā apstaigāja milzīgos, koptos dārzus, kurus rotāja ģeometriskos rakstos izvietotas puķu dobes, bet visi mauriņi bija rūpīgi nopļauti.

Dārznieki, kas lasīja kritušos zarus un krāva tos mazā ugunskurā, izlikās neredzam pāri, kas pastaigājās pa dārzu. Taču, kad jaunā dāma pateica hercogam kaut ko tādu, ka viņš skaļi iesmējās un aši pacēla viņu rokās īstā lāča apskāvienā, daži no viņiem izbrīnījušies pacēla galvu, sasmīnējās un atkal turpināja darbu.

Līdzās Kleitonam Vitnija soļoja cauri lapenēm, kuras caurvija saules gaisma, domās iztēlodamās pavasara košumu, kad visi koki izplauks, kaisot ziedus uz platajiem, līkumainajiem celiņiem un klājot baltos, rakstainos dzelzs solus ar sārtu, sarkanu un baltu segu.

Pagriezušies abi devās gar nevainojami sakoptu milzīga ezera krastmalu, kura pretējā malā uzkalna galā vīdēja graciozs paviljons. Kleitons saņēma Vitnijas roku, un abi kopā devās uz paviljona pusi. Vitnija laimes reibumā prātoja, kāda gan tā ir svētlaime - izjust Kleitona rokas stingro tvērienu, būt ar viņu kopā klusā, jaukā mierā, bez šķēršļiem, kurus viņa pati allaž bija cēlusi starp viņiem. Viņa pacēla acis pret koši zilajām debesīm, kur lēni slīdēja pūkaini, balti mākoņi, un nosprieda, ka šī ir laimīgākā diena viņas mūžā.

No paviljona pavērās elpu aizraujošs skats uz ezeru un apkārtējiem laukiem. Vitnija atbalstījās pret vienu no baltajiem pīlāriem, ieelpodama tā burvību.Viņa lieliski zināja, ka Kleitons atvedis viņu šurp, lai paviljonā baudītu nosacītu vientulību, taču viņa tik un tā palika stāvam, ar prieku novilcinādama mirkli, kad viņi ieies paviljonā un Kleitons saņems viņu rokās...

Negaidot Klcitons nostājās viņai priekšā, aizsedzot skatu, un atspiedās pret sienu, notverot Vitniju kā slazdā. Acīm dzirkstot jautrībā, viņš lēni noliecās pie meitenes lūpām.

- Dari, kā vēlies, - viņš piesmacis sacīja, - bet es neesmu no kautrīgajiem, tāpēc man ir pilnīgi vienalga, vai es tevi skūpstu tepat vai tur iekšā.

Kad beidzot Kleitons atrāvās, Vitnija trīcēja atmodinātās alkās.

- Kleiton, - viņa čukstēja, - es...

Viņš pārtrauca Vitniju dobjā, klusā balsī.

- Man ļoti patīk dzirdēt, kā tu izrunā manu vārdu. Man tūdaļ gribas tevi apskaut, sajust tavu maigo mēli sev mutē, glāstīt tavas krūtis un just, kā to galiņi lepni saslienas pret manu plaukstu...

Ar pūlēm ievilkusi elpu, Vitnija nolaida skatienu, taču Kleitons paguva pamanīt liesmas to smaragdzaļajās dzīlēs un maigo sārtumu, kas uzplauka meitenes vaigos. Viņš klusībā pasmaidīja. Kaut arī Vitnija vēl baidījās no tā, ka Kleitons varētu ar viņu mīlēties, viņa joprojām bija maiga, kaislīga būtne, kas drīz vien aizmirsīs savas bailes. Viņš pāri plecam atskatījās uz paviljonu. Viņam gribējās apskaut Vitniju un nesteidzīgi skūpstīt satraucoši uzbudinošās lūpas, taču ne jau šeit, kur, kā viņš zināja, viņus abus varēja labi saskatīt. Kleitons nesteidzīgi pārlaida skatienu ainavai, juzdamies mazliet saērcināts par vientuļu vietu trūkumu savā īpašumā, un tad mazliet tālāk uz ziemeļiem pamanīja ar kokiem apaugušu uzkalnu. Tur viņus gaidītu gan cerētā vientulība, gan arī burvīgs skats.

- Vai tie ir tavi dzimtie meži? - Vitnija apvaicājās, sekodama viņa skatienam.

Kleitons pasmīnēja.

- Daļa no tiem. No turienes paveras vislabākais skats vairāku jūdžu attālumā. Pēc brītiņa mēs aizjāsim uz turieni. - Bet ne jau tikai tādēļ, lai baudītu jauko skatu, viņš pasmaidīja. Kleitons pagriezās un atbalstījās pret paviljona sienu, ar lielu apmierinājumu nolūkodamies uz Vitniju. Ar savām mirdzošajām cirtām, kas uz pakauša bija sasietas ar samta lenti, viņa Kleitonam atgādināja mazu meiteni, kam vajadzētu uzvilkt baltas zeķes un volāniem rotātu kleitu, iesēsties šūpolēs un noraudzīties, kā zēni ķildojas par iespēju viņu pašūpot. Taču ar to šis tēls arī pagaisa, jo viņas kārdinošajam augumam, ko tik burvīgi izcēla dzintar-krāsas jātnieces tērps, nepiemita nekas bērnišķīgs.

Kleitons negribīgi pievērsās daudz nepatīkamākam uzdevumam, kas viņu bija gaidījis jau sen.

- Mums šis tas ir jānoskaidro, un es labāk vēlētos to izdarīt tagad, lai mēs varētu aizmirst visu, kas bijis.

Vitnija aizgriezās, un Kleitons klusu piebilda:

- Manuprāt, tu jau zini, ko es vēlos tev vaicāt...

Vitnija saprata, ka Kleitons vēlas dzirdēt paskaidrojumu par viņas uzvedību Elizabetes kāzu dienā, un pamāja, dziļi ieelpodama.

- Kad es tevi ieraudzīju baznīcā, es domāju, ka mēs vēl esam saderināti, un man nebija ne jausmas, ka tu esi saņēmis ielūgumu uz kāzām. Man šķita, ka tu esi atnācis tikai tādēļ, lai ieraudzītu mani... - Viņa pastāstīja Kleitonam visu mierīgi un vienkārši, pat nemēģinādama slēpt sāpes un dusmas, ko bija jutusi pret viņu.

Kleitons klausījās, ne reizi nepārtraukdams meiteni. Kad Vitnija bija beigusi, viņš pavaicāja:

- Kāpēc tu nolēmi vakar atbraukt pie manis, kaut arī visas šīs nedēļas biji mani tik ļoti ienīdusi?

- Emīlija piespieda mani saprast, ka esmu bijusi netaisnīga pret tevi.

Kleitons, mazliet iztrūcināts, viņu pārtrauca:

- Ko Emīlija Ārčibalda zina par mums?

Vitnija atzinās:

- Visu. - Ieraudzījusi, ka Kleitons saraujas, viņa nedroši piebilda: - Vai tagad arī es drīkstu tev kaut ko pavaicāt?

- Ko vien vēlies, - Kleitons drūmi atļāva.

- Ko vien vēlos? - Vitnija ķircinādamas atkārtoja. - Visu, kas būs tavos spēkos un izklausīsies saprātīgi?

- Visu! - viņš apstiprināja stingri, tomēr ar smaidu.

- Kāpēc tu tik briesmīgi izrīkojies ar mani? Kāpēc tu domāji, ka es... ka es esmu atdevusies Polam?

Pats sev riebdamies, Kleitons atbildēja uz viņas jautājumu.

- Bet kā gan tu spēji noticēt Mārgaritai, zinādams, cik ļoti viņa mani ienīst? - Vitnija uzmeta viņam aizvainotu, apsūdzošu skatienu, tūdaļ atskārta, ka ir vēl vairāk sāpinājusi Kleitonu, un aši noskūpstīja viņu uz lūpām. - Nē, nesaki, tam nav nekādas nozīmes.

- Ir gan, - Kleitons asi atcirta, - bet kādu dienu es to visu tev atdarīšu. - Viņš pasmaidīja, un viņa balss atmaiga. - Palūkosimies labāk, vai tu spēsi tikt galā ar manu iemīļoto ķēvi. Aizjāsim līdz tam uzkalnam.

No turienes pavērās brīnišķīga aina. Kamēr Kleitons piesēja zirgus, Vitnija palika stāvam, noskatīdamās uz kokiem apaugušajām ielejām un mēģinādama iztēloties, kādas tās izskatītos vasaras zelmenī vai rudens krāšņajos toņos.

- Te var baudīt ko vairāk par skatu, mīļā, - aiz muguras atskanēja piesmakuši, laimīga balss. - Nāc šurp, un es tev to parādīšu.

Vitnija pagriezās un atklāja, ka Kleitons nosēdies zemē, atbalstījis plecus pret koku un pievilcis vienu celi pie krūtīm. Meitene pamanīja silto juteklību viņa skatienā un juta, ka izbailēs nodreb. Vitnijai ļoti gribējās izbaudīt Kleitona skūpstus un apskāvienus, taču viņai bija aizdomas, ka Kleitonam padomā ir kas vairāk. Tā kā abi jau bija gulējuši kopā, varbūt viņš uzskatīja, ka laulība vairs nav nepieciešams priekšnosacījums, lai to atkārtotu. Toties Vitnija ne vien uzskatīja laulību par nepieciešamību pirms dzimumakta, bet arī vēlējās, kaut varētu uz mūžiem izvairīties no intīmās tuvības. Protams, tas nebija iespējams, bet viņai vēl bija veselas astoņas nedēļas laika līdz brīdim, kad viņa kā Kleitona sieva būs spiesta paciest šo sāpīgo, apkaunojošo darbību, un viņa tomēr vēlējās saglabāt šo astoņas nedēļas ilgo drošību. Nevēlēdamās par to ierunāties, kamēr tas vēl nebija kļuvis īpaši nepieciešams, Vitnija atkal pievērsās ielejām un mēģināja novirzīt Kleitona domas no mīlēšanās.

- Skats patiešām liek aizrauties elpai, - viņa sapņaini noteica. - Vai mēs varētu nojāt tur lejā?

- Varētu gan, - Kleitons tūdaļ piekrita un piebilda,

- tikai citreiz.

- Kāpēc gan ne tūlīt? - Vitnija lūdzošā apņēmībā nepadevās.

- Tāpēc, ka es gribu tevi noskūpstīt, - Kleitons vienkārši atteica.

Vitnija apcirtās atvieglotā neticībā.

-Tu mani gribi tikai noskūpstīt?Tu nemēģināsi mani... mani...

-Ak, mīļā, nāc taču šurp! - Kleitons klusu iesmējās, pamanījis viņas koši piesarkušos vaigus. - Tas ir viss, ko es vēlos. -Tas ir viss, ko es darīšu, viņš klusībā pārlaboja.

Atvieglota laimīgi nopūtusies, Vitnija devās pie Kleitona. Viņa jau grasījās apsēsties tam līdzās, kad Kleitons saņēma viņas rokas un ievilka meiteni sev klēpī.

- Tu visu varēsi saskatīt labāk, ja sēdēsi augstāk, - viņš paķircinājās.

Apskāvis Vitniju, Kleitons pievilka viņu sev klāt. Bez pamudinājuma Vitnija pavērsa seju skūpstam. Kleitons ar lūpām pieskārās viņas deniņiem, tad noskūpstīja viņas gludo pieri un vaigu. Ar lūpām aizvēris viņas acis, viņš pūlējās nepieskarties Vitnijas lūpām, lai neizbiedētu viņu ar savām alkām, taču tad pārsteigts atrāvās, izdzirdējis Vitnijas apslāpētos smieklus.

- Ja jūs neiemācīsieties labāk notēmēt, mans kungs hercog,

- Vitnija brīdināja, acīm jautri mirdzot, - es būšu spiesta galu galā tomēr jums nopirkt monokli.

-Ak tā gan? - Kleitons norūca un cieši jo cieši noskūpstīja viņu. Vitnijas rokas pārslīdēja viņa krūtīm un apvijās ap kaklu, un Kleitona sirds sāka strauji dauzīties. Kad meitenes lūpas pavērās, viņu pāršalca iekāre, un, kad Vitnijas mēle bikli iezagās viņa mutē, Kleitons vairs nespēja savaldīties. Viņš skūpstīja Vitniju daļēji maigi, daļēji uzstājīgi, un viņa novaidējās, atsaukdamās uz skūpstu ar kaisli un iekāri, kas šķita satriecoša. Kleitons skūpstīja viņu, līdz Vitnija sāka instinktīvi skūpstīt viņu tā, kā viņš to vēlējās.

Kleitona rokas kustējās pašas no sevis. Tās atpogāja meitenes jaku, lai saņemtu plaukstā viņas krūti, ar īkšķi kairinot krūts galiņu. Vitnijas krūtis zem zīda krekla piebrieda, vienlaikus vilinot un brīdinot. Viņas klusais, baudpilnais vaids palika skanam Kleitona ausīs. Viņš piespieda sevi atvilkt roku, taču tā tūdaļ aizslīdēja līdz meitenes plakanajam vēderam, tad noglāstīja apaļo gurnu, instinktīvi meklējot vietu, kur zem svārku radītās barjeras tā varētu ieslīdēt starp zīdainajām kājām, maigi, saudzīgi glāstot skaisto, drebošo meiteni, līdz tā sāktu alkt pēc viņa tikpat stipri, kā pēc tās alka viņš pats. Kleitona lūpas kļuva kā izslāpušas, vēl izsalkušākas, un roka aizslīdēja pie svārku apakšmalas.

Ar pēdējiem spēkiem Kleitons atrāva muti no viņas lūpām un stingri atvilka Vitnijas rokas no sava kakla. Viņš elpoja strauji un smagi, ausīs šalca asinis, bet dzīslās trakoja uguns. Viņš mazliet atbīdīja Vitniju no sevis, lai meitene nesajustu viņa uzbudinājuma piebriedušo apliecinājumu, un paskatījās uz viņu, joprojām izmisīgi vēlēdamies saplūst ar viņu. Kleitons alka ieliet Vitnijā savu dzīvību, lai varētu paskatīties uz viņu pāri istabai un zināt, ka sēkla ir dziļi viņas klēpī, redzēt viņas slaido augumu piebriestam, nēsājot viņa bērnu...

Dziļi ievilcis elpu, Kleitons lēnām izelpoja. Vitnija vēroja viņu, un viņas skaistajā, augšup pavērstajā sejiņā bija lasāma neizpratne un raizes. Kleitons pasmīnēja, juzdamies mazliet neapmierināts par sava ķermeņa vētraino reakciju.

- Mazā, - viņš drūmi paskaidroja, - ja vien tu nevēlies novest mani līdz neprātam, baidos, ka mēs nevarēsim pārāk daudz ar to nodarboties.

Vitnijas acis izbrīnā iepletās, un tad tajās parādījās sapratne. Viņa izslējās, grasīdamās atrauties, taču Kleitons atkal pievilka viņu sev ciešāk pie krūtīm.

- Nē, - viņš klusu iebilda, - paliec pie manis vēl brīdi, es gribu paturēt tevi sev klāt. - Un viņa paklausīja.

- Vai šis uzkalns ir tavu īpašumu robeža? - Vitnija pavaicāja vēlāk, kad abi jau atgriezās pie zirgiem.

Kleitons izskatījās mazliet aizvainots.

- Nē, robežas atrodas daudz tālāk.

- Cik daudz zemes tev īsti pieder? - Vitnija painteresējās, brīnīdamās par tik savādu, aizskartu Kleitona sejas izteiksmi.

- Apmēram simt divpadsmit tūkstoši akru.

Vitnija noelsās.

Viņas acīm redzamais pārsteigums lika Kleitonam atcerēties kaut ko citu, un viņš piepeši apstājās, uzlūkodams Vitniju.

- Ja jau mēs esam sākuši par to runāt, es tev gribēju pavaicāt, vai tu vēl uzskati manu māju par vecu graustu.

Vitnija draiski viņam uzsmaidīja.

- Es teicu, ka tā ir pussagruvusi. Par vecu graustu tu to nosauci pats. Un tā ir brīnišķīga - tieši tāda pati kā tu.

Vīrietim, kas mēnešiem ilgi bija gaidījis, lai viņu uzrunātu vārdā, vienā rītā uzzināt, ka viņš ir skaists un brīnišķīgs, ar to neapšaubāmi pietika, lai rastu iemeslu vēl vienam ilgam, satraucošam skūpstam.

Stāvēdami pie platajiem arkveida logiem, no kuriem pavērās skats uz pagalmu, hercogiene un Stīvcns noraudzījās, kā Vitnija ar Kleitonu roku rokā nāk uz mājas pusi.

- Viņi kopā izskatās brīnum jauki, vai ne? - viņas gaišība laimīga piezīmēja.

- Jā, māt! - Stīvens zinīgi iesmējās. - Un tev būs vismaz pusducis brīnum jauku mazbērnu. Varu derēt, ka tas notiks visai drīz. - Stīvens nekaunīgi pasmīnēja.

- Stīven, tas ir neciešami!

- Nesaprotu, kāpēc. Man tas šķiet lieliski.

Māte uzmeta dēlam sašutuma pilnu skatienu, kas pārvērtās smieklos, redzot Stīvena neatvairāmo smaidu.

- Es gribēju teikt, tu nerātnais puika, ka viņa ir burvīga meitene, kas dara tavu brāli laimīgāku, nekā man jebkad ir nācies redzēt.

- Tā gan ir. - Stīvens atkal paskatījās pa logu un ieraudzīja, ka Vitnija, kas līdz šim bija soļojusi Kleitonam līdzās, piepeši smiedamās atraujas. Viņa kaut ko aši teica, pagriezās un grasījās aizskriet. Ar diviem ātriem soļiem Kleitons viņu panāca, satvēra aiz vidukļa, pārmeta pār plecu kā miltu maisu un soļoja uz mājas pusi. Vitnija spirinājās un locījās, līdz viņš beidzot nolika meiteni zemē, un viņa kautrīgi gāja Kleitonam līdzās, padevīgi saņēmusi rokas aiz muguras.

- Laikam gan šoreiz viņa tika uzveikta! - hercogiene iesmē-jusies sacīja.

- Neceri vis! - Stīvens jautri iesaucās. Viņš vēl nebija izrunājis šos vārdus, kad Vitnija sāka soļot Kleitonam pa priekšu, šoreiz vismaz piecu soļu attālumā, tad pagriezās un turpināja iet atmuguriski. Viņa papurināja galvu, smiedamās par to, ko Kleitons bija pateicis, tad apcirtās uz papēža un nozuda skatienam. Kleitons šoreiz neskrēja viņai pakaļ, bet gan ar plecu atbalstījās pret koku, sakrustoja rokas uz krūtīm un kaut ko uzsauca. Tajā pašā mirklī Vitnija atgriezās un apķērās viņam ap kaklu.

- Lūk, šoreiz gan tā bija uzvara! - Stīvens iesmējās. - Vajadzētu pavaicāt Vitnijai, vai viņai gadījumā nav kāda māsa, - viņš domīgi piebilda.

- Paklau, Stīven, - viņas gaišība iebilda, - vai puse Londonā dzīvojošo māšu pēdējo piecu gadu laikā nemitīgi pūlas tevi savest kopā ar savām meitām, un man nav ne jausmas, kāpēc tu tā arī vēl neesi izvēlējies sev sievu un... - Viņa apklusa, it kā būtu kaut ko atcerējusies. - Man šķiet, ka Vitnijai ir kāda otrās pakāpes māsīca.

Stīvena sejā pavīdēja smaids, kas ļoti līdzinājās brāļa smaidām un bija tikpat liktenīgs sievietēm, kuras to redzēja.

- Ja viņa ir tāda pati kā Vitnija, es viņu tūlīt pat apprecēšu un pagādāšu tev tik daudz mazbērnu, ka tu būsi spiesta nosarkt.

- Tu taču nerunā nopietni! - hercogiene iesaucās pie pusdienu galda, kad Kleitons paziņoja par savu lēmumu sarīkot kāzas pēc astoņām nedēļām.

- Es runāju pilnīgi nopietni. - Piecēlies no krēsla, Kleitons noskūpstīja Vitniju uz pieres un viegli paķircinājās: - Es atstāšu visus šos sīkumus jūsu abu ziņā. - Pagājies uz durvīm, viņš atkal pagriezās pret māti un Vitniju, kas nomāktas skatījās viena otrā, un beidzot apžēlojās. - Sastādiet veicamo darbu sarakstu un iedodiet to Hadžinsam. Viņš varēs panākt, lai viss sāktu notikt daudz ātrāk.

- Kas īsti ir šis Hadžinss? - Vitnija painteresējās. - Es nekad neesmu viņu redzējusi.

- Tas ir Kleitona sekretārs. Un burvis, - hercogiene nopūtusies atbildēja. - Viņš liks lietā Kleitona vārda burvību, un pēc astoņām nedēļām viss būs gatavs, bet es tik ļoti biju cerējusi, ka mums atliks vairāk laika viesībām un...

Viņu pārtrauca Kleitons, kas pabāza galvu pa durvīm un, velnišķīgi smīnēdams, apvaicājās:

- Vai saraksts jau ir gatavs?

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Saņēmusi Vitnijas vēstuli, lēdija Enna Gilberta ieradās jau nākamajā rītā, gatava palīdzēt kāzu rīkošanā, un starp viņu un hercogieni gandrīz nekavējoties nodibinājās sirsnīga draudzība.

Vitnijai turpmākās četras dienas pagāja omulības un kopības miglā, kas bija pilna ar pāri galdam pārmītiem Smaidiem un zagtiem prieka mirkļiem otra apskāvienos.

Kā jau Kleitona māte bija paredzējusi, visi modes preču saloni piekrita iekļauties astoņu nedēļu termiņā, par spīti tam, ka visas labākās šuvējas jau bija pārslogotas ar pasūtījumiem nākamajai sezonai. Bieži vien mājā ieradās paši salonu īpašnieki, nesdami lielas skices un kastes ar piegrieztnēm, visi kā viens gribēdami palielīties, ka ir palīdzējuši nākamajai Kleimoras hercogienei gatavoties kāzām.

Taču piektajā dienā Vitnija no sulaiņa saņēma visai uzstājīgu ziņu, ka “viņa gaišība vēlas jūs redzēt savā kabinetā - nekavējoties” Pūlēdamās apvaldīt baiļpilnās aizdomas, Vitnija aizsteidzās pa gaiteni, pamāja kādam kungam, kas nesa rokā lielu, plakanu, iegarenu kārbu, un iegāja Kleitona kabinetā. Aizvērusi durvis, viņa jocīgi pakniksēja kā maza kalponīte un jautri apvaicājās:

- Vai saucāt, jūsu gaišība?

Kleitons stāvēja pie rakstāmgalda, klusējot skatījās uz viņu, un viņa sejas izteiksme bija pagalam drūma.

- Vai... vai kaut kas noticis? - Vitnija izdvesa.

Kaut ari Kleitons runāja maigi, viņa balsī skanēja savāda, agrāk nedzirdēta nopietnība.

- Nē. Lūdzu, panāc šurp!

- Kleiton, kas noticis? - Vitnija iesaucās, piesteigdamās viņam klāt. - Kas...

*

Kleitons no visa spēka apskāva meiteni.

- Nekas nav noticis, - viņš dīvaini skarbā balsī atteica, - es biju noilgojies pēc tevis. - Joprojām neatlaizdams Vitnijas vidukli, viņš pagriezās un paņēma no rakstāmgalda mazu samta kastīti. - Es biju iedomājies smaragdu, - Kleitons sacīja tajā pašā maigajā, nopietnajā balsī, - bet tavas acis būtu spožākas par to. Tāpēc izvēlējos šo. - Ar brīvo roku viņš atvēra kārbiņu, un pāri griestu smalkajiem ģipša rotājumiem uzzibēja neticami skaista briljanta skaldņu raidītās krāsas.

Vitnija bijīgā izbrīnā skatījās uz dārgakmeni.

- Es vēl nekad neesmu redzējusi kaut ko tik... - Viņa aprāvās, jo acīs sariesās sāpīgas laimes asaras.

Saņēmis Vitnijas roku, Kleitons uzvilka gredzenu viņas garajā pirkstā. Vitnija palūkojās uz savu roku, kurā nu greznojās pirmais taustāmais apliecinājums tam, ka viņa tik tiešām pieder Kleitonam. Tagad viņa tam piederēja, un, ieraugot šo gredzenu, to sapratīs arī visa pasaule.

Nu viņa vairs nebija Vitnija Elisona Stouna, sava tēva meita, lorda un lēdijas Gilbertu radiniece. Nu viņa bija Kleimoras hercoga līgava. Vienā mirklī viņa bija pilnīgi pārvērtusies. Vitnija vēlējās pateikt Kleitonam, ka gredzens ir skaists, ka viņa Kleitonu dievina, taču spēja tikai nočukstēt:

- Es mīlu tevi, - un sāka raudāt, piespiedusi seju viņam pie krūtīm. - Es neesmu nobēdājusies, - viņa mēģināja paskaidrot, juzdama, ka Kleitona apskāviens kļūst ciešāks. - Es esmu laimīga.

- Zinu, mazā, - Kleitons nočukstēja, turēdams meiteni piespiestu sev klāt, kamēr tās pašas jūtas, kas bija negaidot pārņēmušas viņu pašu, pirms dažām minūtēm izraugoties šo gredzenu, Vitnijā beidzot bija rimušās.

Beidzot Vitnija atrāvās, bikli pasmaidīja un izstiepa roku, lai apbrīnotu akmens mirdzošo skaistumu.

- Tas ir visbrīnišķīgākais, ko man jebkad mūžā nācies redzēt, - viņa sacīja, - ja neskaita tevi.

To dzirdot, Kleitonu atkal pāršalca karsta iekāre, un viņš jau grasījās noliekties, lai noskūpstītu Vitniju, taču tad aprāvās - viņa ķermenis tomēr nebija no dzelzs. Tāpēc viņš tikai tēlotā bardzībā noteica:

- Jācer, ka tu nesāksi raudāt ik reizi, kad es tev dāvināšu kādu dārgakmeni, jo citādi tajā brīdī, kad tu ieraudzīsi visu, kas tev palicis no manām vecmāmiņām, mums būs jāliek atnest spaini.

- Vai tad šis gredzens nav piederējis kādai no tavām vecmāmiņām?

- Nē. Vcstmorlendu hercogienes nekad nav nēsājušas saderināšanās gredzenu, kas piederējis kādai citai. Tā ir tradīcija. Toties tavs laulības gredzens gan būs mantots.

- Vai ir vēl kādas citas Vestmorlendu tradīcijas? - Vitnija apvaicājās, un viņas smaidā staroja mīlestība.

Kleitons vairs nespēja savaldīties, apskāva Vitniju un aizrautīgi noskūpstīja viņu.

- Mēs varētu kādu tradīciju iedibināt, - viņš zīmīgi pačukstēja. - Pasaki man, ka gribi mani, - viņš mudināja, kaislīgi un maigi skūpstīdams meiteni.

- Es mīlu tevi, - Vitnija atteica, taču Kleitons sajuta, ka viņas reibinošais augums instinktīvi piespiežas viņam klāt. Dobji iesmējies, viņš atrāvās.

- Es zinu, ka tu mani mīli, mazā, - viņš sacīja, pasliedams augšup Vitnijas zodu, - tomēr tu mani arī gribi.

Vitnija tūdaļ pamanījās atcerēties, ka blakusistabā viņu gaida krustmāte un šuvējas. Visai negribīgi viņa soli atkāpās.

- Vai tas būs viss, jūsu gaišība? - Viņa pasmaidīja un atkal pakniksēja.

Klcitona balss skanēja pieklājīgi un vienaldzīgi.

- Pagaidām vari iet, - viņš atteica, taču, kad Vitnija pagriezās, viņš tai draudzīgi uzšāva pa dibenu.

Vitnija sastinga. Pāri plecam veltījusi Kleitonam pārspīlēti bargu skatienu, viņa brīdināja:

- Es tavā vietā nemēģinātu aizmirst to, kas notika pēc Rczer-fordu balles, kad tu tā izrīkojies.

- Ārčibaldu namā? - Kleitons pārvaicāja. - Tad, kad es atvedu tevi mājās?

Vitnijas lūpas noraustījās, taču viņa paguva lēni, augstprātīgi pamāt.

- Tieši tā.

- Vai man būtu jāsaprot, - Kleitons turpināja, veltīgi pūlēdamies saglabāt nopietnību, - ka tu grasies notriekt no sienas šīs gleznas?

Vitnija apjukusi paskatījās uz portretiem smagajos, apzeltītajos rāmjos, tad atkal pievērsās smejošajam Kleitonam.

- Man šķita, ka es tev toreiz iecirtu pļauku.

- Tu man netrāpīji.

-Ak tā?

- Šķiet, kājā, - Kleitons nopietni apstiprināja.

Vitnija apspieda smieklus.

- Cik kaitinoši!

- Bez šaubām, - Kleitons piekrita.

Vitnija uzjautrināta pagriezās un grasījās aiziet. Otrais Klei-tona uzšāviens izrādījās daudz spēcīgāks par pirmo, un, kaut arī Vitnija pamanījās veltīt viņam visai nosodošu skatienu, viņa tomēr nespēja valdīt smieklus.

Todien pēc vakariņām visa ģimene sapulcējās viesistabā. Hercogiene ar lēdiju Ennu iegrima tenku pārspriešanā, bet Stī-vens izklaidēja Vitniju ar visjocīgākajiem stāstiem par Kleitona nejaukākajām bērnības draiskulībām, ko Kleitons uzklausīja gan ar lielu nepatiku,gan apnicīgu pretīgumu.

- Un tad kādu reizi Klejs, būdams divpadsmit gadus vecs, neieradās brokastīs. Kad viņu neatrada arī viņa istabā, tēvs ar kalpotājiem sāka pārmeklēt visu īpašumu. Vēlāk pēcpusdienā Kle-ja krekls tika atrasts pie upes, kuras straume ir ātra un dziļa. Viņa laiva joprojām bija turpat, jo tēvs veselu mēnesi bija aizliedzis viņam to izmantot...

Vēl nespēdama atgūties no smiekliem par pēdējo stāstu, Vit-nija pagriezās pret savu saderināto.

- Kāpēc... kāpēc tad tu nedrīkstēji ņemt laivu?

Kleitons nikni paglūnēja uz Stīvenu, tad paskatījās uz Vit-nijas dzīvespriecīgo, smaidīgo sejiņu un negribot pasmīnēja.

- Cik atceros, es iepriekšējā vakarā nebiju ieradies pie vakariņu galda pienācīgā apģērbā.

- Pienācīgā apģērbā? - Stīvens ierēcās smieklos. - Tu ieradies tu- pusstundas novēlošanos, uzvilcis jātnieka zābakus un bikses, burtiski smirdēdams pēc zirgu sviedriem un ādas, viscaur notriepis seju ar pulveri, jo biji slepeni šaudījies ar tēva vecajām divkauju pistolēm.

Kleitons veltīja brālim iznīcinošu skatienu, un Vitnija sāka skaļi smieties.

-Turpini, Stīven, - viņa jautri mudināja, - pastāsti man, kas notika pēc tam, kad pie upes tika atrasts Kleitona krekls.

- Nu, visi nosprieda, ka Klejs ir noslīcis, un metās turp. Māte bija vienās asarās, bet tēvs bāls kā krīts, un te pēkšņi aiz upes līkuma parādījās Klejs uz tik nedroša un ļodzīga plosta, kādu vien jebkad nācies redzēt. Visi aizturēja elpu, gaidīdami, ka plosts nogrims brīdī, kad viņš to mēģinās piedzīt tuvāk krastam, taču izrādījās, ka Klejs ir itin izveicīgs. Turēdams vienā rokā makšķeri, bet otrā - uz klūgas savērtas lieliskas zivis, viņš nokāpa krastā un nopētīja mūs visus tā, it kā mēs būtu pagalam jocīgi, tā stāvēdami un skatīdamies uz viņu. Tad viņš piegāja pie mātes un tēva, joprojām turēdams rokā zivju virteni. Māte tūdaļ atkal sāka raudāt, bet tēvs beidzot atguva balsi. Viņš jau bija pēr-kondimdošā balsī nolasījis Klejam pusi lekcijas par tik bezatbildīgu uzvedību, kad tavs nākamais vīrs viņu pārtrauca, ļoti pacietīgi iebilzdams, ka, pēc viņa domām, tēvam nepieklājoties viņu lamāt kalpotāju klātbūtnē.

- Nevar būt! - Vitnija aizsmakusi nočukstēja, saļimdama krēslā. - Un tālāk?

Kleitons iesmējās.

- Tēvs darīja man to prieku un aizsūtīja kalpotājus projām, -viņš paskaidroja. - Un tad kārtīgi sadeva man.

Draudzīgo un jautro noskaņu piepeši pārtrauca melnā livrejā tērpies sulainis, kas cēli paziņoja:

- Ieradies lords Edvards Gilberts.

Paziņojumam nekavējoties sekoja pats lords Edvards Gilberts, kas iesoļoja viesistabā, palūkojās visapkārt un starodams atzinīgi uzsmaidīja visiem klātesošajiem.

- Mīļais Dievs! Tas taču ir Edvards! - Lēdija Enna noelsās, pielēca kājās un iztrūkusies blenza uz savu mīļoto vīru. Baidīdamās, ka viņas vēstules beidzot būs Edvardu panākušas un ka viņš steidzies šurp, lai izglābtu Vitniju no nevēlamām laulībām ar hercogu, viņa izmisīgi pūlējās izdomāt kādu saprātīgu izskaidrojumu straujajiem notikumiem, kuru rezultātā bija notikusi šī sapulcēšanās Kleimorā.

Arī Vitnija pielēca kājās, un viņas domas bija tādas pašas kā krustmātei.

- Tēvocis Edvards! - viņa iesaucās.

- Priecājos, ka visi mani pazinuši, - lords Edvards Gilberts vēsi noteica, skatīdamies te uz Ennu, te uz Vitniju un acīm redzami gaidīdams kādu sirsnīgāku sveicienu par tiem, ko nupat bija saņēmis.

Kleitons nemanāmi piecēlās un piegāja pie kamīna. Ar elkoni atbalstījies pret tā malu, viņš uzjautrināts sāka vērot, kas notiks.

Edvards mirkli pagaidīja, cerēdams, ka viņu kāds iepazīstinās ar hercogieni un Stīvenu, taču, redzēdams, ka ne viņa sieva, ne radiniece nespēj izteikt ne vārda, paraustīja plecus un devās tieši pie Kleitona.

- Nu, hercog, - viņš sacīja, sirsnīgi paspiezdams Kleitonam roku, - redzu, ka saderināšanās noritējusi bez aizķeršanās.

- Bez aizķeršanās? - lēdija Gilberta aizžņaugtā balsī atkārtoja.

- Bez aizķeršanās? - Vitnija atbalsoja un lēni saļima uz dīvāna.

- Gandrīz bez aizķeršanās, - Kleitons saudzīgi pārlaboja, izlikdamies neredzam pārējo apjukušos skatienus.

- Labi, labi. Tā jau man likās, - noteica lords Gilberts. Kleitons iepazīstināja viņu ar savu māti un Stīvenu, un, kad pieklājības frāzes bija pārmītas, Edvards beidzot pievērsās savai sastingušajai sievai.

- Enna! - viņš iesāka, tuvodamies sievai, kas joprojām atkāpās. - Kundze, es jūtos satriekts, ka pēc tik daudzu mēnešu prombūtnes jūs mani sagaidāt tik vienaldzīgi.

- Edvard, - lēdija Enna izdvesa, - tu neģēli!

- Nevarētu gan sacīt, ka tas ir daudz sirsnīgāk par: “Mīļais Dievs, tas taču ir Edvards!” - lords īgni noteica.

- Tu jau pašā sākumā zināji par šo saderināšanos! - lēdija viņam uzbruka, pievērsdama drūmo skatienu smaidošajam Klei-tonam, kurš tūdaļ pamanījās savilkt nopietnu seju. - Esmu bijusi spiesta pārciest tik milzīgu neziņu, ka ikviens būtu varējis zaudēt prātu, un jūs abi visu šo laiku esat sazinājušies, vai ne? Nespēju izlemt, kuru nojums man vajadzētu noslepkavot pirmo.

- Vai tu nevēlies, lai padodu tev ožamo spirtu, mīļā?

- Nē, man nevajag nekādu ožamo spirtu, - lēdija atcirta. - Es gribu dzirdēt paskaidrojumu!

- Kādu paskaidrojumu? - Edvards iztrūcies noprasīja.

- Kāpēc tu neatbildēji uz manām vēstulēm, kāpēc neteici, ka zini par šo saderināšanos, kāpēc tu man nepastāstīji, kas būtu darāms...

- Es saņēmu tikai vienu tavu vēstuli, - lords mazliet pikti atteica, - un tu tur stāstīji tikai par to, ka Kleimoras hercogs esot apmeties netālu no Stounu mājām. Un man nemaz nav skaidrs, kāpēc man tev būtu jāskaidro, kas darāms, ja tev vajadzēja tikai pavadīt divus jaunus cilvēkus, kuri, kā tas ikvienam bija skaidrs, ir ideāli saderīgi. Un es tev neteicu, ka zinu par šo saderināšanos, tikai tāpēc, ka uzzināju par to vienīgi tad, kad pirms pusotra mēneša Spānijā saņēmu vēstuli no Kleimoras hercoga.

Lēdiju Gilbertu vis nevarēja tik viegli nomierināt. Aši uzmetusi Kleitonam atvainošanās pilnu skatienu, viņa izgrūda:

- Viņi nekādā ziņā nebija ideāli saderīgi'.

- Saprotams, ka bija! - Edvards braši turējās pretī.

- Ko gan tu vari iebilst pret laulībām ar Kleimoras hercogu? -Piepeši viņa sejā atplauka uzjautrinātas izpratnes pilns smaids.

- Tātad tu raizējies par viņa labo slavu, vai ne? Mīļais Dievs, -viņš iecietīgi pasmējās, uz mirkli aizmirsis Vestmorlendu ģimenes klātbūtni, - vai tad tev nekad nav nācies dzirdēt teicienu, ka no bijušajiem pārgalvjiem bieži vien iznāk vislabākie vīri?

- Pateicos, lord Gilbert! - Kleitons drūmi noteica.

Lords Gilberts uzmeta neizpratnes pilnu skatienu Stīvenam, kuram piepeši bija uznākusi apslāpētu smieklu lēkme, un tad atkal pievērsās sievai.

- Ka viņi varētu lieliski saderēt kopā, man likās jau tajā vakarā, kad es viņus pirmo reizi ieraudzīju masku ballē, un, kad vēl uzzināju, ka Vestinorlenda advokāti Parīzē vāc ziņas par Vit-niju, tūdaļ sapratu, ka mūs gaidīs pārsteigums. Pēc tam man radās aizdomas, ka Mārtiņš visu sabojājis, atsaukdams Vitniju no Parīzes, taču, kad saņēmu tavu vēstuli, kurā bija teikts, ka hercogs apmeties trīs jūdžu attālumā no Stounu sliekšņa, man acumirklī bija skaidrs, kas noticis.

- Nekas tev nav skaidrs! - lēdija Enna nikni iebilda.

- Es tev tūlīt pastāstīšu, kas patiesībā notika. Kopš brīža, kad Vit-nija Anglijā ieraudzīja viņa gaišību, meitene bija gatava viņu nogalināt. Un...

Lords Gilberts pagrieza galvu un bargi uzlūkoja Vitniju pāri briļļu malai.

- Ak tad pie visa vainīga Vitnija? - Pievērsies Kleitonam, viņš piebilda: - Vitnijai vajadzīgs vīrs, kas viņu stingri turēs grožos. Tieši tāpēc jūsu bildinājums man patika jau no sākta gala.

- Liels paldies, tēvoci Edvard! - Vitnija pagalam nepateicīgi noteica.

- Tā ir taisnība, un tu to zini, mīļā. - Pagriezies pret Ennu, lords piebilda: - Šajā ziņā viņa ļoti līdzinās tev.

- Cik tu esi laipns, tā sacīdams, Edvard, - Enna īgni attrauca.

Edvards izbrīnījies nopētīja sievas neapmierināto seju, Vitniju, kas šķita kaujinieciski noskaņota, un tad uzlūkoja Kleito-nu, kurš skatījās uz lordu, izliecis tumšo uzaci sardoniskā uzjautrinājumā. Lords palūkojās uz Stīvenu Vestmorlendu, kura pleci drebēja apspiestos smieklos, un tad arī uz hercogieni, kura bija pārāk pieklājīga, lai izrādītu jebkādas jūtas.

- Nu, - lords nopūzdamies uzrunāja hercogieni, - izskatās, ka tagad esmu pamanījies apvainot visus. Tas gan ir apbrīnojami, ņemot vērā, ka tieku uzskatīts par prasmīgu diplomātu.

Hercogiene plati pasmaidīja.

- Es nepavisam nejūtos apvainota, lord Gilbert. Man pārgalvji ļoti patīk. Galu galā es biju ar vienu tādu precējusies un esmu uzaudzinājusi... - viņa zīmīgi uzlūkoja Stīvenu, - ... vēl divus.

Trīsdesmit otra nodaļa

Avīzēs publicētais paziņojums par Kleimoras hercoga saderināšanos ar Vitniju Elisonu Stounas jaunkundzi satrieca Londonu ar viesuļvētras spēku, un Vitnija nekavējoties dabūja izjust tā sekas.

Ik dienas uz Ārčibaldu namu neiedomājamos daudzumos tika nesti ielūgumi uz visiem iespējamiem sabiedriskiem pasākumiem. Brīžos starp viesībām, kuras tika rīkotas par godu Vitni-jai un Kleitonam un kuras viņiem abiem nācās apmeklēt, un sarežģīto gatavošanos kāzām, kam nācās ziedot katru brīvā laika minūti, Vitnija jutās drudžaini aizņemta un gandrīz ļima no pārguruma. Visu vēl ļaunāku darīja satraukums, kas aizvien pieauga, tuvojoties viņas kāzu dienai - tātad arī kāzu naktij.

Bieži vien viņa mēdza nomodā gulēt Emīlijas viesu guļamistabā, bargi pūlēdamās sev iegalvot, ja citas sievietes spēj pārciest dzimumaktu, tad arī viņa to spēs. Turklāt, viņa nemitīgi sev atkārtoja, ne pats akts, ne arī sāpes, kas to pavadīja, nevilkās pārāk ilgi. Turklāt viņa dievināja Kleitonu, tāpēc, ja viņš nolemtu to ar viņu darīt, viņa būtu gatava paciest sāpes, lai darītu viņu laimīgu, cerēdama, ka tas nenotiks pārāk bieži. Un tomēr Vitnija nespēja paciest domu, ka viņai labi zināma diena un pat stunda, kad Kleitons atkal to darīs.

Kādā brīdī Vitnijai pat iešāvās prātā, kāpēc līgavas jaunavība tiek tik augstu vērtēta; vīrieši jau senāk būs sapratuši, ka līgava, kura zina, kas viņu sagaidīs kāzu naktī, iedama pie altāra, nemaz nebūtu tik laimīga un nesmaidītu.

Par nelaimi, kad līdz kāzām bija atlikusi tikai nedēļa, Vitni-jas filozofiskais noskaņojums viņu pavisam atstāja un bailes aizvien vairāk pieauga. Vēl ļaunāk bija tas, ka, tuvojoties kāzu dienai, Kleitona uzmanības apliecinājumi nepārprotami kļuva aizvien kaislīgāki un tāpēc arī Vitniju arvien vairāk biedēja.

Pat ziloņkaula krāsas kāzu tērps, kas bija piekarināts viņas ģērbistabā, lika Vitnijai notrīcēt ik bridi, kad viņa to uzlūkoja, jo tas atgādināja to ziloņkaula krāsas atlasa tērpu, ko Kleitons bija viņai norāvis. Viņa gan nebija tāda muļķe, lai domātu, ka šis maigais, saprotošais vīrietis, ko viņa dievināja, kāzu naktī saplēsīs viņas kleitu, tomēr Vitnija bija pārliecināta, ka diez vai Kleitons ļaus to viņai pārāk ilgi paturēt mugurā.

Viņa sāka slepeni novērot Emīliju brīžos, kad Maikls apvaicājās, vai viņa ir gatava doties pie miera. Izskatījās, ka Emīlija nebaidās iet uz savu guļamistabu. Vitnija atcerējās, ka arī krustmāte Enna nebija baidījusies doties gulēt kopā ar tēvoci Edvar-du. Kāpēc tad Vitnija bija vienīgā sieviete, kas saviebās, iedomājoties par sāpēm, kas pavadīja dzimumaktu? Jo vairāk Vitnija par to prātoja, jo vairāk viņu pārņēma šausminoša pārliecība, ka viņai ir tāds fizisks defekts, kas liek viņai un tikai viņai izjust briesmīgas sāpes.

Kāzu dienai tuvojoties, satrauktais prāts sāka Vitniju nomocīt ar nemitīgām atmiņām par drausmīgo nakti, kad Kleitons bija nežēlīgi un apzināti apkaunojis viņu ar savu roku, lūpu un ķermeņa pieskārieniem. Tās nakts pazemojums atkal atgriezās, lai mocītu Vitniju, aizvien vairojot viņas atmiņā palikušās fiziskās sāpes, līdz viņu vairs nepameta bailes un izmisums.

Piecas dienas pirms kāzām viņa jau bija pārāk nogurusi, lai apmeklētu pasākumu, ko rīkoja kāds Kleitona draugs. Nākamajā dienā viņa nosūtīja Kleitonam zīmīti, atvainodamās, ka nevarēs apmeklēt Rezerfordu pēcpusdienas viesības.

Kleitons, kas pirmskāzu laikā bija pārcēlies uz savu Londonas māju, lai būtu tuvāk Vitnijai, izlasīja viņas īso vēstulīti par atteikšanos apmeklēt Rezerfordu viesības un neizpratnē viegli sarauca pieri. Mirkli padomājis, viņš lika kučierim apgriezt karieti un devās tieši uz Arčibaldu namu, kur viņam tika paziņots, ka Stounas jaunkundze atrodas Zilajā salonā, bet lords un lēdija Ār-čibaldi šodien mājās nebūs.

Vitnija, paņēmusi tīru papīra lapu, iemērca spalvu tintē un gurdi rakstīja pateicības vēstules par satriecoši daudzajām kāzu dāvanām, kas jau nedēļām ilgi veselām kaudzēm tika sūtītas uz Ārčibaldu namu. Nostājies uz salona sliekšņa, Kleitons brīdi nolūkojās uz meiteni. Viņa sēdēja pie rakstāmgalda, sasējusi sacirtotos matus ar šaurām, zaļām lentītēm. Mazliet noliekusi galvu, Vitnija turpināja rakstīt, un Kleitons varēja labi saskatīt viņas nevainojami skaisto profilu. No loga līdzās Vitnijai plūda saules gaisma, un Klcitonam šķita, ka viņa izskatās tik trausla un burvīga, ka gandrīz šķita ēteriska.

- Vai kas noticis? - viņš pēc laba brīža vaicāja, aizvērdams durvis. Piegājis Vitnijai klāt, viņš to maigi, tomēr apņēmīgi piecēla no krēsla un nosēdināja uz dīvāna. - Jaunā dāma, vai tu grasies izturēties pret mani kā pret vienkāršu garāmgājēju un atcerēties mani tikai tad, kad būs pienācis laiks doties pie altāra?

Vitnija noslīga viņam līdzās.

- Piedod par Rezerfordu viesībām, - viņa sacīja ar gurdu smaidu, kas Kleitonam tūdaļ lika nožēlot vieglo pārmetumu. - Es gluži vienkārši esmu ļoti aizņemta ar visu un man brīžiem pat šķiet, ka šīm kāzām ar mani nav nekāda sakara. - Iespiedusi seju Kleilona pleca un kakla veidotajā omulīgajā bedrītē, viņa piebilda: - Vakar man tevis ļoti pietrūka... vai tu labi pavadīji laiku ballē?

Kleitons paslēja augšup viņas zodu.

- Nē, jo nebija tevis, - viņš pačukstēja un noskūpstīja meiteni. -Tagad parādi man, cik ļoti tu pēc manis ilgojies...

Vienā mirklī Vitnijas spriedze un pārgurums bija pagaisis Kleitona kaislīgā skūpsta karstumā. Jutekliskā reibumā viņa miglaini apjauta, ka Kleitons novelk viņu guļus sev blakus uz zīdainā dīvāna, taču, jūtot viņa lūpu un mēles uzstājīgos pieskārienus un glāstus, Vitnijai šāda pozas maiņa nepavisam nelikās svarīga.

Viņai reiba galva no Kleitona ciešajiem skūpstiem un maigajiem, kairinošajiem vārdiem, ko viņš čukstēja pie viņas pavērtajām lūpām.

- Man tevis nekad nav gana, - viņš murmināja, noliekdamies pār meiteni. - Man tevis nekad nebūs gana. - Viņa plauksta pārslīdēja pāri jutīgajai ādai viņas ņiebura izgriezumā, pirksti veikli atpogāja sīkās podziņas viņas zaļgandzeltenās kleitas augšdaļā. Pirms Vitnija bija paguvusi atjēgties, viņas krekls jau bija pavilkts lejup un Kleitona lūpas nesteidzīgi slīdēja uz viņas kailo krūšu pusi.

- Bet kalpotāji!... - viņa izdvesa.

- Viņi līdz nāvei baidās no manis, - Kleitons atteica. - Viņi nenāks te iekšā pat tad, ja viņiem nāksies mums paziņot, ka izcēlies ugunsgrēks.

Viņa mēle pieskārās sārtajam krūts galiņam, un Vitnija sagrozījās neviltotā, izmisīgā protestā.

- Nevajag! Lūdzu! - viņa aizsmakusi izgrūda, uzrāvās sēdus un neveikli mēģināja steidzīgi aizpogāt kleitu.

Kleitons jau pastiepa rokas, taču Vitnija pielēca kājās. Izbrīnījies viņš uzlūkoja meiteni. Viņa izskatījās mazliet piesarkusi, ļoti skaista... un vai līdz nāvei izbiedēta.

- Vitnija... - viņš piesardzīgi iesāka.

Meitene salēcās, trīs soļus atkāpās un noslīga uz cita dīvāna Kleitonam pretī. Viņas sejā vīdēja samocīta un kaunpilna izteiksme. Kleitons nebeidza skatīties, Vitnija jau grasījās kaut ko sacīt, pārdomāja un pārlaida roku pār pieri. Beidzot, lūdzoši pacēlusi pret Kleitonu zaļās acis, viņa dziļi un nedroši ieelpoja.

- Es tev gribēju kaut ko lūgt. Tas ir tik briesmīgi un apkaunojoši, bet... runa ir par mūsu kāzām. Par nakti.

Noraizējies par Vitnijas sejā redzamo spriedzi un satraukumu, Kleitons paliecās uz priekšu un atbalstīja elkoņus uz ceļgaliem.

- Ko tu vēlies man lūgt? - viņš klusu vaicāja.

- Apsoli, ka nedusmosies, ja es to pateikšu.

- Dodu tev savu godavārdu, - Kleitons mierīgi atteica.

- Nu, redzi, - Vitnija nedroši iesāka, - es... es gribētu sagaidīt mūsu kāzas ar neviltotu prieku. Tomēr es to nevaru, jo nemitīgi turpinu domāt par to, kas notiks... tu jau zini... vēlāk... vakarā. Citas līgavas to nesaprot, vismaz ne gluži, bet es tagad to zinu un... - Vitnija koši nosarka un apklusa.

- Ko tad tu gribi man lūgt? - Kleitons vaicāja, taču viņš to jau zināja... lai Dievs viņam žēlīgs, viņš to jau zināja.

- Es gribēju zināt, vai tu nebūtu ar mieru mazliet pagaidīt, -Vitnija žēli paskaidroja. - Es domāju - neaiztikt mani kāzu naktī. - Nespēdama ilgāk skatīties Kleitonam acīs, nokaunējusies Vitnija novērsās. Kaut arī daudzos jautājumos viņa neko nezināja, viņai tomēr bija pilnīgi skaidrs, ka sievas no vīriem nemēdz kaut ko tādu pieprasīt un kāzu naktis nekad netiek atliktas. Senos laikos tas mēdza notikt pat novērotāju klātbūtnē, veicot senlaicīgu - un, paldies Dievam, sen aizmirstu - jaunlaulāto guldi-nāšanas ceremoniju. Sievas pienākums un viņas dotais laulību zvērests prasīja, lai viņa klausītu vīram it visā, un tas attiecās arī uz viņa kaislības apmierināšanu.

- Vai tu esi pilnīgi pārliecināta, ka vēlies, lai viss notiktu tieši tā? - Kleitons pēc laba brīža pavaicāja.

- Pilnīgi, - Vitnija atbildēja, nolaidusi skatienu.

- Un ja nu es atteikšos tam piekrist?

Nenovērsdama skatienu no savām rokām, Vitnija norija siekalas.

- Tad es tev pakļaušos.

- Tu man pakļausies? - Kleitons apjucis atkārtoja, mazliet aizvainots par šādu vārdu izvēli. Viņš tikai ar pūlēm spēja noticēt, ka pat pēc astoņām nedēļām Vitnija joprojām uzskatīja viņu alku kulminācijas mirkli par ko līdzīgu sodam, kuram viņai nāksies “pakļauties”. Vitnija allaž bija ar prieku ļāvusies viņa apskāvieniem, atbildēdama uz viņa skūpstiem ar kaisli, kas gandrīz līdzinājās viņa paša izjūtām. Un ik reizi, kad Kleitons viņu apskāva, Vitnija instinktīvi viņam cieši jo cieši piekļāvās. Pie joda, ko gan viņa iedomājās - ka viņš ari kāzu naktī pārvērtīsies par neprātīgu dzīvnieku un atkal noraus viņai drēbes? - Vai tu baidies no manis, mazā? - viņš klusu vaicāja.

Vitnija strauji pacēla acis un tūdaļ atbildēja:

- Nē! Es nespētu paciest, ja tu tā domātu. Es zinu, ka tu vairs nemēģināsi... izturēties pret mani tā kā toreiz. Es tikai jūtos apmulsusi, jo labi zinu, ko tu darīsi ar mani. Un ir vēl kas - kaut kas briesmīgs, ko man tev vajadzēja pateikt jau pirms vairākām nedēļām, Kleiton. Man liekas, ar mani kaut kas nav kārtībā. Redzi, tas... ko tu ar mani tonakt izdarīji... man tas bija briesmīgi sāpīgi. Un man šķiet, ka citas sievietes neizjūt tādas sāpes vai...

- Nevajag! - Kleitons viņu asi pārtrauca, vairs nespēdams klausīties, cik ļoti nodarījis Vitnijai pāri. Klusībā nopūties, viņš pieņēma to kā sodu, ko viņam nāksies maksāt par savu tā vakara salto nežēlību. Un, ņemot vērā, ko viņš bija Vitnijai nodarījis, šāds sods nemaz nelikās pārāk liels. - Es apsolīšu tev pagaidīt, bet ar diviem nosacījumiem, - Kleitons klusu turpināja. - Pirmais ir tāds, ka pēc mūsu kāzu nakts es pats izvēlēšos īsto brīdi.

Vitnija pamāja tik aši un izskatījās tik atvieglota, ka Kleitons gandrīz pasmaidīja.

- Mans otrais noteikums ir tāds, ka tev turpmāko dažu dienu laikā nopietni jāapdomā tas, ko es tev tūlīt sacīšu.

Vitnija atkal pamāja.

- Vitnija, tas, kas notika starp mums, nebija nekas vairāk kā manu dusmu izvirdums; tā bija nevis mīlēšanās, bet gan patmīlīga atriebība.

Vitnija klausījās, un Kleitons manīja, ka viņa pūlas dzirdēto saprast, tomēr šajā brīdī viņai tas nenozīmēja neko, tātad viņa domāja, ka arī turpmāk viss noritēs tikpat sāpīgi.

- Nāc šurp, - viņš maigi sacīja. - Būs labāk, ja es visu paskaidrošu tā.

Vitnijas sejā pazibēja piesardzība, taču viņa paklausīgi apsēdās Kleitonam līdzās. Kleitons paslēja augšup meitenes zodu, lai maigi un cieši viņu noskūpstītu. Vitnija atsaucās mazliet lēnāk nekā parasti, taču tad viņas atsaukšanās šķita ārkārtīgi silta un mīlestības pilna.

- Vai atceries pirmo reizi, kad es tevi skūpstīju uz lēdijas Jūbenkas balkona? - viņš atraudamies vaicāja un ieskatījās Vit-nijai acīs. - Es tevi sodīju par tavu mēģinājumu ar Sevarina palīdzību padarīt mani greizsirdīgu. Vai atceries?

Vitnija pamāja.

- Es tev iecirtu pliķi, - viņa smaidīdama sacīja.

- Vai tev arī tagad gribas mani iepļaukāt? Vai šis skūpsts tev kaut kā atgādina to pirmo?

- Nē.

- Tad tici man, ja es tev saku, ka tas, kas notiks starp mums nākamajā reizē, kad es tevi guldīšu savā gultā, tikpat ļoti atšķirsies no tās pirmās reizes, kā šis skūpsts atšķiras no mūsu pirmā skūpsta.

- Paldies! - Vitnija atvieglota viņam uzsmaidīja.

Kleitons zināja, ka viņa tam ne mirkli nav noticējusi. Tomēr šis solījums par kāzu nakti Vitniju ārkārtīgi iepriecināja.

Trīsdesmit trešā nodala

f

Līdz ar pirmajiem saules stariem Vitnija izkāpa no vēsajiem palagiem, tumsā sataustīja rītasvārkus un apsēdās pie loga, lai noskatītos, kā viņas kāzu dienas rītā pār Londonu uzlec saule. Noliekusi galvu, viņa mēģināja noskaitīt lūgšanu, taču tās visas sākās nevis ar “lūdzu!”, bet ar “paldies!”

Viņa dzirdēja, kā māja lēnām atmostas, kā gaiteņos sāk staigāt kalpotāji, kā pie viņas durvīm atskan soļi. Kāzu ceremonijai bija jānotiek trijos, un Vitnijai šķita, ka vēl jāgaida vesela mūžība.

Stundām ilgi laiks šķita velkamies lēni jo lēni, un tad, uzreiz pēc divpadsmitiem, tas sāka ritēt aizvien straujāk. Iekšā un ārā no Vitnijas guļamistabas šaudījās cilvēki, bet krustmāte En-na sēdēja uz gultas, skatīdamās, kā Klarisa līdz spīdumam sukā Vitnijas biezos matus. Istabā ienāca Emīlija vienos rītasvārkos, gatava ģērbties, un viņai uz pēdām sekoja Elizabete.

- Labdien! - Vitnija laimīga klusu sacīja.

- Vai tu nervozē vai gluži vienkārši esi nerunīga? - Emīlija moži paķircinājās.

- Ne viens, ne otrs. Es esmu tikai laimīga.

- Vai tad tu nemaz neuztraucies? - Elizabete uzstāja, sazvērnieciski pamirkšķinādama Emīlijai un Vitnijas krustmātei. - Ceru, ka viņa gaišība nav pārdomājis.

- Nav gan, - Vitnija pavisam nopietni atteica.

- Ko es redzu! - Kleitona māte iesmējās, ienākdama istabā. - Izskatās, ka šeit viss notiek tieši tāpat kā Brūkstrītā. Stīvens ir jau novedis Kleitonu gandrīz līdz neprātam.

- Vai tad Kleitons ir uztraucies? - Vitnija neticīgi pārvaicāja.

- Neiedomājami! - Viņas gaišība pasmaidīja un apsēdās uz gultas līdzās Ennai Gilbertai.

- Kāpēc? - Vitnija izbijās.

- Kāpēc? Tam ir vismaz ducis iemeslu, un tie visi ir tieši vai netieši saistīti ar Stīvenu. Šorīt desmitos Stīvens ieradās mājās un paziņoja Kleitonam, ka šurpceļā esot redzējis piekraujam divas ceļojumu karietes. Viņš esot pārliecināts, ka vienā no tām iekāpusi tu. Kleitons jau metās lejā pa kāpnēm, kad Stīvens paguva uzsaukt, ka tas bijis tikai joks.

Vitnija apslāpēja smieklus, un hercogiene turpināja:

- Var jau būt, ka tevi, mana mīļā, tas uzjautrina, taču Kleitonam tā nepavisam nelikās. Brīdi vēlāk Stīvens pārliecinoši paziņoja, kā esot noklausījies, ka līgavaiņa vedēji gatavojas nolaupīt Kleitonu, lai aizkavētu viņa ierašanos baznīcā. Un tagad visi divpadsmit līgavaiņa vedēji sēž mūsu mājās un Kleitons tos uzmana kā vanags. Un tas ir tikai sākums.

- Nabaga Kleitons!

- Nabaga Stīvens, - hercogiene sausi pārlaboja. - Es braucu šurp, jo nespēju noskatīties, kā mans vecākais dēls noslepkavo savu jaunāko brāli. Vismaz tā Kleitons draudēja izdarīt, un atļaušos piebilst, ka visai nopietni, ja Stīvens vēlreiz pienākšot viņam kaut vai tikai rokas stiepiena attālumā.

Laiks skrēja ašiem spārniem, un piepeši Vitnija jau izrādījās pilnīgi saposta un iegāja guļamistabā, lai parādītos krustmātei un nākamajai vīramātei.

-Ak, mans mīļais bēms! - Hercogiene noelsās, un viņas acis apbrīnā iemirdzējās. - Savu mūžu neesmu redzējusi neko līdzīgu tev!

Soli atkāpusies, viņa nopētīja Vitnijas ar pērlēm izšūto ziloņkaula krāsas kleitu, kas bija piegriezta tā, lai atgādinātu brīnum skaistu viduslaiku līgavu. Kleitas dziļais, stūrainais izgriezums piekļāvās Vitnijas kuplajām krūtīm un viduklim, kuru rotāja zelta ķēdīte ar briljantu un pērļu rozetēm katrā ķēdes izliekumā. Piedurkņu apakšējā daļa atgādināja cieši pieguļošas atlasa caurules, kas plaukstu virspusē beidzās ar smailu ķīli, bet to virsējā daļa, no vienas vietas izšūta ar pērlēm, atgādināja platus zvanus, kas sniedzās līdz pat elkoņiem. Aiz Vitnijas stiepās kupls atlasa trēns ar pērlēm apšūtām malām, ko pie pleciem saturēja dārgakmeņiem rotātas ķēdes, kas bija pieskaņotas vidukļa rotājumam. Plīvura nebija. Garie mati bija atsukāti no pieres un galvvidū sasprausti ar briljantu un pērļu sprādzi. Tie plūda pāri Vitnijas pleciem cirtainos viļņos, kas muguras vidū savijās maigās, biezās sprogās. Kleitons reiz bija sacījis, ka tā viņam patīkot vislabāk.

- Tu izskaties tieši tā, kā būtu gribējusi izskatīties viduslaiku princese, - Kleitona māte bijīgi izdvesa, taču Enna Gilberta klusā priekā tikai skatījās uz nopietno, skaisto, jauno sievieti, kam drīz vajadzēja kļūt par hercogieni, domās redzēdama Vitni-ju tādu, kāda viņa bija vēl nesen, kad, tērpusies zirgupuiša biksēs, basām kājām balansēja uz rikšojoša zirga muguras. Kad lēdija beidzot ierunājās, viņas balss aizlūza laimē un lepnumā.

- Mums vajadzētu pasteigties. Tavs tēvs sacīja, ka jau pirms vairākām stundām, kad viņš braucis garām baznīcai, tur pulcējušies skatītāju pūļi, un viņš apgalvoja, ka satiksme esot ārkārtīgi apgrūtināta.

Izrādījās, ka tas ir pat pārāk maigi teikts. Četru kvartālu attālumā no baznīcas kariete, kurā atradās Vitnija, viņas tēvs un krustmāte, bija spiesta apstāties, bezcerīgi iestrēgusi citu kariešu un skatītāju jūklī. Šķita, ka vai visa Londona ieradusies, lai būtu par liecinieku viņu kāzām.

Baznīcas lielajā priekšnamā cerīgi izslējās divpadsmit līgavaiņa vedēji, redzot, ka pa sāndurvīm ienāk Stīvens. Viņš devās pie Kleitona, kurš bija atbalstījies pret galdu, un viņa sastingušajos vaibstos brieda vētra, jo Kleitonam aizvien vairāk un vairāk šķita, ka Vitnija nolēmusi pamest viņu pie altāra. Toties Stīvens nesatricināmi moži paziņoja:

- Ārā notiek kaut kas pavisam neiedomājams. Ielas ir tik pilnas ar gājējiem, ka zirgi un karietes nespēj ne pakustēties.

Kleitons strauji izslējās un pamāja ar galvu uz durvju pusi.

- Uzmeklē Makreju, viņš ir kaut kur tepat baznīcā, un pasaki, ka es gribu, lai pēc mirkļa baznīcas priekšā gaidītu kariete. Ja viņa neieradīsies pēc piecām minūtēm, es pats braukšu viņai pakaļ.

- Klej, ja vien taviem zirgiem nav izauguši spārni, tam nebūs nekādas jēgas. Vai tu nevēlētos panākties pie durvīm un pats paskatīties, kāpēc Vitnija kavējas?

Gariem, nikniem soļiem Kleitons sekoja brālim pie durvīm, pa kurām pavērās skats uz laukumu. Iela bija kā piebāzta ar cilvēkiem un bezcerīgi iestrēgušām karietēm.

- Pie joda, kas šeit īsti notiek? - Kleitons izgrūda.

- Kāds hercogs ir nolēmis precēties... - Stīvens pasmīnēja.

- Turklāt ar skaistu meiteni, kam nav ne aristokrātiskas izcelsmes, ne milzīgas bagātības. Acīmredzot jūsu kāzas tiek uzskatītas par šā gadsimta pasakainākajām laulībām un visi pilsētas iedzīvotāji nolēmuši ierasties, lai tās noskatītos.

- Kurš viņus uzaicinājis? - Kleitons noprasīja, nerimdamies prātot par Vitnijas iespējamo bēgšanas vietu.

- Tā kā baznīca nepieder mums, viņi neapšaubāmi uzskata, ka viņiem ir tiesības šeit atrasties. Kaut gan, - Stīvens drūmi piebilda,

- arī baznīcā vairs nav vietas. Pat balkoni ir pilni kā piebāzti.

- Jūsu gaišība, - atskanēja kāda nopietna vīrieša balss. Četrpadsmit raižpilnu vīriešu acis pavērsās pret arhibīskapu, kurš bija parādījies visā savā eklektiskajā greznībā. - Līgava ir ieradusies, -viņš klusu sacīja.

Baznīcas altāri un eju apmirdzēja divdesmit tūkstoši baltu sveču. Ērģeļu stabules nogaidot iedunējās, un tad gaisā majestātiski pacēlās mūzika, piepildot baznīcu no marmora grīdas līdz pat augstajiem griestiem.

Vitnija noskatījās, kā līgavas māsas cita pēc citas aizslīd pa eju. Terēze Divila saņēma no kalpones rokām savu ziedu pušķi, sakārtoja trēnu un tad ar maigu smaidu pagriezās pret Vitniju.

- Niķī lika man šajā mirklī tev ko pateikt. Viņš lūdza, lai es tev pasaku: “Laimīgu ceļu - vēlreiz.”

To dzirdot, Vitnija gandrīz zaudēja savaldību. Acis uz mirkli aizmigloja asaras, un viņa tīšām cieši uzlūkoja Emīliju, kas patlaban spēra soli ejā, izskatīdamās skaista savā ābolzaļajā atlasa un zīda tērpā. Palikusi divatā ar tēvu, kurš bija ieradies pirms divām dienām un pārmijis ar Vitniju tikai dažus pieklājīgus, bezpersoniskus vārdus, meitene pagriezās pret viņu. Tēvs izskatījās bargs un nepieejams.

- Vai tu uztraucies, tēt? - Vitnija klusu vaicāja, vērodama viņu.

- Man nav, par ko uztraukties, - tēvs atteica savādi piesmakušā balsī. - Es tūlīt vedīšu pie altāra Anglijas visskaistāko sievieti. - Viņš uzlūkoja meitu, un Vitnija redzēja, ka viņa acis ir miklas. - Diez vai tu tam noticēsi, jo mēs abi allaž esam naidojušies, bet es nemūžam nebūtu apsolījis tevi hercogam, ja nedomātu, ka viņš būs īstais vīrs, kas pratīs tevi... nē, īstais vīrs tev, -Mārtiņš neveikli pārlaboja. - Todien, kad viņš pirmo reizi ieradās mūsu mājās, es klusībā nodomāju, ka jūs abi esat vienādi, un tajā pašā mirklī pieņēmu viņa precību piedāvājumu. Mēs sākām runāt par naudu tikai pēc tam, kad es jau biju piekritis jūsu kāzām.

Vitnijas acīs iemirdzējās asaras. Pastiepusies pirkstgalos, viņa noskūpstīja tēva saraukto pieri.

- Paldies, ka tu to man pateici, tēt! Es arī tevi mīlu.

Ērģeļu mūzika piepeši aprāvās. Tai sekoja ilgs, gaidpilns klusuma brīdis, tad ērģeles atkal divreiz ieskanējās un Vitnija uzlika drebošo plaukstu uz tēva rokas.

Mūzika pacēlās līdz pat dzegām, un četri tūkstoši cilvēku bijīgā klusumā noskatījās, kā Vitnija sper pirmo soli pa eju.

Kleitons jau sen bija iztēlojies, kā viņa izskatīsies šajā brīdī -skaista līgava ar plīvuru un kuplu kleitu. Taču tas, ko viņš ieraudzīja sveču gaismā nākam sev pretī, lika viņa elpai aizrauties. Kleitonu pāršalca lepnums, kas pārņēma visu viņa augumu tik spēcīgi, ka pat izraisīja sāpes. Vēl nekad, nekad neviena līgava nebija izskatījusies kā Vitnija. Viņa nāca pie Kleitona bez kautrības, pat bez plīvura, kas neļautu viņam līgavu saredzēt. Klei-tons skatījās, kā viņa paceļ galvu un ielūkojas viņam acīs, vairs nenolaizdama skatienu, tīši ļaudama baznīcā ikvienam vīrietim, sievietei un bērnam apjaust, ka viņa ir lepna, jo iet pie viņa.

Vitnijas krāšņie mati plūda pār pleciem, zelta ķēde, kas ieskāva šauros gurnus, sperot soli, graciozi šūpojās, un aiz viņas vilkās žilbinošs, pērlēm klāts trēns. Vitnija bija kā karaliene savā elpu aizraujošajā skaistumā, nopietna, bet ne iedomīga, izaicinoši skaista, tomēr tāla un neaizskarama.

- Ak Dievs, mazā! - Kleitons nočukstēja.

Pūlis, aizturējis elpu, noraudzījās, kā hercogs pasper soli uz priekšu. Viņa garais augums bija ietērpts bagātīgā, tumšā pur-purkrāsas samtā. Visi redzēja, kā hercogs saņem līgavas roku un pasmaida, skatīdamies viņai acīs, un saprata, ka viņš tai ir kaut ko pateicis. Taču vienīgi Vitnija dzirdēja viņa klusu izteikto: “Esi sveicināta, mana mīļā!” Redzot izskatīgo hercogu, kas maigā lepnumā nolūkojās uz savu skaisto līgavu, sievietes slaucīja acis jau pirms tam, kad abi bija sākuši izrunāt laulību zvērestu.

Kleitons aizveda Vitniju pie altāra, uz vietu viņam līdzās, vietu, kas piederēs viņai uz mūžu.

Vitnija palika stāvam, atstājusi roku Kleitona stiprajā, drošajā tvērienā. Kad arhibīskaps lūdza viņai atkārtot laulību zvērestu, Vitnija pagriezās pret Kleitonu un pacēla acis, lai sastaptos ar viņa silto, uzmundrinošo skatienu. Viņa centās runāt stingri un pārliecināti, taču mirklī, kad viņa solījās paklausīt savam vīram, Kleitona sejas izteiksme pārvērtās. Viņš uzrauca vienu uzaci tik jocīgā neticībā, ka Vitnija gandrīz izlaida vienu zvēresta vārdu, ar pūlēm apslāpēdama smieklus.

Beidzot viņi tika pasludināti par vīru un sievu; ērģeļu mūzika pieņēmās spēkā, un Kleitons pirmo reizi noskūpstīja savu sievu. Skūpsts bija tik šķīsts, tik atšķirīgs no visiem viņu agrākajiem skūpstiem, ka Vitnijas acīs parādījās redzams pārsteigums.

- Man nāksies pavingrināties, - Kleitons ķircinādamies paziņoja, kad abi pagriezās, - līdz es to labi iemācīšos.

Viņa žilbinoši skaistā sieva tēloja, ka nopietni pamāj, un kautri pačukstēja:

- Ar prieku jums palīdzēšu apgūt šo mākslu, mans kungs.

Un tieši tā iemesla pēc, kā vēlāk tika stāstīts, Kleimoras hercoga pleci trīcēja smieklos, viņam ejot prom no altāra ar savu hercogieni zem rokas.

Vitnija sēdēja līdzās Kleitonam karietē, kas pa gludajiem ceļiem ripoja uz Kleimoras pusi. Gilbertu kariete joprojām bija bezcerīgi iestrēgusi pūlī pie baznīcas, un tāpēc Vitnijas krustmāte un tēvocis šobrīd kā pateicīgi, tomēr negribīgi pasažieri sēdēja kopā ar jaunlaulātajiem, un visi četri skaudri izjuta, ka jauno pāri tas tomēr mazliet traucē.

Klausīdamās, kā Kleitons sarunājas ar tēvoci un krustmāti, Vitnija pētīja smago zelta gredzenu, ko viņš tai bija uzvilcis pirkstā. Tas šķita svešāds un sedza viņas garo, slaido pirkstu gandrīz līdz locītavai - pārdrošs apliecinājums visas pasaules acīs tam, ka tagad viņa pieder savam vīram.

Savam vīram? Vitnija caur skropstām slepeni uzmeta Kleitonam skatienu. Mans vīrs, viņa domās atkārtoja un juta, ka visu augumu pāršalc trīsas. Mīļais Dievs... Kleitons bija viņas vīrs; sešas pēdas trīs collas pārdrošas vīrišķības; elegants un izsmalcināts, tomēr arī varens, ar rūpīgi apvaldītu spēku. Vitnijai tagad pat bija viņa vārds. Viņa piederēja Kleitonam. Šī doma gan mazliet biedēja... taču bija arī mazliet brīnišķīga, viņa beidzot nosprieda.

Kāzu kariete cēli iešūpojās pa Kleimoras galvenajiem vārtiem un aizbrauca pa līkumaino ceļu, gar kura malām jau dega svētku lāpas, lai apgaismotu ceļu viesiem, kam jau drīz bija jāierodas. Kad kariete apstājās galvenās ēkas priekšā, Kleitons palīdzēja Vitnijai izkāpt, un viņa izbrīnījusies ieraudzīja, ka visi mājas ļaudis - sulaiņi, saimniecības pārzinis, saimniecības vadītāja, kalpotāji, kalpones, dārznieki, sargi, mežsargi un zirgu-puiši - ir sastājušies uz kāpnēm saskaņā ar savu ieņemamo stāvokli, tērpušies nevainojamās livrejās un darba apģērbos.

Kleitons veda Vitniju nevis uz durvīm, kā viņa bija cerējusi, bet gan nostādīja kāpņu pakājē visu priekšā. Vitnija mazliet nedroši uzsmaidīja simt piecdesmit sejām un tad pameta skatienu uz Kleitonu.

- Saņemies, - viņš smaidīdams nočukstēja. Pēc mirkļa klusumu pārtrauca gaviļu un aplausu vētra.

Kleitons nogaidīja, līdz atkal iestājās klusums.

- Tā ir vēl viena tradīcija, - viņš paskaidroja Vitnijai, stāvēdams viņai līdzās un uzlūkodams kalpotājus nopietni, tomēr ar smaidu acīs. - Saņemiet savu jauno saimnieci, manu sievu, -Kleitons dobjā, skanīgā balsī izrunāja mūžsenos vārdus, ko bija sacījis pirmais Kleimoras hercogs, atgriezdamies mājās kopā ar savu nolaupīto līgavu. - Un ziniet, ka to, ko viņa jums liek, esmu jums licis es pats; pakalpodami viņai, jūs pakalpojat man; veltot vai liedzot viņai savu uzticību, jūs to veltāt vai liedzat arī man. - Ļaužu sejās atplauka plati smaidi, un, kad Kleitons pagriezās, lai ievestu Vitniju mājā, viņi uzgavilēja vēl divreiz skaļāk nekā pirms tam.

Balti zeltainajā salonā Kleitons ielēja šampanieti Vitnijai, lordam un lēdijai Gilbertiem un pats sev. Stīvens ar māti pievienojās abiem, un Kleitons automātiski piepildīja vēl divas glāzes. Visas lielās mājas simt divdesmit sešas istabas un viesu nama septiņdesmit telpas bija pilnas ar kāzu viesiem, daudzi no kuriem bija ieradušies jau iepriekšējā dienā. Arā uz ceļa nemitīgi skanēja kariešu rīboņa, kas nozīmēja, ka mājas viesi atgriežas no baznīcas.

- Vai nevēlies atpūsties, mīļā? - Kleitons apvaicājās, pasniegdams Vitnijai glāzi. Vitnija ieskatījās pulkstenī. Bija jau septiņi, un svinībām vajadzēja sākties astoņos. Pa šo laiku Kla-risai jāpagūst izgludināt viņas kleitu, un tas savukārt nozīmēja, ka viņai neatliks laika iztukšot šampanieša glāzi. Vitnija negribīgi pamāja un nolika to.

Pamanījis Vitnijas žēlo glāzei uzmesto skatienu, Kleitons ķircinādamies pasmīnēja, paņēma abas glāzes un veda sievu augšā pa platajām, izliektajām kāpnēm uz viņu istabu. Apstājies pie telpas, kura atradās līdzās viņa istabai un kurā Vitnijai no šis dienas vajadzēja dzīvot, Kleitons apstājās, atvēra durvis un pasniedza viņai šampanieša glāzi.

- Vai lai lieku uznest visu pudeli, kundze? - viņš pajokoja un, pirms Vitnija bija paguvusi izdvest atbildi, maigi un aši noskūpstīja viņu.

No pagalma pāri terasveida pakāpieniem līdz pat milzīgajai, vienās ugunīs mirdzošajai mājai stiepās koši sarkans paklājs. Viesi nāca vienmērīgā, bezgalīgā straumē, soļodami augšup pa lielajām kāpnēm, kurām katrā pusē izslējušies stāvēja piecpadsmit sulaiņi Vestmorlendu tumšsarkanajā un zelta krāsā šūtās livrejās.

Vitnija stāvēja blakus Kleitonam zem sešpakāpju kroņluktura, kamēr sulainis melodiski skaitīja:

- Lords un lēdija... kungs ar kundzi... - Katrs viesis cauri marmora portālam viņiem garām devās uz ziediem greznoto zāli. - Lēdija Jūbenka, - Vitnija dzirdēja sulaini sakām un automātiski saspringa, redzēdama tuvojamies īgno, veco atraitni purpursarkana atlasa tērpā ^n satriecošu, zaļu turbānu galvā.

- Ceru, kundze, - Kleitons jautri teica, uzsmaidīdams vecajai raganai, - ka neesmu jūs pievīlis, kļūdams par pienācīgu Se-varina sāncensi?

Lēdija Jūbenka spalgi iesmējās un paliecās Kleitonam tuvāk.

- Man jau sen gribējās jums pavaicāt, Kleimoras hercog, kāpēc jūs par savas tā dēvētās atpūtas vietu izvēlējāties tieši Ho-džu īpašumu?

- Tieši tā iemesla pēc, - Kleitons atteica, piešķiebdams galvu uz Vitnijas pusi, - kas jums jau bija padomā.

- Es zināju, ka tā būs! - Jūbenka triumfējoši iesmējās. - Tomēr man bija vajadzīgas vairākas nedēļas, lai par to pārliecinātos. Jūs iedomīgais, mazais kucēns! - viņa piebilda gandrīz mīļi, pielika pie acīm monokli un pagriezās, meklēdama kādu nelaimīgu sava ciema kaimiņu, kuram varētu uzklupt.

Vakariņas izvērtās par brīnišķīgu pasākumu, kas iesākās ar šampanieša dzeršanu un tostiem. Pirmo no tiem uzsauca Stīvens.

- Par Kleimoras hercogieni! - viņš sacīja.

Atskatījusies uz Kleitona māti, Vitnija priecīgi pasmaidīja

un pacēla glāzi pret viņu.

- Man šķiet, ka Stīvens ar to domāja tevi, mīļā, - Kleitons uzjautrināts pačukstēja.

- Mani? Ak jā, protams! - Vitnija aši nolaida lejā glāzi, mēģinādama slēpt savu kļūdu. Taču bija jau par vēlu, viesi bija visu redzējuši un nu skaļi smējās.

Pēc tam kad bija uzsaukti tosti par jaunlaulāto veselību, laimi un ilgo mūžu, viesi sāka klaigāt, pieprasīdami, lai arī jaunais vīrs kaut ko teiktu. Kleitons piecēlās no sava krēsla. Vitniju pārņēma lepnums, redzot, kā Kleitons stāv galda galā, sev tik raksturīgās klusās valdonības auras ietverts.

Viņš ierunājās, un viņa dobjā balss aizskanēja līdz pat pieklusušās telpas tālākajiem stūriem.

- Pirms vairākiem mēnešiem Parīzē, - Kleitons iesāka, uzmetis Vitnijai maigu skatienu, - kāda jauka, jauna sieviete pārmeta man, ka es izliekoties par hercogu. Viņa sacīja, ka tas man slikti padodoties un man nudien vajadzētu labāk izvēlēties sev kādu citu titulu, ar ko lepoties, kaut ko tādu, kas piestāvētu man daudz labāk. Toreiz es nolēmu, ka vienīgais tituls, kas man vajadzīgs, ir viņas vīra nosaukums. - Kleitons drūmi pašūpoja galvu, taču viņa pelēkajās acīs dega jautrība. - Varat man ticēt, ka savu pirmo titulu iegūt man bija daudz vieglāk nekā otro. - Kad smiekli bija noklusuši, Kleitons nopietni piebilda: - Turklāt mans pirmais tituls ir daudz nevērtīgāks.

Kad muzikanti sāka spēlēt pirmo valsi, Kleitons izveda Vitniju zāles vidū. Abi aizvirpuļoja straujā dejā, taču, kad viņiem pievienojās pārējie viesi, Kleitons mazliet atskurba un sāka dejot lēnāk.

Viņš sāpīgi izjuta Vitnijas gaisīgo smaržu un pirkstgalu vieglos pieskārienus. Viņš iedomājās nākamo vai aiznākamo nakti, kad beidzot patiešām padarīs Vitniju par savu, un viņa asinis uzbangoja tik karsti, ka nācās šo domu atgainīt. Kleitons mēģināja prātot par kaut ko citu un jau pēc mirkļa domās izģērba un skūpstīja Vilniju, glāstīdams ar rokām un lūpām, līdz viņa kļuva kā neprātīga ilgās pēc viņa.

Vitnijas tēvs uzlūdza meitu uz nākamo deju, un Kleitons uzlūdza savu māti. Tā tas turpinājās stundām ilgi. Jau krietni pēc pusnakts Kleitons ar Vitniju pameta deju zāli, lai, rokās sadevušies, smiedamies dotos pastaigāties kopā ar saviem viesiem.

Vitnija acīm redzami priecājās par vakaru, un Kleitons nekādā ziņā negrasījās pārāk steidzīgi aizvest viņu no balles. Galu galā viņu šovakar gaidīja tikai vientuļa gulta. Kad pulkstenis jau bija gandrīz viens, Kleitonu pamazām sāka pārņemt neomulīga nojauta, ka viesi gaida, kad viņi dosies pie miera, un viņa šaubas apstiprinājās brīdī, kad lords Markuss Rezerfords klusi un jautri piezīmēja:

- Paklau, ja tu patlaban prāto, kurā brīdī slepus aizlavīties, lai neizraisītu liekas runas, tad zini, ka tas brīdis ir pagājis jau kopš pāris stundām.

Kleitons devās pie Vitnijas.

- Piedod, ka man nākas sabojāt tavu vakaru, bet, ja mēs drīz neiesim gulēt, ļaudis sāks runāt. Novēlēsim labunakti tavai krustmātei un tēvocim, - viņš mudināja, tomēr arī pats nevēlēdamies īpaši steigties ar aiziešanu, turklāt Kleitons jutās sakaitināts, ka viņa paša sasodītajā mājā viņa paša sasodītie viesi padzen viņu pašu no viņa sasodītajām viesībām... un tūdaļ atskārta, ka tās nu gan ir pagalam smieklīgas domas, ar kādām jaunais vīrs nokaujas savā kāzu naktī, it īpaši tad, ja šis jaunais vīrs ir viņš pats. Kleitons klusībā pasmīnēja un nogrozīja galvu.

Par nelaimi, šis smaids rotājās viņa sejā arī brīdī, kad Vitnija novēlēja savam tēvocim labunakti, un šis kungs, noturējis Kleitona smaidu par neķītru smīnu, uzmeta jaunajam vīram tumšu, nosodošu skatienu. Kleitons sastinga, redzot šo neizteikto pārmetumu, un, juzdamies netaisnīgi aizskarts, strupi izgrūda:

- Satiksimies pie brokastu galda. - Vēl tikai pirms mirkļa viņš bija gribējis draudzīgi novēlēt lordam Gilbertam labunakti.

Kleitons klusēdams veda Vitniju pa garo gaiteni uz mājas rietumu spārnu. Šķērsojot balkonu, Vitniju pamazām pārņēma satraukums, bet pie kāpnēm viņas kājas saļodzījās. Toties Kleitons to pat nepamanīja, pūlēdamies atrisināt kārtējo problēmu: vai viņiem vajadzētu doties uz Vitnijas vai viņa paša istabu? Pa visu šo sasodīto māju ņudzēja kalpotāji, un hercogs nevēlējās, lai tie visi uzzinātu, ka viņu kāzu naktī trūcis intīmās tuvības.

Viņš nupat bija nolēmis vest Vitniju uz viņas istabu, kad uz kāpnēm parādījās divi sulaiņi, un, juzdamies vainīgs kā zaglis pats savā mājā, Kleitons strauji pagriezās, soli atkāpās un atvēra savas istabas durvis. Jau istabas vidū viņš pēkšņi pamanīja, ka Vitnija apstājusies uz sliekšņa un satriekta stingi skatās uz pazīstamo telpu, kur viņš tai bija norāvis apģērbu.

- Nāc, mīļā, - Kleitons mudināja, aši pametis skatienu gaitenī, un ievilka ar varu viņu istabā. - Te vairs nav, no kā baidīties. Te nebūs neviena neprāša, kas varētu nodarīt tev pāri.

Vitnija atmeta galvu, kā atvairīdama atmiņas, kas viņu pārņēmušas, un paspēra soli uz priekšu. Kleitons atvieglots nopūtās, aizvēra durvis un pieveda Vitniju pie gara, zaļa dīvāna, kas atradās perpendikulāri kamīnam, tieši pretī krēslam, kurā viņš bija sēdējis tajā liktenīgajā naktī. Jau grasīdamies apsēsties Vitni-jai līdzās uz dīvāna, Kleitons uzmeta viņas vilinošajam profilam tikai vienu vienīgu skatienu un tūdaļ nosprieda, ka būs prātīgāk, ja viņš apsēdīsies krēslā viņai pretī.

Kleitons izlēma, ka Vitnija šovakar nevarēs gulēt pati savā istabā un viņš arī nevarēs te palikt, jo kalpotājiem noteikti liktos savādi, ja izrādītos, ka abas gultas ir izmantotas. Tātad Vitnijai nāksies gulēt viņa gultā, bet viņam pašam - uz dīvāna.

Viņš paskatījās uz Vitniju. Viņas tumšmatainā galva bija pagriezta pret kamīnā versmojošajām liesmām, prom no lielās gultas uz paaugstinājuma. Kleitons atskārta, ka Vitnija droši vien prāto, kāpēc gan viņš to atvedis uz savu istabu, ja jau grasījies turēt savu solījumu.

- Tev nāksies gulēt tepat, mazā, jo citādi kalpotāji sāks tenkot. Es gulēšu uz dīvāna.

Vitnija pacēla acis un uzsmaidīja, it kā viņas domas būtu aizklīdušas kaut kur tālumā.

Pēc neveikla klusuma brīža Kleitons ieminējās:

- Vai tu nevēlies parunāties?

- Labi, - Vitnija tūdaļ piekrita.

- Par ko tu vēlētos runāt?

-Ak... vienalga.

Kleitons lauzīja galvu, pūlēdamies izdomāt kādu interesantu sarunas tematu, taču viņa prāts bija kā piekalts tikai un vienīgi Vitnijas satraucošajai klātbūtnei viņa guļamistabā.

- Šodien bija ārkārtīgi jauks laiks, - Kleitons beidzot paziņoja. Viņš bija gatavs derēt, ka Vitnijas sejā pazibēja jautrība, vai varbūt tas bija tikai liesmas atspīdums? - Labi, ka nelija, -viņš piebilda, sākdams justies pagalam muļķīgi.

- Ja arī lītu, tam nebūtu nekādas nozīmes. Tik un tā šī būtu bijusi brīnišķīga, skaista diena.

Ak Dievs, kaut Vitnija beigtu lūkoties uz viņu ar savām mirdzošajām, zaļajām acīm un apburošo smaidu. Tikai ne šovakar!

Pie viņu abu istabu durvīm atskanēja pieklājīgs klauvējiens.

- Pie velna, kas tur...

- Manuprāt, tā ir Klarisa, - Vitnija atteica un piecēlās, lūkodamās uz durvīm, kas savienoja abas guļamistabas. Kleitons piegāja pie tām, kuras veda uz gaiteni, atrāva tās un īgni uzlūkoja savu kalpotāju, kas pieklājīgi sasveicinājās un automātiski spēra soli pāri slieksnim. Nolādēts! Viņš bija pavisam aizmirsis savu kalpotāju un Vitnijas kalponi. Kleitonam šķita, ka viņa sakabinātajiem jutekļiem nāktu tikai par labu, ja viņi abi gulētu apģērbušies. Domās nolādējis visus iespējamos kalpotājus, Kleitons pavadīja Vitniju līdz durvīm, kas savienoja abas istabas, tad apcirtās un devās uz kabinetu līdzās savai guļamistabai, jau aizmirsis kalpotāja klātbūtni.

Cieši skatīdamies uz grāmatplauktiem, kas klāja kabineta sienas, viņš pūlējās izlemt, kādu grāmatu izvēlēties. Dieva dēļ, kādu grāmatu? Savā kāzu naktī? Kāpēc pat vēl pēc astoņām ar pūlēm apvaldītas kaisles nedēļām Vitnija jutās tik izbiedēta? Un kāda neprāta dzīts viņš bija devis savu godavārdu?

Mirkli, kad hercogs pasniedzās pēc grāmatas, viņam aiz muguras kabinetā klusu ienāca Ārmstrongs.

- Vai varu jums palīdzēt, jūsu gaišība?

Nokaunējies Kleitons atrāva roku no grāmatplaukta, uzklupa kalpotājam, kas neko nesaprata.

- Es zvanīšu, ja tu man būsi vajadzīgs! - viņš strupi uzsauca, pūlēdamies neizrādīt aizkaitinājumu. Ja viņš niknosies un klaigās, kalpotāji vēlāk runās, ka viņš savā kāzu naktī bijis nervozs kā mazs puika. - Šodienai tas būtu viss, Ārmstrong. Arla-bunakti! - Kleitons piebilda un pavadīja pārsteigto kalpotāju līdz pašām durvīm, izgrūda viņu gaitenī un aizslēdza durvis.

Iegājis atpakaļ kabinetā, Kleitons novilka svārkus, noraisīja kaklautu un atpogāja divas augšējās krekla pogas. Atkorķējis karafi, kas stāvēja uz rakstāmgalda, viņš ielēja sev krietnu glāzi brendija, paņēma kādu grāmatu, apsēdās un izstiepa garās kājas. Izlēmis nomierināties, viņš lēni malkoja brendiju un veselas četras reizes pārlasīja vienu un to pašu rindkopu, līdz beidzot padevās un aizcirta grāmatu.

Viņš jutās patiesi saskaities uz sevi un mazliet pārsteigts, ka ir aizkaitināts par to, kas galu galā bija tikai viena vienīga atturības nakts. Kāpēc gan pēc astoņām atkarības nedēļām viena vienīga nakts šķita tik nozīmīga? Kleitons drūmi saprata, kāds tam iemesls. Viņš nespēja atbrīvoties no pārliecības, ka kāzu nakts automātiski un neatsaucami nozīmē mīlēšanos - jo tā tam vajadzēja būt. Ņemot vērā to, ka visā savā pieauguša cilvēka mūžā viņš ne reizi nebija īpaši raizējies, kā visam patiesībā pienāktos būt, Kleitons nekādi nespēja iedomāties, kāpēc viņam par to vajadzētu raizēties šovakar. Ja nu vienīgi tāpēc, ka viņa sievas (Kleito-nam patika dzirdēt, kā tas izklausās - viņa sievas) kārdinošais augums tagad saskaņā ar laulību likumiem piederēja viņam. Un tas atradās uzbudinoši tuvu viņa paša alkstošajam ķermenim.

Nogaidījis divreiz vairāk laika, nekā Vitnijai būtu bijis vajadzīgs, Kleitons beidzot piecēlās un atkal devās uz savu guļamistabu. Viņas tur nebija. Durvis, kas savienoja abas istabas, bija vaļā, un Kleitons cauri Vitnijas ģērbistabai iegāja viņas guļamistabā. Arī tur neviena nebija. Kleitona sirds sāka dauzīties, kaut arī viņš pūlējās sev iegalvot, ka viņa taču nebūtu varējusi aizbēgt. Nevarēja būt, ka Vitnija viņam tā neuzticētos!

Kleitons jau ātrākā gaitā aizsoļoja atpakaļ un atvieglos apstājās pie savas guļamistabas durvīm. Vitnija stāvēja tālākajā stūrī netālu no paaugstinājuma, skatīdamās uz milzīgo gultu ar četriem pīlāriem. Sveču gaismā Kleitons varēja redzēt viņas sejā atmiņas un bailes. Viņš spēra soli pāri slieksnim, un viņa garā ena pārslīdēja sienai.

Vitnija pacēla acis, un Kleitons pamanīja, ka viņa aši paslēpj bailes aiz apburoša smaida.

- Kas tu patiesībā esi? - viņa vaicāja tajā pašā sazvērnieciskajā tonī, kādā bija runājusi Armānu masku ballē.

- Hercogs, - Kleitons atteica, ar smaidu atcerēdamies to, kā abi tovakar bija apmainījušies asprātībām. - Un arī tavs vīrs. Kas esi tu pati?

- Hercogiene! - Vitnija iesaucās neticīgā priekā.

- Tātad mana sieva?

Vitnija lēni pamāja, un viņas smaids kļuva platāks. Kleitons atkal atcerējās tovakar redzēto vilinošo dievieti, kāda viņa todien bija izskatījusies, ar matos ievītiem dzelteniem un purpursarkaniem ziediem. Tad viņš atkal ieraudzīja meiteni stāvam pie savas gultas, un piepeši tam, ka viņš šovakar nevarēja nodoties ar viņu mīlestībai, vairs nebija nekādas nozīmes. Pats svarīgākais bija tas, ka Vitnija beidzot piederēja viņam! Viņš to bija panācis -Vitnija patiešām bija viņa sieva! Kleitons jutās uzvaras pilns un noreibis aiz laimes.

- Mana padevīgā sieva? - viņš jokodams pārvaicāja.

Vitnija vēlreiz pamāja, un Kleitons pamanīja viņas acīs jautrību.

- Tad nāc šurp, mana padevīgā sieva! - viņš piesmacis pavēlēja.

Vitnijas možo seju uz mirkli apēnoja bailes, tomēr viņa pagriezās pret Kleitonu un savā dabiskajā, plūstošajā gaitā devās viņam klāt. Tajā mirklī Kleitons ievēroja, kas viņai mugurā, un

gandrīz vai skaļi ievaidējās. Vitnijas rītasvārki gandrīz pilnībā bija šūti no smalkām, baltām mežģīnēm, kas vietām ļāva saskatīt viņas rokas, krūtis un pat garās kājas, turklāt virs kakla izgriezuma varēja redzēt pietiekami daudz maigas miesas, lai Klei-tonu atkal pāršalktu iekāres un nožēlas vilnis.

Vitnija apstājās dažu soļu attālumā no Kleitona, uzlūkodama viņu bailēs un apjukumā, it kā vēlētos pieiet viņam pavisam tuvu, tomēr nespētu piespiest sevi to izdarīt.

- Tavs... tavs solījums, - viņa nedroši ierunājās. - Vai tu to atceries?

Vai viņš to atcerējās!

- Es to neesmu aizmirsis, mazā, - Kleitons klusi atteica, piegāja Vitnijai klāt un maigi apskāva viņu, pūlēdamies neievērot viņas gandrīz kailo krūšu pieskārienu viņa plānajam kreklam. Kleitonam gribējās Vitniju noskūpstīt, taču viņa drebēja tik ļoti, ka viņam sametās bail, tāpēc viņš tikai turēja Vitniju savos apskāvienos, lēni glāstīdams viņas garos, krāšņos matus.

- Kad es vēl biju maza, - Vitnija saraustīti nočukstēja, piespiedusies Kleitonam pie sirds, - naktīs, gulēdama gultā, mēdzu iztēloties, ka skapjos kāds slēpjas.

Viņa atkal apklusa, un Kleitons atteica:

- Manos skapjos dzīvoja spēļu zaldātiņi. Un tavos?

- Briesmoņi! - Vitnija pačukstēja. - Milzīgi, nejauki briesmoņi, kam kāju vietā bija spīles, bet acis - milzīgas un izspiedušās. - Ievilkusi elpu, viņa piebilda: - Arī šajā istabā ir briesmoņi - nejaukas atmiņas, kas slēpjas ēnās un stūros.

Kleitons sarāvās sāpīgā nožēlā.

- Es to zinu. Taču tev nav, no kā baidīties; es šovakar neko nelūgšu no tevis. Es taču tev devu godavārdu.

Vitnija mazliet atliecās un uzlūkoja Kleitonu; viņas seja šķita tik jauka un viņa pati viegli ievainojama, ka Kleitons jau tūkstošo reizi bija spiests sev vaicāt, kā gan tonakt spējis viņai tā nodarīt pāri.

Vitnija mēģināja kaut ko pateikt, tomēr nespēja, un tikai piekļāvās Kleitonam pie krūtīm, apskaudama viņu ap vidukli.

Pēc mirkļa viņa atkal iesāka:

- Naktī es mēdzu gulēt gultā, baidīdamās no tā, kas atradās skapī. Un tad, kad vairs nespēju to ilgāk paciest, metos pāri istabai, atrāvu skapja durvis un piespiedu sevi ielūkoties tajā.

Kleitons klusībā pasmaidīja. Tas bija Vitnijai ļoti raksturīgi -apnikt zem segas baiļoties un stāties pretī tumsai, par spīti briesmoņiem. Kad Vitnija atkal ierunājās, viņas balss skanēja tik klusu, ka Kleitons tikai ar pūlēm spēja to saklausīt.

- Skapis vienmēr izrādījās tukšs. Nekādu briesmoņu... nekā tāda, no kā būtu jābaidās. - Viņa atkal dziļi ievilka elpu. - Klei-ton, es negribu pavadīt mūsu kāzu nakti, gulēdama viena tavā gultā, baidīdamās no tā, kas slēpjas ēnās.

Kleitona roka sastinga gaisā. Viņš piespieda sevi vēlreiz noglāstīt Vitnijas matus, dodams viņai laiku pārdomām.

- Vai tu esi par to pārliecināta? - viņš klusu vaicāja.

Vitnija pamāja un nočukstēja:

- Jā.

Noliecies Kleitons strauji pacēla viņu rokās un aiznesa uz lielo gultu, kur savulaik bija licis meitenei izjust pazemojumu, pie katra soļa sev solīdams, ka tagad viss noritēs skaisti un pirmā reize uz mūžu pagaisīs no Vitnijas atmiņas. Viņš atlaida Vit-niju un, sajutis, kā viņas kājas noslīd gar viņa augumu, ar drebošām rokām atsēja lentītes pie meitenes krūtīm un maigi atbīdīja no tām mežģīņotos rītasvārkus.

Vitnijas ziloņkaulam līdzīgie pleci un pilnīgās krūtis ar sārtajiem galiņiem atmirdzēja kamīna gaismā.

- Mans Dievs, cik tu esi skaista! - Kleitons noelsās. Viņa plaukstas aizslīdēja pāri Vitnijas rokām, liekot smalko mežģīņu rītasvārkiem nokrist uz grīdas, un viņš sajuta meitenes ķermeni notrīcam. Ilgi un maigi noskūpstījis Vitniju, Kleitons atmeta atlasa gultas pārklāju, saudzīgi pacēla meiteni rokās un noguldīja vēsajos palagos.

Vitnija aizvēra acis un aizgriezās. Kleitons pamanīja, ka viņas slaidās, garās kājas un gleznais augums līdz pat matu galiņiem pietvīkst. Saprazdams Vitnijas acīm redzamo kautrību,

Kleitons negribīgi nopūta sveces, kas dega uz naktsgaldiņa. Baidīdamies atstāt Vitniju vienu kopā ar atmiņām, kurām viņa bija gatava stāties pretī, Kleitons izģērbās turpat pie gultas, izstiepās viņai līdzās un saudzīgi apskāva meiteni. Vitnija sastinga. Kleitons noglāstīja viņas kailo muguru, un viņa sastinga vēl vairāk. Pārstājis meiteni glāstīt, Kleitons atgūlās spilvenos un pievilka viņas galvu sev pie krūtīm.

Dažos mirkļos viņa elpa kļuva aizvien straujāka, un viņš pat vēl nebija Vitnijai pieskāries. Ak, cik ļoti viņš ienīda sevi par to, ko tonakt bija viņai nodarījis! Vitnija bija pārāk saspringta un izbijusies, tā ka, par spīti viņa maigumam, ja viņam neizdotos palīdzēt meitenei nomierināties, viss, kas notiek, tik un tā darītu viņai sāpes.

Tādēļ, lai Vitnija pārāk nekautrētos no abu kailuma, Kleitons pasniedzās un pārvilka pāri viņiem palagu.

- Es vispirms gribu ar tevi parunāties, - viņš paskaidroja. Vitnijas sejā atplauka atvieglojums, un Kleitons iesmējās, jo viņa izskatījās tā, it kā pēdējā mirklī būtu pamanījusies izbēgt no giljotinešanas. - Ja vien tu to spēsi, es gribētu, lai tu mēģini aizmirst visu, kas notika agrāk. Es vēl gribētu, lai tu aizmirsti visu, ko esi dzirdējusi par to, kas noliek gultā starp vīru un sievu, un gluži vienkārši uzklausi mani.

- Labi, - viņa nočukstēja.

- Tādus vārdus kā padevība un iegūšana nedrīkstētu attiecināt uz mīlēšanos, un tomēr es zinu, ka tu tā domā. Pirmais vārds nozīmē negribīgi pildītu pienākumu. Otrais nozīmē izvarošanu. Es netaisos tevi “iegūt”, un tu man “nepadosies”. Tu nejutīsi arī sāpes. - Maigi uzsmaidījis meitenes augšup pavērstajai sejai, Kleitons piebilda: - Vari man ticēt, ka ar tevi viss ir pilnīgā kārtībā. Tavs ķermenis ir nevainojams un burvīgs.

Viņš pārvilka ar pirkstu pār Vitnijas glīto vaigu.

- Tajā, kas starp mums notiks, ņemsim dalību mēs abi, un tas ir tāpēc, ka es vēlos būt tev tik tuvu, cik vien iespējams, un patiesībā pat kļūt par daļu no tevis. Mazā, atrazdamies tevī, es nevis ņemu, bet gan dodu. Es tev atdodu savu ķermeni, tāpat kā

agrāk esmu devis tev savu mīlestību un šodien arī savu gredzenu. Atrazdamies tevī, es iedēstīšu tevī savas dzīvības sēklu un atstāšu to tur, lai tā tevī uzziedētu - kā simbols manai mīlestībai un vajadzībai pēc tevis, tāds pats kā tavs laulības gredzens.

Raustīgajā, oranžajā kamīna gaismā, kas atspīdēja pāri istabai, Kleitons redzēja Vitniju svārstāmies, un tad viņa gandrīz nemanāmi pacēla seju, ļaudama lūpas viņa skūpstam. Ļoti lēni un maigi Kleitons noliecās un sāka skūpstīt savu sievu. Viņš skūpstīja Vitniju lēni un nesteidzīgi, ar visu to sāpīgo maigumu, ko juta sirdī, un viņa pēc dažiem saspringtas nekustības mirkļiem ar slaidajiem pirkstiem noglāstīja Kleitona vaigu un sāka atbildēt uz viņa skūpstiem ar visu savu kautro, nedrošo mīlestību.

Vitnijas maigās lūpas pavērās, sajūtot tikai vienu vienīgu Kleitona mēles pieskārienu, un viņas rokas apskāva viņa kaklu. Vitnija piespiedās viņam klāt, kaislīgi padodamās Kleitona neprātīgi jutekliskajam skūpstam.

Kleitons noglāstīja viņas matus un pārlaida pirkstus pāri meitenes kaklam līdz pat krūtīm, ar īkšķi kairinādams sārtos krūšu galiņus, līdz tie lepni izslējās. Vitnija baudā nodrebēja, piespiedās Kleitona saspringušajam ķermenim... un atrāvās, it kā būtu apdedzinājusies. Kleitons tūdaļ saprata, kas viņu tā izbiedējis, un, kaut arī Vitnija mēģināja pretoties, piespieda viņu sev cieši klāt.

- Nē, - viņš maigi iebilda, kad Vitnija atkal mēģināja atrauties, - tas nenodarīs tev sāpes.

Garās skropstas pavērās, un Vitnija uzmeta viņam tik šaubu pilnu, nosodošu skatienu, ka Kleitons gandrīz pasmaidīja.

- Uzliec roku man uz krūtīm, - viņš uzmanīgi pamācīja. -Tikai uz krūtīm, - viņš atkārtoja, redzēdams, ka Vitnija jau paceļ roku, lai paklausītu, un tad atkal apraujas. Tiklīdz viņas pirksti pieskārās Kleitona siltajai ādai, viņa muskuļi instinktīvi sarāvās. - Vai redzi, kā mans ķermenis atsaucas uz taviem pieskārieniem? -viņš klusu sacīja. - Tā daļa no manis, kas tevī izsauc bailes, tikai reaģē uz tavu tuvumu un sniedzas pēc tevis. - Kleitons vēlreiz pievilka Vitniju sev ciešāk klāt, tomēr viņa palika sasprin-

gūsi un nepadevīga. - Vai tad tu joprojām baidies, ka es tev nodarīšu pāri, kaut ari esmu apsolījis, ka tā nenotiks?

Vitnija krampjaini norija siekalas un papurināja galvu. Ja jau Kleitons apgalvoja, ka viņai nesāpēs, tad viņai nāksies tam noticēt. Viņa nedroši pārlaida pirkstus pāri vīrieša tumšajām krūšu spalvām un juta, ka Kleitona vienmērīgais sirds ritms kļūst straujāks, bet brīdī, kad viņas roka noslīdēja mazliet zemāk, viņa varenie krūšu muskuļi sarāvās.

Kleitonam šķita, ka cauri dzīslām izšaujas nevaldāmas liesmas.

- Ak, mīļā, - viņš daļēji iesmējās, daļēji novaidējās, - tu vari būt lepna ar to, ko spēj likt man izjust. Tu dari mani pazemīgu, liekot saprast, ka vari likt manam augumam atsaukties uz savu visniecīgāko pieskārienu pat tad, ja es to nevēlos. Es kļūstu vēl pazemīgāks, tev to sacīdams. Tomēr es tev tik un tā to saku, jo, ja tu leposies ar savu varu pār mani, arī es spēšu tajā rast iemeslu priekam. Bet, ja tas tevi biedē vai liek tev izjust kaunu, tad arī mūsu mīlestība ir kaut kas apkaunojošs.

Vitnija dziļi, nedroši ieelpoja, aplika rokas Kleitonam ap kaklu, cieši jo cieši piespiedās viņam klāt un sāka viņu skūpstīt. Trīcēdama viņa skaujās, meitene skūpstīja Kleitona pieri, acis, arī lūpas. Viņa pārlaida mēli pār tām, sajuzdama lūpu gludo siltumu, un Kleitons ievaidējās, kaislīgi atsaukdamies uz skūpstu. Un brīdī, kad viņš noguldīja Vitniju uz muguras un pārliecās pār viņu, skūpstīdams un glāstīdams meiteni ar savām maigajām, prasmīgajām rokām, Vitnija gan īsti nesaprata, vai tas, ko viņa izjūt, ir lepnums, taču, lai nu kā, šī sajūta bija reibinoša, burvīga un brīnišķīga.

- Es gribu tevi, - Kleitons nočukstēja pret Vitnijas pavērtajām lūpām. - Es gribu tevi tik ļoti, ka man sāp. - Atrāvis lūpas no meitenes mutes, viņš drebošām plaukstām ieskāva viņas seju. - Es nemūžam nenodarīšu tev pāri, mazā, - Kleitons apsolīja, un viņa balss bija piesmakuši maigumā un mīlestībā.

Vitnijas atbilde lika viņa kaklam aizžņaugties.

- Es to zinu, - viņa nočukstēja, - bet tas nekas, ja tu man nodarītu sāpes katru nakti... ja vien tu allaž sacītu man to, ko teici nupat, - to, ka vēlies kļūt par daļu no manis.

Kleitons vairs nespēja atturēties un sāka nesavaldīgi skūpstīt meiteni. Viņš glāstīja Vitnijas krūtis, kairināja to galiņus, un viņa klusu ievaidējās, kad Klcitona plaukstām sekoja lūpas.

Katra sīkākā Vitnijas atmodinātā ķermeņa kustība, katra viņas izdvestā skaņa izšāvās cauri Kleitona dzīslām kā aizvien karstāka liesma. Viņš vairs nespēja aptvert ne Vitnijas kaisli, ne arī sava alku pilnā ķermeņa neprātu; viņš bija kļuvis nevaldāms.

Vitnijas rokas ievijās Kleitona matos, pārslīdēja viņa pleciem un mugurai, nagi iecirtās viņa miesā. Bet, kad Kleitona roka aizslīdēja līdz maigajam trīsstūrim starp meitenes kājām, Vit-nija salēcās no šā intīmā pieskāriena un cieši saspieda kājas kopā.

- Nevajag, mīļā, - Kleitons kaislīgi nomurmināja, cieši noskūpstīdams meiteni, maigi, neatvairāmi pavērdams viņas kājas un nerimdamies glāstīt, baudpilni kairinādams viņu, līdz Vitnija bija pilnīgi gatava uzņemt viņu sevī.

Tomēr brīdī, kad Kleitons paslējās augšup virs viņas auguma, Vitnija tūdaļ atjēdzās no jutekliskās aizmirstības, kas bija kā vētra nesusi viņu pretī saldai aizmirstībai. Neatvairāmās bailēs Vitnija juta, kā Kleitons paver viņas kājas, kā satver viņas gurnus, lai paceltu tos sev pretī, un viņa norija izmisīgu izbaiļu kliedzienu, sajutusi Kleitona uzbudināto vīrestību. Par spīli viņa solījumam, Vitnijas ķermenis automātiski sagatavojās sāpēm... taču viss, ko viņa sajuta, bija tikai lieliskais karstums, kas ieslīdēja viņā. Vitnija instinktīvi atslāba un tad ievaidējās neizsakāmā baudā, jūtot, ka Kleitons iekļūst viņā līdz galam.

Viņa apskāva Kleitonu, vai reibdama nesakarīgās ilgās paturēt viņu sevī uz mūžu, pievilkt viņu vēl tuvāk. Vitnijai šķita, ka tā viss arī beigsies, un viņa bija gatava raudāt aiz vēlēšanās, lai viss turpinātos. Un tad Kleitons sāka kustēties, un Vitnija pārstāja domāt. Ķermenī kaut kas pamazām iedegās, lai kā maigs mirdzums pamazām pāršalktu visu augumu, lēnām pieaugot un pieņemoties spēkā, līdz beidzot ikkatrs meitenes nervs trīcēja neprātā. Strauji mētādama galvu pa spilveniem, Vitnija izliecās pretī viņa dziļajiem grūdieniem.

- Lūdzu, - viņa čukstus teica, pati nezinādama, ko lūdz.

Toties Kleitons to zināja. Un viņš tik ļoti vēlējās, lai ar Vit-

niju tas notiktu, ka viņa paša neprātīgajai iekārei vairs nebija nozīmes.

- Drīz, mīļā, - viņš apsolīja un sāka pamazām kustēties aizvien straujāk un ritmiskāk.

Vulkāns, kas bija draudējis izvirst Vitnijas ķermenī, eksplodēja ar tādu spēku, ka viņa klusu iekliedzās. Tajā pašā mirklī Kleitons apslāpēja viņas kliedzienu ar savām lūpām. Kad Vitni-ja bija pārstājusi trīcēt, viņš ilgi un cieši noskūpstīja viņu un ar vienu vienīgu dziļu grūdienu atstāja savu sēklu viņas klēpī.

Baidīdamies, ka ar savu svaru varētu Vitniju saspiest, Kleitons pievilka viņu sev klāt un kopā ar viņu apvēlās uz sāniem. Tā gulēdams ar Vitniju rokās, joprojām intīmi savienots ar viņas ķermeni, viņš baudīja priekpilnu apmierinājumu, baudpilnu mieru, kas nelīdzinājās nekam agrāk piedzīvotam.

Viņš gaidīja, ka Vitnija varbūt aizmigs viņa skaujās, taču pēc brīža viņa atlieca galvu un pacēla pret vīru mirdzošās, zaļās acis. Kleitons maigi atglauda no meitenes vaiga nomaldījušos cirtu.

- Vai tu esi laimīga, mīļā?

Vitnija uzsmaidīja viņam tādu apmierinātu, laimīgu smaidu, kāds raksturīgs tikai sievietei, kura mīl... un zina, ka tiek mīlēta.

- Jā, - viņa pačukstēja.

Kleitons noskūpstīja Vitniju uz pieres, un meitene piespiedās viņam ciešāk klāt. Viņš sāka maigi glāstīt viņas skaisto muguru un gurnus, gaidīdams, kad viņa iemigs. Taču Vitnija tikai apklusa, ar pirkstu vilkdama mazus apļus viņam uz krūtīm, nemaz neizskatīdamās samiegojusies vairāk par viņu pašu.

- Par ko tu domā? - Kleitons beidzot noprasīja.

Vitnijas skatiens aši pievērsās Klcitonam, un viņa piespieda seju vīram pie krūtīm.

- Ne par ko, - viņa nepārliecinoši nomurmināja.

Paslējis augšup sievas zodu, Kleitons piespieda viņu palūkoties uz sevi. Viņam nebija ne jausmas, par ko viņa domā, taču

tagad, kad starp abiem bija zudis pēdējais Šķērslis, viņam negribējās, lai vēl kaut reizi parādītos cits.

- Par ko? - viņš maigi uzstāja.

Vitnija iekoda sev lūpā, nokautrējusies un tomēr uzjautrināta.

- Es domāju, ja toreiz... tajā pirmajā reizē... viss būtu bijis tāpat kā tagad, es būtu nevis metusies bēgt, bet gan palikusi tepat un pieprasījusi, lai tu rīkojies, kā pieklājas, un nekavējoties appreci mani!

Vitnija izskatījās tik skaista, ka Kleitonu pārņēma vēlēšanās iesmieties un noskūpstīt viņu. Tāpēc viņš izdarīja gan vienu, gan otru. Šķita debešķīgi tā turēt Vitniju savos apskāvienos, sarunāties ar viņu tumsā un just viņas kailo roku pieskārienu. Kleitons patlaban bija vairāk noskaņots uz svinēšanu nekā uz gulēšanu. Kad viņš brīdi vēlāk atkal palūkojās uz Vitniju un ieraudzīja, ka viņa joprojām neguļ, skatīdamās kamīna liesmās, viņš pavaicāja:

- Vai tad tev nenāk miegs?

- Nē. Nepavisam.

- Labi, man arī tāpat. - Viņš pasmaidīja. - Vai tu, lūdzu, neiededzinātu tās trīs sveces, kas atrodas uz naktsgaldiņa tev līdzās?

- Katra tava vismazākā vēlēšanās ir man pavēle, - Kleitona “padevīgā” sieva paziņoja, paslējās uz elkoņa, noskūpstīja Kleitonu uz lūpām un pagriezās, lai iedegtu sveces, vispirms rūpīgi aizsegdamās ar palagu.

Kleitona lūpas smieklos noraustījās, skatoties, kā viņa kautrīgi piespiež palagu pie savām krāšņajām krūtīm, ko viņš vēl nupat bija glāstījis un skūpstījis. Salicis spilvenus tā, lai abi varētu tajos atbalstīties, viņš ērti iekārtojās, lai izbaudītu Vitnijas klātbūtni. Iedegusi sveces, pagriezusies un pamanījusi, ka Kleitons skatās uz viņu, Vitnija sakautrējusies izlaida pirkstus caur izjukušajām cirtām un sapurināja skaistos matus tā, ka tie noslīdēja pār muguru.

- Kundze, - Kleitons, draiski pasmaidījis, sacīja, - jūs izskatāties burvīga en dishabille... ja vien tas palags, kurā jūs mēģināt ietīties, varētu tikt nosaukts par šo moderno pusapģērbu.

- Diez vai tā būs, - Vitnija domīgi atteica. - Francijā un pat šeit skaitās ārkārtīgi eleganti, ja dāmas pieņem kungus en dis-habille, tomēr esmu pārliecināta, ka viņām mugurā tobrīd ir kas vairāk par šo. - Piepeši Vitnija koši pietvīka, atskārtusi, ka Klei-tons par šo modes untumu neapšaubāmi zina vairāk nekā viņa pati, un šī doma viņai lika justies mazliet nelaimīgai.

Nevienam nebija nekāds noslēpums, ka Kleitonam agrāk bijušas mīļākās, un arī precēti vīri bieži vien mēdza klusībā uzturēt sev mīļākās. Vitnija gandrīz izmisa, iedomājoties, ka Klei-tons varētu ar kādu citu sievieti darīt to, ko viņi nupat bija darījuši. Sava izmisuma iedrošināta, juzdamās satriekta par pašas nepieklājību, Vitnija nedroši ieminējās:

- Kleiton, liekas, man būtu ārkārtīgi grūti izlikties neievērojam... nē, pasīvi pieņemt... samierināties...

- Ar ko? - Kleitons nočukstēja, piespiedis lūpas pie viņas deniņiem.

- Ar tavu mīļāko! - Vitnija izgrūda.

Kleitons spēji pacēla galvu. Mirkli neizpratnē skatījies uz Vitniju, viņš cieši apskāva to un iesmējās. Tomēr tad, sapratis, .ka viņa jūtas patiešām noraizējusies, viņš savilka nopietnu seju, kāda piederējās, lai izteiktu mūžīgo atteikšanos, kuru viņš grasījās pavēstīt. Ieskatījies sievas brīnum skaistajās acīs, Kleitons klusi un godīgi sacīja:

- Man nebūs mīļāko.

- Paldies, - Vitnija nočukstēja. - Baidos, ka man tas ļoti nepatiktu.

- Par to nu gan es nešaubos, - Kleitons atteica, pūlēdamies saglabāt nopietnu seju.

Pēc brīža Kleitons atcerējās samta kārbiņu, ko bija noglabājis naktsgaldiņa atvilktnē. Negribīgi izraisījies no Vitnijas apskāvieniem, viņš paskaidroja:

- Man tev ir kāda dāvana.

Vitnija attapās, ka arī pati ir sagatavojusi dāvanu Kleitonam, un izlēca no gultas, nozibinādama garās, skaistās kājas.

- Es palūdzu Klarisai, lai viņa noliek tev domāto dāvanu manā istabā, - viņa paskaidroja un paspēra soli uz priekšu. Pamanījusi, ka Kleitons ar acīm vai aprij viņas daiļo, kailo ķermeni, Vitnija steidzīgi metās pēc saviem mežģīņu rītasvārkicm.

Kleitons uzdāvināja viņai kaklarotu no stūrainiem smaragdiem. Katru no tiem iekļāva mirdzoši briljanti. Dāvanu papildināja pieskaņota rokassprādze un auskari.

- īsti piemēroti hercogienei, - Kleitons čukstēja, noskūpstīdams sievu.

Vitnija iesmējās un padeva viņam savu dāvanu.

- Tā būs īsti piemērota hercogam, - viņa paziņoja, saritinājusies Kleitonam līdzās, lai noskatītos, kā viņš izsaiņo dāvanu. Kleitons atvēra kārbas vāku un tad atmeta galvu un skaļi iesmējās, ieraudzījis brīnišķīgi izstrādātu zelta monokli. Tieši tādā pašā tonī kā toreiz Armānu masku ballē Vitnija paskaidroja: - Monoklis ir neatņemams augstdzimušo dzīves piederums. - To sacījusi, viņa pasniedzās sev aiz muguras un izvilka vēl vienu dāvanu mazā samta kastītē. Pasniedzot to Kleitonam, Vitnija vairs nesmējās un viņas seja pilnīgi pārvērtās.

Labu brīdi pētījis sievu, Kleitons atvēra kastīti, nespēdams saprast, kāpēc viņa piepeši kļuvusi gandrīz kautrīga. Neizpratnē atvēris vāciņu, viņš ieraudzīja skaistu, smagu zelta gredzenu ar rubīnu. Viņš to izņēma no melnās samta kastītes, un dārgakmens iemirdzējās puskrēslā. Kleitons paturēja to tuvāk pie sveces, lai labāk nopētītu, un jau grasījās sentimentāli apvaicāties, vai Vitnija nevēlētos uzvilkt gredzenu viņam pirkstā tāpat, kā viņš to bija izdarījis ar laulības gredzenu, kad piepeši pamanīja gredzena iekšpusē iegravētu uzrakstu. Tur bija skaisti iegravēti divi vārdi, no kuriem pirmais bija pasvītrots. “Manam kungam.”

Novaidējies Kleitons gandrīz rupji pievilka Vitniju sev pie krūtīm.

-Ak Dievs, cik ļoti es tevi mīlu! - viņš piesmacis čukstēja un noskūpstīja viņu.

Kad skūpsts bija galā, Vitnija palika viņa apskāvienos, ar garajiem pirkstiem maigi glāstīdama vira deniņus. Juzdams viņas rokas pieskārienus un kailās krūtis, kas spiedās viņam klāt, Klei-

tons piepeši manīja, ka viņa ķermenis biedējoši ātri atdzīvojas. Viņa jutekļi izbaudīja katru Vitnijas laiski atbrīvotā auguma collu, taču viņš nevēlējās izbiedēt meiteni ar pārāk biežu mīlēšanos jau pirmajā naktī. Viņš sagrozījās, un Vitnija paslējās uz apakšdelmiem, atbalstīdamās pret viņu. Kleitona skatienam atklājās viņas kuplās krūtis, un cauri viņa dzīslām tūdaļ izšāvās iekāres liesmas.

- Vai esmu pārāk smaga? - viņa klusu pavaicāja.

- Nē, bet man šķiet, ka tev vajadzētu mazliet pagulēt, mīļā, -Kleitons ar vieglu nožēlu ieteica.

- Man nepavisam nenāk miegs, - viņa sieva atteica.

Vitnija izskatījās pēc nevainīgas dievietes, izjukušajiem matiem plūstam pāri viņas pleciem.

- Vai tu esi pārliecināta, ka nevēlies gulēt? - Kleitons izklaidīgi vaicāja, maigi pārvilkdams pirkstus pār Vitnijas gludo vaigu un apbrīnodams viņas dzīvīgo skaistumu. - Ko tad tu vēlētos darīt?

Par atbildi Vitnija uzlūkoja viņu, nosarka un aši paslēpa pietvīkušo seju viņam pie pleca.

Kleitons dobji iesmējās, uzvilka viņu sev virsū un cieši apskāva.

- Šķiet, ka to nu mēs varēsim izdarīt. - Viņš piesmacis iesmējās.

Trīsdesmit ceturtā nodala

t

Pēc nedēļas Vitnija un Kleitons devās kāzu ceļojumā uz Franciju un palika tur veselu mēnesi. Pēc atgriešanās Londonā pāris vis neapmetās hercoga skaistajā mājā Brūkstritā, kā to visi bija gaidījuši, bet gan labāk baudīja Kleimoras noslēgtību un mieru. Tomēr abi regulāri ieradās pilsētā uz dažādiem sabiedriskiem pasākumiem, reizēm atgriežoties Kleimorā tikai līdz ar sauleslēktu.

Sabiedrībā, kurā vīram un sievai tika uzskatīts par nemodernu pārāk daudz uzturēties kopā, Kleimoras hercogs un hercogiene bija kļuvuši paši par savas modes dibinātājiem. Hercogs un hercogiene tikai retumis kaut uz mirkli atkāpās viens no otra, un bija skaidri redzams, ka viņi spēj padarīt šādu kopā būšanu visai kārdinošu. Protams, viņi bija skaists pāris: garais, eleganti vīrišķīgais hercogs, kas velta nesteidzīgu, atzinīgu skatienu savai sievai, kura šķita spējam likt viņam smieties tik nepieredzēti laimīgi. Tomēr, nolūkojoties uz abiem, radās sajūta, ka šo pāri vieno kas vairāk par laulības saitēm vai pieķeršanos. Sabiedrībā ar pārsteiguma pilnām un reizumis arī skaudīgām nopūtām tika runāts, ka mūsdienās šāda laulība ir ārkārtīgi neparasta. Daži augstprātīgās elites locekļi aizmirsa izturēties iedomīgi izsmalcināti un atļāvās pat skaļi izteikt minējumus, ka hercogs ar hercogieni ir viens otrā iemīlējušies.

Kleitons ne mirkli nešaubījās par to, ko patiesībā juta. Viņš mīlēja Vitniju ar kaisli un pašaizliedzību, kas nāca no pašas sirds dziļumiem. Viņam nekad nebija gana ne Vitniju redzēt, ne dzirdēt, ne ari pieskarties viņai. Naktīs viņš juta sevī mostamies aizvien pieaugošas, karstas alkas, kas pamazām pieņēmās spēkā. Vitnija kļāvās viņam klāt tā, it kā nespētu atdzerties viņa tuvuma. Gultā viņa bija kā kaislīga, neatvairāma mīļākā, kas stingri apņēmusies sagādāt viņam baudu. Laulības pirmajās nedēļās Kleitons pamazām iemācīja sievai, ka starp viņiem nedrīkst būt nekāda kauna vai kautrības, un Vitnija atsaucās, atdodamās viņa glāstiem. Kleitons neļāva viņai neko slēpt, un pēc pāris vārgiem mēģinājumiem neatklāt savu kaislīgo reakciju uz vīra pieskārieniem Vitnija labprāt padevās neprātīgajām un vētrainajām plūdmaiņām, kuras Kleitons viņā izraisīja, līdz viņai bija jākliedz. Un pēc tam Kleitons turēja viņu savās rokās, glāstīdams viņas augumu un čukstēdams, kamēr abi aizmiga, juzdamies laimīgi, mierīgi un piesātināti.

Vitnijas dienas bija apmierinājuma pilnas. Kad vien tas bija iespējams, viņa ik bridi saritinājās Kleitona lielā kabineta stūrī, pārskatīdama saimniecības rēķinus, plānodama ēdienkartes vai gluži vienkārši lasīdama, slepus mezdama dievināšanas pilnus skatienus uz Kleitonu, kurš, atgāzies krēslā, pārlūkoja saņemtās vēstules un ziņojumus par saviem darījumiem. Laiku pa laikam Kleitons mēdza pacelt acis, kā vēlēdamies pārliecināties, ka viņa vēl atrodas turpat, un uzsmaidīja vai arī pamirkšķināja Vitni-jai, lai pēc tam atkal pievērstos darāmajam. Sākumā Vitnijai ne sapņos nebija rādījies, ka Kleitons varētu priecāties par viņas klātbūtni kabinetā. Tā bija viņa personiskā pasaule, kur viņš mēdza runāt ar saviem palīgiem par satriecošām naudas summām un nodarboties ar ieguldījumiem, kuri, kā Vitnija drīz vien saprata, bija apbrīnojami gaišredzīgi un saprātīgi. Kleitonam tas viss patika, kaut ari patiesībā viņam tas nemaz nebija jādara. Viņš pats to kādā vakarā bija atklājis Vitnijai. Un Stīvens reiz bija viņai sacījis, ka pēdējo piecu gadu laikā Kleitons ir gandrīz divkāršojis milzīgo Vestmorlendu bagātību. Viņš pat rīkojās ar ieguldījumiem Stīvena un, Vitnijai par lielu pārsteigumu, ari viņas tēva vārdā.

Vitnijai ļoti patika klausīties, kā Kleitons sarunājas ar saviem advokātiem un darījumu paziņām. Viņa dievināja kluso valdonību, kas skanēja vira balsī. Viņš bija ātrs, pārliecināts un izlēmīgs. Viņš bija arī satriecoši izskatīgs, un ik reizi, kad Kleitons paskatījās uz Vitniju, viņa gandrīz vai plīsa no lepnuma. Kleito-na tuvumā viņa jutās aplidota un aizsargāta, mierīga un mīlēta.

Dodamās iepirkties uz pilsētu vai apmeklēdama kādu teātra izrādi kopā ar Emīliju, Vitnija ilgojās pēc Kleitona balss skaņām, viņa siltajiem skatieniem un neatvairāmā smaida.

Viņas naktis bija abu mīlestības svētki. Reizēm Kleitons mēdza glāstīt viņu tikpat maigi kā abu kāzu naktī, bet citreiz kairināja sievu, tīši uzbudinot viņu un piespiežot izteikt tieši to, ko viņa vēlējās saņemt; un bija arī reizes, kad viņš ieguva Vitniju aši, gandrīz rupji. Un Vitnija tā arī nespēja izlemt, kas no tā visa viņai patīk vislabāk.

Sākumā viņa bija jutusies mazliet izbiedēta par vētraino, mežonīgo kaisli, ko viņa spēja iedegt Kleitona ar vienu pašu skūpstu, ar pieskārienu, ar intīmu glāstu. Tomēr jau pavisam drīz viņa bez kautrēšanās izbaudīja viņa pārdrošo vīrišķību. Viņa piederēja Kleitonam ar visu savu miesu, sirdi un dvēseli. Viņa jutās laimīga.

Un pēc pieciem mēnešiem atklāja, ka ir grūta.

Tagad, kad Kleitons gulēja miegā, cieši apskāvis viņu, Vitnija palika nomodā, juzdamās gan satraukta, gan arī mazliet norūpējusies. Viņai jau par trim nedēļām bija aizkavējušās kārtējās ikmēneša norises, tomēr vairāku iemeslu pēc viņa vēl nebija par to ieminējusies Kleitonam. Terēze Divila Vitnijai kāzās bija atzinusies, ka viņai noteikti patikšot tas pārtraukums vīra uzmanības apliecinājumos uz laiku, kamēr viņa iznēsās bērnu. Var jau būt, ka Terēze to tiešām gaidīja, taču Vitnijai tas nepavisam nepatika. Tomēr viņa arī nevēlējās riskēt un nodarīt bērnam pāri ar viņu ilgstošo mīlēšanos. Un vēl viens iemesls visu sarežģīja. Kleitons ne reizi nebija sacījis, ka grib bērnus, kaut arī Vitnijai šķita, ka to vajadzētu gribēt visiem vīriešiem, īpaši tiem, kas vēlas, lai viņu tituli tiktu nodoti tālāk mantiniekiem.

Kad jau otro mēnesi pēc kārtas nekas nebija noticis un Vit-nija reizēm sāka izjust nelabumu un vēlēšanos dienas vidū nosnausties, viņa kļuva pilnīgi pārliecināta, tomēr joprojām klusēja.

Kādu dienu drīz vien pēc tam, kad Vitnija devās uz augšstāvu, lai pārģērbtos viņu ikdienas neprātīgajam jājienam pa laukiem, Kleitons apturēja viņu uz kāpnēm.

- Hanam mazliet sāp labā priekškāja, - viņš sacīja, un viņa balsī skanēja savāda nopietnība un milzīgs maigums. - Labāk iesim tāpat vien pastaigāties, mazā.

Vitnija gan nebija ievērojusi, ka Hanam vispār kas sāpētu, un stallī taču bija vēl dučiem citu brīnišķīgu zirgu, tomēr viņa necentās iebilst. Patiesībā viņa jutās pat atvieglota, jo viņi allaž jāja tik ātri, ka Vitnijai sametās bail, iedomājoties, kas varētu notikt, ja viņa kristu no zirga, un viņai tā ari nebija izdevies sagudrot kādu atrunu, nepasakot Kleitonam īsto atteikšanās iemeslu.

Tonakt un turpmāk Kleitons mīlējās ar viņu pavisam citādi. Viņš sakairināja Vitniju, līdz viņa bija gatava vai sajukt prātā aiz iekāres, un tad ieslīdēja viņā ar saudzīgu maigumu, paildzinot neizbēgamo priekpilnā uzbangojuma mirkli... un tas bija patīkami. Vitnija pamazām saprata, ka tik saudzīga izturēšanās nekādi nespēs kaitēt bērnam.

Nākamajā nedēļā viņa beidzot saņēmās un pārmeta sev muļķību. Pirmkārt, viņa taču vai plīsa aiz vēlēšanās visu atklāt Kleitonam. Otrkārt, ja viņa turpinātu vēl ilgāk kavēties, viņas ķermenis pats drīz vien liktu manīt, ka Kleitons kļūs par tēvu.Tāpēc Vitnija devās uz Londonu un kādā veikalā iegādājās sešus mazītiņus zīdaiņu apģērba gabalus. Uzreiz pēc atgriešanās viņa ieslēdzās savā istabā un no visas sirds ķērās pie izšūšanas.

Beidzot Vitnija pasauca Mēriju un Klarisu, lai tās novērtētu viņas izšuvumu, ar nopūtu sacīdama:

- Cik savādi, ka es varēju iemācīties grieķu valodu, bet šo te - nekādi.

Mērija un Klarisa, juzdamās drošas par savu vietu hercoga mājās, uzmeta izšuvumam tikai vienu vienīgu skatienu, saskatījās un smiedamās sabruka uz gultas.

Nākamajā vakarā Vitnija beidzot jutās apmierināta ar burtu V, ko bija ar ziliem diegiem izšuvusi uz neticami mazā zīdaiņu krekliņa apkaklītes.

- Ar to vajadzētu pietikt, - viņa nopūzdamās sacīja Klari-sai.

- Kad tad tu pateiksi viņa gaišībai, ka mans mazulītis gaida bērnu? - Klarisa apvaicājās, un viņas sīkās grumbiņās iegrimušajās acīs parādījās aizkustinājuma asaras.

- Tu nu gan es gluži neesmu plānojusi viņam sacīt! - Vitnija iesmējās un mīļi papliķēja pa Klarisas grumbaino vaigu. - Patiesībā es to vispār netaisos viņam teikt, jo manā vietā to pateiks šis te, - viņa turpināja, parādīdama mazo krekliņu. - Un man liekas, ka šodien pēc vakariņām tam būs īsti piemērots laiks. -Laimīgi, sazvērnieciski uzsmaidījusi, Vitnija ielika krekliņu sava rakstāmgalda atvilktnē līdzās vēstuļpapīram un devās lejā vakariņot.

Viņa nogaidīja, kamēr Kleitons būs izdzēris savu ikvakara portvīna glāzi, un tad abi devās uz zeltaini balto salonu. Izlikdamās, ka ir iegrimusi grāmatā, Vitnija nopūtās.

- Nesaprotu, kāpēc es pēdējā laikā jūtos tik nogurusi. - Viņa pat nepacēla acis un tāpēc nepamanīja Kleitona maiga lepnuma un laimes pilno skatienu.

- Vai tiešām, mīļā? - viņš piesardzīgi apvaicājās. Kleitonam šķita, ka Vitnija zina par savu grūtniecību, tomēr viņš par to nebija īsti pārliecināts, un, ja viņai patiešām bija bail no dzemdībām, tad viņš vēlējās pasargāt sievu no šīm raizēm tik ilgi, cik vien iespējams.

- Nūjā, - Vitnija domīgi atteica. - Tomēr es šodien gribēju atbildēt uz krustmātes vēstuli un tikai nupat atcerējos, ka esmu to atstājusi augšstāvā sava rakstāmgalda atvilktnē. Vai tu nevarētu man to atnest? Man pēdējā laikā ir tik grūti kāpt pa kāpnēm.

Kleitons piecēlās, uzspieda vieglu skūpstu uz sievas pieres, mīļi sabužināja viņas biezos matus un aši uzskrēja pa izliektajām marmora kāpnēm.

Iegājis Vitnijas istabā, viņš palūkojās visapkārt un pasmaidīja. Telpā valdīja Vitnijas smarža. Uz spoguļgaldiņa gulēja viņas sukas un ķemmes. Vitnijas klātbūtne pildīja plašo telpu, padarot to jauku, svaigu un dzīvīgu. Tādu pašu kā viņa.

Atkal sākdams prātot, vai tiešām Vitnija ir stāvoklī, un, ja tā bija, tad kāda iemesla pēc viņa par to nerunā, Kleitons atvēra viņas rakstāmgalda atvilktni. Pašķirstījis Vitnijas vēstuļpapīra biezo žūksni, viņš pārmeklēja visu atvilktni, meklēdams krustmātes vēstuli. Nespēdams to atrast, Kleitons pagrūda malā kaut ko, kas izskatījās pēc balta, salocīta kabatlakatiņa, un vēlreiz pāršķirstīja neizmantotās vēstuļpapīra lapas. Gandrīz pašā apakšā viņš beidzot atrada salocītu vēstuli. Nebūdams pārliecināts, vai tieši to Vitnija gribējusi, Kleitons atlocīja lapu un izlasīja vārdus, ko Vitnija pirms daudziem mēnešiem bija uzrakstījusi, atrazdamās Emīlijas mājās savā muļķīgajā - un pēc tam atmestajā -vēlmē piespiest Kleitonu atgriezties pie viņas.

“Sev par lielu pazemojumu esmu atklājusi, ka gaidu bērnu. Tāpēc lūdzu Jūs nekavējoties ierasties pie manis, lai apspriestos, ko darīt. Vitnija."

Sev par lielu pazemojumu? Kleitons klusībā atkārtoja, neizpratnē saraucis pieri. Cik savādi, ka viņa tā domā par abu nerimtīgās laimes iemiesojumu. Un cik savāds bija šis veids, kādā atklāt notikušo. Lūdzu jūs nekavējoties ierasties pie manis.

Turpmāko dažu mirkļu laikā Kleitonu satrieca trīs atskārsmes. Vēstule bija datēta divus mēnešus pirms viņu kāzām... patiesībā tieši pirms tam, kad viņš bija atvedis šurp Vanesu un atradis te gaidām Vitniju... vēstulē trūka vārda, kas norādītu, kam šī vēstule bijusi domāta... un tā bija rakstīta Vitnijas elegantajā, glītajā rokrakstā un viņas pašas parakstīta. Ak Dievs... viņa bija to rakstījusi kādam citam vīrietim, būdama pārliecināta, ka tas viņu padarījis grūtu.

Kleitona prāts atsacījās ticēt, tad uzsāka skaļi noliegt visu redzēto... un tajā pašā mirklī Kleitonā kaut kas saplīsa sīkos gabalos. Viņš jutās tā, it kā būtu pašķīdis uz visām pusēm. Vitnija bija izlikusies tovakar, kad bija ieradusies pie viņa. Visus šos mēnešus viņš bija ar mīlestību glabājis sevī atmiņas par to brīdi, kad viņa bija metusi pie malas lepnumu un pāri visam kabinetam gājusi pie viņa, taču tie bija meli, nicināmi, netīri meli! Tā maigā aina, kad viņa bija čukstējusi: “Es mīlu tevi, ” - bija tikai parasts teātris! Viņa bija melojusi, domādama, ka ir grūta, un tas, kuram šī vēstule bija domāta, vai nu atteicies no atbildības, vai arī nespēja to uzņemties. Varbūt tas maitasgabals jau bija precējies.

Vitnija tovakar bija ieradusies Kleimorā, lai sarūpētu tēvu kāda cita izdzimtenim... ak Dievs! Viņi droši vien kopā bija izplānojuši Vitnijas ierašanos šeit. Tikai beigu beigās viņai bērna tēvs tomēr bija izrādījies nevajadzīgs. Acīmredzot viņai būs bijis aborts, Klcitons nodomāja drudžaini skaidrā atskārsmē. Nebija jābrīnās, ka tajās nedējās pirms kāzām viņa bija izskatījusies tik nogurusi un bāla.

Un viņu kāzu naktī Vitnija bija tik prasmīgi visu notēlojusi! Tobrīd viņa jau droši vien bija zinājusi, ka vairs nav stāvoklī, tomēr, būdama izbijusies par savu katastrofālo stāvokli, piekrita apprecēties ar viņu. Varbūt viņas mīļākajam un pašai Vitnijai bija vēl izdevīgāk, ja viņa bija precējusies. Ja viņa tagad paliktu grūta, nevienam tas neliktos īpaši nozīmīgi. Un tad Kleitons atcerējās arī visas tās reizes pagājušo mēnešu laikā, kad Vitnija bija devusies uz Londonu, lai “iepirktos” vai “apciemotu draudzenes” Kaklā savilkās rūgts kamols. Arī šis bērns, ko viņa patlaban nēsāja, tikpat labi varēja piederēt kādam citam.

Maita! Melīgā, nešķīstā, mazā... nē, viņš vairs tā nekad ne-dēvēs Vitniju, pat tik mokošā brīdī ne. Tikai pirms mirkļa Kleitons bija mīlējis viņu pārāk stipri, lai spētu tik rupji nolamāt. Taču viņš bija mīlējis māņu tēlu, izcilu aktrisi, tukšu sievietes čaulu. Miesu. Turklāt šī miesa nepiederēja viņam vien.

Bija gan jāatzīst, ka viņai piemita varens izdzīvošanas instinkts! Viņa bija stājusies viņam pretī, atrazdamās vienā mājā ar Vanesu, pacietusi viņa niknumu un piespiedusies viņam klāt, skūpstīdamās tā, it kā darītu to no visas sirds. Tāpēc ka viņa bija grūta! Kleitonam ļoti gribējās noticēt, ka bērns varējis būt ari viņa. Viņš pat uz mirkli mēģināja sevi par to pārliecināt. Tomēr tas nebija iespējams - tonakt, kad viņš bija nodarījis Vitnijai pāri, nebija noticis nekas vairāk par īslaicīgu ielaušanos viņas klēpī. Dzimumakts tā arī nebija novests līdz galam. Iespēja, ka viņš tomēr būtu varējis kļūt par bērna tēvu, bija tik niecīga, ka par to nebija jēgas pat runāt.

Viņu dzīve bija viena vienīga izlikšanās. Katrs Vitnijas izrunātais vārds, katrs viņas skatiens, izturēšanās gultā - viss bija tikai viena vienīga izrāde, ko viņa tēloja katru dienu. Pretīgs, neķītrs teātris!

Kleitona roka sažņaudzās ap zilā vēstuļpapīra lapu, lēni saņurcot to cietā lodītē. Sāpes, kas bija viņu pārņēmušas, pamazām kļuva trulākas, un visu augumu pāršalca salts, melns niknums. Neko neredzošām acīm iemetis saņurcīto vēstuli atpakaļ atvilktnē, viņš aizgrūda to ciet, taču atvilktne nepadevās. Starp tās malu un rakstāmgaldu bija ieķēries mazs krekliņš, uz kura ar ziliem diegiem bija izšūts burts V.

Kleitons mirkli blenza uz krekliņu un tad mežonīgi parāva to. Ak tad tas viņam bija jāatrod, viņš niknumā apjēdza. Cik aizkustinoši, ka Vitnija gribējusi to tādējādi pavēstīt! Cik prasmīgi viņa spēja sarīkot veselu izrādi! Kleitons riebumā nometa krekliņu zemē, samina ar papēdi un pagriezās, lai aizietu.

- Redzu, ka tu esi to atradis, - Vitnija nočukstēja, stāvēdama uz sliekšņa, un viņas izmisušais skatiens palika gluži kā piekalts pie mazā, samītā apģērba gabaliņa.

- Kad? - Kleitons salti noprasīja.

- Pēc... pēc apmēram septiņiem mēnešiem, man tā šķiet.

Kleitons skatījās uz Vitniju, burtiski izstarodams ļaunumu.

Un tad tīšā nežēlībā rūpīgi izrunāja katru briesmīgo vārdu:

- Es to negribu!

Klarisa un Mērija, kas bija kavējušās uz balkona, lai redzētu sava saimnieka laimīgo sejas izteiksmi pēc tam, kad viņš būs izdzirdējis jaunumus, izbrīnā sastinga, redzot, kā Kleitons viņām garām noskrien pa kāpnēm nevaldāmā niknumā, būdams gatavs sadragāt visu, kas gadītos viņam ceļā. Ārdurvis skaļi aizcirtās, un Klarisa lēni pagriezās un devās uz Vitnijas istabu. Nostājusies uz sliekšņa, viņa šausmās sastinga.

Vitnija bija nometusies ceļos līdzās rakstāmgaldam, un viņas pleci krampjaini raustījās klusās elsās. Meitenes galva bija atmesta, un no cieši samiegtajām acīm plūda asaras.

Un viņas rokās bija sažņaugts mazītiņš, balts krekliņš, uz kura viņa ar mīlestību bija izšuvusi mazu, zilu burtu V.

- Klusē, neraudi, mīļā, - Klarisa aizžņaugtā balsī nočukstēja, noliekdamās, lai palīdzētu Vitnijai piecelties. - Tu nodarīsi pāri bērnam.

Vitnijai šķita, ka viņa nemūžam nebeigs raudāt. Viņa šņukstēja tik ilgi, līdz gandrīz aizrijās. Viņa raudāja, kamēr asaru vairs nebija un viņa jutās pavisam iztukšota. “Es to negribu!” Šie trīs vārdi bija apvijušies ap viņas sirdi spiežot un žņaudzot, līdz viņa vairs nespēja paelpot.

Kad debesīs atausa rīts, Vitnija pagriezās uz sāniem, akli skatīdamās pelēkajā gaismā. Viņa gulēja viena, pirmo reizi viena visā viņu laulības laikā. Kleitons negribēja viņas bērnu. Viņu abu bērnu. Vai viņš grasījās atņemt tam titulu un mantojumu? Ak Dievs, nē! Viņš taču nespētu... viņš to nedarītu... kāpēc gan viņam tas būtu jādara? Cieši aizmiegusi acis, Vitnija paslēpa seju spilvenā. Kleitons piespiedīs viņu atteikties no bērna. To viņš izdarīs. Viņš tūlīt pēc bērna piedzimšanas sameklēs tam zīdītāju un aizsūtīs bērnu uz kādu no saviem lauku īpašumiem, lai tas tiktu audzināts tur un nemaisītos viņam pa kājām. Vai tiešām Kleitona alkas pēc viņas bija tik egoistiskas un visaptverošas, ka viņu bērnam vietas vairs nepalika?

Tikai pirms pāris stundām viņa vēl nebūtu zinājusi, ko īsti domā par savu grūtniecību, taču tagad viņa to zināja. Kleitons, atraidīdams viņas bērnu, izraisīja Vitnijā milzīgu vēlēšanos pasargāt savu mazuli un satricināja viņu līdz pašiem sirds dziļumiem. Viņa nemūžam neļaus Kleitonam atņemt sev bērnu. Nekad!

Vitnija pamodās ļoti vēlu. Viņu mocīja galvassāpes, nelabums un reibonis, tomēr viņa piespieda sevi nokāpt lejā brokastis. Kleitona šķīvis viņai pretī bija palicis neaizskarts.

- Viņa gaišība sacīja, ka nevēloties brokastot, kundze, - kalpotājs paziņoja.

Bērna labad mazliet ieēdusi, Vitnija izgāja ilgā pastaigā.

Viņa staigāja pa dārzu, kurā plauka sarkanas, baltas, sārtas un dzeltenas rozes, un devās uz rūpīgi apkopto milzīgā ezera krastu, kur pa mierīgo ūdens virsmu bezmērķīgi peldēja gulbji. Kājas pašas aiznesa Vitniju uz balto paviljonu otrā krasta malā. Viņa iegāja paviljonā un apsēdās uz košajiem, krāsainajiem spilveniem, kas bija salikti uz soliem.

Viņa palika tur sēžam veselas divas stundas, domām nesakarīgi riņķojot, pūlēdamās apjēgt, ka ir tā pati, kas bijusi vēl tikai vakar, ka joprojām dzīvo vienu un to pašu dzīvi.

Atgriezusies mājās, Vitnija lēni uzgāja augšā pa kāpnēm un ieraudzīja, ka Kleitona kalpotājs ar vēl trim citiem cītīgi izvāc no istabas viņa apģērbu.

- Ko viņi dara? - Vitnija, palikusi bez elpas, jautāja Mērijai. - Mērija, pasaki - kāpēc viņi nes prom mana vīra mantas? -Vitnijai šķita, ka viņa tūdaļ sajuks prātā.

- Viņa gaišība pārceļas uz mājas austrumu spārnu, - Mērija paskaidroja, ar varu piespiezdama sevi runāt moži un vienaldzīgi. - Jūsu mantas tiks pārnestas uz viņa istabu, bet jūsu istabā vēlāk varēs iekārtot jauku bērnistabu.

- Ak tā, - Vitnija klusu nočukstēja, labi zinādama, ka nespēs palikt šajā istabā viena bez Kleitona. - Vai tu man neparādītu, kur ir viņa jaunā istaba? Man... man viņam kaut kas jāpavaicā par šovakaru. Mums vajadzēja doties ciemos.

Mērija aizveda Vitniju uz elegantu telpu austrumu spārna tālākajā galā un pieklājīgi atstāja kundzi vienu.

Vitnija lēni iegāja istabā. Kleitons te šodien bija uzturējies, taču tagad viņa te nebija. Pār krēslu bija pārmests viņa krekls, bet uz gultas mētājās nosviesti cimdi. Vitnija iegāja ģērbistabā, pārlaida pirkstus pār viņa suku oniksa muguriņām un tūdaļ bija spiesta norīt asaru kamolu. Viņa atvēra skapi un mocīja sevi, pieskardamās viņa krekliem un svārkiem. Bija skaidri redzams, cik plati pleci vajadzīgi, lai derētu šie svārki. Tik plati pleci, viņa domāja. Viņai vienmēr bija patikuši Klcitona platie pleci. Un acis ari.

Vitnija jau devās uz durvīm, kad pa tām ienāca Kleitons. Nebilzdams ne vārda, viņš pasoļoja sievai garām, iegāja ģērbistabā un sāka vilkt nost svārkus.

Vitnija sekoja viņam, nespēdama apvaldīt asaras, un vaicāja:

- Kāpēc tu tā dari, Kleiton?

Viņš norāva kreklu, pat nepagodinādams Vitniju ar atbildi.

- Vai tas ir mūsu bērna dēļ? - Vitnija nočukstēja.

Kleitons pārlaida viņai iznīcinošu skatienu.

- Tas ir bērna dēļ, - viņš pārlaboja.

- Vai tev... nepatīk bērni?

- Tikai ne cita vīrieša bērni, - Kleitons ledaini atcirta, nometa kreklu uz krēsla, pagriezās, sāpīgi sagrāba Vitniju aiz elkoņa un veda ar varu uz durvīm.

- Bet tu taču noteikti gribi bērnus, - Vitnija aizlauztā balsī noteica, kad garāmejoša kalpotāja acu priekšā tika izgrūsta no istabas.

- Pats savus, - Kleitons draudīgi uzsvēra, grasīdamies aizcirst durvis.

- Vai mēs šovakar iesim pie Vilsoniem? Es... es jau pirms vairākām nedēļām pieņēmu viņu ielūgumu.

- Es dodos izklaidēties. Tu vari darīt visu, kas tev ienāks prātā.

- Bet, - Vitnija lūdzoši turpināja, - vai tu iesi pie Vilsoniem? Ja tā, tad...

- Nē! - Kleitons noskaldīja un tad biedējošā balsī piebilda: - Ja es tevi vēl kaut reizi redzēšu šajā istabā vai kaut tikai šajā mājas spārnā, es pats tevi izmetīšu ārā. Un vari man ticēt, Vitnija, ka tev nepatiks tas, kā es to izdarīšu. - Durvis aizcirtās viņai tieši pie sejas.

Kleitons kā sastindzis palika stāvam istabā aiz paša aizvērtajām durvīm, žņaudzīdams dūres un pūlēdamies savaldīt dusmas. Šorīt, saulei austot, viņš bija pamanījies līdz aizmirstībai piedzerties savā kabinetā. Taču pirms tam viņš bija rūpīgi un salti apsvēris visus iespējamos veidus, kā atriebties par savu izsmieto mīlestību un uzticēšanos. Viņš paņems sev mīļāko un nekaunīgi plātīsies ar viņu, līdz Vitnija par to uzzinās. Sabiedrība, kā jau allaž, izliksies neievērojam precēta vīra aizraušanos. Taču Vitnijai tas ļoti sāpēs. Viņa vairs nevarēs doties kaut kur viena, neizraisot tenku vētru. Un, ja viņa parādīsies sabiedrībā ar kādu citu vīrieti, viņa tiks publiski nosodīta un izstumta.

Bet ar to vēl nebūs gana. Ja Vitnija tiešām iznēsās šo bērnu un viņš būs spiests dot tam savu vārdu, tad Dievs bija viņa liecinieks, ka viņš pat nepalūkosies uz to un neprātos, kas īsti ir tā tēvs. Viņš patrieks to izdzimteni prom no savām acīm. Bet ne jau uzreiz. Vispirms viņš ļaus Vitnijai paturēt bērnu pāris gadu, kamēr viņa tam no sirds pieķersies, un tad ar varu to atņems. Bērns būs viņa lielākais ierocis. Kleitonam bija vienalga, vai tas radies Vitnijas un viņas mīļākā neķītro sakaru rezultātā vai arī tas bija viņa paša alku dzīvs pierādījums.

Vitnija palika stāvam, skatīdamās uz ozolkoka durvīm. Viņas kakls bija sāpīgi sažņaudzies un acis dega, tomēr viņa valdījās, lai nesāktu raudāt. Jo vairāk viņa bija mēģinājusi Kleito-nu lūgties, jo viņš ar lielāku baudu bija mutiski aizskāris viņu. Kā sastingusi Vitnija aizsoļoja pa garo gaiteni uz savu istabu, kur viņu gaidīja drošība.

Mērija un Klarisa lielajā istabā patlaban pārkravāja Vitnijas mantas, un telpā valdīja nekārtība.

- Ja jums nekas nebūtu iebilstams, - Vitnija ierunājās, ar pūlēm ievilkdama elpu, - es gribētu kādu laiciņu palikt viena. Jūs varēsiet to visu pabeigt vēlāk.

Abas kalpones izskatījās tik skumjas un līdzjūtīgas, ka Vitnija vairs nespēja to izturēt.

Kad abas bija izgājušas, Vitnija palūkojās visapkārt, pūlēdamās saprast, kas īsti ar viņu noticis. Kleitons tik tiešām bija atteicies no viņas tikai tāpēc, ka viņu mīlestības rezultātā pasaulē jānāk bērnam.

Pirmo reizi kopš iepriekšējā vakara Vitniju pārņēma pēkšņas dusmas. Kopš kura laika grūtniecībā bija vainojama tikai sieviete? Interesanti, ko gan viņš bija iztēlojies par viņu mīlēšanās rezultātu? Kaut arī Vitnija bija naiva, viņa tomēr zināja, ka bērni rodas tieši tā. Viņai piepeši sagribējās mesties atpakaļ pie Klei-tona un iemest to viņam sejā.

Jo vairāk Vitnija par to domāja, jo vairāk sašuta. Paslējusi zodu, viņa piegāja pie zvana auklas un izsauca Klarisu.

- Liec izgludināt manu zilo zīda kleitu, - viņa pavēlēja, - un lai pēc vakariņām tiek pagādāta kariete! Es došos izklaidēties.

Pēc četrām stundām Vitnija atkal ienāca ēdamistabā. Viņas mati bija savīti gleznās cirtās, ko saturēja safīru un briljantu virkne. Gar ausīm glaudās vieglas sprogas. Ja jau viņiem vajadzēja turpmāk dzīvot kā svešiniekiem, tad viņi vismaz varēja dzīvot kā draudzīgi svešinieki. Bet, ja Kleitons domāja, ka pēc bērna piedzimšanas viņš varēs atkal naktīs nākt pie viņas un turpināt iesākto... nu, tad nepazina Vitniju tik labi, kā pats bija iedomājies!

Brīdī, kad Vitnija iegāja istabā, Kleitons automātiski piecēlās kājās. Vitnijai atlika uzmest vīram tikai vienu vienīgu skatienu, un viņa jau izjuta tik spēcīgas ilgas, ka noreiba galva. Viņš bija tik skaists, tik neizturami izskatīgs... ja viņš būtu tikai viegli pasmaidījis, Vitnija būtu metusies viņam ap kaklu un lūgusies... lūgusies - pēc kā? Pēc piedošanas par to, ka viņa mīl savu vīru? Vai par to, ka nes sevī viņa bērnu?

Vairākas reizes abu klusējošās maltītes laikā Vitnija pamanīja, ka Kleitona skatiens aizķeras pie viņas krūtīm, kas burvīgi pacēlās virs tērpa dziļā izgriezuma. Un katru reizi, kad Kleitons atkal novērsās, Vitnijai radās sajūta, it kā viņš pamazām kļūtu aizvien niknāks. Gandrīz bija jādomā, vai tikai viņš nav greizsirdīgs. Galu galā šī taču bija pirmā reize, kad abi kaut kur devās atsevišķi. Kad Kleitona skatiens atkal aizslīdēja pie viņas krūtīm, Vitnija nevainīgi painteresējās:

- Vai tev patīk mana jaunā kleita?

- Ja tu esi nodomājusi izlielīties ar saviem jaukumiem visai pasaulei, tad tā tev ir īsti piemērota, - Kleitons ciniski izmeta.

- Vai tu jau esi iekārtojies savā jaunajā istabā? - viņa vaicāja.

Kleitons atgrūda šķīvi, it kā abu saruna būtu sabojājusi viņam ēstgribu, un piecēlās.

- Tā man patīk daudz labāk par to vietu, kur biju dzīvojis pirms tam, - viņš ledaini paskaidroja un, nebilzdams vairs ne vārda, pagriezās uz papēža un izgāja no istabas. Pēc brīža aiz viņa aizvērās ārdurvis un Vitnija izdzirdēja aizbraucošas karietes troksni. Viņa jutās slima, pagurusi un nožēlojama. Tomēr tad Vitnija devās uz Vilsonu viesībām un tīšām palika tur pāri pusnaktij, gandrīz cerēdama, ka Kleitonam nepatiks, ja viņa tik vēlu paliek ārpus mājas bez viņa, un ka nākamreiz viņš Vitniju pavadīs.

Vitnija jutās pārgurusi līdz nāvei, taču strauji uztrūkās, kad viņas kariete iegriezās Kleimoras piebraucamajā ceļā. Kleitons tieši tobrīd kāpa ārā no savas karietes, un Vitnija pamanīja, ka viņš dusmās sakodis zobus.

- Ja tu turpināsi tik ilgi nenākt mājās, jau pēc nedēļas par tevi tenkos visa Londona, - viņš izmeta.

Vitnija apstājās, turēdama vienu roku uz savas istabas durvju roktura.

- Tiklīdz mans stāvoklis kļūs acīm redzams, es vairs nevarēšu rādīties sabiedrībā, - viņa paziņoja un tad tīras spītības labad atmeta galvu un piebilda, - turklāt šodien es tiešām burvīgi pavadīju laiku!

Vitnija gan nebija īsti pārliecināta, tomēr viņai šķita, ka Kleitons klusi nolamājas.

Nākamajā rītā Vitnija devās uz staļļiem un izdzirdēja strupu aizliegumu kāpt zirgam mugurā. Viņu pārņēma apjukums, aizvainojums un dusmas. Turklāt Vitnija jutās arī apkaunota, tāpat kā zirgupuiši, kuriem nācās paskaidrot, ka tāda bijusi viņa gaišības pavēle. Vitnija jutās pārāk sašutusi, lai padomātu, ko dara. Nebildusi ne vārda, izskatīdamās pēc īstas hercogienes, viņa apcirtās uz papēža un devās atpakaļ uz mājām, iegāja pa durvīm, pa gaiteni aizsoļoja uz Kleitona kabinetu un atrāva durvis, pat nepūlēdamās pieklauvēt.

Kleitons sēdēja pie rakstāmgalda, un viņam pretī pusaplī bija sasēdušies vairāki vīri. Tie visi pielēca kājās, vienīgi Kleitons piecēlās manāmi negribīgi.

Veltījusi pārsteigtajiem vīriešiem eņģelisku smaidu, Vitnija sacīja:

- Piedodiet, kungi, man nebija ne jausmas, ka pie mana vīra ieradušies apmeklētāji. - Tad viņa vērsās pie Kleitona, kurš kā sastindzis stāvēja pie sava rakstāmgalda. - Stallī noticis kāds pārpratums. Izskatās, neviens nesaprot, ka Hans pieder man. Vai lai es viņiem to pasaku, vai arī tu pats gribi to paskaidrot?

- Pat nedomā sēsties zirgam mugurā! - viņas vīrs briesmīgā balsī iesaucās.

- Piedodiet, ka iztraucēju jūsu sarunu, - Vitnija izgrūda, aiz kauna pietvīkusi, ka Kleitons svešu cilvēku klātbūtnē runājis ar viņu tik pazemojošā tonī. Viņa nikni aizbrāzās uz savu istabu. Tas bija neprāts, nežēlīgs, neiedomājams neprāts.Tagad Kleitons bija nolēmis neļaut viņai darīt neko tādu, lai viņa varētu izklaidēties. Viņš gribēja laupīt pat pēdējo prieku, kas viņai dzīvē bija atlicis. Vitnija norāva jātnieces cepuri. Viņa necieta valkāt šīs muļķīgās cepures, jo pusi prieka no izjādes viņai sagādāja vējš, kas plivināja matus. Paspērusi divus soļus uz ģērbistabas pusi, grasīdamās pārģērbties, Vitnija piepeši pārdomāja.

Aizjoņojusi atpakaļ uz stalli, viņa uzmeta pirmajam zirgu-puisim, kas mēģināja nostāties viņai ceļā, tik augstprātīgi nicinošu skatienu, ka tas pakāpās malā, un apņēmīgi iesoļoja Hana steliņģī. Viņa pati noķēra zirgu, uzlika tam pavadu un tad piegāja pie steķa, uz kura atradās segli, ar katru mirkli kļūdama aizvien drosmīgāka. Galu galā neviens neuzdrošinātos pieskarties viņai un neļaut darīt to, ko viņa apņēmusies izdarīt. Tikai ar trešo reizi Vitnijai beidzot izdevās uzmest smagos seglus Hana mugurā. Viņa savilka seglu siksnu, cik cieši vien spēdama, klusībā cerēdama, ka tā turēsies, un tad izveda zirgu no staļļa.

Vitnija pavadīja zirga mugurā trīs stundas. Jau pēc pirmās viņa jutās nogurusi, tomēr nevēlējās griezties atpakaļ. Kopš mirkļa, kad viņa ar Hanu izjāja pa vārtiem, viņa bija zinājusi, ka Klcitonam par viņas rīcību tiks paziņots, un Vitnijai bija bail no mirkļa, kad nāksies stāties viņam pretī.

Vitnija bija domājusi, ka sadursme notiks vēlāk; viņa nebija cerējusi, ka Kleitons viņu sagaidīs pie staļļiem. Tur nu viņš stāvēja, ar plecu nevērīgi atbalstījies pret balsināto žogu, un mierīgi sarunājās ar vecāko zirgupuisi. To redzot, Vitnija iekšēji sarāvās. Viņa zināja, ka šī nevērīgā, gandrīz paviršā stāja ir tikai ārēja un zem tās slēpjas nāvīgs niknums, ko viņai tūlīt nāksies izjust.

Kad Vitnija aizrikšoja Kleitonam garām, viņš it kā nevērīgi pastiepa roku un sagrāba Hanu aiz pavadas, strauji apturēdams zirgu. Viņa acīs bija redzami biedējoši draudi, bet balss skanēja tik ledaini, tik klusi, ka Vitnijas sirds sāka bailēs dauzīties.

- Kāp zemē!

Vitnijai uz mirkli iešāvās prātā zibenīgi apgriezt Hanu un aizauļot nezināmās tālēs, taču tad Kleitons tajā pašā briesmīgajā balsī uzsauca:

- Nemaz nemēģini, es tevi brīdinu.

Sev par lielu saniknojumu un dusmām, Vitnija juta, ka vaigi piesarkst, bet rokas sāk trīcēt. Norijusi siekalas, viņa neapzināti bērnišķīgā žestā pastiepa rokas pret vīru.

- Vai tu man palīdzēsi nokāpt?

Kleitons rupji izrāva viņu no segliem.

- Kā tu uzdrošinies man nepaklausīt! - viņš nošņāca, nežēlīgi saspiezdams Vitnijas augšdelmu un aizvilkdams viņu prom no zirgupuišu un staļļapuišu ziņkārīgajām acīm.

Vitnija nogaidīja, kad viņi atradās pietiekami tālu no staļļa, izrāva roku un apcirtās.

- Tev nepaklausīt? - viņa atkārtoja, piecirzdama kāju. - Vai tu tik tiešām gribi man atgādināt manu laulības zvērestu? Kāpēc gan... Vai nevēlaties, lai es jums atgādinu jūsējo, mans kungs?

- Es tevi brīdinu. Tikai vienu pēdējo reizi, - Kleitons klusu nošņāca. - Ja gribi, sauc to par padomu.

- Ja man būtu vajadzīgs padoms, - Vitnija atcirta, un viņas acis liesmoja kā smaragdzaļa uguns, - tad tu būtu pēdējais cilvēks pasaulē, kam es to lūgtu! - Viņa jau atvēra muti, lai piebilstu ko vairāk, taču tad aprāvās, redzēdama, kā pārvērtusies Klei-tona seja.

- Ja tu man vēl tikai vienu vienīgu reizi runāsi pretī, es likšu tevi ieslēgt istabā līdz brīdim, kamēr būs piedzimis tavs ban-dubērns.

- Par to nu es nešaubos! - Vitnija cirta pretī, ienīzdama Klei-tonu, ka tas viņas mazuli nosaucis par bandubērnu. - Tu esi visnejaukākais, visnežēlīgākais... tu esi krāpnieks un melis! Kā tu uzdrošinies apgalvot, ka mīli mani, un tad tā izturēties pret mani? Un vēl kas, mans kungs hercog, - viņa izgrūda, vai aizrīdāmās dusmās, - un es esmu pārliecināta, ka tev tas būs milzīgs pārsteigums, - tā nu tas ir, ka no mīlēšanās rodas bērni!

Kleitonu šis muļķīgais “atklājums” tā satrieca, ka viņš pat nepaguva izvairīties. Vitnija no visa spēka iecirta viņam pļauku un atkāpās, izskatīdamās kā sadusmota dieviete savā skaistajā niknumā.

- Nu, tagad tu vari droši iesist arī man! - viņa kliedza. - Tu taču gribi man nodarīt pāri. Kas tad nu? Kur palikusi tava vēlēšanās mani mocīt? - viņa izsmējīgi piebilda, izlikdamās neredzam, ka Kleitona deniņos pulsē dzīsla. - Nu tad labi vien ir, jo es esmu pietiekami nikna, lai to izdarītu vēlreiz! - Viņa plaši atvēzējās un ievaidējās sāpēs, jo viņas roka tika sagrābta sekundes simtdaļu pirms tam, kad tā būtu triekusies Kleitonam sejā.

Aizlauzis roku viņai aiz muguras, Kleitons pierāva Vitniju sev klāt.

-Tu esi skaista, viltīga, melīga maza maita, - viņš nikni uzkliedza. - Bet tagad vismaz vienu reizi mūsu pārpratuma dēļ nodibinātās kopdzīves laikā tev ir jāpasaka man patiesība. Tikai vienu vienīgu reizi. Es zvēru, ka man būs vienalga, vai tu teiksi “es nezinu” vai arī “jā”

- Tu man zvēri? - Vitnija apcirtās. - Tāpat kā tu zvērēji mūsu kāzās? Tāpat kā tu šajā mājā zvērēji vairs nekad nedarīt man pāri? Tavs vārds nav vērts ne...

- Vai tas ir mans bērns? - Kleitons jautāja, nežēlīgi saspiezdams sievas roku vēl ciešāk.

Vitnijas acis iepletās plati jo plati; viņas maigās lūpas pavērās satriektā neticībā, kas izskatījās tik pārliecinoša, ka Klei-tonam uz īsu mirkli iešāvās prātā, vai tikai viņš nav nejauki kļūdījies. Vitnijas acīs izsprāga sašutuma asaras.

- Vai tas ir tavs? Tavs? - Vitnijas balss kļuva aizvien skaļāka, un tad viņa negaidot sabruka pret Kleitonu. Viņas pleci izmisīgi drebēja.

Kleitons atlaida viņas roku. Viņam gribējās atgrūst no sevis slaido, trīcošo stāvu. Un tikpat ļoti viņam gribējās apskaut Vit-niju un iespiest seju viņas matos. Bet vairāk par visu viņš ilgojās ienest viņu mājā un remdēt savas sirdssāpes ar viņas augumu. Vitnija ar abām rokām turējās pie viņa svārku atlokiem, piespiedusi seju Kleilonam pie krūtīm, atkārtodama vēl un vēlreiz:

- Vai tas ir tavs?

Kleitons uzlika plaukstas uz viņas rokām, ne maigi, tomēr arī ne rupji, un atstūma Vitniju no sevis. Viņa šņukstēja, un Kleitonu piepeši pārņēma negribēta vainas apziņa. Viņš nolaida rokas, un Vitnija lēni pacēla galvu. Viņa neraudāja - viņa smējās! Viņa histēriski smējās. Un turpināja smieties arī tad, kad no visa spēka iecirta Kleitonam pļauku tā, ka viņa galva parāvās sāņus, un ieskrēja mājā.

Lēni un domīgi Kleitons sekoja sievai. Iegājis kabinetā, viņš aizvēra durvis un ielēja sev krietnu glāzi. Vismaz divas lietas viņam tagad bija pilnīgi skaidras: Vitnijas labās rokas sitiens bija satriecošs. Un bērns bija no viņa.

Lai arī ko Vitnija bija melojusi - par savas ierašanās iemeslu, par to, kāpēc bija apprecējusies ar viņu, - lai nu kā, bet šis nicinājuma pilnais skatiens, ko viņa Kleitonam bija uzmetusi, dzirdot jautājumu, vai bērns ir no viņa, bija neviltots. Savu braucienu laikā uz Londonu viņa nebija gulējusi ar savu mīļāko. Neviens vainīgs cilvēks nebūtu spējis notēlot tādu satriektu šausmu vai satricināta niknuma pilnu skatienu. Kopš kāzām Vitnija nebija viņu krāpusi. Lai nu ko, bet to viņa nebija darījusi. Bērns bija no viņa. Kleitons zināja to tikpat droši kā to, ka Vitnija pirms septiņiem mēnešiem bija ieradusies pie viņa, domādama, ka viņai būs vajadzīgs tēvs kāda cita vīrieša bērnam. Kleitona niknums mazliet noplaka.

Diemžēl ar Vitniju notika tieši pretējais. Ak, šis ļaunais, rupjais, nicināmais... viņš bija traks! Nenormāls! Un viņa arī sajuks prātā, ja paliks kopā ar viņu. Jo pat tajā brīdī, kad Kleitons pirms brīža bija saukājis viņu briesmīgos vārdos un spiedis viņai roku, Vitnija bija jutusies laimīga, ka atkal var cieši Kleitonam piekļauties. Pat tobrīd viņa bija gribējusi just sev apkārt apvijamies Kleitona rokas. Ja viņa te paliks, tad noteikti sajuks prātā.

Vitnija pūlējās neievērot sāpes, kas viņu pārņēma, apzinoties, ka nāksies pamest Kleitonu, un mēģināja izdomāt, kurp lai dodas. Viņas tēvs nebija tik apņēmīgs, lai varētu pasargāt meitu no sava znota, ja Kleitons nolemtu pieprasīt, lai Vitnija atgriežas Kleimorā. Viņai palīdzēs krustmāte Enna un tēvocis Edvards. Vitnija viņiem uzrakstīs un palūgs, vai nevar ierasties Parīzē pie viņiem ciemos. Tur viņa visu paskaidros. Vitnija gan nezināja, vai Kleitona neiedomājami ietekmīgā vara spēja aizskart viņu arī Parīzē, taču varbūt viņš atriebtos, izmantodams savu ietekmi Anglijā, lai sagrautu tēvoča diplomātisko karjeru.

Tātad atlika tikai visu paskaidrot tēvocim Edvardam un ļaut, lai viņš pats izlemj, ko darīt.

Vitnija noslīga krēslā pie rakstāmgalda, atvēra atvilktni un, pasniegusies pēc zilā vēstuļpapīra lapas, pamanīja uz kārtīgās kaudzītes saņurcītu zilu papīra lodi. Gandrīz vienaldzīgi viņa to pagrozīja pirkstos, pamanīja, ka uz papīra kaut kas ir uzrakstīts, un izgludināja lapu, lai palūkotos, vai tas nav kaut kas vajadzīgs un saglabājams.

“Sev par lielu pazemojumu esmu atklājusi... ” Vitnija atcerējās, kā Emīlijas mājās bija paslēpusi šo neaizsūtīto vēstuli starp neizmantotajām papīra lapām, lai to neatrastu kalpotāji. Taču tagad tā bija saņurcīta un atradās pašā papīru kaudzes virspusē. Kāds to bija uzgājis, taču Kleimorā Vitniju apkalpoja tikai Mērija un Klarisa, un viņas nemūžam nebūtu rakņājušās pa savas kundzes rakstāmgaldu.

Šķita tik pazemojoši domāt, ka šo vēstuli kāds būtu varējis izlasīt, un Vitnija pūlējās iedomāties, kurš gan būtu to darījis. Pirms divām dienām, kad viņa bija priecīgi noglabājusi atvilktnē mazo zīdaiņu krekliņu, lai Kleitons to varētu atrast, atvilktne bija kārtībā, un neviens cits... tikai Kleitons... ak Dievs!

Vitnija gandrīz pielēca kājās no krēsla - viņa taču bija aizsūtījusi Kleitonu paņemt no rakstāmgalda atvilktnes krustmātes vēstuli.

- Un tu atradi šo te, - viņa skaļi noelsās, it kā Kleitons atrastos tepat istabā. - Mīļais Dievs, tu atradi šo te!

Vitnijai drebēja rokas un reiba galva, pūloties domāt, ko Kleitons būtu varējis secināt no lasītā. Viņa piespieda sevi palūkoties uz vēstuli tā, it kā viņa būtu to atradusi, nevis rakstījusi. Datums. Viņi bija nosolījušies ik gadu svinēt to dienu, kad Vitnija bija ieradusies Kleimorā, un šī vēstule bija datēta tieši dienu pirms tam. To izlasījis, Kleitons noteikti secinātu - nē, noticētu'! - ka Vitnija tovakar ieradusies viņa mājās, domādama, ka ir stāvoklī. Tas Kleitonu dziļi sāpinātu, jo viņš reiz bija Vitnijai sacījis, ka nekas, ko viņa jebkad izdarītu, nenozīmētu viņam vairāk par to, kā viņa tovakar atnākusi, mīlēdama Kleitonu un gribēdama, lai viņš to uzzinātu.

Ļoti labi, tad nākamais, par ko viņa prātotu, atradusi šādu vēstuli, būtu tas, kam tā ir domāta. Piecēlusies, joprojām turēdama vēstuli rokā, Vitnija satraukta sāka soļot šurpu turpu. Spriežot pēc Kleitona izturēšanās, viņš noteikti bija nodomājis, ka vēstule domāta kādam citam. Labi, bet viņš taču zināja, ka tajā briesmīgajā naktī bija laupījis viņai jaunavību un bērns tikpat labi varēja būt no viņa. Kā gan Kleitons uzdrošinājās tā niknoties tikai tāpēc, ka viņa varbūt gribējusi lūgt kādam citam palīdzību vai padomu? Kāpēc gan lai viņa to nedarītu - galu galā brīdī, kad šī vēstule tika uzrakstīta, viņi nemaz nesarunājās viens ar otru. Viņa taču tikpat labi varēja rakstīt krustmātei vai tēvam! Taču, spriežot pēc Kleitona vētrainās reakcijas, viņš acīmredzot nebija tā nodomājis.

Viņš mocīja Vitniju tāpēc, ka jutās sāpināts. Un tāpēc, ka bija sadusmots, jo viņa griezusies pie kāda cita... pie cita vīrieša... pēc palīdzības. Viņš bija aizskarts. Un greizsirdīgs.

- Muļķis tāds! - Vitnija nošņāca tukšajā istabā. Viņa jutās tik atvieglota un laimīga, ka bija spējīga vai virpuļot. Nemaz nebija tā, ka Kleitons negribētu viņu bērnu! Un tomēr, kaut arī Vitnija jutās tik atvieglota, viņa bija gatava ar lielāko prieku nožņaugt Kleitonu pati savām rokām!

Viņš atkal bija izrīkojies tāpat! Tieši tāpat kā briesmīgajā naktī, kad bija atvilcis Vitniju šurp. Viņš bija apsūdzējis Vitniju par paša iedomām, tad notiesājis viņu, atzinis par vainīgu un sodījis, pat neteikdams, kāda nozieguma izdarīšanā viņa tiek apsūdzēta. Pat nedodams viņai iespēju kaut ko paskaidrot! Un tagad - tagad - viņš tik tiešām bija noticējis, ka varēs gluži vienkārši atstumt savu sievu, pārvākties uz citu mājas spārnu un izlikties, ka viņu laulība nekad nav pastāvējusi.

Vitnija drebēja atvieglojumā un apņēmībā. Tā nu bija pēdējā, pēdējā reize, kad Kleitons varēs izgāzt uz viņu savas dusmas, neļaudams viņai vispirms kaut ko paskaidrot!

Un, ja Kleitons kaut vai uz mirkli bija iedomājies, ka varēs mīlēt Vitniju tik stipri, kā viņa to apzinājās, un tomēr salti uzgriezt viņai muguru un aiziet, nu, tad viņam nāksies iemācīties rīkoties citādi. Kā gan viņš spēja būt tik gudrs un saprātīgs un vienlaikus domāt, ka varēs dusmās atgrūst savu sievu, lai arī ko viņa būtu izdarījusi - vai arī izdarījusi tikai viņa domās!

Kaut kā, kaut kādā veidā viņai vajadzēja piespiest Kleitonu paskaidrot, kāpēc viņš tā rīkojies. Vitnijai nemaz nerūpēja, kā tas noticis un kā viņš to izdarījis. Viņas dēļ Kleitons varēja mierīgi mest apvainojumus viņai sejā. Patiesībā, Vitnija ar skumju smaidu nodomāja, tieši tā viss katrā ziņā arī notiks, jo viņai nenāca ne prātā lūgties, lai Kleitons kaut ko paskaidro; viņa to jau reiz bija mēģinājusi darīt, un tam nebija nekādas jēgas. Tātad Vitnijai neatlika nekas cits kā vien Kleitonu saniknot vai padarīt greizsirdīgu tiktāl, lai viņš pilnīgi zaudētu savaldīšanos un uzbruktu viņai par to, ko viņa it kā ir izdarījusi.

Un, kad tas notiks, viņa mierīgi pastāstīs visu par šo vēstuli. Viņa liks Kleitonam rāpot viņai pie kājām un lūgt piedošanu. Vitnijas sejā atplauka brīnišķīgs smaids. Ak, kādas muļķības! Viņai tas nemūžam neizdosies. Viņa visu paskaidros, cik ātri vien spēdama, un tad metīsies Kleitonam ap kaklu un apreibs no prieka un ilgām, kad vīra stiprās rokas viņu apskaus.

Taču pagaidām viņai nāksies saņemties, lai nevajadzētu izskatīties skumjai un padevīgai. Viņa būs apburoša un jautra, līdz Kleitons sāks ilgoties pēc tā, kas viņiem agrāk piederējis, un darīs to tikmēr, kamēr vairs nespēs izturēt. Vitnija nolēma, ka sākumā mēģinās saudzīgi un uzmanīgi Kleitonu izaicināt un tikai tad, ja tas neizdosies, pamatīgi sakaitinās viņu.

Pie Kliftoniem šovakar bija paredzēts liels sarīkojums. Vitnija gan nebija īsti pārliecināta, vai Kleitons grasījās doties turp. Bet viņa pati gan.

Viņa ārkārtīgi rūpīgi uzposās smaragdzaļajā tērpā, ko kāzu ceļojuma laikā bija pasūtījusi Parīzē. Tai bija visdziļākais kakla izgriezums, kādu Vitnija jebkad bija valkājusi, un viņa klusībā pasmaidīja, aplikdama smaragdu un briljantu kaklarotu un pieskaņotos auskarus un aproci.

- Kā es izskatos? - Vitnija pavaicāja Klarisai un apgriezās.

- Kaila kā no mātes miesām nākusi, - Klarisa paziņoja, uzmetusi nosodošu skatienu tērpa kakla izgriezumam.

- Tas gan ir mazliet trakāk, nekā es parasti esmu ieradusi valkāt, - Vitnija piekrita, un viņas acīs iedzirkstījās jautrība, - taču diez vai mans vīrs gribēs, lai es šajā tērpā kaut kur dodos bez viņa, vai ne?

Smaragdzaļajam zīdam čaukstot, Vitnija iesoļoja viesistabā. Kleitons patlaban pie galda lēja sev dzērienu. Viņa garais, atlētiskais augums tumšzilajos svārkos un biksēs izskatījās lieliski.

Kontrastējot ar tumši zilo audumu, viņa krekls un kaklauts mirdzēja spožā baltumā. Kleitons izskatījās neizturami skaists. Arī neizsakāmi saniknots - pēc tam, kad bija pārlaidis skatienu Vit-nijas vizuļojošajam, zaļajam tērpam un sastindzis, ieraugot kairinošo miesu kleitas dziļajā izgriezumā.

- Kur tad tu grasies doties? - viņš klusi un draudīgi noprasīja.

- Kur es došos? - Vitnija atkārtoja, pamanīdamās izskatīties pagalam nevainīga, par spīti sava tērpa pavedinošajam vilinājumam. - Mēs Šovakar apsolījām iet pie Kliftoniem. Ja tev nekas nebūtu pretī, es labprāt iedzertu glāzi vīna, - viņa piebilda un pasmaidīja.

Kleitons izrāva vīna pudeli no skapī iebūvētā režģa.

- Sasodīti slikti, jo mēs pie Kliftoniem neiesim.

- Ak tā? - Vitnija noteica, pieiedama pie Kleitona, lai paņemtu glāzi. - Žēl gan, jo tad tu palaidīsi garām burvīgas viesības. Man vienmēr ir licies, ka Kliftonu balles ir labākas par...

Kleitons lēni pagriezās un uzmetās ar gumu uz skapīša malas.

- Es nebraukšu pie Kliftoniem, - viņš salti paziņoja. - Bet tu šovakar vispār neiziesi no mājām. Vai tas ir pietiekami skaidri sacīts, Vitnija?

- Vārdi tika izrunāti pietiekami skaidri, - Vitnija atteica. Viņa pagriezās, joprojām turēdama rokās glāzi, un cēli izslīdēja no istabas. Vitnija jutās satriekta. Kleitons nevēlējās ņemt viņu līdzi pie Kliftoniem un vienai doties turp arī neatļāva.

Ar svecēm izgaismotajā ēdamistabā viņu maltīte noritēja stingā klusumā. Vitnija slepeni vēroja Kleitonu. Vakariņas jau bija gandrīz galā, kad viņas skatiens nejauši pievērsās vīra rokai. Kleitona pirkstā vairs nebija rubīna gredzena, ko viņa tam bija uzdāvinājusi kāzu naktī. Vitnijas sirds sažņaudzās, skatoties uz gaišo svītru vietā, kur bija atradies gredzens; kopš brīža, kad viņa to bija uzvilkusi Kleitonam pirkstā, viņš ne reizi nebija to noņēmis.

Pacēlusi acis, Vitnija pamanīja, ka Kleitons vēro viņas sāpīgo reakciju ciniskā uzjautrinājumā. Un, par spīti aizvainojumam, Vitniju pārņēma dusmas. Apņēmīgi paslējusi zodu, viņa tomēr nolēma doties uz viesībām. Ja arī tāpēc viņai nāksies iet kājām, viņa tik un tā dosies turp arī bez. Kleitona.

Bija jau pāri vieniem naktī, bet lepnajā kungu spēļu klubā, starp kura biedriem bija arī Klcitons, laikam nekad netika piešķirta liela nozīme. Viņš mierīgi sēdēja, īpaši nepievērsdams uzmanību ne apkārtējām sarunām, ne arī kārtīm, ko turēja rokā.

Lai arī cik viņš šovakar būtu dzēris, lai arī cik ļoti censtos, tomēr nespēja koncentrēties ne spēlei, ne arī aizrautīgajām savu draugu un paziņu vīrišķīgajām sarunām. Viņš bija apprecējis raganu, kas bija iedūrusies viņam sirdī kā skabarga. Bija tik neticami sāpīgi paturēt Vitniju tur un vēl sāpīgāk - mēģināt viņu no turienes izraut. Kleitona domas atkal un atkal atgriezās pie tā, kā Vitnija šovakar bija izskatījusies sasodītajā zaļajā kleitā, tik satriecošā neķītrībā atklādama savus daiļumus. Viņa rokas bija burtiski niezējušas aiz vēlēšanās sajust plaukstās šo pumpuram līdzīgo maigo ādu. Iekāre, nevis mīlestība. Viņš to vairs nesauks par mīlestību. Viss, ko Kleitons tagad juta pret Vitniju, bija reti iekāres uzplūdi. Biežāk nekā reti.

Kā gan Vitnija vispār iedomājās, ka varētu tādā kleitā doties kaut kur viena! Pie velna, un ko gan viņa domāja, izturēdamās tā, it kā viņš būtu aizliedzis doties izjādēs, lai viņu paspīdzinātu? Viņš bija devis šo pavēli staļļa strādniekiem jau pirms vairākām dienām, nojautis par Vitnijas grūtniecību un nolēmis, ka viņa pati to nezina. Turklāt Klcitonu nepavisam neinteresēja, ko šī pretīgā, mazā mele par to domāja. Viņam nevajadzēja paskaidrot savu rīcību; Vitnijai jādara tā, kā viņš liks. Un tas, Kleitons nodomāja, uzmezdams žetonus uz galda vidū saliktās kaudzes, bija galīgi un negrozāmi!

- Priecājos jūs redzēt, Kleiton, - Viljams Bāskervils sacīja draudzīgā sirsnībā, apsēzdamies brīvajā krēslā pretī hercogam. - Patiesībā esmu pārsteigts, jūs te ieraugot.

- Kāpēc? - Kleitons vienaldzīgi vaicāja.

- Es nupat redzēju jūsu sievu Kliftonu viesībās. Man likās, ka arī jūs tur būsiet, - Bāskervils paskaidroja, aizņemts ar savu žetonu kārtošanu kaudzītēs, jo gatavojās piedalīties spēlē. - Viņa izskatījās burvīgi, un es viņai to pateicu. - Dzirdot šo nevainīgo teikumu, hercogs uzmeta Bāskervilam tik satriektas neticības pilnu skatienu, ka Bāskervils tūdaļ sāka pieklājīgi taisnoties. - Jūsu sieva vienmēr izskatās burvīgi. Es to viņai vienmēr pasaku. - Iztrūcinātas neizpratnes pārņemts, Bāskervils noskatījās, kā hercogs lēnām izslējās krēslā un paliek tā taisni sēžam, turklāt ar stiklainu skatienu. Izmisīgi pūlēdamies apjēgt, kā gan būtu varējis hercogu aizskart, Bāskervils nelaimīgā kārtā nāca pie aplama slēdziena, ka viņa komplimenti būs šķituši visai pavirši dāmas vīram, kurš saskaņā ar baumām nepar asti mīlēja savu jauno sievu. Bezpalīdzīgi pārlaidis skatienu pārējiem, kas sēdēja pie galda, Bāskervils noteica: - Visiem šķita, ka hercogiene izskatās satriecoši skaista - viņai mugurā bija zaļš tērps, lieliski pieskaņots viņas acīm. Arī es viņai teicu, ka tā ir. Patiesībā gan man nācās gaidīt rindā, lai to viņai pateiktu. Hercogienei visapkārt bija visi jaunie zeļļi un arī tādas vecas grabažas kā es. Vesels apbrīnotāju bars.

Ļoti mierīgi, ļoti klusi Kleitons nolika kārtis uz galda un atstūma krēslu. Tad piecēlās, strupi pamāja pārējiem pie galda sēdošajiem vīriem un, nebildis ne vārda saviem draugiem, pagriezās uz papēža un apņēmīgi izsoļoja no telpas.

Aizmirsuši kārtis, pieci pie galda palikušie vīri noskatījās, kā hercogs dodas uz durvju pusi. No pieciem klātesošajiem četri bija precējušies, tikai Bāskervils bija pārliecināts četrdesmit piecus gadus vecs vecpuisis. No piecām pie galda sēdošajām sejām četras vai nu smīnēja, vai arī veltīgi pūlējās apslēpt smaidu. Vienīgi Bāskervils izskatījās nobijies.

- Sasodīts! - viņš nočukstēja, pārlaizdams skatienu pārējiem. - Hercogs man uzmeta velnišķīgu skatienu, kad es pateicu, ka esmu nupat redzējis viņa hercogieni pie Kliftoniem. - Viņš apklusa, briesmīgas domas pārņemts. - Paklau, vai Vestmorlen-di jau ir precējušies tik ilgi, lai varētu sākt ķildoties?

Markusa Rezerforda lūpas noraustījās smieklos.

- Es teiktu, Bāskervil, ka kopš trim minūtēm Vestmorlendi ir jau precējušies pietiekami ilgi, lai sastridētos.

Bāskervila laipno pieri izvagoja drūmas grumbas.

- Mīļais Dievs! Es taču nemūžam nebūtu ieminējies, ka esmu redzējis hercogieni, ja zinātu, ka tas varētu izraisīt skandālu. Viņa ir tik glīta un jauniņa. Man ļoti negribētos radīt viņai kādas nepatikšanas. Esmu pārliecināts, ka viņa nemūžam nebūtu gājusi uz tām nolāpītajām viesībām, ja zinātu, ka Kleimoras hercogam tas nepatiks.

- Jūs tā domājat? - lords Rezerfords noteica, nicīgi sasmai-dījies ar pārējiem precētajiem vīriešiem.

Bāskervils bija pilnīgi pārliecināts par savu taisnību.

- Protams! Ja Kleimoras hercogs viņai neļautu nekur iet, viņa taču paklausītu. Galu galā viņa taču ir hercoga sieva... viņai taču jāklausa vīram, vai ne?

Šos vārdus apslāpēja skaļi smiekli.

- Es reiz sacīju savai sievai, ka viņai nav vajadzīgs tas kažokādas apmetnis, ko viņa tik ļoti iekāro, jo viņai tādu jau bija ducis, - Rezerfords sacīja, brīdi aizmirsis kāršu spēli. - Es ietiepos un paziņoju, ka viņa to nedabūs!

- Viņa taču to nenopirka, vai ne? - Bāskervils satrūcies noprasīja.

- Protams, ne! - Rezerfords iesmējās. - Bet sieva nopirka vienpadsmit jaunus tērpus, kas bija pieskaņoti tiem kažokādas apmetņiem, kas viņai jau bija. Sieva sacīja, ja jau viņai jāstaigā skrandās, tad vismaz neviens neuzdrošināsies apsmiet viņas tērpus. Viņa iztērēja summu, kas trīsreiz pārsniedza jauna kažokādas apmetņa cenu.

- Mans Dievs! Vai jūs viņu iekaustījāt?

- Iekaustīju? - Rezerfords uzjautrināts atkārtoja. - Nē, tas jau nebūtu līdzējis. Turklāt man šāda rīcība neliekas pieņemama. Nē, es viņai nopirku jaunu kažokādas apmetni.

- Bet... bet kāpēc? - Bāskervils bija satriekts.

- Kāpēc, manu labo cilvēk? Es jums pateikšu, kāpēc. Tāpēc, ka man nebija ne mazākās vēlēšanās pamazām izputēt, kamēr viņa aizmirstu savu aizvainojumu. Tērpi maksā velnišķīgi dārgi, bet dārgakmeņi... par dārgakmeņiem viņa vēl nebija paguvusi iedomāties. Nopirkdams viņai apmetni, es ietaupīju veselu bagātību.

Kad Vitnija pa platajām marmora kāpnēm zagās uz savu istabu, debesīs jau pamazām ausa rīts. Šovakar viņai bija briesmīgi pietrūcis Kleitona; viņa bija ilgojusies pēc Kleitona rokas, kas viegli apskautu viņas vidukli, pēc Kleitona pārdrošā skatiena, kas pievērstos viņai, un pēc tā prieka, ko viņa izjuta, atrazdamās Kleitona tuvumā. Kā gan viņš tik īsā laikā bija pamanījies kļūt tik neatņemams viņas dzīvē? Vitnija bez viņa jutās pagalam vientulīgi, un viņai neganti gribējās aiznest nelaimīgo vēstuli uz Kleitona istabu un visu viņam paskaidrot. Taču kas notiks nākamreiz, ja viņai neizdosies atrast tādu mājienu kā šī zīmīte, kura spētu izskaidrot vīra dusmas? Tad Klcitons atkal viņu sodītu ar savu niknumu un viņa nespētu aizstāvēties... un bija tik mokoši redzēt, ka mīļotais cilvēks ir saniknots, pat nezinot, kāpēc īsti. Vitnija ne mirkli nenožēloja savu šāvakara atklāto nepakļaušanos Kleitona pavēlei, cerēdama, ka viņš, uzzinājis par sievas nepaklausību, izraisīs sadursmi, kura Vitnijai tik ļoti bija vajadzīga.

Patiesībā viņa pat prātoja, vai rīt pie brokastgalda nevajadzētu nevērīgi ieminēties, ka viņai pie Kliftoniem klājies ļoti jautri. Jā, Vitnija nolēma, savas istabas tumsā taustīdamās pēc lampas, tā bija lieliska doma.

Taču tad viņa tūdaļ pārdomāja, jo brīdī, kad istaba kļuva gaiša, viņa ar acs kaktiņu pamanīja spožā zābakā tērptu kāju, kas bija nevērīgi atbalstīta pret celi, un tumšzilus cimdus, kuri laiski sitās pret zilām biksēm. Vitnijas izbailes tūdaļ aizstāja pēkšņa iedvesma, un viņa izlikās, ka neko nav redzējusi. Pacēlusi rokas, viņa devās uz ģērbistabu, pa ceļam raisīdama vaļā kleitas auklo-jumu. Ja vien izdotos uzvilkt kādus no viņas pavedinošajiem rīta-svārkiem, varbūt Kleitona dusmas aizstātu iekāre, un tad...

- Nevelc to nost! - Kleitona balss asi noskaldīja. - Kamēr es nebūšu aizgājis.

Vitnija apcirtās, viņa indīgā balss toņa iztrūcināta.

Klcitons piecēlās kājās un gāja viņai klāt ar plēsīgas panteras grāciju. Vitnija sāka instinktīvi kāpties atpakaļ, tad aprāvās un palika stāvam. Kleitona seja kļuva salta un draudīga. Klusā, niknā balsī viņš vaicāja:

- Vai atceries, Vitnija, ko es sacīju, kas notiks, ja tu vēlreiz uzdrošināsies man nepaklausīt?

Kleitons bija draudējis ieslēgt viņu istabā līdz bērna piedzimšanai. Vitniju pārplūdināja dusmas un bailes... un arī tik milzīga mīlestība, ka viņas balss pat iedrebējās.

- Jā, es atceros, - viņa sāpīgi nočukstēja. - Es atceros visu, ko tu man esi teicis. Es atceros tos vārdus, ko tu man čukstēji, būdams tik dziļi manī, ka man šķita, tu esi aizskāris manu sirdi. Es atceros...

-Aizveries! - Kleitons dusmīgi uzsauca. - Citādi, lai Dievs man stāv klāt, es...

- Es atceros tavu roku pieskārienu savai ādai, kad tu mani glāsti un...

Kleitons sāpīgi saspieda viņas plecus un sapurināja tik spēcīgi, ka Vitnijai atliecās galva.

- Nolādēts! Es teicu, lai tu izbeidz!

- Es nevaru. - Vitnija nodrebēja Kleitona roku radītajās sāpēs. - Es nespēju apstāties, jo mīlu tevi. Es mīlu tavas acis, tavu smaidu un tavu...

Ar nežēlīgu rāvienu Kleitons pievilka viņu sev klāt, un viņa lūpas piekļāvās Vitnijas mutei nesavaldīgā, sāpīgā skūpstā, kas bija domāts, lai apklusinātu, nodarītu sāpes un atriebtos. Vitnija tikai ar pūlēm spēja paelpot, taču tas viņai bija vienalga; viņa juta Kleitona uzbudinājumu, un, kad viņa skūpstos parādījās neprātīga iekāre un izmisīgas alkas, viņa cieši jo cieši apskāva Klci-tonu un piespiedās viņam klāt.

Kleitons tikpat negaidīti atgrūda Vitniju. Viņš elpoja asi un saraustīti, un viņa seja bija tik pilna rūgtuma, ka Vitnija gandrīz mainīja savu apņemšanos un jau grasījās pati pieminēt vēstuli. Ta-r^1 ču tad viņa tikai drosmīgi paslēja zodu un klusā spītībā paziņoja:

- Es labprāt ļaušos ieslēgties šajā istabā tik ilgi, cik vien tu to vēlēsies, ar nosacījumu, ka tu pats ieslēgsies kopā ar mani. Pretējā gadījumā nekas un neviens nespēs mani šeit noturēt. Ja man nāksies aizdedzināt māju, lai tiktu ārā, es to darīšu.

Kleitons attapās tikai pēc mirkļa. Vitnija izskatījās tik neiespējami skaista, tik jauna un trausla savā nepadevībā, ka viņš noteikti būtu pasmaidījis, ja nebūtu ienīdis gan Vitniju, gan pats sevi. Kleitons bija spiests vēlreiz atgādināt sev, ka viņa ir aprēķina pilna blēde; un tomēr viņa dusmas uz mirkli izgaisināja šis nepiedienīgais piedāvājums ieslēgties istabā kopā ar viņu. Ieslēgties kopā ar Vitniju? Ak Dievs! Kleitons tikai ar pūlēm spēja dzīvot vienā mājā ar viņu, ienīstot Vitniju un tajā pašā laikā līdz sāpēm alkstot pēc viņas.

- Ja tu vēl kaut reizi atstāsi šā īpašuma robežas bez manas atļaujas, - Kleitons izgrūda zemā, draudīgā balsī, - tad tu vēl dabūsi ilgoties pēc tā maiguma, ko es tev parādīju toreiz, kad pirmo reizi atvedu tevi šurp.

Kleitons bija viņai iemācījis lepoties ar to varu, kāda Vitni-jai bija pār viņa augumu, un šis nežēlīgais skūpsts Vitnijai bija apliecinājis, cik ļoti Kleitons joprojām viņu iekāro. Šī apziņa deva viņai drosmi pacelt acis un, viegli nosarkstot, paziņot:

- Es jau ilgojos pēc šā brīža, mans kungs. - Tad, atkal lepni un nepadevīgi saslējusies, Vitnija pagriezās uz ģērbistabas pusi un pa ceļam noteica: - Tomēr es paklausīšu tev vismaz tik daudz, ka pirms iziešanas no šejienes palūgšu tev atļauju.

Izdzirdējusi aizveramies durvis uz gaiteni, Vitnija atslīga pret ģērbistabas sienu, būdama vairāk satricināta, nekā bija vēlējusies Kleitonam izrādīt. Ne jau nu viņas drauds par mājas aizdedzināšanu bija tas, kas neļāva Kleitonam ieslodzīt viņu istabā. Viņa zināja, un arī Kleitons to zināja, ka viņš būtu lieliski varējis kopā ar sievu ieslodzīt ari kādu uzticamu kalponi, kas būtu uzmanījusi Vitniju, neļaujot izdarīt neko sliktu. Taču Vitnijai bija izdevies izsist Kleitonu no līdzsvara, pārdroši piedāvājot ieslēgties kopā ar viņu.

Vitnija zināja, ka rotaļājas ar uguni. Viņa nedrīkstēja riskēt,

sakaitinot Kleitonu tiktāl, lai viņš pavisam izraidītu viņu no mājas. Viņai vajadzēja palikt vīram līdzās, lai izraisītu viņa kaisli; vai nu dusmas, vai arī iekāre drīz vien izraus Kleitonu no viņa saltās klusēšanas.

Tikmēr mājas austrumu spārnā Klcitons gulēja nomodā, drūmi prātodams par savu pagātni un nākotni. Nu jau viņš bija pamanījies atrast izskaidrojumu ikvienam līdz šim nesaprotamam Vitnijas vārdam vai rīcībai. Beidzot viņas uzvedība Elizabetes kāzu svinībās bija kļuvusi pilnīgi skaidra. Viņa bija domājusi nopietni katru to auksto, ļauno vārdu, ko dejojot bija sacījusi viņam. Pēc šīm svinībām turpmāko nedēļu laikā Vitnija bija uzzinājusi par savu grūtniecību vai vismaz nodomājusi, ka ir stāvoklī, un, kad bērna tēvs nebija varējis vai gribējis dot tam savu vārdu, viņa bija izplānojusi, kā ierasties šeit un atjaunot abu zudušo saderināšanos. Un viņš - kā tāds nolādēts muļķis - ar lielu prieku bija ļāvies apmuļķoties.

Kleitons nezināja, cik ilgi spēs dzīvot šādā veidā. Viņa sirds un prāts apzinājās skarbo īstenību, ka starp viņu un Vitniju vairs nekad nekā nebūs, taču ķermenis mocīja viņu ar to pašu nesātīgo iekāri, ko viņš bija jutis vienmēr.

Ja viņi nedzīvotu vienā mājā, varbūt Kleitonam izdotos atrast kādu veidu, kā remdēt savas mokas. Viņš varēja pārcelties uz savu pilsētas māju un atkal sākt kaut ko līdzīgu savai iepriekšējai dzīvei vai ari uz dažiem mēnešiem aizbraukt uz Franciju vai Spāniju. Tas būtu bijis ideāli, taču Vitnija galu galā bija grūta ar viņa bērnu, un, ja grūtniecības laikā rastos kādi sarežģījumi, būtu labi, ja viņš atrastos līdzās.

Nē, pilsētas māja bija tieši tas, kas vajadzīgs. Londonā viņš varētu apmierināt gan savas fiziskās vajadzības, gan arī izklaidēties. Turpmāko dažu mēnešu laikā viņš varētu aizvest Vitniju uz pāris saviesīgiem pasākumiem, un tad, kad viņas grūtniecība kļūs acīm redzama, viņa vairs tik un tā nespēs rādīties sabiedrībā, tāpēc nevienam neliksies savādi, ja viņš visur ieradīsies viens. Kad cilvēki ieraudzīs viņu kopā ar kādu citu sievieti, vecās pļā-rli pukules tūdaļ sāks deldēt mēles un sačukstēties, ka tā “mazā nie-

čība”, ko viņš apprecējis, nav spējusi ilgi viņu noturēt un ka viņas jau visu laiku zinājušas, kā tas beigsies. Šī doma sagādāja Kleitonam zināmu perversu prieku.

Viņš no sirds cerēja, ka Vitnijai piedzims dēls, jo šī bija Kleitona vienīgā iespēja tikt pie mantinieka. Citādi viņam nāktos šajā jautājumā paļauties uz Stīvenu. Paldies Dievam, ka vismaz uz Stīvenu viņš varēja paļauties; viņu zeme un tituls vienmēr bija piederējis kādam Vestmorlendam, un viņu tēvs bija bijis vienīgais zēns no pieciem bērniem.

Nākamajā rītā Vilnija uzrakstīja Kleitonam rūpīgi sacerētu vēstuli, ka lorda Arčibalda vecāki svin savu kāzu gadskārtu, ka viņa ir apsolījusi Emīlijai un Maiklam šovakar apmeklēt lielo banketu un ka viņa būtu ļoti pateicīga, ja Kleitons piekristu viņu pavadīt. Likusi Klarisai aiznest vēstuli uz austrumu spārnu, Vitnija sāka soļot šurpu turpu, gaidīdama Kleitona atbildi.

Ar drebošiem pirkstiem viņa atlocīja savu vēstuli, kuras apakšmalā Kleitona apņēmīgajā rokrakstā bija uzrakstīta īsa atbilde: “Paziņo manam kalpotājam, kādā apģērbā tur jāierodas. ’’ Viņa gribēja smieties aiz laimes.

Tovakar Vitnija savam izskatam veltīja vairāk laika nekā jebkad. Klarisa sakārtoja viņas matus sarežģītās cirtās un savija tos ar smalku zelta ķēdīti, kas bija piederējusi Vitnijas vecmāmiņai. Krūšu bedrītē rotājās topāza kulons briljantu ietvarā, kas bija piederējis Vitnijas vecvecmāmiņai. Viņa nebija uzlikusi nekā no Vestmorlendu rotām. Viņa pat bija noņēmusi savu skaisto saderināšanās gredzenu. Bridi Vitnija pat prātoja, vai nevajadzētu novilkt arī plato laulības gredzenu, tomēr to nu viņa nespēja, pat ne tādēļ, lai labāk parādītu savu apņemšanos.

Kleitons stāvēja balti zeltainā salona tālākajā stūrī, īgni skatīdamies pa logu, turēdams rokā viskija glāzi un izskatīdamies lieliski savā melnajā frakā. Acīm draiski zibot, Vitnija ieslīdēja salonā kā mirdzošs zelta šifona mākonis. Viņa nenoņēma zeltaino apmetni, kas maigi sedza viņas krūtis, puslokā krītot pāri mugurai, un negrasījās to darīt līdz brīdim, kad viņi būs ieradušies Maikla vecāku mājās.

Pusotras stundas ilgā brauciena laikā netika bilsts neviens vārds, tomēr Vitnija uzmundrināja sevi ar domām, ko sacīs Klci-tons, ieraudzījis viņas kleitas kārdinoši dziļo izgriezumu. Ja jau viņam savā pašreizējā noskaņojumā nebija paticis smaragdzaļais tērps, tad šis te viņu noteikti satrieks.

- Mēs vismaz esam saskanīgi, - Vitnija piezīmēja, kad viņi bija ieradušies vajadzīgajā vietā un Kleitons palīdzēja viņai izkāpt no karietes.

- Ko tas nozīmē? - viņš salti noprasīja.

- Es runāju par mūsu tērpu krāsām, - viņa nevainīgi paskaidroja un, noņēmusi apmetni ar mānīgi nevērīgu žestu, sekoja Kleitonam līdzi mājā.

- Nesaprotu, kāda nozīme... - Kleitons sastinga, un viņa acis kā ledus lauskas palika pie mirdzošās ādas virs vizuļojošā kleitas izgriezuma. Viņš klusi un nikni jautāja: - Vai tu gribi noskaidrot, cik ļoti vari mani izaicināt?

- Nē, mans kungs, - Vitnija kautrīgi atbildēja, manīdama pārējo viesu ziņkārīgos skatienus. - Kā gan es spētu izaicināt jūs vēl vairāk, nekā jau esmu to izdarījusi, gluži vienkārši kļūstot grūta no jums.

- Ja esi gatava uzklausīt kādu padomu, - Kleitons atcirta, pūlēdamies apvaldīt dusmas, - tad es tev ieteiktu neaizmirst savu stāvokli un šovakar uzvesties atbilstoši tam.

Vitnija veltīja vīram apburošu smaidu, pamanīdama, ka viņa degošās acis ir kā piekaltas viņas krūtīm.

- Bet protams, - viņa gaiši atteica, - es tieši tā arī grasījos darīt, diemžēl manam adīklim vakara somiņā nebija vietas. - Kā vēlēdamās to apliecināt, viņa pacēla savu mazo, pērlītēm izšūto somiņu un tūdaļ noelsās pārsteiguma pilnās sāpēs, kad Kleitona roka sāpīgi sažņaudza viņas augšdelmu.

- Izbaudi viesības, cik vien spēj, jo tās ir pēdējās, kuras tu varēsi apmeklēt. Tu paliksi Kleimorā, līdz piedzims bērns, un es pārcelšos uz pilsētas māju.

Vitnija juta, ka visas optimistiskās cerības un apņēmība pamet viņu, liekot justies trulai un izmisušai. Viņa mēģināja atbrīvot roku, taču Kleitona sāpīgais tvēriens bija nepieļāvīgs.

-Tad, lūdzu, neapkauno mūs, atstādams sava nicinājuma pēdas uz manas rokas.

Klcitona tvēriens atlaidās tik pēkšņi, it kā viņš pat nebūtu apjēdzis, ka ir pieskāries sievai.

- Sāpes, - viņš teica, kad abi gāja garām sulainim, - tāpat kā mīlestība, ir kas tāds, kas jāsadala diviem.

Kopš paša pirmā mirkļa, kad viņi bija iegājuši viesistabā, Vit-nijai radās neomulīga nojauta, ka kaut kas nav kārtībā, tomēr viņa īsti nespēja saprast, kas tas bija. Viss it kā šķita pārāk... normāli. Nē, pārāk pārspīlēti normāli, it kā visi klātesošie no visa spēka pūlētos izturēties normāli. Gandrīz stundu vēlāk Vitnija pacēla galvu un pamanīja lordu īstcrbruku. Vitnija viņam uzsmaidīja, un lords pamāja un paklanījās, taču, kad viņš jau grasījās tuvoties, Vitnija cītīgi izlikās, ka ir iegrimusi sarunā ar apkārtējiem. Viņa gan nebija ticējusi, ka lords īsterbruks Rezerfordu viesībās būtu varējis Vanesai par viņu stāstīt kaut ko nejauku, tomēr lordam piemita ārkārtīgi pretīga humora izjūta un viņš spēja sāpīgi aizskart, tāpēc Vitnija allaž pūlējās turēties no viņa pa gabalu.

Drīz vien pēc tam parādījās Emīlija, kas tūdaļ izskaidroja vakara savādo noskaņu.

-Ak, mīļo stundiņ, - viņa čukstēja, pavilkdama Vitniju malā un zaglīgi skatīdamās visapkārt, - mans vīratēvs dažos jautājumos ir galīgi traks. Es nespēju noticēt savām ausīm, kad viņš pirms piecām minūtēm man paziņoja, ka esot krietni nopūlējies, lai atvilinātu viņu uz viesībām, par pārsteigumu manai vīramātei.

- Par ko tu runā? - Vitnija nočukstēja, juzdama, ka tuvojas katastrofa.

- Par Mariju Senalermēnu. Viņa ir šeit! Maikla tēvs caur draugu draugiem pamanījās viņu pierunāt ierasties šeit, lai kaut ko nodziedātu. Viņa patlaban viesojas pilī, kur viņai rītvakar jāuzstājas un...

Pārējo Vitnija vairs nedzirdēja. Viņas kājas un rokas bija sākušas trīcēt jau tajā brīdī, kad Emīlija bija pieminējusi Kleitona skaistās un slavenās bijušās mīļākās vārdu. Marija Senalermēna bija ieradusies Londonā un atradās vienā namā ar Kleitonu. Un

tikai pirms stundas viņš bija paziņojis, ka grasās pārcelties uz Londonas māju. Vitnija vairs neatcerējās, ko bija sacījusi Emīlijai un kā atgriezusies pie iepriekšējo paziņu grupas. Viņa ar saltām šausmām sāka gaidīt mirkli, kad istabā ienāks Marija Sena-lermēna.

Milzīgā viesistaba bija pārpildīta. Ar acs kaktiņu Vitnija redzēja, ka Kleitons ienāk istabā tajā pašā brīdī, kad pie lielā pia-nīna apsēdās pianists, bet muzikanti paņēma instrumentus. Telpā valdīja spriedze, tomēr Vitnija nezināja, vai tai par iemeslu bija gaidāmā tās sievietes parādīšanās, kuras skaistums un balss jau bija kļuvuši leģendāri un kura tika pieprasīta visās Eiropas galvaspilsētās, vai arī tas, ka visi slepeni vēlējās ieraudzīt, kā viņa satiekas ar Kleitonu.

Kleitons, kas bija uz mirkli apstājies ar kādu parunāties, beidzot nāca pie Vitnijas. Šķita, ka pūlis pašķiras, atbrīvodams abiem ceļu, lai viņi varētu nostāties gandrīz pie pašām klavierēm.

Vitnija palika stāvam, turēdamās Kleitonam pie rokas. Viņa zināja, ka Kleitons to nevēlas, taču viņa jutās slikti un viņai vajadzēja kaut kur pieturēties.

- Manuprāt, nevienam nav tādas balss kā Senalermēnai, -noteica kāds vecāks vīrs, kas stāvēja līdzās Kleitonam. Vitnija juta, ka zem viņas pirkstiem Kleitona muskuļi savelkas un tūdaļ atslābst. Viņš to nebija zinājis! Ak Dievs! Kāpēc gan viņam šovakar vajadzēja izskatīties tik iznīcinoši skaistam, tik iekārojamam? Un kāpēc, Vitnija domāja, ar pūlēm apvaldīdama asaras brīdī, kad telpā ienāca gaišmatainā dziedātāja, kāpēc Marija Se-nalermēna bija tik krāšņi, izaicinoši, apburoši skaista? Vitnija nespēja novērst acis no šīs sievietes. Viņai bija slaidas Veneras augums un tādas sievietes pievilcība, kura ir pārliecināta par savu neparasto skaistumu, tomēr nebūdama kā apsēsta ar to.

Un, kad viņa sāka dziedāt, Vitnijai šķita, ka visa istaba sagriežas. Senalermēnas balss spēja skanēt maigi jo maigi un pēkšņi kļūt zema un jutekliska. Viņas acīs mirdzēja smiekli, it kā viņai klusībā liktos, ka klausītāju vārdos neizteiktā apbrīna ir ļoti tl!D muļķīga.

Salīdzinājusi sevi ar dziedātāju, Vitnija jutās bērnišķīga, neglīta un garlaicīga. Un ārkārtīgi slima. Nu viņa beidzot zināja, ko tieši nozīmēja būt par Kleitona mīļāko. Šī sieviete ar smejošajām, zilajām acīm bija pazinusi Kleitona reibinošos skūpstus, gulējusi kaila viņa rokās un baudījusi viņu tuvības neizsakāmo ekstāzi. Vitnija nojauta, ka ir kļuvusi bāla kā nāve; ausīs džinkstēja, bet rokas šķita aukstas kā ledus. Ja viņa te vēl stāvēs, tad noģībs; ja viņa dosies prom, tad kļūs par iemeslu gadiem ilgām tenkām. Viņa pūlējās sev iestāstīt, ka Kleitons galu galā taču bija izbeidzis savu dēku ar Mariju, lai apprecētos ar viņu. Taču tas bija senāk; tagad Kleitons viņu nicināja un ienīda. Un ļoti drīz, pat tad, ja viņš atgriezīsies Kleimorā, viņas ķermenis kļūs neglīts un uzblīdis.

Vitnija no sirds vēlējās būt mirusi. Viņa jutās tik izmisusi, ka pat nesaprata, kurā mirklī Kleitons uzlicis plaukstu viņas aukstajai, miklajai rokai un cik ilgi viņš jau iedrošinot viegli spiež viņas pirkstus. Taču, apjautusi to, Vitnija bez kautrēšanās tvērās pie šā atbalsta un cieši jo cieši saņēma Kleitona roku. Vismaz tagad viņa atkal spēja paelpot. Taču tikai uz mirkli. Jo, kad Marija Senalermēna uzjautrināta mazliet pielieca galvu, uzklausot dārdošos aplausus, viņas zilās acis sastapās ar Kleitona skatienu un starp abiem pazibēja kas tāds, ka Vitniju sagrāba sāpes.

Drīz vien sākās dejas. Turpmāko pusstundu Kleitons palika Vitnijai līdzās, tomēr nemēģinādams ne sarunāties, ne ari paskatīties uz viņu. Tomēr viņš bija un palika līdzās, un Vitnija turējās pie šīs apziņas tā, it kā tas, kas notika, būtu gaidītās salabša-nas sākums. Taču viņas cerības sašķīda drumslās tajā mirklī, kad Kleitons izveda viņu uz deju grīdas.

- Pie joda, kur ir tavs saderināšanās gredzens? - viņš nikni noskaldīja, viegli griezdams sievu valša ritmā.

-Tavas mīlestības apliecinājums? - Vitnija vaicāja, lepni izslējusi zodu. Viņas bālā seja izskatījās trausla un skaista. - Tu runā par to saderināšanās gredzenu?

- Tu sasodīti labi zini, par ko es runāju.

- Tā kā tas bija apliecinājums mīlestībai, kuras man vairs

nav, man šķita liekulīgi turpināt tā valkāšanu. - Aizturējusi elpu, Vitnija gaidīja, kad Kleitons sacīs, ka viņu mīlestība nemaz nav mirusi.

- Dari, kā vēlies, - viņš ciniskā vienaldzībā attrauca. - Tu jau vienmēr esi tā rīkojusies.

Kad deja bija galā, abi palika līdzās, pārliecinoši tēlodami, ka piedalās jautrās sarunās ar apkārtējiem viesiem. Tomēr pēc neilga laika šķita, ka visus pārņem gandrīz netverama spriedze, un viesu smiekli piepeši kļuva nedabiski. Visi meta nervozus skatienus pāri Vitnijas labajam plecam. Satrauktā Vitnija nojauta šīs pārmaiņas un pagriezās, lai noskaidrotu to iemeslu. Pietika ar vienu skatienu, lai viņa tūdaļ novērstos, taču bija par vēlu. Atlika tikai saņemties, jo viņiem tuvojās lords īsterbruks, turēdams zem rokas Mariju Senalermēnu.

- Kleimoras hercog! - īsterbruka ņirdzīgā balss iegriezās mazās grupiņas uzspiestajā jautrībā kā sakarsēts nazis sviestā. -Esmu pārliecināts, ka jūs abus nav jāiepazīstina.

Visu acis pievērsās Kleitonam, kas automātiski pagriezās pret runātāju un ieraudzīja smīnošo īsterbruku un savu bijušo mīļāko. Vitnija, kurai neatlika nekas cits kā vien arī pagriezties, dzirdēja apslāpētus smieklus, noelšanos un steidzīgo sačukstēšanos un tūdaļ juta ziņkārīgos, viņiem pievērstos skatienus. Nebija šaubu, ka ikviens, kas atradās milzīgajā balles zālē, nu bija sapratis, cik nozīmīga ir šī satikšanās... ikviens, tikai ne Kleitons un Marija Se-nalermēna, kuriem šī situācija šķita visai uzjautrinoša.

Laiski pasmīnējis, Kleitons pielika Marijas roku pie lūpām un pavirši noskūpstīja to.

- Redzu, kundze, ka jums joprojām atliek tikai ienākt istabā, lai visi vīrieši, kas tajā atrodas, tūdaļ kristu jums pie kājām.

Marijas dūmakaini zilajās acīs iezibējās smieklu dzirksts, un viņa graciozi pielieca galvu, pieņemdama šo galanto komplimentu.

- Ne jau gluži visi, - viņa nozīmīgi iebilda, - bet es arī justos satriekta, redzot jūs tik ārkārtīgi muļķīgā stāvoklī, jūsu gaišība.

Vitnija klausījās vieglprātīgajā vārdu pārmaiņā, juzdama dusmīgas, pazemojuma pilnas sāpes, prātodama, vai Kleitons iepazīstinās sievu ar savu mīļāko, un būdama pilnīgi pārliecināta,

ka viņš pieklājības pēc to nespēs un nevarēs arī no tā izvairīties, jo tas būtu nepieklājīgi. Šajā mirklī Vitnija ienīda Kleitonu. Viņa nicināja īsterbruku. Viņai riebās visi ziņkārīgie skatieni šajā telpā. Tie visi bija viņas ienaidnieki, nejauki, izsmalcināti, ten-kotkāri svešinieki, kuri nosodīja Vitnijas ielaušanos viņu izmeklētajā sabiedrībā un izbaudīja viņas pašreizējo briesmīgo stāvokli. Tie visi kā viens bija tādi kā Isterbruks. Arī viņas pašas smalkais, pieklājīgais vīrs. Vitnija vēlējās, kaut būtu apprecējusies ar Polu un klusi dzīvojusi drošā vietā, kur viņa iederētos. Un tieši tajā mirklī Vitnija atjēdzās, ka Isterbruks, tēlodams nevainīgu izskatu, iepazīstina Kleitona mīļāko ar viņu.

•0 Dusmu stiprināta, Vitnija klusā savaldībā uzņēma Marijas Scnalermēnas mierīgi vērtējošo skatienu un nevainojamā franču valodā sacīja:

- Pateicos, ka dalījāt ar mums savas brīnum skaistās balss velti, jaunkundz. Es ļoti priecājos, ka varēju to noklausīties.

Marija tikpat pieklājīgi atteica:

- Lielākā daļa runu par sieviešu skaistumu un pievilcību ir krietni vien pārspīlētas. Tomēr es redzu, ka attiecībā uz jums tas tā nav. - Viņas lūpas izliecās lēnā, jutekliskā smaidā. Izaicinoši pametusi acis uz Kleitonu, Marija piebilda: - Un man jāatzīst, ka esmu ārkārtīgi vīlusies, to atklājot. - To teikusi, viņa karaliski pamāja abiem, saņēma Isterbruka roku un devās prom, lai izbaudītu vairāk nekā trīssimt klātesošo vīriešu apbrīnu.

Uz mirkli Vitnija izjuta Kleitona neizteiktās atzinības siltumu; viņa saprata, ka Kleitons lepojas, kā viņa tikusi galā ar šo sarunu. Viņa visu saprata arī tajā mirklī, kad stundu vēlāk Klci-tons un Marija izgāja no zāles katrs pa savām durvīm, lai dotos uz terasi. Viņa bija pamanījusi slepeno skatienu, ko Marija bija uzmetusi Kleitonam pāri balles zālei, un redzējusi arī gandrīz nemanāmo Kleitona tumšmatainās galvas mājienu.

Smaidīdama vasaras mēness gaismā, Marija pastiepa rokas, un Kleitons tās saņēma stiprajās, siltajās plaukstās.

-Cik brīnišķīgi tevi te satikt, Kleiton! Isterbruks laikam tevi ļoti ienīst, ja jau tīšām sarīkoja mūsu tikšanos.

Kleitons pasmīnēja.

- īsterbruks ir stulbs maitasgabals, kā tu jau esi to pati sapratusi, Marija. - Viņš lūkojās, kā mēness gaisma pārvērš sievietes matus mirdzošā sudrabā, izbaudīdams viņas krāšņo skaistumu un aso prātu violeti zilajās acīs. Viņa nemaz nesašūta, dzirdēdama tik rupju īsterbruka novērtējumu; tāpat kā Kleitons, arī viņa spēja prasmīgi novērtēt cilvēkus, un viņi abi to zināja.

- Vai jūs esat nelaimīgs laulībā, mans kungs? - Viņa to izrunāja kā jautājumu, taču tas vairāk līdzinājās klusam spriedumam.

Kleitons mazliet saspringa. Viņš atkal sev atgādināja, ka nekas nesaceltu Londonas sabiedrībā lielāku skandālu kā tas, ja viņš atkal paņemtu Mariju Senalermēnu sev par mīļāko. Viņi abi bija tik labi pazīstami, ka tenkas, kas paklīstu pēc tam, kad viņi būtu atjaunojuši sakarus, nekad nebeigtos un Vitnija dabūtu ciest neizmērojamu pazemojumu. Turklāt Marija gultā bija kaislīga un bija viņam ideāli piemērota. Un tomēr, sev to visu sacīdams, Kleitons gandrīz juta Vitnijas auksto, drebošo plaukstu sev uz rokas, to, kā viņas pirksti bija sažņaugušies, meklējot atbalstu brīdī, kad Marija dziedāja.

Nolādēts! Kā Vitnija bija uzdrošinājusies noņemt viņa saderināšanās gredzenu? Viņa bija mele, krāpniece un blēde. Taču Vitnija bija arī viņa sieva. Un šajā mirklī viņa bija jauna, izbijusies un gaidīja viņa bērnu. Sev pin milzīgu nepatiku, viņš atskārta, ka nespēj atsākt to, kas Marijai liktos ļoti gaidīts. Viņš ņems sev par mīļāko citu sievieti, tādu, kas nesacels tik lielu skandālu.

- Izskatās, ka arī tava sieva laulībā nav laimīga, - Marija klusu aizrādīja. - Viņa ir ļoti skaista... un ļoti nelaimīga.

- Mēs abi esam ļoti laimīgi, - Kleitons drūmi atcirta.

Marijas lupas nodrebēja lēnā, izaicinošā smaidā.

- Kā teiksi, Kleiton.

- Es tā stiķu, - viņš īgni atkārtoja. Ja jau Marija bija pamanījusi, ka Vitnija izskatās nelaimīga un noraizējusies, tad to bija pamanījuši arī pārējie viesi. Kleitons nevēlējās, lai viņa sieva tiktu apkaunota draugu priekšā. Viņš klusībā ienīda un pazemoja Vitniju, bet, ja to ievēroja pārējie, tas viņam nepavisam nepatika. Un Kleitons jutās neganti pārskaities, atklādams, ka tas viņam vispār rūp.

- Tādā gadījumā, - Marija noteica, atklādama vērīgumu, kas Kleitonam viņā allaž bija paticis, - būtu prātīgāk, ja tu tagad atgrieztos balles zālē. Jo man liekas, ka Isterbruks šodien gribēja mūs abus savest kopā tādēļ, lai vēlāk varētu pats viņu mierināt. -Viņa pamanīja, ka Kleitons sastingst un viņa acis draudīgi ie-dzirkstas. Marijas seja atplauka neatvairāmā smaidā. - Es vēl nekad neesmu redzējusi tevi tādu. Tu esi tik biedējošs un satriecoši pievilcīgs, kad dusmojies. Un kad esi greizsirdīgs.

- Paliksim pie dusmām, - Kleitons strupi atcirta un tad, mazliet atmaidzis, atvadījās no savas bijušās mīļākās.

Atgriezies balles zālē, viņš vispirms ar skatienu uzmeklēja Isterbruku un Vitniju. Isterbruks tur bija, toties Vitnija ne. Ar atvieglojumu Kleitons atzīmēja, ka neviens nav pamanījis viņa un Marijas prombūtni un, spriežot pēc telpā valdošās skaļās sarunu kņadas, visas tenkas, kas bija sākušās viņu satikšanās brīdī, bija mirušas dabiskā nāvē. Kleitonam par to bija prieks, jo šie cilvēki bija ne vien viņa, bet arī Vitnijas draugi, un viņai bija svarīgi zināt, ka nākamās tikšanās reizē viņai nevajadzēs izvairīties no ' tiem.

Bet Vitnija to nevarēja zināt, jo, kā pieklājīgi paskaidroja sulainis, hercogiene jau esot aizbraukusi. Nolādētā mazā muļķe, Kleitons nikni nosprieda. Ko gan viņa domāja, tā pamezdama viņu vienu? Nu viņa dabūs par to samaksāt! Viņš nevarēja atgriezties balles zālē bez sievas, jo tad visi tūdaļ saprastu, ka viņa aizbraukusi izmisumā vai dusmās, un tas nu gan tūdaļ kļūtu par iemeslu tenkām. Viņam personiski tas gan šķita vienaldzīgi, taču Vitnijai nāktos to visu uzklausīt, un viņa bija aizbraukusi tieši tāpēc, ka to nespēja. Bet viņš nevarēja arī aizbraukt, nolādēts... jo viņa bija paņēmusi karieti.

Emīlija un Maikls Ārčibaldi dažu mirkļu laikā atrisināja šo problēmu, ienākdami vestibilā un likdami piebraukt savu karieti. Neko nevaicājot un nepiebilstot, viņi aizveda Kleitonu uz viņa pilsētas māju, kur Kleitons pavadīja niknuma pilnu, neomulīgu nakti. Viņa acu priekšā nemitīgi rēgojās Vitnija savā vizuļojošajā zelta tērpā, kas bija tik uzkrītoši atklājis viņas pilnīgās krūtis. Vitnija bija to uzvilkusi tīšām, lai viņu izaicinātu, un viņai tas tik tiešām bija izdevies! Vai tad viņš nebija spiests visu vakaru stāvēt sievai līdzās, noraudzīdamies, kā vīriešu skatieni kāri kavējas pie viņas maigās miesas?

Ja viņa nebūtu uzvilkusi to sasodīto tērpu un noņēmusi saderināšanās gredzenu, ja viņas mati nebūtu tik biezi un mirdzoši ar visu tajos ievīto zelta ķēdīti, ja viņa nebūtu izskatījusies tik satriecoši skaista un iekārojama, viņš nemūžam nebūtu pieņēmis Marijas kluso aicinājumu kopā ar viņu iziet uz terases.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Kleitons neatgriezās Kleimorā ne nākamajā, ne arī turpmākajās divās dienās. Viņš tās nepavadīja arī kailās Marijas Sena-lermēnas apskāvienos, kā to apgalvoja Vitnijas sakaitētā, mokpilnā iztēle. Viņš pavadīja šīs trīs dienas Londonā, taisnīgu dusmu un klusu pārdomu mocīts. Vakaros viņš devās uz klubu kopā ar saviem draugiem.

Trešās dienas vēlā vakarā, sēdēdams guļamistabā un pa logu noraudzīdamies uz miglā tīto pagalmu, Kleitons beidzot šo to izlēma.Vispirms viņš nespēja saprast, kāpēc viņam būtu jāsagādā sev liekas pūles, meklējot mīļāko un rūpējoties par atsevišķu māju, kur tā varētu dzīvot. Viņš bija precējies ar padauzu, taču viņai bija krāšņs, kārdinošs augums, kas reibināja Kleitonu un ideāli saderēja ar viņa paša augumu. Kāpēc gan viņam būtu vajadzīga mīļākā, ja viņam jau bija Vitnija? Un viņš negrasījās dzīvot kā tāds sasodīts mūks, ne arī dzīvot pats savas mājas aus-trumu spārnā gluži kā viesis.

Nē, viņš dosies mājās un pārvāksies atpakaļ pats uz savu istabu. Un, kad viņa miesa to prasīs, Vitnija viņu apkalpos. Viņa būs tikai kalpone, nekas vairāk, labi ģērbusies kalpone, kuras pienākums būs tēlot namamāti gadījumos, kad tas būs nepieciešams, un viņa neapmaksātu padauzu, kad viņam tāda būs vajadzīga. Pa-

tieslbā tāda jau viņa gandrīz arī bija, Kleitons jaunā dusmu uzplūdā icprātojās. Tikai viņas cena bija izrādījusies ļoti augsta -vesela bagātība un vēl viņa vārds, lai piķis to parautu! Taču Vit-nija piederēja viņam. Uz visiem laikiem.

Ar šo maigo domu un dažām citām līdzīgām Kleitons ceturtās dienas rītā lika iejūgt karieti un nepacietīgi pavadīja ceļā pusotras stundas pa Anglijas laukiem, kas plauka visā savā vasaras krāšņumā. Gandrīz neievērodams apkārtni, viņš prātoja, kas notiks pēc viņa ierašanās Kleimorā. Vispirms viņš izskaidros Vit-nijai viņas turpmāko stāvokli un pienākumus tik rupji, cik vien iespējams. Tad pateiks viņai visu, ko domā par viņas nodevību un krāpšanu, par viņas neciešamo raksturu un pretošanos viņa pavēlēm. Un, kad būs ticis ar to visu galā, viņš iegrūdīs nelaimīgo vēstuli viņai rīklē - tēlaini izsakoties.

Kariete vēl nebija īsti paguvusi apstāties pie mājas durvīm, kad Kleitons jau aši metās iekšā un pa kāpnēm uzskrēja Vitnijas istabā. Viņš atgrūda durvis tik spēcīgi, ka tās atsitās pret sienu, un izbiedēja Mēriju, kas iztrūcināta apcirtās. Nebildis ne vārda apjukušajai kalponei, viņš ātri ieskrēja savā bijušajā istabā. Taču Vitnijas tur nebija. Mērija raudādama paskaidroja, ka hercogiene esot aizbraukusi. Vakar.

- Uz kurieni? - Kleitons nepacietīgi noprasīja.

- V-viņa to nepateica, jūsu gaišība. Viņa sacīja, ka esot rakstāmgaldā atstājusi jums vēstuli. - Agrāk viņam tik uzticamā kalpone sāka šņukstēt, taču Kleitons, neievērodams viņu, metās pie Vitnijas rakstāmgalda. Tas bija tukšs, tikai viena vienīga saburzīta zila papīra lapa gulēja augšējā atvilktnē. Kleitonam negribējās tai pat pieskarties, tomēr viņš lapu izgludināja un piespieda sevi palūkoties, vai Vitnija uz tās nav kaut ko uzrakstījusi. Nebija gan. Tas gluži vienkārši bija veids, kā likt viņam saprast, ka viņa atklājusi vīra dusmu iemeslu. Iegrūdis nīsto vēstuli kabatā, Kleitons uz sliekšņa apgriezās.

- Es pārceļos atpakaļ uz savu istabu, - viņš nošņāca. - Izvāc viņas mantas no turienes!

- Un kur tad lai es tās lieku? - Mērija dumpīgi pavaicāja.

-Turpat, nolādēts! - Kleitons manīja, ka viņa kalponei īrie-tei atbilde liekas jocīga, taču jutās pārāk saniknots, ka palicis bez' sava īstā laupījuma, un pat nepūlējās sodīt kalponi par pārdrošību. Turklāt patlaban viņš bija gatavs kādu nogalināt, bet Mērijas nāve atvieglojumu nebūtu devusi.

Jau pusceļā uz savu austrumu spārna istabu Kleitons piepeši saprata, kas viņam bija licies tik savāds, skatoties uz vēstuli. Tā bija notraipīta, it kā būtu apšļakstīta ar sīkām ūdens lāsītēm. Asaras, viņš nodomāja ar riebumu un neomulīgu vainas sajūtu. Daudzas rūgtas asaras.

Turpmākās četras dienas Kleitons kā būrī iesprostots tīģeris gaidīja savas nepaklausīgās sievas atgriešanos. Viņš bija pārliecināts, ka Vitnija atgriezīsies, sapratusi, ka vīrs pat nedomā viņai sekot izbailēs par viņas stāvokli. Viņai nāksies atgriezties. Galu galā - kurš gan būtu gatavs slēpt viņu no pašas vīra, pārkāpjot Anglijas likumus? Viņas tēvs bija pārāk prātīgs, lai paturētu Vitniju, neliekot viņai atgriezties pie vīra, kur bija viņas īstā vieta, Kleitons nolēma, piepeši mainījis savas domas par Mārtiņu Stounu.

Kad Vitnija nebija atgriezusies arī piektajā dienā, Kleitons piedzīvoja tādu dusmu lēkmi, kādu vēl nebija izjutis nekad mūžā. Viņa taču nevarēja tik ilgi ciemoties pie kāda. Pie joda! Viņa tik tiešām bija Kleitonu pametusi! Viņš tikai ar pūlēm spēja savaldīties; viņš taču bija tas, kam vajadzēja Vitniju pamest vai padzīt, viņš taču galu galā bija tas, kurš dabūjis ciest. Turklāt viņš to nemaz nebija izdarījis. Bet Vitnija gan! Viņa acīmredzot bija atgriezusies mājās pie sava stulbā tēva, un tas draņķa nelietis bija atļāvis viņai tur palikt.

Kleitons pavēlēja iejūgt zirgus ceļojuma karietē un noskaldīja Makrejam:

- Man jātiek Mārtiņa Stouna mājās pēc sešām stundām un ne minūti vēlāk! - Redzot Makreja zinīgo smīnu, Kleitons gandrīz iedomājās, vai tikai kučieris nav melojis, sacīdams, ka nezina, kurp devusies Vitnija. Makrejs bija apgalvojis, ka Vitnija

likusi aizvest viņu līdz pirmajam pasta namam atceļā no Londonas, kur, spriežot pēc pasta nama īpašnieka vārdiem, viņa bija noīrējusi ratus. Pie velna, ko gan viņa iedomājās, tā braukādama pa pasauli viena pati un grūta ar viņa bērnu? Mazā muļķe! Ietiepīgā, kaitinošā muļķīte! Skaistā muļķīte.

Kad Kleitons izkāpa no karietes, viņam pretī smaidot iznāca pats Mārtiņš Stouns.

- Esiet sveicināts! - viņš sirsnīgi sacīja un gaidoši palūkojās uz karietes pusi. - Kā klājas manai meitai? Kur tad viņa?

Kleitons juta, ka ir izgāzies.

- Vitnijai klājas labi, Mārtiņ. Viņa gribēja, lai es atbrauktu pie jums un paziņotu, ka mums būs bērns, - viņš aši izdomāja.

Galu galā Mārtiņš Stouns bija kārtīgs vīrs, un Kleitons nevēlējās viņu satraukt, atzīstoties, ka ir padzinis viņa meitu ar savu nejauko izturēšanos.

- Uz Hodžu māju! - Kleitons uzsauca Makrejam pēc pusstundas, visīsākā iespējamā laika, pēc kura viņš bija spējis atbrīvoties no Martina, lai viņa uzvedība neizskatītos savāda un neizraisītu aizdomas. Vitnijas nebija arī Hodžu namā. Un Mak-rejs vairs nesmaidīja, kad Kleitons asi pavēlēja doties atpakaļ uz Kleimoru.

Nākamajā rītā Kleitons lika uzsākt meklējumus un noskaidroja, ka Vitnijas nav arī pie Ārčibaldicm. Patiesībā viņa bija nozudusi kaut kur starp pasta namu un nezināmām tālēm.

Kleitona dusmu vietā nu bija stājušās raizes. Un, kad viņam tika paziņots, ka Vitnija nav šķērsojusi arī Lamanšu, lai dotos uz Franciju, viņa raizes pārvērtās satraukumā.

Gulēdams viens savā elegantajā guļamistabā nedēļu pēc tam, kad bija atgriezies Kleimorā un atklājis, ka Vitnija pazudusi, Kleitons prātoja, vai tikai viņa nav aizgājusi pie tā vīrieša, kas pirms kāzām bijis viņas mīļākais. Varbūt šis nelietis agrāk nav vēlējies vai nav varējis dot viņai savu vārdu, taču tagad bija ar mieru turēt viņu sev pieejamā tuvumā.

Šī doma bija mokoša un tracināja Kleitonu. Taču tikai uz mirkli, jo viņš nespēja noticēt, ka Vitnija tik tiešām būtu spējusi

aiziet pie cita vīrieša. Varbūt tam par iemeslu bija tikai tā pus-pudele brendija, ko viņš bija iztukšojis pēdējo divu stundu laikā, tomēr viņam šķita... nez kāpēc šķita, ka Vitnija būs viņu pamazām iemīlējusi. Mazliet. Kleitons atcerējās, kā viņa bija sēdējusi, saritinājusies krēslā viņa kabinetā, kamēr viņš bija strādājis, un lasījusi, rakstījusi vēstules vai pārskatījusi saimniecības rēķinus. Viņai bija paticis atrasties Kleitona tuvumā. Un viņai sasodīti labi bija paticis atrasties viņa gultā. Nebija iespējams, ka viņa Kleitona rokās būtu tā atmaigusi, visos veidos pūlēdamās viņam sagādāt tikpat daudz baudas, kā saņēma pati, ja būtu pret viņu vienaldzīga.

Kleitons kāzu dienā bija izmisīgi mīlējis viņu; Vitnija viņu ne. Toreiz. Taču turpmāk, abu kluso sarunu, smieklu un neapvaldītās kaisles mēnešos, viņa bija to iemīlējusi.

Kleitons nemierīgi pielēca kājās un no savas tukšās, vientulīgās istabas aizsojoja uz Vitnijas guļamistabu. Bez Vitnijas tā šķita tukša un drūma. Viņa bija aizgājusi, un līdz ar viņu Kleito-nam bija zudusi jēga dzīvot. Viņš bija padzinis Vitniju, beidzot salauzis viņas garu un sakāvis viņu. Un Vitnijai bija tik nevaldāms raksturs! Tik nolādēti stiprs raksturs. Vitnija bija stājusies pretī viņa niknumam todien, kad bija izjājusi ar zirgu, un tad atklāti nepakļāvusies, uzvilkdama uz Kliftonu balli skaisto, zaļo kleitu, kas viņas acīm lika izskatīties smaragdu zaļumā. Un, kad viņš bija gaidījis Vitniju te, šīs pašas istabas tumsā, lai viņai par to uzbruktu, Vitnija bija sacēlusies viņam pretī. Neviena cita sieviete, tikai Vitnija, nebūtu atļāvusies pārdroši ieskatīties viņam acīs un nesatricināmi atteikties no ieslodzījuma savā istabā, ja vien tur netiks ieslēgts arī viņš. Un kāpēc gan lai Vitnija to vēlētos, ja viņš tai bija vienaldzīgs?

Atkal atgriezies savā istabā, Kleitons ar plecu atbalstījās pret loga rāmi un, skatīdamies tumšajā naktī, atcerējās to, ko Vitnija bija sacījusi brīdī, kad viņš to bija sagrābis un sapurinājis, pūlēdamies apklusināt. “Es nevaru, ” viņa bija čukstējusi, saraudamās no viņa rupjā tvēriena. “Jo mīlu tevi. Es mīlu tavu smaidu un tavas acis... ” Ak Dievs! Kā gan viņa bija spējusi tā sacīt brīdī, kad Kleitons apzināti bija darījis viņai pāri? "Es atceros tavu roku pieskārienu savai ādai, kad tu mani glāsti, un es atceros tos vārdus, ko tu man čukstēji, būdams tik dziļi manī, ka man šķita, tu esi aizskāris manu sirdi. ”

Kleitons lēni iegāja ģērbistabā un atvēra lādīti, kur glabājās viņa aproču pogas. Izņēmis Vitnijas dāvināto rubīna gredzenu, viņš pagrozīja to pirkstos, lai izlasītu gravējumu. Elpai aizraujoties, viņš izlasīja divus mīļotos vārdus: Manam kungam. Viņš mirkli svārstījās, nespēdams izlemt, vai uzvilkt to tagad vai arī pagaidīt, kamēr Vitnija varēs to uzvilkt viņam pirkstā kā tonakt, kad viņi bija salaulājušies. Vitnija bija uzvilkusi viņam šo gredzenu, tad noskūpstījusi Kleitona roku un maigi pieglaudusi sev pie vaiga. Kleitons uzvilka gredzenu pirkstā - viņš vairs nevēlējās ilgāk gaidīt.

Tagad, kad gredzens atradās tur, kur tas piederējās, Kleitons jutās labāk. Apsēdies viņš izstiepa garās kājas, klusējot malkoja brendiju un skatījās uz lielo gultu, ko abi bija dalījuši.Viņš zināja, ka pirms brīža, kad Vitniju būs izdevies atrast, viņam nāksies samierināties ar sievas nodevību. Citādi viņam pietiks paskatīties uz Vitniju - un viņa dusmas atkal izlauzīsies un iznīcinās viņus abus.

Nu labi, tātad Vitnija pirms kāzām bija atdevusies citam. Ja Kleitons neļāva sev prātot, kas šis cilvēks īsti bija, viņam kļuva daudz vieglāk. Galu galā viņš pats taču bija tas, kurš bija laupījis Vitnijai nevainību, viņš bija tas, kurš droši vien licis viņai mesties cita vīrieša apskāvienos. Kurš tad bija vainojams, ka viņa vientulības un izmisuma mirklī bija atdevusi sevi citam? Vienu vienīgu reizi. To viņš Vitnijai vēl piedos. Nopūties Kleitons aizvēra acis un atgāzās krēslā. Vai arī simt reižu - jo, lai ko Vitnija būtu darījusi, viņš vairs nespēja dzīvot bez viņas.

Nākamajā rītā Kleitons devās vairāku jūdžu tālā izjādē. Viņš bija izvēlējies Vitnijas zirgu, jo Hans bija piederējis viņai - kā jau Vitnija pati to bija visai iedomīgi atgādinājusi. Beidzot viņš nonāca pie tā paša uzkalna, kurp bija aizvedis Vitniju nākamajā

dienā pēc viņas ierašanās Kleimorā. Apsēdies viņš atspiedās pret to pašu koku, pie kura bija sēdējis ar Vitniju sev uz ceļiem. Klei-tons lēni pārlaida skatienu pāri ielejai, kur platajā upes straumē atmirdzēja un dejoja spoža saules gaisma.

Saliecis vienu celi, viņš viegli plītēja ar pātagu pa zābaka stulmu, atcerēdamies, kā Vitnija bija gribējusi jāt lejup uz ieleju, baidīdamās, ka viņš varētu sākt ar viņu mīlēties. Ak Dievs, tas taču bija noticis gandrīz pirms astoņiem mēnešiem! Pirms astoņiem mēnešiem! Astoņiem mēnešiem, kas viņa mūžā bija paši burvīgākie.

Kleitons mazliet skumji pasmaidīja. Astoņi mēneši. Ja Vitnija būtu panākusi savu tovakar, kad bija ieradusies Kleimorā, viņi tagad būtu precējušies tikai pāris nedēļu. Viņa bija uzstājusi, ka viņai nepieciešami astoņi mēneši, lai sagatavotos kāzām un... Astoņi mēneši! Klusu nolādējies, Kleitons strauji pielēca kājās. Viņa domas bija sajaukušās vienā juceklī. Vitnija bija prasījusi astoņus mēnešus, lai sagatavotos kāzām. Pat viņa taču nevarēja būt tik naiva. Ja viņa būtu domājusi, ka ir stāvoklī, ja viņa būtu nākusi pie viņa tikai šā iemesla pēc, tad viņa nemūžam nebūtu vēlējusies gaidīt astoņus nolādētus mēnešus.

Ienīzdams sevi tik ļoti, ka gandrīz nespēja paelpot, Kleitons dzina zirgu tik ātri, cik vien spēja. Vitnija taču nebija tik naiva, lai gribētu gaidīt astoņus mēnešus līdz kāzām, ja būtu stāvoklī, -taču viņa noteikti bija pietiekami naiva, lai ticētu, ka viņš tonakt padarījis viņu grūtu. Un Vitnija bija gana lepna, lai apsvērtu to kā iespēju atvilināt viņu pie sevis... un gana godīga, lai atteiktos no šīs idejas un pati ierastos Kleimorā.

-Atpūtini viņu! - Kleitons uzkliedza zirgupuisim, pamezdams pārsteigtajam kalpotājam pavadu, un gandrīz skriešus metās uz mājām. - Liec, lai Makrejs iejūdz bēros zirgus un pēc piecām minūtēm ir pie durvīm! - viņš vēl uzsauca pāri plecam.

Divas stundas vēlāk Emīlija Ārčibalda saņēma no Kleitona izsmalcinātu ielūgumu, ko viņa pareizi saprata kā pavēli. Tajā bija teikts, ka viņai kopā ar Kleitona sulaini jādodas uz karieti, kas

viņu aizvedis uz Brūkstrītas māju. Noraizējusies un izbijusies viņa paklausīja.

Sulainis ieveda Emīliju plašā bibliotēkā, kur ar muguru pret viņu stāvēja Kleimoras hercogs, lūkodamies ārā pa logu. Emīlijai par lielu pārsteigumu, Klcitons nesagaidīja viņu ar ierasto draudzību un pat nepagriezās pret viņu. Vēsā, atturīgā balsī viņš ierunājās:

- Vai mēs turpmākās piecas minūtes apmainīsimies ar pieklājības frāzēm, vai arī es varu uzreiz ķerties pie lietas?

Emīlija juta, ka pār muguru pārskrien trīsas. Klcitons lēni pagriezās un nopētīja viņu. Vēl nekad agrāk Emīlijai nebija nācies redzēt šādu Kleitonu Vestmorlendu. Viņš, kā jau allaž, bija nesatricināmi mierīgs, taču patlaban no viņa burtiski izstaroja nežēlīga apņēmība. Emīlija palika stāvam, skatīdamās uz viņu.

īsi, gandrīz strupi pamājis uz. krēsla pusi, Klcitons lūdza viņu apsēsties. Emīlija noslīga uz krēsla, pūlēdamās saskatīt šajā cilvēkā sen pazīstamo vīrieti.

- Tā kā šķiet, ka jums ir vienalga, es uzreiz runāšu par to, kas mani interesē. Pieņemu, ka jūs zināt, kāpēc esmu jūs Šurp uzaicinājis?

- Vitnija? - Emīlija nočukstēja. Viegli papurinājusi galvu, viņa noklepojās.

- Kur viņa ir? - Kleitons strupi noprasīja. Un tad savā ierastajā pieklājībā piebilda: - Es neesmu jūs uzmeklējis agrāk tāpēc, ka nevēlējos, lai jūs būtu spiesta nodot viņas uzticību, turklāt man bija pamatots iemesls ticēt, ka spēšu atrast viņu pats saviem līdzekļiem. Tā kā tas nav izdevies, man nāksies uzstāt, lai jūs man to pateiktu.

- Bet... bet es nezinu, kur viņa ir. Es nekad neesmu viņai vaicājusi, kurp viņa dodas. Man pat sapņos nebūtu rādījies, ka viņa var pazust uz tik ilgu laiku.

Vēss, pelēks skatiens vērtējoši pētīja Emīliju.

- Lūdzu, ticiet taču man! Tagad, kad esmu jūs redzējusi, es nemūžam nespētu būt tik nežēlīga, lai slēptu Vitniju nojums, ja vien zinātu, kur viņa meklējama.

Kleitons dziļi ieelpoja un viegli pamāja. Viņa seja vairs nebija tik salta.

- Paldies! - viņš vienkārši noteica. - Es likšu, lai mans kučieris aizved jūs mājās.

Emīlija šaubījās, joprojām izjuzdama bijību pret Kleitona izstaroto valdonību, tomēr būdama pateicīga, ka viņš noticējis vismaz tik daudz, lai pieņemtu viņas vārdus kā patiesību.

- Vitnija teica, ka jūs esat atradis to briesmīgo vēstuli. - Savādi pasmaidījusi, viņa pašūpoja galvu. - Vai zināt, viņa todien nespēja izšķirties, vai uzrunāt jūs par godāto kun^u vai par...

Kleitona sejā pazibēja neslēptas sāpes, un Emīlija aprāvās.

- Piedodiet! Man nevajadzēja par to ieminēties.

- Tā kā mums laikam nav noslēpumu vienam no otra, - Kleitons klusu sacīja, - vai jūs man nepateiktu, kāpēc Vitnijai vispār ienāca prātā rakstīt šādu vēstuli?

- Viņa mēģināja saglābt savu lepnumu. Cerēja, nē, vēlējās, lai jūs ierastos pie viņas, ja tas būtu iespējams. Un viņai šķita, ka ar šādu vēstuli... manuprāt, bija briesmīgi kaut ko tādu pat iedomāties, bet...

- Vienīgā “briesmīgā” lieta, ko Vitnija jebkad izdarījusi savā mūžā, ir apprecēšanās ar mani, - Kleitons viņu pārtrauca.

Emīlijas brūnajās acīs sariesās asaras, un viņa piecēlās, lai dotos projām.

-Tā nav tiesa. Vitnija dievināja... dievina jūs, jūsu gaišība.

- Paldies! - Kleitons pazemīgi noteica.

Labu brīdi pēc tam, kad Emīlija jau bija aizgājusi, Kleitons palika stāvam, juzdams, kā paiet minūtes, un zinādams, ka ar katru mirkli Vitnijas sāpes un dusmas aizvien vairāk pārvērtīsies naidā.

Kleimoras hercoga atraitne tajā dienā mierīgi vakariņoja kopā ar savu vedeklu, domās lādēdama vecāko dēlu, ka tas nejēdza atbraukt pēc savas sievas, kura bija tik nomākta un kļuva ar katru dienu aizvien skumjāka. Kad Vitnija pirms astoņām dienām bija ieradusies pie viņas, lai palūgtu, vai nevar tur apmes-

ties, kamēr Kleitons būs visu pārdomājis un atbraucis viņai pakaļ, Alisijai Vestmorlendai vienbrīd bija gribējies mudināt vedeklu atgriezties pie sava vīra, patiesībā pat uzstāt, lai viņa to darītu. Un tomēr Vitnijas sāpīgajā, apņēmīgajā skatienā bija kas tāds, kas lika hercoga atraitnei atcerēties pašai sevi pirms daudziem gadiem - atcerēties Kleitona tēvu, kas bija soļojis šurpu turpu pa viņas vecāku viesistabu, kur bija atradis savu sievu pēc četru dienu prombūtnes. “Nekavējoties kāp karietē!” viņš bija pavēlējis. Un tad piebildis: “Lūdzu, Alisija!” Tādējādi panākusi gribēto, Alisija Vestmorlenda bija paklausīgi un apzinīgi izpildījusi vīra lūgumu.

Taču Vitnija šeit bija pavadījusi jau astoņas dienas, bet Kleitons neizrādīja ne mazāko vēlēšanos atbraukt pēc viņas. Lēdija Vestmorlenda ilgojās pēc mazbērniem un nespēja iedomāties, kā gan viņa varētu pie tiem tikt, ja šie divi spītīgie, ietiepīgie jaunieši dzīvos jūdzēm tālu viens no otra. Patiešām, tas bija tik absurdi! Vēl nekad viņai nebija nācies redzēt divus tik iemīlējušos cilvēkus.

Tovakar, ēdot desertu, hercoga atraitnei ienāca prātā kāda doma, kas lika viņai gandrīz pielēkt kājās no krēsla. Jau tajā pašā vakarā viņa lika paziņot Stīvenam uz Londonu, ka viņam nākamajā rītā cik iespējams ātri jāierodas pie mātes.

- Redzi, - otrā rītā viņa sacīja Stīvenam, kas, pieri raukdams, viegli uzjautrinājās, - es neesmu pārliecināta, ka Kleito-nam ir iešāvies prātā meklēt Vitniju šeit. Pieņemot, protams, ka viņš grib Vitniju atrast.

Stivens, kuram ziņa par šo strīdu bija negaidīts jaunums, veltīja mātei draisku smīnu.

- Māt, tas nu man atgādina dažu labu stāstu par tevi pašu un tēvu.

Hercoga atraitne uzmeta iznīcinošu skatienu savam neiedomājami nepieklājīgajam dēlam un turpināja:

- Es gribu, lai tu uzmeklē Kleitonu. Droši vien viņš ir apmeties savā Londonas mājā. Ja vari, šovakar uzmeklē viņu. Tad

dod kādu mājienu, ka Vitnija ir pie manis, un runā tā, it kā tev liktos pats par sevi saprotams, ka viņš to zina. Neliec viņam domāt, ka viņš tiek spiests braukt šurp. Pašreizējos apstākļos esmu pilnīgi pārliecināta, ka Vitnija nenoraidītu pat paviršu lūgumu salīgt mieru.

- Paklau, varbūt es labāk paņemšu Vitniju sev līdzi uz Londonu un palaidīšu baumas, ka esmu viņā neprātīgi iemīlējies? Tad nu gan Klejs satrakosies! - Stīvens iesmējās.

- Stīven, nemuļķojies, tas ir ļoti nopietni. Lūk, ko tev vajadzētu sacīt...

Tovakar septiņos Klcitons, laiski sēdēdams klubā, nejutās pārāk pārsteigts, kad, pacēlis acis no kārtīm, ieraudzīja, ka viņam pretī sēž brālis un pārcilā žetonus, gatavojoties spēlei. Klei-tons nopētīja Stīvenu piesardzīgā draudzīgumā. Viņš nevēlējās, lai brālis kaut ko vaicātu par Vitniju, jo viņam būtu grūti paskaidrot, kā viņš pamanījies zaudēt sievu, turklāt Kleitons nebūtu spējis pastāstīt Stīvenam arī par viņu strīdu. Tāpēc viņš jutās atvieglots, dzirdot, ka Stīvens iesāk sarunu ar šādiem vārdiem:

- Vai jūsu gaišība šovakar zaudē vai laimē?

- Viņš mūs pagalam aptīra, - Markuss Rezerfords labsirdīgi atteica. - Pēdējās stundas laikā viņš ne reizi nav zaudējis.

- Tu izskaties slikti, brāli, - Stīvens smīnēdams aizrādīja.

- Pateicos! - Kleitons strupi atteica un nosvieda žetonus galda vidū uz kaudzes, kas pamazām auga aizvien lielāka. Viņš uzvarēja gan šajā, gan ari nākamajā spēlē.

- Priecājos jūs atkal redzēt, hercog, - sacīja Viljams Bās-kervils, piesardzīgi palūkodamies uz Kleitonu, kas viņu pēdējās kāršu spēles laikā bija tik negaidot aizgājis. Bāskervils jau grasījās pieklājīgi apvaicāties, kā klājas jaunajai hercogienei, taču pēdējo reizi, kad viņš bija ieminējies, ka redzējis Vitniju Klil'to-nu viesībās, bija sacēlies skandāls, tāpēc lords nolēma, ka būs prātīgāk par to nerunāt. - Vai drīkstu jums pievienoties? - viņš pavaicāja.

- Viņam nebūs nekādu iebildumu, - Stīvens atteica, redzē-

dams, ka Kleitons nemaz nav dzirdējis Bāskcrvila vārdus. - Viņš ar lielāko prieku pievāks ari jūsu naudu.

Kleitons uzmeta brālim mazliet jautru skatienu. Viņš nebija spējis palikt mājās, baidīdamies zaudēt prātu aiz raizēm. Un tomēr šī jautrā saruna ar brāli un pārējiem pamazām sāka krist viņam uz nerviem, kaut arī kāršu spēle bija ilgusi tikai stundu. Viņš jau grasījās ierosināt, lai Stīvens brauc viņam līdzi uz mājām, kur abi varētu kārtīgi piedzerties, te piepeši Stīvens piezīmēja:

- Es gan necerēju tevi te ieraudzīt. Man likās, ka tu piedalīsies viesībās, ko māte šovakar rīko mūsu radiem.

Lieliski tēlodams cilvēku, kas nupat izteicis kaut ko tādu, ko vajadzētu noklusēt, Stīvens papurināja galvu un kā atvainodamies piebilda:

- Piedod, Klej! Es aizmirsu, ka Vitnija galu galā ir apmetusies pie mums un, gluži dabiski, piedalīsies viesībās, un tāpēc tu noteikti...

Bāskervils, kas bija dzirdējis Stīvena pēdējos vārdus, tūdaļ aizmirsa savu iepriekšējo apņemšanos un savā ierastajā draudzīgajā nepiespiestībā ierunājās:

- Jūsu hercogiene gan ir skaista. Nododiet viņai manus vissirsnīgākos sveicienus un... - Bāskervilam atkārās žoklis, šausmu pilnā pārsteigumā ieraugot, ka Kleitons Vestmorlends lēni izslējās krēslā un sastingst. - Es viņu nekur neesmu redzējis, -Bāskervils steidzīgi piebilda.

Taču hercogs jau bija pielēcis kājās. Viņš mirkli palika stāvam, skatīdamies uz brāli ar neticību, izbrīnu un vēl ko tādu, ko nabaga apjukušais Bāskervils nekādi nespēja izprast. Un tad, pat nepaņēmis milzīgo žetonu kaudzi, kas liecināja par viņa laimestu, pat pieklājīgi neatvadījies, hercogs apcirtās uz papēža un gariem, apņēmīgiem soļiem metās uz durvīm.

- Ārprāts! - Bāskervils izdvesa Stīvenam, noskatīdamies aizejošajā Kleitonā. - Jūs nu gan briesmīgi izgāzāties. Es jums uzreiz būtu varējis pateikt, ka jūsu brālis necieš, ja viņa hercogiene apmeklē viesības bez viņa.

- Jā. - Stīvens plati pasmaidīja. - Tas nu viņam nepatīk.

Ceļā no Kleitona kluba līdz Grandoukai pagāja tikai trīsarpus stundu ierasto četru vietā. Vitnija bija apmetusies pie viņa mātes! Kaut kas traks, pie viņa mātes! Pie vienīgā cilvēka visā pasaulē, kam gan vajadzēja būt tik daudz prāta, lai liktu viņa sievai atgriezties mājās. Kleitona paša māte bija piedalījusies viņa mocīšanā!

Kariete apstājās pie mātes gaiši izgaismotās mājas, un Klei-tons atcerējās, ka Stīvens bija sacījis kaut ko par gaidāmajām viesībām. Viņš negribēja redzēt nekādus radus, viņam bija vajadzīga tikai sieva! Turklāt viņš nebija atvedis līdzi izejamās drēbes, nebija iedomājies, ka vajadzētu iegriezties mājās, lai pārģērbtos, un tik un tā nebūtu to darījis. Kleitonam ļoti gribējās uzklupt mātei par viņas nodevību un tikai tad uzmeklēt Vitniju. Viņam to ļoti gribējās, tomēr viņš to nedarīs.

- Labvakar, jūsu gaišība! - teica ģimenes sulainis.

- Nolādēts! - Klcitons atcirta un pagāja garām apvainotajam kalpotājam, lai ieskatītos pārpildītajā viesistabā. Šķita, ka tur atrodas visi iespējamie radi. Tikai Vitnijas tur nebija. Kleitons paguva ieraudzīt māti, un, kad tā paspēra soli pretī dēlam, savilkusi seju smaidā, viņš apstājās, lai veltītu viņai tik salti naidīgu skatienu, ka hercogiene palika stāvam kā zemē iemieta. Kleitons apcirtās un metās uz lielajām kāpnēm. - Kur ir mana sieva? -viņš uzbrēca kalponei augšstāva gaitenī.

Kleitons brīdi svārstījās pie norādītajām durvīm, uzlicis plaukstu uz roktura. Viņa sirds dauzījās atvieglojumā un bailēs. Viņam nebija ne jausmas, ko Vitnija darīs, ieraudzījusi viņu, ne jausmas par to, ko viņš tai varētu sacīt. Taču patlaban svarīgākais bija ieraudzīt sievu un pamielot acis ar viņu.

Atvēris durvis, Kleitons klusu pārkāpa pāri slieksnim un atkal aizvēra durvis. Vitnija sēdēja lielā vannā ar muguru pret viņu. Kalpone rosījās viņai apkārt, turēdama rokās ziepes un sūkli. Kleitons kā sastindzis palika stāvam.

Viņam gribējās pieiet Vitnijai klāt un apskaut viņu tādu pašu kailu un slapju, aiznest viņu uz gultu un aizmirsties viņas augumā. Un tajā pašā laikā viņš nejutās cienīgs pat runāt ar sievu, kur nu vēl pieskarties viņai. Viņš nebija Vitnijas cienīgs. Jau divas reizes viņu dzīvē viņš bija izturējies pret Vitniju ar brutālu ļaunumu, pat nezinādams, ka ir uz ko tādu spējīgs. Ak Dievs! Vitnija nesa sevī viņa bērnu, un viņš pat ne reizi nebija pavaicājis, kā viņa jūtas. Kā gan tik trausla meitene spēja izturēt tādu nežēlību, pat neienīstot viņu tā, kā viņš to bija pelnījis? Kleitons smagi nopūtās.

Klarisa pacēla acis, ieraudzīja, ka Kleitons tuvojas vannai, uzrotīdams piedurknes, un uzmeta viņam niknu skatienu. Viņa jau atvēra muti, laikam grasīdamās apveltīt hercogu ar bargiem vārdiem, par spīti viņa titulam, taču Kleitons strupi pamāja, likdams viņai iziet. Klarisa negribīgi pasniedza Kleitonam ziepes un sūkli un klusu atstāja istabu.

Sāpīgā maigumā Kleitons ieziepēja Vitnijai muguru, uzmanīgi pūlēdamies pieskarties viņai maigi un neļaut ieraudzīt savas rokas.

- Ļoti jauki, Klarisa, - Vitnija nomurmināja, paliecās un sāka ieziepēt kājas. Parasti Klarisa ļāva viņai mazgāties pašai, taču pēdējā laikā Vitnija bija kļuvusi tik drūma un izklaidīga, ka šī neparastā uzmanība viņai pat nelikās aizdomīga.

Slaida, mirdzēdama no sasmaržotā ūdens lāsēm, kas ritēja viņai pāri, Vitnija piecēlās un izkāpa no vannas. Viņa jau grasījās pagriezties, lai sniegtos pēc dvieļa, taču “Klarisa” līdzjūtīgā vēlmē palīdzēt jau bija sākusi viņu uzmanīgi slaucīt.

Kleitons susināja ar dvieli viņas kaklu, maigos plecus un slaido muguru.

- Paldies, Klarisa, nu jau tikšu galā pati. Es vakariņošu tepat un tad pārģērbšos, lai dotos lejā uz... - Vitnija pagriezās, lai paņemtu dvieli, nobālēja un sagrīļojās, ieraudzījusi skaisto, drūmo vīrieti, kas, ne vārda neteikdams, turpināja slaucīt viņas augumu. Kā sastingusi viņa palika stāvam, nespēdama ne pakustēties, ne parunāt. Kad Kleitons pieskārās viņas vēderam un kājām,

Vitnija miglaini apjauta, ka viņa rokas gandrīz nemanāmi pakavējas tur, taču ne jau glāstot. Viņa izmisīgi pūlējās aptvert, kas īsti notiek. Kleitons bija šeit... pārstājis dusmoties... tomēr joprojām klusēdams. Pat nepasmaidīdams. Kleitons pieskārās viņai nevis kā vīrs, bet gandrīz kā... kā kalps! Kalps! Vitnijas kaklā samilza smeldzīgs kamols, atskārstot, kas notiek. Kleitons izturējās kā viņas kalps, lai pazemotos viņas priekšā.

Ar savām stiprajām rokām viņš maigi paņēma Vitniju, nolika uz krēsla līdzās vannai un, pat nepaceldams acis, nometās uz viena ceļa un sāka slaucīt viņai kājas.

- Kleiton, - Vitnija aizlauztā balsī čukstēja, - nevajag...

Izlikdamies nedzirdam viņas asaraino lūgumu, Kleitons turpināja iesākto un tad sacīja saraustītā, sāpīgā balsī:

- Ja man vēl kaut reizi liksies, ka tu kaut vai tikai domā atstāt mani, es likšu tevi ieslēgt istabā un aizbarikādēt durvis, lai Dievs stāv man klāt. - Pacēlis Vitnijas kāju, viņš turpināja to slaucīt.

Vitnija trīcošā balsī vaicāja:

- Vai tu ieslēgsies kopā ar mani?

Kleitons maigi piespieda viņas glezno pēdu sev pie vaiga un tad noskūpstīja to.

- Jā, - viņš teica.

Piecēlies Kleitons piegāja pie skapja, izņēma no tā zila zīda rītasvārkus un palīdzēja Vitnijai tos uzvilkt. Kā lelle viņa palika stāvam, kamēr Kleitons sasēja rītasvārku jostu. Nebildis ne vārda, viņš noliecās, pacēla Vitniju un aiznesa pie galda, kur jau gaidīja vakariņas. Viņš apsēdās, joprojām turēdams Vitniju klēpī. Paliecies uz priekšu, Kleitons noņēma vakariņu paplātei sudraba vāku. Kad Vitnija saprata, ka Kleitons grasās viņu paēdināt, viņa vairs nespēja izturēt.

- Nevajag! - viņa klusu iekliedzās, apskāva Kleitona varenos plecus un piespieda seju viņam pie kakla. - Lūdzu, lūdzu, nedari tā! Labāk runā ar mani. Lūdzu, pasaki man kaut ko!

- Es nespēju, - Kleitons čukstēja, iespiedis lūpas viņas mirdzošajos matos, un saraustīti ievilka elpu. - Es nespēju atrast īstos vārdus.

Neslēptās sāpes viņa balsi lika Vitnijas acīs sanesties asarām. Viņa atliecās un sirsnīgi uzlūkoja Kleitonu.

- Es gan spēju, - viņa tikko sadzirdami teica. - Tu pats man iemācīji šos vārdus - es mīlu tevi. Es mīlu tevi.

Ievijis pirkstus Vitnijas matos, Kleitons saņēma plaukstās viņas seju un ielūkojās viņai acis.

- Es mīlu tevi, - viņš piesmacis nočukstēja. - Ak Dievs, kā es tevi mīlu!

Raustlgajā sveču gaismā otrā istabas malā pulkstenis rādīja pusdivi. Kleitons maigi nolūkojās uz skaistuli, kas bija saritinājusies viņam līdzās un aizmigusi, uz viņas galvu ar izjukušajām cirtām, kura bija uzticīgi piespiedusies pie viņa kailajām krūtīm.

- Es mīlu tevi, - viņš klusu sacīja. Viņš gan zināja, ka Vit-nija ir aizmigusi un nespēj viņu dzirdēt, taču Kleitonam ļoti vajadzēja no jauna izrunāt šos vārdus.

Viņš bija tos klusēdams šonakt sacījis Vitnijai ik reizi, kad viņa lūpas pieskārās sievas maigajai mutei izsalkušās alkās vai sāpīgā maigumā. “Es mīlu tevi.” Tā bija dziesma, ko dziedāja viņa sirds, kad Vitnijas augums izliecās zem viņa, lai sniegtos viņam pretī; melodija, kas pacēlās neizturami augstu, kad viņš bija novedis Vitniju līdz ekstāzei un tad pats pievienojies viņai.

Vitnija piekļāvās viņam ciešāk klāt un sapņaini nočukstēja:

- Es arī tevi mīlu.

- Klusē, mīļā, paguli mazliet, - Kleitons nomurmināja. Šovakar viņš bija nebeidzami ilgi vilcinājies, tīši atlikdams galīgo, burvīgo apmierinājuma mirkli, līdz viņi abi bija vai zaudējuši prātu aiz iekāres. Pēc tik ilgstošas mīlēšanās Vitnijai vajadzēja atpūsties.

- Kāpēc tu tik ilgi kavējies? - Vitnija pačukstēja.

Noliecies, lai labāk saskatītu viņas seju, Kleitons pasmaidīja.

- Nespēju noticēt, ka tu tik tiešām runā par to, par ko es domāju.

Vitnija sākumā izskatījās apjukusi, tad nosarka un aizgriezās. %

Šādas reakcijas pārsteigts, Kleitons noraizējies paslēja augšup viņas zodu.

- Ko tu patiesībā gribēji teikt? - viņš saudzīgi prasīja.

-Tam... tam nav nozīmes. Tik tiešām ne.

Ieskatījies Vitnijas sāpju apēnotajās, zaļajās acīs, viņš klusu noteica:

- Manuprāt, lai arī kas tas būtu, tev tas liekas ļoti svarīgs.

Vitnija vēlējās, kaut nebūtu sākusi runāt, taču aizvainojums

viņā nekādi nebeidza smelgt. Zinādama, ka tagad Kleitons neatkāpsies, iekams nebūs saņēmis atbildi, viņa tikko dzirdami pačukstēja:

- Marija.

- Kas tad ir ar viņu?

- Vai viņas dēļ tu tik ilgi nebrauci pie manis?

Cieši apskaudams Vitniju, it kā tādējādi spētu mazināt paša izraisītās sāpes, Kleitons greizi pasmīnēja.

- Mīļā, es nebraucu pie tevis tik ilgi tāpēc, ka veseli četrdesmit detektīvi nekādi nespēja tevi uzmeklēt. Un man, kam neapšaubāmi vajadzēja būt gudrākam, ne prātā neienāca, ka manis paša māte varētu piedalīties sazvērestībā, lai noslēptu no manis sievu.

- Bet man likās, ka šī būs pirmā vieta, kur tu iedomāsies mani meklēt, kad beidzot būsi visu pārdomājis.

- Tā nebija, - Kleitons klusu sacīja. - Tomēr es neko nemēģināju pārdomāt pat ne piecu jūdžu attālumā no Marijas Sena-lermēnas... man liekas, ka tieši to tu vēlies man pavaicāt.

-Tu to nedarīji?

- Nē, nedarīju.

Vitnijas zaļās acis pieplūda ar asarām. Viņa paskatījās uz Klcitonu un drebošām lūpām pasmaidīja.

- Paldies! - viņa vienkārši noteica.

- Nav par ko, - Kleitons atbildēja, maigi pasmaidīja un ar pirkstu saudzīgi pārvilka pār meitenes vaigu. - Tagad guli, mīļā. Citādi mums šo gultu atkal nāksies izmantot citai vajadzībai.

Vitnija paklausīgi aizvēra acis un ieritinājās viņa apskāvie-

nos. Viņas pirksti maigi pabužināja Kleitona matus pie deniņiem un pēc brīža pāri plecam aizslīdēja pie krūtīm. Kleitons juta, ka ķermenis nekavējoties atsaucas, un mēģināja apvaldīt aizvien pieaugošo iekāri, ko Vitnija bija neapzināti uzvilnījusi ar saviem miegainajiem glāstiem. Kad viņas roka aizklīda pie Kleitona vēdera muskuļiem, viņš to cieši satvēra, lai neļautu virzīties zemāk. Viņam šķita, ka sadzirdējis apslāpētus smieklus. Vitnija sagrozījās šķietamā miegā, un viņas lūpas pieskārās Kleitona ausij.

Atliecies Kleitons ar aizdomām ieskatījās viņai sejā. Vitnija bija nomodā, un viņas acīs mirdzēja mīlestība.

Ar vienu vienīgu ašu kustību Kleitons apvēla viņu uz muguras un iespieda spilvenos, daļēji nosegdams ar savu ķermeni.

- Tikai nesaki, ka es tevi nebrīdināju, - viņš piesmakušā balsī nočukstēja.

- Neteikšu vis.

Džudita Maknota

VITNIJA, MANA MĪLESTĪBA

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatores Ilona Babāne, Ilona Smirnova Maketētāji Helēna Daņilova, Iveta Paegle, Antons Zabelovs Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds “Kontinents”,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums.

Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. № 737

Content

Maknota Džūdita Vitnija, mana mīlestība

ANGLIJA

Pirmā nodaļa

Otra nodala

FRANCIJA 1816-1820

Trešā nodala

Ceturtā nodala

Piektā nodala

Sestā nodala

Septītā nodaļa

Astotā nodala

ANGLIJA

Devītā nodala

Desmita nodala

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodala

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodala

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodala

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit sestā nodala

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astota nodala

Trīsdesmitā nodala

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otra nodaļa

Trīsdesmit trešā nodala

Trīsdesmit ceturtā nodala

Trīsdesmit piektā nodaļa