Kellers Gotfrīds

Zaļais Heinrihs

Gotfrīds Kellers

Zaļais Heinrihs

Romāns

.

.

PIRMĀ DAĻA

.

Pirmā nodaļa SLAVINĀJUMS IZCELSMeI

Mans tēvs bija cēlies no zemniekiem tai vecvecā ciemā, kam savu vārdu piešķīris kāds senģermāņu cilts sencis, kurš zemes dalīšanas laikā tur iedūris zemē šķēpu un uzcēlis sev mājvietu. Pēc tam kad gadsimtu gaitā vārda devēja dzimta bija tautas miņā izzudusi, kāds feodālis pārņēma ciema nosaukumu par savu titulu, uzcēla pili, — kur šī pils īsti atradusies, tagad neviens vairs nezina, tāpat trūkst ziņu, kad aizgājusi pie senčiem šīs dzimtas pēdējā dižciltīgā atvase. Bet ciems stāv, kur stāvējis, pat garīgi rosīgāks, vairāk apdzīvots nekā sendienās, daži desmiti uzvārdu palikuši negrozīti un lieti noder zaru zaros sakuplojušām paaudzēm. Mazā kapsēta, kas izvietojusies visapkārt baznīcai, lai arī vecai, bet allaž balti uzpostai, — nekad nav tikusi paplašināta, kapsētas zeme, bez pārspīlējuma var teikt, ir vieni vienīgi iepriekšējo paaudžu kaulu trūdi; diez vai dziļumā līdz desmit pēdām atrastos kaut nieka zemes cingulītis, kas savā laikā nebūtu bijis miesa un asinis, cilvēks, kurš darījis savu tiesu ciemata zemes kopšanā.

Es tomēr pārspīlēju, jo aizmirsu pieminēt tos četrus egļu dēļus, kas katrreiz nonāk līdzi zemē un arī cēlušies no tikpat seniem senču milzeņiem uz zaļi apaugušiem kalniem visapkārt; tāpat piemirsu pieminēt raupjo, lietīgo līķauta audeklu, kas audzis šinīs laukos, tepat austs un balināts, tātad arī ir daļa no ciema kā egļu dēļi un ļauj mūsu kapsētas zemei būt tikpat tīkami vēsai un melnai kā zemei jebkur citur. Te aug arī pati zaļākā zāle, bet rozes un jasmīnu krūmi sakuplojuši juku jukām tik dievišķā pārpilnībā, ka tikko rakts kaps nav jāpušķo ar puķēm, un tur nav arī jāstāda krūmi, bet pats kaps ciršus jāiecērt puķu biezoknī, un vienīgi kapracis zina šai mudžeklī noteikt robežu, aiz kuras var no jauna sākt rakšanu.

Ciemā nav ne divtūkstoš iedzīvotāju, tomēr vairākiem simtiem allaž ir tie paši uzvārdi, bet labi ja divdesmit trīsdesmit no tiem uzskata sevi par radiniekiem, jo atmiņas par radniecības saitēm reti kad sniedzas tālāk par vecvectēviem. No pagātnes neizdibināmās tumsības izniruši dienas gaismā, cilvēki kā nu prazdami gozējas šai saules siltumā, dara savu darbu, lai tad, kad pienāk tas brīdis, atkal pazustu nebūtības tumsā. Šo cilvēku degunu līdzība pārliecinoši rāda, ka te jābūt vienlaidu secībā ne mazāk par trīsdesmit diviem kopīgiem senčiem, un, kaut arī viņi necenšas izsekot šīs parādības dabisko secību, tomēr dara visu iespējamo, lai paaudžu saikne neizslīdētu no rokām. Tāpēc viņi zina visos sīkumos dažnedažādas sava apvidus teikas un brīnumainus nostāstus, bet nezina pateikt, kā tas gadījies, ka vecaistēvs apprecējis vecomāti. Ikviens ir pārliecināts, ka tikumu tam netrūkst, vismaz tādu, kas viņa dzīves veidam piemēroti, bet, ja runājam par ļaundarībām, tad jāteic: zemnieka cilvēkam, tāpat kā kungam, ir iemesls velēties, lai tēvu ļaundarības tiktu nodotas aizmirstībai, jo, lai cik augstprātīgs, arī kungs cilvēks vien ir.

Lielais un plašais lauku un mežu apvidus tā iemītniekiem ir neizsīkstošs ienākumu avots. Šī bagātība palikusi no laika gala gandrīz vai nemainīga: ja arī šad tad gadās, ka viena otra līgava kādu tiesu aiznes prom, tad puiši toties nemitīgi dodas sirojumos pat astoņu stundu gājiena attālumā un gādā par atbilstošu atvietojumu, kā arī par to, lai draudzes rakstura īpašības un ārējais izskats saglabātu pienācīgu daudzveidību, un šai ziņā tiem ir dziļāka un viedīgāka izpratne par veselīgas nākamās paaudzes attīstību nekā dažā labā patriciešu vai tirgoņu pilsētā vai arī Eiropas valdnieku namos.

īpašuma sadale tomēr ar katru gadu nedaudz mainās, bet ar katru pusgadsimtu pārveidojas gandrīz līdz nepazīšanai. Vakardienas ubagu bērni šodien ir ciema bagātie, bet to pēcnācēji rīt jau ar grūtībām noturēsies kaut kur vidusšķirā, lai nonāktu vai nu pilnīgā nabadzībā, vai arī atkal paceltos virsotnē.

Mans tēvs nomira tik agri, ka es nepaguvu dzirdēt viņu stāstām par savu tēvu; tāpēc nezinu tikpat kā neko par šo cilvēku; vienīgi tik daudz ir zināms, ka toreiz arī mūsu ģi-menei bija pienākusi kārta krist godīgā nabadzībā. Nespēju iedomāties, ka vecvectēvam, par kuru tikpat kā neko nezinām, būtu bijusi izlaidīga daba, tā vien šķiet, ka viņa mantību būs saskaldījis kuplais pēcnācēju puduris; man patiesi ir vesels bars attālu brālēnu, kurus vairs tikko protu atšķirt un kuri, līdzīgi skudrām ložņādami, jau atkal grasās sagrābt labu tiesu sakaplētās un izvagotās zemes. Jā, daži no vecajiem to vidū atkal tikuši pie bagātības, bet viņu bērni savukārt krituši nabadzībā.

Tolaik tā nebija vairs tā Šveice, kas sūtniecības sekretāram Verteram bija likusies nožēlojama, un, kaut arī franču ideju jauno zelmeni kā balts sniegs apklāja lapiņas — austriešu, krievu un pat franču izdotie orderi uz apmešanās vietām, tad tomēr Napoleona konstitūcija atnesa rārnu rudeni un nelika manam tēvam šķēršļus ceļā, kad viņš kādu rītu pameta govis, kuras ganīja, un posās ceļā uz pilsētu, lai apgūtu noderīgu amatu. Kopš tā laika viņš bija ciema iedzīvotājiem tikpat kā bez vēsts pazudis, jo pēc grūti, bet sekmīgi izmantota mācību laika, drosmīgas uzņēmības spārnots, viņš devās svešumā un, kā jau izveicīgs akmeņkalis, apceļoja tālas zemes. Tikmēr glāsmaini čaukstošais papīra liliju pavasaris, atsākdamies pēc Vaterlo kaujas tāpat kā citur, iededza savu zilgano sveču gaismu ikvienā Šveices nostūrī; arī mana tēva dzimtajā ciemā, kura iedzīvotāji deviņdesmitajos gados tāpat bija atklājuši, ka dzīvo kopš senseniem laikiem republikā, bija svinīgi ieradusies cienījamā dāma Restaurācija ar visām savām kārbām un ceļasomām un iekārtojās šajā aizkaktā, cik nu vien labi prata. Ēnaini ineži, kalni un lejas, skaistum skaisti nostūri, zivīm bagātas, dzidras upes — viss šis dabas krāšņums, izdaiļots ar dažām apdzīvotām pilīm, vilkšus pievilka veseliem bariem ciemiņus no pilsētas: te varēja gan pamedīt un pamakšķerēt, gan uzdejot un uzdziedāt, gan izēsties un izdzerties. Ar gudru ziņu pametot krinolīnus un parūkas tur, kur revolūcija bija tos aizmēzusi, dāmas apvilka Impērijas laika grieķiskos tērpus, lai arī šajos apvidos tas notika ar nelielu aizkavēšanos. Zemnieki ar izbrīnu noskatījās uz sava apvidus dižciltīgajām, uz dievietēm balti plīvojošos tērpos, uz viņu savdabīgajām cepurēm un vēl jo dīvainākajiem cieši zem padusēm apjoztajiem vidukļiem. Visaugstāko vilni aristokrātiskās paražas meta mācītāja mājā. Šveices reformētās baznīcas lauku garīdznieki nebija nekādi nabaga baskāji, tukšinieki kā viņu amata brāļi protestantiskajos ziemeļos. Tā kā Šveicē garīdznieki gandrīz bez izņēmuma bija valdošo pilsētu iedzīvotāji, tad viņi papildināja valsts varasvīrus viņu pasaulīgajos goda amatos un mācītāji, kuru brāļi turēja savās rokās zobenu un svarus, dalījās ar tiem slavā, darbojās un vadīja sparīgi un saskanīgi ar visiem citiem varas pārstāvjiem vai arī nodevās bezrūpīgai dzīvei, izpriecām. Bieži vien tās bija bagātu dzimtu atvases, tāpēc lauku mācītājmājas drīzāk atgādināja lielkungu muižas; netrūka arī tādu dižciltīgu dvēseles ganu, kurus uzrunājot zemniekiem vajadzēja godāt kā junkurus. Tiesa, mana dzimtā ciemata mācītājs tāds gan nebija, nebija viņam arī ne miņas no bagātības, tomēr, dzimis cienījamā, senā pilsētnieku ģimenē, viņš pats un visa viņa mājas dzīve pauda patriarhālai pilsētas videi atbilstošu lepnību, kastu garu un izpriecu kāri. Viņš lepojās, ka var dēvēt sevi par aristokrātu, un prata īsti dabiski apvienot savu garīdznieka cienīgo stāju ar skarbajām militāri muižnieciskajām manierēm, jo tos laikus neviens vēl nezināja, ko nozīmē konservatīvisms un ko nozīmē traktāts, tādi vārdi pat nebija dzirdēti. Mācītāja mājā valdīja skaļa jautrība, viņa bērni, pārzinādami tīrumus un ganāmpulkus, gādāja par bagātīgiem cienastiem, viesi paši sameklēja mežā zaķus, slokas un irbes, medības ar dzinējsuņiem šai apvidū vēl nebija parastas, tāpēc sarunāja ar zemniekiem, ka tie palīdzēs zvejas darbos, kas ik reizes izvērtās jautros svētkos, tāpēc mācītājmājā nekad nebeidzās skaļa līksmība. Brauca plašā apkārtnē ciemos cits pie cita, uzņēma neskaitāmus ciemiņus savās mājās, cēla teltis, dejoja tanīs vai arī izplāja teltis pāri strautiem, un grieķiski tērptās dāmas tanīs peldējās, veseliem bariem uzbruka kādām vientuļām dzirnavām pavēnī vai arī braukāja pārpilnās laivās pa ezeriem un upēm, bet visiem pa priekšu pats mācītājs ar bisi pār plecu vai pamatīgu bambusspieķi rokās.

Prasība pēc garīgas barības šajās aprindās nebija diezin cik liela, mācītāja laicīgās literatūras bibliotēkā, kā vel man gadījās redzēt, atradās daži veefranču pastorālie romāni, Gesnera «Idilles», Gelerta komēdijas un kāds stipri noplus-kāts «Minhauzena» eksemplārs. Divas trīs atsevišķas Vī-landa grāmatas, liekas, bija paņemtas lasīšanai no pilsētas un atpakaļ vairs nebija aizsūtītas. Tika dziedātas Helti dziesmas, un vienīgi jauniešu rokās gadījās redzēt arī Matīsonu. Mācītājs, ja izraisījās tada saruna, jau kopš trīsdesmit gadiem katrreiz vaicāja: «Vai esat lasījis Klopštoka «Mesiju»?» Un, protams, saņēmis apstiprinošu atbildi, piesardzīgi klusēja. Starp citu, arī viņa viesi nebija no tām smalkajām aprindām, kas tiecās ar spraigu garīgo rosmi un savu dižciltīgo izglītību kopt un nostiprināt valdošo kultūru, bet drīzāk piederēja pie ļaužu šķiras, kas aprobežojās, baudīdami šādu pūļu augļus, un bez liekas galvas lauzīšanas, tiklīdz laukos tika svinēti baznīcas svētki, nodevās jautrām izpriecām.

Taču visa šī greznība slēpa sevī sabrukuma iedīgli, Mācītājam bija dēls un meita, tie abi savās tieksmēs un dzīves veidā atšķīrās no savas kārtas ļaudīm. Dēls, arī garīdznieks, kam bija paredzēts pārņemt tēva amatu, dzīvoja ciešā saskarē ar jaunajiem zemniekiem un augām dienām pazuda ar tiem kaut kur tīrumos vai arī brauca uz tirgiem, kur lietpratīgi vērtēja teļus; meita, izmantojot katru gadījumu, lai nomestu grieķiskos tērpus, pazuda virtuvē vai dārzā, rūpēdamās par trokšņaino sabiedrību, kas, atgriezusies no kārtējā izbraukuma, tika pacienāta ar garšīgu maltīti. Mācītājmājas virtuve vilkšus pievilka pilsētas lielos izēdājus, un plašais, labi koptais dārzs liecināja par tā kopējas uzcītību un darba mīlestību.

Dēla aizraušanās beidzās ar to, ka viņš apprecēja kādu dūšīgu bagāta zemnieka meitu, pārgāja uz dzīvi sievas mājās, sešas dienas nedēļā apstrādāja sievastēva laukus un kopa govis. Apzinādamies savu pienākumu pret izcilāko amatu, viņš vingrinājās sēt dievišķīgo labestības sēklu, kaisīdams to vienmērīgiem vēzieniem, un apkaroja ļaunumu, ravēdams īstas nezāles. Liels bija sašutums un dusmas mācīt ājmā jā, vēl jo vairāk, ja apsvēra, ka zemnieku meiča kādreiz te ienāks un valdīs, viņa, kas neprot ar cildenu piemīlību pagulšņāt zālājā, ne ari pienācīgi sagatavot zaķa cepeti un pasniegt to galdā. Tāpēc visu vienprātīga vēlēšanās bija, lai mācītāja meita, kurai nemanot jau bija pirmā jaunība pagājusi, vai nu ieved mājā stāvoklim atbilstošu jaunu garīdznieku, vai arī uz ilgiem gadiem paliek šīs mājas stiprais balsts. Bet nepiepildījās arī šī cerība.

Otrā nodaļa TĒVS UN MāTe

Jo gadījās, ka atbrauca un visu ciematu satrauca kāds skaists, slaiks cilvēks, tērpies pēc pēdējās modes šūtos smalkos, zaļos svārkos, cieši pieguļošās baltās biksēs, un kājās tam bija spoži zābaki ar dzelteniem atlokiem, kādus savā laikā nēsāja Suvorova virsnieki. Apmākušās dienās viņam bija sarkans zīda lietussargs, bet lielais, mākslinieciski darinātais zelta pulkstenis piešķīra viņam īpašu cildenumu zemnieku acīs. Svešinieks cēli pastaigājās pa ciemata ieliņām, vēra zemo māju durvis, laipni un vēlīgi uzrunāja vecas māmiņas un vecīšus — tas nebija neviens cits kā pēc ilgiem klejojuma gadiem atgriezies dzimtenē slavas vaiņagotais akmeņkalis Lē. Jā, var gan teikt — slavas vaiņagots, ja apdoma, ka viņš pirms divpadsmit gadiem kā četrpadsmit gadus vecs puišelis pliks un nabags aizgājis no ciema, ilgos gados apguvis pie meistara amatu, devies svešumā ar pustukšu somu un nedaudz naudas un tagad nu atgriezies šādā skatā — īsts kungs, kā viņu dēvēja lauku iedzīvotāji. Viņa radinieku zemajā mājiņā uzradās divas varenas lādes, viena no tām bija līdz malām pilna ar drēbēm un smalku veļu, otra — ar maketiem, zīmējumiem un grāmatām. Visa divdesmit sešus gadus vecā vīrieša izturēšanās pauda temperamentu; acis izstaroja apvaldītu iekšēju siltumu un jūsmu, viņš runāja literārā vācu valodā un allaž prata arī visneievērojamākās parādībās saskatīt skaisto un labo. Lē bija izceļojies krustu šķērsu pa Vāciju no dienvidiem līdz ziemeļiem un strādājis visās lielākajās pilsētās; viņa klejojumu gadi iekrita atbrīvošanas karu laikposmā, viņš bija pārņēmis š? laika idejas un garu, ciktāl tie bija viņam saprotami un pieejami; vistuvāk viņam bija tās vidusšķiras atklātā un vaļsirdīgā cerība uz labākiem laikiem, kura, palikdama īstenības robežās, nepakļāvās garīgajiem pārspīlējumiem un tieksmei izzināt kaut ko no pārdabiskā, kas tolaik augstākās sabiedrības ietekmē vienu otru bija aizrāvis.

Tādu kā viņš un viņa domubiedri nebija daudz, viņi bija tie, kas uzrādīja pirmos retos, apslēptos iedīgļus sevis pilnveidošanai un izglītošanai un kas divdesmit gadu vēlāk aizrāva visu ceļojošo amatnieku šķiru un bija tiesīgi lepoties, ka ir labāki un vairāk pieprasīti sava darba pratēji, tāpēc, būdami čakli un taupīgi, atrada līdzekļus, lai tiktu pie gara gaismas, un jau savos mācekļa klejotāja gados bija visādi cienījami, krietni cilvēki. Turklāt akmeņkalim Lē, apgūstot senvācu celtniecības dižo prasmi, bija ataususi apskaidrība, ka viņa izvēlētais ceļš ir pareizs, uzjundot sirdī priecīgas nojausmas par mākslinieka sūtību, pārliecinoties, ka nav kļūdījies, sekodams neskaidram likteņa aicinājumam, kas viņu aizveda no zaļajām ganībām prom pilsētas radošajā rosmē. Ar dzelžainu uzcītību viņš mācījās zīmēt, augas naktis un svētku dienas pavadīja, pārzīmēdams dažāda veida plānus un paraugus, bet, iemanījies ar kaltu izcirst vissarežģītākos veidojumus un rotājumus, sasniedza ievērojamu meistarību; tomēr viņš ar to neapmierinājās un sāka studēt akmens kalšanas teoriju un pat tādas zinātnes, kas attiecās uz citām būvniecības nozarēm. Viņš nekad nepalaida garām izdevību iekļūt lielās valsts celtnēs, kur bija uz ko paskatīties un ko pamācīties, un ar savu zinātkāri piesaistīja arhitektu uzmanību;

tie sāka viņu vairāk nodarbināt darbistabās pie zīmējuma, pie rakstāmgalda nekā būvlaukumā. Protams, viņš tur velti laiku netērēja un arī dažu labu pusdienas brīvo brīdi pavadīja, lai pagūtu iespējami vairāk pārzīmēt un pārrakstīt aprēķinus. Un, kaut arī viņš nekļuva vispusīgi izglītots mākslinieks, tomēr cilvēks, kurš ar pilnam tiesībām uzdrīkstējās savas dzimtenes galvaspilsētā uzņemties rosīga namdara un arhitekta pienākumus. Tas pārsteidza visus viņa radus laukos, un izbrīns kļuva vēl lielāks, kad viņš, uzvilcis greznu kreklu ar manšetēm, runādams skaidrā literārā vācu valodā, iejuka mācītājmājas franciski grieķisko parādību vidū un lūdza mācītāja meitas roku. Lauku dzīves apliecinātājs mācītāja dēls droši vien būs te bijis par vidutāju vai vismaz noderējis par uzmundrinošu paraugu; mācītāja meita drīz vien atdeva staltajam preciniekam sirdi, bet apjukums, kas draudēja izcelties, ātri pagaisa, jo līgavas vecāki drīz viens pēc otra šķīrās no šīs pasaules.

Pēc klusi nosvinētām kāzām jaunais pāris devās uz pilsētu, nemaz neskumdami pēc spožās pagātnes mācītāj mājā, kurā drīz vien iebrauca jaunā mācītāja pajūgi, piekrauti ar izkaptīm, sirpjiem, spriguļiem, grābekļiem, dakšarn, milzīgām gultām ar baldahīnu, vērpjamiem ratiņiem un linu susekļiem, un viņa draiskā, brašā sieva ar žāvētu speķi un savam miltu klimpām drīz vien padzina no mājas un dārza visus muslīna tērpus, vēdekļus un saulsargus. Tikai kādas istabas siena, no vienas vietas nokārta ar lieliskām medību bisēm, kuras arī pēcnācējs prata likt lietā, atvilināja rudeni šurp dažu labu mednieku, un tādējādi mācītājmaja vel kaut cik atšķīrās no zemnieku sētas.

Ieradies pilsētā, jaunais arhitekts pieņēma dažus strādniekus un pats, darbodamies no agra rīta līdz vēlam vakaram, pildīja dažāda veida sīkus pasūtījumus, parādīdams tik lielu prasmi un godprātību, ka nepagāja ne gads, kad viņa veikals tika paplašināts, un viņš iekaroja neapstrīdamu reputāciju. Lē bija tik atjautīgs un izpratnes pilns meistars, izveicīgs un labs padomdevējs, ka daudzi pilsētas iedzīvotāji meklēja viņa darbu un padomu, ja bija neziņā, kā pārbūvēt vai celt ko no jauna. Turklāt viņš allaž centās apvienot derīgo ar skaisto un bija priecīgs, ja pasūtītājs ļāva viņam brīvi rīkoties, — tad tika dažs labs rotājums vairāk, kāds logs vai dzega veidota ideālās proporcijās, bet tāpēc par arhitekta māku jāpiemaksā nebija.

Sieva tikmēr ar fanātisku aizrautību nodevās mājsaimniecībai, kas, palielinoties strādnieku un kalpotāju skaitam, pletās plašumā. Enerģiski un prasmīgi viņa pārzināja neskaitāmo lielo pārtikas grozu piepildīšanu un iztukšošanu un bija tirgus sievu bieds un miesnieku krusts un bēdas, jo tiem vajadzēja ar kauju atkarot izsenās tiesības kopā ar gaļu, kas tika svērta Lē kundzei, piemest arī kādu kaula drumslu. Meistaram Lē pašam sev tikpat kā nekādu prasību nebija, un starp viņa daudzajiem principiem viens no pirmajiem bija taupība, tomēr pēc rakstura viņš bija nesavtīgs plaša vēriena cilvēks, tāpēc nauda viņa acīs bija tikai tik daudz vērta, cik ar to varēja kaut ko uzsākt vai kādam izpalīdzēt — pats vai ar citu starpniecību; tikai pateicoties savai sievai, kas neizdeva lieki nevienu feniņu un gaužām lepojās, ka nav nevienam ne par matu mazāk, ne arī vairāk maksājusi, meistaram izdevās jau pēc diviem trim gadiem tikt pie ietaupījuma, kas līdz ar viņa rīcībā nodoto kredītu sniedza bagātīgas iespējas idejām, kuras dzima viņa uzņēmīgajā galvā. Viņš uzpirka vecas mājas, noplēsa tās un to vietā cēla izskatīgus namus pilsētas iedzīvotājiem; šajos namos viņš ieviesa daudz jauna, gan aizgūta, gan arī paša izgudrota. Sis mājas viņš vairāk vai mazāk izdevīgi pārdeva un tūlīt pat ķērās pie jauniem pasākumiem; visas viņa celtās ēkas liecināja par izdomas bagātību, nemitīgu tieksmi pēc formu dažādības. Lai arī arhitektūras zinātāji bija neizpratnē, uz kādu stilu attiecināma viena otra ideja, un daudz kas likās neskaidrs un pretrunā ar harmoniju, tomēr vajadzēja atzīt, ka nodoms bijis interesants un slavējama šī cilvēka tiekšanās pēc skaistuma laikā, kad celtniecībā valdīja gara nabadzība, vienveidība, vismaz attālajās provincēs tā klājās šai mākslas nozarei.

Darbīgais meistars Lē ar savu rosību pulcināja ap sevi pilsoņus domu apmaiņai, to vidū atsaucīgus un vērīgus domubiedrus, kas veidoja ciešāku draugu pulciņu, cilvēkus, kurus viņš prata aizraut ar savu neremdināmo tiekšanos pēc labā un skaistā. Tas bija aptuveni divdesmito gadu vidū, kad Šveicē arī valdošā šķira izvirzīja no sava vidus daudzus izglītotus, humānus cilvēkus, kas, pārņēmuši jaunā, cildenākā veidā lielās revolūcijas idejas, sagatavoja augsni jūlija dienām un nodevās augsto apgaismības un cilvēku tiesību ideālu kalpībai. Meistars Lē un viņa biedri savā apvidū bija viņu cienīgi sekotāji — ^darbīgā vidusšķira, kam saknes iz-senis sniedzās tuvākos un tālākos lauku apvidos tautas dzīlēs, kur tie smēlās jaunu spēku. Kamēr dižciltīgie un augsti mācītie sprieda par valsts jaunajiem pārvaldes veidiem, apsvēra filozofiskos un tiesiskos jautājumus, uzskatīja par savu uzdevumu pilnveidot cilvēci, tikmēr rosīgie amatnieki darbojās vairāk paši savā un zemākā vidē, tiekdamies gluži praktiski cik iespējams uzlabot savu stāvokli. Dibināja biedrības, bieži vien tās bija pirmās šāda veida biedrības, kuru mērķis lielākoties bija dažādi materiāli nodrošinājumi biedriem un viņu ģimenēm. Sabiedriskā kārtā dibināja skolas, lai arī vienkāršā cilvēka bērni gūtu labāku izglītību; vārdu sakot, vairāki šādi pasākumi — tajos laikos vēl kaut kas nebijis un cienījams — sagādāja šiem censoņiem ne mazums pūļu, bet arī pavēra ce|u garīgai izaugsmei, jo daudzajās sanāksmēs vajadzēja izstrādāt, apspriest, izskatīt un pieņemt dažāda veida statūtus, ievēlēt priekšsēdētājus, vajadzēja biedriem izskaidrot, piešķirt tiesības un pienākumus gan biedrībā pašā, gan attiecībā pret sabiedrību.

Visam, kas viņus nodarbināja un aizrāva, vēl pievienojās Grieķijā izraisījušās brīvības cīņas, kas šai zemē, tāpat kā citur, beidzot pamodināja pagurušos prātus un atgādināja, ka cīņai par brīvību jābūt visas cilvēces cīņai. Atbalstot Hel-lādas patriotus, arī šie nefiloloģiskie, bet’ saprātīgie amata meistari, kas mācēja aizrauties un jūsmot, ieguva savai domu gaitai cildenu vispasaules vērienu un atbrīvojās no pēdējām mietpilsonības un atpalicības iezīmēm. Meistars Lē, visu uzticamais draugs, uz kuru varēja paļauties, bija allaž priekšgalā, taisnā rakstura un cildeno nodomu dē| viņu visi cienīja un godāja. Viņu varēja uzskatīt par laimīgu vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš nebija godkārs un atkal sāka no jauna mācīties, lai apgūtu, kas vēl bija apgūstams. Viņš mudināja arī savus draugus darīt to pašu, un drīz vien nebija neviena, kuram mājās nebūtu kaut neliels krājums grāmatu par vēsturi un dabas zinātnēm. Visi viņi jaunībā nebija tikuši pie pienācīgas izglītības, tāpēc, it īpaši iepazīstot vēsturi, viņiem atklājās plašs, bagātīgs izziņu lauks, kurā viņi ar prieku iedziļinājās arvien vairāk. Svētdienu rītos viņi mēdza pie kāda pulcēties, un tad istabas bija stāvgrūdām jaužu pilnas, tika spriests, pārrunātas jaunradušās domas, kā, piemēram, līdzīgi cēloņi izraisa līdzīgas sekas — un tamlīdzīgi jautājumi. Kaut arī viņi nebija spējīgi izprast Sillera filozofiskos ieskatus, toties vēl jo vairāk viņus iepriecēja rakstnieka vēsturiskie darbi, un it īpaši viņi sajūsminājās par Sillera dramaturģiju, ko izjuta sev tuvu, lai ari nemanīja lielā dzejnieka tiekšanos pēc estētiskā gandarījuma. Viņi jūsmoja par dzejnieka darbu varoņiem, pārliecināti, ka nekā tamlīdzīga nekur citur nav. Viņa varoņu dedzīgais temperaments, domu un valodas skaidrība bija tuvāki šo pieticīgo, neviltoto cilvēku

Izpratnei nekā dažiem Sillera cienītājiem mūsdienu zinātnes pasaulē. Vienkārši un praktiski pēc dabas viņi neapmierinājās ar dramatizējumu lasīšanu mājīgā vakara atmosfērā; viņi vēlējās nozīmīgos notikumus skatīt krāsainus un pilnasinī-gus, un, tā kā tolaik Šveices pilsētās par patstāvīgiem teātriem nebija ne runas, viņi — atkal meistara Lē iedvesmoti —, ilgi negudrodami, nolēma paši izmēģināt savus spēkus uz skatuves dējiem. Ar skatuvi un tās iekārtu šie entuziasti tika ātrāk un veiksmīgāk galā nekā ar lomu iemācīšanos, un viens otrs, nobijies no tik atbildīga uzdevuma, mierināja sevi, ar divkāršu uzcītību sizdams naglas un zāģēdams dēļus; tomēr jāatzīst, ka nodarbībās uz skatuves viņi ieguva ļoti daudz, it īpaši prasmi pareizi un saprotami izteikt domas un cienīgi izturēties sabiedrībā; šī prasme vairumam saglabājusies joprojām. Gadu gaitā tamlīdzīgas aizraušanās izpalika, taču izpratne par visu pacilājošo un skaisto visās tā izpausmēs saglabājās. Mūsdienās varētu rasties jautājums, kur viņi ņēma tam visam laiku, nepametot novārtā darbu un māju; tad būtu jāpaskaidro, ka, pirmkārt, tie bija vēl cilvēki ar veselu miesu un garu, neviltoti cilvēki, nevis prātvēderi, kas ikvienu pasākumu vai arī kādu neparastāku darbu spēj paveikt, tikai notriecot bezjēdzīgi daudz dārgā laika, jo visu, iekams padara baudāmu, smalki sakošļā, sadrupina; otrkārt, trīs stundas ik dienas no septiņiem līdz desmitiem vakarā, ja tās saprātīgi izmanto, sniedz ievērojamāku laika guvumu, nekā tas liekas mūsdienās tiem, kas šo pašu laiku nokvern pie vīna glāzes tabakas dūmos. Toreiz vēl nemēdza maksāt meslus veselai krodzinieku varzai, toties rudenī paši uzglabāja cildeno sulu savos pagrabos, un ikviens amata meistars, vai nu tas būtu pārticis, vai trūcīgs, nezinātu aiz kauna, kur likties, ja, vakara sanāksmēm beidzoties, nebūtu krietnas vīna krūkas, ko likt galdā, un vajadzētu to atgādāt no kroga. Satikās vakaros; ja gadījās pa dienu, tad tikai garāmejot, paslepeni, lai zeļļi nepamanītu; iegājuši otra darbnīcā, nodeva kādu grāmatu vai sarullētu burtnīcu ar ierakstīto lomu, — tādās reizes viņi bija līdzīgi skolniekiem, kas paslepen pa sola apakšu nodod cits citam kāda izslavēta karagājiena plānu.

Un tomēr šādai trauksmainai dzīvei bija arī sava postoša iedarbība. Apkrauts ar darbiem, allaž nemitīgā steigā meistars Lē kādu dienu rosīdamies sakarsa un, nelikdamies gar to zinis, saaukstējās, un kopš tā laika viņā ieperinājās bīstamas slimības dīgļi. Tagad nu būtu sevi jāpasaudzē, jāuzmanās, bet viņš, nespēdams stāvēt malā, kur vien kas darāms, pielika roku. Jau viņa daudzpusīgie amata pienākumi prasīja pilnīgu atdevi, un viņš bija pārliecināts, ka nedrīkst pēkšņi atrauties no visiem pasākumiem. Viņš taisīja aprēķiv nus, prātoja, slēdza līgumus, devās tālos ce|os gādāt materiālus, būvēs paguva vienā mirklī pabūt gan pašā augšā sa*< statnēs, gan pašās apakšējās velvēs, paķēris kādam strādniekam no rokām lāpstu, sparīgi ar to padarbojies, nepacietīgi sagrāba sviru, lai palīdzētu izkustināt kādu smagnēju akmens bluķi, un, ja viņam šķita, ka pārāk ilgi jāgaida, līdz citi atnāks, pats cēla baļķi plecos un, smagi elsdams, nesa to nolikt vietā, un pēc nogurdinošas dienas viņš vēl vakarā kādā biedrībā uzstājās ar jūsmīgu runu vai arī vēlu naktī uz skatuves dēļiem satraucies un aizrāvies iesaistījās nomācošā cīņā par augstiem ideāliem, kura viņam, jādomā, prasīja vēl lielāku piepūli nekā darbs dienā. Tas viss beidzās ar to, ka viņš, jauns, ziedošs cilvēks, vecumā, kad citi vēl tikai uzsāk savus mūža darbus, no šīs dzīves šķīrās, šķīrās no saviem plāniem un cerībām, nepieredzējis sākumu jaunajiem laikiem, kam viņš un viņa draugi bija gatavojušies, ko uzcītīgi un paļāvīgi gaidījuši.

Palika sieva ar piecus gadus vecu bērnu, un šis bērns biju es.

Cilvēka dabā ir uzskatīt to, ko liktenis tam atņēmis, par divtik vērtīgu nekā to, kas viņam Jr; tāpat arī man mātes nemitīgie atmiņu stāsti par tēvu lika arvien vairāk un vairāk skumt pēc tēva, kuru es tik maz atcerējos.

Manas skaidrākās atmiņas par tēvu dīvainā kārtā saistās ar kādu gadījumu gadu pirms viņa nāves, tas bija īss, skaists brīdis kādā svētdienas vakarā, kad tēvs, pastaigājoties pa lauku, pacēla mani rokās un, izrāvis no zemes kartupeļu lakstu, parādīja briestošos bumbuļus, jau toreiz tiekdamies manī izraisīt atzinību un pateicību radītājam. Kā šodien redzu tēva zaļo uzvalku, spīguļojošās metāla pogas tepat pie maniem vaigiem un viņa spožās acis, kurās es ar izbrīnu vēros, aizmirsis zaļo stublāju, ko viņš turēja augstu paceltā rokā. Māte bieži mēdza ar lepnumu atgādināt šo reizi, teikdama, cik ļoti viņu un kalponi, kas bijusi klāt, sajūsminājis tēva sacītais. Vēl senāka atmiņa glabā viņa tēlu svešādi pārsteidzošu: kādu rītu viņš pilnā apbruņojumā ieradās atvadīties, jo devās uz manevriem, kas ilga vairākas dienas; tēvs bija strēlnieks, tāpēc arī šī aina saplūdusi manā iztēlē ar iemīļoto zaļo krāsu un jautro metāla spīguļošanu. Par tēva dzīves pēdējo posmu man palicis tikai neskaidrs iespaids, un viņa sejas panti no atmiņas pagaisuši

Reizēm man jādomā par to, cik pašaizliedzīgi vecāki uzupurējas bērnu labā, kaut arī tie būtu nogājuši no ceļa, un ka nekad nespēj tos atstumt; un pretdabiska tai pašā laikā man liekas tā saukto godīgo ļaužu morāle, cilvēku, kuri spēj aizmirst un atteikties no vecākiem, tāpēc ka tiem ir slikta slava, ka tie apkaunojuši savu vārdu; un tad man rodas vēlēšanās slavināt bērna mīlestību, bērna, kurš nepamet un neatsakās no tēva, kaut tas būtu skrandainis un ļaužu nicināts; es saprotu dziļās un cildenās sāpes, ko izjūt meita, neatkāpdamās no savas noziedzīgās mātes vēl arī uz ešafota. Tāpēc neesmu īsti skaidrībā, vai tā būtu aristokrātiska rakstura iezīme, ja es jūtos divkārši laimīgs, jo man turklāt bijuši godīgi, cienījami vecāki; pieaudzis es aiz prieka sarku, kad, nemierīgos laikos ieguvis pilsoņa tiesības, man sapulcēs dažs labs gados vecāks vīrs pienācis spieda roku un teica, ka bijis mana tēva draugs un priecājoties arī mani redzēt ejam pa to pašu ceļu, kādu bija izraudzījies mans tēvs; nāca vēl citi, katrs ar godbijību pieminēja tēvu un izteica cerību, ka es būšot viņa cienīgs sekotājs. Kaut arī es labi apzinos, ka ir muļķīgi celt gaisa pilis, tomēr nespēju atturēties, lai neiztēlotos, kā būtu izveidojies mans liktenis, ja tēvs būtu dzīvs, kā agrā jaunībā man pasaule atklātos visā savā krāšņumā, kā soli pa solim šis izcilais cilvēks mani vadītu uz priekšu un līdz ar mani pārdzīvotu otrreiz savu jaunību. Tāpat kā draudzība starp brāļiem, kas man nav bijusi lemta un kas ir apskaužama; es nespēju aptvert, ka bieži vien brāļi nesaprotas un meklē draugus ārpus ģimenes; man bija svešas tēva un pieauguša dēla attiecības, kaut arī vēroju tās ik dienas, tās man likās kaut kas nebijis, neaptverams, svētlaime, ko liktenis man nav ļāvis izbaudīt, un tikai ar grūtībām esmu spējīgs tamlīdzīgas jūtas iedomāties.

Tagad, kad esmu jau pieaudzis vīrs un eju pretī savam liktenim, es varu vēlreiz visu tikai apsvērt un sirds dziļumos klusībā sev jautāt: kā viņš līdzīgos apstākļos manā vietā rīkotos? — vai arī: ko viņš, ja būtu dzīvs, teiktu par manu darbošanos? Vēl nesasniedzis sava mūža briedumu, tēvs aizgāja atpakaļ mūžības neizdibināmā tālē, pametis manās vārgajās rokās dzīvības zelta pavedienu, kura sākums nevienam nav zināms; man atliek to vienīgi ar pienācīgu godu sasaistīt ar tumsā tīto nākotni vai arī pārraut pušu, kad pienāks mana pēdējā stunda. Jau daudz gadus pēc tēva nāves māte laiku pa laikam redzēja sapni: tēvs it kā pēkšņi atgriezies no tāla ceļojuma, atnesdams laimi un prieku. To viņa katrreiz no rīta pastāstīja un pēc tam iegrima dziļās pārdomās un atmiņās, bet es, svētsvinīgu trīsu sagrābts, mēģināju iedomāties, kādām acīm mīļotais tēvs manī raudzītos un kā mēs dzīvotu, ja viņš tiešām kādu dienu ierastos.

Ja par tēva ārējo izskatu man ir visai neskaidrs priekšstats, toties gaišāk un noteiktāk izgaismojas viņa rakstura būtība, un šis cildenais tēls kļuvis man par daļu no lielās, neapjaušamās esības, ar kuru saistīt saistās visas manas domas un pārdomas, un es ticu, ka tā aizgādībā eju savu dzīves ceļu.

Trešā nodaļa BĒRNĪBA. PIRMĀS TICĪBAS MĀCĪBAS STUNDAS. SKOLAS SOLS

Pirmais laiks pēc tēva nāves atraitnei bija smags. Skumju un rūpju laiks. Mantojumā bija atstāts daudz nepabeigtu pasākumu; lai tiktu ar tiem galā, bija nepieciešama ilgstoša un sarežģīta darbošanās. Iesāktie pasūtījumu darbi pārtraukti, noslēgtie līgumi palika neizpildīti, samaksu cits pēc cita gaidīja rēķini, tādi arī bija malu malās iekasējami; celtniecības materiālus vajadzēja pārdot ar zaudējumu, un toreizējie apstākļi viesa šaubas, vai bēdu sagrauztai sievietei paliks kāds feniņš pāri, no kā turpmāk dzīvot. Tiesas vīri nāca, zīmogoja, plombēja, ņēma plombas nost; nelaiķa draugi un neskaitāmie veikalnieki, ar kuriem viņš bija sadarbojies, nāca, palīdzēja, kārtoja; īpašums tika pārskatīts, aprēķināts, pārrēķināts. Pircēji, uzņēmēji centās nosist cenas, kreditori sagrābt vairāk, nekā viņiem pienācās, troksnis un rosība bija tik nomācoša, ka māmiņa, kas allaž modri visu uzmanīja, beigās vairs neredzēja tam ne gala, ne malas. Pamazām apjukums norima, darījumi cits pēc cita tika nokārtoti, saistības likvidētas un prasības nodrošinātas, un tad kļuva skaidrs, ka vienīgais īpašums, kas palicis no visa pāri, Ir māja, kurā mēs pēdējā laikā dzīvojām. Tā bija augsta, veca ēka ar neskaitāmām telpām, kā bišu strops pārapdzīvota no augšas līdz lejai. Tēvs to bija nopircis ar nodomu tās vietā uzcelt citu, bet tā bija veclaicīga celtne, kam durvis un logi vēl glabāja vērtīgus mākslinieciskus rotājumus, tāpēc tēvs nespēja izšķirties, lai to noplēstu, un dzīvoja tanī līdzās neskaitāmiem īrniekiem. Tiesa, māja bija apkrauta ar iepriekšējā īpašnieka parādiem, taču rosīgais tēvs drīz vien saveda ēku kārtība un ar iekasēto īres naudu nomaksāja parādus, bet pārpalikums nodrošināja nelaiķa ģimenei pieticīgu iztiku.

Māmiņa sāka ar to, ka pilnīgi ierobežoja sevi, atteicās no visa liekā, pirmām kārtām no svešām palīdzīgām rokām. Šinī klusajā atraitnības mājoklī es pirmo reizi sāku sevi apzināties, bet savus spēkus pārbaudīju, skraidīdams augšup un lejup pa majas iekšējām kāpnēm. Apakšējos stāvos valdīja tumsa, tiklab dzīvokļos — jo ieiiņas, uz kurām iziet logi, ir šauras, tumšas —, kā arī kāpņu telpās un priekšnamos, kur logu nemaz nebija. Sānu ejas un gaiteņu nišas piešķīra telpai drūmas pamestības iespaidu, tās glabāja man vēl daudz neatklāta un noslēpumaina; bet, jo augstāk, jo tīkamāk un gaišāk, tāpēc ka augšstāvs, kur dzīvojām mēs, pacēlās kaimiņu ēkām pāri. Pa augstu logu bagātīgi plūda gaisma uz vītņu kāpnēm un dīvainajām koka galerijām plašajā, gaišajā mansardā, kas bija krasā pretstatā apakšējo stāvu vēsajai krēslībai. Pa mūsu dzīvojamās istabas logiem bija redzami daudzi mazi pagalmiņi, kādi bieži sastopami namu kvartālu ielokā, kur valda apslēpta, mierīga dūkoņa, kas uz ielas nav dzirdama. Stundām ilgi es vēroju, kā šinīs pagalmos rit tiem raksturīgā klusā mājas dzīve; zaļie dārziņi man likās gluži kā mazas paradīzes, it īpaši, kad tos apstaroja pēcpusdienas saule un vējā viegli plivinājās tur izkārtā baltā veļa. Un, kad dažbrīd man pēkšņi gadījās mūsu istabā sastapt cilvēkus, kuri sarunājās ar māmiņu un kurus biju redzējis tikai iztālēm, tad tie man šķita neticami sveši un reizē tomēr pazīstami. Mūsu pašu pagalmiņā starp diviem augstiem mūriem pletās neliels zaļa mauriņa laukumiņš, kur auga divi pīlādži; mūžam čalojošs strautiņš ritēja zaļi apaugušajā smilšakmens iedobē; šai mazajā nostūrī allaž bija vēsi un savādi baisminoši, vienīgi vasarās ne, kad to ik dienas dažas stundas apspīdēja saule. Tādās reizēs, nama durvīm paveroties, apslēptais zaļums priekšnama tumšajā ielokā atklājās tik valdzinošs, ka garāmgājēju sagrāba ilgas pēc dārza tuvības. Rudeņos saule te ielūkojās retāk, un, kad abu kociņu lapas nodzeltēja, bet ogas pielija ar svelmainu sārtumu, mūrus apskāva skumjš zeltījums un strautiņš savukārt apveltīja ainavu ar sudrabainu vizmu, tad mazais nošķirtais stūrītis ieguva tādu brīnumaini smeldzīgu pievilcību, kādu gūstam, vērojot plašas un krāšņas ainavas. Bet, saulei rietot, manu uzmanību saistīja nami — arvien tālāk, arvien augstāk — cits pēc cita, un jumti, ko es no mūsu loga pārredzēju, norietā sārtojās un atdzīvojās pasakainā krāsu rotaļā. Aiz šiem jumtiem pagaidām arī beidzās mana pasaule, jo sniegoto kalnu gaisīgais loks, kas tikai daļēji bija saskatāms aiz pēdējām jumta korēm, man ilgu laiku likās vienots ar mākoņiem, es neredzēju, ka tam būtu kāds sakars ar zemi. Kad vēlāk pirmo reizi biju uzrausies jāteniski mūsu stāvā, lielā jumta visaugstākajā korē un ieraudzīju visu krāšņo ezera klaidu, no kura ar savām zaļajām kājām kāpa laukā kalnu majestātiskie stāvi, tad es tos jau pazinu no savām tālajām pastaigām brīvā dabā; bet pagaidām māmiņa varēja man gari un plaši skaidrot, ka tie ir kalni un dieva varenības liecinieki, — man tāpēc nemaz nebija vieglāk tos atšķirt no mākoņiem, kuru plūsmu un mainību vakaros aizrautīgi vēroju, un kā kalnu nosaukumi, tā arī mākoņu apzīmējums man bija tukša skaņa. Tālās sniegotās virsotnes, kas reizēm bija paslēpušās dūmakā, te atklājās gaišākas, te tumšākas, te žilbinoši baltas vai arī sārtas, tāpēc uzskatīju tās par dzīvām, brīnumainām un varenām tāpat kā mākoņus un bieži piešķīru mākoņa vai kalna nosaukumu visam, kas izraisīja manu cieņu vai ziņkāri. Tā kādu kaimiņu meiteni, pirmo sievišķīgo būtni, kas man bija iepatikusies, nosaucu — šis vārds man vēl aizķēries ausīs, un to man vēlāk bieži stāstīja — par balto mākonīti pirmā iespaida dēļ, kādu viņa uz mani atstāja ar savu balto kleitu. Slaidu, augstu baznīcas jumtu es saucu par kalnu, un tam bija vairāk attaisnojuma, jo tas krasi pacēlās pāri visiem citiem jumtiem. Pret rietumiem pavērstais baznīcas plašais jumta laukums manās acīs pārvērtās par nepārredzamu lauku, kur es allaž ar prieku mēdzu raudzīties, it īpaši, kad to apmirdzēja pēdējie saules stari, — tad šis slīpais, sārti kvēlojošais plankums, kas slējās pāri tumstošajai pilsētai, bija man tas pats, kas citkārt mūsu iztēlē tiek apzīmēts par paradīzes pļavu. Virs baznīcas jumta slējās smalks, smails kā adata tornītis, tanī karājās mazs zvans, bet torņa galā grozījās spožs zelta gailis. Kad krēslā iešķindējās zvans, māte sāka ar mani runāt par dievu un mācīja skaitīt lūgšanas; es jautāju:

— Kas ir dievs? Vai tas ir cilvēks?

Un māte atbildēja:

— Nē, dievs ir gars.

Baznīcas jumts pamalām iegrima pelēkā ēnā, saules stars slīdēja pa tornīti augšup, līdz vairs tikai lāktīja uz zelta vēj-rādītāja gaiļa, un kādu vakaru es pēkšņi guvu pārliecību, ka šis gailis ir dievs. Gailim bija arī sava noteicošā loma manās īsajās bērna lūgšanās, kuras es skaitīju ar lielu patiku. Bet, kad es reiz dabūju dāvātu bilžu grāmatu, kur bija redzams koši krāsains tīģeris, kurš sēdēja varen izteiksmīgā pozā, mans priekšstats par dievu mainījās un ieguva šī tīģera veidolu; es gan nekad un nevienam par to, tāpat kā par gaili, nebildu ne vārda. Tā bija mana iekšēja, neapzināta pārliecība, un tikai tad, kad tika minēts dieva vārds, man acu priekšā rēgojās krāšņais putns un vēlāk skaistais tīģeris. Ar laiku, tiesa gan, šis tēls, kaut arī neguva manās domās skaidrāku apveidu, toties cildenāku gan. Es skaitīju tēvreizi, sadalīdams un nogludinādams teikumus, tāpēc iemācījos to viegli, bet atkārtošana man sagādāja tīkamu atmiņas vingrinājumu, es to darīju ar lielu virtuozitāti un daudzām variācijām, kādu daļu skaitīju divas trīs reizes, nākošo teikumu bēru aši un klusi, tālāko noskaldīju uzsvērti gausi un skali, tad runāju lūgšanu ačgārni — no gala, lai nobeigtu ar sākuma vārdiem: «Mūsu tēvs...» Lūgšana rosināja manī nojausmu, ka dievs ir būtne, ar kuru, lai vai kā, iespējams pārmainīt kādu prātīgu vārdu, nevis tā kā ar tīģera tēlu.

Tā es dzīvoju nevainīgi saderīgās attiecībās ar Visaugstāko, man nebija nekādu prasību, nebija arī pateicības jūtu, ne taisnības vai netaisnības apziņas, un mierīgu prātu nelikos par viņu zinis, ja manu uzmanību saistīja kaut kas cits.

Taču drīz vien apstākļi iegrozījās tā, ka sāku labāk apzināties savas attiecības un pirmo reizi griezos pie viņa, lai aizstāv manas cilvēciskās tiesības; tas notika, kad es sešu gadu vecumā kādā skaistā rītā atrados lielā, garlaicīgā telpā, kur tika apmācīti apmēram piecdesmit vai sešdesmit mazi zēni un meitenes. Puslokā kopā ar septiņiem citiem bērniem es stāvēju pie tāfeles, uz kuras rēgojās lieli burti, un klusi un saspringti gaidīju, kas tagad notiks. Mēs visi bijām iesācēji, tāpēc virsskolotājs, vecāks vīrs ar lielu, stūrainu galvu, pats gribēja ievadīt pirmo stundu un uzaicināja mūs pārmaiņus nosaukt dīvainos zīmējumus uz tāfeles. Man pirms ilgāka laika bija gadījies dzirdēt vārdu «pumperniķelis», kas man gaužām patika, tikai es nepratu to pielāgot nekādam taustāmam apveidam, neviens arī nevarēja man pateikt, kā izskatās priekšmets, kam šis nosaukums, jo tā dzimtene atrodas vairāk simtu jūdžu attālu. Un nu pēkšņi man vajadzēja nosaukt lielo «p» burtu, kurš viscaur man likās ērmots un smieklīgs, bet tobrīd kļuva saprotams, un es apņēmīgi sacīju: «Tas ir pumperniķelis!» Mani nemāca nekādas šaubas ne par plašo pasauli, ne par sevi pašu, nedz ari par pumperniķeli, un sirds līksmot līksmoja, bet, jo lielāku nopietnību un pašapmierinātību tobrīd pauda mana seja, jo vairāk skolotājs pārliecinājās, ka esmu samaitāts puika, kurš dzen nekaunīgus jokus un kura ļaundabība nekavējoties jā-izdzen; skolotājs klupa man virsū un kādu brīdi tik mežonīgi raustīja aiz matiem, ka man metās tumšs gar acīm un dzirdēt nedzirdēju nekā. Šāds uzbrukums — kaut kas svešs un nepiedzīvots — man likās ļauns murgs, tāpēc nespēju nekā iebilst, tikai klusēdams, sausām acīm, iekšēji saspringts raudzījos uz savu mocītāju. Mūždien mani pārņēmis īgnums, redzot bērnus, kas vai nu kādu nedarbu dēļ, vai citādi nogrēkojušies, vecākiem tikai viegli pieskaroties vai tuvojoties, jau laiž vaļā tādu brēcienu, ka plēš ausis pušu; bet šādi bērni tieši šīs brēkšanas dēļ jau saņem divkāršu sodu, turpretī es cietu otras galējības dēļ un padarīju savu stāvokli ļaunāku ar to, ka nespēju tādā reizē ne asaru nobirdināt. Tā arī tagad, kad skolotājs redzēja, ka es neraudu, tikai pārsteigts satveru galvu, viņš atkal metās man virsū, lai reizi par visām reizēm izdzītu no manis šķietamo spītību un iecir-tību. Nu man patiesi sāpēja, taču es nesāku vis vaimanāt, tikai izbailēs lūdzos: «Bet atpestī mūs no visa ļauna!» So lūgšanu es raidīju dievam, par kuru man bieži tika stāstīts, ka viņš aizstāv cietējus kā mīlošs tēvs. Tas nu bija visgudrajam skolotājam par daudz un izvērtās par ārkārtēju notikumu, tāpēc viņš nekavējoties palaida mani vaļā, no tiesas norūpējies, ko lai ar mani iesāk. Pusdienlaikā mūs atlaida, skolotājs pats aizveda mani mājās. Un tikai te es paslepen ļāvu vaļu asarām: stāvēdams novērsies pie loga un slaucīdams no pieres pielipušos izrautos matus, klausījos, kā skolotājs, kurš mūsu mājokļa svētumā likās divkārt svešs un naidīgs, nopietni sarunājās ar māti, apgalvodams, ka esmu kādas ļaunprātības ietekmē jau pagalam samaitāts bērns. Māte bija gaužām pārsteigta, viņa sacīja, ka esmu ļoti kluss bērns, pastāvīgi atradies viņai acu priekšā, nekad neesmu nekādas palaidnības darījis. Tiesa, reizēm man rodoties dažādas dīvainas iedomas, bet bez jebkāda ļaunuma, laikam jau man vajagot tikai vēl pierast pie skolas un saprast, ko tā prasa. Skolotājs tad likās mierā, gan pašūpodams galvu, jo savā sirdī, kā tas vairākkārt atklājās, bija pārliecināts, ka manī mīt bīstamas tieksmes. Atvadoties viņš vēl zīmīgi noteica, ka klusie ūdeņi esot dziļi. So teicienu man savā mūžā nācies bieži dzirdēt, un tas mani katrreiz aizskar, jo nezin vai atradīsies vēl kāds, kuram atklātības brīžos tā patīk vērpt valodu kā man. Esmu ievērojis, ka daudzi lielie runātāji nevar saprast, kāpēc citi klusē, lai gan paši neļauj tiem vārdu bilst; pēc tam kad, krietni izpļāpājušies, runātāji redz, ka iestājies klusums, viņiem rodas maldīgs spriedums par saviem sarunu biedriem. Un, ja klusie klausītāji negaidot ierunājas, tad tas liekas vēl aizdomīgāk. Šāda veida saskarē ar klusiem bērniem gala iznākums var būt īsti nelaimīgs, jo lielie pļāpas tik vien zina kā parasto teicienu: «Klusie ūdenī ir dziļi.»

Pēcpusdienā man vajadzēja atkal doties uz skolu, ar lielu neuzticību spēru kāju pār atbaidošā nama slieksni, kur plašās telpas man likās dīvainu un drausmīgu murgu pilnas. Bargais skolmeistars nebija manāms; viņš uzturējās tādā kā slepenā, no lielās telpas nodalītā istabā, kur mēdza šo to uzkost. Nodalījuma durvīs atradās apaļš lodziņš, pa kuru tirāns reizēm pabāza galvu, tiklīdz izdzirda troksni. Lodziņā jau sen nebija rūts, tāpēc viņš varēja caur tukšo rāmi tālu iebāzt galvu klasē un redzēt visu, kas tur notiek. Sai liktenīgajā dienā nama uzraugs bija licis pusdienas laikā lodziņu iestiklot, un tieši tad, kad es bailīgi pašķielēju uz to pusi, stikls ar jautru trinkšķi pašķīda un mana mocītāja prāvā galva pašāvās uz priekšu. Pirmā sajūta, kas mani sagrāba, bija sirsnīga līksmība, un, tikai ievērojis, ka viņš ir nopietni cietis un plūst asinis, es samulsu, un nu jau trešo reizi man atklājās patiesība un sapratu vārdus: «Un piedod mums mūsu parādus, kā mēs piedodam saviem parādniekiem!» Tā es jau pirmajā dienā biju paguvis daudz ko iemācīties; tiesa, nenoskaidroju, kas ir pumperniķelis, bet to gan, ka bēdās jāgriežas pie dieva, ka dievs ir taisnīgs un tai pašā laikā māca mūs neturēt sirdī naidu un domas par atriebību. Ievērojot bausli, kas prasa piedot saviem pāri darītājiem, iegūstam iekšēju spēku mīlēt savus ienaidniekus, jo par pūlēm, kādas prasa sevis pārvarēšana, mēs gaidām gandarījumu, un labvēlība, ko dāvājam ienaidniekam, jo vienaldzīgs viņš mums tāpat nevar būt, ir pati labākā atlīdzība. Labvēlība un mīlestība savā izpausmē jūtu paudēju pašu padara cildenu, it īpaši, ja šīs jūtas tiek veltītas tam, ko mēs dēvējam par ienaidnieku vai pretinieku. Sai vissavdabīgākajai kristietības pamatmācībai mana sirds atsaucās īpaši iejūtīgi, jo — viegli aizvainojams un satraucams — biju pastāvīgi gatavs tikpat ātri aizmirst un piedot; un vēlākos gados, kad sāku atklāsmes mācību apšaubīt, ņēmos rūpīgi pētīt, vai šī mācība nav zināmā mērā tikai izpausme prasībai, kas piemitusi cilvēkiem jau mūžsen un vēlāk cilvēku atzīta, jo pamanīju, ka tikai zināma cilvēku daļa ievēro šo bausli skaidru sirdi un pašaizliedzīgi, proti, tie, kuriem jau pati daba piešķīrusi šādas rakstura iezīmes. Pārējie, kas pārvarējuši savu sākotnējo atriebības kāri, ar grūtībām atteikušies no tiesībām atmaksāt, likās iegūstam lielākas priekšrocības uzvarai pār ienaidnieku, nekā tās varētu saistīt ar jēdzienu par bez-viltus sevis pārvarēšanu; to dara dziļais saprāts un gudrība, kas nav no piedošanas atdalāmi, turpretī savās aklajās un neauglīgajās dusmās pretinieks iznīcina un nodara |aunu pats sev. Tāpēc arī lielajās vēsturiskajās kaujās prasme piedot un aizmirst naidu pēc vīrišķīgi izcīnīta strīda apstiprina uzvarētāja pārākumu un liecina, ka šī uzvara atzīstama arī morāli. Pieveiktā pretinieka saudzēšana un piecelšana ir visumā dzīves gudrības diktēta, taču nesavtīgu mīlestību uz ienaidnieku, kurš ir pārpilns spēka un dara mums jaunu, neesmu nekur sastapis.

Ceturtā nodaļa SLAVINĀJUMS DIEVAM, SLAVINĀJUMS MĀTEI. PAR LūGšANāM

Pirmajos skolas gados man arvien biežāk iznāca saskare ar dievu, jo arvien vairāk gadījās dažādi pārdzīvojumi. Drīz vien, pakļāvies dzīves nepieciešamībai, es, tāpat kā citt bērni, ja savādāk nevarēja, darīju, kā pats iedomājos. Tāpēc pārmaiņus izjutu apmierinājumu vai arī pieredzēju grūtības, ja biju*izpildījis vai arī pametis novārtā savus pienākumus un pastrādājis dažādus bērnišķīgus nedarbus. Katrreiz, kad mani piemeklēja nedienas vai jutos apdraudēts, es, domās noskaitīdams īsu lūgšanu, griezos pie dieva, lai viss beigtos man par labu un es tiktu paglābts no briesmām; man ar kaunu jāatzistas, ka es pastāvīgi prasīju kaut ko neiespējamu vai netaisnu. Bieži vien gadījās, ka mani grēki netika pamanīti, — tad es uz ātru roku sacerēju sirsnīgas pateicības lūgšanas, kas bija jo izjustākas tāpēc, ka neapzinājos pelnījis sodu; paša vainu apzināties sāku tikai vēlāk. Tāpēc savās lūgšanās es griezos pie dieva ar visdīvainākajām prasībām: dažreiz es lūdzu, lai kāda grūta aritmētikas uzdevuma atbilde būtu pareiza, citreiz, lai skolotājs tiktu sists ar akiību un nepamanītu tintes traipu manā burtnīcā vai arī, kā Jo-zuus lūdzu, lai saule debesīs stājas, ja jutu, ka netikšu skolā laikus, tāpat arī lai man palīdzētu tikt pie kāda garšīga cepuma. Reiz, kad meitene, kuru es saucu par Balto Mākonīti, brauca kaut kur uz ilgāku laiku prom un ieradās pie mums atvadīties, es jau gulēju gultiņā, tomēr visu dzirdēju un dedzīgi lūdzu debesu tēvu, lai meitene neaizmirst mani aiz gultas priekškara un vēlreiz noskūpsta, kā nākas. Nemitīgi atkārtodams vienu un to pašu teikumu, es beidzot aizmigu un vēl šobaltdien nezinu, vai mana lūgšana tika uzklausīta.

Reiz tiku sodīts un pusdienlaikā mani nelaida mājās, skolā ieslēdza, un paēst dabūju tikai vakarā. Tad es īsti iepazinu izsalkumu un sapratu arī māmiņas pamācību, ka dievs gādā par visu dzīvo radību un mums jāpateicas viņam par mūsu mājās cepto gardo maizi, kā teikts lūgšanā: «Un dod mums mūsu dienišķo maizīti!» Vispār man bija radusies interese par ēdieniem un to veidiem, jo iznāca saskarties gandrīz vai vienīgi ar sievietēm, kuru galvenais sarunu temats bija pārtikas iepirkšana un ēdienu gatavošana. Klaiņodams pa māju, es arvien dzijāk iepazinu citu iemītnieku saimniecību un bieži mielojos pie viņu galda, biju arī tik nepateicīgs, ka ēdieni visur citur man likās gardāki nekā mātes gatavotie. Katrai namamātei ir savs ēdienu gatavošanas paņēmiens, kaut arī receptes būtu vienādas, un šī katras saimnieces savdabība piešķir maltītei īpašu garšu. Jau nedaudz dodot priekšroku tādai vai citādai garšvielai un zaļumiem, gatavojot treknāk vai liesāk, vairāk sutinot vai mazāk — tas viss piešķir ēdienam savu garšu, kas atbilst saimnieces raksturam: kārumniece vai izvēlē vienaldzīga, maiga vai spīva rakstura, ātras dabas vai miermīlīga, izšķērdīga vai skopa; tādējādi jau pēc iedzīvotāju iemīļotajiem ēdieniem vienmēr iespējams nekļūdīgi noteikt namamātes raksturu; lai vai kā, es jau ]oti agri biju kļuvis lietpratējs šajos jautājumos un iemanījos pēc buljona vien instinktīvi nojaust, kā man jāizturas pret šīs maltītes gatavotāju. Manas mātes ēdieniem nebija nekādu īpatnību. Viņas vārītās zupas nebija ne treknas, ne liesas, kafija ne pārāk stipra, ne vāja, viņa nekad nepiemeta lieku sāls graudiņu, bet arī ne par maz, gatavoja vienkārši, bez kāda manierīguma, kā mēdz teikt mākslinieki, tīrās proporcijās, matēs ēdienus varēja ēst lielām porcijām, nenodarot pāri kuņģim. Šķita, ka māte, stāvot pie pavarda un darbojoties ar savām gudrajām un mēru zinošajām rokām, ik dienas apstiprināja sakāmvārdu: «Cilvēks ēd, lai dzīvotu, nevis dzīvo, lai ēstu.» Nekad un nekādā veidā mūsmājās nebija manāmas pārmērības, bet tāpat ari nejutām trūkumu. Sī lietišķā nosvērtība mani garlaikoja, jo laiku pa laikam biju citās mājās baudījis gardāku kumosu, un tā gadījās, ka reizēm, kad biju paēdis un pēdējais kumoss norīts, izteicu par mātes gatavotajiem ēdieniem asu kritiku. Pie galda mēs sēdējām pastāvīgi ar māti divatā, un viņa labprāt mēdza ar mani patērzēt, nevis pieturēties pie noteiktiem audzināšanas principiem, tāpēc viņa neaprāja mani nosodoši, bet pārliecinoši norādīja, ka cilvēks nekad nevar paredzēt savu likteni, iespējams, ka pienākšot diena, kad es būtu lai* mlgs sēdēt pie viņas galda, bet viņas tad vairs nebūšot. Lai gan es tolaik lāgā nespēju iedomāties, kā tas varētu notikt, biju katrreiz aizkustināts, mani sagrāba šausmas, un jutos pagalam sakauts. Ja māte vēl norādīja uz manu nepateicību pret dievu, ka noniecinu viņa labās dāvanas, tad es turpmāk svētā bijībā sargājos vēl vairāk aizvainot visvareno devēju un iegrimu pārdomās par viņa lielisko un brīnumaino izrīcību.

Gāja laiks, un līdz ar to, ka mans priekšstats par dievu kļuva arvien noteiktāks un saskari ar viņu arvien vairāk izjutu kā labdabīgu un nepieciešamu, es sāku šo attiecību kaunēties un tās slēpt; līdzko manas lūgšanas kļuva apzinātas, mani arvien vairāk pārņēma biklums, es nespēju tās skaitīt, citiem dzirdot. Mana māmiņa bija pēc rakstura vienkārša un saprātīga, viņa nebija no tiem, par kuriem mēdz teikt: dziļi ticīgi; viņa bija ticīga. Viņas dievs nebija apslēptu sirds tieksmju piepildītājs, bet skaidri un gaiši — rūpīgs un gādīgs tēvs, augstākā vara. Viņa allaž mēdza teikt: «Kas aizmirst dievu, to dievs aizmirst.» Nekad netiku dzirdējis viņu runājam par lielu mīlestību uz dievu. Toties jo neatlaidīgāk viņa turējās pie savas ticības; māmiņa mūsu pamestībā un rūpēs par pagaidām tālo un tumšo nākotni domāja, ka ir svarīgi, lai man vienmēr acu priekšā būtu dievs — mūsu barotājs un sargs, un nemitīgās raizēs par to viņa manī iepotēja nezūdošu paļāvību uz dievu.

Šo aizkustinošo rūpju pamudināta, daļēji paklausīdama kādai liekulīgai tukšvārdei, viņa nolēma kādā svētdienā, kad bijām apsēdušies pie galda, ieviest paradumu pirms ēšanas noskaitīt lūgšanu, kas pie mums agrāk nebija parasts, un noskaitīja īsu, senlaicīgu lūgšanu, kādu skaita tautā, ar uzaicinājumu, lai es to tagad un turpmāk atkārtoju. Māmiņa bija gaužām izbrīnījusies, kad es vienaldzīgi nomurmināju pirmos vārdus un tad pēkšņi apklusu un tālāk netiku no vietas.

Uz galda kūpēja ēdiens, istabā bija iestājies klusums, māte gaidīja, bet es nespēju ne vārda dabūt pār lūpām. Viņa atkārtoja savu pieprasījumu, bet bez panākumiem; es nomākts klusēju, un viņa šoreiz neuzstāja, jo izskaidroja manu uzvedību ar parastu bērna untumu. Nākošajā dienā viss atkārtojās no jauna, māmiņa, no tiesas norūpējusies, jautāja:

— Kāpēc tu negribi lūgt? Vai tu varbūt kaunies?

Tā jau tas bija, bet es nespēju atzīties, jo šāda atzīšanās nebūtu patiesība tai nozīmē, kā viņa to saprata. Klātais galds man šķita kā tāda upura maltīte, un roku saņemšana svinīgā lūgšanā pie gardi smaržojošiem ēdieniem vērtās ceremonijā, kas man bija neizsakāmi pretīga. Tas nebija kauns pasaules priekšā, kā to dēvē mācītāji, jo kāpēc lai es kaunētos no vienīgā cilvēka — māmiņas, no kuras, pazīstot viņas labsirdību, nebiju paradis neko slēpt? Tas bija kauns no sevis paša; es nespēju klausīties sevī un nekad vairs neiemācījos skaļi lūgt dievu, kaut arī biju gluži viens.

— Tu neēdīsi, kamēr nebūsi noskaitījis lūgšanu! — sacīja māmiņa, un es piecēlos no galda un nostājos kaktā, kur mani sagrāba skumjas un sava tiesa iecirtības. Māmiņa palika sēžam un izlikās ēdam, kaut arī to nespēja, un mūsu starpā iegūla tāda kā saspringtība, kādu vēl nebiju izjutis un kas nomāca sirdi. Māmiņa klusēdama staigāja pa istabu, novākdama galdu, bet, kad tuvojās laiks man atkal doties uz skolu, viņa no jauna atnesa ēdienu un, slaucīdama acis, it kā tanīs būtu kāds gruzis, sacīja:

— Ed, ietiepīgais bērns!

Tad arī laidu vajā raudienu, skaļi šņukstēju un lēju asaras, apsēdos pie galda un, kaut cik nomierinājies, krietni paēdu. Ceļā uz skolu es ne vienreiz vien nopūtos pateicībā par laimīgo atbrīvotību no visām nepatikšanām un samierināšanos ar māmiņu.

Pēc daudziem gadiem, kad biju ieradies savā dzimtajā ciematā, šis gadījums no jauna atdzīvojās manā atmiņā, kad dzirdēju stāstām, kas atgadījies ar kādu bērnu vairāk nekā pirms simt gadiem šai apvidū; stāsts mani dziļi ietekmēja. Kapsētas mūrī kādā nostūrī bija iemūrēta maza akmens plāksne, uz kuras bija redzams pa pusei nodilis ģerbonis un gada skaitlis 1713. Ļaudis šo vietu sauca par mazās burves kapa vietu un šai sakarībā stāstīja dažādus teiksmainus un neiedomājamus notikumus, it kā dižciltīgā ģimenē pilsētā dzimis bērns atsūtīts šurp, uz mācītājmāju, kur toreiz dzīvojis ticībā un raksturā bargs mācītājs, lai bērns te tiktu dziedināts no savas agri apgūtās buršanas prasmes. Tas tomēr neesot izdevies. Meitene neesot bijusi nekādi piedabūjama nosaukt svētās trīsvienības vārdus, tā arī savā ietiepībā palikusi neticīga un mirusi nožēlojamā nāvē. Tas esot bijis īpaši maigs un gudrs bērns un, kaut arī tikai septiņus gadus veca^ jau gaužām neganta ragana. It īpaši prasmīgi viņa mācējusi savaldzināt pieaugušus vīriešus, tikai uzlūkodama vien tos; skaistā bērna dēļ tie zaudējuši galvu un pat izraisījušies neganti ķīviņi. Tad vēl meitene strādājusi nedarbus ar putniem, sevišķi ar baložiem, tos no visa ciemata atvilinājusi mācītāja sētā un pat nobūrusi pašu mācītāju, kurš rei-zēm paturējis svešos baložus, cepis un ēdis par postu savai dvēselei. Viņa pratusi noburt pat zivis ūdeni, dienām ilgi sēdējusi upītes krastā un apžilbinājusi vecās, gudrās foreles, kas, saulē spīguļodamas, līksmi rotaļājušās ūdenī pie viņas kājām. Ciemata večiņas mēdza ar šīm teiksmām biedēt bērnus, ja tie neklausīja, un papildināja stāstāmo ar vēl daudz ko dīvainu un fantastisku. Lai vai kā, bet mācītāja mājā tiešām karājās veca, tumša eļļas glezna — dīvainā bērna portrets. Neparasti glezna, trausla meitene bālgani zaļā damasta kleitā, kas pletās kuplā lokā un neļāva saskatīt kājiņas. Ap smalko, slaiko augumiņu bija apņemta zelta ķēde, kas priekšpusē nokarājās līdz pašai zemei, viņas galvu rotāja tāds kā zīda auklām un pērlēm caurausts kronis no spīguļojošiem zelta un sidraba vizuļiem. Rokās viņa turēja bērna galvaskausu un baltu rozi. Nekad nebiju redzējis tik skaistu, piemīlīgu un gudru sejiņu kā šai bālajai meitenītei, sejiņa bija drīzāk garena nekā apaļīga, tā pauda dziļas skumjas, spožajās, tumšajās acīs bija lasāma smeldze, un tās vērās pretī, kā meklēdamas palīdzību, bet ap aizvērtajām lūpām varēja nomanīt tādu kā šķelmības smaida vai sarūgtinājuma ēnu. Likās, it kā smagas ciešanas būtu viscaur sejiņā atstājušas pāragri iepazītas dzīves,_ sievišķības zīmogu, un, raugoties viņā, ikvienu neviļus sagrāba vēlēšanās meiteni sastapt, apmīļot, paglāstīt. Arī vecā ciemata iedzīvotāji viņu allaž pieminēja ar mīlestību un siltumu, un viņu stāsti un teiksmas pauda tikpat daudz neviļus izteiktas līdzjūtības kā māņticīgas bailes.

Neapstrīdams visā šai gadījumā bija tas, ka mazā meitene, dižciltīgas, lepnas un stingri reliģiozas dzimtas atvase, iecirtīgi pretojās visam, kam bija kāds sakars ar lūgšanām un sprediķiem, viņa plēsa lūgšanu grāmatas, kuras viņai deva, gultā pabāza galvu zem segas, kad tika skaitīta vakara lūgšana, un, ievesta drūmajā, aukstajā baznīcā, žēli brēca, ka baidoties no melnā vīra kancelē. Tas bija bērns, dzimis nelaimīgajā pirmajā laulībā un, jādomā, jau tāpēc vien nebija ģimenē vēlams. Tālab pēc neveiksmīgajiem mēģinājumiem bērnu atradināt no neizprotamās uzvedības nolēma to nodot audzināšanā mācītājam, kas bija slavens ar savu stingro ticību. Bērna vecāki uzskatīja, ka viss notiekošais atnesis ģimenei nelaimi un kaunu, taču nejūtīgais, cietsirdīgais mācītājs vēl jo vairāk bija pārliecināts, ka te ir runa pār liktenīgu, velnišķīgu parādību, kas jāapkaro visiem spēkiem. Šādā noskaņā viņš sāka rīkoties, un kāda veca, sadzeltējusi, viņa rokas rakstīta dienasgrāmata, kas mācītājmājā vēl atrodama, saglabājusi viņa piezīmes un sniedz pietiekami skaidru ieskatu viņa rīcībā un nelaimīgā bērna tālākajā liktenī. Atsevišķas vietas savdabīgā satura dēļ esmu norakstījis un ievietojis savu atmiņu turpmākajās lappusēs, lai tādējādi saglabātu šī bērna piemiņu, jo citādi tā būtu gājusi zudumā.

Piektā nodaļa MAZā MERETA

«Šodien saskaņā ar norunu saņēmu no augstdzimušās, dievam padevīgās fon M. kundzes maksu par pirmo kvartālu, tūlīt nosūtīju kvīti par saņemšanu un ziņojumu par paveikto. Pēc tam — kā parasti reizi nedēja — mazā Mereta (Emeren-tia) tika sodīta, sodu pastiprināju, nolikdams viņu uz sola un pārmācīdams ar svaigi grieztām rīkstēm, to darīju, protams, ar gaužām žēlabām un nopūtām, lūgdams to Kungu, lai Viņš man palīdz, ka šis skumīgais darbs nestu pienācīgus augļus. Mazā gan neganti brēca, žēlīgi un pazemīgi lūdzās piedošanu, tomēr pēc tam savu ietiepību neatmeta un dziesmu grāmatu, ko es devu mācībām, noniecināja. Ļāvu viņai mazliet atvilkt elpu un tad ieslodzīju tumšajā kambarī, kur viņa sūrojās un elsoja, tad apklusa, līdz pēkšņi ņēmās dziedāt un līksmoties kā trīs svētie mocekļi uguns versmē; es ieklausījos un sapratu, ka viņa dzied tos pašus psalmus, ko iepriekš bija liegusies mācīties, bet dzied tik nepiedienīgā un pasaulīgā vīzē, kā to mēdz darīt pamuļķās aukles, skaitīdamas bērnu dzejolīšu pantiņus; biju spiests šādu uzvedību uzskatīt par jaunu sātana viltus izdarību.»

Un tālāk:

«Saņēmu no fon M. kundzes vēstījumu, kas pauž šīs patiesi skaidrās dvēseles un ticīga cilvēka rūgtās bēdas. Viņa slacījusi vēstuli asarām un dara zināmu arīdzan sava vīra kunga lielās rūpes tālab, ka ar mazo Meretu nekas nerādās ejam uz labo pusi. Patiesi, posts un nelaime piemeklējusi šo godājamo un slaveno dzimtu; ar visu cieņu, ko jūtu pret to, gandrīz vai jādomā, ka vectēva, kas ir no tēva puses, grēki tiek piemeklēti un atriebti pie šīs nožēlojamās radībiņas, vecais kungs bijis negants varmāka, trakulis un bezdievis. No miesas sodiem liela labuma nav, gribu pamēģināt, vai mazajai nederēs badošanās. Liku sievai no rupjas maisa drānas arīdzan uzšūt kreklu un aizliedzu Meretai jebkādu citu apģērba gabalu mugurā vilkt; šāds grēksūdzes apģērbs viņai piedien vislabāk. Ietiepība nav mazinājusies ne par sprīdi.»

«Šodien biju spiests mazo demoiselle atšķirt no jebkuras saskares ar zemnieku bērniem, jo bija ar tiem aizbēgusi uz mežu, tur dīķī peldējusies, grēksūdzes krekliņu, ko biju uzlicis par svētu pienākumu valkāt, uzkārusi uz koka zara, plika tā priekšā lēkājusi un dancojusi, tāpatās savus līdzgaitniekus uz nekaunīgiem zaimiem un negantībām pamudinājusi. Ievērojama pārmācība likta lietā.»

«Šodien mājās nelādzīga scēna un sašutums. Ieradās lielais spēka vīrs, negantnieks jaunais dzirnavnieks Hanss un sāka ar mani ķildu Meretas dēj — dzirdot ik dienas šās brēkšanu un vaimanas, un, kamēr vēl ar šo tā runājos, ienāca tas nejēga jaunais skolmeistars un piedraudēja, ka iesūdzēšot mani, bet, ieraudzījis dieva sodīto radību, metās tai klāt apmīļot un skūpstīt. Liku skolmeistaru tūlītās pat apcietināt un aizvest pie landfogta. Gan tam melderu puisim arī tikšu klāt, kaut arī pats ir bagāts un vardarbīgs. Būtu vai pašam jāsāk ticēt, kā ciema ļaudis melš, ka bērns ir ragana, ja tas nebūtu pretrunā ar saprātu. Lai vai kā, bet sātans ir viņā mājvietu atradis, esmu uzņēmies pārlieku smagu darbu.»

«Visu izgājušo nedēļu vajadzēja pie galda sēdināt gleznotāju, ko madarne man atsūtīja, lai tas pagatavotu mazās jaunkundzes portretu. Nomāktā ģimene nevēlas vairs nožēlojamo radībiņu ņemt atpakaļ un vienīgi grib skumjām atmiņām un grēku nožēlojošām pārdomām, kā arī bērna neparastā skaistuma dēļ paturēt viņa attēlu. It īpaši šim nodomam pieķēries bērna tēvs. Mana laulātā draudzene ceļ gleznotājam katru dienu priekšā divus kausus vīna, ar ko šim, liekas, nav vēl gana, jo ik vakaru dodas «Pie sarkanās lauvas», kur sit trumpas ar mūsu dziednieku. Gleznotājs ir augstprātīgs subjekts, tāpēc mēdzu bieži pacienāt ar kādu medījuma putnu vai līdaciņu, ko tad atzīmēju savā izdevumu reģistrā madarne Af. Mākslinieks dzīrās sākumā ar meitēnu ielaisties laipnībās, un tūlītās šī arī gleznotājam pieķērās, bet es viņam bez liekas kavēšanās liku noprast, lai nejaucas manā audzināšanas sistēmā. Tiklīdz izvilka mazās saglabāto svētku tērpu un to uzģērba mugurā, kā arī uzlika galvā cepurīti un apsēja grezno jostiņu, tā viņa aiz lieliem priekiem sāka lēkāt. $o prieku sarūgtināja tūlīt, tiklīdz pēc mātes kundzes pavēles gleznotājs viņai ielika rokā 1 gab. vīrieša galvaskausu, ko viņa neparko negribēja ņemt un vēlāk raudādama un drebēdama turēja tā, it kā delnās būtu ielikta nokaitēta dzelzs. Gleznotājs gan apgalvoja, ka varot galvaš-kausu tāpat uzgleznot, jo tas esot viens no pirmajiem viņa mākslas pamatiem, tomēr es to nepieļāvu, ņemdams vērā ma« datne rakstīto: «Bērna ciešanas ir arī mūsu ciešanas, un bērnam uzliktais pārbaudījums dod mums pašiem izdevību grēku nožēlošanai, tāpat kā iespēju palīdzēt viņam, tālab, jūsu svētība, neatmetiet neko no tā savās rūpēs un audzināšanā, ko esat pasākuši. Ja mūsu meitiņa, kā es nenogurusi ceru uz Visužēlīgo un Visuvareno, vai nu šai, vai viņā saulē taps apskaidrota un glābta, cik tad neapšaubāmi viņu iepriecēs apziņa, ka lielum lielo tiesu ir izpirkusi jau ar savu neticību, kas pār viņu bija nākusi pēc Visaugstākā neizprotamās gribas, kura ceļi mums ir neizdibināmi!» Paturēdams prātā šos drosmīgos vārdus, uzskatīju par savu pienākumu nepalaist garām gadījumu, lai mazajai būtu atkal viena iespēja grēku nožēlošanai, un nepiekāpos galvaskausa dēļ. Starp citu, tika iedots gan mazs, viegls bērna galvaskauss, jo meistars apgalvoja, ka lielais vīrieša galvaskauss saskaņā ar mākslas likumiem izskatoties nesamērīgs ar mazajām roķe-lēm; to viņa arī turēja nepretodamās, turklāt gleznotājs vēl iedeva klāt baltu rozīti, kam es piekritu, jo to var uzskatīt par labas parādības simbolu.»

«Šodien pēkšņi attiecībā uz portretu saņēmu pretēju norādījumu — to nevajagot vis sūtīt uz pilsētu, bet atstāt tepat. 2ēl, gleznotājs tik uzcītīgi strādāja, jo bija gluži sajūsmināts par bērna piemīlību. Būtu to agrāk zinājis, tad meistars varētu manu paša attēlu uzgleznot uz audekla, ja jau vajadzēja tik daudz labuma patērēt un vēl algu maksāt.»

«Tad vēl saņēmu pavēli pārtraukt visāda veida pasaulīgas nodarbības, it īpaši franču valodu, jo tā neesot tagad vajadzīga, tāpat arī manai laulātai draudzenei jāpārtraucot mācības uz spineta, kas meitēnu, liekas, gaužām apbēdināja. Pavēlēts turpmāk izturēties pret viņu kā pret parastu audžubērnu un raudzīties, lai viņa nebūtu par piedauzību ļaudīm.»

«Aizviņdien mazā Mereta mums par lielām izbailēm bija aizbēgusi, līdz šodien dienasvidū nācu viņai uz pēdām Bu-henlo pašā pakalna virsotnē, kur viņa izģērbusies sēdēja uz sava grēku nožēlas krekliņa un saulē sildījās. Matus viņa bija palaidusi izklaidus vaļā un galvā uzmaukusi vainadziņu no buksusa koka lapām un tāda paša pinuma lenti aplikusi sev apkārt, turpat bija savākta laba tiesa skaistu zemeņu, ar kurām jau bija paguvusi krietni pamieloties. Ieraudzījusi mūs, viņa jau gribēja laisties prom, bet, nokaunējusies par kailumu, steidza apvilkt nožēlu kreklu, un tad mēs laimīgā kārtā šo notvērām. Tagad meitēns ir slims un, liekas, nav pie jēdzīgas saprašanas, jo nespēj neko lāgā atbildēt.»

«Meretai nu jau klājas labāk, tikai stipri pārvērtusies un gluži kā pajukusi, klusē kā mēma. Atsauktais dziednieks norādīja, ka meitene tiešām varot zaudēt saprašanu vai palikt muļķa prātā, viņai esot nepieciešama pastāvīga ārsta uzraudzība; viņš arī apņēmās bērnu atkal piecelt kājās, ja to ievietošot viņa mājā. Bet es jau nomanu, ka godājamam daktera kungam vairāk rūp tnadame maksātā atlīdzība un dāvanas, un tāpēc arīdzan darīju zināmu savā vēstījumā to, ko atrodu par pareizu, proti, ka tas Kungs ir jau tuvu pie savu nodomu piepildīšanas un mums, mirstīgajiem, te nebūtu nekas nedz grozāms, nedz arī to drīkstētu darīt, kā tas arī patiesībā ir.»

Šeit dienasgrāmatā izlaisti pieci seši mēneši un tad seko:

«Tā vien šķiet, ka bērns ar visu savu trulumu ir pie krietnas veselības, vaidziņi itin koši sārtojas. Augu dienu uzturas pupu laukā, kur viņu ne redz, ne dzird, nav arī ko likties zinis, jo nekādas rūpes viņa nesagādā.»

«Nupat tika atklāts, ka Mereta ierīkojusi sev pupu lauka vidū tādu kā salonu un tur cienīgi pieņēmusi vizītēs zemnieku bērnus, kas viņai nesa augļus un kaut ko no pārtikas; to viņa rūpīgi aprakusi, gatavodama sev krājumus. Turpat atrada apraktu mazo galvaskausu, kas jau sen tika meklēts un ko nevarēja atdot ķesterim atpakaļ. Mereta bija arī pielabinājusi un pieradinājusi zvirbuļus un citus putnus, kas nodarīja manam laukam daudz posta, jo meitenes dēļ nevarēju uz putniem šaut. Turklāt vēl sadraudzējusies ar indīgu čūsku, kas izlīdusi no krūmiem un apmetusies pie viņas; tā nu galu galā vajadzēja viņu atkal vest mājā un turēt ieslodzītu.»

«Sārtie vaigi atkal nobāluši, un dziednieks apgalvo, ka ilgi viņa vairs dzīvotāja nebūšot. Paziņoju arī vecākiem.»

«Šorīt jau pirms gaismas nabaga Meretiņa izkāpusi no gultas un aizzagusies prom uz pupu lauku, un tur tad šķīrusies no šīs pasaules; mēs atradām viņu jau mirušu nelielā bedrītē, ko pati izkašņājusi, kā gribēdama ielīst zemē. Viņa bija vienos putekļos, mati un krekliņš slapji izmirkuši rasā, rasas lāses mirgoja arī uz iesārtajiem vaidziņiem gluži kā uz ābeles ziediem. Un piedzīvojām lielas izbailes; visu šo dienu pavadīju neziņā un mulsumā, jo ieradās no pilsētas M. kundze ar kungu;’kā par spīti, sieva tieši bija aizbraukusi Uz K. iepirkt kaut ko no pārtikas, arī desertam, lai varētu pienācīgi kungus pacienāt. Nezināju, kur skriet, ko ķert, galva griezās riņķī, kalponēm vajadzēja līķīti mazgāt, apģērbt un gādāt par pieklājīgām uzkodām. Beidzot liku izcept šķiņķi, kas bija zaļgans meties un ko sieva pirms nedējas iemērca etiķī, Jēkabs noķēra upē trīs foreles — laikam no tām, kas, Mere-tas pieradinātas, vēl laiku pa laikam tuvojās krastam, lai gan nelaiķi vairs laukā un pie ūdens nelaidām. Par laimi, ar šiem ēdieniem netiku apkaunots, madame tiem atdeva pienācīgu godu. Liela skumība valdīja mūsos, vairāk nekā divas stundas pavadījām lūgšanās un pārdomās par nāvi un melanholiskās sarunās par nelaiķes ļauno sirgšanu, sev par mierinājumu mums jāpieņem, ka sirgšanas cēlonis slēpās meitenes dabas liktenīgā asiņu un smadzeņu dispozīcijā. Līdztekus runājām arī par bērna izcilo apdāvinātību, biežajām |oti gudrajām un piemīlīgajām izdarībām un pārsteidzošo uzvedību, runājām par visu, ko mēs savā grēcīgajā īsredzībā nespējam kopā saskaņot. Rīt priekšpusdienā bērns tiks kristīgi apbedīts, tam par labu nākusi augstdzimušo vecāku klātiene, citādi zemnieki būtu varējuši pretoties.»

«šī patiesi ir visbrīnumainākā un pati briesmīgākā diena, ko esmu piedzīvojis, ne vien kopš esmu sasaistījies ar šo nožēlojamo radību, bet vispār visā manā līdz šim rāmi ritošajā mūžā. Jo, kad paredzētā stunda — pulkstenis desmit — bija situsi, mēs devāmies ceļā aiz mazā zārciņa uz kapsētu; zvaniķis sāka skandēt mazos zvanus — gan bez īpašas uzcītības, tāpēc skanēja žēlabaini, turklāt stiprais vējš, kas nikni pūta, skaņas apslāpēja pilnīgi. Debesis bija tumšas un drūmas, kapsētā nevienas dzīvas dvēseles, tikai mūsu nelielā procesija, toties ciema zemnieki, snaikstīdami galvas pāri mūrim, drūzmējās aiz kapsētas. Kolīdz sāka šķirstiņu laist kapā, tā atskanēja dīvains kliedziens, kas mūs pagalam iztrūcināja, kapracis pazuda kā nebijis. Taču dziednieks, kurš piesteidzās klāt, aši atrāva vāku vaļā, pacēla, un — līķltis atdzīvojies piecēlās sēdus, gluži veicīgi izrausās no kapa un pavērās mūsos. Un to pašu brīdi Fēba spožie stari, izlauzušies cauri mākoņiem, skaudri iedzirkstījās, un meitene savā dzeltenīgajā brokātā, ar spīguļojošo vainadziņu galvā izskatījās kā īsta maza feja vai elfa. Mātes kundze to pašu brīdi paģība, un fon M. kungs vaimanādams nogāzās gar zemi. Es pats aiz izbrīna un izbailēm paliku stāvam kā sālsstabs, un tobrīd man tika skaidrs, ka te rīkojas burvestība. Meitēns tikmēr atguvies un kā vēja nests aizzibsnīja pāri kapsētai prom uz ciematu tik veicīgi kā tāds kaķis, cilvēki šausmās metās bēgt un cieši aizbultēja mājas durvis. Tieši tai laikā bija beigušās mācības skolā un bērni bariņā iznākuši uz ceļa, kur tie ieraudzīja skrejošo Meretu; tad viss pūlis metās tai

paka], un aiz tiem vēl lēkšus klunkuroja pats skolmeistars ar spieķi rokā. Mereta bija visiem soļu divdesmit priekšā un nerimās, līdz sasniedza Buhenlo, kur nokrita bez dzīvības; piesteigušies bērni viņu ielenca, paijāja, čubināja, skūpstīja, bet veltīgi. To visu mēs dabūjām zināt vēlāk, jo izmisumā bijām paglābušies mācītājmājā un, tur guvuši patvērumu, sēdējām, iegrimuši dziļās pārdomās, līdz līķītis tika no jauna atnests. To nolika uz matrača, kungi tūlīt pēc tam aizbrauca, atstādami nelielu akmens plāksni, uz kuras iecirsts tikai ģimenes vapenis un gadaskaitlis. Tagad nu bērns no jauna guļ kā miris, un neviens visā mājā aiz bailēm neuzdrīkstas likties gultā. Dziednieks sēž pie meitenes un teic, ka nu viņa beidzot esot guvusi mieru.»

«Šodien dziednieks, izdarījis dažādus eksperimentus, paskaidroja, ka bērns patiesi ir miris; viņu tad visā klusībā apglabāja, un vairs tad nekas nav atgadījies.»

Sestā nodaļa VĒL PAR MĪĻO DIEVU. MARGRETAS KUNDZE UN VIŅAS AIZBILDINĀMIE

Es nevaru teikt, ka, pēc tam kad man bija reizi par visām reizēm izveidojies noteikts un lietišķs priekšstats par dievu kā mūsu barotāju un sargātāju, viņš būtu izraisījis manā sirdī šai vecumā maigākas izjūtas vai piepildījis to ar dziļu emocionālu pārdzīvojumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka bija zaudējis spožo vakara blāzmas oreolu, lai to atkal atgūtu pēc daudziem gadiem. Kad māte runāja par dievu un svētajiem rakstiem, tad viņa galvenokārt kavējās Vecajā derībā pie stāsta par izraēļu cilts klaiņošanu vai arī par Jāzepu un viņa brāļiem, pie notikuma ar atraitni un eļļas krūku, citreiz izņēmuma kārtā stāstīja par to, kā Jēzus ar vienu maizes klaipu pabarojis piectūkstoš cilvēku, — tas bija no Jaunās derības. Visi šie notikumi viņai pašai patika ļoti, un viņa stāstīja izjusti un daiļrunīgi, bet, pievēršoties Kristus ciešanu satraucošajai, asiņainajai traģēdijai, mātes stāstījums ieguva tādu kā dievbijīga pienākuma nokrāsu. Un, kaut arī es ļoti respektēju Visaugstāko un vienmēr un visur viņu pieminēju, manas domas un iztēle netika nodarbinātas, kamēr nebiju guvis jaunu vielu pārdomām, kas papildinātu iepriekšējo pieredzi; un, tā kā man nebija nekāda iegansta izjustam lūgumam, tad dievs man likās nenozīmīga un garlaicīga būtne, kas rosināja uz dažādu prātuļošanu un dīvainām iedomām, jo vairāk tāpēc, ka, bieži uzturēdamies vienatnē, es nespēju šis domas izmest no galvas.

Tā kādu laiku ne mazums ciešanu man sagādāja slimīga vēlēšanās apveltīt dievu ar dažādām iesaukām, pat lamuvārdiem, kādus biju dzirdējis uz ielas. Kārdinājums parasti sākās ar savdabīgu, tīkami bravūrīgu pakļaušanos noskaņai, līdz pēc ilgas cīņas vairs nespēju turēties pretī un, zaimojot dievu, spēji izgrūdu kādu no šiem vārdiem, tūlīt pat arī apgalvodams dievam, lai neņem to nopietni, un lūdzu mani atvainot; tomēr citādi nespēju, tūlīt pat atkārtoju to pašu, kam sekoja nožēla, līdz savādais satraukums norima. Visbiežāk sī mokoša parādība radās pirms aizmigšanas, kaut arī pēc tam nekādās nemiera vai ari neapmierinātības sekas nejutu. Vēlākos gados es apsvēru, ka tas būs bijis savā ziņā neapzināts eksperiments ar dieva visuredzību, šī parādība bija sākusi mani stipri nodarbināt, un, liekas, toreiz manī bija dzimusi neskaidra nojausma: ja dievs tiešām ir tā dzīvā būtne, par kādu mēs viņu uzskatām, tad neviens mūsu iekšējās dzīves mirklis nevar palikt no viņa apslēpts un viņš var sodīt pat par mūsu domam.

Tad es noslēdzu draudzību, kas nāca par svētību manai trauksmainai fantāzijai un atbrīvoja no neauglīgajām mocībām, aizvietodama to, ko mūsu mājā māte ar viņai raksturīgo vienkāršību un lietišķību nespēja dot; šī draudzība sniedza man vielu, ar ko citkārt teikām un pasakām bagātās vecmāmiņas un auklītes aplaimo bērnu nerimtīgo zinātkāri.

Namā iepretī mums atradās plaša, tumša telpa, piegāzta pilna ar dažādiem krāmiem. Sienas bija nokārtas ar vecām zīda drānām, visvisādiem audumiem un paklājiem. Abas ieejas puses un nama ārpuse krautin nokrauta sarūsējušiem ieročiem, darbarīkiem, nomelnējušām, bojātām eļļas gleznām; uz neskaitāmiem vecmodīgiem galdiem un soliem bija novietoti dīvaini stikla trauki un porcelāns juku jukām ar koka un māla statuetēm. Dziļāk — citās telpās saliktas kaudžu kaudzēm gultas un mājsaimniecības piederumi, un līdzenajās virsotnēs vai pakājēs, reizēm uz bīstami nokarenas šāda kalna muguras turējās kāds ķeburains pulkstenis, krucifikss, vaska eņģelis vai kaut kas tamlīdzīgs. Pašā telpas dibenā drūmā pustumsā pastāvīgi sēdēja paveca, tukla sieviete veclaicīgā tautastērpā, vēl vecāks sirms, kalsns vīrelis ar dažiem palīgiem rosījās starp mantām un tika galā ar neskaitāmiem apmeklētājiem, kas vienā laidā nāca un gāja. Uzņēmuma dvēsele tomēr bija sieviete, viņa izrīkoja un pavēlēja, kaut arī nekad neizkustējās no savas vietas un nekad nebija redzēta izejam uz ielas. Rokas viņai bija pastāvīgi kailas, jo tērpam bija sniegbaltas, īsas, mākslīgi sakrokotas piedurknes, kādas nekur vairs neredzēja, iespējams, ka tādas tika valkātas pirms simt gadiem. Tā bija gaužām oriģināla sieviete, kas pirms četriem gadu desmitiem neizglītota un trūcīga kopā ar vīru bija ieradusies pilsētā, lai te pelnītu sev iztiku. Pēc vairākiem sūri grūtiem darba gadiem, strādājot par algādzi, viņai izdevās tikt pie naudas un iegūt vecu mantu tirgotavu, kur, veiksmīgi un izveicīgi kārtodama darījumus, viņa ar laiku tika pie paprāvas rocības, ko pārvaldīja visai savdabīgi. Viņa tikai ar grūtībām lasīja drukātu tekstu, rakstīt vai skaitīt ar arābu cipariem neprata nemaz, tos viņai nu nekādi neizdevās apgūt, visa viņas māka rēķināšanā aprobežojās ar romiešu vieninieku, piecnieku, desmitnieku un simtnieku. Tai nomaļajā un dieva aizmirstajā nostūrī, kur viņa bija pavadījusi savu jaunību, ļaudis pēc tūkstoš gadu vecas tradīcijas prata rīkoties tikai ar šiem četriem cipariem; pārņēmusi šo prasmi, viņa zināja to pielietot ar apbrīnojamu veiklību. Kaut arī viņai nebija nekādu veikala grāmatu vai pierakstu, tomēr viņa bija spējīga kuru katru brīdi atainot sava veikala apgrozību, kas bieži izpaudās vairākos tūkstošos un sastāvēja no atsevišķiem sīkiem posteņiem; to viņa paveica ar krīta gabaliņu, ko parasti turēja kabatā, ātri un veikli noklādama galda virsu ar šo četru ciparu milzu gariem stabiem. Uzrakstījusi šādā veidā summas, ko zināja no galvas, viņa sasniedza savu mērķi tādējādi, ka, saslapinājusi pirkstu, tikpat veikli, kā nupat uzrakstījusi, atkal dzēsa un, skaitīdama iznākumu, atzīmēja malā. Tā radās jauna — mazāka ciparu grupa, kuras nozīmi un nosaukumu neviens cits, izņemot viņu, nezināja, jo tie pastāvīgi bija arvien tie paši četri kailie cipari, kas nezinātājam likās tādas kā pagānu cilts burvestības zīmes. Turklāt viņa neprata izmantot ne zīmuli, ne spalvu vai arī grifeli un šīfera tāfeli, jo pirmkārt viņai bija vajadzīga vismaz vesela galda virsa, uz kuras veidot savas noslēpumainās zīmes viņa varēja tikai ar mīksto krītu. Viņa bieži sūrojās, ka nevarot neko no atzīmētā saglabāt, bet tieši tāpēc bija tikusi pie tik izcilas atmiņas, kura saglabāja šādas samudžinātas skaitļu masas, kas spēja pēkšņi atdzīvoties, iegūstot nozīmi un jēgu, lai tikpat pēkšņi atkal pazustu. Samērs starp ienākumiem un izdevumiem viņai sevišķas rūpes nesagādāja, visus saimniecības izdevumus viņa sedza no tā paša naudas maka, no kura ņēma veikala apgrozībai, un, kad radās lieka naudas summa, tad samainīja to tūlīt pat zeltā un noglabāja savā lādītē, kur nauda palika guļam, ja vien neradās vajadzība kādam īpašam pasākumam vai ari izņēmuma kārtā kādam aizdot, jo parasti naudu uz procentiem viņa nemēdza dot. It īpaši ar lauku ļaudīm no visām malu malām viņai iznāca bieži saskarties, gan sniedzot padomus, gan preces uz parāda; šādos darījumos viņa ieguva, bet nereti zaudēja. Tādā sakarībā daudzi bija kļuvuši no viņas atkarīgi, daudzi atsaucās par viņu atzinīgi, citi naidīgi, tāpēc viņu pastāvīgi ielenca gan tādi, kuri lūdza pagaidīt parāda atmaksu, gan parāda atmaksātāji, kas, vēlēdamies iežēlināt vai arī pateikdamies, apveltīja viņu ar visdažādākajām dāvanām gluži kā tādu klostera priekšnieci vai muižnieci. Daždažādi lauka vai dārza augļi, piens, medus, vīnogas, šķiņķis un desas — viss tika piegādāts pilnum pilniem groziem un bija īstais pamats saimnieciskai labklājībai, bezrūpīgai dzīvei, kas sākās, tiklīdz troksnis zem veikala velvēm apklusa: durvis tika slēgtas, un telpās, kas bija vēl neparastākas nekā veikala, sākās mājīgā vakara dzīve.

Te Margretas kundze bija savākusi mītnes izrotājumam tos priekšmetus, kas tirgošanās darījumos bija viņai visvairāk iepatikusies, un, ja tie bija saistījuši viņas uzmanību, tad nekas nespēja viņu kavēt, lai paturētu iekāroto mantu sev. Pie sienām karājās uz zeltīta pamata gleznotas svētbildes, logos ieliktas vitrāžas, visiem šiem priekšmetiem viņas acīs bija neparasta vēsture un pat noslēpumains spēks, tāpēc tie bija svēti un citiem nepārdodami, lai kā arī lietpratēji reizēm nopūlējās vienu otru tiešām īstu mākslas priekšmetu izraut no neprašas rokām. Kādā melnkoka lādē viņa glabāja zelta piemiņas medaļas, retus dālderu gabalus, filigrānus izstrādājumus un citus vērtīgus nieciņus, kuriem bija sevišķi pieķērusies un no kuriem tikai tad šķīrās, ja guva īpaši lielu peļņu. Un beidzot — uz kāda plaukta pie sienas bija sakrautas grēdās vecas, biezas grāmatas, kuras viņa cītīgi vāca. Te bija dažādas bībeles, veca kosmogrāfija ar neskaitāmiem kokgriezumiem, teiksmaini ceļojuma apraksti, visai kuriozas pagājušā gadsimta grāmatas par mitoloģiju ar lielām, pārlocītām vara gravīrām, saburzītām un saplēstām; šos naivi sarakstītos darbus viņa mēdza saukt par pagānu vai elkdievības grāmatām. Bez tam viņa glabāja bagātīgu krājumu populāru rakstu gan par kādu piekto evaņģēlistu, par Jēzus jaunības laiku, viņa piedzīvojumiem tuksnesī, kuri līdz šim palikuši nezināmi, gan par viņa līķa atrašanu, kas labi saglabājies kopā ar kādiem rakstiem, par kāda mirušā brīvdomātāja parādīšanos un viņa atzīšanos

mokās, kādas tam jāizcieš ellē; šo krājumu papildināja dažas hronikas, grāmatas par zā)u tējām un brošūras par pareģojumiem. Jebkuram drukātam vārdam, kā arī tautas teiksmām Margretas kundzes acis bija sava tiesa patiesības, un visa plašā dieva pasaule, lai arī kādos rakstos un veidos atspoguļota, viss tālais, tāpat kā viņas pašas dzīve, bija viņai vienādi brīnumains un nozīmīgs; viņā joprojām bija dzīva pagājušo laiku vientiesīgā ticība māņiem bez mūsdienu izskaistinātās un slīpētās māņticības. Ar zinātkāru aizrautību viņa tiecās pēc visa drukātā un dzirdētā, ņemdama par pilnu visu, ko viņas dzīvā fantāzija uztvēra un ietērpa tautai raksturīgajā domāšanā, proti, jūtīgi taustāmā formā, kas ir līdzīga veciem, masīviem bronzas traukiem — jo ilgāk tos lieto, jo spožāki tie kļūst. Visi dievi un elkdievības, seno un tagadnes elku pielūdzēju tautas, viņu aprakstītā dzīve un ārējais izskats grāmatu attēlos nodarbināja viņas prātus — galvenokārt arī tāpēc, ka viņa uzskatīja tos par dzīvām būtnēm, ar kurām patiesais dievs cīnās, lai tos iznīdētu; šādi nešķīsteņi, kas ir vēl tikai daļēji apvaldīti, iedvesdami šausmas, viņu vilkšus pievilka, tāpat kā bezdievji, kurus viņa saprata kā cilvēkus, kas, par spīti savai pārliecībai, ietiepīgi un neatlaidīgi noliedz dieva esamību. Lielie pērtiķi un citi dienvidu zemju briesmoņi, par kuriem viņa lasīja savās vecajās ceļojumu grāmatās, teiksmainie ūdens gari un nāras nebija nekas cits kā par dzīvniekiem pārvērtušās bezdievju tautas vai arī tādi atsevišķi dieva noliedzēji, kas šai gaužām bēdīgajā stāvoklī, daļēji nožēlodami, daļēji spītēdami, ir dzīvi liecinieki dieva dusmībai, kaut arī tai pašā laikā atļāvās pārgalvīgi dzīt jokus ar cilvēku.

Un tā nu, kad vakaros uguns pavardā jautri sprēgāja, kad no katliem cēlās smaržīgi tvaiki, galdā uzradās sātīgie lauku gardumi un Margretas kundze, omulīgi un stalti izslējusies, sēdēja savā krēslā ar smalkajiem izrotājumiem, tad cits pēc cita te saradās gluži citādi viesi nekā tie, kas redzēti dienā zem veikala velves. Tās bija nabadzīgas sievietes un vīrieši, kurus daļēji pievilka gardo ēdienu smaržas, daļēji iespēja kavēties dzīvās sarunās par augstākām lietām, te meklēja un atrada atpūtu pēc dienas rūpēm dažādi cilvēki. Viens otrs liekulis gan nāca, vienīgi lai par velti paēstu, pārējie izjuta nepieciešamību no sirds apmainīties domām par visu, kas nebija ikdienišķs, gūt kādu atziņu, it īpaši jautājumos, kuri skāra reliģiju un dzīves noslēpumainās parādības, kam toreizējā sabiedrība nespēja sniegt vēlamu atjautīgu skaidrojumu. Iekšēja neapmierinātība, nerimtīgas slāpes izzināt patiesību, dažkārt vienādi likteņi, viss, ko viņi pārdzīvojuši, tiekdamies apmierināt šīs savas tieksmes nemierpilnajā pasaulē, pulcēja šos ļaudis kopa un mudināja arī vēl iesaistīties dažādās dīvainās seklās, par kurām Alargretas kundze cītīgi vāca ziņas, jo pati bija pārāk pasaulīgs cilvēks, turklāt viņai nepatika sevi apgrūtināt, lai pati ietu un tur darbotos. Nē, viņa pat bargi strostēja mazdūšīgos, kļuva sarkastiska un zobgalīgi izsmēja tos, kas pārāk nodevās mistikai. Tiesa, viņai bija nepieciešams brīnumainais un noslēpumainais, bet tikai reālajā jūtu pasaulē, dzīvē un likteņos, daudzveidīgajās ārējās parādībās; par brīnumainām garīgām parādībām, īpašām dvēseles noskaņām, izredzētajiem un tamlīdzīgām savdabībām viņa negribēja nekā dzirdēt un, ja viņas viesi uzsāka šādas runas, nolasīja tiem pienācīgu sprediķi. Dievs viņas acīs bija pirmkārt visa brīnumainā — tiklab lietu, kā notikumu — izcils un gudrs radītājs, un vēl kādu dievišķīgā īpašību viņa apbrīnoja un cienīja: to, ka viņš ir aizgādnis cilvēkiem, kas ir gudri un darbīgi, cilvēkiem, kas sākuši bez plika graša, kas ir paši savas laimes kalēji un dzīvē kaut ko sasnieguši. Tāpēc nekas nevarēja viņai sagādāt lielāku prieku kā nezināmas, trūcīgas izcelsmes jauni ļaudis, kas ar savām spējām, taupību un prātu mācēja iekarot stāvokli, iegūt augstāk stāvošu cilvēku cieņu un atbalstu. It kā tas skartu viņu pašu, Margrctas kundze vēroja savu aizbilstamo panākumus, un, kad to labklājība beidzot bija pieaugusi tiktāl, ka viņi varēja sev atļauties kaut ko vairāk, tad viņa ar lielu gandarījuma sajūtu tos bagātīgi apdāvināja un dalījās viņu priekos. Labsirdīga pēc dabas — viņa palīdzēja, kur varēja, devīgu roku ne vien tiem, kas cieta trūkumu mūždien, bet arī tiem, kuri sāka iedzīvoties mantā; viņa palīdzēja saviem līdzekļiem neatbilstoši izšķērdīgi. Parasti šādi iznireļi, kaut arī viņiem bija nodibināti solīdāki sakari jau citur, turpināja vēl izmantot savādās sievietes labvēlību, kamēr tos beidzot nenostūma malā jaunākas paaudzes, tāpēc bieži vien Margretas kundzes trūcīgo ticības brāļu vidū bija redzams viens otrs labi ģērbies kungs, kas ar savu cienīgo izturēšanos pārējos biedēja un padarīja biklus. Kad šāds viesis bija prom, pārējie pārmeta namamātei pieķeršanos šīs zemes labumiem un pasaulīgiem priekiem, kas parasti izraisīja dedzīgus strīdus un pārrunas.

Laikam tāpēc, ka viņai bija labvēlīga attieksme pret cilvēkiem, kas prata panākumus gut un darboties, viņas nama durvis bija atvērtas arī vairākiem sīktirgotājiem ebrejiem. Sie rosībā nenogurstošie un pastāvīgi laipnīgie cilvēki, kuri bieži pie Margretas kundzes iegriezās un atstāja savas smagās nastas, vilka no apvalkāto apģērbu neskaitāmām krokām pilnum pilnos naudas makus, ko uzticēja viņai glabašanā, un darīja to, nepārmijot ne vārda, ne arī prasot kādu parakstu; viņu vientiesīgā labsirdība un atturīgā ziņkārība līdz ar nepiekāpīgu izveicību tirgojoties, viņu stingrās reliģiskās ieražas un bibliskā izcelsme, jā, pat naidīgā attieksme pret kristietību un senču pastrādātais noziegums vērta šos daudz cietušos un visu nicinātos cilvēkus labās sievietes acīs ļoti pievilcīgus, viņa priecājās tos redzēt savās vakara sanākšanās, tie bieži izmantoja Margretas kundzes pavardu, vārīja kafiju vai cepa sev kādu zivi. Reizēm, kad dievticīgi kristīgās sievietes saudzīgi norādīja, ka vēl pavisam nesen viņu senči bijuši nelietīgi ļaundari, laupījuši un nonāvējuši kristīgo bērnus, saindējuši akas, bet Margretas kundze apgalvoja, ka mūžīgais žīds Ahasvers reiz pirms divpadsmit gadiem nakšņojis «Pie melnā lāča» un viņa pati esot divas stundas stāvējusi pie durvīm, lai redzētu to aizbraucam, taču veltīgi, viņš esot devies tālāk jau pirms gaismiņas, — tad ebreji, nezaudēdami savu labo omu, tikai labsirdīgi un viltīgi smaidīja.

Jāteic, ka viņiem tāpat bija stipri izteikta reliģiskā pārliecība un viņi bijās dieva, tāpēc drīzāk iederējās šinī ticīgo pulkā nekā divi citi, kam, lai nu kur, tikai ne šeit būtu kas meklējams, un tomēr liekas — arī tie savdabīgajā bariņā bija nepieciešami kā sāls jebkurā mistrojumā.

Septītā nodaļa TURPINĀJUMS STĀSTAM PAR MARGRETAS KUNDZI

Sie divi bija nelabojami bezdievji. Viens no tiem — vienkāršs, nerunīgs galdnieks, kurš savā mūžā sanaglojis ne vienu vien simtu zārku, — bija godīgs cilvēks un laiku pa laikam skopos vārdos apgalvoja, ka netic ne mūžīgajai dzīvošanai, ne dievam, par kuru mēs nevarot nekā zināt. Starp citu, viņš nekad neteica kaut ko aizskarošu vai zobgalīgu; omulīgi paukšķinādams savu pfpīti, viņš pacietīgi noklausījās sieviešu runas plūdos, kam vajadzēja viņu atgriezt uz īstā ceļa. Otrs bija drēbnieks, cilvēks jau gados, ar sirmiem matiem un ķildīgu, neciešamu raksturu, liekas, viņš jau dažu labu reizi izspēlējis ar ļaudīm kādu ļaunu joku. Galdnieks klusi un pacietīgi uzklausīja iebildumus un tikai pa reizei bikli izteica savu dzīves patiesību, turpretī drēbnieks labprāt devās uzbrukumā, viņam sagādāja baudu ar nežēlīgām šaubām, noliegumiem, profanāciju aizvainot ticīgo jūtas, biedēt, gluži kā Pūcesspiegelim sagrozīt nabaga cilvēku vientiesīgos vārdus un ar nepiedienīgiem jokiem izraisīt viņos grēcīgu vēlēšanos smieties tad, kad smiekliem nebūtu vietas. Viņš nevarēja lepoties ar prāta gudrību, nedz arī izrādīja kaut kam cieņu, pat ne dabai, vienīgi uzskatīja par nepieciešamu allaž noliegt dieva esamību vai vismaz vēlēties, lai viņa nebūtu, turpretī galdnieks par to nelikās daudz zinis, viņš bija savos zeļļa gados vērīgi raudzījies pasaulē, arī vēlāk nemitīgi tiecās papildināt savas zināšanas un atklātības brīžos labprāt runāja par dažādiem brīnumiem un dīvainībām. Drēbniekam patika vienīgi tenkot un žvakstēt, un skaļi ķīvēties ar valdonīgajiem sieviešiem; arī viņa izturēšanās pret ebrejiem bija visai zīmīga. Galdnieks izturējās pret tiem laipni un labvēlīgi kā pret sev līdzīgiem, bet drēbnieks tos ķircināja un ņirgājās, kad vien radās izdevība, vajāja viņus ar īsti kristīgu augstprātību, klāstīdams nodeldētus jokus, ar kādiem zobo ebrejus, tā ka nabadziņi dažreiz tiešām aizvainojās un gāja prom. Tādās reizēs arī Margretas kundzes pacietībai pienāca gals un viņa dzina ļauno dēmonu no savas mājas laukā; taču drīz vien viņš ieradās atkal un tika paciests, jo prata — vismaz sākumā — izturēties piesardzīgi, cenzdamies pielāgoties. Tā vien šķita, ka šiem ļaudīm, kam patika runāt un strīdēties, viņš bija nepieciešams kā dzīvs viņu iedomātā bezdievja paraugs; un tāds viņš īstenībā arī bija, skaidri parādīdams, ka vairās no domām par dievu un nemirstību, jo tas traucē un ierobežo nodoties tukšai pasaulīgai bezrūpībai, un, kad pienāca viņa pēdējā stunda, viņš bija tik izmisis un satriekts, ka, zobus griezdams, vaimanāja pēc lūgšanas, kas atvieglotu ciešanas, tāpēc lāga kristīgie nu varēja svinēt spožu uzvaru, turpretī galdnieks paguva vēl uztaisīt pēdējo zārku pats sev un darīja to tikpat rāmā mierā kā toreiz, kad ķērās pie pirmā zārka.

Tāda, lūk, bija sabiedrība, kas bieži vakaros un it īpaši ziemā mēdza pulcēties pie Margretas kundzes, un neatceros vairs, kā tas sakās, bet kopš kāda laika es bieži pavadīju dienas viņas dīvainajā tirgotavā starp darbīgajiem ļaudīm un vakaros sēdēju pie kājām namamātei, kas izturējās pret mani īpaši labvēlīgi. Viņas labvēlību biju iemantojis ar to, ka saspringtā uzmanībā klausījos pieaugušo runās, kad tika stāstīti brīnumainie notikumi. Tiesa, sākumā viņu skaidrojumus teoloģijas un morāles jautājumos es vēl nesapratu, kaut arī tie bieži bija gaužām naivi, bet arī paši sarunas biedri nekavējās pārāk ilgi pie šī temata, un parasti saruna drīz vien novirzījās uz to, ko paši bija redzējuši un piedzīvojuši, tātad uz dzīves pieredzes filozofiju, kur arī man atradās, ko teikt. Galvenokārt tika apspriestas garīgās pasaules parādības, kā, piemēram, paredzējumi, sapņi un tamlīdzīgi, kam centās atrast izskaidrojumu ikdienas dzīvē; viņu zinātkāre ietiecās arī zvaigžņoto debesu noslēpumainajā sfērā, jūras dzīlēs, kā arī ugunsvēmēju kalnos, par kuriem bija dzirdēts, un tas viss tika apgaismots reliģiskā aspektā. Tika lasītas grāmatas par gaišreģiem, brīnumaini ceļojumu apraksti uz dažādiem debesu spīdekļiem un tamlīdzīga pamācoša lasāmviela, ko Margretas kundze, paklausīdama draugu padomam, bija iegādājusies, pēc tam lasītais tika apspriests, ļaujot vaļu visdrosmīgākajiem fantāzijas lidojumiem. Daži vēl papildināja teikto ar kaut kur saklausītiem šķietami zinātniskiem pierādījumiem: tā, piemēram, zvaigžņu pētnieka kalpotājs teicis, ka pa teleskopu varot uz Mēness redzēt dzīvas būtnes un saulē kaut ko līdzīgu degošiem kuģiem. Visdzīvākā iztēle bija Margretas kundzei, viņai viss notiekošais ieguva miesu un asinis. Naktīs viņa mēdza vairākkārt piecelties, lai paraudzītos pa logu, kas notiek nakts klusumā un tumsā, un vienmēr viņa kaut ko atklāja — kādu aizdomīgu zvaigzni, kas izskatījās savādāka nekā parasti, kādu komētu, sarkanu blāzmu —, un visam viņa zināja izskaidrojumu. Visi apkārtējie priekšmeti dzīvoja savu dzīvi, un visam bija sava nozīme; ja saule atspoguļojās ūdens glāzē un tai cauri stars krita uz spoži pulēto galdu, tad varavīksnes septiņas rotaļīgās krāsas viņai likās tiešs tā krāšņuma atspulgs, kas valda pašos debesu augstumos. Viņa teica:

— Vai tad jūs neredzat skaistās puķes un vītnes, za]ās margas, sārtās zīda drānas? Zelta zvaniņus un sidraba strūklakas? — Un katrreiz, kad istabā iespīdēja saule, viņa atkārtoja šo eksperimentu, lai «mazliet ielūkotos debesīs», kā pati teica. Vīrs tādās reizēs sauca viņu par sapņotāju aitu un abi ar drēbnieku ņēmās viņu zobot. Bet, ja sarunas novirzījās uz spokošanos, tad viņa juta ciešāku pamatu zem kājām, jo šeit viņai nenoliedzami bija pietiekami liela pieredze, kas prasījusi ne mazums pūļu, un gandrīz visiem pārējiem arī bija savs vārds sakāms. Tiesa gan, kopš Margretas kundze vairs nekur no mājām laukā negāja, viņas pieredze aprobežojās ar nemitīgiem klauvējieniem un trokšņošanu sienas skapjos, un reizēm, kad nakts vidū vai arī gaismai austot viņa stāvēja savā postenī pie loga, tad redzēja pa naksnīgo ielu klīstam melnu aitu. Gadījās arī, ka viņa pamanīja pie nama durvīm stāvam rūķīti, kurš tikmēr, kamēr to cieši pētīja, auga augumā līdz pašam viņas logam, tā ka viņa tikko paguva logu aizcirst un paslēpties gultā. Turpretī jaunībā, it īpaši, kad viņa dzīvojusi vēl uz laukiem un nācies dienā vai naktī iet gan pa lauku, gan cauri mežam, — tad gan notikušas trakas lietas. Vairākas stundas no vietas viņai pa ceļu līdzās sojojuši vīrieši bez galvas, un, jo dedzīgāk viņa skaitījusi lūgšanu, jo tuvāk tie virzījušies; mirušie zemnieki stāvējuši savos kādreizējos tīrumos un lūgdami stiepuši viņai pretī rokas; pakārtie, nelabi kaukdami, metušies no augstajām eglēm lejā un viņai pakaļ, lai remdētu savas ciešanas īstas kristīgās tuvumā; satraucoši bija klausīties, kādā drausmīgā stāvoklī viņa atradusies, it īpaši, kad nav bijusi spējīga atturēties kaut ar vienu aci pavērties uz atbaidošajiem spokiem, lai arī labi apzinājusies, cik tas ir bīstami. Dažas reizes viņai arī uztūkuši sāni tai pusē, kur spoki skrējuši līdzās, un vajadzējis sūtīt pēc ārsta. Vēl viņa stāstīja par buršanos un melno maģiju, kas pagājušā gadu simteņa beigās, viņas jaunībā, zemnieku vidū nav bijis nekāds retums. Tā, piemēram, viņas dzimtenē bijuši bagāti zemnieki, kam piederējušas senas burvestību grāmatas, ar kuru palīdzību tie zinājuši pastrādāt trakas lietas. Ar vaļēju liesmu izdedzināt salmu kūli caurumu, pašu kūli neskarot, vai apvārdot ūdeni, vai likt dūmiem no skursteņa pacelties dažādos virzienos, tiem veidojot jocīgas figūras, — tie bijuši vēl paši nevainīgākie joki. Briesmīgi bijis, kad viņi lēnā garā pazudinājuši savus ienaidniekus un to darījuši, iedzenot vītolā trīs naglas un čukstot attiecīgos vārdus (Margretas tēvs vārdzis ilgu laiku, līdz burvestība atklāta; viņu izglābuši kapucīņi), vai arī kad nabaga ļaudīm uzsūtījuši nelaimi tīrumos un sadedzinājuši graudus vārpās, un, kad zemnieki cietuši badu un nonākuši trūkumā, ņirgājušies par nelaimīgajiem. Savs mierinājums Jaudīm bijis tad, kad sātans pēc lielas cīņas beidzot parāvis kādu burvi, bet tas savukārt iedvesis kristīgajiem šausmas; pašai stāstītājai bija gadījies redzēt notikuma vietā asiņainu sniegu un matu šķipsnas, tas nav vis bijis nekāds patīkamais skats. Šiem zemniekiem burvjiem naudas bijis kā spaļu, un kāzu vai bēru reizēs viņi mērījuši to cits citam pūriem un toveriem. Kāzas tolaik svinējuši ļoti grezni. Margretas kundzei pašai gadījies tādas redzēt, kur viesi, vīrieši un sievietes, ieradušies jāšus uz saviem simt zirgiem. Sievietēm galvas greznojuši kroņi ar zelta vizuļiem, mugurā zīda drānas, trīs vai četrām kārtām ķēdes ap kaklu no caurulītē sarullētiem dukātiem; bet arī šeit nevarējuši iztikt bez nelabā, tas, neviena nemanīts, atjājis kopā ar viesiem, un naktī pēc maltītes tad jau nu gājis visādi. Septiņdesmitajos gados, lielajos bada laikos, šiem zemniekiem lielākā izprieca bijusi plaši atvērtajos šķūņos kult labību ar divpadsmit kūlējiem; pieaicināts kāds akls vijolnieks, lai tas, sēdēdams uz liela maizes klaipa, spēlē, un vēlāk, kad šķūņa priekšā bija salasījies pietiekami daudz izsalkušu lūdzēju, uzrīdījuši neaizsargātajam baram niknus suņus. Interesanti atzīmēt, ka tautā saglabājusies pārliecība, ka šie bagātie zemnieki, ciema tirāni, bieži bijuši seno varmāku pēcnācēji — to feodāļu pēcnācēji, kas kādreiz apdzīvojuši daudzās visā zemē izkaisītās pilis un cietokšņus.

Neizsīkstošs avots dažādiem šausmu stāstiem bija katolicisms ar saviem pamestajiem, tukšajiem vai arī vēl mūku apdzīvotajiem klosteriem, kādi katoļticīgo apkārtnē joprojām atrodami. Par vielu baumām rūpējās arī ordeņa garīdznieki, it īpaši kapucīņi, kuri vēl šobaltdien roku rokā sadarbojas ar bendēm, vajādami zemnieku protestantu vidū velna apsēstos un melno maģiju. Dažos attālākajos novados toreiz protestantisms, vēl neapzināts, panīka; zemnieki savā apziņā nepacēlās vis pāri katoļiem kā tumšiem, apmuļķotiem cilvēkiem, bet paši līdz ar viņiem uzcītīgi ticēja visādiem māņiem; kaut arī uzskatīja to par nosodāmu ļaunumu, viņi nesmējās par katolicismu, bet baidījās no tā, saskatīdami tanī kaut ko pagāniski šausminošu. Viņi nespēja iedomāties, ka brīvdomātājs ir cilvēks, kurš sirds dziļumos nekam netic, tāpat nevarēja saprast, ka varētu būt cilvēki, kuri tic pārāk daudz kam; viņu mēraukla bija — ticēt vienīgi tam, kas ir no laba, nevis no ļauna.

Alargretas kundzes vīrs, iesaukts par Jakoba tētiņu, bija piecpadsmit gadus vecāks par sievu un tuvojās savam astotajam gadu desmitam. Viņam bija tikpat dzīva iztēle kā sievai, turklāt viņa atmiņa sniedzās vēl dziļāk pagātnes brīnumainajos notikumos, tikai viņš visur saskatīja smieklīgo, jo pats no laika gala bija noskaņots uz jokiem, un patiesībā nekāda lielā prāta viņam nebija; viņa sieva zināja stāstīt par kaut ko nopietnu un baismīgu, bet viņš savukārt tikpat daudz smieklīgu spoku stāstu un sagrozītu notikumu par to, ko pieredzējuši cilvēki. Agrā jaunībā viņš bija vēl savām acīm skatījis raganu tiesas un ar humoru stāstīja, ko bija pats dzirdējis par raganu dzīrēm; šie notikumi bija gluži tādi paši, kādi lasāmi vecajos dokumentos par tiesas procesiem ar plašajām apsūdzībām un piespiedu atzīšanos. Šāda veida notikumi viņam jo sevišķi patika, un viņš apgalvoja, ka dažas zināmas, visai dīvainas sievietes ļoti labi protot jāt uz slotas kāta, un ne vienu reizi vien solīja, ka dabūšot, kamēr vēl esot dzīvs, no sava paziņas burvja ziedi, ar ko mēdzot ieziest slotas, un sarīkošot izjāšanu uz slotas pa skursteni. Tas katrreiz iesvēla manī varenu prieka vilni, jo sevišķi, kad viņš spilgtās krāsās aprakstīja paredzamo braucienu, kurā varēšot doties, ja būšot labs laiks; tad es sēdēšot uz slotas kāta priekšā un viņš mani turēšot. Viņš pat paredzēja vietas, kur varēsim apstāties, pakalnu, kur, pēc viņa ziņām, auga skaists ķirsis, zināja kādu plūmju koku, kur varēsim jauki pamieloties, vai arī šā vai cita meža malu, kur atrodamas gardas zemenes un varēšot pieēst pilnu vēderu; slota tikmēr tikšot piesieta pie kādas egles. Bija nodoms apmeklēt arī kaimiņu ciematu gadatirgus un tur, nemaksājot par ieeju, caur jumtu iespraukties jebkurā balagānu būdā. Mēs grasījāmies arī apciemot kādu Jakoba tētiņa draugu, ciema mācītāju, bet, ja gribēšot pamieloties ar viņa izslavētajām desiņām, tad slotu vajadzēšot paslēpt malkā un izlikties, ka esam atnākuši kājām, lai tik skaistā laikā mazliet paciemotos pie mācītāja kunga; turpretī pie kādas bagātas raganas krodzinieces mēs varēšot bez bēdu iesprukt tieši pa skursteni iekšā, tad viņa savā muļķa prātā noturēšot mūs par iesācējiem, cerību iedvesošiem burvjiem un bagātīgi pacienāšot ar savām lieliskajām pankūkām ar speķi un svaigi izsviestu medu. Pats par sevi saprotams, ka pa ceļam katrā ziņā tikšot pārbaudītas uz klintīm un augstiem kokiem retu putnu ligzdas un atlasīti paši noderīgākie jaunie putnēni. Lai tas būtu veicams bez kļūmēm, par to gādāšot viņam zināmie buramie vārdi, ar kuru palīdzību varēšot pēc patikas izpriecāties un turklāt apvest ap stūri pašu nelabo.

Tāpat saskarē ar spokiem viņam bija liela pieredze; bet arī te viss atklājās no jocīgās puses. Bailēm, kādas viņš savās dēkās piedzīvoja, allaž piemita kaut kas gaužām smieklīgs, un lielākoties viss beidzās ar blēdīgu nedarbu, ar kuru viņam izdevās pārmācīt savus mocītājus.

Šādā veidā viņš lieliski papildināja sievu, kurai arī patika fantazēt, un man bija reta izdevība smelt no paša pirmavota visu to, ko parasti izglītotu vecāku bērni gūst no īpaši sarakstītām pasaku grāmatām. Kaut arī manis iegūtā garīgā viela nebija tik nevainīga kā grāmatās lasāmā un nebija domāta nevainīga bērna morāles izpratnei, toties tanī pastāvīgi bija rodama kāda dziļi cilvēciska patiesība — un vēl jo vairāk tādā vidē kā Margretas kundzes dažādo mantu savāk-tuve, kas bija ista bagātību krātuve un pilnveidoja izjūtu pieredzi; protams, visa tā ietekmē mana iztēle mazliet pāragri tika pamodināta un kļuva uzņēmīga spilgtiem iespaidiem, apmēram tāpat kā vienkāršu ļaužu bērni agri tiek pieradināti pie pieaugušo stiprajiem dzērieniem. Jo sarunas pie Margretas kundzes neaprobežojās tikai ar spriedumiem par pārdabiskām parādībām vien, aizrautīgi tika iztirzāti viņu pašu un sveši likteņi, it īpaši Margretas kundzes un viņas vīra garajā mūžā bija daudz piedzīvots gan jautra, gan nopietna, bija piemēri gan par likteņa piemeklētajiem, gan lutinātajiem, viņi bija pieredzējuši briesmas, trūkumu, grūtības, ar kurām paši tika galā, bija piedzīvojuši badu, karu, nemierus, tomēr visvairāk mani pārsteidza abu savstarpējās attiecības, tanīs bija jaušami tik pirmatnēji cilvēku dabas dēmoniskie spēki, ka, vērojot šo cilvēcisko kaislību mežonīgo bangošanos, manas bērna acis plati pletās un sirdī iegūla dziji iespaidi.

Margretas kundze bija mājas balsts un īstenais saimnieks, viņa bija likusi pamatus ģimenes pašreizējai labklājībai un turēja grožus savās rokās, turpretī vīrs piederēja pie tiem cilvēkiem, kas nekā sev piemērota nebija mācījies, vēl mazāk prata kaut kur pielikt roku, tāpēc viņam neatlika nekas cits kā pildīt savas darbīgās sievas rīkojumus un viņas valdīšanas pavēnī vadīt dīkas necila mūža dienas. Margretas kundze, it īpaši agrākos gados, prata drosmīgi izmantot tā laika labvēlīgos apstākļus un ar pārsteidzošu attapību vārda tiešā nozīmē grāba naudu kaudzēm, bet vīrs izpildīja vienīgi pakalpīga mājas gara lomu, kurš, paveicis sievas uzdotos pienākumus, apmierināts ar padarīto, dzina jokus, visus lieliski uzjautrinādams. Zinādama, ka no vīra nav iespējams sagaidīt padomu, ka uz viņu nevar paļauties, apzinādamās, ka kritiskos brīžos viņš nebūs nekāds balsts, Margretas kundze pameta neievērotas arī viņa citas labās īpašības un, daudz negudrodama, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, sāka naudas lādi pārzināt viena pati. Ilgāku laiku nevienam no % abiem tas arī nelikās nepareizi, kamēr daži tenkotāji, to starpā arī intrigants drēbnieks, sāka skaidrot vīram viņa pazemojošo stāvokli un kūdīja, lai beidzot panākot īpašuma sadali un tiekot atzītas vira tiesības mantu pārvaldīt.

Jakoba tētiņam tūlīt pat sacēlās spuras gaisā, un viņš, nelūgto padomdevēju skubināts, draudēja sievai ar tiesu, ja viņa neizsniegšot viņa daļu no «kopīgi iegūtā īpašuma». Viņa labi saprata, ka tā ir drīzāk laupīšana nekā likumīga prasība, un pretojās tam, kā vien spēja, it īpaši vēl tāpēc, ka

labi zināja — tāpat kā līdz šim, ari turpmāk tikai viņa būs vienīgais mājas balsts. Taču likums nebija viņas pusē, jo tiesa nespētu izšķirt, kāda īpašuma daļa katram pienākas, turklāt vēl vīrs izvirzīja veselu rindu nekaunīgu apvainojumu un apgalvoja, ka pēc īpašuma sadales nolēmis iesniegt šķiršanos; tādā veidā samulsināta, apmelota, slima, tikpat kā nesaprazdama, ko dara, viņa atdeva vīram pusi no visa īpašuma. Vīrs nekavējoties iešuva savus zelta gabalus garos, desām līdzīgos maisiņos, piemērotos dažādiem monētu lielumiem, salika tos koferī, ko pienagloja pie grīdas, uzsēdās uz tā un parādīja garu degunu saviem viltīgajiem padomdevējiem, kuri cerēja uz iespēju iedzīvoties. Viņš joprojām palika dzīvot pie sievas un, tāpat kā līdz šim, pārtika no viņas, tikai reizēm, kad radās vēlēšanās pēc kāda īpaša prieciņa, bāza roku savā lādē. Tikmēr Margretas kundze, atguvusies no trieciena, pamazām atkal papildināja savu daļu un ar laiku pat dubultoja to, bet kopš tās dienas, kad manta tika sadalīta, viņas vienīgās domas bija — pēc iespējas ātrāk atgūt zaudēto daļu, bet tas bija iespējams tikai pēc vīra nāves. Tāpēc katrreiz, kad viņš kādu zelta monētu samainīja, viņa sajuta tikpat kā dūrienu sirdī un domās loloja dienu, kad vīra vairs nebūs. Savukārt vīrs tikpat nepacietīgi gaidīja sievas nāvi, lai skaldītu un valdītu pār visu mantību un atlikušās mūža dienas pavadītu pilnīgā neatkarībā. Pavirši raugoties, nevarēja ne prātā ienākt, ka abu starpā valda tik drūmas attiecības, jo dzīvoja, kā jau mēdz dzīvot divi lāga veci cilvēki, kas uzrunāja viens otru ar «tēvs» un «māte». It īpaši Margretas kundze izturējās pret vīru tikpat labsirdīgi un devīgi, kā mēdza izturēties pret visiem, un iespējams, ka bez dzīvesbiedra, ar kuru kopā nodzīvoti nu jau Četrdesmit mūža gadi, un bez viņa pastāvīgās joku dzīšanas nespētu ne dienu iztikt; arī viņam nemaz tik slikti neklājās, un ar komisku lietišķību viņš uzņēmās rūpes par virtuvi, kamēr sieva jūsmīgo domubiedru vidū ļāva vaļu fantāzijai.

Taču katrā gadalaika maiņā, kad dabā notika lielās pārvērtības, atgādinādamas veciem ļaudīm par dzīves īslaicību, kad dažādās miesas kaites lika sevi jūtamāk manīt, lielākoties tumšajās bezmiega naktīs mēdza uzliesmot drausmīgs strīds, kas raušus rāva abus platajā, veclaicīgajā gultā sēdus, un zem kopējā raibi izkrāsotā gultas baldahīna līdz rītausmai pie vaļā atstātajiem logiem viņi trieca viens otram sejā smagus apvainojumus un lamas tik skaļi, ka strīds atbalsojās klusajās ieliņās. Nakts klusumā bira pārmetumi par sen pagājušās jaunības grēkiem, kuri pirms gadsimtu maiņas izdarīti kalnos un ielejās, kur kopš tā laika izauguši vai arī paguvuši pazust biezi meži, un kuru liecinieki jau sen atdusas savos kapos.

Pēc tam viens otram pieprasīja paskaidrot, kāpēc otrs domā viņu pārdzīvot. Sākās negants strīds par to, kurš gūs gandarījumu redzēt otru mirušu.

Nejēdzīgā plosīšanās parasti turpinājās arī nākošajā dienā, jebkuram nejaušam ienācējam, paziņam vai svešiniekam dzirdot, līdz Margretas kundze, jau zaudējusi spēkus, izplūda asarās un lūgšanās, bet Jakoba tētiņš, šķietami vēl možāks, jautri svilpodams, cepa sev pankūkas un nemitīgi kaut ko murmināja. Viss rīta cēliens varēja paiet, un viņš nebilda neviena cita sakarīga vārda kā vien: «Piecdesmit viens! Piecdesmit viens! Piecdesmit viens!» Vai arī pārmaiņus: «Nezinu, bet liekas gan, ka vecā velna piesta no pretējās mājas šorīt agri jāšus aizjāja pastaigā. Vakar viņa nopirka jaunu slotu. Redzēju gaisā tā kā noplandam viņas sarkanos apakš-brunčus; savādi! Hm! Piecdesmit viens!» — un tā joprojām. Sirds viņam dega naidā un dusmās, un viņš labi zināja, ka, šādi ākstoties, ievaino sievu vēl sāpīgāk, jo viņai nepietika ne Jaunuma, ne spēka šāda veidā cīņu turpināt. Toties tiklab Margretas kundzei, kā arī viņas vīram bija šādā stāvoklī līdzeklis, kā jūtamāk otru ievainot, ar ko abi nodarīja ļaunu paši sev, — tā bija pārmērīga izšķērdība, jo viņi devīgi apdāvināja ikvienu, kas gadījās tobrīd tuvumā, gluži tā, it kā katrs no viņiem gribētu, otram redzot, notērēt mantu, pēc kuras otrs tiecās.

Jakoba tētiņš gluži neticīgs vis nebija, bet tikpat savdabīgā veidā, kā ticēja spokiem un raganām, ticēja arī dievam un debesīm, iztēlodamies dievu par lāga vīru, un nemaz nelauzīja galvu par to, ka vajadzētu padomāt arī par morāles stingrajām prasībām, kādas izriet no ticības; viņš ēda un dzēra, smējās un lādējās, dzina jokus un taisīja tračus, nemaz ir nedomādams saskaņot savu dzīvi ar kādu nopietnāku mērķi. Bet Margretas kundzei ari nekad neienāca prātā, ka viņas aušīgais dzīves veids varētu būt pretrunā ar reliģijas mācību, tāpēc viņa patīkami atšķīrās no savām pieglaimīgajām viešņām, allaž teikdama visu, ko domā. Viņa mīlēja un ienīda, svētīja un nolādēja, vienmēr tieši, bez aplinkiem ļaudama vaļu savām noskaņām, ne brīdi neiedomādamās, ka ari pati nav bez vainas, un, šaubu nepazīdama, nemaldīgi atsaucās uz dievu un viņa visvarenību.

Abiem laulātajiem draugiem visās valsts malās dzīvoja daudz ļoti nabadzīgu radinieku. Tie visi kā viens cerēja gūt krietnu mantojuma tiesu, jo vairāk tāpēc, ka Margretas kundze juta nepārvaramu nepatiku pret nabagiem, kas neprata paši izkulties no sava posta; viņa tikai lāgiem visai skopi šo to atmeta no savas bagātības un vienīgi svētku reizēs pacienāja pie sava galda. Ja nu šādās strīda dienās saradās šie vecišķie brālēni un māsīcas, māsas un svaiņi ar izbadēju-šām meitām gardegunēm un bālajiem dēliem, rokās tiem bija maišeļi un grozi ar nožēlojamiem savas nabadzības ciema-kiikuļiem, kas nesti, lai iegūtu untumaino vecu labvēlību, cerībā, mājās ejot, tos piepildīt ar bagātāku saturu. Visi šie radagabali bija krasi sadalījušies divi daļās, kas, pieslējusies katra savam strīdniekam, tātad, paļaujoties uz pretinieka nāvi, cerēja tikt pie lielākas mantojuma daļas. Viņi neieredzēja, ienīda cits citu tikpat stipri kā Margretas kundze un viņas vīrs, kas viņiem šai ziņā noderēja par paraugu, un, pēc tam kad varen lielā sabiedrība bija krietni ieturējusies un apsildījusies pie pārlieku bagātīgā mielasta un sākotnējo kautrību nomainījusi pārgalvība, starp abām pusēm sākās dedzīgs strīds, un vīrieši, paķēruši pāri palikušos šķiņķus, iekams bāza maisos, atvēzējās ar tiem un krāva cits citam pa galvu, bet sievas, sabāzušas kopā bālos, smailos degunus, bērtin bēra lamas cita citai sejā un mājās gāja ar sāta sajūtu vēderā, toties naida un skaudības pārpilnu sirdi. Pasitušas padusē cieši piebāzto pauniņu, sperdamas platus soļus, viņas izgāja pa pilsētas vārtiem, bet acis zem svētdienīgi uzpostajām aubēm zibsnīja un durstīja, kad, šķiroties krustceļos, vēl nikni purpinot, katra steidzās uz savu attālo būdu.

Tas turpinājās ilgi, daudzus gadus, līdz vecā Margretas kundze pirmā devās uz teiksmaino garu un spoku valstību. Par pārsteigumu visiem — viņa bija atstājusi testamentu, kas padarīja par mantinieku vienu vienīgu cilvēku: tas bija pēdējais un pats jaunākais no viņas aizbildināmiem, kas ar savu izveicību un panākumiem bija viņai sagādājis prieku; viņa bija šķīrusies no šīs pasaules pārliecībā, ka viņas labais zelts nenonāks necienīgās rokās, bet kalpos un iepriecēs krietnus cilvēkus, kuru rokām piešķirs spēku. Uz bērēm sanāca abu laulāto draugu neskaitāmie radi, kas, atklādami, ka vīlušies savās cerībās, sāka skaļi raudāt un vaimanāt. Savās dusmās viņi visi apvienojās pret vienīgo laimīgo mantinieku, kurš rāmā garā savāca visu mantību, kam tikai bija kaut niecīga vērtība, un sakrāva lielos ratos. Viņš atstāja nabaga radiniekiem tikai to, kas bija iegādāts no pārtikas, un nelaiķes savāktās grāmatas, kā arī veclaicīgos krāmus, ja vien tie nebija no zelta, sidraba vai vispār kaut cik vērtīgi. Trīs dienas un trīs naktis skumstošais pūlis palika sēru namā, līdz bija sasmalcināts pēdējais kauliņš un smadzenes no tā uzslaucītas ar pēdējo maizes kumosiņu. Tad visi sāka pamazām izklīst — katrs ar kādu piemiņu, ko vēl paguvis sa-mangot. Kāds stiepa pār plecu kaudzi grāmatu par pagāniem un elkdievībām, sasietu ar pamatīgu virvi, pievilktu ar malkas šķilu, bet padusē vēl maisiņu ar žāvētām plūmēm; kādam citam pār plecu uz nūjas karājās dievmātes svētbilde, bet uz galvas šūpojās mākslinieciskiem griezumiem izrotāta lāde, kam visas nodaļas bija veikli pildītas ar kartupeļiem. Kalsnas, izstīdzējušas jaunavas stiepa smalkus, vecmodīgus kārklu grozus un koši raibas kārbas, pilnas ar mākslīgām puķēm un nodzeltējušiem vizuļiem; bērni bija apkrāvušies ar vaska eņģeļiem, ķīniešu krūkām; tā vien likās, it kā bars baznīcas izlaupītaju nāktu laukā no svētnīcas. Un tomēr katrs, atcerējies labo, ko viņam aizgājēja bija darījusi, nolēma ieguvumu saglabāt par piemiņu un ar skumjām sirdī gāja savu ceļu, kamēr īstais mantinieks, soļodams līdzās piekrautajiem ratiem, pēkšņi palika stāvam, padomāja un tad, iegriezies pie vecu lietu uzpircēja, pārdeva visu, nepaturējis sev ne pliku naglu. Pēc tam iegriezās pie juveliera un pārdeva medaļas, kausus un ķēdes un tad, sparīgi soļodams, izgāja pa vārtiem, ne atpakaļ neatskatīdamies, paturējis biezo zuteni un ceļaspieķi. Viņš likās apmierināts, ka beidzot ticis galā ar nepatīkamu un ieilgušu darījumu.

Bet mājā gluži viens un pamests palika vecais vīrs ar savu agrākā dalījuma sarukušo tiesu. Viņš nomira trīs gadus vēlāk, dienā, kad vajadzēja samainīt pēdējo zelta gabalu. Šos gadus viņš īsināja laiku, iztēlodamies, kā viņpasaulē pārmācīs sievu, ja viņa tur «noņemsies ar savām trakajām idejām», un kā izzobos, visiem apustuļiem un praviešiem dzirdot, — tad tik būs večukiem ko pasmieties! Viņš piedomāja arī pie daža laba miruša paziņas un priecājās par iespēju kopīgi kavēties atmiņās par pagātnes nedarbiem. Nekad nedzirdēju viņu citādi kā vien šādā jautrā veidā runājam par aizkapa dzīvi. Viņam tuvojās devītais gadu desmits, viņš zaudēja redzi un arvien biežāk sāka skumt un žēloties par sāpēm, grūtsirdību un nevarību, vairs nerunāja par tamlīdzīgiem nodomiem, tikai sauca, lai cilvēkus, kad tie kļūstot veci un nožēlojami, sitot nost.

Un tad viņš izdzisa kā gaismeklis, kas izsūcis pēdējo eļļas pilienu, cilvēku aizmirsts, un es, toreiz pusaudzis, biju laikam vienīgais agrāko dienu paziņa, kurš pavadīja līdz kapam nožēlojamo kaudzīti pīšļu.

astotā nodaļa BĒRNU DIENU NOZIEGUMS

Jau pusaudža gados es vērīgi sekoju visiem notikumiem šai kaimiņu mājas dzīvē un, līdzīgi korim seno grieķu traģēdijās, bieži ari ņēmu tam dalību. Es staigāju šurp un turp, apsēdos kādā kaktā vai arī, ja kaut kas atgadījās, atrados vidū starp tiem, kas trokšņoja un tirgojās. Ņēmu grāmatas un pieprasīju, lai man parāda kaut ko no retajiem priekšmetiem, vai arī spēlējos ar Margretas kundzes rotaslietām. Daždažādie ļaudis, kas apgrozījās šai mājā, mani pazina, visi izturējās pret mani laipni, jo tas patika manai labvēlei. Es lieki nerunāju, bet uzmanījos, lai nekas no tā, kas šeit norisinājās, nepaietu secen manām acīm un ausīm. Dažādo iespaidu pārpilns, devos atkal pāri ielai mājup un mūsu klusajā istabā no visa uztvertā audu bezgalīgus fantastiskus audumus, kam satrauktā iztēle piešķīra krāsainus metus. Manā galvā tie savijās ar īsto dzīvi tā, ka es tikko spēju vienu no otra atšķirt.

Vienīgi šādi esmu spējīgs izprast kādu nodarījumu, ko pastrādāju septiņu gadu vecumā un kam nezinu cita izskaidrojuma. Reiz sēdēju pie galda, aizrāvies ar kādu rotaļu, un savā nodabā vāvuļoju nepieklājīgus, ļoti rupjus vārdus, to nozīme man nebija saprotama, laikam biju tos dzirdējis kaut kur uz ielas. Pie mātes bija atnākusi kāda viešņa, viņa sēdēja un tērgāja, tad izdzirda, ko es runāju, un pievērsa tam mātes uzmanību. Māmiņa ļoti nopietnu seju man vaicāja, kas man to iemācījis; it īpaši svešā sieviete, man par lielu pārsteigumu, neatlaidīgi uzstāja, lai atzīstos; es brīdi padomāju un tad nosaucu kāda zēna vārdu — šo zēnu es skolā bieži redzēju. Un tūlīt minēju vēl divus trīs, tie visi bija divpadsmit trīspadsmit gadus veci zēni, ar kuriem diezin vai biju pārmijis kādu vārdu. Man par brīnumu, pēc dažām dienām skolotājs lika pēc stundām palikt man, kā arī četriem zēniem, kurus es biju nosaucis, — tie bija daudz vecāki par mani, garāki augumā, tāpēc man likās gandrīz vai pieauguši vīrieši. Ienāca garīdznieks, kurš mācīja mums ticības mācību ņn bija viens no skolas vadītājiem, viņš apsēdās līdzās skolotajam pie galda un lika man atsēsties turpat. Zēniem turpretī vajadzēja nostāties rindā galdam pretī, viņi gaidīja, kas notiks. Viņiem svinīgā balsī tika vaicāts, vai viņi, man dzirdot, ir izrunājuši lamuvārdus; zēni nezināja, ko atbildēt, un kļuva mēmi aiz pārsteiguma. Tad garīdznieks vaicāja man:

— Kur tu dzirdēji no viņiem visu to?

Man atbilde jau bija gatava, un es droši un mierīgi sacīju:

— Brāļu birzītē!

Tie bija krūmāji stundas gājiena attālumā no pilsētas, kur es savu mūžu nebiju bijis, bet ko bieži biju dzirdējis pieminam.

— Kā tas gadījās, ka jūs tur nokļuvāt? — mūs turpināja izjautāt. Es ņēmos stāstīt, kā zēni kādu dienu mani pierunāja doties pastaigā un aizveda līdz uz mežu, es sīki aprakstīju, kā tas notiek, ja lielākiem zēniem padomā pastrādāt kādu nedarbu, — tie dodas prom no mājas un paķer līdz kādu mazāku. Apsūdzētie bija sašutuši, asarām acīs apgalvoja, ka tur jau sen nav kāju spēruši, citi vispār nekad nav bijuši un kur nu vēl ar mani! Zēni skatījās uz mani ar izbailēm un naidu kā uz bīstamu čūsku, viņi grasījās mani apbērt ar pārmetumiem un jautājumiem, bet tika apklusināti, un mani uzaicināja aprakstīt ceļu, pa kuru esam gājuši. To pašu brīdi es ceļu skaidri ieraudzīju acu priekšā un, aizdomu skubināts, pats sāku ticēt sadomātajai pasaciņai — citādi vairs nezinu izskaidrojumu toreizējai situācijai — un visos sīkumos aprakstīju ceļu uz birztalu, ko pazinu tikai pēc pavirši dzirde* tiem nostāstiem, un, kaut arī nebiju tam pievērsis uzmanībā; patlaban katrs dzirdētais vārds atdzīvojās. Pēc tam stāstīju, kā pa ceļam dauzījām no lazdām nost riekstus, sakūrām ugunskuru un cepām zagtus kartupeļus, jā, piekāvām vēl kādu ciema puišeli, kurš grasījās mūs aizkavēt. Meža mani ceļabiedri uzrāpās augstās eglēs un tur sacēla pamatīgu brēku, apveltīdami garīdznieku un skolotāju visādām iesaukām. Sīs iesaukas, vērodams abu audzinātāju ārieni, biju jau sen savā prātā abiem piešķīris, bet līdz šim nekad nebiju tās pat pieminējis, tagad, kad radās izdevība, liku šos vārdus lietā; jāteic, ka cienījamo pedagogu sašutums bija tikpat liels kā bez vainas nomelnoto zēnu izbrīns. Stāstīju, ka zēni, nokāpuši no kokiem, nogrieza pamatīgas rīkstes un lika arī man uzkāpt nelielā kociņā un tur izkliegt iesaukas. Kad es pretojos, viņi mani piesēja pie koka un tikmēr pēra ar rīkstēm, līdz es visu sacīju, arī tos nepieklājīgos vārdus. Kamēr es piesiets izkliedzu šos vārdus, viņi man aiz muguras^1 aizzagās prom; to pašu brīdi pienāca kāds zemnieks, izdzirda manu bezkaunīgo klaigāšanu, satvēra mani aiz ausīm. «Nu tad ir gan nekaunīgi puikas! Viens man ir rokā!» — un vairākkārt mani iepļaukāja. Pēc tam arī viņš aizgāja, es paliku, kā bijis, sāka tumst. Ar lielām grūtībām beidzot atbrīvojos un ņēmos meklēt tumšajā mežā ceļu uz mājām. Es apmaldījos, iekritu kādā dziļā upītē, pa kuru daļēji peldus, daļēji brišus nonācu līdz mežmalai un, pārcietis ne mazums briesmu, beidzot atradu īsto ceļu. Un tomēr man vēl uzbruka milzīgs āzis, tiku no tā vaļā, veikli izraudams no sētas mietu, un viņš laidās prom.

Vēl nekad skolā neviens nebija dzirdējis mani tik daiļrunīgi stāstām, kā atstāstot šo gadījumu. Nevienam neienāca prātā apjautāties manai mātei, vai esmu kādreiz, turklāt naktī, pārnācis mājā viscaur izmircis slapjš. Toties izdevās noskaidrot, ka tieši ap to laiku, ko biju minējis, viens otrs no minētajiem zēniem bija kavējis skolu. Man noticēja, biju vēl mazs, tas, ko stāstīju, nogruva no manas pierastās klusēšanas skaidrajām debesīm pārsteidzoši un pārliecinoši. Apsūdzētie tika nevainīgi notiesāti kā jauni, rūdīti ļaundari, jo viņu stūrgalvīgā vainas noliegšana, pamatotais sašutums un izmisums nāca tikai par ļaunu; skolā viņi saņēma bargu sodu un tika nosēdināti uz kauna sola, bet mājās zēnus vēl nopēra un ieslēdza.

Spriežot pēc manām miglainām atmiņām, nodarītā netaisnība ne vien atstāja mani vienaldzīgu, bet es pat izjutu tādu kā gandarījumu, ka mans poētiskais savārstījums bijis tik patiesi skaists un pārliecinošs, ka noticis kaut kas neparasts, — tika darīts, spriests un ciests, un tam visam par iemeslu bija vienīgi manu radošo vārdu spēks. Es nemaz nespēju saprast, kāpēc nežēlīgi nosodītie zēni tā gaužas un dusmojas uz mani, ja visa stāsta notikumu gaita bija skaidri saprotama un citāds iznākums nevarēja būt, arī es te nevarēju nekā grozīt, gluži tāpat kā seno grieķu dievi nespēja grozīt likteņa lēmumus.

Par visiem cietušajiem vēl viņu jaunajos gados varēja droši teikt, ka tie ir godīgi cilvēki, klusi, nopietni zēni, par kuriem nebija iemesla teikt ļaunu vārdu; vēlāk viņi kļuva par strādīgiem jaunekļiem un cienījamiem sabiedrības locekļiem. Tāpēc vēl jo dziļāk viņus urdīja atmiņas par manu sātanisko cietsirdību, pārciesto netaisnību, man vēl gadiem ilgi nacas uzklausīt viņu pārmetumus, un katrreiz es skaidri atcerējos aizmirsto notikumu, katrs manis teiktais vārds no jauna atdzīvojās atmiņā. Un tikai tad viss notikušais sāka mani mocīt, turklāt ar divkāršu, aizturētu niknumu; tiklīdz es to iedomājos, tā man metās karsts, es labprāt ar visu sparu noveltu vainu uz lētticīgajiem inkvizitoriem, jā, apsūdzētu to pļāpīgo sievišķi, kas, izdzirdusi aizliegtos vārdus, nelikās mierā, kamēr tika precīzi noskaidrots, kur tie radušies. Trīs no šiem bijušajiem skolas biedriem man piedeva un tikai smējās, redzēdami, kā mani šis negadījums joprojām moka, viņi ar prieku noklausījās seno stāstu, ko es visos sīkumos tik labi atcerējos. Un vienīgi ceturtais, kam dzīvē nebija paveicies, nekad nespēja saskatīt starpību starp bērnību un brieduma gadiem un nevarēja man piedot nodarījumu, it kā es to būtu pastrādājis tagad — ar pieauguša cilvēka saprātu. Ar dzija naida pilniem, nicinošiem skatieniem viņš gāja man garām, un es nebiju spējīgs atbildēt ar to pašu, jo agrā bērnībā pastrādātais noziegums mani nomāca joprojām, es sapratu, ka to nav iespējams aizmirst.

Devītā nodaļa SKOLAS KRĒSLīBA

Biju jau skolā apradis un jutos tur labi, jo sākotnējās mācības aši nomainīja cita citu un katra diena bija solis uz priekšu. Arī pašā skolas iekārtā bija daudz saistoša; es gāju uz skolu labprāt un uzcītīgi, es tur atrados sabiedrībā, un tas manā dzīvē bija apmēram tas pats, kas senajiem grieķiem atklātās tiesas un teātri. Sī skola nebija sabiedriska iestāde, to nodibināja savstarpējas palīdzības biedrība ar nolūku sagādāt trūcīgu vecāku bērniem izglītību, jo labu tautas skolu toreiz trūka, tāpēc arī manu skolu mēdza saukt par nabagu skolu. Tika izmantota Pestalocija-Lankastera mācību metode, turklāt tik uzcītīgi un aizrautīgi, kā parasti to dara ar savu darbu aizrāvušies privāto skolu skolotāji. Mans tēvs savas dzīves laikā reizēm šo mācību iestādi apmeklēja un jūsmoja par tās kārtību un panākumiem, un bieži izteica ciešu nodomu, lai mani pirmie skolas gadi paietu šai skolas namā jau tāpēc vien, ka, man atrodoties kopš agras bērnības kopā ar pilsētas nabadzīgākajiem bērniem, tiks ievērots viens no audzināšanas pamatlikumiem, jo pašā sākumā tiks iznīcināti kastu gara un augstprātības iedīgļi. Tāds tēva nodoms bija manai mātei svēti izpildāms novēlējums un atviegloja arī manas pirmās skolas izvēli. Vienā lielā zālē tika nodarbināti apmēram simts bērni vecumā no pieciem līdz divpadsmit gadiem, puse zēnu, puse meiteņu. Telpas vidū atradās seši gari soli, ko aizņēma viena dzimuma bērni, katrs sols bija paredzēts līdzīga vecuma bērniem, tā priekšā stāvēja vecāks skolnieks, kam sols bija uzticēts, un mācīja visus solā sēdošos; tikmēr otra dzimuma bērni stāvēja puslokos ap sešām pultīm, kas bija novietotas gar sienām. Katra pusloka vidu savukārt uz neliela krēsla sēdēja skolnieks vai skolniece, kas mazākos apmācīja. Uz paaugstas katedras, visu pārskatīdams, kā uz troņa sēdēja pats galvenais skolotājs, viņam allaž pie rokas bija divi palīgi, kas apstaigāja diezgan drūmo zāli, šur tur iejaukdamies, palīdzēdami un izskaidrodami pašas lielākās gudrības. Ik pusstundu mācību priekšmeti nomainīja cits citu; vecākais skolotājs papurināja zvaniņu, un tūdaļ sākās apbrīnojami saskaņots manevrs — visi simt bērni, izpildot iepriekš noteiktas kustības un ieņemot stāju, katrreiz, nošķindot zvanam, piecēlās, pagriezās pretējā virzienā un pēc precīzi aprēķinātas soļošanas, kas ilga vienu minūti, bija jau mainījušies vietām: tie piecdesmit, kas bija sēdējuši, tagad stāvēja, un otrādi. Lai vai kā, bet tā bija bezgala jauka minūte, kad mēs, pēc reglamenta salikuši rokas aiz muguras, soļojām cits gar citu un zēni centās izcelties ar kareivīgu soli, maršēdami garām meitenēm, kas tipināja kā zosu gājienā. Nezinu, kā izskaidrot to, ka skolā bija atļauts nest līdzi puķes un mācību laikā pat turēt tās rokā: vai nu tas bija iesakņojies jauks paradums, vai arī ieviests ar zināmu nodomu, bet nevienā citā skolā tādu tīkamu skatu neesmu redzējis; aizkustinoši bija vērot, kā jautrās soļošanas reizē gandrīz katra meitene uz muguras saņemtajos pirkstos turēja vai nu rozi, vai neļķi, zēni savu puķi bija iekoduši kā pīpi zobos vai arī bramanīgi aizsprauduši aiz auss. Tie visi bija malkas cirtēju, algādžu, trūcīgu drēbnieku, kurpnieku, tādu cilvēku bērni, kas daļēji pārtika no_ žēlastības dāvanām. Labāki amatnieki sava stāvokļa un ienākumu dēļ nedrīkstēja šai skolā nodot savus, bērnus. Tāpēc es biju labāk un kārtīgāk apģērbts nekā pārējie zēni un mani uzskatīja gandrīz vai par tādu kā dižciltīgu, lai gan es ļoti drīz sadraudzējos ar nabaga puikām, kam drēbes bija vienos raibos ielāpos, piesavinājos viņu likumus un paradumus, vismaz tos, kas man nelikās pārāk svešādi un netīkami. Jo, kaut arī nabadzīgo vecāku bērni nav ne ļaunāki, ne samaitātāki par bagāto, pārtikušo bērniem, drīzāk gan nevainīgāki, labsirdīgāki, tomēr reizēm viņiem piemīt ārēja brutalitāte, tāpēc daži skolnieki mani atbaidīja ar savu tīšuprāt izaicinošo izturēšanos.

Tolaik mans apģērbs bija zaļā krāsā, jo abus uzvalciņus — vienu svētku dienām, otru darbdienām — māmiņa lika pašūt no tēva formas tērpa. Gandrīz visas pārējās tēva drānas arī bija zaļas; ņemot vērā māmiņas lielo rūpību un piesardzību, ar kādu drēbes tika koptas un tīrītas, man līdz divpadsmit gadu vecumam tika pāršūtas no tēva mantotās jakas un svārki, visas drēbes bija vienā krāsā, tāpēc jau agri tiku iesaukts par «Zaļo Heinrihu», citādi mūsu pilsētā mani vairs nesauca. Tā nu es kļuvu skolā un uz ielas pazīstama persona un izmantoju savu zaļo popularitāti, lai joprojām vērotu un, līdzīgi antīkajam korim, piedalītos jebkurā notikumā vai pasākumā. Pazinu daudz dažādu bērnu, tāpēc vai nu nepieciešamības, vai untuma pēc iekļuvu viņu vecāku mājās, kur mani labprāt pieņēma, jo uzskatīja par klusu, labu bērnu, taču es, īsti iepazinis nabaga ļaužu apstākļus un paradumus, turp vairs negāju, bet atgriezos savā galvenajā štābā pie Margretas kundzes, jo pats saistošākais tomēr bija redzams pie viņas. Viņa priecājās, ka es drīz vien pratu ne vien tekoši lasīt vācu valodā, bet arī izskaidrot latīņu burtus, kas bieži bija sastopami viņas vecajās grāmatās, kā arī arābu ciparus, kurus viņa neparko nespēja iemācīties. Es pagatavoju viņai arī dažādas piezīmes, rakstīdams gotu burtiem uz papīra lapiņām, kuras viņa varēja uzglabāt un viegli lasīt, — tā es kļuvu par viņas slepeno rakstvedi. Atzīdama mani par lielu ģēniju, viņa jau tagad saskatīja manī vienu no nākošajiem gudrajiem savas laimes kalējiem un priecājās par manu spožo nākotni. Tiesa gan, mācības man padevās bez pūlēm un grūtībām, un es, pats nezinādams, kā, tiku pie goda pilnā pienākuma apmācīt mazos skolniekus. Arī tas man sagādāja prieku, galvenokārt tāpēc, ka, ieguvis varu sodīt un apbalvot, varēju veidot mazo padoto likteņus, izraisīt smaidus un asaras, uzburt draudzību un ienaidu. Pa starpām pat pavīdēja mīlestības pirmie vārgie rītausmas mākonīši. Kad es sēdēju deviņu desmit mazu meiteņu puslokā, tad vieta man līdzās reizēm bija pirmā — goda vieta, reizēm pēdējā atkarībā no tā, kurā milzīgās zāles galā mēs atradāmies. Tas tad arī izšķīra man iepatikušos meitenīšu likteni: vai nu pastāvīgi turēju tās slavas un panākumu zenītā, vai arī pastāvīgi nostūmu grēcinieku un pazemoto tumsas valstībā, abos gadījumos — vienīgi tuvāk manai despotiskajai sirdij. Arī tai tika diezgan rūpju, kad es bieži vien no kādas bez nopelna godā paceltas skaistules nesaņēmu pateicības smaidu, kad šī nepelnīto godu uzņēma kā pašu par sevi saprotamu un ar nesaudzīgu draiskuļošanos stipri apgrūtināja manu nodomu viņu noturēt slidenajā augstienē, ja negribēju nodarīt krasu netaisnību citām.

Tikai divas lietas šai skolā man bija mokošas un biedējošas un palikušas nelabā atmiņā. Tas bija drūmais kriminālprocess, kādā notika vainīgo skolnieku tiesāšana. Daļēji to varēja izskaidrot ar garu, kāds valdīja laikmetā, kura robežu tikai nesen bijām pārkāpuši, daļēji ar skolotāju personiskajiem ieskatiem, kas visumā nesaskanēja ar citkārt skolas veselīgo noskaņu. Tik maiga vecuma bērniem tika pielietoti izmeklēti bargi un apkaunojoši sodi, nepagāja gandrīz neviens mēnesis, kad kāds nabaga grēcinieks netiktu pakļauts svinīgai eksekūcijai. Tiesa, lielākoties sodīti tika tie, kas tiešām bija izdarījuši kaut ko nelādzīgu, un tomēr tas bija bezjēdzīgi, jo bērnus no mazām dienām pieradināja pie nežēlības; visai neparasti liekas jau tas, ka bērni, kaut arī apzinās izdarījuši tādu pašu pārkāpumu, bet no soda izsprukuši, nosodīto un apkaunoto nicina, vajā un zobo, kamēr nav izskanējusi notikuma pēdējā atbalss vai ari paši vajātāji iekrīt slazdos. Tikmēr, kamēr nav iestājies zelta laikmets, mazus puišeļus vajag pērt, bet atbaidoši ir redzēt, ka nelaimīgais grēcinieks, pēc tam kad tam nolasīts pienācīgs sprediķis, tiek aizvests uz attālāku istabu, kur tam novelk drēbes, nogulda uz sola un noper; vai arī kā toreiz, kad samērā lielu meiteni ar kakla pakārtu dēlīti nosēdināja uz augsta skapja un tur viņai vajadzēja palikt visu dienu. Man bija no visas sirds žēl meitenes, kaut gan viņa varbūt tiešām .bija smagi noziegusies. Bet iespējams arī, ka viņa tika sodīta bez vainas. Pēc dažiem gadiem šī pati meitene noslīcinājās iesvētibu mācību laikā, neatceros vairs, kāpēc, atceros tikai spējo līdzjūtību, kas mani sagrāba, kad es bērēs ieraudzīju lielu pūli piecpadsmit sešpadsmit gadus vecu meiteņu baltās drānās ejam aiz zārka ar puķēm rokā. Kaut arī viņa bija mirusi kristietes necienīgā nāvē, šo pēdējo godu viņai neliedza viņas jauno gadu dēļ un līdz ar to vēlējās apslāpēt, remdināt satraucošā notikuma iespaidu.

Otras netīkamās atmiņas no šī skolas laika man ir — katķisms un stundas, kad vajadzēja ar to nodarboties. Maza grāmatiņa, pārpilna kokainu, bālasinīgu jautājumu un atbilžu, atšķirīga no svētajiem rakstiem, derīga vienīgi rosināt prātus gados vecākiem cilvēkiem ar nocietinātām sirdīm, bet mums vajadzēja ilgus gadus — kas jaunībā liekas garum garie — gremot, atgremot, iekalt no galvas un atteikt neizprotamos dialogus. Skarbi uzsaucieni un bargi sodi bija jautājumu izskaidrojumi, stindzinošas bailes, ka tik neaizmirstas kāds no neizprotamajiem vārdiem, bija mudinājums uz šādu reliģisku dzīvi. No teksta izrāva dzejoļu rindas un atsevišķas psalmu rindas, tāpēc tās bija grūtāk paturēt atmiņā nekā veselu sakarīgu dzejoli; tāda iekalšana nevis attīstīja atmiņu, bet drīzāk bremzēja to. Saskaroties ar šiem neveiklajiem, kokainajiem baušļiem, kas vērsti pret pieaugušu cilvēku iesīkstējušu grēkotkāri, un pārsātinātajiem, neaptveramajiem ticības apliecinājumiem, nejuta vis cilvēces attīstības gara liego vēsmu, bet smacīgo brutālā un sastingušā barbarisma dvaku, kad audzināšanas mērķis ir vienīgi pēc iespējas ātrāk jauno, trauslo paaudzi ar spaidu līdzekļiem mudināt un padarīt atbildīgu par dzīves un domāšanas veidu tagad un visu turpmāko mūžu. Vislielākās mocības šāda metode sagādāja tad, kad vairākas reizes gadā pienāca mana kārta svētdienā visas draudzes priekšā baznīcā skaļi, saprotami raisīt dīvaino dialogu ar mācītāju, kurš stāvēja kancelē pa lielu gabalu no manis, un jebkura sastomīšanās vai aizmirsts vārds tika uzskatīts par baznīcas zaimošanu. Bet bija drošgalvīgi bērni, kam šāda kārtība ļāva dižoties ar prasmi atbildēt pieglaimīgi un veikli, — īstenībā tā bija dižošanās ar nekaunību, un katra šāda svētdiena bija viņiem līksma triumfa diena. Bet tieši šie bērni turpmākajā dzīvē atklāja, ka visi uzpūtīgie, iekaltie vārdi bijusi tukša skaņa. Ir cilvēki, kas jau kopš dzimšanas pieskaitāmi pie protestantiem, domāju, ka arī es tāds esmu, jo man netrūka vis reliģisku jūtu, bet bija pretīgi apmeklēt baznīcu, un cēlonis tam meklējams — kaut gan neapzināti — tai aizgājušo viduslaiku ugunskura pēdējā smalkā dūmu strūklā, kas vijās zem skanīgajām baznīcas velvēm, kad tur monotoni apmainījās ar beziebildumu teikumiem. Es nepavisam nedomāju teikt, ka esmu bijis asu prātu apveltīts brīnumbērns, nē, tā bija vienīgi iedzimta sajūta.

Tā es biju spiests atgriezties pie savas privātās saskares ar dievu un iecirtīgi paliku pie paraduma savas lūgšanas un attiecības kārtot patstāvīgi, pēc saviem ieskatiem un vienīgi tad, kad izjutu vajadzību pēc tā. Tikai tēvreizi skaitīju ik ritu un vakaru, bet skaitīju klusi.

Mīļais dievs pazuda no manas iekšējās, garīgās dzīves un arī no ārējās — bērnu rotaļām un izpriecām, un ne Margre-tas kundze, ne mana māte te nespēja neko līdzēt. Uz ilgiem gadiem domas par dievu man izvērtās par kaut ko prozaisku — apmēram tā, kā neveiksmīgi dzejnieki īsto dzīvi uzskata par prozaisku pretstatā izdomai, pasakai. Mana poētiskā pasaku pasaule, lai arī cik savādi, bija pati dzīve, apkārtējā daba,’kur es meklēju prieku, turpretī dievs man kļuva gan nepieciešama, bet prozaiska un skolmeistarīga īstenība, kurai pievērsos gluži tāpat, kā rotaļājoties noguris, izsalcis bērns atceras dienišķo zupu, kas to gaida mājās. Tādas bija sekas tai metodei un kārtībai, kas manu bērnību sasaistīja ar reliģiju. Kaut ari šo sava mūža tālo laiku, kad manī vēl nebija pamodusies saprāta balss, redzu atainotu skaidrā spogulī, es neatceros, ka būtu kaut reizi izjutis lūgšanā svētsvinīgu, kaut arī bērnišķīgu pārdzīvojumu.

Es uzskatu, ka šis pa pusei neticības laiks, kas sakrita ar to vecumu, kad bērna dvēsele ir sevišķi jūtīga un atsaucīga, un kas ilga septiņus vai astoņus gadus, bija tukšs, vēss dzīves posms, un vainoju tajā vienīgi katķismu un tā sludinātājus. Jo, ielūkojoties ciešāk savas tā laika dvēseles krēslai-nībā, pārliecinos, ka neesmu savas bērnības dievu vis mīlējis, tikai griezies pie tā, kad bija kāda vajadzība. Tikai tagad skaidri saprotu, kāds salts priekškars, aizsedzis man vai pusi no apkārtējās pasaules, toreiz vērta mani trulu un biklu, es nespēju saprast cilvēkus, nedz ar atklāt to, ko pats izjutu un domāju, saviem audzinātājiem biju tikpat kā mīkla, viņi sacīja: «Kāds neparasts stāds, nevar saprast, ko ar tādu lai iesāk!»

Desmitā nodaļa BĒRNIŠĶĪGA AIZRAUŠANāS

Toties jo labprātāk es pavadīju laiku klusībā, vienatnē, pasaulē, ko biju spiests uzcelt sev pats. Māte man ļoti reti pirka kādu rotaļlietu, rūpēdamās vienīgi, lai katru helleru saglabātu manai nākotnei, uzskatīdama lieku jebkuru naudas izdošanu, ja tā nav domāta pašam nepieciešamākajam. Toties viņa centās mani izklaidēt ar garām pārrunām un daudz ko stāstīja no savas un citu ļaužu dzīves, mūsu noslēgtībā tas izvērtās viņai pašai par tīkamu paradumu. Taču sarunas ar mati, kā arī brīnumainās kaimiņmājas apmeklējumi nespēja piepildīt manu brīvo laiku, un es tiecos pēc kādas saprātīgas nodarbības, kur varētu pats pielikt roku. Gribot negribot man vajadzēja savas rotaļlietas gatavot pašam. Papīrs, koks, parastie palīgi šādos gadījumos, man drīz vien apnika, vēl jo vairāk tāpēc, ka man nebija padomdevēja, kurš būtu parādījis, pastāstījis, kādiem paņēmieniem šāds darbs veicams. To, ko es neatradu pie cilvēkiem, atradu mēmajā dabā. Iztālēm vērodams, redzēju, ka citiem zēniem pieder jaukas mazas kolekcijas, visbiežāk tie bija akmeņi un tauriņi, un izbraukumos paši pēc skolotāju vai tēvu norādījuma viņi tos vāca. Sāku pats uz savu roku tāpat darīt un devos pārdrošos meklējumos gar strautu un upi, kur saulē gulēja raibas sanesas. Drīz man bija ievērojama kolekcija spožu un krāsainu minerālu — vizla, kvarcs un tādi akmeņi, kurus pievācu to neparastās formas dēļ. Spožus izdedžu gabaliņus, izmestus kaut kur no rūpnīcas upē, es tāpat uzskatīju par vērtībām, stikla sakausējumus par dārgakmeņiem, bet Margretas kundzes veco lietu bodītē ieguvu dažas pulēta marmora šķembas un daļēji caurspīdīgus alabastra graušļus, ko vēl apmirdzēja antīkās pasaules oreols. Visiem šiem atradumiem es izgatavoju kastītes un kārbas un pievienoju tām zīmītes ar brīnumainiem uzrakstiem. Kad mūsu pagalmiņā iespīdēja saule, es savus dārgumus nesu lejā un katru rūpīgi nomazgāju avotiņā, pēc tam saliku saulē žāvēt un priecājos par viņu spozmi. Tad spožos gabaliņus atkal rūpīgi sakārtoju kārbās, iepriekš saudzīgi ievīstījis kokvilnā, ko biju izplēsis no lielajām ķīpām ostā vai pie tirdzniecības nama. Tā es noņēmos ilgāku laiku, bet tas bija vienīgi ārējs māns, kas mani aizrāva, un, kad es redzēju, ka citi zēni zina katru akmeni nosaukt, turklāt viņiem bija daudz ievērības cienīga, kas man nebija pieejams, kā, piemēram, kristāls un dažādas rūdas, un ka viņiem ir zināma izpratne par visu to, turpretī man nebija ne mazākās jēgas, — tad manās acīs visa šī spēlīte zaudēja jebkādu nozīmi un tikai skumdināja. Tolaik es nespēju savā tuvumā paciest kaut ko aizmestu, nedzīvu; to, kas man vairs nederēja, es steigšus sadedzināju vai nogrūdu prom no acīm; tā kādu dienu ar lielām pūlēm aizstiepu visu akmeņu kravu uz upi, iegremdēju viļņos un noskumis un satriekts atgriezos mājās.

Tagad es pievērsos tauriņiem un vabolēm. Māte man uztaisīja tīkliņu un bieži nāca līdz uz pļavām; šī nodarbība bija viņai pa prātam, jo tā bija vienkārša un neprasīja nekādus izdevumus. Es ķēru visu, kas vien gadījās pa rokai, un neskaitāmi kāpuri nokļuva pie manis nebrīvē. Es nezināju, ar ko lai tos baro un kā ar tiem jāapietas, tāpēc neviens taure-nītis no maniem kāpuriem neradās. Dzīvie taurenīši, kurus biju noķēris, kā arī spožās vaboles man sagādāja ne mazums rūpju, iai tos nogalinātu un saglabātu dabiskā izskatā, jo trauslās radībiņas, nonākušas manās slepkavīgajās rokās, sīksti turējās pie dzīvības; kad tie beidzot gulēja beigti, nebija vairs ne miņas no viņu skaistuma un krāsu bagātības, un uz manām adatām rēgojās žēlumu izraisoši, saplosīti mocekļi. Jau pati nonāvēšana bija nogurdinoša un ļoti satrauca, jo grūti bija noraudzīties uz maigo radībiņu mokām. Nevarētu teikt, ka tas būtu bērniem neparasts jūtīgums; pret dzīvniekiem, kas man bija pretīgi vai vienaldzīgi, es, tāpat kā visi bērni, izturējos slikti, tā bija drīzāk līdzjūtība pret košajām radībām, kas man patika. Katras radībiņas mirstīgās atliekas viesa mani grūtsirdību — jo vairāk tāpēc, ka ar katru cietēju man bija saistītas atmiņas par brīvā dabā pavadītu dienu un citiem piedzīvojumiem. Laiks, sākot ar tauriņa noķeršanu, gūstniecību, beidzot ar mokpilno nāvi, bija liktenis, kas skāra arī mani, un mazie līķīši bija mēms pārmetums man.

Arī šis pasākums beidzās, kad es pirmo reizi ieraudzīju lielu zvērnīcu. Tūlīt pat nolēmu iekārtot arī sev tādu un sagādāju neskaitāmus būrus un būrīšus. Ar lielu centību es tam izmantoju mazas kastītes, ko izgatavoju no papes un koka, ceturtās malas vietā nolikdams no stieples vai diegiem nopītus režģus atkarībā no tā, cik spēcīgs bija būrī novietojamais zvērs. Pirmais iemītnieks bija pele, ko pārvietoju no peļu slazda cietumā tik piesardzīgi, it kā tas būtu vismaz lācis. Pelei sekoja jauns trusītis, daži zvirbuļi, glodene, paliela čūska, vairākas dažādu krāsu un lieluma ķirzakas; drīz vien uzradās milzīga briežu vabole, kas kopā ar daudzām citām vabolēm smaka rūpīgi citā virs citas saliktās kārbiņās. Vairāki lieli zirnekļi pārliecinoši aizstāja mežonīgos tīģerus, jo man no tiem bija neganti bail un noķēru tos tikai ar lielām grūtībām. Ar šausmām un reizē labpatiku vēroju aizstāvēties nespējīgos, līdz kādu dienu viens krusta zirneklis izspruka no būra un aizdrāzās man pāri rokai un drēbēm. Izbailes tikai rosināja manu interesi par mazo zvērudārzu, baroju savus dzīvniekus regulāri, aicināju arī citus bērnus paskatīties un pašpārliecināti sniedzu paskaidrojumus. Jaunu kliju, ko man bija izdevies dabūt, es pasludināju par karalisko ērgli, ķirzakas man bija krokodili, čūskas piesardzīgi cēlu laukā no drānām, kurās tās gulēja, un liku apkārt lellei. Citreiz es varēju stundām ilgi sēdēt viens pats iepretī skumstošajiem zvēriņiem un vērot to kustības. Pele jau sen bija izgrauzusi caurumu un pazudusi, glodene beigta, visu krokodilu astes nolūzušas, trusītis bija novājējis kā skelets un tomēr neietilpa vairs savā būrī, visi pārējie dzīvnieciņi pamazām apmira, un tas vedināja mani uz skumjām pārdomām, tāpēc nolēmu tos visus nogalināt un aprakt. Es paņēmu tievu, garu dzelzs stieni, vienu galu nokarsēju kvēlojošu un drebošu roku bāzu to cauri režģiem; gandrīz būtu sarīkojis šausminošu asins pirti. Tomēr dzīvnieciņus biju paguvis iemīļot, mani pārbaidīja arī dzīvnieku mocības, kad viņi tur raustījās, un es nespēju nodomu izvest līdz galam. Noskrēju pagalmā, izraku zem pīlādža bedri, kur sametu, kā pagadās, visus savus zvēriņus, beigtos, pusdzīvos un dzīvos, un kopā ar būriem steigšus apraku. Kad māte to pamanīja, viņa teica — man vajadzējis viņus palaist brīvībā, iespējams, ka viņi būtu tur atžirguši. Es sapratu, ka viņai taisnība, un nožēloju padarīto; zālājs zem pīlādža ilgu laiku man iedvesa šausmas, un es nekad neuzdrīkstējos ļauties bērniem raksturīgai ziņkārei, kas pastāvīgi mudina kaut ko apraktu atkal izrakt un apskatīt.

Margretas kundzes mājā atradu sev citu nodarbību. Ieraudzīju starp viņas grāmatām kādu gluži nesaprātīgu par teo-zofiju; tur starp citiem naiviem eksperimentiem bija norādījums ar ilustrācijām, kā izdarīt eksperimentu, kas uzskatāmi parādītu visus četrus elementus. Paņēmu, kā priekšrakstā bija teikts, lielu kolbu, ceturtdaļu piepildīju ar smiltīm, ceturtdaļu ar ūdeni, tad ar e|ļu un pēdējo ceturtdaļu atstāju tukšu, tas ir, piepildītu ar gaisu. Matērijas atkarībā no smaguma atdalījās cita no citas, un slēgtajā traukā tagad bija redzami visi četri elementi: zeme, ūdens, uguns (dege||a) un gaiss. Es visu pamatīgi saskaloju, radās haoss, kas atkal jauki noskaidrojās, un es, gaužām apmierināts, vēroju šo augsti zinātnisko parādību.

Tad, paņēmis papīra lapu, zīmēju pēc norādījumiem šai pašā grāmatā lielas, krustām šķērsām sasvītrotas sfēras ar ap|iem un līnijām, ierobežotas ar krāsainām līnijām un saraibinātas ar skait|iem un latīņu burtiem. Četras debesu puses, zonas un poli, debesu telpa, elementi, temperamenti, tikumi un netikumi, cilvēki un gari, zeme, elle, šķīstītava, septiņas debesis — viss bija juku jukām un tomēr pēc zināmas kārtības sagrūsts, te bija ko galvu palauzīt, bet pūles bija tā vērtas. Visas sfēras bija apdzīvotas ar katrai atbilstošām cilvēku dvēselēm, kam vienīgi tur bija mājoklis. Es apzīmēju tās ar zvaigznītēm un tām savukārt piešķīru vārdus; svētlaimīgākais bija mans tēvs — vistuvāk dieva acij trīsstūra iekšpusē — un, liekas, vērās pa šo visuredzošo aci lejup uz māti un mani, kad mēs pastaigājāmies pa zemes skaistākajiem apvidiem. Turpretī mani ienaidnieki visi bez izņēmuma sm^ka ellē, kur nelabo biju apveltījis ar varen garu asti. Raugoties pēc cilvēku uzvedības, es mainīju viņu uzturēšanās vietas — vai nu novietoju kādā piemīlīgākā nostūrī, vai padzinu tur, kur valdīja kaukoņa un zobu griešana. Dažus pārbaudot es turēju neziņā starp debesīm un zemi, dažkārt divus, kas ciest nevarēja viens otru, nosūtīju kopā uz kādu attālu sfēru, turpretī divus citus, kuri parasti turējās kopā, izšķīru, lai pēc daudziem pārbaudījumiem savestu kopā kādā svētlaimīgā nostūrī. Tā es slepenībā cieši uzraudzīju un izlēmu likteņus visiem man zināmiem cilvēkiem — jauniem un veciem.

Teozofijā vēl bija ieteikts nodarboties ar kausēta vaska liešanu ūdenī — neatceros vairs, ko īsti šādam eksperimentam vajadzēja pierādīt. Piepildījis vairākas medikamentu glāzītes ar ūdeni, es nopriecājos par dažādiem ķeburiem, ko veidoja ielietais vasks, pudelītes aizkorķēju un tādējādi pa-pikl ināju savu zinātnisko kolekciju. Sī noņemšanās man ļoti iepatikās, un, kad es reiz iekļuvu slimnīcas anatomiskajā muzejā un, šausmu pārņemts, izskrēju tam cauri, man radās jauna ideja. Dažas rindas ar embrijiem stikla traukos tomēr izraisīja manī dziļu interesi un sniedza lielisku ierosmi manai kolekcijai, nolēmu iegūt kaut ko līdzīgu. Kādā skapī māmiņa glabāja vaļasbrīžos austo balināto un nebalināto linaudeklu, turpat bija paglabātas un aizmirstas vairākas plāksnītes tīra vaska, senu dienu liecinieki par cītīgu nodarbošanos ar biškopību. Pamazām lauzdams no tām nost arvien lielākus gabaliņus, es veidoju miniatūrā tādus pašus mazus, lielgalvainus, jocīgus cilvēciņus, kādus biju redzējis, un pūlējos vēl vairāk dažādot viņu fantastisko izskatu. Centos sadabūt dažadas formas un lieluma burciņas un pielāgoju tām savus veidojumus. Garajās, šaurajās odekolona pudelītēs, kam atsitu kakliņus, šūpojās diedziņā tikpat gari, plāni ķē-miņi; strupas, mazās stikla smēru kārbiņās mita bumbuļvei-dīgi īpatņi. Es nepildīju traukus vis ar spirtu, bet ar ūdeni un katram trauciņa iemītniekam piešķīru kādu jocīgu nosaukumu; jautrais darbs mani aizrāva, pametu novārtā sākotnējo, pētniecisko. Amizantajā sabiedrībā bija jau kādi trīsdesmit locekļi, viss vasks tikpat kā izlietots, un es apveltīju savus radījumus tādiem vārdiem kā Joks, Kriksis, Putna Ģīmis, Zobenrijējs, Skroderzellis, Vēderainis, Nabas Hanss, Vaskaķemsis, Vaskulītis, Medus Velniņš un tamlīdzīgi, ar lielu prieku pie reizes katram tūlīt pat sacerēju arī īsu dzīves aprakstu, notikumus, kas norisinājušies tai kalnā, no kurienes, pēc mūsu auklīšu nostāstiem, tiek atgādāti mazie bērniņi. Es tiem izgatavoju arī īpašu sfēras tabulu, kur ikviens bija atzīmēts ar savu labo vai nelādzīgo uzvedību, un, ja kāds bija man sariebis, tad to tāpat aizvācu uz kādu nomaļāku vietu kā dzīvos cilvēkus. Visa šī darbošanās notika attālā istabiņā, kur es kādu vakaru nokrēslī saliku visus trauciņus uz sava iemīļotā vecā brūnā galda ar dažām atvilktnēm. Saliku trauciņus lielā aplī, vidū novietoju četrus elementus un izplāju savas raibi izkrāsotās tabulas, ko apgaismoja daži vaska cilvēciņi, kuriem daktis dega augšup paceltās rokās; es iedziļinājos konstelācijas kartēs, izņemdams no rindas kārtējo likteņa piemeklēto un novērodams te Vaskulīti, te KratīkJi, te Meijeru vai Putna Ģīmi. Nejaust piegrūdos galdam, stikla pudelītes un glāzītes iešķindējās, vaska cilvēciņi sašūpojās un sāka raustīties. Tas man iepatikās, es sāku ritmiski sist pa galdu, un visa kompānija ņēmās dancot; plāju arvien spēcīgāk, neatlaidīgāk, turklāt dziedāju, kamēr glāzītes un pudelītes kā negudras sitās kopā un šķindēja. Pēkšņi kaktā kaut kas iešņācās, iezibējās divas degošas acis. Svešs liels kaķis bija iespundēts istabā, līdz šim tas bija izturējies mierīgi, bet tagad sabijās. Es grasījos to padzīt, bet tas draudīgi izlieca pret mani muguru saslietu spalvu un sprauslāja; iztrūcies atvēru logu un metu kaķim ar pudelīti, kaķis lēca, norāvās un pavērsās atkal pret mani. Tagad es sviedu citu pēc cita vaska cilvēciņus tam virsū, kaķis purinājās, gatavojās jaunam lēcienam, un, kad es beigās laidu tam pa galvu visus četrus elementus, sajutu tā nagus pie kakla. Es nokritu pie galda zemē, sveces bija izdzisušas, un es tumsā kliedzu, cik jaudas, lai gan kaķis jau bija prom. Māmiņa ienāca tieši tobrīd, kad tas izspruka laukā, un ieraudzīja mani gu|am uz grīdas gandrīz bez samaņas ūdens paltīs starp stikla lauskām un spociņiem. Viņa nekad nebija pievērsusi uzmanību manai nodarbībai istabā, apmierināta, ka uzvedos klusi un rāmi, tāpēc tagad vēl jo mazāk spēja saprast manu juceklīgo skaidrojumu. Tikmēr viņa atklāja vaska lielo zudumu un tagad jau ar tādām kā dusmām vēroja manas bojā gājušās pasaules drupas.

Notikums izraisīja pārrunas. Margretas kundzei vajadzēja dzirdēt visu, kas noticis, un viņa pieprasīja, lai parādu izkrāsotās tabulas, kā arī visas atlikušās drupas, viņai tas likās gaužām aizdomīgi. Viņa baidījās, ka būšu viņas grāmatās ticis pie kādiem bīstamiem noslēpumiem, kas viņai, lāgā lasīt neprotot, būs palikuši nezināmi, tāpēc svinīgā nopietnībā aizdomīgās grāmatas ieslēdza skapī. Tai pašā laikā viņa izjuta zināmu gandarījumu, jo tagad apstiprinājās viņas teiktais, ka aiz visa tā slēpjas vairāk, nekā mēdz domāt. Viņa bija cieši pārliecināta, ka ar viņas grāmatu palīdzību esmu bijis uz īstā ceļa, lai kļūtu par daudzsološu burvi.

Vienpadsmitā nodaļa NOTIKUMI TEĀTRĪ. GRIETiŅA UN MĒRKAĶIS

Pēc visām šīm neveiksmēm man zuda patika vienam pašam darboties mājās, un es piebiedrojos dažiem zēniem, kas, liekas, prata labi pavadīt laiku, spēlējot teātri lielā, vecā

mucā. Mucai priekšā viņi aizvilka priekškaru, un tie aplaimotie bērni, kam bija atjauts izrādi noskatīties, godbijīgi gaidīja, kamēr aktieri pabeidz savu noslēpumaino gatavošanos. Tad svētnīca tika atvērta, daži bruņinieki papīra bruņas steigšus apmainījās diezgan sulīgiem lamuvārdiem un tūlīt pat ņēmās cits citu slānīt; brīdī, kad priekškars — caurumotais paklājs vērās ciet, bruņinieki beigti gāzās gar zemi. Drīz vien mani kā izdarīgu puiku iesaistīja spēlē, un es tūlīt ienesu mucā noteiktāku saturu, izmeklēdams īsus skatus no bībeles stāstiem vai tautas teiksmām, tur sastopamos dialogus norakstīju vārds vārdā, sasaistīdams ar paša iestarpinātiem teicieniem. Man šķita arī, ka vajadzētu, lai aktieriem būtu atsevišķa ieeja, tad, iepriekš neredzēti, tie varētu uznākt uz skatuves. Tāpēc mucas dibenā tika zāģēts, cirsts un urbts caurums tikmēr, kamēr pa to varēja kaut kā izspraukties karavīrs pilnā apbruņojumā; gaužām jocīgi izskatījās, kad tas, iekams izlīda pa caurumu un izslējās visā augumā, jau uzsāka savu pērkondārdošo runu. Tad mēs savācām zajus zarus un pārvērtām mucas iekšpusi par mežu; es nospraudīju ar tiem visapkārt sienas, pamezdams vaļā tikai spundes caurumu, pa kuru vajadzēja atskanēt pārdabiskajām balsīm. Kāds zēns atnesa krietnu turziņu ar teātra pūderi, kas piešķīra mūsu izrādēm jaunu, varenu spozmi.

Kādu dienu tika izrādīts Dāvids un Goliāts. Uz skatuves stāvēja filistieši, tie uzvedās kā jau pagāni, pēc tam izkāpa laukā no mucas proscēnijā. Tad sāka līst laukā Izraēļa bērni, vaimanāja, bija izmisuši un nostājās otrā pusē mucai; kad uzradās Goliāts, liels resgalis, abas karojošās puses un publika skaļi smējās par viņa pārgalvīgajiem jokiem, līdz Dāvids, kārns, nātrains puika, pēkšņi izbeidza šīs piedauzības ar savu lingu, ko lieliski pārvaldīja, meta Goliātam ar lielu kastani un trāpīja tieši pa pieri. Goliāts sadusmojas un tikpat nesaudzīgi iekrāva Dāvidam pa galvu; to pašu brīdi abi jau bija plūcoties saķērušies vienā murskulī. Skatītāji un abas karotāju puses — kori skaļi aplaudēja, atbalstot vienu vai otru; es tikmēr sēdēju jāteniski uz mucas ar sveces galiņu vienā rokā un ar kalifoniju piepildītu māla pīpi otrā un ka Zevs pūtu pa spundi iekšā vienā laidā varenus zibšņus, tā ka zaļajos zaros nemitīgi šaudījās liesmu mēles un sidraba papīrs uz Goliāta ķiveres maģiski laistījās. Laiku pa laikam pametu mirkli pa caurumu mucā, lai drosmīgos karotājus no jauna ar zibsnīšanu paskubinātu, un man nebija citu domu kā vien pārvaldīt savu pasauli, kad pēkšņi mans valdnieka tronis sašūpojās, apsviedās un nometa mani no

debesīm, jo Goliāts bija beidzot ticis galā ar Dāvidu un spēcīgi atgrūdis to pret sienu. Brēka bija tik liela, ka atsteidzās mucas īpašnieks un, pamanījis patvarīgi izdarītās pārbūves, bārdamies un izdāļādams dunkas, slēdza ripojošo teātri.

Pārāk daudz par zaudēto paradīzi mēs vis neskumām, jo drīz vien mūsu pilsētā ieradās vācu aktieru trupa, lai ar priekšniecības atļauju uzburtu iedzīvotāju acu priekšā cilvēcisko kaislību templi, nesalīdzināmi stiprāku, nekā līdz šim to bija cēluši pašdarbnieki un bērni. Ceļojošie aktieri bija apmetušies vienā no pilsētas viesnīcām, kur plašo dejas zāli pārvērta par teātra telpām un piepildīja arī visas brīvās vienkāršās istabas un citas telpas ar savu omulīgo rosību. Vienīgi teātra direktors apmetās greznā apartamentā.

Apdzīvotais nams pievilka mūs ne vien vakara izrāžu laikā, arī dienā tur bija vērts pastāvēt un pavērot ejam un nākam apbrīnotos izrāžu varoņus un karalienes, viņu smalkos, neredzētos tērpus un uzvedību, kā arī censties nepalaist garām nevienu kalpotāju, kuri nesa iekārtas, nevienu grozu ar sārtajiem apmetņiem un zobeniem, ko nesa iekšā. Mēs labprāt uzturējāmies arī kādas piebūves aizmugurē, kur drosmīgs gleznotājs neskaitāmu podu ielenkumā, kājās stāvēdams, vienu roku kabatā, ar bezgalīgi pagarinātu otu uzbūra brīnumus uz izplāta audekla vai papes. Atceros skaidri, cik dziļu iespaidu uz mani atstāja rokas vienkāršās un drošās kustības, ar kādām viņš uzbūra gaisīgos, caurspīdīgos, baltos aizkarus pie logiem kādā istabā ar sarkanām tapetēm; vērojot prasmīgi un skopi uzmestās baltās svītras un lāsumus uz sarkanā pamata, man atausa gaisma: vienmēr esmu uz tamlīdzīgām lietām naksnīgajā apgaismojumā skatījies kā uz brīnumu. Tai brīdī man radās miglains priekšstats par gleznošanas būtību; caurspīdīgās drēbes nokļūšana ar biezi nosedzošiem krāsu plankumiem man daudz ko noskaidroja, vēlāk es sāku vērīgi ieskatīties katrā gleznā, tiekdamies noteikt robežu starp šīm abām sfērām, un mani atklājumi palīdzēja man pacelties augstāk par naivo pārliecību, ka māksla ir kaut kas pārdabisks un nav katram saprotama.

Vakaros, kad notika izrāde, mēs visi kā viens bijām uz vietas un ložņājām ap ēku kā kaķi ap krējuma podu. Zinot māmiņas taupīgo raksturu, es neredzēju nekādu iespēju legālā ceļā iekļūt mākslas tempļa iekšienē un jutos īsti savā vidē starp nabagu skolas biedriem, kuriem tāpat vienīgā iespēja tur iezagties bija, vai nu izdarot sīkus pakalpojumus, vai ar viltu. Man arī vairākas reizes, sirdij stājoties, izdevās iespraukties pārpildītajā zāle, un, aizkaram paceļoties, es vispirms ar labpatiku mieloju acis pie dekorācijām, tad ap tēlotāju tērpiem un beidzot, kad jau biju palaidis gar ausīm labu tiesu teksta, iedziļinājos lugas saturā. Drīz vien iedomājos esam liels teātra lietpratējs un šķietamā vienaldzībā risināju ar draugiem garas pārrunas. Sī pretruna — šķietamā lietpratēja nosvērtība un jūsmīgā aizraušanās ar jebkuru, arī visnenozīmīgāko lugu — sāka mani kaitināt, un es ilgot ilgojos, kaut varētu ar rāvienu ietikt pasaulē aiz kulisēm un tuvumā ielūkoties valdzinošajā spēlē, tās dalībniekos, saprast, kā viņi to panāk; es ticēju, ka tur dzīve ir labāka nekā jebkur citur zemes virsū, bez šīs pasaules rūpēm un nepatikšanām. Tomēr nebiju cerējis, ka mana vēlēšanās varētu tik viegli piepildīties, kad negaidot man uzsmaidīja laime.

Kādu vakaru, kad tika uzvests «Fausts», mēs stāvējām pie sāndurvīm un bijām zaudējuši cerību tikt iekšā. Bijām padzirdējuši, ka šodien būšot redzams slavenais doktors Fausts, kuru mēs pietiekami labi pazinām, kā arī sātans visā savā godībā, bet neviens šķērslis pie mūsu parastajām iespraukšanās vietām šoreiz nelikās pārvarams. Tā mēs noskumuši dzirdējām atskanam uvertīru, ko izpildīja pilsētas cienījamie pašdarbnieki, un lauzījām galvu, vai tomēr vēl neatrastos kāda iespēja ielavīties iekšā. Bija tumšs rudens vakars, vēss, un nerimtīgi līņāja lietus. Man sala, sāku gudrot par mājās-iešanu, jo vairāk tāpēc, ka māmiņai šīs vēlās apkārtklaiņo-šanas nemaz nepatika, kad pēkšņi tumsā atvērās durvis, pa tām izspruka kāds kalpojošais gars un uzsauca:

— Ei, puikas! Trīs vai četri, ātri iekšā! Varēsiet spēlēt uz skatuves! — Izdzirduši šos burvju vārdus, paši stiprākie iemanījās tūlīt iekšā, jo šis nu bija viens no tiem gadījumiem, kad ikvienam ir tiesības domāt par sevi pašu. Tomēr kalpotājs viņus noraidīja, jo tie esot pārāk lieli un smagnēji, bet pamāja man, bez īpašām cerībām stāvošam aizmugurē, un teica: — Sis te būs īstais, iznāks labs mērkaķītis! — Tad, paķēris vēl divus kalsnus puišeļus, noslēdza aiz mums durvis un, soļodams mums pa priekšu, ieveda nelielā zālē, kas bija pārvērsta par ģērbtuvi. Tur mums neatlika laika pat apskatīt kostīmus, ieročus un bruņas, kas gulēja kaudzēm; mūs steigšus atbrīvoja no drēbēm un iebāza dīvainās ādās, kas mūs nosedza no galvas līdz kājām. Masku ar pērtiķa purniņu varēja atlocīt atpakaļ kā kapuci, un, kad mēs, tā pārvērtušies, turēdami garās astes rokā, cits citam uzsmaidījām, tikai nu īsti sapratām, kā mums laimējies, un apmierināti smaidījām.

Tad mūs aizveda uz skatuvi, kur mūs jautri apsveica divi

lieli mērkaķi, un uz ātru roku paskaidroja, kas mums būs darāms. To visu mēs tūlīt atģidām un pārbaudē pierādījām, ka protam dažādi mest kūleņus, lēkāt kā pērtiķi un piemīlīgi ripināt bumbu, un tad līdz uzstāšanās sākumam mēs bijām brīvi. Mēs cienīgi pastaigājāmies ļaužu barā, kas drūzmējās šaurajā ejā starp īstajām un uzkrāsotajām sienām; es nenovērsu acis no skatuves un arī no aizkulisēm un ar aizrautību vēroju, kā no neizprotamā, dobji un nerimtīgi dunošā haosa nemanot un klusi uznira sakarīgas ainas, un brīvā, gaišā telpa likās gluži kā cita pasaule, kas drīz atkal tikpat noslēpumaini ienira atpakaļ tumsā. Aktieri smējās, jokoja, sirsnīgi sarunājās un strīdējās, tad pēkšņi viens vai otrs atšķīrās no grupas un vienā mirklī svinīgi nostājās burvju valstībā, un viņa seja, pavērsta pret man neredzamiem skatītājiem, pauda tādu svētsvinību, it kā viņš atrastos dievu sapulces priekšā. Nepaguvu ne attapties, kad viņš jau atkal bija pie mums un turpināja iepriekš sākto sarunu, vai nu strīdējās, vai runāja pieglaimīgi, bet tikmēr jau kāds cits atšķīries darīja to pašu. Šie cilvēki dzīvoja divējas dzīves, viena no tām laikam bija tikai sapnis, bet es netiku gudrs, kura no tām ir sapnis, kura īstenība. Šķita, prieki ar bēdām abās pusēs vienlīdz mijās, bet pret publiku pavērstajā skatuves daļā, kad pavērās priekškars, likās valdām gaišs saprāts, savstarpēja cieņa, dienas gaisma; līdz brīdim, kad nolaidās priekškars, te valdīja īstā dzīve, bet pēc tam viss sagruva nenosakāmā, nereālā juceklī. Tāpat man šķita, ka tie, kas šinī drūmajā, murgainam sapnim līdzīgajā dzīvē uzvedās vissparīgāk un nesavaldīgāk, tur, otrā'— labākā dzīvē, bija paši cildenākie un izteiksmīgākie tēli; turpretī tiem, kas tuvumā izturējās rāmi, atturīgi un miermīlīgi, tur, tai burvīgajā gaismā, loma bija diezgan nožēlojama. Lugas teksts bija mūzika, kas rosināja dzīvi. Tiklīdz mūzika apklusa, apstājās darbība kā laikā neuzvilkts pulkstenis. «Fausta» dzejas rindas, kas jebkurā vācu tautības cilvēkā, kurš tās izdzird, izraisa jūsmīgas trīsas, — šī apbrīnojami uztvertā, bagātā tautas valoda plūda nepārtraukti kā cildena mūzika, ielīksmoja mani un lika kopā ar visiem brīnīties par tās skaistumu, lai gan es visa jēgu nesapratu daudz vairāk par īstu mērkaķi.

Pēkšņi jutu, ka tieku parauts aiz astes un atmuguriski vilkts uz skatuvi — raganu mitekli, kur jau visi mērkaķi lēkāja, un no partera šurp blāvi spīguļoja un baltoja neskaitāmas sejas un acis. Nogrimis savos vērojumos, biju palaidis garām brīdi, kad uz skatuves uzradās raganu mītnes dekorācijas, tāpēc tagad nezināju, kur lai vispirms skatos, jo manu uzmanību saistīja tiklab fantastiskā apkārtne, ķēmīgās sejas un spoki, kā arī Mefistofeļa, raganas un pārējo mērkaķu izdarības. Pavisam aizmirsis, ka pats arī esmu mērkaķis un ka mari ir savs pienākums, aizmirsis visus iemācītos lēcienus un māžošanos, es rāmi un nopietni vēroju citus. Patlaban Fausts jūsmīgi raudzījās burvju spogulī, un mani sagrāba ziņkāre, kas tur ir redzams. Kamēr es skatījos viņam pār plecu, manas acis garām tukšajam, uzzīmētajam spogulim aizslīdēja aizkulisēs un tur juceklī atklāja ainu, par kuru runāja Fausts. Grietiņa patlaban gatavojās iznākt uz skatuves, uztriepa vēl uz sejas smiņķi, iepriekš ar baltu drā-niņu rūpīgi nosusinājusi acis un vaigus, it kā būtu raudājusi; to darot, viņa satraukti kaut ko uzsauca pār plecu. Tā bija loti skaista sieviete, es nespēju no viņas novērst acu, kaut arī čaklie līdzdarboņi mērkaķi slepus mani iebikstīja un bāra. Un tā nu es, kurš biju ilgojies pēc šīm augstākajām sfērām, vēlējos vienīgi atgriezties tur, kur būtu sastopama šī skaistuma pilnība.

Mūsu darbošanās laiks beidzās, es sparīgi traucos nost no skatuves, lai iespējami tuvāk tiktu skaistajai parādībai, un līdz ar to paveicu savu pirmo un vienīgo veiksmīgo lēcienu. Bet to pašu brīdi Grietiņa uznāca uz skatuves, un es atkal varēju uz viņu noskatīties tikai iztālēm.

Liekas, viņu bija kaut kas dziļi aizskāris, un tāpēc viņas tēlojumā jautās gan pievilcība, gan nepārprotams īgnums, kas nekādi nesaderējās ar Grietiņas tēlu, toties pašai tēlotājai piešķīra savdabīgu valdzinājumu; es nekavējoties ņēmos viņu aizstāvēt pret neredzamiem ienaidniekiem un jau biju izdomājis veselu romānu, kurā viņa būtu iejaukta.'Bet drīz vien, kad Grietiņas liktenis sāka veidoties traģisks, mirklīgā fantāzijas aina sāka irt un saplūda ar lugas darbību. Skatu cietumā, kad Grietiņa guļ uz salmiem un vēlāk sāk murgaini runāt, aktrise notēloja tik meistarīgi, ka es biju pagalam satriekts un tomēr saviļņojuma aizgrābtībā apbrīnoju bezgala nelaimīgās sievietes brīnum skaistos vaibstus, jo biju pārliecināts, ka viņa ir patiesi nelaimīga, un jutos šā skata pārsteigts un reizē gandarīts, tas pārspēja visu, ko līdz šim biju redzējis un dzirdējis.

Priekškars aizvērās, un teātrī sākās juceklīga skraidīšana, bet es ņēmos meklēt papīra lapiņas, kādas biju iepriekš pamanījis direktora un aktieru rokās, un atradu tās kādā nostūrī aiz uzkrāsotas sienas. Es degu nepacietībā izlasīt vārdus, kam bija tik liels iedarbības spēks, tāpēc drīz vien iegrimu teksta lasīšanā. Kaut arī biju uztvēris un izjutis tra* ģēdijas fabulu, rakstītais vārds, kas zīmju valodā pauda diža gara nobriedušās, drosmīgās domas, naivajam bērna prātam bija pilnīgi nesaprotams; mazais iebrucējs augstākajās sfērās atkal ieraudzīja sevi pie slēgtām durvīm, un es drīz vien cieši aizmigu pie saviem pārgudrajiem pētījumiem.

Kad atkal pamodos, teātris bija tukšs un kluss, lampas izdzēstas un pilns mēness plūdināja gaismu kulisēs, kur valdīja neparasts juceklis. Es nespēju saprast, ne kur atrodos, ne kas ar mani noticis, bet, kad attapos, mani sagrāba izbailes; steidzos meklēt izeju, taču durvis, pa kurām biju ienācis, izrādījās slēgtas. Vajadzēja samierināties ar notikušo, un es sāku no jauna pētīt visas šo telpu dīvainības. Aptaustīju čaukstošo papīra greznību; pamanījis uz krēsla Mefistofe]a īso zobenu un apmetni, apliku to virs savas mērkaķa ādas. Šādi uzposies, pastaigājos šurp un turp spožajā mēness gaismā, izvilku zobenu, pavicināju. Tad es atklāju priekškara mehānismu, un man izdevās to pacelt. Te nu gluži kā akla acs pavērās tumša, melna skatītāju telpa, es nokāpu orķestrī, kur visapkārt mētājās mūzikas instrumenti, tikai vijoles bija rūpīgi noglabātas futrāļos. Uz bungām atradās slaidie āmuriņi, es tos paķēru un nedroši uzsitu pa cieši apvilkto ādu, kas atsaucās ar dobju rūkoņu. Es kļuvu drošāks un uzsitu spēcīgāk, līdz tukšajā, naksnīgajā zālē atskanēja pērkona dārdi. Ļāvu dārdiem pieaugt un atslābt, un, kad tie izskanēja, tad baisie klusuma brīži man likās vēl jaukāki par pašu troksni. Bungoju tikmēr, kamēr iztrūkos pats, nometu vālītes, izrausos no orķestra un, pārvarot bailes, kāpu pāri partera soliem, lai paglābtos tālāk, pie pašas sienas. Tukšajā zālē man sala, bija bailes un gribējās tikt mājās. Logi šajā zāles pusē bija cieši slēgti, tāpēc vienīgi skatuvi, kur vēl joprojām bija cietuma dekorācijas, maģiski izgaismoja mēness. Vārtiņi aizmugurē bija pamesti vaļā, bāls mēness stars krita uz salmu nešļavu, kur bija gulējusi Grietiņa; atcerējos skaistuli Grietiņu, kurai nu jābūt notiesātai, un klusais, mēness apspīdētais cietums man šķita vēl valdzinošāks un svētsvinīgāks nekā toreiz Faustam Grietiņas kambarītis. Atbalstīju galvu abās rokās un ilgu pilnām acīm noraudzījos turp, it īpaši uz pusapgaismoto nišu, kur nomesti salmi. Pēkšņi tumsā kaut kas sakustējās, man aizcirtās elpa, raudzījos turp, un nu — nišā stāvēja balta parādība; tā bija Grietiņa, tāda, kādu biju to redzējis pēdējo reizi. Man pārskrēja auksti drebuļi pār visu miesu, zobi klabēja, un tomēr sirdi sagrāba un iesildīja laimīga pārsteiguma varenā sajūta. Jā, tā bija Grietiņa, tas bija viņas gars, lai gan pa gabalu nespēju atšķirt vaibstus, un tas vērta viņas parādīšanos vēl pārdabiskāku. Viņa, šķiet, saspringti kaut ko meklēja zālē; es izslē-jos, mani tikpat kā neredzamām saitēm vilkšus vilka uz priekšu; sirdij neprātīgi dauzoties, kāpu pāri soliem uz skatuvi, ik pēc paspertā soja apstādamies. Ādas, kurās biju iešūts, padarīja manus soļus nedzirdamus, tāpēc viņa mani pamanīja tikai tobrīd, kad rausos pāri sufliera būdai un mani skāra mēnesstars, un es nu tur stāvēju savā neparastajā ietērpā. Redzēju, kā viņa šausmās pavērsa pret mani spožās acis un, neizdvesdama ne skaņas, sarāvās. Es klusiņām paspēru vēl soli tuvāk un atkal paliku stāvam; manas acis bija plaši ieplestas, drebošās rokas turēju izstieptas uz priekšu un, ielīksmojošas drosmes mudināts, devos pretī parādibai. Te atskanēja valdonīga balss:

— Stāvi, mazais knauķi! Kas tu tāds esi? — un viņas draudīgi pastieptā roka mani apturēja; es paliku stāvam'ķā noburts. Mēs cieši viens otru uzlūkojām; tagad es saskatīju labi viņas vaibstus, viņa bija apņēmusi baltu nakts apmetni, kakls un pleci palikuši kaili un tik maigi mirdzēja kā sniegs ziemas naktī. Es nopratu tūlīt pat, ka te ir dzīvs cilvēks, un lielā dūša, kāda man bija, sastopoties aci pret aci ar parādību, pārvērtās par dabisku kautrību, nejauši tiekoties ar dzīvu sievieti. Turpretī viņa, liekas, nebija vēl skaidrībā par manu dēmonisko parādīšanos, tāpēc uzsauca vēlreiz:

— Kas jūs esat, mazais puisi?

Es nedroši atbildēju:

— Es esmu Heinrihs Lē, viens no šejienes mērkaķiem, un mani te ieslēdza.

Tad viņa pienāca klāt, atglauda atpakaļ manu masku, saņēma manu seju plaukstās un skaļi iesmējās:

— Ak dievs! Tu jau esi tas pats pērtiķītis, kas visu vakaru tik uzmanīgi visam sekoja! Ak tu mazais palaidni! Tad tu biji tas, kurš tādu traci sataisīja, it kā mājā pērkons dārdētu?

— Jā! — es atbildēju, nenovērsdams acu no viņas krūšu baltā laukuma, un manu sirdi atkal pacilāja tāds svētsvinīgs prieka vilnis kā toreiz, kad es raudzījos spožajās rieta debesu tālēs un man šķita, ka saskatu tur pašu mīļo dieviņu.

Es vēl ilgi vienā mierā vēroju viņas skaisto seju un naivā vientiesībā ļāvos brīnurn daiļās mutes valdzinājumam. Viņa klusēdama uz mani nopietni nolūkojās un tad sacīja:'

— Liekas, tu esi labs zēns, bet izaugsi un būsi tāds pats nelietis kā visi.

To pateikusi, viņa pievilka mani sev klāt un vairākas reizes noskūpstīja uz lūpām, kas sastinga un tikai slepus skūpstu pārtraukumā sūtīja dievam sirsnīgu pateicības lūgšanu par teiksmaino piedzīvojumu.

Tad viņa teica:

— Pats labākais būs, ja tu paliksi pie manis līdz gaismai, jo pusnakts jau sen ir garām. — Un, paņēmusi mani pie rokas, izveda pa vairākām durvīm, līdz ietikām viņas istabā, kur viņa bija jau gulējusi un kur viņu bija pamodinājusi mana naksnīgā spokošanās. Tur viņa gultas kājgalī sakārtoja vietiņu gulēšanai man, un, kad biju tur ieritinājies, viņa, cieši ietinusies karaliskajā samta mantijā, atgūlās, atbalstīdama vieglo kāju pēdas pret manām krūtīm, un mana sirds gaužām iepriecināta pukstēja zem tām. Tā mēs aizmigām un bijām līdzīgi tiem veclaiku kapu pieminekļiem, kur attēlots visā garumā izstiepies bruņinieks ar savu uzticamo suni pie kājām.

Divpadsmitā nodaļa AIZRAUTĪGIE LASĪTĀJI. MELI

Pēc tam kad nebiju naktī pārradies mājās un sagādājis māmiņai rūpes un nemieru, man stingri jo stingri aizliedza vakaros klaiņot un apmeklēt teātri; arī dienā viņa tagad uzraudzīja mani rūpīgāk un ierobežoja manu saskari ar nabaga jaužu bērniem, kurus nezin kāpēc uzskatīja par nekrietniem un izlaidīgiem zeņķiem. Un tā nu svešie aktieri pameta mūsu pilsētu un es paliku, neredzējis jauno paziņu, kas bija iekarojusi manu sirdi. Dabūjis zināt, ka aktieri aizceļojuši, es dziļi noskumu un ilgāku laiku nevarēju savās bēdas rimties. Jo mazāk es zināju kaut ko par pasauli, uz kurieni viņi devušies, jo vairāk mani pievilka zeme viņpus kalniem, neskaidru vēlmju un neapzinātu ilgu zeme.

Sai laikā es ciešāk sadraudzējos ar kādu zēnu, kam māsas, jau pieaugušas meičas, lielas lasītājas, bija savākušas veselu lēveni nekur nederīgu romānu, nolietotas bibliotēku grāmatas, nožēlojamas sēnalas, iegūtas draugu smalkās ģimenēs vai arī nopirktas no vecu lietu tirgotāja; nobružātās, netīrās grāmatas šīs ģimenes dzīvoklī noliktas uz palodzēm, uz soliem un galdiem, un svētdienās varēja redzēt ne vien māsas un viņu pielūdzējus iegrimušus lasīšanā, bet arī tēvu un māti un dažu labu nejaušu ienācēju. Vecāki bija aprobežoti cilvēki, viņi lasot izklaidējās un guva vielu neldzīgām sarunām, jaunieši savukārt ar bezgaumīgo lubliteraturu uzkurināja savu iztēli vai, pareizāk, meklēja tanī labāku pasauli, kādu īstenība tiein nespēja sniegt. Romāni bija galvenokārt divējāda veida. Citi pagājušā gadsimta nejēdzīgos paradumus pauda sentimentālās .vēstulēs vai pavedinošās dēkās, citi bija parupji bruņinieku romāni. Meitenes aizrāvās ar mīlestības romāniem, kurus lasīja kopā ar saviem pielūdzējiem, kam tikmēr bija atļauts viņas pamīļot un pabučot; mūs, zēnus, par laimi, šie bezjēdzīgie, atklāti juteklīgie tēlojumi nesaistīja, toties, pievākuši vienu otru grāmatu par bruņinieku piedzīvojumiem, nolīdām kādā nostūrī. Šie sacerējumi, kur visas varoņu vēlēšanās piepildījās, man lieti noderēja, jo atradu tanīs izskaidrojumu savām dziņām un izjūtām. Pašus interesantākos stāstus mēs drīz vien zinājām no galvas un ar neatslābstošu prieku sniedzām izrādes, kur tikai pagadījās — uz klona, pagalmos, mežā un kalnos, bet personāžu uz ātru roku papildinājām ar darboties priecīgiem zēniem, kas steigā tika apmācīti. Mazpamazām mums saradās tik daudz jaunu piedzīvojumu un notikumu, ka ikvienam uzradās savs paša mīlestības un bruņinieka piedzīvojums, kas tika citiem visā nopietnībā pavēstīts, galu galā bijām neglābjami sapinušies melu tīkla mudžeklī, jo stāstījām savus sagudrotos piedzīvojumus tā, it kā paļautos uz klausītāju neapšaubāmu ticību mūsu stāstiem, un šī ticība savtīgos nolūkos arī netika liegta. Man nebija grūti atbalstīt šo šķietamo patiesīgumu, jo mūsu notikumos galvenā loma tika piešķirta kādai izcilai, cildenai mūsu pilsētas dāmai, un tai, kuru biju izvēlējies saviem meliem, es arī no tiesas drīz vien veltīju cieņu un padevību. Bija mums arī vareni ienaidnieki un sāncenši, par kādiem mēs padarījām ievērojamus, bruņnieciski galantus oficierus, kurus bieži redzējām lepni jādelējam. Mums piederēja slēptas bagātības, ar tām brīvi rīkodamies, mēs cēlām valsts attālākos nostūros sev pilis, kuras mēs nopietni un norūpējušies braucām uzraudzīt. Jāteic, ka mana biedra iztēle bija nodarbināta ar dažādiem viltīgiem trikiem, kā tikt pie bagātības, labklājības, un šajā ziņā viņš parādīja izcilu prasmi, turpretī es visu savu iztēles spēju veltīju savai sirdsdāmai un viņa sīkās rūpes un plātīšanos ar bagātību, par ko viņš nemitīgi fantazēja, pārspēju ar lieliski sadomātiem meliem par atrastiem lieliem dārgumiem. Tas, kā nomanāms, viņu kaitināja, un, kamēr es, apmierināts ar savu sadomāto pasauli, nelikos zinis, cik viņa lielībā ir patiesības, viņš sāka mani tirdīt ar šaubām par manis stāstītā patiesību un pieprasīja pierādījumus. Kad reiz ieminējos par lādi, kas pilna ar zeltu un sidrabu stāv mūsu pagraba velvē, viņš neatlaidīgi pieprasīja, lai to parādot. Es noteicu viņam laiku, kad tas būtu iespējams, viņš ieradās precīzi noteiktā stundā, un es atrados tik neapskaužamā si-tuācijā, par kādu hdz šim brīdim nebiju pat iedomājies* Ātri atguvies, liku viņam brīdi pagaidīt mājas priekšā, bet pats iesteidzos istabā, kur mātes rakstāmgaldā atradās koka kārbiņa ar dažām vērtslietām — veclaiku un mūsdienu sidraba monētām un pāris dukātiem. Daļa šo dārgumu bija saglabājusies no māmiņas bērnības, te bija kūmu dāvanas viņas kristībās, pārējais tādā pašā reizē dāvāts man, un visa tā īpašnieks biju es. Pati greznākā rota bija ļoti vērtīga zelta medaļa dāldera lielumā, to Margretas kundze kādā labvēlības brīdī bija man uzdāvinājusi un nodevusi drošās rokās — māmiņai, lai glabājot par piemiņu, kad es būšot pieaudzis, bet viņas vairs nebūšot. Es drīkstēju, kad vien gribēju, kārbiņu izņemt un aplūkot spožos dārgumus, biju arī to izrādījis vai visiem mājas iedzīvotājiem. Tagad paņēmu un nonesu to pagraba velvē un ieliku lādē, kas bija piebāzta ar salmiem. Tad ar noslēpumainu sejas izteiksmi ataicināju savu skeptiķi, piesardzīgi pacēlu lādes vāku un izvilku kārbiņu. Kad atvēru to, gaiši iemirdzējās spožās sidraba monētas, bet, kad izņēmu dukātus un beigās lielo medaļu, kas pagraba krēslibā noslēpumaini laistījās, un varēja saskatīt uz tās iespiesto seno šveicieti ar karogu rokā, kā arī medaļas apmales vainagu ar vapeņiem, tad viņa acis iepletās un, pastiepis roku, viņš grasījās iebraukt ar sauju kārbiņā. Taču es to aizcirtu, ieliku lādē un teicu:

— Nu, vai redzēji? Ar šādām mantiņām pilna visa lāde!

To pateicis, izstūmu viņu no pagraba un durvis aizslēdzu.

Viņš bija sakauts; kaut arī zināja, ka pasaciņas vien ir visi mūsu stāsti, tomēr, ievērojot toni, kāds līdz šim bijis mūsu attiecībās, viņš neuzdrīkstējās vairs uzmākties ar jautājumiem, turklāt arī sadzīves takts un smalkjūtība prasīja, lai pieklājīgi un prasmīgi priekšā celtos melus neapstrīdētu. Toties šoreiz mans draugs ar savu iecietību skubināja mani uz jauniem, arvien jauniem meliem un ievilka allaž riskantākos pārbaudījumos.

Drīz vien pēc tam mēs satikāmies gadatirgū ezermalā, klaiņojot gar sīkpreču būdām, kas tur cita pie citas rindojās garās ejās, un gluži kā Makbeta raganas sasveicinājāmies ar vārdiem:

— Kas ir paveikts?

Mēs bijām apstājušies pie kāda itālieša bodītes, kurš līdz ar dienvidu saldumiem piedāvāja arī spožas rotaslietas un citus niekus. Vīģes, mandeles un dateles, kastes ar baltum baltiem makaroniem un it īpaši veseli sālāmi desu kalni rosi* nāja mana biedra pārdrošo iztēli, es tikmēr vēroju smalkās sieviešu ķemmes, smaržu pudelītes un pilnos trauciņus ar melnām kvēpināmām svecītēm, prātodams, ka tur, kur šos priekšmetus lieto, laikam klājas labi.

— Es nupat kā nopirku tādu sālāmi desu, — ieminējās mans melu kompanjons, — lai zinātu, vai ir vērts manam nākošajam banketam iegādāties veselu kasti. Nogaršoju, bet pretīga gan, aizlingoju visu ezerā; laikam tur peld, pirms brīža vēl redzēju.

Mēs paskatījāmies uz ezera trīsuļojošo, saulē vizošo spoguli, kur starp precu izvadātājiem kuģīšiem peldēja pa ābolam vai salāta lapiņai, taču no sālāmi desas ne miņas.

— Hā, gan jau būs kāda līdaka to pakampusi, — es labsirdīgi noteicu; viņš pieļāva šādu iespēju uri jautāja, vai tad es arī negrasoties iepirkties.

— Protams! — es piekritu. — Būs jāiegādājas šī rota manai iemīļotajai. — Un norādīju uz neīstu, koši apzeltītu kaklarotu. Tagad viņš vairs neatkāpās, bet, sagrābis mani morālos spaidos, ņēmās apvārdot, jo, degdams ziņkārībā, vai es tiešām varu brīvi rīkoties ar saviem noslēpumainiem dārgumiem, runāja vienā runāšanā. Nu man nebija vairs citas izejas, vajadzēja steigties mājās un meklēt glābiņu krāj kasītē. Pēc brīža es jau gāju laukā no mājas, cieši iežmiedzis saujā dažas spožas sidraba monētas, un pukstošu sirdi tuvojos tirgum, kur jau uzglūnēja mans jaunais dēmons. Mēs tirgojāmies ap kaklarotu vai, pareizāk, maksājām, ko itālietis prasīja; es izvēlējos vēl aproci ar ahāta plāksnītēm un gredzenu ar sarkanu actiņu; pārdevējs izbrīnījies uzlūkoja gan mani, gan spožos guldeņus, tomēr pieņēma tos bez iebilduma; bet dēmons mani jau stumtin stūma uz tās mājas pusi, kur dzīvoja mana sirdsdāma. Nomaļā apvidū atradās kādas sešas savrupmājas, kuru īpašnieki, tirgodamies ar zīdu, prata saglabāt pienācīgā augstumā senāko dižciltību. Te neredzēja ne krogu, ne kādu zemāka amata darbnīcu — kluss un rāms nostūris; bruģis bija baltāks un līdzenāks nekā citās pilsētas daļās, un no mājām to nodalīja greznas čuguna margas. Pašā lielākajā un smalkākajā rnājā dzīvoja manu melu sasapņotais tēls, viena no tām jaunajām, piemīlīgajām dāmām, kas valdzina ar visu, — tās ir slaikas un elegantas, sārtas, lielām, smaidošām acīm un maigām lūpām, kuplām sprogām un ar saviem vējā plandošiem plīvuriem un.zīda tērpiem apbur nepieredzējušus jaunekļus, izlīdzina vecāka gadagājuma vīriem grumbotās pieres, tā sakot, ir pats skaistuma iemiesojums. Mēs jau stāvējām pie. varenā portāla, un mans pavadonis, kurš visu laiku ņēmās mani pierunāt, tagad pieprasīja, lai nododu dāvanas savas sirds pavēlniecei tūlīt pat vai nekad, beigās nekaunīgi satvēra spožo zvana rokturi un to pavilka. Taču, neraugoties uz plebejisko bezkaunību, kā šai gadījumā teiktu aristokrāts, viņam tomēr pietrūka apņēmības pavilkt enerģiski, spēcīgi; atskanēja viens vienīgs vārgs zvana piesitiens, kas izdzisa lielās mājas iekšienē. Pēc brīža viena durvju puse gandrīz nemanāmi pavērās, un mans pavadonis mani iestūma iekšā; es aiz bailēm sacelt troksni nepretojos. Te nu es stāvēju, baiļu nomākts, līdzās platām akmens kāpnēm, kas izzuda augšā plašajās galerijās. Aproci un gredzenu turēju iežmiegtu saujā, ķēdīte daļēji nokarājās starp pirkstiem; augšā atskanēja soļi, kas atbalsojās visapkārt, un kāds sauca lejup: «Kas tur ir?» Es neatsaucos, redzēt mani no augšas nevarēja, un jautātājs, aizcirtis durvis, atkal nozuda. Tagad es, piesardzīgi raudzīdamies apkārt, sāku lēnam kāpt augšā; pie sienām karājās eļļas gleznas — vai nu brīnumainas ainavas, vai nemākulīgas klusās dabas; baltiem griestiem bija mazu fresku rotājumi, un vienādos attālumos cita no citas atradās augstas, tumši brūnas, spoži pulētas riekstkoka durvis ar tā paša materiāla kolonnām un frontoniem. Katrs manis spertais solis atbalsojās velves, bailes mani stindzināja, es tikko spēju kustēties uz priekšu un tomēr nedomāju, ko teikšu, kad mani te pārsteigs. Pie katrām durvīm bija nolikts salmu pītenis, bet pie vienām — īpaši krāšņs, daudzkrāsains; tam līdzās veclaicīgs, apzeltīts galdiņš, un uz tā rokdarbu groziņš ar adījumu, pāris āboliem un skaistu sidraba nazīti; groziņš stāvēja uz pašas galdiņa malas, it kā nupat tur būtu nolikts. Es apsvēru, ka jaunkundzei jāatrodas aiz šīm durvīm, un, tobrīd domādams tikai par viņu, noliku savus dārgumus turpat uz paklājiņa, tikai gredzenu ieliku groziņā pašā apakšā uz kāda plāna cimda. Bet tad skriešus metos pa kāpnēm lejā un laukā, kur mani jau nepacietīgi gaidīja inans mocītājs.

— Kas ir, atdevi? — viņš man uzsauca.

— Protams, — es atbildēju ar atvieglotu sirdi.

— Nav tiesa, — viņš attrauca, — viņa visu laiku sēž pie tā loga un nav izkustējusies no vietas.

Tiešām, vienā no saulē spīguļojošiem logiem es ieraudzīju skaisto sievieti un tieši tai mājas pusē, kur tikko biju bijis. Es pārbijos pamatīgi, tomēr drosmīgi meloju:

— Zvēru tev, noliku kaklarotu un aproci viņai pie kājām, bet gredzenu uzmaucu pirkstā!

Dieva vārds?

—- Dieva vārds! — iesaucos.

— Nu tad nosūti viņai gaisa buču, ja ne, tad tu esi viltus zvērestu devis; re, viņa nupat skatās šurp!

Tā bija, viņas skaidrās acis nolūkojās uz mums; bet drauga iedoma bija īsti sātaniska, drīzāk biju ar mieru iesp|aut sejā pašam nelabajam nekā izdarīt kaut ko tādu. Bet cita ceļa man nebija: ar savu jezuītisko zvērestu biju sev pats izlicis lamatas. Es aši noskūpstīju sev roku un pamāji! ar to uz loga pusi. Meitene, kas visu laiku bija mūs uzmanīgi vērojusi, sāka nevaldāmi smieties un laipni pamāja pretī, bet es laidos prom, ko kājas nes. Mans pacietības kauss bija pārpildīts, un, kad nākošajā ielas stūrī draugs mani panāca, es piegāju cieši klāt un teicu:

— Kā tad nu bija ar to tavu sālāmi desu? Vai tev šķiet, ka nu mēs būtu līdzvērtīgi? — Un, pats sev par pārsteigumu, nogāzu viņu zemē un ņēmos ar dūri sist pa seju, līdz kāds garāmgājējs mūs izšķīra, uzsaukdams:

— Velna puikas, tik vien zina kā mūždien plūkties!

Tā bija pati pirmā reize manā mūžā, kad es situ kādam savam skolas biedram vai jaunības draugam; kopš tā laika nespēju uz viņu paskatīties un līdz ar to biju reizi par visām reizēm izārstēts no meliem.

Tikmēr aizrautīgo lasītāju mājās nekur nederīgu grāmatu kaudzes, tāpat kā pašu lasītāju neldzība, augtin auga. Vecāki ar neizprotamu labvēlību noskatījās, kā nabaga meitas savā vientiesībā arvien dziļāk grima izvirtības zaņķī, vienā laidā mainīja mī|ākos, no kuriem neviens negrasījās tās precēt, tāpēc tās palika sēžam starp savām smakojošajām grā-matelēm ar veselu ganīklu bērnu, kas spēlējās ar izlasītājarn grāmatām un plēsa tās pēc sirds patikas. Un tomēr lasīšanas neprāts auga augumā, jo, gremdējoties romānos, aizmirsās strīdi, rūpes un raizes, tāpēc šai mājoklī nebija redzams nekas cits kā vien grāmatas, visur izkārtas zīdaiņu drēbītes un dažnedažādas neuzticīgo pielūdzēju piemiņas lietiņas — krāsaini zīmēti puķu vainadziņi ar rakstītiem izteicieniem vidū, piemiņas albumi ar mīlestības pantiņiem un draudzības apliecinājumiem, mākslīgi darinātas lieldienu olas ar tanīs paslēptiem maziem amoriņiem un tamlīdzīgi nieki. Visu to apsverot, tā vien šķiet, ka šī postīgā aizraušanās, tāpat kā otra galējība — reliģiskās sektas un fanātiskie strīdi par bībeles skaidrošanu, kā tas notika Margretas kundzes mājās, — ir vienīgi atbalss neapzinātai sirds prasībai un meklējumiem pēc labākas dzīves.

Sai ģimenē augušu zēnu kopš bērna kājas rosinātā fantāzija vedināja citādā, bet tikpat bīstamā ce|ā. Viņš alka baudas un, vēl būdams tikai tirgotavu māceklis, nemitīgi nodevas kāršu spēlei un bija sastopams ikvienā atklātā sarīkojumā. Tam bija nepieciešams daudz naudas; lai pie tās tiktu, viņš bija spējīgs uz visu — melot, blēdīties, un pašam tas likās tikai agrākās romantiskās sapņošanas turpinājums. Sākumā viņš aprobežojās ar nodarījumiem, kas nebija ļaunprātīgi, bet drīz vien saskatīja sava likteņa mājienu — nepalaist garām izdevību, ja iespējams iedzīvoties. Viņš bija no tiem cilvēkiem, kuri ir nedomā ierobežot savu alkatību un ir tik zemiski, ka spēj ar viltu vai spēku atņemt to, ko negrib atdot ar labu. Šāds zemisks domu gājiens ir arī cēlonis vairākām dzīves parādībām, kam, liktos, nav nekā kopīga. Tas pamudina valdnieku, ko tauta necieš, valdnieku, kas visiem kļuvis par biedu un nastu, neatkāpties un bez kauna un goda pārtikt no nīstās un nicinātās tautas asinīm un sviedriem; šāda domu nosliece iesveļ tik alkainu nepiekāpību mīlestībā apskurbušajam, ka, saņēmis noraidījumu, tas neatkāpjas, bet brutāli un uzstājīgi sagandē cita dzīvi; tāpat kā visās tamlīdzīgās tieksmēs, tas sakņojas arī jebkura veida liela vai maza krāpnieka un zagļa egoismā; lai arī kādā plāksnē šis zemiskās domāšanas veids izpaustos, būtība ir tā pati — nekaunīga tieksme sagrābt to, kas pašam nepieder, — un tai pakļāvās arī mans bijušais draugs. Gadu gaitā biju zaudējis jebkuru saskari ar viņu, zināju vienīgi, ka viņš paguvis vairākas reizes sēdēt cietumā, un kādu dienu, kad man viņš nemaz vairs nebija prātā, ieraudzīju tiesas kalpus vedam kādu klaidoni uz cietumu. Tai pašā cietumā viņš arī miris.

Trīspadsmitā nodaļa PAVASARA MANEVRI. KRĀPŠANĀS AGRĀ JAUNĪBA

Nu jau biju divpadsmit gadus vecs, un māmiņai vajadzēja palauzīt galvu, kur man mācīties tālāk. Tēva nodoms, ka es turpināšu mācības citā pēc citas sabiedriskas palīdzības nodibinātajās privātajās skolās, nebija realizējams, jo tikmēr bija atvērtas labi iekārtotas valsts skolas, kas stājās iepriekšminēto vietā; no jauna apvienotās Šveices valdība jau pašā sākumā pievērsa šim jautājumam uzmanību. Pilsētu skolu profesoru un skolotāju vecais sastāvs tika papildināts ar pasniedzējiem no Vācijas un sadalīts kantonu lielākajā daļā jaunajās mācību iestādēs, kas bija lielas divēja profila skolas — ģimnāzija un reālskola. Pēc garām apspriedēm un iestāžu apmeklējumiem māmiņa mani nodeva reālskolā, un mana sekmība, iegūta pieticīgajā nabagu skolā, no kuras biju daļēji skumji, daļēji priecīgi šķīries, uzņemšanas pārbaudījumos izrādījās tik apmierinoša, ka pilnām atbilda veco labo pilsētas skolu audzēkņu zināšanām, jo šiem pārtikušo pilsētnieku bērniem tagad, tāpat kā visiem, vajadzēja pielāgoties jaunajiem noteikumiem. Tā es pēkšņi nokļuvu gluži citā vidē. Agrāk es biju vislabāk apģērbtais un iznesīgākais starp citiem skolniekiem, taču tagad ar savu zaļo žaketīti, ko man vajadzēja novalkāt līdz pēdējam, es biju pats neievērojamākais un pieticīgākais ne vien apģērba ziņā, bet arī uzvedībā. Lielākā tiesa zēnu nāca no senām pilsoniskām dzimtām, daži bija dižciltīgi smalku kungu bērni, daži savukārt bija bagato ciema magnātu pēcnācēji, un visu viņu izturēšanās bija pašpārliecināta, uzvedība droša, sarunās un rotaļās viņi lietoja veiklu žargonu, no kura es nesapratu nenieka un tikai mulsi klausījos. Sastrīdoties viņi, ilgi negudrodami, veikli cits citu iepļaukāja, ka noskanēja vien. Daudz grūtāk man bija apgūt šo neparasto sadzīves veidu nekā jaunās mācības, bet vajadzēja, ja negribēju iekulties nepatikšanās. Tikai tagad sapratu, cik sirsnīgi un labsirdīgi bijuši nabadzīgo ģimeņu bērni, un vēl bieži aizzagos pie viņiem, kuri ar smeldzi un skaudību klausījās par manu jauno skolu un apstākļiem tanī.

Un tiešām katra diena ienesa kaut ko nebijušu manā līdzšinējā dzīvē. Jau kopš seniem laikiem pilsētu jaunatne bija apmācīta rīkoties ar ieročiem, apmācības sākās desmit gadu vecumā un turpinājās līdz tam laikam, kad jaunekļiem jāiet karadienestā, bet tā bija labprātīga nodarbošanās, un, ja vecāki negribēja, neviens nespieda bērniem to darīt. Turpretī tagad militārā apmācība bija obligāta visai skolu jaunatnei, tāpēc ikviena kantona skola bija reizē arī karavīru vienība. Militārās nodarbības bija saistītas ar vingrošanu, ar ko mums tāpat vajadzēja noņemties; vienu vakaru mēs darbojāmies ar šautenēm, maršējām, citu vakaru lēcām, vingrojām, peldējām Līdz šim biju audzis kā niedrīte ezerā — locīdamies un liekdamies vienīgi līdz ar garastāvokļa un sava paša iedomu vējpūtām, neviens man nebija aizrādījis, lai turos taisni, nebija neviena vīrieša cilvēka, kurš būtu mani aizvedis uz ezeru vai jūru un tur licis mesties ūdenī, vienīgi satraukuma brīžos biju palecies vai pārmetis kūleni, bet nepratu to atkārtot ar iepriekšēju nodomu. Man nebija noslieces kaut ko tādu darīt kā varbūt citiem bez tēva augušiem zēniem, jo pēc sava rakstura biju vienīgi vērotājs. Mani pašreizējie skolas biedri, arī pasi mazākie, ezerā jutās kā zivis ūdenī, lēca, kāpa kokos, un laikam galvenokārt viņu zobošanās piespieda mani kaut cik palabot stāju un iegūt veiklību, jo citādi mana centība būtu ātri saplakusi.

Bet manā dzīvē bija lemtas vēl dziļākas pārmaiņas. Manu jauno draugu vidū nebija neviena, kurš nesaņemtu vairāk vai mazāk pietiekamu kabatas naudu, citiem vecāki bija pietiekami pārtikuši, citiem tie turējās pie sen ieviesta paraduma un bezrūpīgas platības. Naudu iztērēt varēja vienmēr, jo ne vien kārtējās apmācībās un spēlēs, kas notika laukumos pilsētas nomalē, bija parasts pirkt augļus un cepumus, bet vēl jo vairāk tālajos izbraukumos un militārajos gājienos skaļas mūzikas pavadībā likās vīrišķīgi svešā ciematā sēsties pie galda, iedzert vīnu un uzkost. Bija vēl arī izdevumi par dažādiem niekiem, ko skolā pārmaiņus atzina par modes priekšmetiem un kas tika aizbildināti kā nepieciešami — tāpat kā ekskursijas, iepazīšanās ar ievērības cienīgām lietām un vielām; pastāvīgi atraujoties no visa tā, rastos pamestības un nabadzības sajūta. Māmiņa pēc labākās sirdsapziņas sedza visus neierastos izdevumus par mācību grāmatām un līdzekļiem un dažādiem materiāliem, un reizēm es pat atļāvos būt izšķērdīgs. Ar tēva lieliskajiem cirkuļiem es durstīju papīru, kāda nebija nevienam klasē, izmantoju jebkuru gadījumu, lai uzsāktu jaunu burtnīcu, un manas grāmatas bija vienmēr labi iesietas. Bet visā citā, bez kā varēja kaut šķietami iztikt, māmiņa ietiepīgi neatkāpās no principa, ka nevienu feniņu nedrīkst velti izdot un pie tā vajag jau laikus pierast. Tikai retos gadījumos, kad bija paredzēti sevišķi saistoši izbraukumi un pasākumi, no kuriem man būtu pārāk sāpīgi atteikties, viņa izsniedza man ceļanaudu, bet tik niecīgu, ka tās aptrūka prieka pilnajā dienā jau ap vidu. Un tai pašā laikā viņa savā sievišķīgajā dzīves nepazīšanā pat necentās mani paturēt mājās pie sevis, kā tas, ņemot vērā lielo taupību, būtu sagaidāms, bet ļāva, lai visu brīvo laiku pavadu citu zēnu sabiedrībā, domādama, ka saskare ar labi audzinātiem zēniem, turklāt liela cienījamu skolotāju personāla uzraudzībā nāks man par labu, bet tieši šādā saskarē, visur piedaloties, neviļus iznāca salīdzināt, un es vienā laidā iekļuvu neveiklās un pat liekulīgās situācijās. Savā vientiesībā un domu skaidrībā, ko māte bija saglabājusi visā savā mūžā, viņai nebija ne mazākās nojautas par to nomācošo sajūtu, ko mēdz dēvēt par nevajadzīgu kaunu un kas liek sevi manīt jau pašā dzīves sākumā, jo vairāk tāpēc, ka veci ļaudis to bieži vien aiz

aplamības atbalsta un veicina, nevis cenšas iznīdēt. Diezin vai starp tūkstoš jaunatnes audzinātājiem un Pestalocija iestāžu darbiniekiem būs kāds ducis tādu, kas no sava paša bērnības atmiņām vēl zinātu, kāds ir bērna psiholoģijas pamatu pamats, un apzinātos, kādas sekas var no šīs nezināšanas rasties, bet īstenībā nemaz nedrīkst tam pievērst viņu uzmanību, citādi, kas zina, viņi tūlīt pat pieķersies šai domai un steigšus izstrādās atbilstošu nolikumu.’

Reiz vasarsvētkos bija paredzēts plaša vēriena pārgājiens; visām mūsu komandām — dažiem simtiem skolnieku, ar mūziku soļojot pāri kalniem un lejām, vajadzēja ierasties pie kaimiņu pilsētas jaunajiem karotājiem, lai tad kopīgi rīkotu apmācības un piedalītos parādē. Valdīja vispārējs satraukums — gan prieks par gaidāmo, gan rosība, tam gatavojoties. Mazās mugursomas tika sakravātas, kā paredzēts priekšrakstā, patronas sagatavotas pēc iespējas lielākā daudzumā, protams, vairāk par noteikto skaitu, mūsu divmārciņu lielgabali un karogi appušķoti ar puķu vītnēm, un tad vēl paklīda baumas, ka mūsu k limiņi esot slaveni ne vien ar savu karavīru stāju un prasmi kara mākslā, bet arī jautri, braši zēni, kam patīk savu reizi iedzert, tāpēc vajagot ne vien iznesīgi, cēli turēties, bet arī apgādāties ar labu tiesu kabatas naudas, lai būtu cienīgi pretinieki slavenajiem kaimiņiem. Mēs zinājām, ka svinībās piedalīsies arī sieviešu kārtas pārstāvji, meitenes svētku tērpos ar vainadziņiem galvās, mums iesoļojot pilsētā, apsveiks mūs, un pēc kopīgas maltītes bija paredzētas dejas. Arī šai ziņā mums nebija nodoma palikt ēnā, tika nospriests, ka ikvienam jāsadabū balti cimdi, lai ballē ierastos vienlīdz militāri, kā arī galanti, un tas viss tika, uzraugiem nedzirdot, tik nopietni apspriests, ka man metās bail, vai spēšu visu, kā nākas, sadabūt. Es gan biju viens no pirmajiem, kas sadabūja baltos cimdus, jo māmiņa, noklausījusies manu gaušanos, izvilka no savas jaunības aizmirstajiem krājumiem garus smalkas, baltas ādas cimdus un, daudz negudrodama, nogrieza augšējo galu nost; cimdi man <k ēja kā uzlieti. Turpretī attiecībā uz naudas lietām mani r ea rūpes, ka vajadzēs tēlot nožēlojamu lomu un atturēties no visām izpriecām. Priecīgo dienu priekšvakarā es sēdēju, nogrimis skumjās pārdomās, kādā kaktiņā, kad pēkšņi man kaut kas iešāvās prātā. Es nogaidīju, kad māmiņa izgāja no mājas, un tad steidzos pie galdiņa, kur glabājās mana mazā dārgumu lādīte. Pavēris to mazliet, es neskatīdamies paņēmu T)*> tās lielu monētu, kas atradās virspusē; pārējās sasvērās un paklusi, sidraboti dzidri ieskanējās; es sadzirdēju šinī

īso dzidrajā tonī tādu kā varas izpausmi, kas mani iztrūcināja. Steigšus paslēpu savu guvumu, bet tagad mani pārņēma dīvaina sajūta, kas man lika izturēties pret māmiņu bikli, manas atbildes bija strupas, aprautas. Ja iepriekšējā reizē es iebruku lādītē, tad tas notika vairāk aiz pakļaušanās ārējiem spaidiem un man nebija nekādu sirdsapziņas pārmetumu, taču šīs reizes nodarījums notika brīvprātīgi un pārdomāti, es to izdarīju, lai gan zināju, ka māmiņa nekad nebūtu to atjāvusi; arī monētas skaistums un spožums, liekas, iebilda pret to kā pret svētuma apgānīšanu. Tomēr tas, ka es apzagu pats sevi, lai izlīdzētos ārkārtējas nepieciešamības gadījumā, liedza domāt par parastu zādzību, drīzāk mana sajūta bija salīdzināma ar apziņu, kāda varētu mulsināt pazudušo dēlu, kad tas kādā jaukā rītā, paķēris izšķērdēšanai savu mantojuma tiesu, pamet tēva māju.

Vasarsvētkos es jau biju agri kājās; mūsu bundzinieki, paši mazākie un sparīgākie puišeļi, prāvā bariņā soļoja pa ielām jau ce|am gatavu skolēnu ielenkumā, es degu nepacietībā viņiem piebiedroties. Māmiņa vēl nebija beigusi mani aprūpēt, viņa salika pilnu mugursomu ar pārtiku, pakāra pāri plecam ar vīnu pildītu ceļojuma blašķīti, vēl šo to sabāza pa kabatām un neskopojās ar labām pamācībām. Biju jau sen uzmetis plecā šauteni, uzkāris patronsomu, kur bija paslēpts arī mans lielais dālderis, un grasījos beidzot atbrīvoties no viņas rokām, kad viņa, gaužām izbrīnījusies, jautāja, vai tad es nepaņemšot mazliet naudas līdz. To sacīdama, viņa pasniedzās pēc naudas, ko bija jau nolikusi, un ieteica, kā to izlietot. Pārāk daudz tās nebija, bet gluži pieklājīga summa, pilnīgi pietiekama un pat aprēķināta neparedzētiem gadījumiem. Kādā papīra gabaliņā bija vēl īpaši ietīts naudas gabals — to man vajadzēja iedot kalpotājiem tai viesmīlīgajā namā, kur palikšu pa nakti. Labi apdomājot, sapratu, ka šis bija pirmais gadījums manā mūžā, kad radās vajadzība pēc šādiem izdevumiem, un māmiņa darīja visu, ko spēja. Un tomēr — jutos pārsteigts; biju tik ļoti samulsis un uztraucies, ka, ejot lejā pa kāpnēm, man izsprāga asaras no acīm, kas tik bieži vis negadījās, vajadzēja tās noslaucīt vēl durvīs, iekams izgāju uz ielas un piebiedrojos līksmajam baram. Vispārējā jautrība būtu atradusi atbalsi arī manā māmiņas aizkustinošo rūpju iesildītajā sirdī, ja vien patron-somā paslēptais dālderis negulētu man kā smags akmens uz apziņas. Bet, kad viss bars bija sapulcējies, kad atskanēja komandas, kad sakārtojāmies un devāmies ceļā, manas drūmās domas pagaisa, un, kad, iedalīts pirmajās rindās, jau

atrados augstu kalnos un pār galvu pletās skaidrās rīta debesis, bet leja, pie mūsu kājām, redzējām plūstam šurp garo gājienu ar vējā plīvojošu karogu, ar dziesmas skaņām, es aizmirsu visu uz pasaules, pilnām |āvos pašreizējo izjūtu varai, un skaistie brīži cits pec cita kā pērles slīdēja no laika spožās virtenes man pretī. Priekšējās rindās gāja jautri; kāds vecs karotājs, nosirmojis, kalpojot svešās zemē, un tagad norīkots pie mums, lai apmācītu zaļknābjus savā amatā, labprāt piedalījās mūsu ēverģēlības, kā arī daudz nepretojās un iedzēra pa malkam no mūsu blašķēm, gan bargi kritizēdams to saturu. Mēs bijām lepni, ka mūs nepavadīja neviens no skolas darbiniekiem, tie gāja līdzi lielajai kolonnai; mēs bijīgi klausījāmies vecā zaldāta kara piedzīvojumos.

Ap pusdienas laiku apstājāmies saulainā, neapdzīvotā ieplakā; šinī pirmatnējā dabas nostūrī auga skraji ozoli, zem tiem tad jaunie karotāji apmetās. Mēs, priekšpulka ļaudis, stāvējām kalna virsotnē un apmierināti noraudzījāmies uz jautro murdoņu lejā. Un aprimuši baudījām klusuma pilno spožā pavasara dienu. Vecais feldfēbelis priecīgu prātu gulēja izstiepies zemē un piemiegtām acīm vērās rāmā mierā dusošajā tālē — zilo strautu un ezeru tālē. Kaut arī mēs vēl neko daudz nesapratām no dabas skaistuma (bet daži varbūt tā arī palika nesapratēji uz visu mūžu), tobrīd mēs visi izjutām šo dabas tuvumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka mūsu prieka pilnā jauniešu kopa cienīgi iekļāvās krāsainajā ainavā, mēs paši tanī darbojāmies, tāpēc atšķīrāmies no jūsmīgiem dabas cildinātājiem dīkdieņiem. Toreiz es to vēl neapzinājos, tikai vēlāk pieredzēju un sapratu, ka bezdarbīga varenās dabas skaistuma baudīšana vienatnē vērš cilvēka raksturu gļēvu un nevarīgu, nesniegdama gandarījumu; dabas varenība un spēks mūs stiprina un gandarī tad, ja mēs paši arī savā ārējā izpausmē salīdzinājumā ar to kaut kas esam un kaut ko nozīmējam. Un pat arī tad tā savā majestātiskajā klusumā šķiet mums reizēm nomācoša tur, kur nedzird ūdens šalkoņu, kur neredz mākoņu plūsmu, — tur labprāt mēdz iekurt uguni, lai izaicinātu dabu uz sakustēšanos, lai kaut uz brīdi sajustu tās dzīvo elpu. Un tā mēs salasījām žagarus un sakūrām ugunskuru; sarkanās oglītes tik rāmi un tīkami sprēgāja, ka arī mūsu sirmais un skarbais komandieris gandarīts tanī noraudzījās, bet zilgais dūmu stabs noderēja karotāju pūlītim ielejā par zīmi, ka mēs esam še; kaut arī dienvidus saule karsēja, mums likās tīkama ugunskura svilinošā kvēle, prom ejot, nelabprāt to nodzēsām. Ar prieku mēs būtu stindzinošajā klusumā raidījuši dažus šāvienus, ja vien tas nebūtu stingri jo stingri aizliegts; viens no zēniem bija jau savu šauteni pielādējis, bet tūlīt pat viņam vajadzēja to atkal lietpratīgi izlādēt, ko viņš darīja tikpat negribīgi kā pļāpīgs cilvēks, kam jāapslāpē vēlēšanās izstāstīt uzticētu noslēpumu.

Beidzot ieraudzījām rietošās saules apmirdzētu draudzīgo pilsētu, pa kuras puķēm un zaļiem zariem appušķotiem veclaiku vārtiem mums nāca pretī tāpat kā mēs apbruņoti jaunieši ziņkārīgo un sirsnīgo vecāku, māsu un brāļu pavadībā. Viņu artilērija mums par godu salutēja ar vairākiem šāvieniem; mēs kritiski vērojām mazos artilēristus pie stobra, kuri tikpat cēli liecas atpakaļ, kad aizdedze tuvojās deglim, un pēc šāviņa tikpat ākstīgi salutēja ar slauķi, kā to mēdzām darīt mēs. Vēl jo vairāk iemesla skaudībai radās, redzot skaistos jaunlaiku ieročus, ar kādiem bija apbruņoti mūsu draugi, — mums pašiem bija vienīgi vecas kramenīcas, kas šad tad atteicās kalpot. Par šī kantona valdību mēdza runāt, ka tā savā centībā tiekties pēc visa paša labākā un jaunākā bieži tērēja vairāk, nekā to saimnieciskie aprēķini pieļāva, tāpēc arī bija savai skolu jaunatnei iegādājusies šādus jaunus ieročus laikā, kad tos saka ieviest tikai lielākās militārās valstīs. Tā mums gadījās dzirdēt, ka pieaugušie, kas rtiūs pavadīja, noklausījušies mūsu draugu ar labpatiku sniegto paskaidrojumu, ka viņiem nu lādējot atkrītot pavēle «pulveri uz pannas!», paslepen izteica nosodījumu par šādu nesaprātīgu izšķērdību. Beidzot mēs tomēr jutāmies noguruši un labprāt pieņēmām jauniešu vecāku ielūgumu, kuri tik sir«-snīgi strīdējās par tiesībām pieņemt mūs savā pajumtē, ka mūsu bars pagaisa viņu atplestajās rokās tikpat ātri, kā nejauši uzbrukusi lietus gāzma iesūcas karstā, valgmes iztvīkušā zemē. Mēs tikām pa vienam kā gaidīti viesi svinīgi ievesti ģimenes mājīgumā un atmaksājām šo viesmīlību, gluži kā atrazdamies ienaidnieku zemē, jo, gulēt ejot, paņēmām līdz savas šautenes un nolikām blakus lielajām viesiem sagatavotajām gultām, kurās iekāpjot vajadzēja izmantot visas savas vingrotāju iemaņas.

Svētki nākošajā dienā attaisnoja vispārdrošākās cerības. Sacensību gars mudināja abas puses apmācību laukumā manevros darboties vienlīdz veiksmīgi; pret mūsu sāncenšu jaunveida ieročiem mums bija cits trumpis izspēlējams. Viņu artilērija bija radusi darboties tikai ar tukšiem šāviņiem un nemaz neprata apieties ar lodēm, bet mūsējie šāva tik trāpīgi mērķī, ka līdzīgos gadījumos teiktam sakāmvārdam: «Nudien pulkas ir gudrāki par vecākiem!» — šai reizē bija savs attaisnojums, un mūsu kaimiņi ar patiesu apbrīnu vēroja, cik mēs prasmīgi apejamies ar lielgabaliem.

Liels svētku galds vairākiem tūkstošiem jauniešu un vecākiem ļaudīm tika klāts zaļā p|avā. Vietējās jaunatnes vidū iecienīti cilvēki savās pareizā noskaņā uzsāktajās runās neatbalstīja mūsu puicisko tieksmi izlikties pieaugušiem un, aizmirsdami savus gadus un tomēr nekļūdami bērnišķīgi, ar sirsnīgu humoru iekļāvās vispārējā līksmībā, šādi mūs neuzbāzīgi pamācīdami, kā var priecāties un uzturēt jautrību. Tad pa pilsētas vārtiem iznāca un pagāja mums garām svētdie-nīgi uzposušos meiteņu pulciņš un dziedot aicināja uz līdzenu zāles laukumu piedalīties rotaļās un dejās. Meitenes bija ģērbušās baltās un sārtās kleitiņās, piemīlīgās krāsas uzbūra košu ainavu ar visām ziedošās jaunatnes nokrāpām — no bērnišķīgas sproggalvītes līdz plaukstošai jaunībai; aiz plašā meiteņu loka šur tur pavīdēja viena otra sievietes galva pilnbrieda skaistumā, gan lai uzraudzītu maigos stādiņus, gan izdevīgā gadījumā arī pati kā jaunībā palidinātos pa zālāju. Vīrieši tāpat nelaida garām izdevību un paziņoja, ka savukārt nolēmuši dalīties bērnu priekos, apstiprinādami šo apņemšanos ar dažu labu pudeli vīna. Mūsu brašais pulks ciešā barā tuvojās skaistuļu lokam, neviens neizrādīja vēlēšanos pirmais kaut ko uzsākt; tādas klīrēšanās dēļ mēs izskatījāmies gandrīz vai naidīgi un drūmi, tikai velkot rokā cimdus, ko darījām reizē, to žilbīgais baltums uzbūra priecīgāku ainu. Tomēr tagad atklājās, ka turpat vai pusei mūsējo cimdi bija lieki, jo mēs sadalījāmies divās krasi atšķirīgās daļās — tādos, kam mājās bija vecākas māsas, un tādos, kas šo laimi nepazina. Pirmie visi kā viens pierādīja, ka ir prasmīgi dejotāji, bet pārējie kā neveikli lāči klupdami mīdījās pa zālāju un pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem paklusām nozuda no deju laukuma un aizmanījās pie galdiem, kur bija saliktas pudeles ar dzērieniem; tur mēs, sparīgi uzsākdami dziesmas, nodevāmies izlaidīgiem zaldātu priekiem, tēlojām bargus karotājus un sieviešu nīdējus, cenzdamies cits citu pārliecināt, ka meitenes saista mūsu bravūrīgā uzvedība un viņas laiku pa laikam slepus paglūn uz mūsu pusi. Mūsu uzdzīve gan vairāk bija kautrīgs pieaugušo atdarinājums, un mēs nespējām, kā tas šai vecumā ir dabiski, pārvarēt pretīgumu pret pārmērību, tomēr ar tādu nelielu iedzeršanu pietika, lai ierunātos mūsu necilās kaislības. Vīnrūpniecība šai apvidū bija labāk attīstīta nekā pie mums, vīni cēlāki, tāpēc mūsu jaunajiem kaimiņiem bija atšķirīgs priekšstats par jautri pavadāmu laiku, viņi bija spējīgi dzert stiprāku vīnu nekā mēs, tā pilnām attaisnodami savu reputāciju. Te nu vajadzēja arī mums sevi parādīt, un es, daudz negudrodams, centos, cik spēju, mans pilnais naudas maks deva man nepieciešamo drošību un neatkarības sajūtu, un ar to es savukārt modināju savos galda-biedros zināmu cieņu. Roku rokā pārstaigājām visu pilsētu un tās izpriecu vietas; jaukais laiks, svētku noskaņa un izdzertais vīns man sakāpa galvā, padarīja pļāpīgu un nebēdnīgu, draisku un atjautīgu; pēkšņi no klusa un bikla malā stāvētāja biju pārvērties par skaļu sabiedrības toņa noteicēju, kurš vienā laidā bārstīja asprātības, trāpīgas piezīmes, ko pārējie asprāši, kuri līdz šim daudz par mani nelikās zinis, atzinīgi novērtēja un slavēja. Apziņa, ka esmu te svešinieks un mani vēro sveši ļaudis, vēl jo vairāk pacēla noskaņu. Grūti pateikt, kas te bija galvenais — vai sajūsma par paša runas plūdiem, reibinošais dzīvesprieks vai arī mana pamodusies godkāre; lai vai kā — es ļāvos līdz šim vēl neizjustai svētlaimei, kas ar jo lielāku spēku mani sagrāba vēl trešajā dienā, kad mēs devāmies mājup, un visus pacilājošā apmierinātība, kā arī apziņa, ka soļojam brīvi, ne tik stingri disciplinēti kā iepriekš, ceļā lika piedzīvot vēl ne mazums jautru brīžu.

Kad, saulei rietot, noputējis un iededzis, ar egles zariņu izpušķotu cepuri, ar pulvera dūmiem plātīgi nomelnētu šau-tenites stobru un muti es pārkāpu pār dzimtās mājas slieksni, tad nebiju vairs tas, kurš pirms dažām dienām no tās izgāja, bet tāds, kurš ar visbravūrīgākajiem puiku barvežiem bija ielaidies dažādās norunās un solījumos turpināt tādā pašā garā. Pats galvenais, smalkie danču pratēji vai mīkstmieši, kā mēs tos saucām, nedrīkstēja vietējo skaistuļu acīs mūs aizēnot, tāpēc nolēmām viņu klīrībai pretī stādīt skarbu militāru stāju, drosmīgu darbošanos, dažādus sirojumus un pasākumus, tā nodibinot sev bīstamu slavu. Jauno ideju pārpilns un pārpilns pārdzīvotā prieka, kura man vēl nebija gana un kurš nebija paguvis mani nogurdināt, es jutos kā septītajās debesīs un vēl ilgi staigāju pa māju, bravūrīgi stāstīdams, līdz māmiņa iemeta dažus asprātības graudus manas daiļrunības plūsmā, kas, maģiski iedarbodamies, beidzot mani nomierināja, un es varēju likties gultā.

četrpadsmitā nodaļa JAUNĀS PAAUDZES LIELĪBNIEKI, PARĀDNIEKI, MIETPILSOŅI

Mani jaunie draugi nemaz nejāva man attapties no saviem maldiem; jau nākošā diena, kad nu es pats, iekarojis zināmu svaru mušu pilsētas visiem pazīstamu nebēdnieku vidū, biju redzams kopā ar tiem, atsauca atmiņā visus nesenos notikumus; svētku izskaņa deva iemeslu laist apgrozībā mana krājuma atlikumu un gūt jaunus laurus. Norunājām vienā no nākošajām svētdienām doties garākā pastaigā ārpus pilsētas, kam vajadzēja kjūt par jaunu demonstrāciju pret smalkajiem dancotāju kundziņiem. Sava vieglprātībā es neiedomājos, kur lai ņemu tam nepieciešamo naudu, tātad man arī nebija šai ziņā nekas padomā; bet, kad pienāca laiks doties ceļā, es atkal pagrābu lādītē, nejuzdams neko citu kā vien lielu nepieciešamību un tādu kā nenoteiktu apņemšanos, ka šī ir pēdējā reize.

Tā tas turpinājās visu īso vasaru.

Nebēdnību sākotnējais iegansts — pats untums bija sen pagaisis, mēs atkal iekļāvāmies ikdienas notikumu gaitā; arī es laikam būtu atguvis mēra un pieticības apziņu, ja no visa piedzīvotā nebūtu radusies jauna aizrautība — neatturams naudas šķiešanas prieks, izšķērdība. Mani kārdināt kārdināja jebkuru brīdi, kad vien iedomājos, iespēja pirkt tos mazos dārgumus, pēc kuriem tā tīko sirds šai vecumā; es pastāvīgi bāzu roku kabatā, grasīdamies vilkt laukā naudu. Priekšmetus, ko zēni mēdz iemainīt, es pirku par skaidru naudu, devu to bērniem, ubagiem, devu dāvanas dažiem puišiem, kuri, izmantodami manu aklumu, veidoja manu svītu, kamēr vēl nebiju attapies. Jo patiesi biju kā ar aklumu sists. Es ne brīdi nedomāju par to, ka visam reiz pienāk beigas, nekad nevēru lādīti vaļā līdz galam, neskatījos uz naudu, pabāzu tikai roku zem vāka, lai izņemtu vienu monētu; nekad arī neapsvēru, cik daudz jau esmu izšķērdējis. Mani nebiedēja ari domas par to, ka iztrūkums tiks atklāts, uzdevumi tiklab skolā, kā ari mājā netika pildīti slikti, drīzāk labāk nekā iepriekš, jo nebija nekādu nepiepildītu vēlmju, kas man liktu nodoties bezdarbīgai sapņošanai; pilnīgi brīvas rīcības izjūta, kāda radās, izdodot naudu, arī visu citu darot, viesa apņēmību un veiklu izrīcību. Turklāt es jutu gandrīz vai nepieciešamību neredzamos tumšos briesmu padebešus, kas pār mani savilkās, kaut cik izkliedēt ar nevainojamu savu pienākumu pildīšanu.

Un tomēr visa šī vasara man pagāja mokošā, nomācošā noskaņā; atmiņas par to man allaž saistās ar zilām debesim un saules gaismu, ar klusajiem, meža zaļumā apslēptajiem krodziņiem, kuros mēs pulcējāmies uz slepenajām dzīrēm, — atmiņas, kas vēl šobrīd modina dīvainas izjūtas. Mani draugi droši vien jau sen noprata, ka ar manu naudu nav viss kārtībā, bet viņi cītīgi sargājās izteikt kādas aizdomas vai vispār man kaut ko jautāt, gluži otrādi, viņi izlikās, it kā viss būtu labākajā kārtībā, ne vārda nebilstot, bez liekas spriedelēšanas palīdzēja man izmainīt uzkrītoši spožās sidraba monētas un, kad visa šī bagātība beidzās, vēsi un vienaldzīgi novērsās no manis, gluži tāpat kā mēdz darīt daži pieaugušie, šķietami godīgi darījumu ļaudis, kas vienā mierā piesavinās arī negodīgi gūtu peļņu, nepētīdami, no kurienes tā cēlusies. Visu to nebija grūti paredzēt iepriekš, un tomēr viņu izturēšanās mani nomāca, it īpaši, kad es drīz vien ievēroju, ka viņi izturas pret mani dīvaini atturīgi un kļūst atsaucīgāki tikai tad, kad es atkal atnesu no mājām naudu, bet tai pašā laikā kaut kur citur trin gar mani mēles. Kaut arī manu draugu maziskā un visumā diezgan parastā uzvedība neizraisīja krasu un sāpīgu atsvešinātību, viena zēna pārmērīgā savtība uzjundīja tādu naidu, bēdas un ciešanas, kādas šai vecumā bieži vis negadās. Tas bija neliela auguma puisis ar sīkiem, pareiziem sejas pantiem, viss vienos vasaras raibumos. Viņš bija saviem gadiem neparasti saprātīgs, mācījās čakli un uzcītīgi, centās sarunā ar vecākiem cilvēkiem, it īpaši ar sievietēm, izteikties izmeklētiem, pārgudriem vārdiem, tāpēc tika uzskatīts par labi audzinātu, spējīgu zēnu. Būdams uzmanīgs un pacietīgs, viņš skolas pienākumos un darbos bija veikls un izdarīgs, visu paveica ātri un glīti. Meierlcinam — tā viņu sauca — tomēr īsta talanta nebija; visos viņa pasākumos nekad nemanīja nekā savdabīga vai paša, viņš paveica labi tikai to, ko varēja pārņemt no citiem, un viņu spārnoja viena vienīga neatlaidīga prasība — apgūt visu apgūstamo. Tāpēc viņš bija spējīgs tikpat labi paveikt kādu sarežģītu, rūpīgi pildāmu iesiešanas darbu kā pārlēkt pāri grāvim, sist bumbu vai ar akmentiņu trāpit mūrī iezīmētā aplī — to visu viņš panāca ar ilgu, neatlaidīgu vingrināšanos; viņa burtnīcas bija priekšzīmīgā kārtībā, rokraksts sīks un smalks, jo sevišķi skaitļus viņš prata rindot apaļīgi, acij tīkami. Bet visizcilākās bija viņa spējas, saprātīgi spriežot, visu samudžināt, sarežģīt apstākļus un ar zīmīgu sejas izteiksmi atklāt mūsu vecumam pārāk sarežģītus izskaidrojumus un secinājumus. Tai pašā laikā uz viņu varēja vienmēr paļauties, ar viņu nekad nebija garlaicīgi, tāpēc viņu labprāt pieņēma; viņš prata būt noderīgs, reti uzsāka strīdu, bet, ja tas gadījās, tad ietiepīgi palika pie sava; viņu cienīja par to, ka viņš saprātīgi nostājās tā pusē, kam vai nu bija taisnība, vai arī kas prata to pierādīt.

Viņš bija pusotra gada vecāks par mani, bet tuvāk pieslējies man nekā visi pārējie, tāpēc mūsu starpā nodibinājās īpaši cieša draudzība, mēs katru brīvo brīdi pavadījām kopā. Viņam piemita tas, kā man pašam trūka, un tāpēc viņš man ļoti patika. Maniem pasākumiem parasti bija nosliece uz fantastiku, kaut ko ārkārtēju, efektīgu, turpretī viņš ar parasto mehāniskā darba precizitāti un rūpību piešķīra maniem paviršajiem, mirklīgajiem nodomiem mērķtiecību. Meierleins tikpat piesardzīgi atturējās pieskarties manam noslēpumam kā pārējie, lai gan viņa attapībai un novērošanas spējām tas jau sen vairs nevarēja būt noslēpums. Viņš nekad nelika noprast, ka zina, tomēr centās mani atturēt no vieglprātīgas naudas tērēšanas un ietekmīgi pievērst manu uzmanību kaut kam šķietami patīkamam un noderīgam; es lepojos, ka varu draudzēties ar tik saprātīgu zēnu. Vienīgi par savu paša labumu viņš rūpējās vēl centīgāk nekā pārējie, neapmierinādamies ar to, ko sniedza mana devīgā roka, bet ar vērā ņemamu apdomu padarīja mani par savu parādnieku, rūpīgi sakrādams no manis dabūtās naudas nelielu summu, no kuras, ja tobrīd nevarēju piekļūt pie savas lādītes, izsniedza mazu aizdevumu, ko mēs tūlīt kopīgi notērējām un ko viņš ierakstīja skaisti iekārtotā burtnīcā, kuras lappuses bija ar pārskatāmiem iedalījumiem debetam un kredītam. Turklāt viņš prata mani iekārdināt ar daudziem niekiem, kādi puikām patīk, un to vērtību nekavējoties ierakstīja burtnīcā. Arī savu veiklību dažādās izdarībās viņš prata likt lietā kā pakalpīgs ļaunais gars, kas spēja un izpildīja visu, ko vēlējāmies, bet katru pakalpojumu atzīmēja manu parādu sarakstā ar dažādām sīkām naudas vienībām. Pastaigu reizēs viņš nemitīgi izaicināja, lai pārbaudu viņa veiklību.

— Vai trāpīšu ar šo akmentiņu tai nokaltušajā lapā? — viņš jautāja, un es atbildēju:

— Nevarēsi vis!

— Būsi man grasi parādā, ja trāpīšu, ar mieru?

— Jā! — Un viņš trāpīja un katrreiz par to pašu maksu uzdevumu sarežģīja, arī trīs reizes pēc kārtas nekad nekļūdīdamies. Pēc tam ierakstīja vinnēto summu savā burtnīcā ar tik mīlīgi jaukiem cipariem, ka man, tos uzlūkojot, aiz labpatikas bija skaļi jāsmejas* Viņš turpretī nopietni aizrādīja, ka te neesot nekā smieklīga, lai es apdomājot, ka man vajadzēšot reiz arī norēķināties un ka viņa burtnīcai esot likumīga dokumenta nozīme jebkura darījumu cilvēka acīs. Un viņš no jauna mudināja slēgt derības, piemēram, uz kura no stabiem nosēdīsies putns, cik zemu nākamo reizi nolieksies vējā šūpotā koka galotne, piektais vai sestais vilnis ezerā būs pats lielākais, kas uzšļāks krastmalā. Ja dažreiz nejauši derības vinnēju es, tad burtnīcas lappusē ar uzrakstu «kredīts» viņš, kā svarīgu darbu darīdams, nopietni ierakstīja kādu sīku skaitli, kas savā pamestībā izskatījās tik nožēlojams, ka man atkal paspruka smiekli, turpretī viņam tas bija iegansts kādam svarīgam norādījumam. Meierleins cītīgi centās mani pārliecināt, ka parādi ir goda lieta, un kādu dienu, kad vasara jau gāja uz beigām, viņš mani pārsteidza ar ziņu, ka esot izdarījis «galīgu aprēķinu», un parādīja rēķinu par vairākiem guldeņiem, dažiem kreiceriem un feniņiem, aizrādīdams, ka nu piederētos padomāt par to, lai parādu atmaksātu, jo viņš esot nodomājis par saviem ietaupījumiem iegādāties kādu interesantu grāmatu. Tomēr nākošajās divās nedēļās viņš par to vairs neieminējās un atvēra jaunu rēķinu, kam pievērsās ar vēl lielāku nopietnību, un viņa izturēšanās kļuva savāda. Nevarētu teikt, ka viņš būtu nelaipns, taču mūsu saskarē bija zudusi senākā jautrība un dabiskums. Mani tas satrieca, bet Meierleins nelikās gar to ne zinis, viņu pašu bija pārņēmusi elēģiska noskaņa — apmēram tāda varēja būt Ābramam, kad viņš domāja ejam ar savu dēlu Izaku uz pēdējo šķiršanās vietu. Pēc kāda laika Meierleins atkārtoja atgādinājumu, šoreiz visai noteikti, nevis nelaipni, bet ar tādām kā skumjām, tēvišķīgi norūpējies. Tagad es iztrūkos un, juzdamies gaužām nomākts, apsolīju visu nokārtot. Tomēr nespēju sadūšoties, lai izņemtu no lādītes tik lielu summu, un pietrūka drosmes arī parastai sīkai izlaupīšanai. Tikai tagad man kļuva pilnīgi skaidrs, kādā stāvoklī esmu nonācis; nomākts un noskumis nezināju, kur likties, nemaz nedrīkstēju domāt, kas tagad notiks. Es jutu pret draugu satraucošu atkarības apziņu, viņš mani nomāca, ja bija klāt, un, ja viņa nebija, tāpat jutos nelāgi, jo mani nemitīgi vilka pie viņa, lai nepaliktu vienatnē un varbūt rastu izdevību atzīties visā; cerēju, ka viņa saprāts un iejūtība palīdzētu rast padomu un mierinājumu. Taču viņš sargājās man šādu izdevību sagādāt, kļuva arvien atturīgāks sarunās un beigās vispār izvairījās no manis, uzmeklēdams, tikai lai īsos, gandrīz naidīgos vārdos atkārtotu savu prasību. Viņš, liekas, nojauta, kādas briesmas man draud, un tāpēc bija norūpējies, lai pasargātu savu ilgi un rūpīgi kopto lolojumu. Un viņam bija taisnība. Apmēram ap šo laiku kāds paziņa — gan ar lielu novēlošanos — pievērsa mātes uzmanību man, un beidzot viņa dabūja zināt par manu līdzšinējo ārpusmājas uzvedību; galvenie ziņotāji, liekas, bija mani bijušie draugi, kas jau agrāk bija novērsušies, iekams mani bija sagrābusi izmisīgā nomāktība.

Kādu dienu, kad es stāvēju pie loga un raudzījos uz saules apspīdētajiem jumtiem, kalniem, debesīm, tiekdamies kaut uz bridi atgūt dvēseles mieru, neskatīties uz pārmetuma pilnajām istabas sienām, māmiņa mani pasauca balsī, kas skanēja visai neparasti; es pagriezos — viņa stāvēja pie galda, bet uz tā atvērtā lādīte, kura bija divas vai trīs sidraba monētas.

Viņa stingri un reizē skumji pavērās manī un tad teica:

— Paskaties šai lādītē!

Es pametu acis uz to pusi un pirmo reizi pēc ilga laika ieraudzīju labi zināmo izlaupītās lādītes iekšpusi. Tā pārmetoši rēgojās man pretī.

— Tātad tā ir taisnība, — māmiņa turpināja, — kas man bija jādzird un kas tagad apstiprinās, ka esmu savā bezrūpīgajā paļāvībā un ticībā, ka man ir godīgs un labs bērns, tik nežēlīgi vīlusies?

Nespēju izteikt ne vārda, novērsies raudzījos kaut kur kaktā; nelaimes un iznīcības apziņa dedzināja mani tik neizturami, tik mokoši, kā tas var gadīties tikai garā un sarežģītā cilvēka mūžā; bet tumšajos mākoņos jau pazibēja cerīga samierināšanās un atbrīvošanās dzirkstīte. Māmiņas skaidrais skatiens bija atklājis manu stāvokli un sāka izkliedēt mokošos murgus, kas mani māca nost, viņas bargās acis darīja brīnumu, atbrīvoja mani no ciešanām, un šai brīdī mana sirds bija pārpilna mīlestības pret māti, mīlestības, kas, pie-strāvodama manu nomāktību, pārvērta to svētlaimīgā pacilātībā, kaut arī māmiņa raudzījās manī tikpat skumji un bargi kā iepriekš. Mans nodarījums bija skāris pašu jūtīgāko stīgu, viņas dzīvības nervu, — pirmkārt, viņas reliģiskajā taisnības izjūtā dzimušo bērnišķīgi aklo uzticību un, otrkārt, tikpat fanātisko taupības garu, kas atbilda allaž nemainīgajam dzīves iztikas jautājumam. Naudas izskats viņai bija vienaldzīgs, viņa netīksminājās ap to un nekad bez vajadzības nepārbaudīja, taču katrs guldenis, kad viņa to ņēma rokā, lai apmainītu pret dienišķo maizi, bija tikpat kā svēts likteņa simbols. Tāpēc mans nodarījums tagad modināja viņas sirdī daudz smagākas rūpes nekā tad^ ja es būtu kā citādi nogrēkojies. Ka par visu vari vēlēdamās sevi pārliecināt, ka tā nav taisnība, ka nekas tamlīdzīgs nav noticis, viņa bez steigas, skaidri un saprotami uzskaitīja visu, ko biju nozied&ies, un tad vēlreiz jautāja:

— Vai tiešām tā ir taisnība? Atbildi!

Ar grūtībām izgrūdu aprautu «jā» un ļāvu vaļu asarām —* klusiņām, jo jutos kā atbrīvots un gandrīz vai laimīgs.

Māmiņa, dziļi satraukta, staigāja šurp un turp pa istabu, tad teica:

— Nevaru iedomāties, kas notiks, ja tu stingri un cieši neapņemsies laboties! — un ielika lādīti atpakaļ savā rakstāmgaldā un tās atslēgu parastajā vietā.

— Redzi, — viņa turpināja, — es neesmu pārliecināta, vai pēc tam, kad tu būtu izdevis savu atlikušo naudu, tu neķertos arī pie manas, ar kuru man jāapietas tik taupīgi, tas varētu būt, bet man nav iespējams to noslēgt no tevis. Tāpēc atstāju atslēgu turpat, kur līdz šim, man jāpaļaujas uz tevi, ka tu labprātīgi labosies, jo citādi nelīdzēs nekas, un būtu gluži vienalga, vai mēs abi mazliet agrāk vai vēlāk kļūtu nelaimīgi.

Tieši tad sākās vienu nedēļu garš skolas brīvlaiks; es pēc paša vēlēšanās nekur no mājām negāju laukā, ielūkojos visos kaktos un nostūros, kur no jauna atradu senāko dienu klusumu un dziedinošo sirdsmieru. Klimtu noskumis un rāms, vēl jo vairāk tāpēc, ka māmiņa, kā bijusi, tā palika nopietna, gāja un nāca, bet nerunāja vairs ar mani kā senāk draudzīgi, atklāti. It īpaši skumji bija ēdienu reizēs, kad sēdējām pie mūsu mazā ēdamgalda, un es neuzdrīkstējos neko bilst un arī nevēlējos šīs skumjas kliedēt, man tās pat likās tīkamas, bet māmiņa sēdēja, iegrimusi domās, un laiku pa laikam smagi nopūtās.

Piecpadsmitā nodaļa KLUSUMS UN MIERS. MANS PIRMAIS IENAIDNIEKS UN VIŅA BOJĀEJĀ

Un tā es nekustējos no mājām laukā, nekas mani nevilināja kaut kur aiziet vai tikties ar draugiem. Retu reizi pavēroju pa logu, kas notiek uz ielas, bet tūlīt arī novērsos, kā iztrūcies, ka baismīgā pagātne varētu iespraukties no āra. Starp manas sabrukušās labklājības drupām un atmiņām atradās liela krāsu kaste ar īstām, labām krāsām, nevis cietajiem ķieģelīšiem, kādus mēdz krāsu vietā dot zēniem.

Biju jau no Meierleina dabūjis zināt, ka šīs krāsas rievaja ar otiņu urbināt, bet iemaisīt trauciņos ar ūdeni. Tā varēj iegūt bagatīgas, suligas krāsas; sāku mēģināt un iemācījos tās jaukt. It īpaši mani iepriecināja atklājums, ka no dzeltenā un zilā iespējams iegūt visdažādāko nokrāsu zaļo; dabūju arī violetos un brūnos toņus. Jau sen ar apbrīnu vēroju mūsu istabā kādu vecu e]|as gleznu — vakars, debesis; it īpaši netveramā dzeltenā pāreja uz zilo, šo krāsu vienmē-rība un maigums mani valdzināja, tāpat arī koku lapotne — viss likās neiedomājami pārsteidzošs. Kaut arī glezna bija tikai visai viduvējs darbs, manās acīs tā bija apbrīnas vērta, jo es skatīju meistarīgi atveidotu labi pazīstamo dabā. Uzrāpies uz krēsla, stundām ilgi stāvēju pie ainavas un nenolaidu acu no neierobežotā debesu plašuma, no koku bezgalīgi virmojošās lapotnes, līdz kādu dienu pēkšņi apņēmos gleznu ar savām ūdens krāsām nokopēt, kas gan neliecina par manu spēju novērtēt objektīvi savu varēšanu. Noliku gleznu uz galda, piestiprināju pie dēļa papīra lapu un saliku sev visapkārt vecas bļodiņas un šķīvīšus, jo lauskas mūsmājās nebija atrodamas. Tā es vairākas dienas sviedriem vaigā noņēmos ap šo uzdevumu, taču jutos laimīgs par tik nozīmīgu un laikietilpīgu darbu. No agra rīta līdz krēslas stundai sēdēju pie tā, man tikko atlika laiks paēst. Miers, ko pauda šī vienkāršā, bet ar izjūtu gleznotā ainava, pildīja manu sirdi un, liekas, atspoguļodamies manā sejā, pārņēma arī māmiņu, kas sēdēja pie loga un šuva. Es nemanīju, cik oriģināls ir tāls no dabas, un vēl jo mazāk manīju dziļo bezdibeni, kas to šķīra no mans kopijas. Tas bija bezveidīgu, pūkainu traipu sablīvējums, kur pilnīgai zīmēšanas pamatlikumu nezināšanai pievienojās vēl nemākulīga apiešanās ar krāsām; taču, ja kopiju pa labu gabalu salīdzina ar eļļas gleznu, tad vēl Šobaltdien var samanīt zināmu līdzību. īsi sakot, biju apmierināts ar savu nodarbību, dažreiz aizrāvies pat sāku kā senāk dziedāt, taču iztrūcies apklusu. Tomēr aizmirsos arvien biežāk un lāgiem paklusu dungāju. Tāpat kā sniegpulkstenīši pavasarī paspraucas, tā dažs māmiņas teikts sirsnīgs vārds atskanēja saltajā klusumā, un, kad ainava bija gatava, es jutos atkal kā senāk, atguvis māmiņas uzticību. Tieši tobrīd, kad ņēmu lapu nost no dēļa, pie durvīm kāds klauvēja un pār slieksni svinīgi pārkāpa Meier-leins; nolicis cepuri uz krēsla, viņš sameklēja savu burtnf-ciņu, nokremšļojās un noturēja māmiņai veselu runu, pieklājīgiem vārdiem mani apsūdzēdams un lūgdams Lē kundzi izpildīt manas saistības, jo viņam būtu žēl, ja mums rastos nepatikšanas. To sakot, puišelis sniedza savu neiztrūkstošo burtnīcu un laipni lūdza iepazīties ar tās saturu. Māmiņa pavērās viņā ieplestām acīm, tad manī, tad burtnīciņā un teica:

— Kas nu atkal? Tātad esi sataisījis arī parādus? Arvien labāk, lieliski esat darbojušies! — viņa pārlaida acis rūpīgi sazīmētajiem cipariem, bet Meierleins vienā laidā skaidroja:

— Viss ir labākajā kārtībā, Lē kundze! Šo papildu posw teni esmu ar mieru svītrot, ja vien samaksāsiet galveno rēķinu.

Viņa sarūgtināta iesmējās.

— Ai, ai! Tad tā gan? Aprunāsimies vispirms ar taviem vecākiem, kreditora kungs! Kā tad šie parādiņi īstenībā cēlušies, es gribētu zināt?

Tad puisis lepni izslējās un teica:

— Es lūgtu bez aizrādījumiem! Viss ir likumīgā kārtībā^

Māmiņa, redzēdama, ka stāvu apstulbis, no jauna satriekta

un nomākts, man stingri noprasīja:

— Vai esi zēnam parādā? Un kā tas notika? Atbildi!

Apjucis nomurmināja «jā» un šo to paskaidroju, kā esmu

ticis parādniekos. Tad māmiņai pietrūka pacietības, un viņa lika Meierleinam taisīties, ka tiek ar visu burtnīcu prom, viņš, pametis vēl draudīgu skatienu uz mani, nekaunīgi vaibstīdamies, pazuda. Tad māmiņa ņēmās mani sīki iztaujāt un sadusmojās ne pa jokam; zēns vienmēr bija viņai licies godīgs un krietns, ne mazākās aizdomas nevarēja rasties, uz kādiem pārkāpumiem viņš ir spējīgs. Izmantodama gadījumu, viņa pamatīgi iedziļinājās visā notikušajā, pārliecinoši izskaidroja, tikai ne vairs barga un nosodoša tiesneša garā, bet kā mīloša māte, saprotošs draugs, kas visu piedevis. Un tagad viss bija labi.

Tomēr ne viss. Kad pēc brīvdienām atkal ierados skolā, ievēroju, ka vairāki skolnieki, sapulcējušies ap Meierleinu, sabāzuši kopā galvas, smīkņādami noraugās uz mani. Nojautu kaut ko nelabu, un tiešām, tiklīdz beidzās pirmā stunda, kurā mācīja pats direktors, mans kreditors ar burt-nīciņu rokā godbijīgi piegāja pie viņa un veikli plūstošiem vārdiem cēla apsūdzību pret mani. Klase saspringa un klausījās, baidīdamās palaist kaut ko garām, es sēdēju kā uz karstām oglēm. Direktors bija manāmi pārsteigts, pāršķirstīja burtnīcu un sāka mūs pratināt, bet Meierleins centās tūlīt pat sarunu vadīt pats. Direktors lika viņam apklust un aicināja runāt mani. Labprāt būtu visu noklusējis, nomurmināju tikai pāris nožēlojamu paskaidrojumu, taču direktors pēkšņi iesaucās:

— Pietiek, abi esat labi un tiksiet sodītil — Tad, piegājis pie klases žurnāla, ielika mums katram uzvedībā pa apaļam divniekam.

— Bet direktora kungs... — apjucis uzsāka Meierleins.

— Klusu! — direktors uzsauca un, paņēmis liktenīgo burtnīcu, saplēsa sīkās driskās. — Ja tu šo pašu brīdi neapklusīsi un vēlreiz kaut kas tamlīdzīgs notiks, tad ieslēgšu jūs karcerī un tiksiet nosodīti kā nelieši! Vācies!

Vienā no nākošajām stundām es aizsūtīju savam ienaidniekam zīmīti ar solījumu, ka pamazām deldēšu savu parādu un samaksāšu katru kreiceri, ko man, sākot ar šodienu, izdosies ietaupīt. Saritinājis zīmīti, nosūtīju pa solapakšu viņam un saņēmu atbildi: «Vai nu tūlīt visu, vai neko!» Pēc stundām, tiklīdz skolotājs bija aizgājis, mans ļaunais dēmons jau gaidīja mani pie durvīm ar veselu baru ziņkāru zēnu; tiklīdz grasījos iziet laukā, viņš nostājās man ceļā un skaļi sauca:

— Paskatieties uz šo krāpnieku! Visu vasaru viņš zaga naudu un no manis iedzīvojās piecos guldeņos trīsdesmit kreiceros! Apskatiet viņu labi, šo puisīti!

— Tad nu gan pamatīgs blēdis tas mūsu Zaļais Hein-rihs! — atskanēja balsis; aiz kauna svilstošiem vaigiem es saucu:

— Tu pats esi melis un krāpnieks!

Tomēr man neizdevās pārkliegt pūli, kādi pieci seši zeņķi, kas pastāvīgi meklēja upuri savām ļaundarībām, piebiedrojās Meierleinam, visi sekoja man līdz pašai mājai apsaukādami un draudēdami. LJn kopš tā laika šādi izlēcieni atkārtojās katru dienu, Meierleins savervēja sev domubiedrus pret mani, un, lai kur es gāju, visur dzirdēju skanam naidīgus vārdus. No manas platības vairs nebija ne miņas, es atkal kustējos truli un neveikli, tas deva maniem sekotājiem jaunu ieganstu zobgalībām, līdz viņiem beidzot apnika. Visi šie puiši bija vai nu jau paguvuši kaut ko nelāgu pastrādāt, vai arī gaidīja tam izdevību. Savādi, ka Meierleins ar savu saprātu un uzcītību nebiedrojās ar līdzīga rakstura zēniem, bet allaž bija redzams vieglprātīgu, pārgalvīgu vai arī tādu kā es — ģeķīgu puiku sabiedrībā. Starp mana vecuma zēniem atradās arī saprātīgi, mierīgi, kas neattaisnoja manus vajātājus, neatzina viņu naidu un nicinošo izturēšanos pret mani, vairākkārt arī pasargāja mani no uzbrukumiem, tāpēc ne vienam vien, kurus agrāk tikpat kā nebiju ievērojis, tagad

no visas sirds jutos pateicīgs. Beigas Meierleins palika gandrīz vai vienatnē ar savām dusmām, kas tāpēc gan kļuva vēl nevaldāmākas, vēl kaismīgākas, un tāpat arī manī apdzisa jebkāda nojausma par iespēju izlīgt. Satiekoties es centos uz viņu neskatīties un klusēdams gāju tālāk, viņš savukārt meta man sejā indes pilnus lamuvārdus, ja neviena nebija tuvumā vai tie bija sveši ļaudis, turpretī, ja bija citi klāt, viņš to pašu noburkšķēja paklusu, tā ka dzirdēju tikai es. Mans naids tagad bija iededzies laikam tikpat liels kā viņam, tikai es vairījos no viņa un baidījos tā brīža, kad mums būs jānoslēdz rēķini. Tā pagāja vesels gads, un atkal pienāca rudens ar lielām militārām galanodarbībām. Mēs vienmēr ar nepacietību gaidījām šo dienu, jo tad drīkstējām šaut pēc sirds patikas. Taču mani visu sajūsma atstāja vienaldzīgu, jo arī mans ienaidnieks piedalījās apmācībās un tagad biežāk iznāca ar viņu sastapties, šoreiz mēs tikām sadalīti divās daļās, vienai vajadzēja aizņemt kādu mežiem apaugušu augstienes stāvo virsotni, otrai, pārejot upi, apiet kalnu un to ieņemt. Es biju iedalīts otrajā daļa, mans ienaidnieks tajā, kurai jāaizstāvas. Jau visu iepriekšējo nedēļu mēs būvējām nelielu priekštilta nocietinājumu, tēsām vieglus mietus žogam, dzinām zemē, kamēr daži namdari cēla seklajam ūdenim pāri tiltu. Tad saskaņā ar mūsu augstakas komandējošās pavēlniecības plānu mēs ar mūsu lielgabalu ieņēmām pāreju un, neatlaidīgi uzbrukdami, spiedām pretinieku pa kalna nogāzi augšup. Galvenie spēki kāpa pa spirālveidīgo braucamo ceļu augšā, bet neliela tālu izstiepusies strēlnieku ķēde lauzās caur krūmiem un pa galvu pa kaklu traucās uz priekšu. Te piedalīties bija lielākais prieks, bet liels arī satraukums. Daži virzījās uz priekšu līšus, ienaidniekam pēc noteikuma vajadzēja atkāpties, taču tas neparko negribēja padoties, šāvieni tika raidīti turpat vai seja, un ne viens vien slauķis, ko kaujas karstumā aizmirsa izņemt, ielingoja kokos, tikai aiz likteņa labvēlības pret mūsu jaunību nenotika nekādi nopietni negadījumi; vecajam feldfēbelim, kas mūs uzraudzīja, vajadzēja, sulīgi lādoties, laist darbā savu spieķi, lai kaut cik saglabātu disciplīnu. Es atrados šīs ķēdes pašā ārējā malā, biedru priecīgais satraukums mani neskāra, es mehāniski virzījos uz priekšu, laiku pa laikam mierīgi un melanholiski izšaudams un no jauna pielādēdams šauteni. Drīz vien biju no pārējiem atšķīries un atrados pie kādas nepazīstamas aizas nogāzes; aizas dziļumā pletās vecs egļu mežs un burbuļoja strautiņš. Debesis aizsedza mākoņi, apkārtni bija apņēmusi drūmi sērīga noskaņa;

šaudīšanās un bungu rīboņa, kas atskanēja no tālienes, vēl vairāk padziļināja lielo klusumu ap mani, es stāvēju, nekustīgi atspiedies pret šauteni, atpūtos, mani bija pārņēmusi savāda noskaņa, kad gribas raudāt, gribas, par spīti visam, kaut ko paveikt, — šāda noskaņa varenās dabas klēpī mani sagrāba bieži, tādos brīžos izskan dzīves nomākto prasība pēc laimes. Te izdzirdu tuvumā soļus, un vientuļajā nostūrī pa klinšaino taku tuvojās mans ienaidnieks; mana sirds sāka nevaldāmi dauzīties; viņa acis iedzēlās manī, un tūlīt viņš arī raidīja šāvienu — tik tuvu, ka daži karsti pulvera graudiņi man trāpīja sejā. Es stāvēju nekustīgi un cieši raudzījos viņā; viņš steigšus pielādēja no jauna, — es joprojām nenovērsu skatienu, un tas viņu, allaž tik saprātīgu, mulsināja, mana šķietamā labsirdība un muļķība viņu kaitināja tā, ka viņš bija gatavs man šaut tieši sejā; pienācis klāt, viņš sāka mērķēt, un tobrīd es, palaidis vaļā šauteni, metos viņam virsū un atbruņoju. Un tad arī, cieši saķērušies, turpat vai ceturtdaļstundu cīnījāmies uz dzīvību un nāvi, cīnījāmies klusi un nikni, reizēm viens, reizēm otrs gūdami virsroku. Viņš bija izveicīgs kā meža kaķis un lietoja veiklus paņēmienus, lai nogāztu mani, lika kāju priekšā, spieda ar īkšķi aiz auss, centās trāpīt pa deniņiem un koda rokā; es būtu desmitiem reižu gulējis sakauts, ja mani nebūtu sagrābis izmisīgs niknums, kas līdzēja noturēties. Ar nāvējošu kampienu ieķēries viņā, es laiku pa laikam gāzu ar dūri sejā; acis man bija asaru pilnas, un esmu cieši pārliecināts, ka tik mokošas dvēseles sāpes nekad man nenāksies vairs piedzīvot, lai arī cik garu mūžu nodzīvošu un kādas grūtības pieredzēšu. Beidzot, paslīdējuši uz gludajām skujām, kas sedza zemi, mēs nogāzāmies, viņš pakrita zem manis un tā atsitās ar pakausi pret priedes sakni, ka uz brīdi palika nekustīgi guļam un palaida rokas vaļā. Bez kavēšanās pielēcu kājās, viņš darīja to pašu; viens otru neuzlūkodami, katrs satvērām savu šauteni un pametām baismīgo vietu. Es jutos kā salauzts, pazemots, apgānīts pēc naidīgās cīņas ar savu kādreizējo draugu.

Kopš šī brīža mēs nekad vairs nesatikāmies, jādomā, ka viņš, vērojot manu izmisīgo apņēmību, bija sapratis, ka visumā tomēr neesmu tāds, kā viņš iztēlojies, un izvairījās no jebkuras saskares. Tomēr mūsu strīds bija palicis neizšķirts un naids gruzda joprojām, jā, pat pieņēmās spēkā, kaut arī turpmākajos gados redzējāmies reti. Taču katra tāda reize lika naidam uzliesmot no jauna. Jau viņa izskats vien neatkarīgi no mūsu sanīšanās iemesla man bija nepanesams,

būtu to labprāt uz visiem laikiem izdzēsis no atmiņas; mani nebija ne miņas no tās maigās smeldzes, kas parasti mēdz remdināt netīksmi, uzlūkojot par ienaidnieku kļuvušo draugu; es jutu vienīgi pretīgumu un zināju, ka viņš uz visiem laikiem paliks mans jaunības ienaidnieks, kā citkārt jaunības draugi mēdz uz mūžu saglabāt draudzības jūtas. Jādomā, ka viņš, ieraugot mani, juta to pašu, turklāt vēl pats mūsu naida iemesls — gadījums ar parāda burtnīcu neļāva viņam neko aizmirst. Viņš bija iesaistījies darbā kādā tirdzniecības uzņēmumā, kur paguva savas savdabīgās spējas izkopt līdz pilnībai, bija ļoti noderīgs, gudrs, daudzsološs; ieguvis sava priekšnieka — veikla un apsviedīga komersanta labvēlību, īsi sakot, jutās laimīgs un cerīgi raudzījās nākotnē, kad uzsāks darboties patstāvīgi. Tāpēc varu iedomāties, ka smagā vilšanās, ko pieredzēja viņa mēģinājums pusaudža gados noslēgt izdevīgu darījumu, bija viņam tikpat sāpīgs un neaizmirstams pārdzīvojums kā bērnam ar dzejnieka vai mākslinieka noslieci, kad jāpiedzīvo citu izsmiekls par vientiesīgajiem, naivajiem mēģinājumiem.

Mēs bijām jau iesvētīti, viņš bija apmēram astoņpadsmit, es sešpadsmit gadus vecs, sākām jau kļūt patstāvīgāki un iepazīt dzīvi un cilvēkus. Satiekoties ļaudīs, mēs vairījāmies viens otru uzlūkot, bet mēs arī neslēpām no draugiem savu naidu, kas draudēja jo bīstamāk izvērsties plašumā tāpēc, ka mums katram bija draugi, kuri atbilda mūsu būtībai, raksturam, tātad piemērota augsne tālākam naida uzliesmojumam. Un es ar bažām raudzījos nākotnē — kā mēs visu mūžu dzīvosim tik mazā pilsētā kā šī? Tomēr manas rūpes bija veltīgas, jo kāds skumjš gadījums darīja mūsu naidam galu. Mana ienaidnieka tēvs bija nopircis vecu, dīvaini celtu māju, kas senāk bijusi kāda muižnieka pilsētas mītne, virs tās pacēlās liels tornis. Eku pārbūvēja no augšas līdz lejai, piemērojot dzīvojamai mājai. Meierleinam tas bija laimes pārpilns laiks, jo ne vien pats pirkums bija izdevīgs tirdzniecisks darījums, bet radās arī iespēja pierādīt savu prasmi un talantu. Katru brīvo brīdi viņš pavadīja starp namdariem, palīdzēja, daudzus darbus pārņēma pilnīgi, lai, aizstājot strādniekus, ietaupītu. Ceļā uz darbu man vajadzēja katru dienu iet šai mājai garām, un katrreiz redzēju viņu starp pulksten divpadsmitiem un vieniem, kad strādnieki atpūtās, un arī vakaros ar krāsu spainīti vai āmuru rokā kādā logā vai uz stalažām. Kopš skolas laika viņš nebija gandrīz nemaz audzis un, rosoties gar varenajiem mūriem, izskatījās visai ērmīgs; man neviļus gribējās smieties, es gandrīz vai būtu izjutis simpātijas, redzot viņu tik ener-ģisku un uzcītīgu, ja viņš reiz, izmantodams izdevību, nebūtu nošļakstījis uz mani pilnu otu ar kaļķa javu.

Kādreiz, kad biju jau diezgan tuvu piegājis pie šīs mājas, mana laimīgā zvaigzne pavērsa manus soļus prom pa kādu šķērsielu; kad pēc brīža atkal atgriezos galvenajā ielā, ieraudzīju daudzus iztrūkušos cilvēkus nākam no šīs mājas puses, visi skaļi kaut ko sprieda un vaimanāja. Strādnieki, kam bija uzdots noņemt no torņa smailes vecu vēj rādītāju, paskaidrojuši, ka tad esot nepieciešams uzcelt pamatīgas stalažas. Meierleins, kurš pašapzinīgi ķērās pie jebkura darba, gribēdams ietaupīt izdevumus un pa pusdienas laiku visā klusībā vējrādītāju noņemt, bija uzkāpis uz stāvā, augstā jumta, nogāzies un patlaban gulēja sakropļots un beigts uz bruģa.

Šī vēsts mani dziļi satrieca, šausmu sagrābts, es steigšus devos tālāk, mani satrauca gadījums pats, bet, lai arī cik es rokos atmiņās, nespēju sameklēt neko tādu, kas būtu sirdī modinājis nožēlu vai žēlumu. Manas domas joprojām bija tumšas un drūmas, taču sirds dziļumos, kas nav pakļauti prātam, es jutos līksms un brīvs. Būtu es redzējis viņu ciešam vai ari viņa līķi, esmu pārliecināts, ka justu ir līdzjūtību, ir nožēlu, bet vārds bez tēla, apziņa, ka pēkšņi vairs nav ienaidnieka, sniedza man tikai samierināšanos — samierināšanos bez skumjām, bez mīlestības, tikai ar apmierinātu atriebības kāri. Tiesa, attapies es aši saliku vārdus nesakarīgai, samākslotai lūgšanai, kurā lūdzu piedošanu, lūdzu, lai man piešķir līdzjūtību, lai varu aizmirst ienaidu, bet iekšēji smaidīju par sevi — un vēl šodien, kad pagājis daudz gadu, baidos, ka mana novēlojusies cenšanās just līdzi nelaimīgajam ir drīzāk saprāta, nevis sirds diktēta, tik dziļi ir laidis saknes naids.

Sešpadsmitā nodaļa NEATTAPĪGIE AUDZINĀTĀJI, NELDZĪGIE AUDZĒKŅI

Atgriežoties vēlreiz pie pēdējiem skolas gadiem, nevaru apgalvot, ka tie bijuši gaiši un laimīgi. Apgūstamo priekšmetu loks bija paplašinājies, prasības kļuvušas stingrākas, man radās neskaidra sajūta, ka runa ir par kaut ko svarīgu un skaistu, un ari tieksme šo sajūtu apmierināt. Bet man nekad nebija skaidrs, kur beidzas viena zināšanu pakāpe.

kur sākas otra, un reizēm tās vispār paslīdēja garām. Galvenais neveiksmju cēlonis bija meklējams pašas skolas pārejas stadijā. Vecā skolotāju paaudze, proti, vietējā baznīcā nenodarbinātie teologi, kas aiz patikas vai nepieciešamības bija paraduši uzņemties visdažādāko mācību priekšmetu pasniegšanu, strādāja vienkop ar jaunajiem speciālo izglītību baudījušiem pedagogiem, tāpēc nevarēja rasties vienmērīgs, saskaņots mācību darbs. Teologi vadījās pēc iesīkstējušiem paradumiem un pašu garastāvokļa, ja iedomājās, novirzījās no temata un izturējās drīzāk kā diletanti, turpretī skolotāji profesionāļi izmantoja visdažādākās metodes un veidus, kas praksē vēl nebija pārbaudīti. Tas viss bija par pamatu galvenajai nelaimei — nevienmērīgai un neprasmīgai attieksmei pret audzēkņiem, kura pavēra iespēju neiedomājamiem pārsteigumiem un katastrofām, kam par upuri krita te skolotājs, te skolnieks.

Mūsu skolā par skolotāju strādāja godīgs labas gribas cilvēks dīvainu, vārgulīgu ārieni, tikai bez jebkādas pieredzes saskarē ar bērniem. Viņš bija drosmīgi devies cīņā, kas ienesa pārvērtību daudzās jomās, it īpaši skolu dzīvē, pēc pilsētas konservatīvo iedzīvotāju domām, viņš bija pārliecināts liberālis. Mēs, puikas, uzskatījām sevi visi par aristokrātiem, izņemot tos, kuru vecāki dzīvoja uz laukiem. Arī es, kurš pēc savas izcelsmes tāpat biju laucinieks, kaut arī dzimis pilsētā, vilku to pašu dziesmiņu un bērnišķīgā neizpratnē lepojos, ka varu sevi uzskatīt par pilsētas aristokrātu. Māmiņa nekad ar mani par politiku nerunāja, bet neviena cita no tuvu stāvošajiem, ko ņemt par paraugu un kas varētu manus nenoteiktos uzskatus ievadīt pareizā gultnē, man nebija. Zināju tikai, ka jaunā radikālā valdība likusi nojaukt dažus vecos torņus, aizmūrēt pilsētas mūrī ejas un alas, kas bija mūsu iemīļotas uzturēšanās vietas, un ka šī valdība sastāvēja no ienīstajiem lauciniekiem un iznireļiem. Ja vēl būtu dzīvs mans tēvs, kurš arī bija tiem pieskaitāms, nav šaubu, ka tad es būtu kļuvis par pārliecinātu liberālu cilvēciņu.

Drīz pēc tam, kad skolās sākās darbs pēc jaunām programmām un neattapīgais skolotājs apmierināts un priecīgs ķērās pie saviem pienākumiem, viens no skolniekiem, ievērojama pilsētnieka — visa jaunā pretinieka dēls, augstprātīgi pavēstīja, ka skolotājs esot zvērējis mūs, aristokrātu bērnus, savaldīt ar dzelzs disciplīnu. Viņš it kā esot kādās viesībās brīdināts, ka viņam būšot darīšanas ar senu dzimtu izlutinātiem, pārgalvīgiem pilsētas bērniem, bet skolotājs īpgalvojis, ka gan jau zināšot, kā tikt ar puišeļiem galā. Šāda veida baumas — jadoma, ar pieaugušo līdzdalību — izplatījās daudzo neapdomīgo skolnieku vidū un tūlīt pat sāka iedarboties. Mēs pieņēmām izaicinājumu. Pārgalvīgākie visi kā viens nolēma sparoties pretī un izaicināja uz nelielām sadursmēm. Tas viņu samulsināja, viņš neapvaldīja uzbrucējus ar zobgalīgu un rāmu, pārliecinošu apņēmību, bet nekavējoties izmantoja galvenos spēkus, atklādams uguni ar pašu smagāko ieroci, par jebkuru mazāko nodarījumu, pat nejaušu pārkāpumu bez apdoma pārmācīdams ar pašiem bargākajiem un ietekmīgākajiem sodiem, kādi bija viņa varā un kādus mēdza lietot tikai ārkārtējos gadījumos. Līdz ar to viņa sodi mūsu acīs zaudēja nozīmi, jo mums bija sava pieredze, vērtējot samēru starp nodarījumu un sodu. Viņa sodi vairs neietekmēja un beidzot izvērtās par goda lietu, par moceklību. Stundās trokšņojām, cik jaudas, to darīja arī citās klasēs, kur vien vajātais parādījās. Tad viņš izdarīja jaunu aplamību: nejāva vis, pacietīgi nogaidot, satraukumam izlādēties, bet sāka katru skolnieku par niecīgāko pārkāpumu dzīt no klases laukā. Pietika ar kādu nevainīgu jautājumu, tīšām vai netīšām zemē nomestu priekšmetu, lai vainīgo izdzītu no klases. Mēs drīz vien ņēmām to vērā: nepagāja necik ilgs laiks, un viņa stundās sēdēja divi trīs no priekšzīmīgajiem, bet viss lielais bars aiz durvīm uzjautrinājās viņam pašam par postu. Ja būtu iejaukusies augstākā priekšniecība vai arī ja viņš, par spīti aizliegumam, kaut vienu vienīgu reizi būtu enerģiski sagrābis kādu no mums aiz matiem un, kā nākas, noslānījis, ar to pietiktu, lai iestātos miers. Bet tas nebija viņa raksturā; pirmā iespēja atkrita, jo priekšniecībā, kurai viņš bija tieši pakļauts, ietilpa aizgādņi, kam viņš nebija pa prātam, un tie, cik ilgi vien Iespējams, izlikās neko nemanām. Skolnieki mājās plātījās ar saviem nedarbiem un nepalaida garām izdevību attēlot nelaimīgo kā atbaidošu nejēgu. Pagātnē iesīkstējušie birģeri klausīdamies ar patiku atcerējās savu skolas laiku palaidnības; audzināti veco labo laiku pieredzē, ka skola ir vienīgi sava veida patvērums, kur viņu cienījamais lolojums, neapgrūtinot galvu, mierīgi nogaida, kamēr tiks pie dzimtās pilsētas privilēģijām un cunftes aizbildniecībā* labsirdīgi smaidīdami, viņi atbalstīja savu dēliņu uzvedību, dažkārt arī tieši pamudinādami. Lai gan attiecības ar skolotāju jau sen bija visā pilsētā zināmas, augstākai priekšniecībai to mēdza attēlot tā, it kā skolotājs pats būtu visā vainojams. Reizēm kāds tika atsūtīts un piedalījās stundā, lai pārbaudītu baumas, bet tad mēs sargājāmies kaut ko uzsākt, tāpat arī citu skolotāju stundās sēdējām divkārt rāmi. Nelaimīgais noderēja par zibeņnovedēju visam aplamajam, ar ko skola bija mūs apveltījusi. Tā viņš novilka turpat vai gadu, līdz beidzot tika uz laiku no darba atcelts. Viņš būtu labprāt pavisam aizgājis no skolas, jo bija cietusi veselība un viņš stipri novājēja, bet lielā ģimene prasīja ēst, un šis bija viņa amats. Tāpēc kādu dienu viņš no jauna uzsāka savu ērkšķaino ceļu cik vien iespējams pazemīgi un miermīlīgi, taču žēlastības nebija, viņu sagaidīja ar mežonīgu brēkšanu, vecās bezjēdzības sākās no jauna, pēc dažām dienām viņam vajadzēja pamest skolu pavisam.

Es ilgu laiku biju izturējies samērā atturīgi, tikai vienā mierā noskatījies neskaitāmās sadursmēs. Skolotājam nebiju nevienu pašu reizi nodarījis ko Jaunu, jo man bija pretīgi uzvesties necienīgi pret pieaugušo. Tikai kad sakās turpat vai visas klases dzīšana laukā, arī es mēģināju tikt ārā un panācu to vai nu ar kādu sīku palaidnību, vai izšmaucu citiem pa durvīm līdz, jo, pirmkārt, ārpusē valdīja jautrība un, otrkārt, ne par kādu naudu es negribētu, lai mani pieskaita pie tiem pāris nicināmiem, kas palika sēžam klasē. Toties, ticis laukā, trokšņoju uz nebēdu, palīdzēju plānot turpmāko darbību un pēc ilgās noslēgtības vientulībā Jāvu vaļu tik nevaldāmam priekam, ka nākošajā stundā, kad atkal sēdējām solos, mana sirds dauzījās kā negudra, trūka elpas. Varu apgalvot, ka mani aizrāva pats prieks, ļaunuma manī nebija nekāda. Slepenībā es drīzāk jutu līdz nabaga cilvēkam, tikai sargājos to izrādīt, lai nekļūtu smieklīgs. Gadījās, ka reiz satiku viņu vienu pašu ārpus pilsētas uz lauku ceļa, viņš laikam bija izgājis atpūsties; es neviļus godbijīgi pa-cēiu cepuri, kas viņu tā iepriecināja, ka viņš, sveicienu laipni atņemdams, mani uzlūkoja, kā žēlastību lūdzot, ciešanu pilnām acīm. Es jutos satriekts un nodomāju, ka visam jākļūst citādi. Tūlīt nākošajā dienā piegāju pie pašu nevaldāmāko zēnu bariņa, lai tos ietekmētu, pamodinātu viņos līdzjūtību, liktu padomāt, kas tiek darīts. Man bija pareiza nojauta, ka agri vai vēlu mani vārdi iedarbosies un noskaņa mainīsies. Patlaban viņi runāja par skolotāju, bija izgudrojuši nupat viņam jaunu iesauku, tā skanēja tik jocīgi, ka visi lielā sajūsmā smējās; iepriekš nodomātie vārdi man iesprūda kaklā, un es nevis izpildīju savu pienākumu, bet nodevu viņu, nodevu arī savu sirdsapziņu, atstāstīdams iepriekšējās dienas notikumu atbilstoši kompānijas pašreizējam noskaņojumam, to pacilādams vēl vairāk.

Pēc skolotāja atstādināšanas iestājās klusums, lielākie trokšņotāji un palaidņi jutās kā no laivas izmesti, pārtika no atmiņu pārcilāšanas un nezināja, kur likties. Kādu vakaru pēc skolas beigām es mierīgi gāju savu ceļu un jau tuvojos mājām, kad izdzirdu saucam:

— Zaļais Heinrih! Šurp!

Es atskatījos un ieraudzīju blakus ielā veselu baru, kas rosījās kā skudru pūznis, šķiet, zēniem bija kas padomā. Kad piegāju, man pateica, ka esot nodoms apciemot atlaisto skolotāju un sarīkot īstu nobeiguma izpriecu, mani aicināja līdz. Šāds pasākums man nebija pa prātam, es strikti atteicos un gāju prom. Tomēr ziņkāre mudināja mani sekot no tālienes, jo gribēju redzēt, kā viss beigsies. Bars devās uz priekšu, ielas ņudzēja vien, jo arī citu skolu skolnieki ap šo laiku bija piebiedrojušies, un drīz vien gājiens ar kādiem simt dažāda vecuma puikām virzījās tālāk. Namu durvīs sastājās cilvēki un vēroja pūli, es dzirdēju kādu vīru sakām:

— Nez kas tiem velna zeļļiem atkal aiz ādas? Nudien, tie ir tikpat sparīgi, kādi savā laikā bijām mēs! — Sie vārdi iezvēla man ausīs kā kara bungas, kājas pašas sāka nest prom, un pēc brīža es jau minu gājienā pēdējam uz papēžiem. Tā bija vārdos nepasakāma bauda — atrasties pūlī, kas salasījies pēc savas gribas un patikas, bez kāda ierosinājumā un pavēles. Es iedegos arvien vairāk, spraucos uz priekšu un pēkšņi atrados gājiena priekšgalā, kur gāja paši galvenie dūres varoņi, kas mani līksmi apsveica:

_— Paskat, Zaļais Heinrihs ir tomēr klāt! — tas izskanēja pāri visam pūlim un uzsita jaunu līksmības vilni. Man acu priekšā pazibēja skati no lasītām grāmatām par tautu kustību un revolūcijām.

— Mums vajag saslieties vienmērīgās rindās, — es aizrādīju barvežiem, — un, kārtīgi soļojot, uzdziedāt kādu patriotisku dziesmu!

Priekšlikums patika un tika tūlīt pieņemts; tā mēs šķērsojām ielas citu pēc citas, ļaudis ar izbrīnu uz mums noraudzījās; es ieteicu apmest vēl vienu līkumu un tā paildzināt izpriecu. Arī to izdarījām, tomēr beigās atradāmies pie mērķa.

— Ko tad mēs īsteni darīsim? — es jautāju. — Vai zināt, nodziedāsim dziesmu, uzsauksim «urrā» un iesim prom!

— Mājā, iekšā mājā! — skanēja atbilde. — Mēs noturēsim pateicības runu par viņa nopelniem!

— Tad vismaz visiem jāturas kopā, un neviens lai nedomā laisties lapās, ja noies kas greizi, dabūs pa ādu visi! — es iesaucos; viss bars saplūda mazajā, šaurajā namiņā un sāka rībināt pa kāpnēm augšā.

Es paliku sargāt durvis, lai gadījumā kāds nesadomā pirms laika mukt prom. Iekšā dārdēja un granda, puikas bija kā apskurbuši no savas uzdrīkstēšanās; tas, kuru viņi meklēja, gulēja slims aizslēgtā istabā, sievietes pārbijušās steidzās aizslēgt pārējās durvis un raudzījās pa logiem pēc palīdzības, tomēr kautrējās skaļi saukt; kaimiņi, gaužām pārsteigti, bija neizpratnē, ko tas varētu nozīmēt; es paliku stāvam postenī, bet jautrība vairs nebija ne prātā. Trokšņainais pūlis piepildīja māju no apakšas līdz augšai, daļa parādījās bēniņa lodziņos, meta pa tiem laukā vecus grozus, kāpa pat uz jumta, klaigāja pilnā kaklā. Beidzot kāds vecs sievišķītis, saņēmis dūšu, izmetās no sava kambarīša un, apbruņojies ar slotu, pamazām vien padzina visu bandu no mājas.

Sis atentāts tomēr bija pārāk piesaistījis sev visas sabiedrības uzmanību, lai augstākā priekšniecība varētu joprojām izlikties neko nemanām. Tika pieprasīta stingra izmeklēšana. Mūs sapulcināja zālē un pa vienam izsauca tribunāla priekšā blakus istabā. Noklaušināšana ilga vairākas stundas, tie, kas atgriezās, neko nestāstīja, tūlīt gāja prom; divas trešdaļas no sapulcētajiem jau bija aizgājuši, bet mani vēl nesauca, turpretī es ievēroju, ka visi, kas nāca no pratināšanas, iekams gāja prom, nezin kāpēc paskatījās uz mani. Beigās lika ienākt visiem atlikušajiem, tikai Zaļajam Heinri-ham ne.

IJn tad pienāca mana kārta, pēdējie nopratinātie, nākdami laukā, sacīja, lai es ejot iekšā. Grasījos pajautāt, kas tur notiek, bet nepaguvu, visi kā nobijušies steidzās ātrāk pazust. Es pārkāpu pratināšanas istabas slieksni, daļēji ziņkārības skubināts, daļēji stingstošu baiļu kavēts, baiļu, kādās izjūt jaunība no pieaugušajiem, saskatot viņos gudrus, visuvarenus cilvēkus. Pie gara galda viņā galā sēdēja divi kungi, uz galda viņiem priekšā bija vairākas papīra lapas un rakstāmpiederumi. Viens no viņiem bija mūsu skolas galvenais aizbildnis, viņš pats mācīja un mani pazina, otrs bija kāds augstāks priekšnieks, tas runāja maz. Ar aizbildni man bija visai savdabīgas attiecības; viņš bija labsirdīgs purpinātājs, labprāt mēdza parunāt un bija priecīgs, ja skolnieks atturīgi viņam iebilda, tā sagādādams ’izdevību sīki un pamatīgi iztirzāt apspriežamo jautājumu. Sākumā viņš izturējās pret mani labvēlīgi, jo tieši pie viņa es uzvedos, kā nākas, bet mans paradums ietiepīgi klusēt, kad tiku sodīts, bārts, brīdināts, izraisīja viņā netīksmi. Es nebiju spējīgs bailīgi liegties, veikli melojot, izlocīties no soda, neatlaidīgi lūgties; ja es apzinājos, ka esmu sodu pelnījis, tad klusēdams padevos liktenim; ja sods man likās netaisns, es tāpat klusēju — nevis spītēdams, bet iekšēji uzjautrinādamies, ka tiesātāji neko daudz nejēdz. Sī iemesla pēc aizbildnis uzskatīja mani par neciešamu, visai apšaubāmu puisi un tagad, bargi uzlūkodams, brēca:

— Vai tu piedalījies tai skandālā? Klusē, neliedzies, tas tev neko nelīdzēs!

Es klusiņām izdvesu «jā» un gaidīju, kas notiks tālāk. Biju laikam ar tik ātru atzīšanos sev kaitējis; lai rastos labs garastāvoklis, viņam bija nepieciešama pamatīga izstrīdēša-nās, un, lai mani glābtu, viņš izlikās, it kā būtu saklausījis «ne», un kliedza:

— Ko? Ko tu teici? Saki visu, kā bija!

— Jā, — es atkārtoju mazliet skaļāk.

— Labi, labi, gan jau, — viņš teica, — gan jau atradīsies, kas arī tevi savaldīs, kāds akmens, kas uzsitīs punu tavā cietajā paurī!

Bija aizvainojoši un sāpīgi dzirdēt šos vārdus, jo tie liecināja ne vien par pilnīgu neizpratni, bet arī nepiedienīgu manas nākotnes paredzējumu, aizvainojošu zobgalību.

— Vai tu ceļā uzaicināji visus saslēgties rindās un uzsākt dziesmu?

Šis jautājums mani pārsteidza, tātad mani biedri bija mani nodevuši un neapšaubāmi pratuši sevi nomazgāt tīrus; es svārstījos, vai tomēr varbūt liegties, bet pats no sevis atkal paspruka «jā».

— Vai tiesa, ka, pienākot pie mājas, tu aicināji nevienu neiet prom un pats nostājies sargāt durvis?

To es apstiprināju bez apdoma, jo neredzēju šai gadījumā nekā apkaunojoša vai nosodāma. Abi šie apstākļi, kas atklājās jau ar pirmajām līdzvainīgo liecībām, likās aizbildnim norādām uz galveno iniciatoru; tie arī bija vienīgie, kas visā neizprotamajā mudžeklī ienesa kaut cik skaidrības, uz tiem tad viņš arī virzīja savu pratināšanu. Katrs, kam šo jautājumu uzdeva, bija atbildējis apstiprinoši, priecādamies, ka nav jārunā pašam par sevi.

Mani atlaida, un es gāju mājās, gan nedaudz satraukts, tomēr nekāda nelaimes priekšnojauta mani nemocīja; šķita, ka visa procedūra nebija noritējusi tik saprātīgi, kā vajadzētu. Es gan jutu dziļu nožēlu, bet tikai pret nelaimīgo skolotāju, ar kuru bijām tik cietsirdīgi apgājušies. Pārnācis mājās, pastāstīju visu notikušo mātei, un viņa patlaban grasījās mani, kā nākas, nostrostēt, kad ienāca izsūtāmais ar lielu aploksni. Tanī bija paziņojums, ka esmu izslēgts no skolas bez tiesībām iestāties no jauna. Mana seja pauda tik patiesi izjustu sašutumu un pārinodarījumu, ka māmiņa vairs manu vainu nepieminēja, tikai nodevās pati savām rūpēm, jo visuvarenā valsts bija izdzinusi bezpalīdzīgas atraitnes vienīgo bērnu uz ielas, vienaldzīgi piebilstot: tas nekur nav liekams.

Ja tiek aizrautīgi un nemitīgi disputēts par likuma mērķtiecību nāves soda piespriešanā, tad varētu strīdēties arī par to, vai valstij ir tiesības izslēgt no savas audzināšanas sistēmas bērnu vai jaunieti — protams, ja tie nav sabiedrībai bīstami vājprātīgie. Ja man turpmākā dzīvē gadītos iekulties tamlīdzīgā nopietnā atgadījumā, tad, ņemot vērā, kā ar mani šai reizē apgājās, līdzīgos apstākļos un ar tādiem pašiem tiesnešiem man droši vien nocirstu galvu; jo atņemt bērnam iespēju mācīties nav nekas cits kā piespriest nāves sodu viņa garīgajai attīstībai. Un tiešām — bieži vien pieaugušajiem, piedaloties tā sauktajās ielu demonstrācijās, kas neko daudz neatšķiras no šādas bērnišķīgas drūzmēšanās, vajadzēja samaksāt ar dzīvību.

Valsti neinteresē, vai atstumtajam ir līdzekļi turpināt izglītību privātā ceļā, vai, par spīti atstumšanai, dzīve neļaus viņam pazust, uzvedīs uz īstā ceļa; valstij vajadzētu tikai paturēt prātā savu pienākumu, sekot katra sava jaunā pilsoņa audzināšanai un novest audzināšanu līdz galam. Beigu beigās svarīgs nav vienīgi atstumto liktenis, svarīgi ir sasāpējušie jautājumi pat mūsu labākajās mācību iestādēs — proti, to cilvēku nevērība un vienaldzība, kuriem šajos jautājumos ir teikšana un kuri sevi dēvē par audzinātājiem.

Septiņpadsmitā nodaļa BĒGŠANA PIE DABAS KRūTS

Jāteic, ka es nebiju pārāk noskumis un nomākts par notikušo. Man vajadzēja franču valodas skolotājam atdot dažas grāmatas, jo viņš bija mani labvēlīgi apgādājis ar franču klasiķiem cienījamos ādas iesējumos. Tāpat viņš dažas reizes bija aizvedis mani uz vienu no lielākajām bibliotēkām un bijīgi iepazīstinājis ar sākotnējo jēdzienu par izziņu grāmatu pasaulē. Kad es pie viņa aizgāju, viņš izteica nožēlu par notikušo un lika saprast, lai es to neņemu pārāk pie sirds, jo, cik viņam esot zināms, tad vairums skolotāju, tāpat kā viņš, neesot ar mani neapmierināti. Skolotājs arī aicināja viņu apmeklēt, solīja dot padomu, ja es gribēšot turpināt franču valodas mācības. Laika gaitā mums vairs neiznāca sastapties, bet viņa vārdi sniedza zināmu gandarījumu, un es jutos tik brīvs kā putns gaisā, jo vairāk tāpēc, ka nespēju paredzēt, cik liela nozīme šim notikumam būs manā nākotnē.

Turpretī nļāmiņa bija rūpju nomākta; viņa labi saprata, ka mana izglītība vēl nebeigtos, ja būtu dzīvs tēvs, bet ierobežotie līdzekļi neļāva ne pieņemt privātskolotājus, ne arī sūtīt uz kādu citas pilsētas skolu, tāpat viņa nespeja iedomāties, pie kāda darba man vislabāk vajadzētu ķerties; lai saprātīgi izlemtu pats, mans apvārsnis bija pārāk šaurs, to varētu paplašināt vecākajās klasēs, kas tagad man bija slēgtas. Manas nodarbības mājā galvenokārt aprobežojās tikai ar zīmēšanu un gleznošanu, un arī šai ziņā manas attiecības ar skolu bija visai neparastas. Tur mani nemaz neuzskatīja par spējīgu zīmēšanā. Mēnešiem ilgi viena un tā pati lapa rēgojās kā pielipusi pie mana rasēšanas dēļa. Es īgni noņēmos, kopēdams ar neizteiksmīgo zīmuli kādu varenu galvu vai ornamentu, dzēsu desmitiem līniju, līdz atradu īsto, papīrs tika sasmērēts, izrīvēts caurs, liecināja par slinku un nevīžīgu zīmētāju. Bet, tiklīdz atgriezos mājās, metu pie malas skolas mākslas darinājumu un aizrautīgi ķēros pie mājas mākslas darinājuma. Pēc toreizējā pirmā mēģinājuma nokopēt gleznoto ainavu es turpināju līdzīgus veidojumus gatavot ar ūdens krāsām. Man nebija vairs paraugu, tāpēc vajadzēja pašam tos gādāt, un es to darīju jo čakli. Mūsu krāsns podiņi bija apgleznoti ar neskaitāmām mazām ainavām, tur bija pils, tilts, kolonnas ezermalā un tamlīdzīgi; māmiņas jaunības laika piemiņas albums, vesels krājums dāmu kalendāru slēpa sevī bagātīgu vielu sentimentālām dabas ainavām; atbilstoši liriskajam tekstam — ar saviem tempļiem, altāriem, gulbjiem dīķos, mīlas pāriem laivās, tumšajām birzīm, kur katrs koks man likās nenovērtējams graviera sasniegums, — visa šī bezgala naivā un, tā sakot, elementārā poēzija iedvesmoja un aplaimoja mani. Es sāku pats izdomāt ainavas, kurās sablīvēju vienkop visus poētiskos motīvus, no tiem pārgāju uz tādiem, kur izcēlās tikai viena tēma, bet katrreiz ievedu tanī to pašu vientuļo ceļinieku, neapzināti izteikdams savu būtību. Pēc pastāvīgajām neveiksmēm saskarē ar apkārtējo pasauli mani sāka pārņemt nelāgs paradums nepiedienīgi, egoistiski sevi apcerēt, es izjutu žēlumu, līdzjūtību pats pret sevi, man patika paša simbolisko attēlu ievietot atrastajos interesantajos skatos. Zaļā, romantiskā apmetnī, ar ceļasomu uz muguras šis tēls domīgi vēroja gan saulrietus un varavīksnes, gan klaiņoja pa kapsētām vai pa mežu, bet reizēm arī pa brīnumainiem, puķu pārpilniem dārziem ar raibiem putniem. Man jau bija sakrājies ievērojams daudzums tādu bildīšu, bet tās joprojām liecināja tikai par galīgu pieredzes un nepieciešamāko zināšanu trūkumu; vienīgi zināma bravūrība un veiklība košo krāsu uztriepšanā, ko biju apguvis, neatlaidīgi vingrinoties, kā arī šī pasākuma drosmīgais vēriens, kas atšķīra kaut cik manu darbošanos no parastā bērnišķīgā laika kavēkļa ar zīmuli un krāsām, pamudināja mani atzīties māmiņai, ka es gribētu kļūt gleznotājs. Tomēr tas netika sīkāk apspriests, bet nolemts, ka pavadīšu kādu laiku uz laukiem mācītāja mājā pie māmiņas brāļa, lai tur, dažus mēnešus ciemojoties, pamazām atgūtos no visām nelaimēm un tikmēr māmiņa atrastu kaut ko noderīgu nākotnei.

Dzimtais ciems atradās vienā no attālākajiem valsts nostūriem; nekad vēl nebiju tur bijis, arī māmiņa jau vairākus gadus nebija tur ciemojusies, un turienes radinieki tikpat kā nekad nerādījās pilsētā. Vienīgi mātesbrālis mācītājs reiz gadā atjāja uz sava zirģeļa, lai piedalītos garīdznieku sanāksmē, un šķiroties vienmēr sirsnīgi aicināja beidzot reiz viņus apciemot. Viņam bija pusducis dēlu un meitu, kurus es tikpat maz pazinu kā viņu māti, manu enerģisko tanti, kas joprojām bija un palika zemniece. Bez tam tur dzīvoja neskaitāmi tēva radi un pirmām kārtām arī viņa jaukā, sirmā māte, kas jau sen bija izgājusi pie otra vīra — bagāta drūma rakstura cilvēka, kas viņu tiranizēja; vecmāmiņa dzīvoja, noslēgusies dziļā vientulībā, un tikai retu reizi apmainījās sveicieniem ar sava agri mirušā dēla piederīgajiem. Lauku ļaudis te dzīvoja tikpat noslēgti un pieticīgi, kā bija dzīvojuši visos iepriekšējos gadsimtos, kad radinieki, it īpaši sievietes, ja tās šķīra vairāku jūdžu attālums, vairs neredzējās vai arī redzējās tikai retu, ļoti nozīmīgu notikumu reizēs; tad satiekoties norisinājās eposa cienīgi skati — plūda asaras aiz jūtu pārpilnības, aiz priecīgām un sāpīgām atmiņām. Kaut gan vīrieši nesēdēja visu laiku uz vietas, arī tie pārkāpa savu pusē aizmirsto radinieku māju sliekšņus tikai tad, ja bija jāsniedz vai jāsaņem kāds padoms. Tagad zemnieki kļuvuši kustīgāki, ir labāka satiksme, atjaunotā sabiedriskā dzīve, neskaitāmie tautas svētki rosina, mudina doties ceļā, cilvēks jūtas jauns, enerģisks, un tikai aprobežoti ļaudis nosoda to, dedzīgi pierādīdami, ka vajag zemi kopt un bērnus audzināt, nevis dauzīties pa pasauli.

Māmiņa piekodināja pēc iespējas biežāk iegriezties pie vientuļas vecmāmiņās, izturēties ar pienācīgu cieņu un mīlestību, kavēties pie viņas, cik vien ilgi viņa gribēs un viņai patiks runāt par manu tēvu, savu dēlu.

Un tā kādu rītu, piecēlies pirms saullēkta, devos ceļā, uzsākdams pašu garāko ceļojumu, kādu līdz šim biju veicis. Pirmo reizi dabūju priecāties par rītausmu un redzēju sauli paceļamies pār naksnīgi miklajām meža galotnēm. Gāju visu dienu, nejuzdams noguruma, šķērsoju daudzus ciematus un tad atkal stundām ilgi soļoju viens pa bezgala garām meža takām vai saules sakarsētiem pakalniem, bieži nomaldīdamies no ceļa, tomēr nežēlodams zaudēto laiku, jo nemitīgi nodevos pārdomām un pirmo reizi mūžā, vientulīgā ceļojuma rosināts, apsvēru savu likteni, pagaidām neskaidro nākotni. Visa ceļa garumā mani pavadīja rudzupuķes, sarkānās magones, bet mežā sēņu košās cepurītes; brīnum skaisti mākoņi, klusi slīdēdami pa tāltālo debesu zilgmi, veidojās un pārveidojās; gāju arvien tālāk, un tīksmīgais žēlums pašam pret sevi, ko man, labu vēlēdami, bija iedvesuši cilvēki, sagrāba mani no jauna, līdz pretēji savam paradumam sāku rūgti raudāt. Nezinādams, kur savās bēdās rimties, apsēdos ēnā pie kāda strauta, joprojām šņukstēdams, līdz sakaunējos, nomazgāju seju un, dusmodamies pats uz sevi, pieveicu atlikušo ceļa gabalu. Beidzot ieraudzīju ciematu — tas grima košā zaļumā pie manām kājām dziļā ielejā, kam pa vidu spīguļodama līkumoja maza upīte, bet visapkārt to ielenca lapu koku meži. Vakara saule silti apņēma ieleju, no skursteņiem pret debesīm rāmi stīdza dūmi, aiz upes bija dzirdamas balsis. Drīz biju pienācis pie pirmajām mājām, ļaudis, kam jautāju, kur atrodas mācītājmāja, pazinuši pēc manām acīm un mana deguna, ka piederu pie Lē dzimtas, apvaicājās, vai neesmu mirušā meistara Lē dēls.

Tā nu beidzot sasniedzu tēvoča mājokli, ko čalojošās upītes krastmalā no visām pusēm apņēma cieši saaugušas lazdas, kurām pāri slējās vairāki oši; mājas logi spīguļoja starp biezi noaugušiem vīnogulājiem un aprikožu zaļajām lapām, vienā no tiem bija redzams mans resnītis tēvocis, ģērbies zaļā jakā, zobos viņam bija kūpošs cigārs sidraba iemutē, darināts kā mežrags, un rokā viņš turēja divstobreni. Baložu bars satraukti laidelējās virs jumta un spiedās pie baložu mājas; tēvocis, ieraudzījis mani, iesaucās:

— Haha, tur jau nāk mūsu radnieciņš! Tas ir labi, nu tik aši šurp!

Tad pēkšņi viņš paraudzījās augšup, izšāva, un skaists plēsoņa putns, kas bija metis lokus virs baložiem, nokrita pie manām kājām beigts. Es pacēlu to un, šāda neparasta apsveikuma patīkami satraukts, devos pretī tēvocim.

Viņš stāvēja istabā viens līdzās garajam galdam, kas bija klāts vairākām personām.

— īstā laikā esi ieradies! — viņš sauca. — Mēs svinam ražas svētkus, tūlīt būs ļaudis klāt!

Tad viņš skaļā balsī aicināja sievu, tā ieradās ar divām apjomīgām vīna krūkām, nolika tās uz galda un iesaucās:

— Vai dieniņ, cik bāliņš, kā badā mērdēts! Nu ātrāk projām netiksi, kamēr tev vaigi ziedēs tāpat kā tavam nelaiķa tēvam! Kā klājas māmiņai, ko tas nozīmē, kāpēc viņas nav?

Tūlīt pat viņa uz ātru roku salika galdā man ko iekost un, kad es vilcinājos, gari neprātodama, iesēdināja mani krēslā un pavēlēja nekavējoties ķerties pie ēšanas. Un jau bija dzirdama rosība, troksnis, kas tuvojās mājai, šūpodamies zem lazdām, skarot zemākos zarus, pagalmā ielīgoja vezums ar augstu piekrautiem kūlīšiem, smiedamies un dziedādami tam pa pēdām sekoja tēvoča dēli un meitas kopā ar citiem pļāvējiem un pļāvējām; tēvocis, tīrīdams savu bisi, uzsauca viņiem, ka es esmu atbraucis, un drīz vien atrados trokšņainas burzmas vidū. Tikai vēlu naktī tiku gultā, gulēju pie atvērta loga, tepat zem tā čaloja upe, kaut kur pa gabaliņu klaudzēja dzirnavas, pāri ielejai nodārdināja varens pērkons, lietus šalkoja kā ritmiska mūzika, un vējš tuvējo kalnu mežos dziedāja tam līdz; dzerdams vēso, atspirdzinošo gaisu, es saldi gulēju pašai varenajai dabai pie krūtīm.

Astoņpadsmitā nodaļa RADU SAIME

Agri no rīta, kad saules gaisma cauri lapojumam spraucās istabā, es tiku visai savādā veidā pamodināts. Man uz krūtīm tupēja maza cauna, zīdainu spalvu un, klusi un aprauti šņākādama, ar savu smailo, vēso purniņu apošņāja manu degunu. Kad es atvēru acis, tā paspruka zem segas, šur tur pa reizei pabāza laukā deguntiņu un atkal paslēpās. Nevarēju attapties, ko tas nozīmē, kad mani mazie brālēni smiedamies iebruka no sava guļamkambara, no kurienes bija mani vērojuši, un, ķerdami žiglo zvēriņu, kas veikli lēkāja un skraidīja, piepildīja istabu ar skaļu līksmību. Visas šīs jezgas pievilināts, istabā iedrāzās vesels bars skaistu suņu, durvīs ziņkārīgi pabāza galvu pieradināta stirna, tai sekoja varens, pelēks kaķis, kas, cienīgi vairīdamies un uz-sprauslodams suņu neveiklajiem lēcieniem, spraucās cauri burzmai; uz palodzes tupēja baloži, vēl pusapģērbtie bērni un dzīvnieki dzinās cits citam pakaļ. Par visiem gudrākā bija cauna, tā nedevās rokā, un šķita, ka tā drīzāk spēlējas ar mums, nevis mēs ar viņu. Ieradās arī tēvocis, smēķēdams no sava mežradziņa, viņš necentās mūs apvaldīt, drīzāk gan uzmundrināt. Tēvoča ziedošās, sārtās meitas sekoja viņam, lai paraudzītos trokšņotājos, apsauktu un aicinātu brokastīs, bet vajadzēja pašām sargāt savu ādu, jo sākās vispārējs uzbrukums viņām, kurā sparīgi piedalījās suņi, kas jau bija nopratuši, ka agrā rītā var ļaut sev vaļu, un tāpēc, ieķērušies ar zobiem meiteņu stingrajos brunčos, raustīja tos un plosījās. Es sēdēju pie atvērtā loga un elpoju spirdzinošo rīta gaisu, straujās upītes spīguļojošie vilnīši atspoguļojās baltajos griestos un kā saules zaķīši slīdēja pār seju dīvainajai meitenei Meretai, kuras veclaicīgais portrets karājās pie sienas. Trīsuļojošo, sidrabaino atspulgu rotaļā seja likās atdzīvojamies un vēl pastiprināja visa apkārtējā iespaidu. Tepat loga tuvumā tika dzirdīts ganāmpulks; govis, vērši, teļi, zirgi un kazas brida skaidrajā ūdenī, apdomīgiem malkiem dzēra, tad, sprauni palēkdamies, kāpa atkal krastā; visa ieleja pārpilna dzīvības un rosmes, tās elpa saplūda ar smieklu brāzmām manā istabā; es jutos laimīgāks par jebkuru princi, kuru no rītiem iepriecē spoža pieņemšana. Beidzot ieradās tante un lika bez kavēšanās iet brokastīs.

Es atkal sēdēju pie garā galda, ap kuru pulcējās plašā saime kopā ar aizbilstamiem un dieniniekiem. Dieninieki jau bija izgājuši pie darba labu laiku pirms brokastīm un tagad atvilka elpu pēc pirmo stundu vieglā noguruma, kad saules rīta sveiciens jau sāka manāmi sildīt. Visi ēda sātīgo auzu putru, kam bagātīgi lēja klāt pienu; tikai galda galā, kur sēdēja tēvs, māte un vecākās meitas, bija redzamas kafijas krūzītes, un es, kā ciemiņš pieskaitīts pie izredzētajiem, ar skaudību noraudzījos uz mundrajiem putras strēbējiem, kur skanēja joki, spridzēja asprātības. Drīz visi cēlās no galda, lai ietu pie darba tālajā, tveicīgajā laukā, šķūnī un kūtī. Galda izvelkamā daļa tika sabīdīta kopā, un tagad masīvais, spožais riekstkoka milzenis vientuļi rēgojās patukšajā istabā, līdz namamāte izbēra uz tā krietnu grozu pākšaugu, lai sagatavotu pusdienām, un tēvocim tikko atlika vieta saimniecības grāmatām, kur viņš ierakstīja ziņas par šāgada ražu, salīdzināja ar iepriekšējiem gadiem un arī atsevišķu tīrumu savstarpējās attiecības. Jaunākais dēls, zēns manā vecumā, stāvēdams tēvam aizmugurē, atskaitījās par kādu uzdevumu un pēc tam aicināja mani līdz paieties pa lauku vai kur nu mums labāk patiks, arī pastrādāt, bet pats galvenais — būt klāt, kad uz lauka ēdīs pabrokastis, jo tad tur ejot jautri. Bet tikmēr ieradās vecmāmiņas sūtīts ziņnesis, — viņa jau zināja, ka esmu ieradies, — un aicināja, lai tūlīt pat aizeju. Brālēns piedāvājās mani pavadīt, es klīrīgi saposos daļēji pēc laucinieka, daļēji ākstīgi, un mēs devāmies ceļā — vispirms cauri kapsētai, kas atradās zemā pakalnē. Tur reibinoši smaržoja lielā puķu bagātība, tā bija vizuļojošas, sanošas gaismas pasaule, kur vaboles, tauriņi, bites un nezin kādi spožspārnaini kukaiņi lidinājās pār kapiem. Tas bija izcils koncerts, gaismas pielijušā zālē skaņas cēlās un grima, dzisa, lāgiem bija dzirdama tikai kāda atsevišķa kukaiņa sīkšana, tad dziesma atdzīvojās un, skaņu vilnim pieaugot, plūda vareni, pilnskanīgi; pēc brīža viss ienira krēslainā jasmīnu un plūškoku pavēnī pie kapakmeņiem, līdz kāda dūcoša kamene aizrāva no jauna sev līdzi gaismā visu līksmo kori; ziedu kausi līgojās līdzi ritmā, sagaidot un pavadot nemierīgos muzikantus, kas sēdās un atkal lidoja prom. Un viss šis brīnum smalkais dzīvības plīvuriņš lidinājās pāri kapu klusumam, pāri gadsimtiem kopš tām tālajām dienām, kad šīs ģermāņu cilts zars te bija apmeties un izracis pirmo kapu. Viņu likumi un paražas vēl nomanāmas tautā, valoda vēl šobaltdien ir dzīva zaļajos līdzenumos, kalnu ciematos un sirmajās akmens pilsētiņās, kas izaugušas upju krastos vai kalnu nogāzēs. Domājot par tikšanos ar sirmo māmiņu, mani pārņēma biklums, jo nekad vel nebiju viņu redzējis, un domās viņa man bija drīzāk viens no sen mirušajiem senčiem nekā dzīva vecmāmiņa. Mēs gājām pa šaurām taciņām gar kokiem, kam zari līka zem augļu svara, gājām gar lauku sētām un beidzot pienācām pie viņas mājas klusā, tumši zaļā pavēnī. Viņa stāvēja uz brūno durvju sliekšņa un, aizsegusi ar plaukstu acis, liekas, raudzījās pēc manis. Tūlīt, laipni apsveikdama, ieveda mani istabā, piegāja pie ūdens tvertnes, kas karājās pulēta ozolkoka nišā virs smagas alvas bļodas, pagrieza krānu un pabāza savas mazās, saulē nobrūnējušās rokas zem skaidrā ūdens strūklas. Tad uzlika galdā vīnu un maizi un smaidīdama stāvēja, līdz biju padzēris un paēdis, tad apsēdās man cieši blakus — viņai bija vāja redze —, acu nenolaizdama, vēroja mani un izjautāja par māti, mūsu dzīvi, bet, likās, pati domās bija aizklīdusi pagātnē. Arī es viņu uzmanīgi un godbijīgi vēroju, necentos klāstīt sīkumus, kas, manuprāt, te nebūtu iederējušies. Kaut arī sasniegusi cienījamu vecumu, viņa bija slaika, labi noaugusi, kustīga un uzmanīga, ne pilsētniece, ne lauciniece, bet cildena sieviete; katrs viņas teiktais vārds liecināja par labvēlību un pienācīgu uzvedību, pacietību un mīlestību, no visiem sadzīves sārņiem brīvu sirdi, valoda plūda vienmērīgi un pārliecinoši. Sieviete, kuru uzlūkojot bija saprotams, kāpēc senie ģermāņi prasīja par nogalinātu vai apvainotu sievieti divkārt lielāku izpirkšanas maksu nekā par karavīru.

Istabā ienāca viņas vīrs, izdarīgs, nosvērts zemnieks, viņš ar laipnu vienaldzību sasveicinājās un, ar vienu acs uzmetienu novērtējis mani par tādu pašu «gaisagrābekli», kāds bijis mans tēvs, nolēma, ka nav ko raizēties, ka es varētu uzstādīt kādas prasības vai izraisīt nemieru mājās, neliedza rievai ļauties savam priekam, pat lika noprast, ka viņa drīkst mani pēc sirds patikas pacienāt, un tad gāja savu ceļu.

Es paliku pie viņas vairākas stundas, bet mēs nerunājām daudz; iekšēji apmierināta, viņa sēdēja man līdzās un beigās smaidīdama aizmiga. Viņas plakstiņi laiku pa laikam notrīsēja, kā mēdz ievirmoties aizkars, aiz kura kaut kas notiek, un pēc tikko manāma smaida lūpās varēja nojaust, ka tur maigā, saulainā gaismā paveras seno gadu ainas. Tiklīdz piecēlos, lai, piesardzīgi sperot soļus, ietu prom, viņa pamodās, pasauca mani un svešādi uzlūkoja; viņa bija manās acīs dzīvs un taustāms tālās pagātnes, visa, kas bijis pirms manis, iemiesojums, turpretī es droši vien likos viņai kā viņas pašas dzīves turpinājums, viņas nākotne — tumsā tīta, noslēpumaina, jo tiklab mans apģērbs, kā arī runas veids pilnīgi atšķīrās no visa, pie kā viņa savā mūžā pieradusi. Domās nogrimusi, viņa iegāja blakus istabā, kur lielā skapī glabāja dažādus modernus niekus, ko mēdza iegādāties no apkārtceļojošiem tirgotājiem un savā reizē dāvināja jauniešiem. Labi neredzēdama, viņa paņēma nevis man noliktu lielu mutautu, bet mazu sārta zīda drāniņu, kādas valkā ciema meitenes, un pasniedza vēl ietītu tai pašā papīrā, kādā tā bija nopirkta. Man vajadzēja apsolīt, ka nākšu katru dienu tin tuvākajā laikā palikšu arī uz pusdienām.

Mans brālēns bija jau sen aizgājis, un es, iebāzis sārto drāniņu kabatā, viens pats devos atpakaļ. Iedams garām kādām mājām, ievēroju dažus možus bērneļus, kas, ieraugot mani, zibenīgi ieskrēja istabā un tur kaut ko skaļi klaigāja. No mājas iznāca sieviete, panāca mani, teicās esam mana tante un apjautājās, vai tad es neko par viņu un viņas ģi-lneni nezinot. Es atbildēju, ka nezinu gan, un atvainojos, ka viņu nepazīstu. Viņa ieveda mani mājā, kur smaržoja pēc svaigi ceptas maizes un garas kāpnes no augšas līdz apakšai bija apliktas gan stūrainiem, gan apaļiem raušiem — uz katra pakāpiena pa vienam — vēsināšanai. Kamēr šī mana tikko uzradusies tante — moža, ziedoša un spēcīga — veiklām kustībām atglauda matus un apsēja priekšautu, bērni bija nozuduši aiz karstās krāsns, no kurienes raudzījās gan bikli, tomēr smieklus nespēja novaldīt. Mana jaunā labvēle paskaidroja, ka es esot ieradies īstajā brīdī, jo viņa šodien cepusi maizi, sagrieza lielu rausi četrās daļās un nolika līdzās vīnu, tad sāka klāt pusdienu galdu. Šai mājā nemanīja to patriarhālo noskaņu, kas valdīja vecmāmiņas mājoklī, neredzēja neviena riekstkoka priekšmeta, bet tikai egles koka, sienas bija no svaigiem dēļiem, jumta dakstiņi koši sarkani, arī redzamās sijas bija svaigas, un mājas priekšā tikpat kā nebija koku, kas dotu pavēni. Karstā saule apspīdēja plašo sakņudārzu, kurā vienīgi dažas puķu dobes liecināja, ka tikai nupat jaunie saimnieki liek pamatus turpmākajai labklājībai un pagaidām spēj iegādāties vienīgi pašu nepieciešamāko. No lauka atgriezās saimnieks ar vecāko zēnu. Izdzirdis, ka māja ir viesis, viņš tomēr vispirms parūpējās par vēršiem un govīm, bez steigas nomazgāja pie akas rokas un tad tikpat rāmi un prātīgi ienācis sasveicinājās ar mani un tūlīt apvaicājās, vai sieva mani arī, kā nākas, pacienājot. Tas viss notika bez klīrēšanās, bez atvainošanās par cienastu, jo — lai nu kurš, bet laucinieks drīkst uzskatīt savu maizi par pašu labāko un tāpēc mierīgi var tādu ikvienam piedāvāt. Viņa kārumi ir pirmie dārza un tīruma augļi, jaunie kartupeļi, pirmie bumbieri, ķirši un plūmes, neko gardāku par tiem viņš neatzīst, un, tā kā viņš augstu vērtē dabas dotās dāvanas, viņam liekas nezin kāds ieguvums, ja garāmejot paķer svešā dārzā no koka pa saujai ķiršu vai plūmju, turpretī pilsētas daždažādajiem kārumiem iet vienaldzīgi garām. Tādu pārliecību, ka tiek piedāvāts pats labākais un veselīgākais, gūst arī ciemiņš, kurš tad ar labu ēstgribu notiesā krietni daudz un, pieceļoties no galda, to nenožēlo. Tāpēc nu es, «vārgais radnieciņš», atkal cītīgi mielodamies, sēdēju pie galda, kaut arī todien biju šai ziņā jau krietni daudz paveicis. Labvēlīgā radu saime_ nemitīgi uzmanīja, lai mans šķīvis būtu pilns, jo bija pārliecināti, ka ikviens pilsētnieks, ja vien nav kapitālists, kas pārtiek no procentiem, dzīvo pusbadā. Pie galda ritēja dzīva saruna, es tiku sīki izjautāts par visiem notikumiem, apstākļiem, par mūsu dzīvi.

Pēc tam kad biju apskatījis saimniecību un kūtī katrai go vij iemetis pa klēpim āboliņa, es atvadījos, bet tante par visu vari grasījās mani kādu gabalu pavadīt un uz ātru roku iepazīstināt ar vēl vienu radinieci; tur pirmajai reizei pietikšot ar īsu apciemojumu.

Mūs saņēma cienījama izskata laipna sieviete, tiesa, ne tik cildena un cēla kā vecmāmiņa, bet tikpat solīda un labvēlīga. Viņa dzīvoja kopā ar savu meitu, kas atbilstoši šejienes paražām bija senāk divus gadus nokalpojusi pilsētā, tad apprecējusies ar turīgu zemnieku un pēc viņa drīzās nāves tagad dzīvoja atraitnēs — tikko divdesmit divus gadus veca, gara, spēcīga auguma; viņas seja izteikti pauda mūsu dzimtas tipu, tikai neparasta skaistuma apgarotu, it īpaši lielās, brūnās acis un maigās, pilnīgās lūpas, ieapaļais zods pārsteidza jau pirmajā acu uzmetienā. Turklāt viņas galvu rotāja biezi, tumši, grūti valdāmi mati. Viņu varētu dēvēt par Loreleju, lai gan viņas vārds bija Judīte; apkārtējiem nebija nekā nosodoša, ko teikt par viņu, jo vispār maz viņu pazina. Ieraudzīju viņu ienākam no dārza; mazliet atliekusies, viņa nesa priekšautā nupat no koka noņemtus ābolus, bet virs tiem bija vesels klēpis puķu. Ienākusi kā žilbinoša Pomona, viņa priekšauta saturu izbēra uz galda, uz kura spožās virsas pacēlās formu, krāsu un smaržu bagātīgā velte. Pēc tam sasveicinājās ar mani, pilsētnieciski izrunādama vārdus un ziņkārīgi uz mani pamezdama acis, kas slēpās zem salmu cepures platās malas; pateikusi, ka ir izslāpusi, atnesa krūzi ar pienu, piepildīja tasi un piedāvāja man; dzīros atteikties, jo biju jau ēdis atliku likām, bet viņa smiedamās teica:

— Dzer taču! — un grasījās pati man pielikt trauku pie mutes. Tad es paņēmu un aizgūtnēm izdzēru marmorbalto, vēso dzērienu, gūdams neaprakstāmu baudu, to darot, un mierīgi raudzījos Judītei sejā, neatkāpdamies viņas lepnā miera priekšā. Ja viņa būtu mana vecuma meitene, tad droši vien samulstu. Tas ilga tikai acumirkli, un, kad es sāku kārtot uz galda palikušās puķes, viņa nekavējoties savāca pušķī rozes, neļķes un spēcīgi smaržojošus zaļumus un iegrūda man rokā, kā mēdz dot žēlastības dāvanu; vecā māmiņa piebāza man pilnas kabatas ar āboliem, un es, ar dāvanām apkrauts, vairs neiebilzdams, pazemīgi devos mājā, visu trīs sieviešu mudināts viņas un vēl pārējos radus jo čakli apmeklēt.

Deviņpadsmitā nodaļa JAUNĀ DZĪVE

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad es beidzot sasniedzu tēvoča māju; tā bija aizslēgta, jo visi bija kaut kur aizgājuši; es zināju, ka, ejot caur šķūni un kūti, iespējams iekļūt mājā. Šķūnī izlēca pretī stirniņa un tūlīt pat sāka man pa pēdām sekot, kūtī govis skatījās man nopakaļ, kāds brīvi klaiņojošs bullēns pacilpoja uz manu pusi un jau grasījās mani draudzīgi pabadīt, un es bailēs meklēju glābiņu tuvākajā patvērumā, telpā, kas bija piekrauta ar lauksaimniecības darba rīkiem un dažādām koka grabažām. No mudžekļa tumsas ar apmierinātu murrāšanu izšāvās cauna, kas te vientulībā bija garlaikojusies, un nākošajā mirkli jau tupēja man uz galvas, ar asti pliķēdama man pa vaigiem, aiz prieka tā ņemdamās, ka man paspruka skaļi smiekli. Tā es beidzot kopā ar saviem pavadoņiem nokļuvu mājas gaišākajā, apdzīvotajā daļā un beidzot arī dzīvojamā istabā, kur atbrīvojos no puķu, augļu un dzīvnieku nastas. Uz galda ar krītu bija uzrakstīts, kur rodams ēdiens, ja esmu izsalcis, un pašu jaunāko radinieku dažādi joki; ēst man negribējās, un es nolēmu labāk lēnā garā apskatīt māju, kurā bija dzimusi mana māte.

Tēvocis jau kopš vairākiem gadiem bija pametis garīdznieka amatu, lai pilnīgi nodotos tikai sev tīkamām nodarbībām. Draudzei bija padomā būvēt jaunu mācītājmāju, tāpēc tēvocis atpirka no tās veco māju, kas īstenībā sākotnēji bijusi kāda bagātnieka muiža, tāpēc tanī bija plašas telpas ar daudzām istabām, akmens kāpnes ar dzelzs margām, ģipša rotājumi uz griestiem, zāle ar kamīnu un neskaitāmas nomelnējušas eļļas gleznas. Un šāda rakstura mājoklī tēvocis bija pamanījies zem paša jumta sabāzt visu savu saimniecību; viņš nojauca daļu ārsienas, tā sakausēdams muižniecisko ar zemniecisko, savienodams ar visai neparastām durvīm un ejām. Kādā istabā, kur sienas noklātas ar medību attēliem un aizņemtas ar veclaicīgu teoloģisku grāmatu pilniem skapjiem, es pavēru ar tapetēm noklātas durvis — un pēkšņi atrados uz sienaugšas. Bēniņos ieraudzīju nelielu jumtistabu — te sienas bija nokārtas ar veciem mednieku dunčiem, smalki izstrādātiem zobeniem, kā arī sen vairs nelietojamiem šaujamiem ieročiem; izcils meistardarbs bija garš spāņu rapieris ar mākslinieciski izstrādātu tērauda rokturi, kas droši vien bija daudz ko savā mūžā pieredzējis. Kaktā gulēja vairākas biezas, putekļiem klātas grāmatas, istabas vidū ar ādu pārvilkts, nodriskāts atzveltnes krēsls; lai aina būtu pilnīga, trūka vienīgi dona Kihota. Es ērti iekārtojos atzveltnī un atcerējos šīs grāmatas lāga varoni, kura piedzīvojumus man gadījās tulkot no msjē Floriana franču valodas. Tobrīd mani pārsteidza savādas skaņas, tāda kā dūdošana, kā skrāpēšanās gar sienu; es atgrūdu koka lūku vajā un pabāzu galvu, man uzvēdīja baložu mājas sasilušais gaiss, un putni sacēla tādu kņadu, ka es steigšus atkāpos. Tad nokļuvu māsīcu guļamistabās — tie bija klusi kambari ar košiem puķu dārziņiem uz palodzēm, bet logos lūkojās zaļās koku galotnes, sienas sedza saglabāto puķoto tapešu gabali, un kādreizējās muižas rokoko stila spoguļi bija vecumdienās atraduši šeit godpilnu patvērumu. Nonācu arī brālēnu istabā, lielā telpā, kur nebija manāms, ka te kāds nodotos cītīgām zinātnes studijām, toties zvejas piederumi un putnu ķeramie tīkli nepārprotami liecināja, ka zēni ļaujas lauku dzīves dīkajiem priekiem.

Austrumu pusē no logiem pavērās skats uz ciemata jumt-galu un augļu koku biezokni, no kura augšup kā garīgs cietoksnis slējās kapsētas pakalns ar balto baznīcu; zāles augstie, slaikie logi raudzījās uz rietumu sulīgi zaļajām pļavām ielejā, pa kuru, sidrabaini ložņādama pa savām attekām un līčločiem, plūda upe, ne dziļāka par pēdām divām, dzidra kā avots, — tā jautri un sparīgi, vilnīšus veldama, traucās pāri baltajiem oļiem. Viņā pusē pļavām slējās mežiem apaugušas kalnu grēdas ar daždažādiem lapu kokiem, kam pa starpām pavīdēja pelēki klinšu mūri un kalnu virsotnes. Bet rietošajai saulei ceļš pāri tālajiem, zilgajiem kalniem bija brīvs, un vakaros tā pieplūdināja ieleju ar rieta kvēli un iešļāca purpuru zāles logos, jā, ja durvis bija pamestas vaļā, tad saulstaru zelts ielauzās pa tām mājas iekšienē, sārtodams gaiteņus un sienas. Sakņu un puķu dārzi, šur tur savvaļā pamestas zemes strēles, plūškoki un avoti akmens tvertnēs — viss, koku aizēnots, uzbūra pirmatnēji skaistu, plašu ainavu, bet nelielais tilts to paplēta arī tālāk uz pretējo krastu. Dzirnavas, kuras atradās nedaudz augstāk, bija jaušamas tikai ar ūdens šalkoņu, rata zibsnīšanu un lāsienu smidzināšanu, kas koši spīguļoja starp kokiem. Visumā tēvoča mājoklis apvienoja vienkop mācītājmāju, lauku sētu, villu un mednieku māju; kad viss bija apskatīts, man, spārnotu un četrkājainu dzīvnieku ielenktam, sirds gavilēja. Te viss laistīties laistījās krāsu bagātībā, bija dzīvības, laimes un rosmes pārpilns, turklāt brīvības, labvēlības un prieka pārpārēm. Viss rosināja uz nepiespiestu, labprātīgu darbošanos. Es steidzos uz savu istabu, kam arī logi vērās uz rietumiem, un ķēros pie savu mantu izkravāšanas, kas tikmēr bija atgādātas, — mācību grāmatas un iesāktās burtnīcas, ar kurām vēl domāju nodarboties, bet galvenokārt apjomīgie dažāda veida papīra krājumi, spalvas, zīmuļi, krāsas, ar kuriem biju nodomājis rakstīt, zīmēt, gleznot — dievs zina kas viss man bija padomā! Šobrīd mana līdzšinējā darbošanās ieguva citu jēgu, bezmērķīgā izprieca vērtās par tieksmi strādāt, radīt — apzināti un mērķtiecīgi. Viena pati šī diena, tik vienkārša un reizē tik dāsna, panāca vairāk nekā visas līdzšinējās likstas, kas mani bija piemeklējušas, man paspīdēja pirmais skaidrības stars, rītausmas priekšvēstnesis jaunības gadu apzinīgumam. Izplāju platajā gultā savus līdzšinējos uzmetumus un zīmējumus, gulta pazuda zem brīnumaini raibās segas, un es pēkšņi apjautu, ka esmu tam visam ticis pāri, ka manī briest nepieciešamība un vēlēšanās tuvākajā laikā gūt sekmes.

Tobrīd, atgriezies no savām uzraudzības apgaitām, tēvocis ienāca pie manis un pārsteigts ieraudzīja manu raibo izstādi. Bērnišķīgā dižošanās un nekaunīgā pašapziņa, ar kādu bija veidoti mani nemākulīgie darinājumi, uzbāzīgi kliedzošās krāsas imponēja viņa neievingrinātajai acij, un viņš iesaucās:

— Nu vai zini, radinieka kungs, tu taču esi īsts mākslinieks! Tas ir ko vērts! Kā redzu, tev ir arī pamatīgs krājums papīra un krāsu? Vareni! Kas tās te par ainām? No kurienes?

Pateicu, ka esmu to visu zīmējis no galvas.

— Es tev došu citus uzdevumus, — viņš sacīja, — tu būsi -mūsu galma mākslinieks! Rīt pat ķeries pie darba, pamēģini

uzzīmēt mūsu māju ar dārziem un kokiem, visu, kā nākas, precīzi! Es varēšu tev arī parādīt vienu otru skaistu vietiņu mūsu apvidū, no kurienes tev pavērsies interesants skats, tas būs noderīgs vingrinājums un tev lieti noderēs. Man pašam būtu paticis ar kaut ko tādu nodarboties. Pagaidi, es varu tev parādīt smukas bildes, ko dabūju no kāda paziņas, kurš pirms daudziem gadiem bieži pie mums viesojās, toreiz mums pastāvīgi brauca ciemiņi no pilsētas. Viņš gleznoja sev par prieku gan eļļas krāsām, gan akvarelī, darināja vara grebumus un ofortus, vispār, kaut arī mākslinieks, bija izdarīgs cilvēks.

Tēvocis atnesa apbružātus vākus, kas bija apsaitēti ar biezu auklu, atsēja un teica:

— Nudien vairs nezinu, kas te ir, labprāt pats vēlreiz paskatīšos. Lāga junkurs Fēlikss jau sen gadus atdusas kapos Romā; viņš bija vecpuisis, vēl desmito gadu sākumā valkāja pūderētu parūku ar bizīti, augām dienām gleznoja un asēja, pārtraukdams savu darbu tikai rudenī, kad devās kopā ar mums medībās. Toreiz, desmito gadu sākumā, no Itālijas bija atgriezušies vairāki jauni cilvēki un starp tiem kāds gleznotājs, ko dēvēja par ģēniju. Jaunieši sacēla brēku, strīdējās, ka vai gals klāt, apgalvoja, ka visa vecā māksla esot pagrimusi un tikai tagad Romā vācu mākslinieki to paceļot pienācīgā augstumā. Visi pagājušā gadsimta beigu sasniegumi esot blēņas, tā saucamā Gētes tērgāšana ar ITakertu, Tišbeinu un tamlīdzīgiem, tagad esot sācies jauns laikmets. Šādas un tamlīdzīgas runas pašos pamatos satricināja mana nabaga Fēliksa līdzšinējo mierīgo dzīvi; veltīgi viņa vecie draugi, mākslinieki, ar kuriem kopā viņš bija dažu labu centneru tabakas izkūpinājis, centās viņu nomierināt, teica, lai taču jaunie ģeķi izkliedzas pēc patikas, laika straume aizraus viņus tāpat, kā aizraus mūs. Viss veltīgi! Kādu rītu viņš aizslēdza savu vecpuiša mājokli, savu mākslas templi, un aiznesās kā plēsts uz Sanktgotardu, un vairs no turienes neatgriezās. Romā šie nelieši bija sarīkojuši pamatīgu iedzeršanu un dzērumā nogriezuši viņam bizi, pēc tam viņš pilnīgi zaudējo garīgo līdzsvaru un nomira nevis aiz vecuma kaitēm, bet viņu piebeidza Romas vīni un Romas skaistules. Šie vāki tīri nejauši palika pie mums.

Mēs pārlapojām apdzeltējušos zīmējumus; te bija kāds desmits koku studiju, izpildītu ar krītu un sarkanu zīmuli, ne pārāk droši un plastiski zīmēti, bet liecināja par neatlaidīgu diletantisku uzcītību; bija arī vairāki pabālējuši akvareļi un eļļas krāsām gleznots liels ozols.

— Tās viņš sauca par koku etīdēm, — paskaidroja tēvocis, — un ļoti lepojās ar tām. Šo noslēpumu viņš bija tūkstoš septiņsimt astoņdesmitajā gadā apguvis Drēzdenē pie skolotāja, ko viņš ļoti cienīja, viņa vārds bija Cinks vai kā tamlīdzīgi. «Ir divas koku šķirnes,» mēdza teikt Fēlikss, «ar apaļām un ar robotām lapām. Tāpēc ir divas manieres, kā zīmēt lapotni, — robotā ozolmaniere un apaļā — liepas.» Kad viņš centās mūsu jaunajām dāmām izskaidrot abu šo manieru apgūšanu, viņš ieteica galvenokārt pieradināties pie kāda zināma ritma, piemēram, zīmējot viena vai otra veida lapas, skaitīt: viens, divi, trīs — viens, divi, trīs. «Tas taču ir valsis!» sauca meitenes un sāka riņķot ap viņu valša ritmā, līdz viņš dusmās lēca augšā no krēsla, un arī bize lēca līdz.

Tā es visai neparastā ceļā guvu pieturas punktu kādai tradīcijai mākslā, jo šīs tradīcijas glabātājam pašam ta neko neizteica. Es klusēdams uzmanīgi apskatīju zīmējumus un izlūdzos mapi, lai vienā mierā iepazītos ar tās saturu. Tanī vēl atradās daudz asētu ainavu, daži Vaterlo darbi, daži idilliski Haines fon Gesnera skati ar ļoti skaistiem kokiem, kas mani pārsteidza ar savu poēziju un ko es tūlīt ieslēdzu savā sirdī, un tad apstājos pie Reinharda asējuma — dzeltenajā, notrieptajā lapā ar apgrieztām malām bija tik daudz vērienīga, svaiga un drosmīga, ka tas atstāja uz mani satriecošu iespaidu. Es vēl pārsteigts turēju asējumu rokā (līdz šim nebiju nevienu īstu mākslas darbu redzējis), kad istabā atgriezās tēvocis un sauca:

— Nāc līdz, mākslinieka kungs! Rudens drīz būs klāt, tāpēc jāpārliecinās, ko dara zaķu bērni, lapsēni, irbes un citas radībiņas. Vakars ir jauks, iesim bez bises — tāpat tik pavērot medījumu, pie reizes parādīšu tev skaistas ainavas.

Viņš paķēra no kakta, kur glabājās vesela kaudze vecu niedru spieķu, vienu pamatīgāku sev, iedeva tādu arī man, izpūta no savas iemutes — mežradziņa — cigāra galu, aizkūpināja jaunu un, piegājis pie loga, iesvilpās tik spalgi, ka skaņas atbalsojās tālumā, un to pašu brīdi suņi no visām ciemata malām bija vienā stiepienā klāt; priecīgi lēkājošo un rejošo suņu pavadībā mēs devāmies uz kalnu nogāzi, kur bija redzams rietošās saules apspīdētais mežs.

Drīz vien suņu bars bija mums tālu priekšā un pazuda krūmos, bet, tiklīdz sākām kāpt kalnā, tā izdzirdām tos rejam kaut kur virs mums un tad, pilnā sparā dzenot, aiznesamies prom pa kalnu, — aizās skanēja atbalss. Tēvocim priekā kutēja sirds, viņš mudināja mani kāpt veicīgāk un apgalvoja, ka tūlīt ieraudzīsim dzīvnieku, vajagot tikai tikt līdz pļaviņai, taču ceļā viņš pēkšņi apstājās, ieklausījās un mainīja virzienu, iesaukdamies:

— Nudien, lapsa! Turp mums jāiet — aši, pst!

Tikko bijām tikuši uz kādas šauras taciņas līdzās izžuvušam meža strautiņam, starp divām krūmiem apaugušām nogāzēm viņš pēkšņi mani apturēja un klusēdams norādīja uz priekšu; pār ceļu un gravu nedzirdami aizzibēja sarkanīga svītra lejup, augšup, un pēc brīža visi seši suņi vaukšķēdami aizjoņoja tai pakaļ.

— Vai redzēji? — jautāja tēvocis tik starojošs, it kā rīt būtu viņa kāzu diena. — Aizgāja, bet tanī cirsmā suņi izcels kādu zaķi kā likts! Iesim tik tepat augšā!

Mēs sasniedzām nelielu, līdzenu laukumu un ieraudzījām rietošās saules apspīdētu auzu lauku, kam gar malām sārtojās slaikas priedes. Te mēs lauka malā palikām stāvam netālu no aizauguša ceļa, kas veda kaut kur tumsā, un baudījām labvēlīgo klusumu. Bijām nostāvējuši kādu ceturtdaļstundu, kad riešana pēkšņi atsākās pavisam tuvu, un tēvocis man piebikstīja. Auzas sakustējās, un tēvocis čukstus noteica:

— Kas tur, velns, notiek?

Parādījās varen liels mājas kaķis, paskatījās uz mums un zagās prom. Dieva kalpu sagrāba nevaldāmas dusmas:

— Ak tu sasodītā bestija, kas tev te meklējams? Te nu ir skaidrs, kur paliek mazie zaķēni! Es tev rādīšu, bendesmaiss! — Un viņš meta ar akmeni.

Kaķis ielēca atpakaļ auzās, suņi aiznesās kā vējš mums garām, un mans saniknotais tēvocis sašutumā noteica:

— Tā nu mēs zaķi nedabūjām redzēt... Šodienai pietiks. Paiesim vēl uz priekšu, tur tu varēsi ieraudzīt īstos kalnus, esam te pagājuši mazliet sānis.

No lauka pretējās malas, kur priedes bija retākas, acīm pavērās lielisks skats — no austrumiem, no Apencela līdz Bernes Alpiem uz rietumiem pletās zaļas, tad pakāpeniski uz dienvidiem arvien zilākas kalnu grēdas, bet tik tālas, kā skatītas sapnī.

Tālais skaistums lika pievērsties arī tuvākajai apkārtnei. Tā bija līdzīga ainavām, kādas laikam ir raksturīgas Vācijas kalnu apvidiem, — daudz zaļuma, daudz klinšu un viscaur apstrādāti lauki. Ielejas un gravas ar upēm un strautiem solīja krāšņu dažādību garām pastaigām, turklāt apvidus bagāts mežiem.

Atgriežoties mājās pa citu ceļu, skaistās dabas ainavas nomainīja cita citu, līdz tās pārklāja naksnīgās ēnas; kad sasniedzām ciematu, spīdēja pilns mēness, tas apstaroja dzirnavas, mācītāja māju un virmojošo upes ūdeni, tas arī bija šīs dienas pēdējais iespaids. Mācītāja zēni plosījās zem ošiem, pūlēdamies cits citu iegrūst upē, meitenes sēdēja dārzā, kaut ko dungodamas, un tante uzsauca man pa logu, ka es esot īsts klaidonis, visu dienu neesot viņai ne tuvumā rādījies.

Divdesmitā nodaļa PROFESIJAS NOJAUSMA

Nākošā dienā mani apsveica ar uzrunu: «Māksliniek!» Tā vien dzirdēju: «Labrīt, māksliniek!» — «Vai mākslinieka kungs labi gulēja?» — «Māksliniek, brokastīs!» Jaunieši labsirdīgi zobojās par mani, kā to parasti dara, kad beidzot atrod piemērotu iesauku cilvēkam, kurš tikko uzradies, un neviens līdz šim nav sapratis, kā viņam piekļūt. Man pret piešķirto titulu nebija iebildumu, un klusībā apņēmos nekad no tā nešķirties. Pēc brokastīm apsēdos pie skolas grāmatām un, pienākuma apziņas mudināts, nodevos pašmācībai, taču grāmatu apnicīgā pelēcība atsauca atmiņā pagātnes nomāktību un vienmuļību; mežs viņpus ielejas bija tīts sidrabaini pelēcīgā dūmakā, pakalna atzares ar savu kuplo lapotni manāmi pacēlās cita virs citas, viņu sulīgās aprises, rītausmas apspīdētas, bija gaiši zaļas, ikviens koku puduris pārskatāmi daiļi izcēlās visu apviēnojošā dūmakā un likās rotaļa tā rokās, kas to mēģinās atdarināt; mana mācībām paredzētā stunda arvien vēl negribēja beigties, lai gan es jau labu laiku biju domās citur.

Ar fizikas grāmatu rokās nepacietīgi pagājos šurp un turp, tad pa vairākām blakus istabām, līdz vienā no tām ieraudzīju plauktu ar pasaulīgām grāmatām; virs tām, gandrīz tās nosedzot, karājās plata, veca salmu cepure, kādas mēdz valkāt meitenes, ejot lauku darbos. Kad es nocēlu cepuri, tad ieraudzīju daudzus sējumus ādas vākos ar zeltītām muguriņām, paņēmu nelielu grāmatiņu, nopūtu biezu putekļu kārtu un atvēru; tie bija Gesnera darbi, drukāti uz bieza velinpapīra ar daudzām vinjetēm un zīmējumiem. Lai arī kur palapoju, visur bija runa par dabu, ainavām, mežiem un pļavām; ar mīlestību un apgarotību izpildītie Gesnera asējumi atbilda grāmatas saturam; es atradu šai lielajā, skaistajā, cienījamā grāmatā visu, pēc kā jau sen biju tiecies. Bet, kad ieraudzīju vēstuli par ainavu glezniecību, vēstuli, kurā autors dod padomus kādam jaunam māksliniekam, es to pārsteigts izlasīju no sākuma līdz beigām. Vientiesīgi skaidri sacerētais raksts bija man saprotams; it īpaši apgaismoja prātu un atbilda manām pusē bērnišķīgajām tieksmēm vieta, kur Gesners ieteic nest mājā laukakmeņu un upju akmeņu atlūzumus un darināt pēc to paraugiem klinšu studijas. Es tūlīt pat ieslēdzu šo cilvēku dziļi sirdī un padarīju par savu pravieti. Cerībā atrast vēl kādu viņa grāmatu pārskatīju pārējās, un man patrāpījās neliels viņa biogrāfijas sējumiņš. To es izlasīju vienā elpas vilcienā. Arī viņš nav bijis nekāds centīgais skolnieks, bet jau skolas laikā patstāvīgi zīmējis un aizrāvies ar glezniecību. Grāmatiņā daudz runāts par ģenialitāti, par sava ceļa meklējumiem un tamlīdzīgiem jautājumiem, par vieglprātību, grūtībām, apskaidrību, slavu un laimi. Pāršķīru pēdējo lappusi, klusi aizvēru grāmatu un nogrimu pārdomās, un, kaut arī nekādu

pārsteidzošu atzinumu nebija, grāmata savu padarīja, kaut kur dvēseles dziļumos — iespējams, vēl neapzināti — biju savervēts mākslas pielūdzēju saimei.

Lai arī cik rūpīgi nodotos jauniešu audzināšanai, agrāk vai vēlāk iestājas bīstamais un ar neparedzētām sekām draudošais brīdis, kad tamlīdzīgi godkāri sapņi, apkārtējiem nemanot, sāk satraukt jaunos, jūtīgos prātus, tikai nedaudziem ir vēlēts iepazīt liktenīgo vārdu «ģēnijs» tai vecumā, kad jau daļa mūža nodzīvota vienkārši, dabiski un saprātīgi, kad aiz muguras pavadīti gadi mācoties, strādājot, gūstot panākumus. Vispār rodas jautājums, vai, izvēloties kādu darbības lauku, lai gūtu tanī kaut visai nenozīmīgus panākumus, mums par vari tie jānostiprina ar tāliem nodomiem un plāniem, kā to dara ļaudis, kas pretendē uz ģenialitāti; starpība starp patiesu talantu un iedomātu ir vienīgi tā, ka patiess talants neatklāj tos līdzekļus, kurus tas izmantoja darba tapšanā, bet jau laikus tos iznīcina, turpretī iedomātais talants cenšas tos parādīt, un tie paliek redzami kā pussagruvušas stalažas pie nepabeigtas tempļa celtnes.

Jāteic, ka man negadījās baudīt valdzinošo dzērienu no žilbinoši grezna burvju kausa, bet no vienkāršas, pieticīgas gana blašķes, jo viss, par ko Gesners rakstīja un kas bija teikts par viņu, kaut arī izteiksmes veids nedaudz pārspīlēts, bija samērā vienkārša un nevainīga rakstura un aicināja mani turpat, uz kurieni jau biju tiecies, — koku zaļajā pavēnī un pie klusajiem mežu strautiem, tikai tagad ar plašāku skatienu.

Lasot Gesnera biogrāfiju, es iepazinos arī ar veco Zulceru, kurš Berlīnē bijis jaunā Gesnera labvēlis. Kad pamanīju starp grāmatām dažus Zulcera sējumus «Traktāts par daiļajām mākslām», nolēmu ar tiem iepazīties, jo tie neapšaubāmi attiecās uz manu jaunatklāto darbības lauku. Jādomā, ka šī grāmata savā laikā bijusi ļoti izplatīta, jo sastopama jebkurā vecā grāmatu skapī un arī visās ūtrupēs, kur dabūjama par smiekla naudu. Tikpat kā nejēga kaķēns, kas apmaldījies garā zālē, es klīdu pa šīs sen novecojušās, ar enciklopēdisku rūpību sarakstītās grāmatas lappusēm, visu pieņemdams par skaidru patiesību, tverdams simtiem apstrīdamu un neizprotamu viedokļu, un, kad pienāca laiks iet pusdienās, mana galva bija bāztin piebāzta ar gudrībām; es gandrīz vai pats jutu, cik svarīgs un lepns izskatos ar savām cieši sakniebtajām lūpām un saspringto acu skatienu. Es savācu visu literatūru par mākslu savā istabā un noliku blakus junkura Fēliksa mapei.

Pēcpusdienā paguvu tikai īsu brīdi pasēdēt pie vecmāmiņas, iebāzu kabatā man noliktu maza formāta Derību ar zelta malām un sidraba slēdzi un steidzos prom. Vecmāmiņa sērīgi skatījās man nopakaļ, cik tālu viņas vājās acis rādīja, viņa bija gribējusi svēto dāvanu man pasniegt kā savas mīlestības pierādījumu īpaši svinīgi. Bet es veicīgi attālinājos, domādams vienīgi par to, kā ātrāk likt lietā, tas ir —» izmēģināt, vērojot kokus, iegūtās zināšanas.

Nodrošinājies ar zīmēšanas papīru un visu citu, es jau atrados zem meža zaļajām velvēm, aplūkodams katru koku, bet nekur neredzēju piemērotu sižetu, jo lepnie milzeņi stāvēja, cieši saslēgušies, un nevienu pašu negribēja izdot man; krūmi un akmeņi, puķes un augi, izciļņi un ieplakas — viss slēpās un glābās koku aizsegā, viscaur saplūstot vienā veselā, kas smaidot manī noskatījās un likās zobojamies par manu bezpalīdzību. Beidzot kāds varens dižskābardis ar cildenu stumbru, zaļu mantiju un karalisku kroni izaicinoši pakāpās no cieši saslēgtajām rindām uz priekšu gluži ķā seno laiku karalis, kurš izaicina ienaidnieku uz cīņu. Milzenis ikkatrā zarā, ikvienā lapojumā bija tik samērīgs un saprotams, no viņa dvesa tāds dzīvotprieks un cildens miers, ka viņa nešaubīgā stāja mani apžilbināja, un šķita, ka es itin viegli tikšu ar viņu galā. Jau biju apsēdies, jau roka satvēra zīmuli un balto papīra lapu, bet pagāja krietns laika sprīdis, iekams izšķīros uzvilkt pirmo līniju; jo ciešāk ielūkojos milzenī, jo netveramāka likās tieši tā vieta, ar kuru grasījos sākt, un ar katru brīdi vairāk pagaisa mana uzņēmība. Beidzot, sākot no apakšas, uzdrīkstējos uzmest dažus vilcienus, mēģinot satvert varenā stumbra skaisti vālaino lejas daļu, bet viss, ko paveicu, bija nenozīmīgs un bāls; saule, spraukdamās cauri lapotnei, rotājās ap stumbru, te izgaismodama tā spēcīgās aprises, te pamezdama to ēnā; zaru kreslībā pēkšņi iemirgojās un sāka jautri vizuļot kāds sidrabaini pelēks laukumiņš koka mizā vai sulaini zaļš sūnas plankumiņš, brīžiem gaiši ietrīsējās no saknēm izspraukusies atvasīte, brīžiem, vismelnākajā ēnas pusē atstarota, iznira kāda jauna tumsas un gaismas caurausta līnija, līdz pazuda kā nebijusi, lai atkāptos citas parādības priekšā, turpretī pats koks, kā bija, tā palika nesatricināmi mierīgs savā majestātiskumā, vienīgi tā iekšienē bija jaušama spocīga šalkoņa. Es zīmēju, zīmēju steigšus, uz labu laimi, krāpdams pats sevi, klādams uzmetumu virs uzmetuma, bijīgi aprobežodamies vienīgi ar to daļu, ko patlaban uztvēru, nespēdams to saistīt ar veselo, nemaz nerunājot par atsevišķo līniju

neatbilstību^ Attēls uz papīra izauga līdz baismīgiem apmēriem, it īpaši platumā, un, kad nonācu līdz galotnei, tai pietrūka vietas, un man vajadzēja to — platu un zemu — kā plukatas pieri uzbāzt uz bezveidīga kluča, koka virsotne spiedās klāt pie lapas malas, turpretī sakņu daļa lejā karājās gaisā. Kad es beidzot pacēlu galvu un ieraudzīju visu kopumā, tad man pretī ņirdza ķēmīgs izkropļojums, gluži kā spocīgs rūķis greizā spogulī, bet dzīvais skaistulis vēl brīdi staroja diženāks nekā iepriekš un, liekas, zobojās par manu nevarību; tad saule rietēdama paslēpās aiz kalna, un līdz ar sauli savu brāļu ēnā paslēpās dižskābardis. Es neredzēju vairs nekā cita kā vienīgi zaļu klājienu, bet uz ce-

Iiem man gulēja karikatūra. Es saplēsu to; mežā ienākot, >iju pārpilns augstprātības un pašpārliecinātības, taču tagad biju pazemīgs un mani māca nedrošība. Es jutos atstumts un padzīts no savas jaunības cerību svētnīcas; cerība, ka esmu atradis dzīves mērķi un jēgu, pagaisa no jauna, un tagad man šķita, ka patiesi neesmu nekur liekams, īsts nejēga. Izmisis, asaras valdīdams, zaudējis drosmi, es devos tālāk, raudzīdamies, vai neatradīsies mežā kāds, kam būs vairāk žēlsirdības pret mani. Taču metās arvien tumšāks, un priekšmeti saplūzdami liedza man jebkādu žēlastības dāvanu; savā nomāktībā atcerējos parunu — «jebkurš sākums ir grūts» — un reizē ar to atskārtu, ka es jau vēl tikai tagad sāku un šīs grūtības ir tās, kas rada atšķirību no agrākās bērnišķīgās aizraušanās. Taču vieglāk man no šīs atziņas netapa, jo līdz šim biju dzīvojis, nezinādams, kas ir darba grūtības un neatlaidīga centība. Ieklausīdamies meža šalkoņā un apsvērdams savu iedomāto postu, es beidzot atkal meklēju patvērumu pie dieva, pie kura ne vienreiz vien biju griezies bēdās, un lūgšus lūdzu man palīdzēt arī mātes dēļ, par kuras rūpju pārņemto vientulību es tagad iedomājos.

Un es ieraudzīju jaunu osi, kas auga meža klajumā uz pazema paugura, to dzirdīja neliels strautiņš. Lokanais kociņš, kura apjoms bija tikai kādas divas collas, kā arī trauslā ģalotne, kur pārskatāmi saplaukušās lapas būtu iespējams saskaitīt, skaidri, necili un piemīlīgi izcēlās pret rietošās saules dzidrā zelta pielijušām debesīm. Gaisma krita uz kociņu no pretējās puses, tāpēc bija redzamas tikai silueta asās kontūras, tā vien likās, it kā tas būtu tīšuprāt novietots modelis, pie kā vingrināties iesācējam.

Es vēlreiz apsēdos un apņēmīgi grasījos ar divām paralēlām līnijām dabūt bērnišķīgo kociņu uz papīra, taču atkal tiku izsmiets, jo, tiklīdz ciešāk ielūkojos vienkāršajā zaļojošā

brīnumā un grasījos to zīmēt, tā bezgala smalkās līnijas sakustējās un sāka slīdēt. Abas augšuptiecošās līnijas sakļāvās tikko manāmā pagriezienā tik cieši kopā, sašaurinājās, augšup slīdot, tik nemanāmi un jaunie zari pletās tik samērīgos laukos, ka pats niecīgākais aplamais zīmuļa vilciens varēja izpostīt kociņa brīnum skaisto veidolu. Es tomēr saņēmos un, uzmanīgi sekodams katram izliekumam paraugā, sargājos atkāpties kaut par sprīdi, kamēr darbu pabeidzu; tiesa, tas nebija nedz pārliecinošs, nedz smalkma-nīgs uzmetums, tikai bikls, kaut arī diezgan atbilstošs veidojums. Aizrāvies es savā darinājumā bijīgi iestarpināju arī tuvākos zāles stiebriņus un saknītes, ko redzēju koka pakājē, un tagad manā mākslas darbā bija izaudzis viens no tiem bībeliski trauslajiem kociņiem, kas goddevīgo baznīcas gleznotāju un viņu šodienas epigoņu gleznās tik piemīlīgi un naivi atdzīvina horizonta līniju. Es biju ar savu pieticīgo darbu apmierināts un vēl ilgi to aplūkoju, laiku pa laikam pamezdams acis uz slaiko osi, kas klusītēm šūpojās vieglajā vakara vējpūsmā, — tas man likās tikpat kā labvēlīgs debesu sūtnis. Gaužām priecīgs, it kā būtu nezin kādu brīnumu paveicis, devos mājup, kur mani radinieki dega nepacietībā redzēt pārnesam darba augļus no mana sirojuma mežā, uz ko biju licis tik lielas cerības. Bet, kad es atklāju savu kociņu ar tā pārdesmit lapām, gaidpilnajās sejās atplauka smaids un mazāk kautrīgajiem paspruka smiekli; vienīgi tēvocim patika jaunais osītis, ko bez grūtībām varēja pazīt, viņš uzmundrināja mani, ieteikdams uzcītīgi turpināt nodarbības un pamatīgi pētīt kokus mežā, savukārt viņš, kā jau mežzinis, man palīdzēšot. Viņam bija atmiņā vēl tas laiks, kad pats dzīvoja pilsētā, tāpēc šāda veida aizraušanās nelikās smieklīga, turklāt dedzīgi mednieki, tādi kā viņš, no laika gala cienījuši glezniecību, jo tā apdzejo arī viņu sirdīm tuvās vietas, atspoguļo viņu priekus un pārdzīvojumus. Tāpēc tūlīt pēc vakariņām viņš uzsāka veselu lekciju par koku īpašībām, par mežiem, kur sastopami paši interesantākie eksemplāri. Bet vispirms viņš ieteica kopēt junkura Fēliksa etīdes, ko es nākošajās dienās arī cītīgi darīju, bet jaukajos vakaros turpinājām savus izlūkgājienus gaidāmajai medību sezonai, pārstaigādami brīnum skaistas ielejas un pakalnus ar visdažādākajiem kokiem.

Šādās patīkamās nodarbībās tuvojās beigām mana pirmā uz laukiem pavadītā nedēļa, ap šo laiku biju iemanījies atšķirt vienu otru koku un priecājos par iespēju sveikt zaļos draugus viņu vārdos; tikai, vērojot miklās vai sausās zemes

zālienu, es atkal reiz no visas sirds nožēloju, ka mana botānikas apgūšana skola tika pārtraukta, jo labi apjautu, ka paviršās, vispārējas zināšanas ir nepietiekamas, lai iepazītu šo mazo, bet daudzveidīgo pasauli, un man gaužām gribējās zināt nosaukumus un īpašības visai ziedošajai segai, kas klāja zemi.

Divdesmit pirmā nodaļa SVĒTDIENAS IDILLE. SKOLOTĀJS UN VIŅA MEITA

Bija norunāts, ka pirmajā svētdienā pēc manas ierašanās mēs, mājas jaunieši, dosimies ciemos. Aiz meža nomaļās un vientuļās mājās dzīvoja manas tantes brālis ar savu meitu, kuru saistīja ciešas draudzības saites ar manām māsīcām. Viņas tēvs bijis ciema skolotājs, bet pēc sievas nāves palicis saimniekot savās gleznajās meža mājās, jo viņam bija pietiekami naudas līdzekļi, rakstura ziņā viņš bija pilnīgs pretstats manam tēvocim. Tēvocis, dzimis pilsētnieks, nodevies reliģiskām studijām, vēlāk to visu pameta un aizmirsa, lai pilnām nodotos zemkopja darbam un medību priekiem, turpretī skolotājam, zemnieku izcelsmes cilvēkam, guvušam visai pieticīgu izglītību, bija sliecība uz rāmu, goddevīgu prātnieku un taisnprātīgo dzīves veidu, viņš iedziļinājās teoloģiskos un filozofiskos jautājumos, lasīja grāmatas par dabaszinātnēm, priecājās par izdevību prātīgi parunāties, tāpēc centās būt izcili laipns ar sarunu biedru. Viņa meita, gadus četrpadsmit veca, rāmi un atturīgi augdama šādas mājas mīlīgā noskaņā, atbilstoši tēva vēlējumam izskatījās vairāk pēc lolota mācītājbērna nekā lauku meitenes, turpretī mana tēvoča sieviešu kārtas pēcnācēju saulē un vējā rūdītās sejas liecināja, ka meitenes pieradušas pie jebkura darba; jāteic, ka šis rūdījums viņām nenāca par ļaunu, drīzāk rotāja un atbilda jautro acu spozmei.

Svētdien pēc pusdienām manas divdesmit, sešpadsmit un četrpadsmit gadus vecās trīs māsīcas ar pilsētnieku vārdiem — Margote, Lizete un Katone — gari un ilgi apspriedās savās istabiņās, skraidīdamas cita pie citas un slēgdamas durvis. Mēs, puišu cilvēki, jau labu laiku gatavi ceļam, nepacietīgi gaidījām un tikai pa atslēgu caurumiem un durvju starpām varējām pamanīt., ka skapju durvis plaši atvērtas un meitenes iegrimušas nopietnās pārrunās. Laiku īsinādami, mēs sākām nopietnās pārrunās iegrimušās ķircināt un beidzot kā laupītāju bars iebrukām viņu vidū, pietikām pie

kāda milzum apjomīga skapja, lai paglūnētu daudzajās kārbās un vācelītēs un atklātu meiteņu noslēpumus. Meitenes turējās pretī kā sakaitinātas lauvu mātes, kam grasās atņemt mazuļus; mēs atradāmies atkal aiz durvīm un veltīgi pūlējāmies no jauna iesprukt iekšā. Pēc maza klusunļa brīža durvis pašas atvērās un pa tām nokaunējušās, negribīgi un tomēr pašapzinīgi iznāca visas trīs — krāšņās un raibās tualetēs; meitenes bija ģērbušās pēc sen pagājušas modes, ar vecmodīgiem saulsargiem rokā un brīnumainām rokassomiņām, viena no tām izskatījās līdzīga zvaigznei, otra pusmēnesim, un trešā bija kaut kas viduvējs starp huzāru somu un liru.

Vēl jo vairāk tas pārsteidza, ņemot vērā, ka meitenēm vienām pašām vajadzēja tikt galā ar apģērba jautājumiem, neviens viņām nepalīdzēja, jo viņu mātei ģērbšanās pēc pilsētas modes bija pretīga; katrreiz, atgriezusies no baznīcas, kurp viņa, kā tas mācītāja sievai pieklājas, gāja ar mežģīņu aubīti galvā, viņa to nekavējoties rāva nost. Vienīgās dāmas ciematā bija jaunā mācītāja ģimenes sievietes, bet tās bija lepnas, nepieejamas un tualetes mēdza pasūtīt pilsētā. Tāpēc manas māsīcas varēja rēķināties tikai pašas ar saviem spēkiem, ar ciemata šuvēju un dažām ģimenes tradīcijām, kādas viņām, cītīgi meklējot tumšajā pagātnē, bija izdevies atklāt. Tāpēc arī meiteņu sasniegums bija jo cienījamāks, un, ja mēs viņas saņēmām ar zobgalīgu «A!» izsaucienu, tad tā bija skaidra izlikšanās, lai noslēptu patiesu apbrīnu.

Jāteic, ka mūsu āriene drosmes un eleganta mistrojuma ziņā pilnīgi atbilda mūsu dāmu tualetēm. Brālēniem bija mugurā parupja auduma žaketes, kam ciemata drēbnieks bija piešķīris draisku, jāteic, izaicinošu piegriezumu. Žaketes bija izgreznotas ar neskaitāmām spožām pogām, uz kurām bija attēloti lēcienam saspringti meža zvēri, šīs pogas tēvocis bija izdevīgā gadījumā sapircies lielā vairumā un tādējādi apgādājis ar tām ne vien bērnus, bet arī bērnu bērnus. Pazaudētie rotājumi ciemata zēnu vidū bija ieguvuši maiņas vērtību, un katras šādas pogas pretvērtība bija sešas svina vai kaula pogas. Man pašam bija mugurā zaļie kadetu svārki ar sarkanajām nošuvēm, kājās baltas bikses, vesti virs bramanīgā krekla es neuzvilku, toties švītīgi apsēju ap kaklu vecmāmiņas dāvāto sarkano zīda drāniņu, bet no tēva mantoto zelta pulksteni, ar kuru tā arī nebiju iemācījies apieties, pakarināju puķēm izšūtā zilā lentē, ko biju atradis vienā no māmiņas kārbām. Cepurei nagu biju jau sen noār-» dījis, jo tas likās mietpilsonisks, tagad piere bija atkailināta,

un laikam es izskatījos pēc īsta gadatirgus jokdara. Man šķiet, ka saprātīgi domājoši cilvēki, kas tiecas pēc iekšēja skaistuma, jo vairāk savā darbībā un pieredzē sasnieguši, jo atturīgāki ir pret visu ārišķīgo un smieklīgo, un otrādi — jo tālāk cilvēks no visa, kas dzīvi dara patiesi skaistu, jo vairāk tas pieķeras ārējam spožumam. Bieži vien tieši šīs ārišķības aizkavē jauna cilvēka garīgo attīstību, it īpaši, ja tuvumā nav saprātīga cilvēka, tēva, kurš ar labsirdīgu zobgalību novērš aplamības un apņēmīgi novirza uz pareizā ceļa.

Bija divi ceļi, kas veda uz vecā skolotāja mājokli: vai nu vajadzēja aiz ciemata kāpt kalnā un iet uz priekšu pa to visā garumā, viņā pusē kāpt lejā, kur atkal bija ieleja, līdzīga mūsējai, tikai mazāka, apaļāka un to gandrīz vai visu piepildīja dziļš, tumšs ezers, vai ari mēs varējām iet gar mūsu ielejas upi, brist cauri krūmiem un, apejot kalnam apkārt, nonākt pie ezera, kurā tā ietecēja un kurā atspoguļojās skolotāja māja.

Mēs nolēmām iet gar jautri čalojošo upīti un tikai vakara vēsumā atgriezties pāri kalnam; tā mūsu raibā, acīs krītošā sabiedrība devās prom pa zaļo ieleju, līdz tumšā un vēsā nojumē sasniedzām jauku nostūri, kur mežs no abām pusēm pletās līdz ūdenim. Tālāk zari tik cieši sakļāvās, ka vajadzēja zemākos liekt atpakaļ, citur koki atkāpās, atklādami saulainu krastmalu ar slaiku, gaišu egļu audzīti, vietām krastmalā gulēja no augšas novēlušies klints bluķi, ūdenī tie veidoja ūdenskritumus, no krūmiem apaugušām nokarēm šur tur rēgojās apdrupušo klinšu paliekas; no ceļa gar upi laiku pa laikam pašķīrās taciņas, kas vilināja noslēpumainā tumsībā, kur acīm pavērās brīnum jaukas ainavas. Uz tumši zaļā fona koši staroja meiteņu sarkanās, zilās un baltās kleitas, brālēni lēkāja no akmens uz akmeni, un viņu zelta pogas spīguļoja un šķindēja, kā sacenšoties ar vilnīšu sidrabaino skalošanos. Ceļā gadījās sastapt dažu labu meža zvēru, redzējām meža baloža spalvas, to, jādomā, bija saplosījis kāds plēsīgs putns, piekrastes viļņos pār gludajiem oļiem pārslīdēja čūska, kādā ūdens atzarē vizuļodama šaudījās iesprukusi forele, bailīgi bakstīdamās ar degunu gar akmeņiem, taču, mums tuvojoties, tā ar lēcienu pazuda straumē.

Tā nemanot bijām apgājuši visapkārt kalnam, piemīlīgais meža biezoknis atkāpās, pavērās skats uz kluso, tumši zilo, sidrabaini^ trīsuļojošo ezeru, kas krastmalas mierā un klusumā rāmi baudīja svētdienas pēcpusdienas dusu. Visapkārt

ezeram pletās šaura apstrādātas zemes strēmele, aiz tās, jo tālāk, jo augstāk slējās mežs, kas šur tur slēpa vēl kādu citu lauku; no biezokņa gan te, gan tur pavīdēja vai nu sarkana jumta kore, vai stīdza augšup zilu dūmu virpulis. Un tikai saules pusē zaļoja plašs vīnakalns, un tā pakājē, pie paša ezera, bija skolotāja māja; tūlīt virs pašiem augšējiem mietiem, kas balstīja vīnogulājus, staroja skaidrā debesu zilgme, tā atspoguļojās ezera ūdenī, tikai gar malām tās atspulgu ierobežoja dzeltenās labības strēmeles, āboliņu lauki un aiz tiem mežs — tas viss, nenieka nepārvērties, atspoguļojās ačgārni. Māja bija tīri nobalsināta, koka daļas nokrāsotas sarkanas, bet uz slēģiem uzgleznoti lieli gliemežvāki; logos plandīja balti aizkari, pa namdurvīm un gleznām kāpnītēm baltā kleitā jau nāca mums pretī jauniņā, slaikā un kā lilijas zieds maigā māsīca, viņai bija zeltaini brūni mati, zilas acis, piere ar tādu kā ietiepības iezīmi, smaidošas lūpas. Smalkajā sejā uzplūda un atplūda sārtums, balstiņa kā kluss zvaniņš tikko dzirdama un reizēm apklusa pavisam. Sasveicinājusies ar māsīcām tik maigi un svinīgi, it kā viņas nebūtu redzējušās gadu desmit, Anna cauri dārziņam, kur smaržoja rozes un neļķes, ieveda mūs mājā, kas likās vai skanam aiz tīrības un kārtības; tur mūs sirsnīgi sagaidīja Annas tēvs, ģērbies pelēkos svārkos, ar baltu kaklasaiti un izšūtām rītakurpēm kājās. Viņš bija mierīgo svētdienu pavadījis pie grāmatām, kas vēl gulēja uz galda, un laikam priecājās, ieraudzījis pēkšņi tik daudz klausītāju, kuru priekšā varētu palepoties ar savu daiļrunību. Kad viņu iepazīstināja ar mani, viņš likās sevišķi iepriecināts par radušos izdevību nodemonstrēt cilvēkam, kas ieradies tieši no paša zinātņu tempļa, kā viņš domāja, savas zināšanas un smalko izrīcību. Šīm cerībām arī bija pamats, jo brālēni bija pazuduši, iekams skolotājs paguva uztaustīt tematu sarunai, un es redzēju, ka visi trīs iebāzuši galvas dziļi igvātā, — bija redzamas tikai sešas kājas. Zēni aizrautīgi pētīja tēvoča zivju audzētavu, kamēr māsas sekoja mazajai saimniecei un vecajai kalponei uz virtuvi un dārzu.

Skolotājs drīz vien nomanīja, ka esmu pateicīgs klausītājs un cenšos, cik vien protu un spēju, iesaistīties sarunā un atbildēt uz jautājumiem. Izvaicājis mani par jaunievedumiem skolās, viņš sacīja:

— Un tomēr, liekas, viņi mazliet cērt pār strīpu. Nupat izlasīju laikrakstā, ka vienā no mūsu kantona skolām zināmas nekārtības izbeigtas tādā veidā, ka nederīgo skolotāju atcēluši no amata un pašu negantāko skolnieku, īstu mazu revolucionāru, izslēguši, un skolā iestājies miers un kārtība. Ka atlaiduši skolotāju, tas man liekas prātīgi darīts, ja vien viņam pagādāta vieta citur, bet, ka ar skolnieku tā izrīkojušies, to es nespēju saprast; ir tā, it kā būtu pateikts: tu nu esi no mūsu sabiedrības izslēgts, tiec nu pats ar sevi galā! Tas nav kristīgi, mūsu Pestītājs būtu tādu nomaldījušos avi paņēmis savā paspārnē. Vai jūs, mīļais radnieciņ, bijāt pazīstami ar šo izstumto zēnu?

Jautājums pamodināja manī mokošas atmiņas un skolotāja līdzjūtīgais tonis — dziļu smeldzi, es bikli atzinos, ka šis zēns esmu es pats.

Skolotājs aiz pārsteiguma pakāpās soli atpakaļ un raudzījās manī plaši ieplestām acīm; viņš bija apjucis, ieraudzīdams tepat līdzās jauno ļaundari tik maldinoši nevainīgā izskatā. Taču es biju jau viņu mazliet noskaņojis sev par labu, un mana atturīgā uzvedība laikam pārliecināja viņu, ka nule parādītā līdzjūtība bijusi pamatota.

— Tā jau es domāju, — viņš iesaucās, — ka te ir kāds āķis! Jo es pats redzu un saprotu, ka mans jaunais radagabals ir cilvēks, ar kuru iespējams pārmīt prātīgu vārdu. Bet pastāstiet man visu šo bēdīgo notikumu no sākuma līdz galam, ļoti gribētos saprast, kur te slēpjas vaina un kur netaisnība!

Es atstāstīju laipnajam skolotājam visu, kā bija, atklāti un izsmeļoši, beigās arī mazliet satraucos, jo tā bija pirmā reize kopš tā laika, kad radās izdevība atvieglot sirdi; noklausījies viņš kādu brīdi nogrima pārdomās, nomurminādams tikai «Hm!» un «Tā gan!», tad sāka runāt no jauna.

— Patiesi gaužām neparasts likteņa pavērsiens! Pats galvenais, jums nevajadzētu noslēgties lepnībā, pārdzīvotais nedrīkstētu briedināt augstprātīgu īgnumu, tas varētu nodarīt jums ļaunu uz visu mūžu. Neaizmirstiet, ka arī jūs, gluži tāpat kā citi, neesat bez grēka, tāpēc varat justies laimīgs, ka, tik agrā jaunībā jūs bargi sodīdams, dievs jums devis nopietnu pamācību, jo tas, kas noticis ar jums, nav vis cilvēku patvarīga tiesa, bet gan debesu valdnieka tieša iejaukšanās jūsu liktenī, ar ko viņš jūs tik jaunos gados pagodina un pierāda, ka viņa nodomi ar jums ir visai nopietni un ka vadīs jūs pa savu izvēlēto ceļu. Pieņemiet šo šķietamo nelaimi ar pateicību un nožēlu, piedodiet un aizmirstiet iedomāto pārestību, pacentieties ar savu turpmāko dzīvi pierādīt, ka esat ņēmis vērā jums uzsūtīto pārbaudījumu, un neaizmirstiet — par jebkuru novirzi no tikumības ceļa jūs tiksiet bargāk piemeklēts nekā jebkurš cits, lai, tiecoties pēc patie-slbas, jūs būtu uzcītīgāks un neatlaidīgāks par daudziem, kurus šāds pārbaudījums nav piemeklējis. Tikai tādā veidā notikušais nāks jums par svētību; citādi tas viss liksies vienīgi kļūmīgs un briesmīgs negadījums, kas aptumšojis jūsu jaunību, bet tāds nodoms Visaugstākajam nevar būt bijis. Jāteic, ka patlaban pats pirmais un svarīgākais jums ir izšķirties par kādu nodarbošanos, un, kas zina, varbūt tieši šī gadījuma dēļ tiekat izraudzīts un jums lemts agrāk izšķirties par kaut ko! Protams, jums droši vien jau ir tieksme uz kādu darbu, kam vēlētos nodoties?

Šāda runāšana man bija īsti pa prātam, kaut arī tās nopietnā morālā jēga man. nebija gluži skaidra, toties asi uztvēru domu par augstāko varu, kas vada manus ceļus, jutos laimīgs atrasties dieva īpašā aizsardzībā, apzināties savu nolemtību nākotnē, pār mani nāca atskārsme, un es bez aplinkiem atzinos:

— Jā, es gribētu gleznotājs būt!

Šāda atbilde samulsināja manu jauno labvēli vēl vairāk nekā iepriekšējā atzīšanās, jo, dzīvodams atšķirtībā no visas pasaules, viņš vismazāk bija sagatavots uz šādu atbildi. Tomēr, ātri attapies, teica:

— Gleznotājs? Paskat, cik savādi! Pag, jāpadomā! Bija laiks, kad dzīvoja mākslinieki, kuri bija dievišķā gara pārpilni, viņi dzesēja tautas garīgās slāpes ar savas mākslas veldzējošo dzērienu, kas cilvēkiem bija Svēto rakstu vietā, dzīvā vārda vietā, kuri tagad mums ir pieejami. Bet, tāpat kā toreiz, kad šī māksla drīz vien kļuva par augstprātīgās Romas baznīcas uzpūtīgu ārišķību, mūsu dienās, man šķiet, tā pilnīgi zaudējusi iekšējo jēgu un kalpo vienīgi ļaužu klī-rībai un viņu ķēmīgai greznošanās kārei. Man gan nav nekādu zināšanu, kas un kādā veidā tai nododas, tāpēc vēl jo grūtāk iedomāties, kā, ar to nodarbojoties, iespējams palikt nopietnam, garīgi bagātam cilvēkam. Vai jums tiešām ir tik liela vēlēšanās un prasme mālēt dažādas nieka bildītes vai pat gleznot par maksu cilvēku sejas?

— Man galvenokārt gribētos gleznot ainavas, — es paskaidroju, — ir liela vēlēšanās to darīt, un ceru, ka dievs tas kungs palīdzēs apgūt šo māku.

— Ainavu gleznotājs? Tas nozīmē, ka gleznosiet dīvainas pilsētas, kalnus un neredzētas pasaules malas? Mm! Jā, tas nemaz neliekas tik ļauni, vismaz var iepazīt pasauli un dabūt daudz ko redzēt — dažādas zemes, jūras un katrā ziņā arī cilvēkus, bet, lai to darītu, nepieciešama liela drosme un veiksme; kamēr cilvēks vēl ir jauns, tā es domāju, tam vispirms jāpaliek savā zemē, jāatrod godīgs amats, lai būtu noderīgs sabiedrībai un atbalsts vecākiem.

— Ainavu glezniecība, par kuru es domāju, ne tuvu nav tas, ko jūs ar to saprotat, godājamais skolotāj, bet gluži kas cits!

— Jā, un kas tas būtu?

— Tās uzdevums nav meklēt neparastas un ievērojamas vietas un tās attēlot, bet gan vērot un censties atveidot dabas kluso varenību un skaistumu, dažreiz veselu ainavu, kā, piemēram, šo ezeru ar apkārtējiem mežiem un kalniem, citreiz vienu vienīgu koku, jā, pat tikai kādu ūdens mazumiņu un debesis virs tā.

Skolotājs neko neatbildēja, bet, liekas, gaidīja turpinājumu, tāpēc es nolēmu papildināt savu paskaidrojumu, aizrāvies runāju ar sajūsmu un nespēju rimties. Aiz logiem, pa pusei saules apmirdzēts, pa pusei paslēpies meža mestajā ēnā, pletās majestātiskais ezers; vairāki stalti ozoli, kas tiecās svētdienīgi skaidrajos debesu augstumos, likās man paklusi, tikko manāmi, bet neatlaidīgi mājam; es nenovērsu no tiem acis, raudzījos kā uz pārdabiskām parādībām un teicu:

— Atkal un atkal vērot apbrīnojamo dieva radību, kas vēl šobaltdien saglabājusi savu pirmatnējo skaidrību un skaistumu, iepazīt to, godāt un slavināt, atveidojot tās klusējošo skaistumu, — vai tas nav cildens un cienījams darbs? Vajag tikai uzzīmēt pavisam necilu krūmiņu, un jau pamodīsies godbijība pret katru atsevišķo zariņu, jo tas, pakļaudamies radītāja saprātīgajiem likumiem, ir tieši tāds, bet, ja cilvēks ir spējīgs patiesi un atklāti uzgleznot veselu mežu vai pļavu ar visām debesīm un ja gleznotājs prot uzburt šādas ainavas ar savas iztēles palīdzību bez parauga — mežus, līdzenumus un kalnājus, kaut vai tikai klusus nostūrus —, brīvi un neatkarīgi un tomēr tā, it kā tie būtu kaut kur vēroti, redzēti, tad šāda māksla man liekas tikpat brīnumaina kā paša radītāja darbs. Tad vajag tikai vēlēties, un koki augs līdz pašām debesīm, un pāri tiem peldēs viegli, pūkaini mākonīši, bet tas viss atspoguļosies skaidros ūdeņos. Mākslinieks teiks: «Lai top gaisma!» — un kaisīs saulstarus pēc patikas pār stādiem un akmeņiem, un liks tiem apdzist zem koku dziļajām ēnām. Viņš izstiepj roku — plosās negaiss, brūnā zeme dreb bailēs, tāpat viņš liek saulei tumšā sārtmē rietēt. Un to visu mākslinieks iespēj bez vajadzības sadzīvot ar dažādiem ļauniem cilvēkiem, visā viņa darbībā nav nekā nepatiesa.

— Vai tad pastāv tāda mākslas nozare un tā tiek atzīta? — jautāja skolotājs, pagalam apmulsis.

— Kā tad, — es atbildēju, — pilsētās dižciltīgo mājokļus grezno jaukas, spožas gleznas, tanīs lielākoties attēlots vai nu za]š meža biezoknis, vai klusa, piemīlīga dabas ainava tik valdzinoši un trāpīgi, ka liekas — acu priekšā paveras brīvā dieva pasaule, un akmens mūros ieslēgtie cilvēki veldzējas pie audekliem kā pie dabas krūts un ar pateicību, protams, atceras tos, kas mācējuši šos mākslas darbus radīt.

Skolotājs piegāja pie loga un ar tādu kā neizpratni paraudzījās laukā.

— Tad, piemēram, šis mazais ezers, kas glabā manai sirdij iemīļoto vientulību, arī būtu mākslinieka otas cienīgs, kaut arī neviens nezina tā vārdu, — un tikai tāpēc, ka arī viņā atklājas dieva žēlsirdība un visspēcība?

— Jā, protams! Es ceru, ka man izdosies reiz jums uzgleznot ezeru ar tā tumšajiem krastiem, ar šo saules rietu, un jūs ar patiku pazīsiet gleznā šo pēcpusdienu un pats atzīsiet, ka tas viss ir augstas mākslas cienīgs, — protams, ja es šo mākslu apgūšu un kļūšu mākslinieks, — es piebildu.

— Nu man atkal vecuma dienās izdevās kaut ko jaunu uzzināt, — skolotājs aizkustināts sacīja, — vai tas nav apbrīnojami, cik dažādos veidos cilvēka gars spēj sevi izteikt. Man liekas, jūs esat uz pareiza un laba ceļa, un, ja pratīsiet ar šādu uzdevumu tikt galā, tad tas būs tikpat cienījami kā laba garīga dziesma, kā himna pavasarim vai ražas vākšanai ... Ei, zēni! — viņš uzsauca jaunajiem zivju pētniekiem, kas vēl joprojām kavējās pie zivju aizsprosta. — Dabūniet bļodu un izmeklējiet vakariņām garšīgas zivis — zušus, foreles vai līdakas, lai saimnieces izcep!

Tikmēr meitenes bija atgriezušās istabā un paguva vēl kaut ko uztvert no mūsu sarunas, tāpēc valodīgajam namatēvam nebija grūti pāriet uz citu tematu un iesaistīt tanī visus pārējos. Jāteic, ka es atkal apklusu un nejutos visai brīvi, jo piemīlīgā Anna bija nedzirdami ienākusi un klusiņām sarunājās ar vienu no māsīcām. Skolotājs runāja ar meitenēm par gaidāmo ražu, par vīnadārzu un augļu kokiem — to viņš darīja izjusti, sirsnīgi, nojauzdams, ka daudz kas sarunā man nav saprotams, tāpēc reizēm līdztekus arī šo to paskaidroja. Taču es joprojām klusēju, tikai jutos laimīgs un pacilāts līdzās jaukajai meitenei, kaut arī uz viņas pusi pat neskatījos, mani aizkustināja jau viņas balss skaņa, tiklīdz viņa ierunājās.

Telpā ieplūda tīkama ēdienu smarža, tā bija atvilinājusi ari zēnus, un skolotājs, saņēmis saimnieces mājienu, aicināja visus uz augšstāvu. Te, mazā, gaišā un vēsā istabā ar balsinātām sienām, nebija nekā cita kā vienīgi garens galds, krēsli un vecas mājas ērģelītes. Galds bija klāts, mēs apsēdāmies un jautri mielojāmies vakariņās ar zivīm, kuras izvēloties brālēni nebija daudz kautrējušies. Mājas cepumi un augļi, kā arī vieglais, gaišais vīns, raudzēts no vīnogām, kas auga pakalnā aiz mājas, papildināja vienkāršo un tomēr ari tādu kā svētku maltīti; vecais skolotājs izklaidēja ar savu dziļdomīgo runāšanu, jaunieši dzina jokus, uzdeva cits citam naivas mīklas un vārdu spēles, un tam visam pāri klājās pacilāts, svētdienīgs noskaņojums, citāds nekā mājās, bet arī citāds nekā parastā zemnieku mājā. Kad bijām pietiekami mielojušies, skolotājs piegāja pie ērģelītēm, atvēra; acīm atklājās spožā stabuļu rinda un divviru durtiņu iekšpusē uzgleznotā paradīze ar Ādamu un Ievu, puķēm un dzīvniekiem. Skolotājs apsēdās pie ērģelītēm, mēs sastājāmies ap viņu puslokā, Anna izdalīja mums veclaiku notis ar tekstu, un, pēc tam kad viņas tēvs bija nospēlējis īsu ievadu, mēs dziedājām kopā ar viņu un viņa mūzikas pavadībā dažas skanīgas garīgas dziesmas un pēc tam arī diezgan sarežģītu kanonu. Dziedājām priecīgā aizrautībā, pilnu krūti, tomēr ar cieņu un pienācīgu mēra sajūtu; aiz pateicības par skaistajiem brīžiem mūsu koris skanēja pacilātāk, aizrautīgāk nekā visbargākajā skolas kora mēģinājumā; arī es ļāvu savai iekšējai laimes izjūtai brīvi un droši ieplūst kopīgajā dziesmā — šī diena atkal bija atnesusi man daudz jauna un aizraujoša, liekas, tā bija pati krāšņākā no visām. Katrreiz, beidzoties vienam pantam, pāri ezeram no mežmalas atlidoja harmoniski dziestoša atbalss, ērģeļu skaņas un cilvēku balsis saplūda brīnumainā, neparastā saskaņā un vēl trīsuļoja gaisā, kad mēs jau atsākām nākošo pantu. Te šur, te tur, gan augšā, gan lejā bija dzirdamas līksmas cilvēku balsis, viņu priecīgā dziedāšana viļņojās klusajā, vakarīgajā gaisā, un kanonu, ar kuru mēs muzicēšanu beidzām, kopā ar mums skandēja visa ieleja.

Bet mums bija arī laiks doties mājās, jo saule grasījās ienirt aiz kalniem; skolotājs, apmierināts ar mums, atvadījās, pauzdams man savu labvēlību. Man vajadzēja apsolīt pēc iespējas biežāk viņu apmeklēt ielejā un palikt uz ilgāku laiku viņa mājā, gluži it kā arī viņš būtu mans tēvocis. Anna dzīrās mūs pavadīt līdz kalnu virsotnei, un mēs devāmies atpakaļ satrauktāk un skaļāk, nekā šurp nākot. Meitenes bez īpaša iegansta — varbūt aiz pilnīgas brīvības sajūtas — sagrāba nevaldāma jautrība, acis staroja, viņas dziedāja, rosināja arī mūs skandēt gan tautas dziesmas, gan vispār populāras dziesmas. Pa starpām māsīcas ņēmās cita citu pazobot par sirds noslēpumiem, kā jau tas mēdz būt jaunībā, kad čalojot un jokojot labprāt uzklausa glaimojošus mājienus, liekulīgi liedzas un tāpat smejoties un jokojot nepaliek atbildi parādā. Vienīgi Anna likās pasargāta no šāda veida uzbrukumiem un tikai laiku pa laikam kautrīgi izmeta pa zobgalībai; es nebildu ne vārda, mana sirds bija šāsdienas pārdzīvojumiem pārpilna. Mēs bijām jau sasnieguši kalna virsotni, kas laistījās rietošās saules spozmē, man pa priekšu gāja Anna, apskaidrota, gaiša, — nevis gāja, bet lidinājās, man tā vien šķita, ka viņai līdzās stāv un smaida pats debesu tēvs — visu ainavu gleznotāju draugs un aizbildnis, kā biju viņu iepazinis sarunā ar skolotāju. Atvadoties meitenes seja vakarblāzmas sārtumā piesarka vēl vairāk, kad beidzot sniedza roku arī man. Mēs tikko saskārāmies ar pirkstgaliem un pieklājīgi viens otru uzrunājām ar «jūs», taču brālēni mūs skaļi izsmēja un māsīcas bez ierunām pieprasīja, lai pārejam uz «tu», jo šai pusē jaunu ļaužu vidū citādi neesot pieņemts.

Un mēs kautrīgi un klīrīgi nosaucām viens otra vārdu; manējais atskanēja manās ausīs kā fleitas dvesma, un, kad Anna veikli un bikli pazuda ēnā viņpus kalna, bet mēs kāpām lejā šai pusē, biju divkārši ieguvis: lielu un varenu mākslas atbalstītāju, kurš neredzams mājoja.krēslas apņemtajā Visumā, un maigu meitenes tēlu, kam uzdrīkstējos steigšus uzcelt altāri savā sirdī.

OTRĀ DAĻA

.

Pirmā nodaļa PROFESIJAS IZVĒLE. MĀMIŅA UN VIŅAS PADOMDEVĒJI

Nespēdams vairs paciest nenoteikto stāvokli, sameklēju savās mantās plānu papīra lapu un ņēmos rakstīt mātei vēstuli — savā mūžā pirmo. Kad lappuses augšmalā uzrakstīju «Mīļā māmiņ!» — viņa parādījās man acu priekšā jaunā gaismā, es sajutu, ka dzīve iet uz priekšu, sapratu, cik tā nopietna, un sākumā pat nespēju neko jēdzīgu uzrakstīt, ar grūtībām tiku pāri pirmajiem teikumiem. Tad mans ceļojums un citi pārdzīvojumi līdzēja tikt uz ceļa, to apraksts gan iznāca lielīgs un pārāk izpušķots. Man ļoti patika šādi sevi parādīt, vēlāk ne vienreiz vien esmu centies māmiņu iespaidot, stāstīdams par saviem panākumiem un piedzīvojumiem, — man bija tāda dīvaina tieksme viņu uzjautrināt un izklaidēt un reizē pašam izcelties. Pēc tam pievērsos galvenajam un skaidri un gaiši paziņoju, ka esmu pārliecināts — man jābūt gleznotājam, tāpēc lūdzu māmiņu pagaidām visu pārlikt un apspriesties ar vairākiem pieredzējušiem mūsu paziņām. Vēstuli nobeidzu, pastāstīdams šādus tādus ģimenes jaunumus, nodevu sveicienus un lūdzu nokārtot dažādus neatliekamus ikdienas sīkumus; vēstuli rūpīgi salocīju un apzīmogoju ar savu paša spiedogu — «cerību enkuru», ko sen biju paslēpis, ievīstītu mīkstā drāniņā, un tagad pirmo reizi izlietoju.

Saņēmusi šo vēstuli, māmiņa apvilka necilo, tumšo svētku kleitu un, iežmiegusi saujā tīru mutautiņu, devās svinīgā apgaitā pie viņai pieejamām autoritātēm.

Vispirms viņa iegriezās pie kāda visu iecienīta galdniek-meistara, kurš bieži apgrozījās solīdās ģimenēs un kuram tāpēc bija liela dzīves pieredze. Viņš bija mana nelaiķa tēva draugs, uzturēja draudzīgas attiecības ar mums un aizrautīgi atbalstīja savu aprindu cilvēku tieksmi pēc izglītības. Nopietni uzklausījis māmiņu, viņš krasi noraidīja manus nodomus, jo viņš paredzot bērnam nenoteiktu un apšaubāmu nākotni. Galdnieks izteica gatavību palīdzēt, ja es tiešām gribēšot apgūt mākslas amatniecību. Kāds jauneklis, viņa brālēns, esot attālā pilsētā izmācījies par ģeogrāfisko karšu gravieri, tagad labi nopelnot un visā savā radu pulkā tiekot godāts un cienīts. Labais padomdevējs aiz īpašām draudzības jūtām apņēmās mani savest kopā ar šo cilvēku, un, ja man! tiešām slēpjoties kāds talants un es pratīšot lietderīgi izmantot laiku, lai apgūtu nepieciešamās zināšanas, tad varēšot iemācīties ne vien gravēt kārtis, bet arī patstāvīgi tās zīmēt. Tas būšot smalks, godpilns un reizē arī praktisks un solīdai dzīvei piemērots amats.

Vēl vairāk šaubu un rūpju mākta, māmiņa ieradās pie otra labvē|a, arī tēva drauga. Tam piederēja krāsainu un apdrukātu audumu fabrika, viņš bija pratis savu sākumā niecīgo uzņēmumu pamazām tā paplašināt, ka tagad baudīja arvien pieaugošās labklājības augļus. Māmiņai viņš atbildēja šādi:

— Tas, ka Heinrihs, mūsu neaizmirstamā drauga dēls, nodomājis pievērsties mākslinieka karjerai, un tas, ka viņš jau sen tik labprāt noņemas ar zīmuli un krāsām, laimīgā kārtā atbilst kādai idejai, kas mani jau labu laiku nodarbina attiecībā uz zēnu. Viņš tiecas pēc cildenas darbošanās, kam nepieciešams talants, aizrautība un spējas, kas pilnām saskan ar viņa uzcītīgā tēva garu, tomēr šo tieksmi nepieciešams pavērst solīdā, saprātīgā virzienā. Jums, cienījamā kundze, mans senais draugs, ir labi zināms mana ne gluži mazsvarīgā pasākuma raksturs, es ražoju raibus audumus, un, ja man izdodas gūt pieklājīgu ienākumu, tad galvenokārt tāpēc, ka es vērīgi sekoju visam jaunākajam, ko cenšos ieviest pēc iespējas ātrāk un apsteigt valdošo gaumi ar vēl jaunāku un oriģinālāku. Tādam nolūkam mums ir savi zīmētāji, kuru uzdevums meklēt un uzmest jaunas skices un, sēžot mājīgā istabā, pēc sirds patikas skicēt puķes, zvaigznes, līkločus, raibumus, līnijas. Manā iestādē ir trīs šādi cilvēki, kuriem maksāju milzu naudu un ar kuriem man jāapietas kā ar jēlām olām. Kaut arī viņi strādā veikli un attapīgi, tomēr šai amatā ir tikai gadījuma pēc un nekādu iekšēju aicinājumu uz to nav jutuši. Kas tad nu man varētu būt vēl vēlamāks par jaunieti, kurš ar tādu aizrautību nododas papīram un krāsām, kurš tik jaunos gados augu dienu bez kāda pamudinājuma glezno kokus un puķes? Dabūsim viņam puķes, cik vien vajag, lai tik uzbur rindās vien uz audumiem — radoši, arvien citādi; lai bagātīgā daba viņu rosina uz tik

brīnumainiem un neparastiem musturiem, ka iedzen manus konkurentus izmisuma! īsi sakot, dodiet man savu dēlu šurp! Viņš man te ātri panāks pārējos, un pēc dažiem gadiem sūtīsim viņu uz Parīzi, kur šādam pasākumam ir plašs vēriens un izcilie dažādu rūpniecības nozaru zīmētāji dzīvo kā baroni, fabrikanti viņus vai uz rokām nēsā. Kad viņš būs tur guvis pieredzi un zināšanas, tad vairs nav ko bēdāt, viņš būs nodrošināts cilvēks un pats varēs par sevi lemt. Ja gribēs no jauna saistīties ar mani, būšu priecīgs, tas nāks arī man par labu, bet, ja atradīs savu laimi kur citur, arī tad jutīšos gaužām apmierināts. Apdomājiet to visu labi, man liekas, es nemaldos.

Pēc tam viņš vadāja māmiņu pa savu uzņēmumu, rādīja raibos brīnumus, kokā grieztos modeļus, bet galvenokārt savu zīmētāju drosmīgās kompozīcijas. Tas viss māmiņu pārliecināja un viesa viņas sirdī atkal cerību. Nemaz nerunājot par nodrošināto un bagātīgo izpeļņu, ko piedāvāja pieredzējis veikalnieks, visa šī māksla kalpoja sievietēm — tik tīra un miermīlīga, ka zēnam te vajadzētu rast drošu patvērumu. Iespējams, ka māmiņā bija skarta arī kāda godkāres stīdziņa, iedomājoties, ka varētu ietērpties kādā manis atrasta mustura kleitā. Māmiņu tik ļoti savaldzināja šādas tīkamas pārdomas, ka viņa pārtrauca savus tālākos apciemojumus.

Tomēr nākošajā dienā viņu, rūpju un šaubu māktu, atkal sauca pienākums, kas citkārt būtu piekritis tēvam. Māmiņa ieradās pie tēva trešā drauga, kurpnieka, kas bija izslavēts kā cilvēks ar vērīgu prātu un tāds, kas orientējas politikā. Pēc tēva nāves notikumi bija risinājušies tā, ka viņš bija pieslējies demokrātiskajam virzienam. īgni noklausījies, ko māmiņa līdz šim ar saviem pūliņiem panākusi, viņš metās uzbrukumā:

—s Pindzelmanis, karšu skribents, puķīšu mālētājs, kancelejas žurka! Kungu pakalpiņš, naudasmaisu roklaiža, greznības un izlaidības atbalstītājs, bet kā ģeogrāfisko karšu zīmētājs tiešs zvērisko karu kurinātājs! Amats, godīgs un smags roku darbs — tas mums ir vajadzīgs, labais cilvēk! Būtu jūsu vīrs dzīvs, tur divu domu nav — viņš pieradinātu dēlu pie smaga darba. Turklāt zēns, sieviešu audzināts, ir pavārdzis un izlutināts; lai strādā par mūrnieku vai akmeņkali, vai, vēl labāk, dodiet viņu man! Te viņš iemācīsies būt pazemīgs un reizē arī sapratīs, kas ir tāda cilvēka lepnums, kurš cēlies no tautas; iekams būs iemanījies pašūt kārtīgu kurpju pāri, viņš jau zinās, ko tas nozīmē — būt pilsonim, un tad viņš būs cienīgs sava tēva sekotājs, kāda mums, amatniekiem,

tik |oti pietrūkst. Attopieties, Lē kundze! Jāsāk no mazuma — vienīgi tā izaug vīri! Vai jaunās kurpes, ko es jums nosūtīju, tomēr mazliet nespieda?

Bet Lē kundze, prom ejot, nebija vis diezin cik sajūsmināta un visu ceļu savā nodabā murmināja: «Borē vien savas koka tapiņas, nedomā man kaut ko ieborēt, kurpnieka kungs, āmurgalva tāds! Sēdi tik pie savām liestēm un gaidi, ka mans bērns ies tev laiku kavēt! Ko tādam padomu prasīt! Būtu gan vairāk bijāšanas pret dievu jutis! Ne prāta, ne padoma!» Tā bārstīdama dzīves gudrības, kuras viņa atkārtoja ik reizes, kad saruna novirzījās uz šo apmeklējumu, māmiņa paraustīja zvanu pie liela, skaista nama, ko tēvs bija kādreiz cēlis kādam dižciltīgam kungam. Tas bija smalkmanīgs, gudrs vīrs, darbojās valsts dienestā, vārdos bija skops, taču mums izrādīja zināmu labvēlību un jau vairākkārt izšķirošos brīžos bija palidzējis ar padomu. Izdzirdis, par ko ir runa, viņš laipni, bet noraidoši atbildēja:

— Man ļoti žēl, ka tieši šādā gadījumā nevaru jums izpalīdzēt. Mākslā es nesaprotu tikpat kā neko. Zinu, ka arī izcilākajiem talantiem nepieciešami gari studiju gadi un ievērojami naudas līdzekļi. Tiesa, mums ir ģēniji, kam izdevies pārvarēt lielas grūtības un izrauties uz augšu, bet mūsu pilsētā nav nevienas pietiekami autoritatīvas personas, kas pateiktu, vai jūsu dēiam ir kaut niecīgas izredzes un spējas. Visi tā saucamie mākslinieki, kas šeit dzīvo, manuprāt ir gaužām tāli no mana priekšstata par īstu mākslu, un es nekad nedotu padomu sekot šādam kļūmīgam mērķim. — Brīdi padomājis viņš turpināja: — Jums un jūsu dēlam jāuzskata tas viss par bērnišķīgu sapņošanu; ja viņš izšķirtos ar manu palīdzību iestāties dienestā viena no manām kancelejām, tad es labprāt viņu atbalstītu un paturētu acīs. Esmu dzirdējis, ka viņam ir zināmas spējas, it īpaši rakstu darbos. Ja zēns parādītu sevi no labās puses, tad ar laiku viņš varētu uzkal-poties par pārvaldnieku kā jau dažs labs uzcītīgs darbinieks, kas sācis no pašas apakšas, strādājot par vienkāršu pārrakstītāju. Starp citu, šo piezīmi nepateicu tādēļ, lai modinātu nezin kādas cerības, bet lai jums parādītu, ka arī šādā ceļā viņa liktenis nemaz ar nebūtu saistits ar tumšām un trūvī-gārn nākotnes izredzēm.

Pēc šādas runāšanas, kas pavēra māmiņai gluži citādas izredzes, viņa atkal ieslīga galīgā nesaprašanā, vai tikai nevajadzētu mani visā nopietnībā atrunāt. Jo šis cienījamais un savos spriedumos nelokāmais cilvēks, kurš ne vien skaidri pārzināja dzīves apstākļus, bet lielākoties tos arī noteica, bija

spējīgs nodrošināt palīdzību tam, kas uzklausīja viņa padomu, — viņa vārdiem bija lielāks svars nekā fabrikanta solījumiem.

Ar to māmiņa izbeidza savus mokošos gājienus un garu garā vēstulē aprakstīja, ko panākusi savos apciemojumos, tomēr īpaši izceldama fabrikanta un valsts ierēdņa priekšlikumus, lūgdama mani nepieņemt vēl noteiktu lēmumu, bet padomāt, kā, paliekot uzticīgam savām dotībām, tomēr nešķirties no dzimtenes, godīgi pelnīt sev uzturu un būt viņai vecumā par mierinājumu un atbalstu; nevarot būt ne runas, ka viņa mēģinātu ar varu mani piespiest izšķirties par kādu profesiju visai dzīvei, jo pārāk labi zinot arī tēva uzskatus šai ziņā, un viņas vienīgais uzdevums esot rīkoties tā, kā būtu rīkojies viņš.

Vēstule sākās ar vārdiem: «Mans mīļais dēls!» Ar vārdu «dēls» viņa mani uzrunāja pirmo reizi, un tas mani aizkustināja un satrauca līdz sirds dziļumiem, tāpēc ļoti jūtīgi uztvēru vēstules saturu, sāku šaubīties pats par sevi un svārstīties. Šeit, starp maniem zaļajiem draugiem kokiem, es jutos vientuļāks par vientuļu un neaizsargāts pret bargo, salto dzīvi un tās lēmējiem. Un tai pašā laikā, kad es sāku jau aprast ar domu, ka uz mūžiem jāšķiras no iemīļotā meža, es vēl jo dedzīgāk piekļāvos dabai un visu dienu pavadīju kalnos, šķiršanās draudi palīdzēja man izprast vienu otru parādību un izjūtu. Biju jau nokopējis daudzas Fēliksa studijas, vismaz pamatīgi nosegdams baltās lapas ar tušu un zīmuli, turklāt tas padevas diezgan izteiksmīgi.

Otrā nodaļa JUDĪTE UN ANNA

Bieži no rītiem vai arī vakaros es kāpu kalnā un raudzījos lejā uz ezeru, uz ieleju, kur dzīvoja skolotājs ar savu meitu, vai arī visu dienu nosēdēju kaut kur nogāzē zem dižskābarža vai ozola un vēroju, kā skolotāja māja te gozējās saulē, te paslēpās ēnā; bet, jo ilgāk kavējos, jo grūtāk bija sevi piespiest nokāpt lejā, tā vien šķita, ka ikviens tūlīt pat sapratīs, ka esmu ieradies meitenes dēļ, kas man neizgāja no prāta. Visas manas domas saistīja Annas valdzinošais tēls, un, ieraugot viņu, es vairs nepratu dabiski izturēties un vīzdegunīgi iedomājos, ka viņa, tiekoties ar mani, izjūt to pašu. Lai arī ilgojos viņu atkal redzēt, laiks, ko pavadīju gaidot, un manis paša nenoteiktība nebija man ne mokoši, ne nomācoši, gluži otrādi, šais pārdomās, cerībās un gaidās es gluži! labi pats sev patiku, bet, domājot par iespēju tikties vēlreiz, mani sagrāba nemiers. Kad māsīcas sarunās pieminēja Annu, es izlikos to nedzirdam, lai gan nekustējos no vietas, kamēr ilga saruna, un, ja viņas man jautāja, vai Anna neesot jauka, es strupi attraucu:

— Jā, protams!

Manos klejojumos ceļš bieži veda gar skaistās Judītes māju, un tieši tāpēc, ka viņa bija skaista, es arī te jutos bikls un centos turēties no viņas pa gabalu, taču viņa, to noprazdama, valdonīgi aicināja istabā un nelaida tik lēti prom. Viņas māte, kā dažkārt uzupurēties spējīgas un nenogurdināmas vecas sievietes, pieradušas pie grūta darba, pastāvīgi, kaut arī svilināja saule, strādāja uz lauka, kamēr viņas spēka pilnā meita, izvēlējusies sev vieglāko tiesu, mierīgā gara saimniekoja pa vēso māju un dārzu. Tāpēc, kad laiks bija labs, viņa pastāvīgi rosījās pa māju viena pati un bija priecīga, ja kāds viņai patīkams cilvēks iegriezās parunāties. Dabūjusi zināt, ka es taisu bildītes, viņa nekavējoties uzdeva man uzgleznot puķu pušķīti, ko gaužām apmierināta ielika savā dziesmu grāmatā. Pilsētā iegādātajā piemiņas albumā ar zeltītām malām, kurā bija tikai kādi divi trīs ieraksti un neskaitāmas tukšas lapas, man katrā apmeklē-' juma reizē vajadzēja uzgleznot kādu puķi vai vainadziņu (krāsas un otas es atstāju turpat, un tās viņa rūpīgi glabāja); pāris minūtēs pagatavotās bildītes viņa ievietoja savā dziesmu grāmatā, zem katra zīmējuma es parakstīju kādu pantiņu vai asprātīgu teicienu. Pantiņus norakstīju no papīriņiem, kas bija palikuši no apēstiem saldumiem un sakrāti lielā vairumā. Bieži tiekoties, jutos pie viņas kā savās mājās; pastāvīgi domādams par meiteni Annu, es labprāt kavējos pie skaistās Judītes, jo tai dzīves posmā mani vilkšus vilka pie jebkuras sievietes un ne prātā nenāca, ka tam varētu būt kāds sakars ar neuzticību, ja es, raugoties uz krāšņo sievišķīgo plaukumu, domās kavējos pie maigā ziedpumpura vēl jūsmīgāk, nekā pašai Annai klāt esot. Ja ierados no rīta, Judīte reizēm sukāja savus kuplos matus, kas, atlaisti vaļā, sniedzās līdz gurniem. Niekodamies rotājos ar šo plūstošo, viļņaino zīdu, bet Judīte, saņēmusi rokas klēpī, ļāva maniem pirkstiem darboties gar viņas galvu un smaidīdama pacieta glāstus, jo rotaļa pamazām vērtās glāstos. Tādās reizēs mani pārņēma laimes izjūta, — es nejautāju, kur tā cēlusies un kurp varētu novest, — tā kļuva man par para-’dumu un nepieciešamību; gandrīz vai katru dienu es iegriezos šai mājā, lai tur pavadītu kādu pusstundu, izdzertu krūzīti piena un smaidošajai sievietei palaistu vaļā matus pat tad, ja tie bija jau sapīti. To es uzdrīkstējos tikai tad, kad viņa bija viena un nevajadzēja baidīties, ka varētu kāds iztraucēt, viņa pati tikai šādos apstākļos ļāva tam notikt, un šī noslēpumainā, klusā saprašanās piešķīra mūsu tikšanās brīžiem īpašu valdzinājumu.

Kādu vakaru, kāpdams lejā no kalna, es iegriezos pie viņas;_viņa sēdēja pagalmā pie akas un bija nupat kā nomazgājusi grozu zaļu salātu; es saņēmu viņas rokas un, turēdams zem ūdens strūklas, mazgāju un berzu kā bērnam, tad uzšļācu aukstā ūdens lāses viņai uz pakauša un beidzot aizrāvies iesmidzināju arī sejā, lidz viņa satvēra manu galvu un, nospiedusi sev uz ceļiem, ņēmās to spaidīt un raustīt tā, ka man sāka ausīs džinkstēt. Un, kaut arī šādu sodu daļēji biju pelnījis, tas mani tomēr aizvainoja; es izrāvos un atriebības kārē savukārt satvēru draudzenes galvu. Taču viņa, neceldamās kājās, tik spēcīgi pretojās, ka mēs drīz vien abi sakarsuši un elsdami pārstājām cīnīties, un es, apkampis ar abām rokam viņas balto kaklu, smagi vilkdams elpu, paliku, viņai piekļāvies; viņas krūtis cēlās un grima, rokas pārgurušas gulēja klēpī, bet pati raudzījās kaut kur tālē. Sekodams viņas skatienam, arī es aizmirsos vakarīgajā saulrietā, kura klusums mūs apņēma; Judīte sēdēja, dziļi nogrimusi pārdomās, un apvaldīja iekarsušo asiņu bangojumu, paturēja krūtīs savu jūtu brāzmas, sargādama tās no manas jaunības, kamēr es, neapjauzdams, pie kāda kaislību bezdibeņa dusēju, vientiesīgi baudīju svētlaimi un miglainajā debesu sārtmē ieraudzīju Annas maigo, slaiko tēlu. Jo šai brīdī es domāju vienīgi par viņu, es jautu mīlestības strāvojumu, un man šķita, ka jāredz jaukā meitene tūlīt pat. Es pielēcu kājās un steidzos mājās; ciematā mani sagaidīja griezīgas vijoles skaņas. Plašajā zālē bija sapulcējusies ciema jaunatne, lai pēc ieaicinātā čīgātāja meldijas brīva vakara vēsajās stundās cits citu pamācītu un pavingrinātos dejas solī; mūsu vecāko gadagājumu radi atzina par lietderīgu pienācīgi sagatavot jauno paaudzi rudens svētkiem un reizē arī pašiem izlocīt kājas. Tiklīdz biju pārkāpis pār slieksni, tā mani tūlīt pat aicināja piedalīties dejās; es paklausīju un jautro dejotāju pulkā pēkšņi pamanīju piesarkušo Annu, kas paslēpās aiz pārējo mugurām. Tas mani iepriecēja, sirds dziļumos jutos gaužām apmierināts, bet, kaut arī no mūsu pirmās tikšanās bija pagājušas vairākas nedēļas, es savu prieku noslēpu un, aši sasveicinājies, pagāju malā un, kad māsīcas uzstāja, lai aicinu uz deju Annu, kas arī bija sākusi mācīties, centos dažādi atrunāties. Nekas nelīdzēja, mēs beidzot padevāmies un, tikko saskardamies, viens otru neuzlūkodami, kautrēdamies un juzdamies neveikli, vienu reizi apdejojām apkārt zālei. Un, kaut arī man šķita, ka vedu pie rokas jaunu eņģeli un valsēju paradīzē, tiklīdz deja beidzās, mēs vienā mirklī atradāmies katrs savā zāles galā. Es, kurš pirms brīža nekautrēdamies un droši turēju plaukstās pieaugušās un ziedošās Judītes vaigus, tagad trīsēju, apskāvis slaiko, gandrīz vai gaisīgo bērna augumu, un steigšus atrāvu roku, kā pieskāries kvēlojošai dzelzij. Anna savukārt paslēpās līksmo meiteņu bariņā un, tāpat kā es, nebija vairs pierunājama atgriezties dejotāju rindās, turpretī es pūlējos " runāt, vērsdamies pie visiem tā, lai Anna dzirdētu, un pieņēmu, ka tie nedaudzie vārdi, ko viņa pateica, domāti man.

Viņa, tāpat kā mana tēvoča meitas, aizrautīgi nodarbojās ar baložu audzēšanu un bija atnākusi ar groziņu, pilnu ar maziem balodeniem; tas arī bija noderējis par iemeslu apkārtklejojošā vijolnieka ataicināšanai. Tagad tika nospriests, ka tamlīdzīgi deju mēģinājumi jāatkārto vēl vairākas reizes. Patlaban bija svarīgi, lai Annu kāds pavada mājās, jo bija satumsis, un šim uzdevumam tiku izraudzīts es. Šo ziņu uzklausīju ka tīksmāko mūziku, tomēr izlikos vienaldzīgs, jo manī bija pamodies lepnums, kas neļāva neparko izturēties pret meiteni laipni, un, jo vairāk mana sirds iesila pret viņu, jo īgnāk un neveiklāk es uzvedos. Turpretī Anna, kā bija, tā palika mierīga, atturīga un mīļa, viņa veikli sasēja lentes savai salmu platmalei, kas bija izrotāta ar rozi; lai pasargātu viņu no nakts vēsuma, tante atnesa greznu veclaiku šalli, kam baltais pamats bija nosēts ar rozēm un asterēm, lakatu aplika ap viņas zilo, necilo, lauciniecisko kleitiņu, un meitene ar saviem zelta matiem un smalko sejiņu tagad izskatījās kā jauna deviņdesmito gadu angliete. Anna, šķietami mierīga, pagriezās, lai ietu, un, zinādama, kas viņu pavadīs, necentās vairs kavēties. Klausīdamas māsīcu nebēdnīgajos jokos, viņa, neskatīdamās uz manu pusi, smaidīja par manu neveiklību, tādējādi vel vairāk mani samulsinādama, jo es atrados viens pats pretī meiteņu sazvērnieciskajam bariņam un biju gatavs gandrīz vai palikt tepat. Bet tad vecākā māsīca apžēlojās un vēlreiz man apņēmīgi uzsauca, aicinādama līdz, tātad manam godam netika nodarīts pāri, un es varēju vismaz piebiedroties pulciņam, kas rosījās mājas priekšā. Līdz ciemata galam mēs gājām visi kopā, tur pacēlās kalns, kam pāri veda cel? uz Annas mājām. Te sākās atvadīšanās, es stāvēju aizmugurē un redzēju, kā viņa savilka ciešāk ap pleciem lakatu un teica:

•— Un kas tad nāks man līdz?

Meitenes smējās.

— Ja jau mākslinieka kungs ir tik ietiepīgs, tad vajadzēs kādam citam tevi pavadīt!

Bet viens no brālēniem iesaucās:

— Ko niekus, ja tā, tad iešu es, lai gan mākslinieks pareizi rīkojas, nepalikdams par sieviešu kalpu, jo šīs gribētu gan tādu modi ieviest!

Tad es panācu uz priekšu un bargi noskaldīju:

— Nemaz neesmu teicis, ka es to negribētu darīt, un, ja Annai nav iebildumu, tad es viņu pavadīšu.

— Kāpēc lai man būtu iebildumi? — viņa sacīja, un es jau grasījos nostāties viņai blakus.

Te visi ņēmās saukt, ka mēs taču esot smalki pilsētas ļaudis un tāpēc man vajagot vest Annu zem rokas; es paklausīju un pabāzu roku zem viņas elkoņa, viņa to aši atbrīvoja un piesardzīgi, bet nekavēdamas paņēma mani zem rokas, tad smaidīdama atskatījās uz zobgalīgajiem jauniešiem; es sapratu savu aplamību un tik ļoti apmulsu, ka, neteikdams ne vārda, traucos pa kalnu augšup — nabaga meitene tik tikko spēja man sekot. Taču Anna nelikās to manām, bet drosmīgi turējās ar mani vienā solī un, tiklīdz bijām palikuši vieni, sāka prātīgi un raiti risināt valodu par ceļiem, kādus viņa m2n grasījās parādīt, par laukiem, par mežu, stāstīja, kam pieder šis vai tas zemes gabals un kā te vai tur izskatījies vēl pirms dažiem gadiem. Man nebija ko atbildēt, katru vārdu es uzsūcu kā muskatvīna lāsi; steigties vairs nesteidzos, mēs sasniedzām kalna virsotni un lēnām soļojām pa līdzeno ceļu. Spožais, zvaigžņotais debesjums plaši pletās pār zemi, bet kalnā bija tumšs, un tumsa mūs tuvināja, jo, tikko spēdami saskatīt viens otra seju, domājām, ka, turoties ciešāk kopā, varēsim arī labāk viens otru dzirdēt. Kaut kur tālu ielejā klusu čaloja strauts, lejā tumsā šur tur mirgoja pa uguntiņai, zemes smagnējā, melnā ēna krasi atšķīrās no debesīm, kas to apjoza ar bālu ausmas loku. Visu to vērodams, klausījos savā ceļabiedrē, un sirdī bija prieks un reizē lepnums, ka vedu pie rokas savu mīļoto — pārliecībā, ka tas būs uz mužu mūžiem. Mēs dzīvi un jautri sarunājāmies par bezgala daudziem un dažādiem jautājumiem un gluži par neko vai arī nopietni un svarīgi kā gados veci, pieredzējuši cilvēki par mūsu kopējiem radiem un viņu attiecībām. Jo vairāk mēs tuvojāmies Annas mājai, kur gaisma ielejā spīdēja kā jāņtārpiņš, jo pārliecinošāk un skaļāk runāja Anna, viņas balss skanēja nepārtraukti un maigi kā tāls zvaniņš, kas aicina uz vakara dievkalpojumu; Annas prātīgajiem spriedumiem es liku pretī savus labākos izdomājumus, un tomēr pa visu vakaru mēs nebijām viens otru tieši uzrunājuši un vārdiņš «tu» kopš tās vienīgās reizes vairs nebija no mūsu mutēm atskanējis. Mēs glabājām to — vismaz es — savā sirdī, kā mēdz glabāt spožu krajkasītes feniņu, kuru nav nekādas vajadzības izdot, vai arī tas tāltālu margoja kā Zvaigzne, uz kuru tiecās visas mūsu runas un nodomi, lai tur, pie šīs zvaigznes, sastaptos kā divas līnijas, kas iepriekš nav saskārušās, un savienotos vienā punktā. Tikai tad, kad iegājām mājā un sasveicinājāmies ar Annas tēvu, kurš bija meitu gaidījis, viņa, jautri stāstot par vakara notikumiem, gluži dabiski, minēja manu vārdu, cik vien bieži tas bija vajadzīgs, un te, zem tēva mājas jumta, jūtoties pasargāta kā balodis ligzdā, Anna tik bezrūpīgi izmeta vārdiņu «tu», ka man atlika vienīgi to uztvert un tikpat vienkārši pasviest atpakaļ. Skolotājs izteica man pārmetumu, ka tik ilgi neesmu pie viņiem rādījies, un — drošs paliek drošs — lika man apsolīt atnākt rīt agri un visu dienu pavadīt pie ezera. Anna iedeva man šalli, lai aiznesot to atpakaļ, tad parādīja uguni pie namdurvīm un atvadījās tai patīkamajā noskaņā, kas rodas pēc klusībā noslēgtas draudzības. Tikko biju attālinājies no mājas, tā apmetu ap galvu un pleciem puķoto, mīksto lakatu, kas man likās tikpat kā debesu mākonis, un kā negudrs sāku lēkāt, kāpdams tumšajā kalnā. Kad biju jau kalnā augšā — zem pašām zvaigznēm, lejā, ciematā, pulkstenis nozvanīja pusnakti; klusums visapkārt tagad bija tik dziļš, ka likās pārvēršamies spokainā dārdoņā, un, tikai saspringti ieklausoties, maldi izgaisa un varēja izšķirt upes šalkoņu, kas lejā, kalna pakājē, rāmi plūda. Uz brīdi paliku kā sastindzis stāvam, jo pēkšņi jutu, kā, vibrējot gaisā, arvien) vairāk sašaurinot lokus ap kalnu, man tuvojas neatvairāmas, svētsvinīgas izbailes, līdz trāpa man pašā sirdī. Es bijīgi noņēmu smieklīgo sedzeni, salocīju un, nogrimis sapņos, kāpu lejā pa nogāzi un, ceļu nevērodams, nokļuvu mājās.

trešā nodaļa ZAĻĀS PUPIŅAS UN ROMANTIKA

Nākošajā rītā, apkrāvies ar saviem darba rīkiem, es devos atpakaļ pa to pašu ceļu, kas tagad rasā un saulē mirguļoja, un drīz vien ieraudzīju rīta dūmakas apņemto ezeru. Austošās dienas apzeltīti, māja un dārzs meta ūdenī kristālskaidru atspogu; starp dobēm bija manāms zilgs siluets, no tālumā raugoties, tik sīks kā Nirnbergas meistaru darināta rotaļlieta; gleznainais skats pazuda aiz kokiem, bet tad iznira lielāks un tuvāks, ietverdams arī mani savā lokā. Skolotājs un Anna bija gaidījuši mani uz brokastīm, pēc tālā ceļa biju krietni izsalcis, tāpēc ar patiku sēdos pie galda; Anna ļoti piemīlīgi veica viesmīlīgas namamātes pienākumus un beidzot apsēdās līdzās man, taču, gluži kā no meža iznākusi laumiņa, ēdienu tikai pielika pie lūpām, it kā šīs zemes labumi viņai nemaz nerūpētu. Bet jāteic, ka nebija pagājusi vēl ne stunda, kad viņa lietišķi un kāri cirta savus mazos, baltos zobiņus krietnā maizes rikā, tādu pašu nesdama man. Šāda aizrautīga ēšana ejot un tērzējot izskatījās tikpat piemīlīga kā pieklājīgā atturība pie galda.

Pēc brokastīm skolotājs un vecā kalpone uzkāpa vīna-kalnā, kur vajadzēja aplauzt lapas, kas aizsedza sauli briestošām vīnogām. Vīnogulāju kopšana, malkas sagādāšana un skaldīšana bija galvenā nodarbošanās viņa mierīgajā dzīves ritmā. Es apsvēru, kas man būtu darāms. Annai vajadzēja notīrīt zaļās pupiņas — pilnum pilnu vanniņu, nogriezt pākstīm galiņus un savērt garās virtenēs kaltēšanai. Lai varētu kavēties viņas tuvumā, es ieteicos, ka man vajadzētu pārmaiņas pēc pagleznot puķes, tāpēc lūdzu, lai viņa saplūc kādu pušķi. Pats devos palīgā puķu pušķi sakārtot, un pēc krietnas pusstundas mums beidzot bija nepieciešamais daudzums rokā; salikām puķes veclaicīgā, greznā vāzē, to savukārt nolikām uz galda lapenē aiz mājas. Anna sabēra visapkārt pupas, mēs apsēdāmies viens otram pretī, strādādami līdz pusdienas laikam un stāstīdami katrs savu dzīves stāstu. Es biju aizrāvies, jutos kā mājās un centos ar tādu kā vecāka brāļa pārākuma apziņu iekarot jaukās meitenes cieņu, bārstīdams nozīmīgus spriedumus, iespraukdams pa piezīmei un pamācībai, tai pašā laikā drosmīgi triepdams košas krasas uz papīra, un Anna, pārliekusies pāri galdam, brīnīdamās un pārsteigta, ar pupiņām vienā rokā un mazu nazīti otrā, noraudzījās manā darbā. Es gleznoju

puķu pušķi dabiskā lielumā un domāju, ka tā būs pienācīga vērtība, ko atstāšu šai mājā. Tikmēr no vīnakalna bija atgriezusies kalpone un aicināja Annu palīgā gatavot pusdienas. īslaicīgā šķiršanās, tad atkalredzēšanās pie galda, stunda atpūtas pēc pusdienām, skolotāja atzinība par manu darbu, pamudinoši izteicieni un beidzot — izredzes atkal būt kopā līdz vakaram lapotnē rosināja tīkamas pārdomas. Šķiet, ka Annai bija līdzīgas izjūtas, jo viņa atkal izbēra uz galda pamatīgu kaudzi pākšu, ar kurām darba vajadzētu pilnām pietikt līdz vakaram. Te negaidot ieradās saimniece, aicinādama Annu līdz uz vīnakalnu, lai vēl šodien pabeigtu darbu, jo daudz vairs neesot palicis un tā dēļ neesot vērts rīt vēlreiz doties turp. Sis paziņojums mani sarūgtināja, es īgņojos uz veco sievieti, turpretī Anna tūlīt laipni piecēlās, neizrādīdama nedz prieku, nedz sapīkumu, ka jāatsakās no iepriekšēja nodoma. Vecā sieviete, redzēdama, ka es palieku, vaicāja, vai es nenākšot līdz, es taču negribēšot te garlaikoties viens pats, turklāt vīnakalnā esot ļoti jauki. Biju pārāk apbēdināts un sapīcis, tāpēc teicu, ka man jāpabeidz zīmējums. Pēc brīža biju palicis viens un tīksmi baudīju pēcpusdienas klusumu. Vientulībā pavadītais laiks bija svētīgs arī manam darbam, jo centos modelim noliktās dzīvās puķes arī izmantot, mācīties no parauga, jo rīta cēlienā biju gleznojis savā agrākajā- bērnišķīgajā manierē. Jaucu krāsas saprātīgāk, rūpīgāk pievērsos formai un niansēm, un tad radās glezna, kas varētu greznot kāda pieticīga laucinieka māju.

Strādājot laiks aizritēja nemanot, un, kamēr es jo rūpīgi centos zīmējumā vēl palabot šur tur kādu lapu, puķes kātiņu vai ēnojumu, tikmēr bija pienācis vakars. Simpātijas pret meiteni iedvesmoja mani uz rūpīgu darbu, kas līdz šim man bija svešs, un, kad pārliecinājos, ka nu tiešām vairs nav nekā darāma, uzrakstīju lapas vienā stūrī «Heinrihs Lē fecit», bet zem paša puķu pušķa gotiskiem burtiem gleznas īpašnieces vārdu.

Tomēr vīnakalnā, liekas, darba bija atlicis vēl pietiekami, jo saule jau meta ugunīgi sārtu lenti virs meža un pār ezera tumstošajiem ūdeņiem, bet no viesmīlīgajiem saimniekiem vēl nebija ne miņas. Es apsēdos uz mājas kāpnītēm, saule norietēja, debesu kvēlošais zelts izbārstīts visapkārt; arī glezna man uz ceļiem tika brīnumaini apskaidrota un likās patiesi izdevusies. Biju no rīta agri cēlies un patlaban nezināju, pie kā ķerties; nemanot aizmigu; kad pamodos, ieraudzīju viņu atgriezušos no darba un stāvam krēslā man

līdzās, bet tumši zilajās debesīs atkal mirguļoja zvaigznes. Manu gleznojumu apskatīja istabā pie gaismas; kalpone sasita rokas virs galvas, viņa nekad neko tamlīdzīgu vēl neesot redzējusi; arī skolotājs atzina, ka darbs esot izdevies, un izmeklētiem vārdiem cildināja manu jauko izturēšanos pret viņa meitu. Anna iepriecināta smaidīja par dāvanu, taču neuzdrošinājās tai pieskarties, atstāja to uz galda un tikai raudzījās, stāvēdama citiem aizmugurē. Mēs vēl ēdām vakariņas, un tad es dzīros iet prom, taču skolotājs iebilda, jo tumsā uz kalna es noteikti nomaldīšoties no ceļa, un lika man klāt gultu. Kaut arī teicu, nakts tumsā esmu jau reiz šo ceļu gājis, tomēr, lai neaizvainotu draudzības jūtas, daudz nepretojos, un mēs iegājām mazajā zālē, kur stāvēja ērģe-lītes. Skolotājs spēlēja, mēs ar Annu nodziedājām dažas vakara dziesmas un par prieku kalponei, kura arī labprāt dziedāja, psalmu, ko viņa pati dzidrā balsī skandēja. Tad skolotājs aizgāja gulēt, un te nu saimniekošanas tiesības pārņēma Katrīna, kas bija lejā istabā sabērusi milzīgu kaudzi pupiņu, kuras vēl šai pašā naktī vajagot apstrādāt. Naktī viņai lāgā nenākot miegs, tāpēc viņa neatkāpās no laucinieku paraduma neatstāt iesāktu darbu uz citu rītu, bet pabeigt kaut līdz vēlai nakts tumsai. Un tā mēs sēdējām līdz pulksten vieniem pie zaļo pupiņu kalna, kas pamazām plaka, mums katram rokot savā pusē dziļu alu, bet vecā sieviete, rūpēdamās par mūsu možumu, stāstīja neskaitāmas teiksmas un uzjautrinošus atgadījumus. Anna, sēdēdama man iepretī, ar izcilu prasmi urba savu tuneli pupiņās, izvilkdama pāksti pēc pāksts, beidzot, gluži nemanot, izraka tādu apakšzemes eju, ka negaidot viņas rociņa atradās manā alā — gluži kā kalnu gariņš pasakā — un aizvilka sev līdz baismīgajā tumsā dažas manas pākstis. Katrīna pamācīja mani, ka pēc pastāvošas paražas Annai vajagot mani noskūpstīt, ja man izdotos satvert viņas pirkstus, bet tā, lai kalns nesabrūk, un es sāku uzmanīt. Tagad Anna skrubinājās gan šur, gan tur un ņēmās mani, viltniece, ķircināt; iegremdējusi roku pupiņu kalna dziļumā, viņa zobgalīgi ar savām zilajām acīm raudzījās tam pāri uz mani, tai pašā laikā, pabāzdama pirkstgalu kaut kur manā tuvumā, kā neredzams kurmis pakustināja pākstis vai pēkšņi pašāva uz priekšu visu roku, un tūdaļ atkal roka nozuda kā pelīte alā, un man ne reizes neizdevās to notvert. Viņa iemanījās tik veikli blēdīties, ka, cieši raudzīdamās acīs, pēkšņi izrāva man no rokas pāksti un es pat neaptvēru, kur tā palikusi. Katrīna pieliecās man pie auss un čukstēja:

— Lai tik! Kolīdz tā būve virs daudzajām alām sabruks, tā viņai tikpat vajadzēs jūs nobučot!

Anna tūlīt pat atskārta, ko man vecīte teikusi, viņa pielēca kājās, apgriezās trīs reizes apkārt, sasita plaukstas un nodziedāja:

— Nesabruks! Nesabruks! Nesabruks! — Pie trešās reizes Katrīna aši piegrūda ar kāju galdam, un alu caurumotais kalns sabruka. — Neskaitās! Neskaitās! — Anna sauca skaļā balsī, tik aušīgi lēkādama pa istabu, ka to nemūžam nevarētu no viņas gaidīt. — Jūs pagrūdāt galdu, es redzēju gan!

— Nav tiesa, — apgalvoja Katrīna. — Tev jānobučo Hein-rihs, negantniece!

— Nu kā jūs varat tā melot, Katrīn, — sacīja meitene, pagalam samulsusi, bet nepiekāpīgā Katrīna atteica:

— Lai nu būtu kā būdams, bet kalns ir sagāzies, iekams tu trīs reizes apgriezies, un tu esi Heinriham vienu buču parādā!

— Lai tas arī paliek parāds! — Anna smējās, un es priecīgs, ka esmu ticis vaļā no svinīgās ceremonijas, tomēr domādams par savu labumu, teicu:

— Labi, bet tev jāapsola, ka vienmēr un katrā laikā esi man parādā vienu skūpstu!

— Lai tā būtu! — viņa iesaucās, vieglprātīgi un tik sparīgi ieplādama ar plaukstu pa manu pastiepto roku, ka noplīkšķēja vien. Anna tagad bija tik nerimtīga, skaļa un kustīga kā dzīvsudrabs, šķita, ka tas ir gluži cits meitēns nekā dienā. Liekas, tieši pusnakts bija viņu pārvērtusi, sejiņa pie-sārtusi, acis priekā mirdzēja. Viņa lēkāja apkārt smagnējai Katrīnai, ķircināja, līdz tā likās Annai pakaļ; sākās mežonīga pakaļdzīšanās, kurā iesaistījos arī es. Katrīna pazaudēja kurpi un elsdama atkāpās, taču Anna bēga arvien naskāk, arvien veiklāk. Beidzot notvēru viņu un cieši saturēju, viņa, daudz negudrodama, apmeta rokas man ap kaklu — smagi vilkdama elpu, muti tuvu manai mutei — un sacīja:

Bij zaļā kalna mājā

Balts pelēns apmeties.

Kalns tūliņ, tūliņ sagrūs —

Nu pelēns laukā skries![1]

Uz to es tūlīt tāpat atbildēju:

To tomēr rokā ķēra,

Aiz kājas piesaistīja

Un košsarkanu lentu

Ap priekšķepiņu vija

Pēdējo pantu noskaitījām abi vienādā ritmā, šurp un turp šūpodamies:

«Ko gan es nodarījis?»

Tas ķepurojās, spiedza.

Bet sirsniņā tam tūliņ

Tie zelta bultu trieca.

Kad dzejolītis bija noskandēts un mūsu lūpas sastapušās, tās klusēja, mēs neskūpstījāmies, pat nedomājām par to, tikai mūsu elpa saplūda jaunā, vēl nepārbaudītā saiknē, sirdi apņēma rāms prieks.

Nākošajā rītā Anna bija atkal kā parasti klusa un laipna; skolotājs vēlējās apskatīt manu gleznojumu pie dienas gaismas, un tad atklājās, ka tas paglabāts viņas istabiņas apslēptākajā stūrī. Lai kā Annai negribējās, vajadzēja to izvilkt dienas gaismā; tēvs nocēla no sienas rāmi, kurā atradās nodzeltējusi, laika zoba saēsta tūkstoš astoņsimt septiņpadsmitā gada piemiņas plāksne par cenu paaugstinājumu, — viņš to izņc-ma un iebāza aiz stikla svaigo, raibo akvareli.

— Ir pēdējais laiks novākt no sienas šo bēdīgo dokumentu, turklāt tas jau pats vairs nespēj turēties pretī laika zobam, noliksim to pie citiem aizmirstībai nolemtajiem pagātnes lieciniekiem, toties ierādīsim vietu ziedošajam dzīvības atveidam, ko mums uzbūris mūsu jaunais draugs. Viņš parādījis tev godu, mīļā Annīt, parakstīdams zem puķēm tavu vārdu, — lai tad šis attēls ir tev goda un pieminas plāksne mūsu mājās un noder mums visiem par paraugu priecīgai, košai un nevainīgai dzīvei, kāda ir šīm valdzinošām, goddevīgām dieva radībām!

Pēc brokastīm es beidzot posos mājup; Anna atcerējās, ka šodien atkal ir deju mēģinājumi, un izlūdzās atļauju doties ceļā reizē ar mani. Un brīdināja tēvu, ka pārnakšņos pie māsīcām, lai nebūtu atkal tik vēlu jāiet pāri kalnam. Mēs izvēlējāmies ceļu gar upīti, lai būtu ēnā; šī taciņa bieži bija mikla, tā vijās starp ūdensaugiem un krūmājiem; Anna uzspraudīja savu gaiši zaļo kleitu ar sarkaniem lāsumiņiem, noņēma no galvas salmu cepuri, lai tā neaizķertos zemajos zaros, un soļoja man blakus gaismā un ēnā, kur mirguļojošie vilnīši burbuļoja pāri sārtiem, baltiem un ziliem akmentiņiem. Annas zeltainās matu pīnes nokarājās zemu pār muguru, seju apņēma balta, kruzuļota, pašas izdomāta apkakle, kas nosedza arī šauros plecus. Viņa runāja maz un, liekas, tā kā kaunējās par pagājušo nakti. Visur, arī tur, kur es neko neredzēju, viņa pamanīja vēlziedu puķes un saplūca tik daudz, ka beigās bija ko turēt abām rokām. Kādā vietā, kur gultne paplašinājās un ūdens tecēja rāmi, viņa nometa savu nastu zemē un teica:

— Te jāatpūšasl

Mēs apsēdāmies ezeriņa krastā; Anna nopina no mazajām, savā vienkāršībā cildenajām meža puķēm vainadziņu un uzlika sev galvā. Tagad viņa izskatījās kā pasaku ’princese, no ūdens viņas smaidošais tēls raudzījās augšup, sārtā seja ūdens spogulī likās tumšāka, it kā es skatītos caur dūmakainu stiklu. Otrā krastā tikai soju divdesmit no mums slējās klints — slejās gandrīz svērteniski, to sedza tikai reti krūmi. Klints stāvums liecināja, cik dziļiem te jābūt ūdeņiem, bet augstumā tā varēja sacensties ar prāvu baznīcu. Klintij ap vidu bija padziļinājums, kuram, šķiet, nekādi nevarēja piekļūt. Tas atgādināja paplatu logu tornī. Anna pastāstīja, ka šo alu saucot par «Pagānu patvērumu».

— Kad šai pusē sāka izplatīties kristietība, elkdievības pielūdzējiem, kas negribēja kristīties, vajadzēja slēpties. Vesela ģimene ar daudziem bērniem paglābās tai alā tur augšā, nav saprotams, kā viņi tur tikuši. Nebija iespējams pie viņiem nokļūt, ne arī viņi paši vairs atrada ceļu no turienes laukā. Tur viņi kādu laiku dzīvoja un pārtika no tā, kas bija, cits pēc cita mazie bērneļi krita pāri klintij ūdenī un noslīka. Beigās bija palikuši vēl tikai tēvs un māte, viņiem nebija vairs nekā, ko ēst un ko dzert, abi, kad parādījās pie alas un stingām acīm vērās lejup uz savu bērnu kapu, izskatījās kā nožēlojami skeleti; beigās arī viņi aiz nespēka tur iegāzās, visa ģimene guļ šai dziļajā, dziļajā ūdenī, jo lejā ūdens ir tikpat dziļš, cik klints ir augsta.

Sēdēdami ēnā, mēs raudzījāmies augšup, kur pelēkās klints smaile spīguļoja saulē un dīvainais padziļinājums bija apgaismots. To vērodami, mēs pēkšņi ieraudzījām, ka no alas izspraucas zilga, vizoša dūmu strūkliņa un gar klints sienu stīdz pret debesīm; vēl ciešāk ielūkodamies, pamanījām dūmu mākonītī svešādu sievietes tēlu — garu un kalsnu, viņa tukšām acīm pavērās lejup un pazuda. Mēs skatījāmies mēmi aiz pārsteiguma, Anna man cieši piekļāvās, un es apliku roku ap viņas pleciem; mēs bijām izbijušies un tomēr laimīgi, parādība izplūda un izgaisa, mums raugoties augšup, loet, kad dūmaka izklīda, ieraudzījām augšā stāvam vīrieti un sievieti, kas lūkojās uz mums lejup. Vesels bars zēnu un meiteņu gandrīz vai pilnīgi kaili sēdēja pie alas cauruma, kājas pārkāruši pāri klintij. Visu acis bija pievērstas mums, viņi sāpīgi smaidīja un stiepa mums pretī rokas, it kā mums kaut ko lūgtu. Mums metās baisi, mēs steigšus pielēcām kājās, Anna, nespēdama valdīt asaras, čukstēja:

— Ak, nabaga, nabaga elku pielūdzējil

Jo viņa bija cieši pārliecināta, ka redz viņu garus, it īpaši tāpēc, ka visi apgalvoja — ceļa uz alu nav.

— Upurēsim viņiem kaut ko, — meitene mani klusiņām aicinaja, — lai apjauš mūsu līdzjūtību!

Viņa izvilka no somiņas monētu, es sekoju viņas piemēram, un mēs nolikām mūsu ziedu krastmalā uz akmens. Un vēlreiz pavērāmies augšup, — noslēpumainās parādības, mūs visu laiku vērojušas, tagad ar pateicību raudzījās mums nopakaļ.

Kad mēs nonācām ciematā, dzirdējām runājam, ka mūsu apkārtnē parādījusies klaidoņu banda, tuvākajā laikā to noķeršot un nosūtīšot pāri robežai. Tagad mēs ar Annu sapratām, kā izskaidrojama parādība; tātad tomēr uz alu ved kāds noslēpumains ceļš, kuru zina vienīgi nelaimes piemeklētie, kam nepieciešamas slēptuves. Mēs svinīgi solījām viens otram neizpaust nelaimīgo uzturēšanās vietu; tagad mūs ar Annu saistīja kopīgs noslēpums.

Ceturtā nodaļa NĀVES DEJA

Tā mēs dzīvojām — vienkārši un laimīgi dienu pēc dienas: vai nu es gāju pāri kalnam, vai Anna nāca pie mums, — un mūsu draudzībā, visiem zināmā un saprotamā, neviens nesaskatīja nekā ļauna, es laikam biju vienīgais, kurš slepenībā sauca to par mīlestību, jo viss man likās tikpat kā notikums no kāda romāna.

Ap to laiku saslima mana vecmāmiņa, pamazām viņas stāvoklis kļuva arvien smagāks, un pēc dažām nedēļām vairs nebija šaubu, ka viņas dienas ir skaitītas. Viņa bija ilgi dzīvojusi un dzīves nogurusi; kamēr vecmāmiņa vēl visu saprata, viņai patika, ja es kādu stundu pavadīju pie viņas gultas, un es labprāt to darīju, kaut arī noraudzīties viņas ciešanās bija grūti un uzturēšanās slimnieces istabā man bija neparasta un nomācoša. Bet, kad sākās pēdējais posms, kas ilga vairākas dienas, šis pienākums pārvērtās par no* pietnu, bargu pārbaudījumu. Nebiju vēl nevienu redzējis mirstam un tagad redzēju sirmgalvi bezsamaņā; varbūt tā nebija bezsamaņa, bet viņa gārdza un izcīnīja pēdējo cīņu, jo viņas dzīvības svecīte negribēja dzist. Paradums prasīja, lai pastāvīgi vismaz trīs personas uzturas mirēja istabā un pārmaiņus skaita lūgšanas, kā arī pienācīgi sagaida apmeklētājus, kas nemitīgi ieradās, un tiem sniedz ziņas par slimnieces stāvokli. Laiks bija labs — zelta rudens, ļaudīm darba pa pilnam, un, tā kā es nekur nebiju nodarbināts un pietiekami tekoši lasīju, biju viņiem noderīgs un dienas lielāko daļu pavadīju pie vecmāmiņas nāves gultas. Es sēdēju uz soliņa ar grāmatu uz ceļiem, man vajadzēja skaidri un saprotami lasīt lūgšanas, psalmus un mirstamās dziesmas, toties, kaut arī ar savu izturību biju ieguvis sieviešu labvēlību, jauko saules gaismu redzēju tikai iztālēm, turpretī nāvi pastāvīgi vēroju līdzās.

Annu vairs nemaz nevarēju satikt, bet manā askētiskajā ikdienā viņa bija pats saldākais mierinājums; te negaidot bikla un kautrīga viņa parādījās uz slimnieces istabas sliekšņa, lai apciemotu savu ļoti attālo radinieci. Lauku sievietes mīlēja un cienīja skolotāja meitu, tāpēc saņēma viņu laipni un, kad Anna, brītiņu pastāvējusi, piedāvājās mani lūgšanu lasīšanā nomainīt, viņai to labprāt atļāva; tā viņa palika pie mirstošās vecmāmiņas man līdzās un kopā ar mani noskatījās, kā dziest dzīvības svecīte. Mēs sarunājāmies reti, tikai pasniedzot viens otram garīgās grāmatas, pačukstējām dažus vārdus vai arī, kad abi bijām brīvi, sēdējām atpūzdamies blakus un klusībā ķircinājāmies — jaunība paliek jaunība. Kad iestājās nāve un sievietes skaļi šņukstēja, arī Anna, kuru nāve skāra mazāk nekā mani, izplūda asarās un nespēja nomierināties, bet es, mirušās mazdēls, stāvēju saspringts un drūms, tomēr sausām acīm. Biju norūpējies par nabaga meiteni, kas raudāja arvien nevaldāmāk, un jutos gaužām nomākts un satriekts. Es izvedu Annu dārzā, glāstīju viņai vaigus un lūgšus lūdzu vairs neraudāt. Tad Annas seja noskaidrojās kā saulīte pēc lietus, viņa nosusināja acis un pēkšņi mani uzlūkoja smaidīdama.

Mēs izmantojām atkal brīvos brīžus, es Annu pavadīju tūlīt uz mājām atpūsties līdz bēru dienai. Mani pārņēma grūtsirdība, pēdējā laika notikumi mani satrieca; lai arī vecmāmiņu pazinu samērā īsu laiku, es biju viņu iemīļojis un ļoti cienīju. Mans noskaņojums savukārt skumdināja Annu, un viņa visdažādākām viltībiņām centās mani izklaidēt,

Šai ziņa viņa bija līdzīga pārējām sievietēm, kas atkal tērzēdamas pulcējās savu māju priekšā.

Mirušās vecmāmiņas vīrs, kaut arī daudz nebēdāja, izlikās pārciešam smagu zaudējumu, it kā dzīves laikā būtu savu sievu cienījis. Viņš sarīkoja lepnas bēres, kurās vajadzēja piedalīties vairāk nekā sešdesmit cilvēkiem, nedrīkstēja nekā trūkt, visam vajadzēja norisēt, kā to prasīja senās paražas.

Noteiktajā dienā es kopā ar skolotāju un Annu devos ceļā. Skolotājam bija mugurā svinīga melna fraka ar ļoti platam ļipām un baltu, izšūtu kravati, arī Anna melnā baznīcas kleitā ar kruzuļaino apkaklīti izskatījās kā klostera audzēkne. Salmu cepuri viņa šoreiz nebija uzlikusi galvā, matus bija kaut kā īpaši sapinusi, viņu bija pārņēmis dziļi svētsvinīgs, grūtsirdīgs noskaņojums; klusa un cildena — šādu es viņu skatīju savādā, valdzinošā gaismā. Manā skumji svinīgajā jutoņā iezagās tīkams lepnums, ka esmu draugos ar šo jauko, neparasto meiteni, un līdz ar lepnumu dziļa cieņa, tāpēc ari es apvaldīju saviļņojumu un goddevīgi gāju blakām, un, kur ceļš bija nelīdzens, centos viņu atbalstīt.

Mēs vispirms iegriezāmies mana tēvoča mājā, visa viņa ģimene jau bija saposusies un, tiklīdz sāka skanēt bēru zvans, piebiedrojās mums. Bēru namā man vajadzēja pamest savus ceļabiedrus, jo mirušās mazdēlam jābūt kopā ar sērojošiem tuviniekiem; es biju pats jaunākais vecmāmiņas radinieks, tāpēc man savā zaļajā ģērbā pienācās stāvēt visu aizgājējas piederīgo vidū un pirmajam uzņemties bezgalīgās, nogurdinošās ceremonijas smagumu. No lielās dzīvojamās istabas bija izvāktas visas mebeles, un tuvākie radi, tur sapulcējušies, gaidīja ciema sievietes, kas ieradīsies izteikt līdzjūtību. Labu laika sprīdi klusi un nekustīgi stāvot gar istabas sienām, redzējām atkal un atkal citu pēc citas nākam gados vecākas lauku sievietes melnos tērpos; viņas sāka ar mani — sniedza roku, norunāja atbilstošus vārdus un devās pie nākošā. Sīs matronas lielākoties gāja salīkušas, trīsēdamas un savu sakāmo norunāja izjusti, tās bija nelaiķes senu dienu draudzenes un paziņas, tāpēc nāves tuvumu izjuta divkārt sāpīgi. Viņas uzlūkoja mani cieši un zīmīgi, man vajadzēja katrai atsevišķi pateikties un tāpat lūkoties acīs, ko es, protams, būtu darījis arī tad, ja to neprasītu paradums. Reizēm viņu vidū bija kāda stalta, spēcīga sieviete, kas pienāca izslē-jusies un mierīgi uz mani noraudzījās, bet tai tūlīt pat sekoja salīkusi večiņa, kura pēc savām pašas ciešanām saprata, ko Izcietusi aizgājēja. Pamazām pienācējas kļuva arvien jaunākas, un, jo jaunākas, jo vairāk viņu bija; tagad istaba bija pilna ar tumšiem stāviem, kas spraucās šurp, — četrdesmit, trīsdesmit gadus vecas sievietes, kustīgas un ziņkāras. Vienveidīgās sēru drānas un uzvedība tikpat kā nespēja noslēpt atsevišķos raksturus un temperamentus. Ļaužu drūzmai, liekas, nebija paredzams gals; daudzas sievietes bija ieradušās ne vien no šī ciemata, bet ari no tālākās apkārtnes, jo mirušās vecmāmiņas labā slava, kaut arī pagājis laiks, bija tālu izplatījusies; tagad tā atkal pilnā spožumā atmirdzēja ļaužu atmiņā. Tad rokas, ko es spiedu, jau bija gludākas, mīkstākas — garām naca jaunākā paaudze; es jau jutos pārguris un nomocījies, kad pienāca brālēni un māsīcas un man uzmundrinoši un laipni paspieda roku, bet tūlīt aiz viņiem kā pati debesu sūtne mīļotā Anna, bāla un satraukta, pavirši pasniedza roku un nobirdināja uz tās dažas mirdzošas asaras. Nezin kāpēc es nemaz nebiju ne domājis, ne cerējis viņu ieraudzīt, tālab viņas parādīšanās man likās pārsteidzoša.

Beidzot tomēr sieviešu plūsma apsīka, un mēs, izgājuši ārā, atkal nostājāmies rindā, jo te mūs, svinīgi klusējot, sagaidīja nepārredzams vīru pūlis, lai turpinātu telpā iesākto ceremoniju. Viņi to paveica manāmi veiklāk, ašāk nekā viņu sievas, meitas un māsas, toties viņu sarepējušās, tulznainās plaukstas satvēra manu roku kā kalēja stangas vai skrūvspīles, no vienas otras brūni iedegušas zemkopja plaukstas es vairs necerēju savu roku dabūt laukā veselu.

Un tad zārks zvalstīdamies virzījās mums pa priekšu, sievietes šņukstēja, vīrieši domīgi un samulsuši raudzījās zemē; ieradās garīdznieks un stājās pie saviem pienākumiem; pats nezinādams, kā tas gadījies, es manīju, ka atrodos garā gājiena priekšgalā kapsētā un tad vēsajā baznīcā, kas drīz vien bija ļaužu pilna. Izbrīnījies uzmanīgi klausījos, kā no kanceles nosauca vecmāmiņas meitas uzvārdu, stāstīja par viņas izcelšanos, gadiem, dzīves ceļu, klausījos, kā viņa tika cildināta, un no visas sirds pievienojos beigās dziedamai izlīgšanas un miera lūgšanai. Kad izdzirdu aiz baznīcas durvīm šķindam lāpstas, izspraucos laukā, lai palūkotos izraktajā kapā. Vienkāršais zārks jau bija ielaists, ļaudis stāvēja visapkārt un raudāja, zemes kukuržņi smagi krita uz zārka vāku un pamazām to nosedza; es pārsteigts raudzījos turp un pats sev likos svešs, arī zemē apraktā man likās sveša, un asaru man nebija. Tikai tad, kad attapos: tā ir mana tēva miesīgā māte, — iedomājos savu māti, kuru arī kādreiz tā apraks, un atkal apzinājos, kāds man sakars ar šo kapu un ko nozīmē vārdi: «Viena paaudze aiziet, un cita nāk vietā.»

Tie, kas bija aicināti, devās atpakaļ uz sēru namu, kur visās telpās notika gatavošanās bēru mielastam. Pēc pastāvošām paražām man arī pie galda vajadzēja sēdēt līdzās drūmajam atraitnim; tas bija jāiztur, nerunājot ne vārda, veselas divas stundas, kamēr ilga bēru mielasta sākuma da|a ar visiem paredzētajiem ēdieniem. Es pārlaidu acis garajam galdam, meklēdams skolotāju un viņa meitu, kam te vajadzēja būt, taču neredzēju, jādomā, ka viņi sēdēja blakus istabā.

Sākumā tika maz un apdomīgi runāts, godbijīgi ēsts. Cilvēki sēdēja, taisni izslējušies, atbalstīdamies pret krēsla atzveltni vai sienu, krietnā attālumā no galda, ga]as kumosu ar svinīgi izstieptu roku uzdūra uz dakšiņas, turot to pie paša gala. Tā gausi jo gausi viņi ievadīja savu guvumu mutē un piedzēra vīnu maziem, aprautiem, bet biežiem malkiem. Māj-strādnieces, pacēlušas platas alvas bļodas sejas augstumā, vienmērīgāsolī, šūpodamas gūžas, apstaigāja galdus. Tur, kur mājstrādnieces novietoja bļodu uz galda, abās pusēs sēdošie uzsāka savā starpā sacensību — ikviens piedāvāja savu vīna glāzi un pačukstēja atnesējai ausī pāris uzjautrinošu joku; nelielo sacensību ēdiena pasniedzēja izbeidza, pamal-kodama no abām glāzēm, un, apmierināta, ka etiķete ievērota, devās tālāk.

Kad bija pagājušas apmēram divas garas stundas, neaptēstākie viesi arvien vairāk tuvojās galdam, sāka balstīt uz tā elkoņus un nu tikai ņēmās ēst pa īstam, kārtīgi piedzerdami klāt vīnu. Apdomīgie kļuva skaļāki, piestūma krēslus cits citam tuvāk, kamēr sarunas pamazām pieņēma atturīgi izklaidējošu raksturu. Sī noskaņa atšķīrās no parastas jautrības, tanī slēpās simboliska jēga — pakļaušanās liktenim un dzīvības uzvara pār nāvi.

Beidzot man līdzās arī atbrīvojās telpa, tā ka es varēju piecelties un paiet citur. Otrā istabā pie neliela galda ieraudzīju sēžam Annu un viņai līdzās skolotāju, kurš citu cienījamu un godprātīgu galdabiedru vidū nodevās pārrunām par pakļaušanos un samierināšanos ar likteņa nenovēršamību. Viņš parādīja uzmanību vairākām gados vecākām sievietēm un prata ikvienai pateikt kaut ko tādu, kas viņas iepriecēja pirms gadiem trīsdesmit. Viņas savukārt lielīja mazo Annu, viņas uzvedību un sauca skolotāju par laimīgu tēvu. Es apsēdos pie viņiem, un mēs kopā ar Annu klausījāmies vecākās paaudzes prātīgajās runās. Turklāt mēs abi, kas tikai tagad jutāmies mierīgāki, vēl ieēdām mazliet no viena šķīvja un kopīgi izdzērām glāzi vīna.

Pēkšņi kaut kur virs mūsu galvām sākās dūkoņa un čīgā* šana. Tika skaņota vijole, bass un klarnete, dobji iedziedājās mežrags. Kad gados jaunākie cēlās kājās un kāpa augšā uz plašajām bēniņu telpām, skolotājs sacīja:

— Vai tad tiešām dejos? Biju pārliecināts, ka šis paradums sen izskausts, nav šaubu, ka tikai šeit, mūsu ciematā, tas vēl reizēm ir godā, nekur citur tas nav vairs manīts. Es cienu senatni, bet ne jau viss, kas tajā iederējis, ir cienījams un pieņemams. Tomēr jums, bērni, der paskatīties, lai vēlāk varētu teikt, ko esat redzējuši, jo cerams, ka dancošana bērēs kādreiz izzudīs pilnīgi.

Mēs izslīdējām tūlīt pat ārā, te, priekšnamā un uz kāpnēm, kas veda augšup, ļaudis kārtojās pa pāriem, jo pa vienam augšā neviens nedrīkstēja iet. Tāpēc paņēmu Annu pie rokas un iestājos rindā, tad, muzikantu aicināti, sākām kāpt augšā. Nelādzīgi tika nospēlēts sēru maršs, visi mūzikas taktī trīs reizes apgāja apkārt telpai, kas bija pārvērsta par dejas zāli, un tad visi sastājās lielā aplī. Apļa vidū gāja septiņi pāri un, visiem skaļi plaukšķinot, izpildījasmagnēju, veclaicīgu septiņu figūru deju ar sarežģītiem lēcieniem, ceļu locīšanu un līkločiem. Pēc tam kad šis priekšnesums bija ildzis savu nolikto laiku, ieradās saimnieks, apstaigāja rindas, pateicās viesiem par līdzjūtību un pačukstēja vienam otram no jaunajiem puišiem — bet redzēt to redzēja visi —, lai neņemot sēras pārāk pie sirds un pametot viņu vienu pašu vientulīgi skumstam; viņš ieteicot labāk ļauties dzīves priekiem. Tad nokārtu galvu devās pa kāpnēm lejā, it kā kāptu pašā ellē. Bet mūzika pēkšņi pārslēdzās uz jautru lēciendanci, vecāki ļaudis pagāja malā, un jaunieši gavilēdami un griezdamies brāzās pa dimdošo grīdu. Mēs ar Annu joprojām stāvējām, saķērušies rokās, pie kāda loga un pārsteigti noraudzījāmies uz šo dēmonisko virpuļošanu. Redzējām, ka uz ielas, vijoles skaņu pievilināti, sapulcējušies pārējie ciema jaunieši. Meitenes sastājās pie durvīm, puiši viņas veda augšā, un pēc izdejotās dejas viņām bija tiesības pa logu aicināt augšā vēl lejā palikušos. Tika atnests vīns, un, kur nu katrs pamanījās, tur novietojās to iebaudīt; drīz vien viss pajuka trakojošā, trokšņainā prieka virpulī, kas vēl jo dīvaināk likās tāpēc, ka bija parasta darbdiena un visapkārt tīrumos tika veikts ikdienas darbs. )

Kad bijām ilgāku laiku vērojuši dejotājus, aizgājuši un at-kal atgriezušies, Anna sarkdama ieminējās, ka labprāt pamēģinātu, vai varētu tik lielā pūlī dejot. To vien biju gaidījis* un to pašu brīdi mēs aizvirpuļojām valša taktī. Kopš šī brīža mēs dejojām labu laiku, dejojām bez pārtraukuma, nenogurdami, aizmirsdami pasauli ap sevi un paši sevi. Kad muzikanti taisīja pārtraukumu, mēs nepalikām malā stāvam, bet turpinājām ašā solī kustēties barā uz priekšu un līdz ar pirmajām mūzikas taktīm atkal griezāmies dejā, vienalga, kur mēs tobrīd būtu.

Bet, tiklīdz atskanēja pirmās vakara dievkalpojuma zvana skaņas, orķestris apklusa valša takts vidū, dejotāji palika stāvam, nolaida rokas, meitenes atkāpās no saviem partneriem, un visi, goddevīgi atsveicinādamies, steidzās pa kāpnēm lejā; tur vēlreiz apsēdās pie kafijas galda un tad mierīgi devās mājā. Annai seja kvēloja, es joprojām turēju viņu apskautu un neizpratnē raudzījos visapkārt. Viņa pasmaidīja un veda mani lejā; viņas tēva te vairsnebija, un mēs gājām uz mana tēvoča mājām viņu sameklēt. Arā valdīja krēsla, bija brīnum skaista nakts. Kad iegājām kapsētā, svaigā kapu kopiņa zeltainos mēness staros gulēja vientuļa un klusa. Mēs stāvējām apskāvušies pie brūnā uzkalniņa, kas smaržoja pēc miklas zemes; krūmos lidinājās divi naktstauriņi, Anna elpoja ātri un dziļi. Mēs pagājāmies starp kapiem, plūkdami puķes vecmāmiņas kapam, un, pīdamies pa garo zāli, apstājāmies kapsētas kuplo krūmāju mudžekllgajā ēnā. Sur tur tumsā paspīdēja pa nespodram zeltītam uzrakstam vai izgaismojās kāds akmens. Klausoties nakts klusumā, Anna pēkšņi pačukstēja, ka gribētu man tagad kaut ko pateikt, tikai lai es nesmeļoties un nevienam nesakot.

— Un kas tas būtu? — es vaicāju, un Anna teica, ka gribētu man tagad atdot skūpstu, ko palikusi viņvakar parādā. Es jau biju noliecies, un mēs saskūpstījāmies tikpat svinīgi, cik nemākulīgi.

Piektā nodaļa DARBU SĀKOT. HABERZĀTS UN VIŅA SKOLA

Bija jau vēls, kad Anna ar tēvu atvadījās, bet manis tobrīd nebija klāt, tāpēc viņa nevarēja man pateikt ardievas. Kaut arī man sāpēja sirds, ka viņu vairs nesatiku, visu pārmāca Vēl nebijušas laimes apziņa; savā kambarītī es vēl veselu Stundu stāvēju pie loga un vēroju tālo ceļu, bet apakšā viļņi, bārstīdami smieklus, nesa lejup uz saviem skaidrajiem pleciem mēness sidrabu, it kā būtu to nozaguši, un šur tur pameta krastā pa spīgulim, kā nespēdami tālāk panest, un vienā laidā skandēja un dziedāja savu pārgalvīgo ceļa dziesmu. Manas lūpas glabāja atmiņas par saldini un siltumu, kas tomēr bija vēss un dzestrs kā rīta rasa.

Gan sapnī, gan nomodā — visu nakti redzēju, skurbu, jutu iznirstam parādības, kas bieži un negaidot mainījās, es slīgu no sapņa sapnī — krāsainā un spilgtā, tumšā un smacīgā, tad pēkšņi tumši zilā krēslība izgaismojās par puķu dzidro skaidrību; nekad man sapņos nerādījās Anna, bet es skūpstīju koku lapas, ziedus, rēno gaisu un visur saņēmu atbildes skūpstus; svešas sievietes staigāja pa kapsētu un brida pa upi, kājas tām sudraboti laistījās, vienai bija mugurā Annas melnā kleita, otrai viņas zilā, trešajai zaļā ar sarkanajām puķītēm, ceturtajai bija viņas kruzuļotā apkakle, un, kad es iztrūcies steidzos tās panākt un tāpēc pamodos, likās, it kā īstā Anna tikko būtu no manis aizslīdējusi, un es apmulsis, neapjēgdams skaļi viņu saucu, līdz klusā, zvaigžņotā ielejas nakts mani atsauca īstenībā un gremdēja jaunos sapņos.

Un tā līdz pašai rīta gaismai; pamodies biju apskurbis, gremdējoties svētlaimes avota ūdeņos.

Vēl arvien sapņojot un skurbstot, iegāju pie saviem radiem, kur dzīvojamā istabā sastapu kaimiņu dzirnavnieku, kurš, atbraucis ar vieglajiem ratiem, gaidīja mani, lai paņemtu līdz uz pilsētu. Par manis vešanu jau labu laiku bija sarunāts ar kaimiņu, kurš šo uzdevumu apvienos ar veikala darīšanām, jo tas bija brauciens ar zināmām ērtībām. Man gan bija gluži vienalga, kā braukt, turklāt dzirnavnieks bija ieradies negaidot un agrāk, nekā domāts; tēvocis un visa ģimene ņēmās mani pierunāt, lai ļauju kaimiņam braukt un pats vēl palieku. Mana sirds brēktin brēca pēc Annas un klusā ezera, tomēr es visā nopietnībā apgalvoju, ka apstākļi prasa izmantot šo izdevību; es aši pabrokastoju, savācu mantas, atvadījos no radiem un apsēdos blakus dzirnavniekam vieglajos ratos, kas vienā rāvienā izripoja cauri ciematam, un drīz vien jau laidām pa lielceļu. To visu izdarīju mulsumā, daļēji aiz bailēm — vai tikai no manas sejas tūlīt pat nenopratīs, ka palieku Annas dēļ, ka es viņu patiesi mīlu, — bet daļēji arī aiz neizprotama untuma.

Nebijām pabraukuši ne simt soļu no ciemata, kad jau nožēloju, ka braucu prom, tā vien gribējās lēkt ārā no ratiem; es nemitīgi atskatījos uz pakalniem ap ezeru, raudzījos un nemanīju, kā tie acu priekšā saraucās, kļuva zili, neredzēju, ka aiz lielākiem un dziļākiem ezeriem pacēlās augstāki kalni.

Pirmajās dienās pēc atgriešanās es nespēju pierast. Raugoties uz krāšņo ainavu visapkārt pilsētai, domās biju prom

tur, pamestajā paradīzē, un tikai tagad īsti apzinājos tās vienkāršo, pieticīgo, toties rāmo un piemīlīgo valdzinājumu. Kad stāvēju uz paša augstākā kalna, kas pacēlās virs mūsu pilsētas, un raudzījos apkārt, mazais plankumiņš zilajā tālē, kur iedomājos esam ciematu un netālu no tā skolotāja ezeru, man likās pati skaistākā vieta, ko jebkad skatījušas manas acis, pat gaiss no tās puses vēdīja laimes nojausmā dzidrāks, un neredzamā un tuvā Anna zilās dūmakas apņemtajā tālē pievilka gluži kā magnēts pāri nesaules gabalam, jā, arī tad, kad gāju pa ielu un šo laimes apvārsni neredzēju, tomēr meklēju un nojautu īsto debespusi un ar ilgām un skumjām raudzījos uz turp slīdošo debesmalu, ko aizsedza tuvējie kalni.

Atkal tika apspriests jautājums par manu aroda izvēli, un katra diena uzstājīgāk prasīja izbeigt bezdarbību un nenoteiktību. Reiz pagāju garām tās fabrikas vārtiem, kura piederēja vienam no maniem labvēļiem. Man iesitās degunā pretīga, asa smaka, es redzēju bālus bērnus, kas tur tika nodarbināti, redzēju tos smejamies un vaibstāmies. Es atteicos no cerībām, ko man te piesolīja, un nolēmu labāk pilnīgi atteikties no tāda ar mākslu tikai šķietami saistīta amata; biju gatavs ziedot sevi pārrakstītāja profesijai, tāpēc centos ar šo domu samierināties. Nebija ne mazāko izredžu tikt mācībā pie laba mākslinieka.

Kādu dienu ieraudzīju daudzus pilsētas inteliģentos iedzīvotājus ejam ārā un iekšā kādā sabiedriskā ēkā. Apjautājies es dabūju zināt, ka šai namā ierīkota ce|ojoša mākslas darbu izstāde. Ievērojis, ka ļaudis, kas tur gāja, visi bija glīti ģērbušies, es aizskrēju mājās, cik spēdams arī saposos, it kā dotos uz dievkalpojumu, un, saņēmis dūšu, iegāju noslēpumainajās telpās. Gaišajā zālē visas sienas un sastatnes staroja košās krāsās un zeltā. Pirmais iespaids bija līdzīgs skaistam sapnim, no visām pusēm iznira plašas, skaidras ainavas, acu priekšā peldēja brīnumaini mākoņi, saplūduši kopā ar koku galotnēm; kvēloja saulrieti, pavīdēja jaukas skices, bērnu galviņas, un tas viss nozuda, tiklīdz ieraudzīju citus darbus, — man vajadzēja saspringti meklēt, kur tad palikusi piemīlīgā liepu birze vai arī kādas varenas kalnu grēdas, kuras taču vēl nupat biju redzējis. Turklāt gleznu svaigās krāsas izstaroja tādu kā svētku aromātu, kas man bija tīkamāks par kātoju baznīcas vīraku.

Gandrīz vai neiespējami bija sevi piespiest palikt stāvam pie kādas atsevišķas gleznas, bet, kad apstājos, tad aizmirsos un vairs netiku no vietas. Izstādes rota bija Zenēvas skolas

liela apjoma gleznas — vareni koki un mākoņu blīvas, gleznotas man neizprotamā zaigā; pa starpām bija izstādīti viegli, rota|īgi žanra skati un akvareļi, tika apbrīnoti arī vēsturiski sižeti un svēto attēli. Es atkal un atkal atgriezos pie plašajām ainavām, sekoju saulstaram, kas spraucās cauri lapotnei un zaļajai zālei, un centos iespiest atmiņā skaistās mākoņu gleznas, kuras, šķiet, vieglu roku, kā rotaļādamies bija veidojuši īsti laimes lutekļi.

Visu dienu — līdz pat izstādes slēgšanai — pavadīju šai brīnum jaukajā telpā, kurviss noritēja smalki un pieklājīgi, ļaudis cienīgi sasveicinājās un, stāvot pie gleznām, izmeklētiem vārdiem apmainījās domām. Pārnācis mājās, es domīgs sēdēju un sūrojos par likteni, kas liek man atteikties no gleznošanas; manas mātes sirdij tas bija par daudz, un viņa vēlreiz devās meklēt padomu, kā varētu man palīdzēt, lai tas maksā ko maksādams.

Tā māmiņa savos klejojumos beidzot sastapa kādu vīru priekšpilsētā, vecā, mazā sieviešu klosterī, kur viņš, maz pazīstams, nodevās dīvainai mākslas kalpībai. Viņš bija gleznotājs, vara grebējs, litogrāfs un iespiedējs reizē, viņš vecmodīgā manierē zīmēja Šveices populārās ainavas, tās pašas greba varā, pats novilka un deva vairākiem jauniem cilvēkiem pārvilkt ar krāsām. Gravīras viņš izsūtīja pa visu pasauli un šādā veidā veiksmīgi tirgojās. Bez tam viņš darīja visu, kas pagadījās: izgatavoja krustāmzmies ar attēlotu krustāmo trauku un kūmu sarakstu, kapu uzrakstus ar sēru vītoliem un raudošiem pakaļpalicējiem; ja pie viņa būtu atnācis kāds nejēga un teiktu: «Vai varat uzgleznot kaut ko tik skaistu, ka lietpratēji par to maksātu desmittūkstoš dālderu? Es tādu vēlētos!» — tad viņš pasūtītājam nešaubīdamies piekristu un, saņēmis iemaksai pusi no šīs naudas, nekavējoties ķertos pie darba. Sajās nodarbībās viņu atbalstīja neliels, toties drosmīgs palīgu pulciņš, viņu darbošanās vieta bija seno goddevīgo mūķeņu ēdamtelpas. Abās garākajās sienās bija pa sešiem augstiem logiem ar neskaitāmām apaļām rūtīm, kuras gaismu gan laida iekšā, bet to viļņveidīgā virsma liedza kaut ko saskatīt ārpusē, kas labvēlīgi ietekmēja šejienes mākslas audzēkņu uzcītību. Pie katra loga sēdēja pa vienam aizrautīgam mākslas kalpam, kurš, pagriezis aizmugurē sēdošajam pakausi, pats raudzījās pakausī priekšā sēdošajam. Grupas kodols bija kādi četri vai seši jaunekļi, dažkārt tikai zēni, kas Šveices ainaviņām prata piešķirt lieliskas krāsas; tad vēl slimīgs puisis, ko mocīja klepus; viņš ar sveķiem un salpetra skābi apzieda nelielas vara plāksnītes, izkodinādams tanīs

savdabīgus rakstus, kā arī strādāja ar asējamo adatu, — viņu sauca par vara gravieri. Nākošais bija litogrāfs, jautrs un vaļsirdīgs cilvēks, pēc meistara uz viņu gūlās vislielākā pienākumu nasta — viņam pastāvīgi vajadzēja būt gatavam ar krītu, spalvu, adatu vai tušu darināt akmeni kāda sabiedriska darbinieka portretu, kuļmašīnas skici, vīnu cenrādi vai titullapu pamācību grāmatai jaunām meitenēm. Zāles viņā gala, plaši vēzēdami rokām, strādāja divi melnīgsnēji puiši, vara un akmens iespieduma meistaru palīgi; katrs pie savas preses uz mikla papīra novilka minēto mākslinieku darbus. Un visbeidzot aizmugurē saviem padotajiem, visus pārredzēdams, sēdēja pats meistars, mākslinieks un mākslas lietu tirgotājs Haberzāts, vara un akmens litogrāfiju drukā-tavas īpašnieks, allaž gatavs pieņemt jebkādā veida pasūtījumus; viņš pie sava galda izpildīja vissmalkākos un sarežģītākos uzdevumus, lielākoties gan aizņemts ar kādu grāmatu, vēstuļu rakstīšanu vai gatavo priekšmetu iesaiņošanu.

Katram, kas strādāja šeit, bija savas atšķirīgas garīgas prasības un cerības. Vara gravētājs un litogrāfs, nobrieduši cilvēki ar patstāvīgiem uzskatiem, strādāja pie meistara Ha-berzāta savas astoņas stundas dienā, saņemdami par to vienu guldeni, pārējais viņus neinteresēja, un arī nekādas nākotnes cerības viņi neloloja. Turpretī ar jaunajiem koloris-tiem tas bija savādāk. Šie jautrie zeļļi strādāja ar īstām gaisīgām, caurspīdīgām krāsām, viņi bezrūpīgi mērcēja otu zilā, sarkanā un dzeltenā krāsā, jo nebija jālauza galva ne par zīmējumu, ne kompozīciju, viss viņu pienākums bija pārlaist pār kapara graviera drūmajiem melnās maģijas darinājumiem savu košo akvareļa kārtu. Šai sabiedrībā viņi bija īstie gleznotāji, viņus gaidīja lielā dzīve, un katrs ticēja, ka, tiklīdz tiks laukā no meistara Haberzāta šķīstīšanas uguns, vēl pagūs sasniegt mākslas kalngalus. Visas koloristu paaudzes, kas bijušas pie meistara Haberzātā mācībā, bija pārliecinātas, ka pārņēmušas izcilu mākslinieku tradīcijas — to mākslinieku, kuri valkāja samta svārkus un beretes; diemžēl tikai retais sasniedza savu mērķi, daudziem spārni nolaidās jau lidojuma sākumā, vairums vīlušos pēc mācībām pie Haberzāta apguva kādu amatu. Tie allaž bija nabadzīgu ļaužu dēli, kuri neziņā par savu nākotni ļāvās uzņēmīgā meistara vilinājumam padarīt viņus par sava veida gleznotājiem, kungiem, kam būs ne vien dzīves iztika, bet kas pacelsies arī savu tiesu augstāk par tādiem amatniekiem kā kurpnieki vai drēbnieki. Tā kā parasti šiem zēniem nekādas naudas, ko iemaksāt, nebija, viņiem vajadzēja uzņemties saistību —par apmācīšanu «gleznošanas prasmē» atstrādāt meistaram četrus gadus. Jau sākot ar pirmo dienu, Haberzāts, kaut ari viņiem nebija ne mazākās izpratnes, lika krāsot ainavas un ar stingrību panāca, ka zēni savu darbu pildīja rūpīgi un precīzi, kā jau tas pēc pārņemtām paražām bija parasts. Līdztekus, ja viņiem bija vēlēšanās, drīkstēja brīvajās dienās sevis izglītošanas labad kopēt kādu sabojātu vai nevajadzīgu zīmējumu, parasti tad viņi izvēlējās tādus paraugus, no kuriem nebija nekā, ko mācīties, bet kuri likās efektīgi; meistars, ja nebija pārāk aizņemts, šos darbus laboja. Tomēr viņam diezin kā vis nepatika, ja ar šo blakus nodarbību sāka pārāk aizrauties, jo bija jau vairākkārt gadījies, ka tie, kam tā bija iepatikusies un kas bija atklājuši sevī zināmas spējas, kolorēja viņa prospektus pavirši, pa roku galam. Strādāt vajadzēja stingri, bez atelpas, tāpēc arī katru brīvo brīdi zēni dzina jokus, blēņojās, un tikai ceturtajā gadā, kad labākais laiks kaut ko lietderīgu iemācīties bija izniekots, viņi jutās nomākti un noguruši, vecāku pārmetumu sarūgtināti, ka vēl joprojām ēdot viņu maizi, un, krāsodami bildītes, jau nopietni apsvēra, ka jāpievēršas kaut kam ienesīgam, kamēr vēl ir laiks. Haberzātam bija izdevies kādiem trīsdesmit zēniem un jaunekļiem viņu jaunības gadus izniekot, liekot tiem mālēt koši zilas debesis un indīgi zaļu zāli, bet krekšķošais gravieris, šīs pekles meistara laba roka, ar salpetra skābi kodināja kontūras, un flegmatiskie iespiedēji, piesaistīti pie čīkstošā riteņa, bija līdzīgi nomāktiem zemākas šķiras velniem, nenogurdināmiem dēmoniem, kas vienā laidā vilka no presēm laukā krāsošanai paredzētās lapas. Tā Haberzāts bija pilnām apguvis mūsdienu rūpniecības būtību, kuras ražojumi pircējiem liekas jo vērtīgāki un iekārojamāki, jo vairāk tiem- upurētas bērnu nākotnes. Haberzāts visai veiksmīgi kārtoja savus veikala darījumus, tāpēc viņu uzskatīja par cilvēku, no kura, ja vien ir vēlēšanās, var daudz ko iemācīties.

Kāds bija manai mātei ieteicis ar viņu aprunāties, apskatīt viņa uzņēmumu — tas varētu noderēt kaut vai sākumā par patvērumu, paverot ceļu tālākai augšupejai, it īpaši, ja varētu ar viņu vienoties, lai neizmanto mani savā darbā, bet pret pietiekamu atlīdzību apmāca pēc labākās apziņas. Viņš tūlīt pieķrita ņemt mani apmācībā un teicās esam priecīgs par iespēju izaudzināt kaut vienu patiesu mākslinieku, un nezināja, kā cildināt manu māmiņu par viņas apņemšanos maksāt nepieciešamo naudu; māmiņai šķita, ka nu ir pienācis īstais brīdis upurēt savas neatlaidīgās taupības augļus mana mērķa labā. Tika noslēgts līgums uz diviem gadiem, kurus man, regulāri ik ceturksni kārtojot maksājumus, bija jāpavada klostera ēdamtelpā, lietderīgi vingrinoties. Pēc tam kad līgums bija apbusēji parakstīts, es kādā pirmdienas rītā devos uz veco klosteri, paņēmis līdz juku jukām visas savas līdzšinējās etīdes un zīmējumus, ja gadījumā meistars vēlētos ar tiem iepazīties. Kamēr mani ērmotie zīmējumi gāja no rokas rokā, viņš izteica apmierinātību ar manu uzcītību un nodomiem un iepazīstināja ar saviem padotajiem, kas bija piecēlušies un ziņkārīgi noraudzījās uz mani kā uz īstu censoni, kadam jābūt jau pirms ienākšanas šai mākslas templī. Tad viņš paskaidroja, ka viņam būšot patiess gandarījums reiz izskolot mācekli kārtīgas skolas garā, un svinīgi apliecināja savu cerību, ka būšu uzcītīgs un pacietīgs.

Vienam no koloristiem vajadzēja tagad atbrīvot savu vietu pie loga un apsēsties kādam citam blakus, bet es tiku iekārtots viņa vietā. Un tā, kamēr es gaidot stāvēju pie tukšā galda, Haberzāta kungs sameklēja mapē lauku ainavas paraugu, necilu motīvu no litogrāfisku zīmējumu sērijas, kādu jau daudzkārt biju redzējis skolās. Sākumam man vajadzēja uzmanīgi un precīzi nokopēt šo lapu. Bet, iekams apsēdos pie darba, meistars mani aizsūtīja pēc papīra un zīmuļa, par kuriem nebiju parūpējies, jo man vispār nebija nekāda priekšstata, ar ko vajadzēs sākt. Viņš uzskaitīja nepieciešamos priekšmetus, un, tā kā man naudas līdz nebija, vispirms nācās mērot tālo ceļu uz mājām, pēc tam uz veikalu un tur rūpīgi izvēlēties pašu labāko, un, kad es atgriezos, bija vairs tikai palikusi pusstunda līdz pusdienām. Gan tas, ka man sākumam neiedeva papīra lapu un zīmuli, bet aizsūtīja tiem pakaļ, gan tas, ka vajadzēja klaiņot pa ielām, prasīt mātei naudu, un beidzot tas, ka varēju ķerties pie darba tikai īsi pirms pusdienu pārtraukuma, likās man tik prozaiski, tik sīkumaini pretstatā tam radošajam garam, kādu biju iztēlojies valdām mākslinieka mājoklī, ka man sažņaudzās sirds.

Tomēr drīz vien, kad mani šķietami vienkāršie uzdevumi prasīja lielāku piepūli, nekā bija licies, es par to vairs nedomāju, jo Haberzāts galveno uzmanību veltīja tam, lai katrs zīmuļa vilciens būtu tikpat garš kā paraugā, un pats zīmējums nedrīkstēja būt ne lielāks, ne mazāks. Un tomēr manas kopijas, lai ari pareizas proporcijās, allaž padevās lielākas nekā oriģinālā; meistars izmantoja šo apstākli, izskaidrodams savu precizitāti ar mākslas izpratnes grūtībām, mierīgi ļaudams man domāt, ka tik viegli jau nu vis neies, kā es to laikam sākumā iedomājies.

Bet, lai vai kā, es tomēr jutos labi un mājīgi pie sava galda (protams, es izjutu molberta trūkumu, jo uzskatīju to par katras darbnīcas īpašu rotu) un drosmīgi pūlējos pieveikt sākuma grūtības. Es uzcītīgi kopēju ciematu cūkkūtis, malkas šķūnīšus un tamlīdzīgus būceņus, jo tādi, turklāt vēl izrotāti ar skopiem krūmu puduriem, bija mani paraugi, kas, jo nievī-gāki likās, jo grūtāk bija atdarināmi. Jau ienākot šai meistara skolā, mans brīvais un patvarīgais gars, pakļauts paklausībai un pienākumam, apjauta visas šīs darbošanās tuk-šību un niecību. Neparasti arī likās augu dienu sēdēt kā piekaltam pie krēsla ar papīra lapu acu priekšā, nedrīkstēt ne istabā paieties, ne aprunāties bez uzaicinājuma. Vienīgi gravieris un litogrāfs atturīgi sazinājās savā starpā un ar iespiedēju mācekli un, ja viņiem likās vietā pārmīt kādu vārdu, vērsās pie meistara. Tas savukārt, ja bija labā garastāvoklī, stāstīja dažādus notikumus un populāras teiksmas par mākslu, tāpat humoristiskus atgadījumus no savas agrākās dzīves un epizodes no ievērojamu mākslinieku dzīves. Bet, tiklīdz viņš manīja, ka viens otrs, aizmirsis darbu, pārāk uzmanīgi klausās, apklusa un labu laiku ievēroja gudru atturību.

Pēc kāda laika saņēmu atļauju pašam izskatīt un izvēlēties paraugus no bagātīgajiem krājumiem. Tur bija daudz nejauši saraustu mantu, ciešamas vecas gravīras, atsevišķas nenozīmīgas lapas un pat driskās, kādas laika gaitā uzkrājas, ievingrinātu roku darināti zīmējumi, tomēr bez atbilstošas ticamības un vēl dažnedažāda draza. Zīmējumu no dabas, kam būtu patstāvīga mākslinieciska vērtība un kas būtu gaisa un saules piestrāvoti, nebija nemaz, jo meistars savu mākslu un iemaņas bija apguvis četrās sienās un devās laukā, tikai lai uz ātru roku uzmestu kādu pārdošanā ejošu skatu. Mana meistara vienīgā bagātība bija veikla, kaut arī aplama tehnika, uz to viņš arī galvenokārt savā mācībā balstījās.

Sākumā viņš kādu laiku turēja mani pakļautībā, jo redzēja, ka es vairāk uzmanības pievēršu formai un raksturam, lāgā nesaprazdams starpību starp vieglu, asu un izplūdušu, rupju izpildījumu; tomēr beidzot, nemitīgi vingrinoties, es noslēpumu atklāju un sāku ātri lapu pēc lapas gatavot standarta zīmējumus ar tušu. Es raudzījos vairs tikai uz padarīto darbu skaitu un priecājos, ka zīmējumu mape briestin briest, izvēlēdamies paraugus, diezin cik lielu vērību nepiegriezu ne priekšmetu ietekmībai, ne efektivitātei. Un tā vēl pirmā ziema nebija beigusies, bet es jau biju gandrīz visus sava skolotāja paraugu krājumus izmantojis — apmēram tādā pašā veidā, kā to būtu darījis viņš pats. Jo, apguvis līdzekļus un paņēmienus, kā rūpīgi un precīzi apstrādāt, es drīz vien apguvu arī to pašu veiklo amatnieciskumu, kāds bija meistaram, vēl jo veiksmīgāk tāpēc, ka par mākslas patieso būtību man nebija nekādas izpratnes. Jau pēc pirmā pusgada Haberzāts bija neziņā, ko mācīt man tālāk, jo aiz bailēm no sāncensības negribēja mani iepazīstināt ar visiem sava amata noslēpumiem; vēl viņam bija krājumā vienīgi darbs ar akvareļu krāsām, kas arī, kā viņš to saprata, nebija nekāda neapgūstama burvestība. Tā kā šeit, bijušajā klostera azaida telpā, nebija parasts nodoties radošām pārdomām, tad visa māksla bija tukši, ārišķīgi paņēmieni, kurus apgūt varēja ātri. Taču es pats atradu izeju, paskaidrodams, ka gribētu tušā nokopēt nelielu sēriju vara gravīru. Haberzātam bija sešas liela formāta lapas, gravētas pēc Kjoda Lorēna, divas lielas ainavas ar klintīm un laupītājiem pēc Salvatora Rozas un dažas gravīras pēc Rīsdāla un Everdingena. Visus šos darbus es citu pēc cita nokopēju savā amatnieciski nekaunīgajā manierē. Lorēna un Rozas darbu kopijas nebija pārāk sliktas, jo pašiem oriģināliem bija simboliska, vērienīga struktūra un gravīrām konvencionāls raksturs, turpretī smalkos un dabiskos holandiešus es apstrādāju neiedomājami drausmīgā veidā, tomēr neviens šo zaimošanu nepamanīja.

Bet tieši šis darbs rosināja manī cildenāku skatījumu uz mākslas darbiem, pilnīgās, harmoniskās formas, kuras es uzmanīgi pētīju, radīja labvēlīgu pretsvaru parastajām amatnieciskajam izdarībām un neļāva apslāpēt tiekšanos pēc patiesi skaistā. Tomēr šim sasniegumam bija arī sava ēnas puse, manī atkal pamodās senā tieksme pēc pārsteidzīgā atklāsmes prieka, un, aizrāvies ar klasisko paraugu lieluma vienkāršību, sāku uzmest līdzīgas ainavas un šo darbošanos turpināju arī darba laikā pie meistara, ar apgūtu veiklību piepildīdams efektīgas liela izmēra lapas. Haberzāta kungs ne vien neiebilda, bet izturējās labvēlīgi pret manu noņemšanos, jo viņam tika aiztaupītas rūpes — nevajadzēja meklēt man paraugus. Vērodams manu nenobriedušo domu kroplīgos augļus, viņš sāka dziļdomīgi spriedelēt par kompozīciju, vēsturisko kolorītu un tamlīdzīgiem jautājumiem — tas ienesa darbnīcā tādu kā zinātnes atmosfēru, es ieguvu velna zeļļa slavu un glaimots uzklausīju, kādas priecīgas izredzes paveras nākotnē — ceļojums uz Itāliju, Romu, liela apjoma eļļas gleznas, viss, ko man pareģoja... Tomēr galvā tas man nesakāpa, es dzīvoju saticīgi, dzīdams jokus ar jaunajiem biedriem, un priecājos, kad radās iespēja pēc ilgās sēdēšanas palīdzēt viņiem, kas bija vēl pakļauti arī namamātei, ienest klēpi malkas. Vispār šī mutīgā un ķildīgā dāma bieži mēdza ielauzties ar visu saimi klostera darbnīcā un pārvērst to par arēnu sparīgām kaujām, kurās aktīvu dalību ņēma visa mūsu komanda. Vīrs stāvēja sev padevīgās grupas priekšgalā pretī sievai, kas savukārt, mežonīgi klaigādama, vadīja savus piekritējus un nelikās mierā, iekams nebija ar saviem runas plūdiem iznīcinājusi visus pretiniekus. Dažreiz saimnieku pāris uzstājās strīdā vienoti pret visiem pārējiem, citreiz gravieris un litogrāfs kā vasaļi draudēja sacelties, bet zīmētāju vergu sašutums tika ar pārspēku apspiests. Arī man gadījās vairākkārt nonākt bīstamā stāvoklī; vētrainās scēnas mani uzjautrināja, ko es pārāk nepiesardzīgi darīju zināmu, un tā reiz kopā ar jaunajiem zīmētājiem klostera krusta ejā šādas sadursmes attēlojām veselā parodiju uzvedumā. Kaut arī es tolaik biju visai jūtīgs, ar noslieci uz cildenu un skaidru dzīves veidu — nojausma par to bija radusies tajās skaistajās dienās, ko pavadīju uz laukiem, — taču man trūka atbilstošas sabiedrības, neviļus pieradu pie primitīvajiem apstākļiem mūsu mācību telpās, dzīvi un aizrautīgi piedalījos visā, kas tur notika, jo tiektin tiecos pēc sabiedrības, izvairīga, saprātīga atturība nebija manam raksturam pieņemama.

Jāteic, ka šī gaudošana vilkiem līdz man nekādu ļaunumu nenodarīja, no tā, man šķiet, mani pasargāja mana laimes zvaigzne Anna, kas allaž iedegās sirdī, tiklīdz atrados vienatnē savās gaitās vai arī mātes mājās. Es saistīju ar viņu visu, kas pacēlās pāri ikdienai, viņa bija tā rāmā gaisma, kas ik vakaru pēc saules rieta apstaroja manas skumjās domas, un tad es apskaidrotajā sirdī izjutu mūsu labā drauga — dieva esību, kurš ap šo laiku ar noteiktu apņēmību pieteica savas mūžsenās tiesības arī uz mani.

Savos meklējumos pēc lasāmvielas es atradu Zaņa Pola romānu. To lasot, man šķita, ka visu, ko līdz šim esmu meklējis, pēc kā tiecies vai ko tikai neskaidri un trauksmaini apjautis, esmu pēkšņi guvis kā mierinājumu un visa piepildījumu. Šī svētlaime mani mulsināja, tā likās man visu patiesību patiesība, augstākā dzīves jēga. Starp vakarblāzmām un dardedzēm, starp lilijām un zvaigžņu klaju, negaisa dārdos un zibšņos, debesu uguņošanas augstumos un bezdibeņos — visa tā vidū Viņš, bezgalīgais, Visuma spožā apmetņa apņemts, dižens, bet pārpilns mīlestības, svēts un tomēr smaidu un prieka dievs, bargs savā varenībā un tai pašā laikā piemīlīgi iemājo bērna krūtīs un raugās no bērna acīm kā lieldienu zaķītis no puķēm. Jā, tas bija cits dievs un aizbildnis, nepavisam ne tāds kā daiļrunīgais katķisma patrons!

Par kaut ko tamlīdzīgu senāk biju tikai sapņojis, nojautis, tagad man uzausa gaisma garajās ziemas naktīs, kurās es trīskārt izlasīju un pārlasīju praviešu divpadsmit sējumus. Un, kad pienāca pavasaris un naktis raucās īsākas, es lasīju vēl un vēlreiz līdz starojošai rīta gaismai; pieradis ilgi palikt gultā, uzlicis vaigu uz iemīļotās grāmatas, gulēju kā nosists gaišā dienas laikā. Kad piecēlies beidzot tomēr ķēros pie darba, mani sagrāba savā varā tāda bezgalīgu iespēju un iekšējas brīvības apziņa, kas bija vēl neizprotamāka par agrāko dumpošanos.

Sestā nodaļa APMĀTĪBA

Tiklīdz iestājās pavasaris, ko biju nepacietīgi gaidījis, jau pirmajās siltajās dienās devos laukā, lai, apbruņojies ar iegūtajām iemaņām, gleznotu no dabas, nevis no papīra paraugiem. Mūsu klostera darbnīca ar godbijību un apslēptu skaudību noraudzījās, kā es tūļīgi gatavojos ceļam; tā bija pirmā reize, kad kāds no Haberzāta audzēkņiem bija tik tālu ticis, bet zīmēt «no dabas» te bija kaut kas nedzirdēts, gandrīz vai mīts. Tagad es neraudzījos uz apaļīgajiem, ķermeniskajiem, apgaismotajiem dabas priekšmetiem ar pagājušās vasaras pašpārliecināto, naivo paļāvību, bet ar daudz bīstamāku pašapmierinātu aprobežotību. Jo to, kas man nebija skaidrs vai likās pārāk grūti apgūstams, es, krāpdams pats sevi, metu visu vienkop, nosegdams ar nelaimīgo tehniku, nesāku vis pieticīgi strādāt ar zīmuli, bet nekavējoties ķēros pie pierastajām tušas bļodiņām, akvareļa krāsām un otām, tiekdamies aizpildīt visu lapu kā veselu gleznu. Centos vai nu aptvert veselas ainavas ar ezeriem un kalniem, vai arī devos mežā, kur bija daudz kalnu strautu ar nelieliem, bet krāšņiem ūdenskritumiem, kas četru līniju ietvarā izskatījās gaužām pievilcīgi. Mani sajūsmināja krītošā ūdens maigā rotaļa, ūdens putošana, steiga, dzidrums un plūstošā daudzveidība, bet es to iežņaudzu lētajā amatnieciskuma virtuozitātē, tāpēc viss dzīvais un spožais pazuda kā nebijis, jo man trūka prasmes atainot mūžīgās kustības stihiju. Ja man būtu kaut cik mākslinieciskās apziņas, es, protams, saprastu,

ka man vieglāk padotos daudzveidīgie akmeņi un klinšu atlūzas krastmalās, kas gulēja tur samesti gleznainā haosā. Tiesa, reizēm manī radās brīdinoša nojausma, kad es, lai arī redzēju un izjutu reālo formu, nelikos zinis par grūtībām, kas saistītas ar perspektīvu, nelikos zinis par akmeņu ra-kursiem, aizbildinādamies ar to, ka priekšmeta virsmai nav lielas nozīmes, jo mainīgā daba būtu varējusi izskatīties arī tā, kā to attēloju es. Manas nodarbības raksturs nejāva ierunāties sirdsapziņas balsij, un meistars, kad es viņam atrādīju savus darinājumus, nebija noskaņots saskatīt dzīves īstenības kropļošanu; īstenība bija pazudusi līdz ar iezīmēm, kuras es biju ignorējis, viņš sprieda par darbu no sava šaurā mākslas izpratnes viedokļa.

Haberzāts stingri turējās pie sava principa par tīrības un precizitātes ievērošanu izpildījumā un pie vienas vienīgas tradīcijas, ko uzskatīja par nepieciešamu ieaudzināt arī manī, proti — atveidot neparasto un kroplīgo dabā, jo viņš saskatīja tanī glezniecībai vērtīgo. Viņš mudināja meklēt puvuma un sabrukuma košās krāsas, tukšus vītolu dobumus, spurainus, vētras sagāztus kokus, spokainus klinšu apveidus un slavēja tos kā visai interesantus modeļus. Viņa padoms man bija pa prātam, tas raisīja iztēli, un es dedzīgi nodevos šādu parādību meklējumiem. Taču daba man sniedza tās skopās devās, priecādamās par savu veselīgo skaistumu vairāk, nekā tas būtu man paticis, un tas, ko man izdevās sameklēt, manām pārsātinātajām acīm likās pārāk nenozīmīgs un bezjēdzīgs kā dzērājam, kurš tiecas pēc dzēriena, kas reibina arvien vairāk. Tāpēc kalnu un mežu ziedošā dzīvība mani vairs nevilināja, kļuva man vienaldzīga, un no agra rīta līdz vēlam vakaram es klaiņoju pa meža biezokni. Ietiecos arvien dziļāk līdz šim neiepazītos nostūros, ja gadījās nokļūt kādā pamestā, noslēpumainā vietā, tad paliku tur un uz ātru roku pagatavoju paša sagudrotu zīmējumu, lai būtu ko aiznest mājā. Šai zīmējumā sablīvēju visdīvainākās parādības, kādas tik manā fantāzijā spēja rasties, iegūtās iemaņas man līdzēja sakausēt vienuviet līdz šim dabā novērotās īpatnības, kuras es rādīju Haberzāta kungam kā dabā esošas un no kurām viņš nevarēja tikt gudrs. Viņš apsveica mani ar maniem atklājumiem, slavēja manu talantu un uzcītību, jo ar šiem darbiem es pierādot, ka man esot ass, vērīgs skatiens, lai sameklētu to, kam tūkstošiem citu pagājuši garām. Nevainīgie maldi modināja nelāgu vēlēšanos tādā pašā garā turpināt un pa īstam krāpt lāga cilvēku. Sēdēdams meža biezoknī, es sameistaroju arvien atbaidošākus un pārgalvīgākus klinšu un koku viepļus un jau iepriekš priecājos, ka mans skolotājs ticēs — kaut kas tāds patiesi sastopams tu^ vākajā apkaimē. Zināmā mērā par attaisnojumu man varētu noderēt tas, ka senlaiku gravīrās, piemēram, Svanefelta darbos, redzami dīvaini veidojumi, kurus mums ieteica kā mākslas paraugus, un es pats to ietekmē biju pārliecināts, ka šis ir īstais ceļš un sniedz lielisku iespēju vingrinājumiem. Vieglprātīgajā jaunības noskaņā cildenās un veselīgās Kloda Lo-rēna darba formas atkal aizvirzījās tālāk.

Ziemas vakaros klostera ēdamtelpā reizēm zīmējām arī cilvēku augumus; kopēdams neskaitāmas gravīras, kurās skata atdzīvināšanas labad bija attēloti arī apģērbti cilvēki, es biju to atveidošanā ieguvis paviršas iemaņas. Un tagad dīvainajām ainavām piegudroja klāt arī tikpat dīvainus cilvēkus, dažādus skrandaiņus, kurus nodarbību telpā demonstrēju, izraisīdams skaļus smieklus. Tie bija dieva doti ne-jaucēni, kas turklāt savā neparastajā vidē veidoja pasauli, kura bija radusies vienīgi manā iztēlē un beigās tomēr sāka manam meistaram likties aizdomīga. Viņš gan neko daudz neiebilda un ļāva man iet savu ceļu, jo viņam trūka tiklab uztveres asuma, lai izsekotu manas novirzes robežu un mani atmaskotu, kā arī pienācīga pārākuma zināšanās. īstenībā šie divi apstākļi ir visas audzināšanas pamatā: jaunībai atbilstošs spirgts dzīvīgums, kas piemīt vienīgi jaunībai, un personības neapstrīdamais pārākums visos dzīves gadījumos. Savā reizē viens var otru aizstāt, bet, ja nav ne viena, ne otra, tad audzēknis ir audzinātāja plaukstā slēgts gliemežvāks, ko varēs atvērt tikai salaužot. Bet abām šīm īpašībām ir viens kopīgs pirmavots: absolūts godīgums, skaidrība un nemākslota attieksme pret dzīvi.

Bija pats vasaras vidus, kad es padevos savam slepenajam vilinājumam un, savācis visu, kas ceļam vajadzīgs, devos uz savu otro dzimteni, attālo ciematu. Māmiņa noraidīja visus laipnos aicinājumus — aizslēgt dzīvokli un aizbraukt reiz uz savas jaunības zemi; pašaizliedzīgi atteikdamās, viņa palika mājās viena. Es vedu līdzi savas mākslinieciskās darbošanās bagātīgos augļus, visu, ko biju paveicis kopš iepriekšējā radu apciemojuma, cerēdams ar to gūt sev labvēlīgu noskaņojumu.

Un tiešām tēvoča mājās neskaitāmās melni sašvīkātās lapas radīja izbrīnu un vispār mans darbs tika aplūkots ar cieņu, bet, kad tēvocis sāka apskatīt zīmējumus, kuriem — teicu — man par modeli kalpojusi daba (jo es, līdzīgi Min-hauzenam, ticēju tam pats — galvenokārt tāpēc, ka šie darbi tiešām bija radušies zem klajām debesim), viņš domīgi pašūpoja galvu un pārsteigts vaicāja, kur tad esot bijušas manas acis. Raudzīdamies reāli, kā jau zemkopis un mežsargs, viņš, lai arī bez īpašām zināšanām mākslās jautājumos, viegli un ātri saskatīja krāpšanu.

— Šitie koki, — viņš teica, — visi cits citam līdzīgi, bet neviens neizskatās pēc koka. Tur tās klintis un akmeņi ne brīdi nespētu tā noturēties, tūlīt pat nobruktu lejā! Šis ūdenskritums, kam, spriežot pēc ūdens daudzuma, vajadzētu būt vienam no lielākajiem, gāžas pār nelieliem strauta akmeņiem tā, it kā vesels karavīru pulks kluptu pāri skaliņam; tādam ūdenskritumam būtu jāgāžas no pamatīgas klints, bet es nevaru vien nobrīnīties, kur, velns, pilsētas apkārtnē rodams tāds ūdenskritums! Un gribētos zināt, kas tur būtu ko zīmēt no tādiem sapuvušiem vītola prauliem, vai tad nebūtu labāk atveidot kādu spēcīgu ozolu vai skābardi? — utt.

Sievietes pukojās par maniem klaidoņiem, nejēgām un atbaidošajiem viepļiem un nespēja saprast, kāpēc es nezīmēju kādu piemīlīgu meiču uz lauka vai arāju un noņemos ar tādiem nešķīsteņiem, brālēni zobojās par manām milzīgajām kalnu alām, neiespējamajiem un smieklīgajiem tiltiem, par akmeņiem līdzīgajām cilvēku galvām un kroplīgajiem kokiem, ikviens no šiem trakajiem veidojumiem ieguva ērmīgu iesauku; zobgalība, protams, aizskāra mani. Es stāvēju nokaunējies un nojautu, ka viņi saskata manī muļķīgi god-kāru cilvēku, un viss mans mākslotais sastingums šīs mājas veselīgajā vienkāršībā, šai spirdzinošajā lauku gaisā izzuda kā nebijis.

Tūlīt nākošajā dienā tēvocis, lai uzvestu mani uz pareizā ceļa, lika apdomīgi un rūpīgi uzzīmēt māju, dārzu un kokus, veidot patiesu, atbilstošu viņa sētas attēlu. Viņš pievērsa manu uzmanību visām savdabībām un tam, ko vēlējās it īpaši izcelt, un, kaut arī viņa norādījumi atbilda drīzāk uzstājīga īpašnieka prasībām nekā mākslas sapratēja vēlējumiem, tomēr jutos spiests visus priekšmetus vēlreiz uzmanīgi pavērot un izsekot to formas īpatnībām. Arī visparastākās lietas pie mājas, pat jumta dakstiņi sagādāja man lielākas grūtības, nekā to būtu varējis iedomāties, un neviļus es arī apkārtējos kokus sāku atveidot ar lielāku atbildības sajūtu. Es no jauna mācījos strādāt godīgi, izjutu darba sūrtni, un, kad zīmējums izdevās, tā necilais tēls sagādāja man neizsakāmi lielāku gandarījumu nekā pēdējā laika kliedzošie darinājumi; pēc cītīgiem pūliņiem es apguvu vienkāršā, bet patiesā jēgu.

biju priecīgs, sastapdams te visu, ko pirms gada biju pametis, vēroju notikušās pārmaiņas un klusībā gaidīt gaidīju to brīdi, kad redzēšu Annu vai vismaz dzirdēšu pieminam viņas vārdu. Bet bija jau pagajušas vairākas dienas, un neviens par viņu pat neieminējās, un, jo ilgāk tas turpinājās, jo grūtāk man bija apvaicāties par viņu. Likās, it kā Anna būtu pilnīgi aizmirsta, it kā viņas nemaz te nebūtu bijis, un — kas mani iekšēji aizvainoja — neviens, liekas, pat nenojauta, ka man varētu būt tiesības vai vēlēšanās kaut ko par viņu uzzināt. Reizēm pa kalnu vai ēnaino upmalu devos uz to pusi, bet katrreiz pēkšņi aiz neizprotamām bailēm viņu sastapt griezos atpakaļ. Es aizstaigāju līdz kapsētai un stāvēju pie vecmāmiņas kapa; viņa nu jau kopš gada te atdusējās, bet gaisā ne vēsmiņas, kas atsauktu atmiņā Annu, zāle nelikās par viņu ne zinis, puķes čukstus neminēja viņas vārdu, klusēja kalns un leja, vienīgi mani sirdspuksti to skaļi skandēja vienaldzīgajā klusumā.

Beidzot kāds iejautājās, kāpēc es neapciemojot skolotāju. Un nu nejauši dabūju zināt, ka Annas jau kopš pusgada vairs ciematā nav, neviens nešaubījās, ka man tas sen zināms. Viņas tēvs, pastāvīgi tiekdamies pēc izglītības un gara bagātības, bija norūpējies, ka meitene, pārāk trausla lauku sievietes darbam, pēc viņa nāves skarbajos lauku apstākļos justos pamesta, un pēkšņi izlēma aizvest Annu uz kādu mācību iestādi Francijas Šveicē, kur viņa varētu apgūt labākas zināšanas un lielāku garīgu patstāvību. Nelīdzēja ne Annas pretošanās, ne asaras, viņš neatkāpās no sava nodoma un pavadīja noskumušo meiteni tālajā ceļā pie dižciltīgi reliģioza audzinātāja, kur viņai paredzēts palikt vismaz gadu. Sī ziņa trāpīja mani kā zibens spēriens no skaidrām debesīm.

Tagad nu es katru dienu devos pie viņas tēva, pavadīju skolotāju viņa gaitās un klausījos stāstām par Annu; bieži paliku tur vairākas dienas; tad dzīvoju viņas istabiņā, neuzdrīkstēdamies tur ne lāgā pakustēties, un aplūkoju ar svētsvinīgu bijību nedaudzos vienkāršos priekšmetus. Maza, šaura istabiņa, rietošā saule un mēness gaisma piepildīja to visgarām, nepalika neviena tumša stūrīša, saulē tā izskatījās kā zeltsārta, mēness gaismā — kā sidrabota dārglietu lādīte; pērli, kuras trūka, es pastāvīgi domās te uzbūru.

Meklēdams darbam gleznainus sižetus, visbiežāk klejoju pa tām vietām, kur biju kavējies kopā ar Annu, tā, piemēram, noslēpumaino klinti, kur mēs abi atpūtāmies un redzējām parādību, es jau biju zīmējis un arī tagad nespēju atturēties, lai to nedarītu: uz sniegbaltās istabiņas sienas rūpīgi uzvilku četrstūri un, kā nu pratu, iezīmēju elku pielūdzēju alu. Tam vajadzēja būt klusam sveicienam, pierādījumam, cik nemitīgi esmu par viņu domājis.

Pastāvīgā gremdēšanās atmiņās par Annu un tas, ka viņas te nebija, padarīja mani drosmīgāku, tuvāku viņai; es sāku viņai rakstīt garas mīlestības vēstules, kuras sākumā dedzināju, tad uzkrāju un vēlāk tik ļoti aizrāvos ar nodomu izklāstīt visdedzīgākiem vārdiem savas jūtas vēstulē, uzrunāt ar pilnu vārdu, parakstīties un vēstuli palaist pa straumi bērnišķīgā pārliecībā, ka, visiem redzot, straume to aiznesīs līdz Reinai un tālāk līdz jūrai. Es ilgi noņēmos ar šīm domām un beidzot padevos kārdinājumam, jo tas atviegloja manu sirdi, vēstulei uzticēju savu noslēpumu, protams, pārliecināts, ka tuvākajā nākotnē neviens to neatradīs. Es vēroju, kā tā lēni slidinās no vilnīša uz vilnīti, kā aizķeras aiz nokarena zara, kā ilgi kavējas pie kādas puķes, tad pēc garām pārdomām atbrīvojas un vienā rāvienā, straumes nesta, pazūd manam skatienam. Un tomēr vēstule būs kaut kur pa ceļam kavējusies, jo tikai dziļā naktī bija nonākusi pie klints ar elku pielūdzēju alu, kur pieplakusi pie kādas peldētājas krūtīm; peldētāja bija Judīte, Judīte vēstuli izlasīja un uzglabāja.

To es dabūju zināt tikai vēlāk, jo šai reizē, uzturoties ciematā, es viņas mājā neiegriezos un vairījos no ceļa, kas veda tai garām. Par gadu kļuvis vecāks, es kaunējos atcerēties mūsu agrākās sirsnīgās attiecības un, redzot viņas spēkpilno, stalto augumu, izjutu iecirtīgu biklumu; reiz, kad viņa gāja garām tēvoča mājai, es paslēpos, nesveicināju un tomēr ziņkārīgi noskatījos pa gabalu, kad viņa gāja cauri dārziem gar kviešu lauku.

Septītā nodaļa TURPINĀJUMS

Šai reizē es atgriezos pilsētā agrāk, dziļu ilgu pārņemts, kas tagad vairs nebija apklusināmas un tiecās pēc visa tā, ko nebiju apguvis, bet kas pasaulē tomēr pastāvēja, — to es nojautu.

Mans skolotājs tagad veda mani uz savas mākslas augstāko pakāpi, apmācīdams apieties ar akvareļa krāsām, piekodinādams strādāt ar tām veikli tin akurāti. Tāpat kā iepriekš, netika prasīts, lai darbs atbilstu dabai, tāpēc es drīz vien iemanījos pagatavot krāsainus zīmējumus, kādi te bija vajadzīgi; iekams otrais mācību gads bija galā, es sapratu, ka daudz vairāk te arī neiegūšu, lai gan prast neko īsti nepratu. Vecajā klosterī mani māca garlaicība, un dažkārt nedēļām ilgi paliku mājā, lasīdams vai arī noņemdamies ar darbiem, kurus meistaram nerādīju. Viņš atnāca pie māmiņas, sūdzējās par manu izklaidību, cildināja manus panākumus un izteica priekšlikumu uzņemties citādas saistības, proti, strādāt čakli un uzcītīgi viņa darbnīcā, bet tagad par atalgojumu. Tā būtu, viņš paskaidroja, otra stadija, kurā es, vēl arvien pilnveidodamies, pieradināšoties pie rūpīga darba un reizē varēšot kaut ko iekrāt, lai pēc dažiem gadiem uzsāktu patstāvīgu dzīvi, kam tagad tomēr vēl neesot pienācis laiks. Viņš apgalvoja, ka slavenu mākslinieku vidū tie, kas gadiem ilgi ar pieticīgu darbu beidzot izlauzušies mākslas augstumos, nemaz neesot tie sliktākie un ka šāda veida uzcītīga, klusa darbošanās reizēm sniedzot drošāku pamatu izturībai un neatkarībai nekā izcila, īpaša mākslinieciska izglītība. Viņš esot pazinis bagātu vecāku talantīgus dēlus, kas tikai tāpēc neesot neko sasnieguši, ka viņiem nav bijis vajadzības būt patstāvīgiem, pelnīt, viņi bijuši izlutināti, iedomīgi un klīrīgi un tā pazudinājuši sevi.

Sie vārdi bija pārliecinoši, kaut arī ne bez savtīguma teikti, taču manī tie nerada nekādu atbalsi. Mani biedēja jebkura doma par algādža darbu un amatnieciskuinu, es tiecos tiešā ceļā sasniegt mērķi. Ar katru dienu vairāk klostera darbnīca mani it kā ierobežoja un lika ceļā šķēršļus; es ilgojos mājās iekārtot pats savu mazu darbnīcu un, kā nu protu, strādāt patstāvīgi; nenogaidījis mācību laika beigas, kādu rītu atvadījos no ITaberzāta kunga un paziņoju māmiņai, ka tagad strādāšu mājā; ja viņa gribētu, lai es kaut ko pelnu, tad varu to darīt arī bez meistara, ko mācīties man pie viņa vairs nav.

Apmierināts un cerību spārnots, iekārtoju sev darba vietu jumtistabiņā, no kurienes pavērās skats tāltālu uz pilsētas ziemeļiem, agri rītos te logā iespīdēja pirmie un vakaros pēdējie saules stari. Izveidot šeit pašam savu pasauli bija man svarīgs un reizē patīkams darbs, un es pavadīju vairākas dienas, kārtodams jumtistabiņu. Rūpīgi nospodrināju loga apaļās rūtis un tā priekšā platā puķu kastē sastādīju raibu raibās puķes. Nobalsinātās sienas vietām apkarināju ar gravīrām un tādiem zīmējumiem, kas pārsteidza ar teatrālu efektu, vietām uzzīmēju ar ogli ērmotas maskas vai uzrakstīju izteicienus un dzejoļus, kas bija iepatikušies. Savācu vecumvecus cienījamākos darba rīkus, stiepu augšā visu, kas kaut cik izskatījās pēc grāmatas, un krāvu kaudzē uz nomelnējušām mēbelēm; visdažādākie priekšmeti krājās arvien vairāk un vairāk, un, lai rastos gleznainas nekārtības iespaids, pašā vidū es novietoju molbertu — manu sapņu sapni.

Nu es pats biju noteicējs par sevi, brīvs un pilnīgi neatkarīgs, brīvs no jebkādiem norādījumiem, priekšrakstiem un pamācībām. Es sāku saieties ar jauniešiem, ar kuriem mani saistīja radniecīgas domas vai draudzīga saprašanās, galvenokārt tie bija senākie skolas biedri, kas turpināja mācīties un te, apmeklēdami mani manā cellē, sīki iepazīstināja ar visu, kas notika skolās, stāstīja par saviem panākumiem. Es izmantoju šo iespēju, lai uzlasītu zināšanu druskas, un bieži sāpīgi apzinājos, ka atrodos aiz izglītībā pieredzējušu jauniešu zināšanu bagātā dārza aizslēgtajiem vārtiem, tikai tagad īsti apjēgdams, ko esmu zaudējis. Tomēr ar draugu starpniecību ieguvu ziņas par vienu otru grāmatu, atradu pieturas punktu, kas līdzēja atrast šauru taciņu, pa kuru tālāk taustīties, un, apvienodams nejauši apgūto ar vientulībā radušos fantastisko, gremdējos komiskā, bet pilnīgi nevainīgā zinātniskā darbā, kas manas nodarbības vērta saturīgākas. Agri rīta klusumā vai vēlā naktī es rakstīju frā-žainus sacerējumus, jūsmīgus aprakstus un uzrunas, bet it īpaši lepojos ar dziļdomīgiem aforismiem, kurus, izrotātus ar zīmējumiem un ķeburainiem līkločiem, ierakstīju dienasgrāmatā. Mans kambarītis tāpēc izskatījās kā alķīmiķa virtuves kakts, kur pavarda katlā, nikni plosoties, brūvējās jauna dzīvība. Valdzinošais un veselīgais, kroplīgais un neparastais, saprāts un patvaļa burbuļoja, jaukdamies vai pašķīzdami gaismas zibšņos.

Kaut arī, no malas raugoties, mana dzīve šķita klusa un mierīga, man tomēr sagādāja raizes vai pat stipri satrauca viena otra jaunības neveiksme.

Ap to laiku man bija draugs — dzīvs, aizrautīgs jauneklis, kurš vairāk par visiem citiem paziņām saprata manu sliecību, zīmēja kopā ar mani, poētiski sapņoja un, tā kā viņš vēl mācījās, ienesa manā kambarī bagātīgu vielu pārrunām. Turklāt viņš bija arī jautras dabas un bieži bezbēdīgu ļaužu sabiedrībā pavadīja laiku krogos un pēc tam stāstīja man par turienes trokšņaino līksmību. Es visbiežāk paliku sērīgi sēžam mājās, jo šai ziņā māmiņa mani iegrožoja un nesaskatīja ne mazāko nepieciešamību izdot naudu tādām izpriecām. Tāpēc es raudzījos uz savu jautri klaiņojošo draugu kā sprosta putns uz lidoni augstu gaisā un sapņoju par brīvību spožajā nākotnē, kur redzēju sevi par līksmas sabiedrības dvēseli. Bet tai pašā laikā gluži kā lapsa, kura apgalvo, ka vīnogas ir skābas, es nosodīju drauga līksmošanos un centos viņu piesaistīt pie sevis savā klusajā mājoklī. Tas bija reizēm par iemeslu domstarpībām, un es iekšēji priecājos par viņa aizceļošanu uz citām zemēm, kas deva jaunu ieganstu aizrautīgai vēstuļu apmaiņai. Mūsu attiecības pacēlās līdz ideālām draudzības jūtām, ko vairs neaptumšoja personīgā saskarsme, regulāri rakstītajās vēstulēs mēs ļāvām vaļu jaunības jūsmīgajam valodas plūdumam. Ar zināmu pašapmierinātību pūlējos no visas sirds, lai mani vēstījumi būtu iespējami skanīgi un vērienīgi, ne mazums noņēmos, lai kaut cik sakarīgi sasaistītu savas nenobriedušās filozofiskās domas. Vieglāk bija daļu no rakstītā ietērpt neiegrožotas fantāzijas plūdumā, apveltījot to ar humoru, un te es atdarināju savu mīļoto 2anu Polu; bet, lai arī pūlējos sviedriem vaigā, drauga atbildes katrreiz pārspēja visu ar nobriedušām, patstāvīgām domām un pārliecinošu humoru, kas tikai apkaunojoši pasvītroja manu vārdu biruma kliedzošo un trauksmaino raksturu. Es apbrīnoju savu draugu, lepojos ar viņu un ar divkāršu sparu centos neatpalikt, veidoju viņa vēstulēm atbilstošas atbildes. Un tomēr, jo augstāk es pūlējos pacelties, jo nesasniedzamāk viņš attālinājās — gluži kā spoža mirāža, ko es veltīgi tiecos notvert. Turklāt viņa domas rotājās visās varavīksnes krāsās līdzīgi mūžsenajai jūrai, tikpat valdzinoši untumainas un allaž pārsteidzošas, tikpat pārbagātas avotiem, kas, šķiet, plūst no zemes dzīlēm, gāžas no kalniem un reizē no debesīm; es apbrīnoju tālo draugu kā noslēpumainu, žilbinošu parādību, kuras straujā attīstība ar katru dienu solīja kaut ko varenāku, un es, gan baiļu mākts, noņēmos cik iespējams neatpalikt.

Un tad kādu dienu manās rokās nokļuva Cimmermaņa grāmata «Par vientulību», par kuru biju daudz dzirdējis, tāpēc lasīju to ar divkāršu aizrautību, līdz nonācu pie rindām, kas sākās šādiem vārdiem: «Ak, jaunekli, kaut tu paliktu uzticīgs zinībām!» Ar katru teikumu man saturs kļuva pazīstamāks, un beidzot atklāju, ka viena no drauga pirmajam vēstulēm ir burts burtā norakstīta no šīs grāmatas. Drīz pēc tam uzgāju kādas citas vēstules saturu Didro plašajos spriedumos par glezniecību, — grāmatu biju nopircis antikvariātā un te atradu avotu tai domu skaidrībai un asumam, kas bija mani tik ļoti satraucis. Tāpat kā mēdz būt ar notikumiem un sakritību, kas ilgu laiku slēpjas un tad pēkšņi atklājas visi reizē, tā arī tagad atklājums sekoja atklājumam, atsedzot dīvainu mistifikāciju. Atradu vietas no Ruso un «Vertera», no Sterna un Hipela, kā arī Le-singa, Bairona un Heines spožas dzejas rindas, pārliktas vēstījuma prozā, atradu pat dziļdomīgu filozofu domugrau-dus, kas neizprasti bija iedvesuši man cieņu pret draugu.

Ar tādiem spīdekļiem es biju mēģinājis sacensties! Es jutos kā zibens trāpīts un garā redzēju draugu par mani smejamies, viņa rīcību spēju izskaidrot tikai ar savu paša niecību. Tomēr jutos sāpīgi aizvainots un pēc kāda laika uzrakstīju dzēlīgu vēstuli, ar kuras palīdzību gribēju nomest patvarīgo garīgo uzkundzēšanos — gan draudzību nelauzt, bet atgriezt draugu uz patiesības ceļa. Taču mana aizskartā patmīlība diktēja pārāk tiešus un asus izteicienus; mans partneris nav gribējis par mani zoboties, tikai ar iespējami mazu piepūli noturēt līdzsvarā manus centienus; ar tādiem pašiem līdzekļiem viņš izlīdzējās arī vēlāk nopietnos gadījumos, kaut gan spēju patiesai centībai viņam bija pārpārēm un līdz ar to netrūka pašapziņas. Tāpēc, vēlēdamies apslēpt savu mulsumu, viņš, saīdzis par manu sacelšanos, atbildēja vēl skarbāk un aizvainojošāk. Sacēlās vesels dusmu viesulis, mēs metām viens otram acīs smagus apvainojumus un, jo ciešāk bijām senāk saistīti, jo traģiskākiem vārdiem centāmies draudzību uzteikt, katrs no mums gribēja būt pirmais, kas izdzēsīs otru no atmiņas.

Ne tikai viņa, arī manis paša izmestie bargie nosodījuma vārdi grieza man sirdī; joprojām viņu cienīdams, mīlēdams un ienīzdams, es skumu vairākas dienas; nu jau otrreiz savā mūžā sāpīgi pārdzīvoju draudzības sairumu un vēl jo smeldzošāk tāpēc, ka šī draudzība bija cildenāka. Ka tā varēja būt atmaksa par tādu pašu ļaunu joku ar studijām dabā, ko es izspēlēju ar savu skolotāju Haberzātu, tas man ne brīdi neienāca prātā.

Astotā nodaļa ATKAL PAVASARIS

Bija iestājies pavasaris; gaiļbiksītes un vijolītes, iegrimušas sazaļojušā zālē, ziedēja, neviena neievērotas. Toties acīs duras anemones un kapu miršu zilās zvaigznītes, arī mežmalas reto bērzu gaišie stumbri; pavasara saule laistījās klajumiņos koku starpā, jo dabā viss vēl bija gaišs un saposts kā zinātnieka mītnē, ko mīļotā savedusi kārtībā un uzspodrinājusi, iekams viņš atgriežas no sava ceļojuma un nav vēl paguvis visu kā parasti sajaukt. Vienlaidu maigi zaļais zēlums bikli ieņēma savu vietu un neļāva ne nojaust, kāds spēks tajā briest. Lapiņas turējās pie zariņiem simetriski un glezni — pa vienai, pastīvi, kā nākušas no modistes, ielocītes un ierobi gaužām precīzi un gludi kā iegriezti un iepresēti papīrā, kātiņi un zariņi iesārti lakoti, uzcirtušies kā parādes gājienam. Vējiņš jautri rotājās, debesīs peldēja spožas mākoņu cirtas, ežmalās sprogojās jaunā zālīte, jēru mugurās — baltā vilniņa, visur šī rāmā, pārgalvīgā rosme; pavasara vējpūsmā virmoja mati ap meiteņu kaklu, virmoja prieks manā sirdī. Es steidzos izkāpaļāt visus pakalnus un, sameklējis vientuļu, gleznainu nostūri, stundām ilgi tur spēlēju lielo fleitu. Biju to pirms gada nopircis no kaimiņa, lietpratēja mūzikā, viņš parādīja man pirmos paņēmienus; par tālāku mācīšanos nebija ko domāt, bet kādreizējie vingrinājumi skolā jau sen bija iegrimuši aizmirstības jūrā. Spēlējot vienā laidā bez apnikuma, man bija izveidojusies zināma instinktīva veiklība, kas izpaudās brīnumainos trilleros, pasāžās un kadencēs. Es mācēju uz flei-tas pūst tās pašas melodijas, kuras mēdzu svilpot vai arī pēc atmiņas dziedat, bet tikai augstākā toņkārtā; zemāko es izjutu, varēju arī atveidot, bet tad man vajadzēja spēlēt lēnām un uzmanīgi, tāpēc šīs vietas skanēja melanholiski, nesaderīgi, ievijoties āra trokšņos. Lietpratēji mūzikā, paklausījušies no attāluma manu spēlēšanu, izteicās par to atzinīgi, slavēja un aicināja piedalīties viņu mūzikas vakaros. Bet, kad es ierados ar savu brūno tauri, kurai bija viens vienīgs vārstulis, un, netīras sirdsapziņas mākts, mulsi raudzījos uz melnkoka instrumentiem ar neskaitāmām sidraba atslēgām, redzēju lielās nošu lapas, noklātas ar melnu ķeburu mākoni, tad atklājās, ka nemaz neesmu noderīgs, un kaimiņi izbrīnā šūpoja galvu. Toties jo cītīgāk tricināju gaisu brīvā dabā ar savu spēli, kas varētu būt līdzīga kāda liela putna viļņojošai un tornēr monotonai dziesmai; atgulies klusā mežmalā, es izjutu sena gadsimta pastorālos priekus.

Sai laikā man gadījās dzirdēt, ka Anna atgriezusies dzimtenē. Nebiju viņu redzējis kopš diviem gadiem, mums abiem drīzumā jau būs sešpadsmit. Nekavējoties sāku posties ceļa un kādu sestdienu labā omā devos uz savu ilgu zemi, Man bija balss lūzums, tomēr, soļodams pa skanīgo mežu, dziedāju līdz pagurumam. Ieklausīdamies savas balss_ zemajā tembrā, atcerējos Annas balsi un mēģināju iedomāties, kā tā skanētu tagad. Tad, apsvērdams, cik ļoti esmu pa šo laiku izaudzis, secināju, ka arī viņa būs pastiepusies garumā, un, atcerēdamies, kādi ir mūsu pilsētas sešpadsmitgadīgo meiteņu augumi, nespēju apvaldīt trīsas. Man acu priekšā nemitīgi iznira Annas bērnišķīgais tēls gan pie ezera, gan pie vecmāmiņas kapa — meitene ar kruzuļotu apkaklīti, zeltītām matu pīnēm un rāmi laipnām acīm. Šis tēls līdzēja apvaldīt biklumu, kas dzīrās mani kavēt, un es apņēmīgi devos tālāk, līdz sasniedzu tēvoča māju, kur nekas nebija mainījies un mani saņēma ar skaļu jautrību.

Patiesībā tikai gados vecākie nebija mainījušies, jauniešu runā un jokos ieskanējās kaut kas neparasts. Kad pēc vakariņām vecāki devās pie miera un viņu vietā ieradās vairāki ciema jaunieši, lai vēl kādu stundiņu pakavētos, es ievēroju, ka tagad ķircinoties sarunas lielākoties — pat galvenokārt — raisījās ap mīlestības tematu, puiši ar zobga-līgu galantumu centās slēpt dziļāku jūtu šķietamību, meitenes pūlējās tēlot sievišķīgu pašapmierinātību, nicīgu attieksmi pret vīriešiem un klīrīgu savrupību; pēc tā, kā šie cits citam mestie izaicinājumi, savstarpējie uzbrukumi vienus aizskāra, citus aizvainoja, varēja noprast, ka te noris kādu jaunu jūtu kristalizācija.

Sākumā es sēdēju klusi un mēģināju tikt skaidrībā, kāda jēga šai sīvajai vārdu kaujai; meitenes uzskatīja mani par neitrālu vērotāju un, liekas, domāja ieguvušas sev atturīgu, vientiesīgu ieročnesēju. Taču gluži negaidot es šo šķietamo kauju uztvēru nopietni un nostājos sava dzimuma pusē. Skaistuļu tēlotā atturība un lepnā pašapziņa man likās nepieņemama un aizvainojoša, vispār ne tuvu neatbilda manām izjūtām. Diemžēl es neizmantoju vis savu biedru pārbaudītos, iecienītos iieročus, bet gluži puiciski — ne miņas no galantuma — laidu darbā pret meitenēm viņu pašu taktiku. Iecirtīgais stoieisms, ar ko devos uzbrukumā pret sievišķīgo pašapziņu, ātri vien noveda mani pilnīgā un bīstamā izolācijā, jo es savā vientiesībā šai brīdī pats ticēju tam, ko aizrautīgi sacīju. Tūlīt pat visas zobgalību bultas trāpīja mani, neciešamo musinātāju; arī vīriešu karotāju puse mani pameta, daži liekulīgi centās vēl mani uzkūdīt, lai tādā veidā sašutušo meiteņu acīs izceltos; es kļuvu īgns, greizsirdīgs, tikko valdījos aiz dusmām, pamanot, ka cīniņa karstumā jo biežāk sastapās saprotoši, maigi skatieni un skaisto ienaid-nieču rociņas arvien biežāk un ļāvīgāk kavējās puišu delnās. Vārdu sakot, tad, kad jaunieši izklīda un es devos pa kāpnēm augšā, visas trīs māsīcas, katra ar naktslampiņu rokās, sekoja man līdz manas guļamistabas durvīm, izsmiedamas kā visiem zināmu sieviešu ienaidnieku. Tad es pagriezos pret viņām un uzsaucu:

— Ejiet, muļķa jaunavas, ar saviem gaismekļiem! Vai katra no jums dabūs tik drīz savu šīs zemes brūtgānu, es tomēr šaubos, pat visīsākajam laika sprīdim jums nepietiks pacietības eļļas; izdzēsiet savus gaismekļus un nokaunieties tumsā, tā jūs ietaupīsiet savu eļļas mazumiņu, jūs, iemīlējušas zostiņas!

Tobrīd kalpone nesa bļodu ar ūdeni; meitenes apslapināja pirkstus un, šļakstinādamas man sejā ūdeni un ar nakts-iampiņām apdraudēdamas man matus un degunu, piespieda mani pie sienas.

— Ar uguni un ūdeni, — viņas skandēja, — mēs tevi iesvētām par mūžīgu sieviešu ienaidnieku! Lai nekad nevienai sievietei nerastos vēlēšanās šo naidu slāpēt, lai izdziest uz mūžu mūžiem tevī mīlestības gaisma! Guliet mierīgi, bargais kungs, lai neviena meitene jums nerādās sapņos!

Viņas izdzēsa sveci manā istabā un pazuda tumšajā mājā ar visiem gaismekļiem, bet es paliku stāvam tumsā. Ietaus-tījos istabā, atdurdamies pret visiem priekšmetiem, un dusmās, nost ģērbdamies, metu drēbes uz grīdas, kā pagadās. Kad beidzot biju sameklējis gultas galvgali un dzīros aši palīst zem segas, kājas man iespruka kādā samudžinātā maisā, tāpēc, spēji ielēcis, vairs nespēju izstiepties un paliku guļam, neērti sarāvies čokurā. Palagi bija — kā tas lauku jokdariem parasts — tik veikli samudžināti, ka grozījos savā nepacietībā kā grozīdamies, bet ne pie kāda gala netiku — vajadzēja ērmīgi saliektam pārlaist nakti. Kaut arī biju noguris, miegs nenāca. Kaitinoša un pazemojoša sajūta, ka esmu iekļuvis nepatīkamā situācijā, raizes par to, kā Anna izturēsies pret visu, un turklāt vēl sasodītā gulta tikai brīžiem ļāva aizmirsties miegā, un arī tad mani vajāja nomācoši murgi. Nakts līdzenumā bija nemierīga, trokšņaina, jo šī bija tā sestdienas nakts uz svētdienu, kad puiši līdz pašai rīta-gaismai mēdza doties savās mīlas dēkās. Pūlītis jaunekļu dziedādami un gavilēdami bija dzirdami klaiņojam te tuvāk, te tālāk. Citi zagās pa vienam gar mājām un ap* slāpētās balsīs sauca meiteņu vārdus, noņēmās gar redeļu kāpnēm, meta logos akmentiņus. Es piecēlos un atvēru logu, istabā ieplūda reibinošs maija gaiss, zvaigznes kā iemīlējušās raudzījās, ap mājas stūri aizslīdēja kaķis, ap otru stūri parādījās slaika ēnā ar garām kāpnēm, pieslēja tās pie mājas trīs vai četrus logus aiz manējā. Veikli uzrausies, puisis paklusi sauca vārdā manu vecāko māsīcu; logs lēni pavērās, un sākās maiga sačukstēšanās, kuru pārtrauca vienīgi skaņa, kas nepārprotami atgādināja dedzīgu skūpstīšanos. «Tad nu gan!» es nodomāju. «Smalka būšana!» To apsvērdams, pamanīju kādu citu ēnu pārslīdam no manas vidējās māsīcas loga stāvu zemāk uz tuvējo koku un tad veikli nolaižamies zemē; tikko bija attālinājies par soļiem piecdesmit, viņš, kā atbildēdams kaut kur patālu klīstošiem tādiem pašiem naktsputniem, iegavilējās tik neganti, ka atbalss atsaucās tāltālu.

Ar gaužām nepierastu sajūtu es piesardzīgi aizvēru logu un, līzdams palagu labirintā, centos aizmirst visu — meitenes, mīlestību, maija nakti un sašutumu.

No rīta, atceroties naksnīgos piedzīvojumus, mani pārņēma vēl pretrunīgākas jūtas. Sākumā mani sagrāba sašutuma pārpilns satraukums par māsīcām un viņu pielūdzējiem. Man radās iespaids, it kā es stāvētu kā atstumtais aiz aizslēgtiem vārtiem, bet tur, dārzā, norisinātos kaut kas noslēpumains.

Kad pienāca laiks doties dzīvojamā istabā brokastīs un pārdomāt savu turpmāko uzvedību, es nolēmu neteikt ne vārda, un šī apņemšanās klusēt man pašam likās tik cildena un augstsirdīga, ka biju pārliecināts — meitenes manu augstsirdību pratīs novērtēt, tiklīdz būšu iegājis istabā. Tomēr neviens nepievērsa ne mazāko uzmanību man, toties pie viena no logiem ieraudzīju visu triju māsīcu ielenktu slaiku meiteni. Pec īpatnējiem sejas vaibstiem, pēc balss, kas bija pārmainījusies, bet ^tikpat maiga kā senāk, es tūlīt pat pazinu Annu; viņa izskatījās tik jauka un cildena, ka es pārsteigumā un neizpratnē palilfu stāvam. Atturīga un klusa viņa raudzījās laukā, māsīcas sarunājās paklusi, sirsnīgi, kā mēdz sarunāties sievietes, kad ieradies vēlams un gaidīts ciemiņš. Mazā sabiedrība, šķiet, sarunājās tik sirsnīgi un cēli, ka varētu domāt — šie četri jaukie cilvēkbērni te ieradušies taisnā ceļā no kādas klostera skolas, it īpaši manu māsīcu uzvedībā nekas neliecināja par iepriekšējā vakara izdarībām. Kad mani beidzot pamanīja, viņas, it kā nekas nebūtu bijis, sasveicinājās un iepazīstināja ar Annu. Mēs, acis nepaceldami, sniedzām roku, tikko saskardamies ar pirkstu galiem, un Anna, man liekas, mazliet pieklājīgi pakniksēja. Pagalam samulsis, teicu:

— Tātad jūs esat atkal atgriezusies?

— Jā, — viņa atbildēja skanīgā zvaniņa balsī, kas svārstās — iezvanīt dienas vai vakara dievkalpojumu.

Nezinu pats, kā tas notika, bet atkal biju izslēgts no meiteņu sabiedrības; es sāku cītīgi noņemties ar kaķi, tai pašā laikā paslepen vērodams Annu. Viņas āriene bija pārvērtusies — brīvi krītoša melna zīda kleita, vienkārši un cildeni sasukātie mati ļāva jaust, ka tiek rūpīgi kopti, agrāk daža laba zelta sprodziņa patvaļīgi spraucās laukā no matpīnēm. Sejas pantu pievilcība nebija mainījusies, tikai rāma miera apgaroti, un skaistajās zilajās acīs bija zudusi šķelmība, tās pakļāvās pieklājības prasībām. Visu to es pirmajā brīdī neuztvēru, tomēr tas mani tik ļoti ietekmēja, ka es iztrūkos, kad brokastīs, kas tikmēr jau atradās galdā, mani apsēdināja līdzās viņai, jo tēvocis, ņemdams vērā to, ka Anna atgriezusies no svešām zemēm, atsaucis no saviem smalkajiem mācī-tājmājas laikiem atmiņā franču valodas zinašanas, aicināja:

— Eh bien! monsieur le neveu! prenez place auprès de ma-demoiselle votre cousine, s'il vous plaît, parbleu! est-ce que vous n'avez pas bien dormi? Paraît, que vous faites la triste figure![2]

Tad, jocīgi paklanīdamies Annai, viņš nospēlēja tušu uz sava mežraga un teica:

— Veuillez accepter les services de ce pauvre jeune homme de la triste figure, mademoiselle! Souffrezt s'il vous plaît, qu'il fasse votre galant, pour que notre maison illustre revisse les beaux jours d'autrefois! Allons parler français, toute la compagnie![3]

Un tad sākās dīvaina saruna lauzītā franču valodā, visai jocīga, jo neviens nekautrējās savas neprasmes un grūtību, stostījās, kā mācēja, lai šādi, godājot Annu, sagādātu viņai iespēju parādīt iegūtās zināšanas. Anna ari atturīgi, bet droši iesaistījās ērmotajā sarunā, viņas valoda plūda raiti, ar nevainojamu izrunu, iestarpinot franču valodai raksturīgus izteicienus, kā «En vérité! tenez! voyez!»[4] u. tml., kam tēvocis, aizmirsdams garīdznieka amatu, pa starpām iesprauda vairākus savus «diables!»[5]. Man franču valodas izteiksmes veids bija svešs, tāpēc savas domas varēju pateikt, vienīgi kaili, burtiski tulkojot, turklāt izruna nebija no labākajām, un es tikai šad tad izmetu «oui», «non» vai «je ne sais pas»[6]. Vienīgais teiciens, ko es varēju pateikt un ko liku lietā, vai nu der, vai neder, bija: «Oue voulez-vous que je fasse!»[7] Tas izraisīja smieklus, un mani pārņēma skumjas, nelāga oma, jo kopš tā brīža, kā ieraudzīju Annu šai greznajā zīda kleitā, mani arvien vairāk biedēja doma, ka viņa noturēs mani par pilnīgi nenozīmīgu, nekam nederīgu cilvēku, — bet es biju līdz Šim pārliecināts, ka protu cienīt visu labo un vērtīgo, tiecos pēc tā un tieši tāpēc arī manī ir kaut kas no garīgās bagātības. Domās es jau biju iekarojis pasauli, ieguvis varu arī pār Annas sirdi — ta tas bija teorijā; tagad — praksē — mani pārņēma izmisīga mazdūšība, ko es nopūlējos pateikt šādos samocītos, iecirtīgos teikumos:

— Moi, j'aime assez la bonne et venêrâble langue de mon pays, qui est heureusement la langue allemande, pour ne pas plaindre mon ignorance du français. Mais mademoiselle ma cousine ayant le goût français et comme elle doit fréquenter l’église de notre village, c’est beaucoup à plaindre quelle n'y trouvera point de ses orateurs vaudois, qui sont si élevést savants et dévots. Aussi, que son déplaisir ne soit trop grand, je vous propose, monsieur mon oncle, de remonter en chaire, nous ferons un petit auditoire et vous nous ferez de beaux sermons^5 français! Que voulez-vous que je fasse![8] — es mulsi piebildu, kad biju savu runājamo nobēris tik ātri un tekoši, cik vien iespējams. Sabiedrība bija gaužām pārsteigta par izplūdušo frāzi, ko izmetu vienā elpas vilcienā, un nodomāja, ka esmu franču valodas zināšanās velna zellis, it īpaši tāpēc, ka, man ātri berot vārdus, neviens nebija nekā sapratis, izņemot tēvoci, kurš omulīgi smējās. Protams, neviens nenojauta, ka es šo savārstījumu biju pa klusēšanas laiku sagudrojis un nekādā gadījumā nespētu sarunu tikpat tekoši turpināt. Anna bija vienīgā, kas visu saprata, viņa neko neatbildēja un, liekas, sirds dziļumos jutās aizvainota, es redzēju, ka viņa piesarka un sēdēja, acu nepaceldama. Viņa necieta zobošanos par Vo kantona garīdzniekiem, jo līdz ar franču valodas apgūšanu bija zināmā mērā pārņēmusi arī viņu uzskatu ortodoksiju. Pamanījis, cik aplam esmu mēģinājis slēpt savu nedrošību, pat atstājis nelāga iespaidu, cik vien ātri iespējams_ metos no galda prom. Kad atskanēja pēdējais zvans, aicinādams uz baznīcu, visa ģimene posās ceļā. Anna uzvilka rokās spožus gaišas ādas cimdus, un visas trīs māsīcas, kas parasti, lai arī ģērbās pēc pilsētas modes, uz baznīcu ejot, kā jau lauku meitenes, mēdza iet bez cimdiem, tagad arī, sameklējušas savus zīda vai kokvilnas pirkstaiņus, izgreznojās ar tiem. Gatavojoties ceļam, Annas seja izskatījās saspringta, svētsvinīga, viņa neko vairs nerunāja un neraudzījās apkārt. Māsīcām, kas parasti devās uz baznīcu, jautri smiedamās, arī bija tik svinīga sejas izteiksme, ka es, pagalam samulsis, nezināju, kā izturēties. Aiz apjukuma piestājos pie krāsns, lai gan dārzu apspīdēja agrā vasaras saule. Man jautāja, vai es neiešot, bet es, lai kaut drusku atgūtu pašapziņu, svarīgi atteicu: nē, man nav laika, jāraksta!

Uz baznīcu devās visi — laikam par godu Annai, mājās paliku vienīgi es. Pa logu noskatījos, kā viņi aizgāja pāri pļavai, starp kokiem brīžiem pazuda, tad atkal parādījās kapsētas kalniņā, lai beidzot ienirtu baznīcas durvīs. Tūlīt pēc tam durvis aizvērās, zvanu skaņas apklusa, bija skaidri sadzirdama melodiska dziedāšana. Tad izdzisa arī tā, un ciematu apņēma stindzinošs klusums, tikai šad tad, līdzīgi klusumam uz ezera, ko pārtrauca kaiju klaigas, šai klusumā ielauzās mācītāja skaļāk izteiktie vārdi. Tiklab koku, kā ari mauriņa zaļumā ik lapiņa, ik zālīte bija rāma kā pelīte, tomēr, šurp un turp šūpodamās, tās draiskuļojās bez skaņas, guži kā bezbēdīgi bērni svinīga sarīkojuma brīdī. Sprediķa aprautās skaņas, kas pa atvērtu logu izspurdza laukā, skanēja neparasti, reizēm kā gavilējot, reizēm kā atbalss kalnos te falsetā, te dobji dunot, brīžiem šķita — kāds sauktu palīgā ugunsnelaimē, citreiz atskanēja kaut kas līdzīgs smiekliem. Es iztēlojos, kā Anna vienā mierā uzmanīgi seko mācītāja runai; paņēmu papīru un spalvu un dedzīgos vārdos atainoju viņai savas jūtas. Atgādināju mūsu maigās tikšanās brīdi pie vecmāmiņas kapa, uzrunāju vārdā un iespējami biežāk lietoju uzrunu «tu», kā tas mums toreiz bija parasts. Rakstīju sajūsmā, pārtraucu, padomāju un tad turpināju vēl izteiksmīgākiem vārdiem. Viss pats labākais, ko man bija devusi nesistemātiski apgūtā izglītība, te izplūda uz papīra vienkop ar maniem pašreizējiem pārdzīvojumiem. Visā, ko biju uzrakstījis, izpaudās dziļas skumjas, un, kad biju pabeidzis rakstīt, pārlasīju to vairākkārt, pūlēdamies, lai katrs vārds sasniegtu Annas sirdi. Un tad mani kāds vilināt vilināja pamest aprakstīto lapu uz galda un iziet dārzā, lai debesis, cilvēki, vienalga, kas, to pa atvērto logu izlasa. Jāteic — vienīgi pilnīga pārliecība, ka patlaban tuvumā nav nevienas dzīvas dvēseles, piešķīra man pārdrošību, ar kādu es pastaigājos šurp un turp starp dobēm, raudzīdamies augšup logā, kur atradās mana dedzīgā atzīšanās mīlestībā. Biju pārliecināts, ka esmu rīkojies pareizi, jutos apmierināts un atbrīvots, tomēr iekšējais miers mani lāgā nepārliecināja, es atgriezos istabā un tieši tai brīdī, kad aprakstītā lapa, caurvēja rauta, izlidoja pa logu. Vējš to uzlidināja ābelē, es metos skriešus dārzā, tur ieraudzīju to atkal paceļamies gaisā; tad vējš to spēji dzina uz bišu stropa pusi, kur tā palika pieplakusi un pazuda dūcošajā stropā. Es piegāju tuvāk, taču bites, kā jau ātri zūdošās vasaras dienās, gluži kā pēc policijas priekšraksta — pat svētdienā — strādāja kā negudras. Bites dūca un lidinājās visriņķī ta, ka nebija ko domāt par piekļūšanu tuvāk. Paliku neziņā izbijies stāvam, līdz sāpīgs dzēliens vaigā lika saprast, ka mana atzīšanās mīlestībā nu ir šīs bišu valstības bruņotā aizsardzībā. Dažus mēnešus tā droši nogulēs pie stropa, bet, kad ņems laukā medu, tad atradīs — un ko tad? ... Pamazām sāku šo gadījumu uzlūkot kā likteņa pirkstu un gandrīz vai nopriecājos, ka atzīšanās nav vairs manā varā un nejauši var tikt atklāta. Berzēdams sadzelto vaigu, es beidzot pametu bites, gan uzmanīgi pārlūkodams, vai kaut kur nerēgojas laukā kāds baltās lapas stūrītis. Atkal atskanēja baznīcas dziedāšana un zvani, dievlūdzēji bariņiem vien izklīda pa mājām. Es atkal stāvēju augšā pie loga un raudzījos, kā pamazām cauri zaļajai lapotnei parādās Annas augums. Noņēmusi balto cepuri, viņa kādu brīdi palika stāvam pie bišu stropa, klusi, šķiet, ar patiku vērodama strādīgos darboņus; ar vēl lielāku labpatiku es vēroju viņu, kas tik mierīgi bija nostājusies pie mana tik droši noglabātā noslēpuma, un iztēlojos, ka viņu šai jaukajā, ziedošajā nostūrī aizkavējusi nojausma. Kad Anna uznāca augšā, viņas seja pauda dvēseles mieru, kādu parasti jūt ticīgie pēc dievkalpojuma, un bija tagad dzīvāka un dabiskāka nekā no rīta. Pie pusdienu galda, kad man atkal iznāca sēdēt viņai līdzās, atkal sākās manas sūri saldās mocības. Svētdienās un svētku dienās galds parasti bija klāts atbilstoši tēvoča mājas kārtībai, tas atspoguļoja dažādos veidos visas dīvainās un gleznainās savdabības. Trīsceturtdaļas galda, pie kura sēdēja jaunieši un kalpu ļaudis, bija piekrautas ar lieliem gaļas gabaliem un milzu šķiņķiem lauku mājām atbilstošās bļodās. Pašraudzēts vīns tika no lielas krūkas saliets vienkāršās zaļgana stikla glāzēs, naži un dakšiņas paši lētākie, karotes — alvas. Galda galā, kur sēdēja tēvocis ar cienījamiem viesiem, viss izskatījās savādāk. Tur līdzās citiem gardumiem bija nelielās devās salikti medījumi un zivis; tantei diezin kādas prasmes smalku ēdienu gatavošanā un pasniegšanā vis nebija, tāpēc viņa darīja to ar aptiekāra rūpību, kā to darītu kalējs, darbodamies ap pulksteni. Uz veclaicīgiem, raibiem porcelāna šķīvjiem bija salikti cepti putni, zivis, vēži, smalki salāti. Vecs, norūdzis vīns bija saliets nelielās karafēs, turpat dažādas formas greznas senlaiku vīna glāzes. Karotes bija sudraba, arī visi pārējie galda piederumi bija senākās godības paliekas, dažs nazis ar ziloņkaula spalu, dakšiņa īsiem zariem, ar emaljas kārtu. Visa šī raibā krāšņuma vidū kā milzu kalns slējās varens maizes klaips, it kā atzarojums lejasgala ēdienu kalna grēdai, kuras «apdzīvotāji» atriebās par savu atšķirtību augšgala gardēžiem, asi kritizēdami viņu izveicību ēšanā. No izsmiekla nebija pasargāts neviens, kas neprata veikli un kārtīgi tikt galā ar zivi vai atbrīvot no kauliem putnu. Pieradis pie mātes ēst pašus vienkāršākos ēdienus, es lāgā nezināju, ko iesākt ar zivi vai putnu, tāpēc lielākā tiesa galdabiedru zobgalību tika man. Viens no kalpiem sniedza man šķiņķi, lūgdams sadalīt «šo baloža spārniņu», jo es taču to tik jauki protot, kāds cits teica — es esot īsti piemērots apskrubināt mugurkaulu ceptai desai. Turklāt man vajadzēja galanti pakalpot savai dāmai, kas man pagalam nevedās, jo likās smieklīgi sniegt ēdienu, kurš atradās viņai tepat pie deguna; es biju gatavs viņai kalpot ar sirdi, nevis ar rokām, tas nebija ne vajadzīgs, ne arī man bija jēga, kā to darīt, — sniedzu viņai zivs asti, ja vajadzēja galvu, un otrādi. Drīz vien likos mierā un bezrūpīgi priecājos par viņas tuvumu, taču tēvocis atsauca mani no saldās aizmirstības īstenībā, uzaicinādams sadalīt Annai līdakas galvu un parādīt Kristus ciešanu simbolu — krustveida kauliņu, kas tur paslēpts. Diemžēl biju līdakas galvu jau paguvis notiesāt, lai gan iepriekš tika par to runāts; tagad nu, visiem dzirdot, atklāju, kāds esmu nejēga; sadusmots par savu nemākulību, pakampu saujā pa šo laiku apgrauzto šķiņķa kaulu, piebāzu Annai pie sejas un teicu, ka te nu būtu vēl viena svētā nagla no krusta. Biju sevi attaisnojis zobgaļu acīs, taču Anna šādu rupjību nebija pelnījusi, jo nebija zobojusies, bet klusi sēdējusi man līdzās. Viņa tumši piesarka, es tūdaļ sapratu savu rupjo izlēcienu un būtu aiz nožēlas nelaimīgo kaulu vai aprijis. Turklāt vēl tēvocis man aizrādīja turpmāk atturēties no šādiem paziņojumiem. Tagad bija mana reize nosarkt, un es vairs nebildu ne vārda, kamēr vien sēdējām pie galda. Sarūgtināts nolīdu savā istabā, apņēmies vairs nerādīties laukā, līdz mani sameklēja māsīcās, aicinādamas kopā ar viņām un brāļiem pavadīt Annu uz mājām un pie reizes apciemot skolotāju. Redzēdamas, ka esmu iekļuvis nepatīkamā situācijā, viņas centās man draudzīgi palīdzēt tikt no tās laukā, jo labi zināja, ka mūsu vecumam atbilstoši nevarēju pats piebiedroties, tādā reizē goda lieta bija sabozties.

Mēs devāmies ceļā pa mežu, gar upīti. Es klusēju, un, kad taciņa metās tik šaura, ka mums vajadzēja iet pa vienam, es gāju pēdējais — tūlīt aiz Annas, joprojām neteikdams ne vārda. Manas acis ar pielūgsmi un mīlestību kavējās pie viņas auguma, gatavas jebkuru brīdi, tiklīdz viņa atskatīsies, novērsties. Taču Anna neatskatījās ne reizes; ar slepenu labpatiku iedomājos, ka viņa ar tikko jaušamu nodomu man patikt veikli un viegli pārvar ceļā radušās grūtības. Dažas reizes es kautri grasījos viņai piepalīdzēt, bet viņa vienmēr aizsteidzās man priekšā. Un pēkšņi kādā paugurā zem tumšas egles zariem, kuras stumbrs slējās kā pelēka marmora kolonna, ieraudzīju skaisto Judīti. Sen nebiju viņu redzējis, viņa likās vēl skaistāka kļuvusi. Judīte stāvēja uz krūtīm sakrustotām rokām, nevērīgi lūpās saņēmusi rozes pumpuru. Viņa sasveicinājās, neuzsākdama sarunu, un, kad beidzot pienāca mana kārta, pamāja, tikko manāmi ironiski pasmīnēdama.

Skolotājs mūs priecīgi saņēma, it īpaši meitu, kuru bija ilgodamies gaidījis. Tagad viņa bija tēva ideālu piepildījums — skaista, maiga, izglītota, bijīga, cēlprātīga rakstura; viņas zīda kleitas klusā šalkoņa bija pavērusi viņam — cildenā nozīmē — jaunu, skaistu pasauli. Viņa ienākumi bija pavairojušies ar jaunu solīdu mantojumu, ko bez liekas dižošanās izlietoja, apgādādams sevi ar dažādām ērtībām. Nekavējoties iegādājies visu, pie kā viņa meita svešumā pieradusi un ko varētu vēlēties arī mājās, pats sev sapirka daudz skaistu grāmatu. Arī savus pelēkos vizītsvārkus viņš bija nomainījis pret jauniem melniem iziešanai un mājās valkāja mantijai līdzīgu halātu, vēl vairāk līdzinādamies cienījamam garīdznieku kārtas zinātniekam. Viņam ļoti patika rokdarbi, tie arī bija visur dažādos veidos un krāsās redzami, par to gādāja Anna. Mazajā zālē ar harmoniju tagad atradās varens dīvāns ar raibiem spilveniem, bet uz grīdas Annas darināts paklājs ar lielām izšūtām puķēm. Šī izšķērdīgā krāsu bagātība vienkop vienkāršajā telpā ar baltajām sienām izskatījās pārsteidzoši un vienreizēji. Harmonijs ar spožajām stabulēm un apgleznotajām durtiņām piešķīra istabai greznojumu. Ieradās Anna, pārģērbusies baltā kleitā, un apsēdās pie harmonija. Pansijā viņai bija vajadzējis spēlēt klavieres, taču tēva piedāvājumu pirkt klavieres viņa noraidīja, jo bija pārāk gudra un lepna, lai turpinātu parasto plinkšķinā-šanu. Viņa izmantoja apgūto, lai varētu spēlēt uz harmonija vienkāršas dziesmas; patlaban viņa pavadīja mūsu dziedāšanu, un skolotājs, arī dziedādams, kavējās mūsu pulciņā. Viņš nenovērsdamies raudzījās uz savu meitu, tāpat arī es, jo mēs stāvējām viņai aiz muguras; viņa patiesi bija līdzīga svētajai Cecīlijai, bet baltie pirkstiņi, skraidīdami pa taustiņiem, likās vēl pavisam bērnišķīgi. Kad bijām mūziku pietiekami baudījuši, izgājām dārzā, kur tāpat bija daudz kas pārvērties. Pie kāpnītēm auga granātkociņi un oleandri, dārziņā neziedēja vairs tikai rozes un goldlaki, tas tagad vairāk atbilda Annas pašreizējai būtībai — te auga svešzemju augi un bija novietots zaļš galds ar dažiem dārza krēsliem. Paēduši pie šī galda vakariņas, mēs aizgājām līdz krastmalai, kur bija piesieta jaunā laiva. Anna bija Zenēvas ezerā iemācījusies airēt, un skolotājs tāpēc lika uzbūvēt laivu, kas šai mazajā ezerā bija pati pirmā. Mēs sakāpām laivā, krastā palika vienīgi skolotājs, laiva slīdēja pa rāmi spīguļojošo ūdeni. Es airēju, jo, dzīvodams pie lielāka ezera, biju to iemācījies un gribēju palepoties ar savu prasmi; meitenes sēdēja, cieši saspiedušās, puiši uzvedās nemierīgi, izaicinādami uz jokiem un plosīšanos. Beidzot viņiem izdevās izraisīt ķīviņu, jo arī māsas, rātnu uzvedību apnikušas, ilgojās brīvi izkustēties. Viņas bija jau pietiekami pūlējušās atdarināt Annas smalko izturēšanos un tagad dega nepacietībā ar tīksmi izbaudīt savu joku, ko bija atļāvušās pastrādāt ar manu gultu. Tāpēc sarunas degpunktā tagad iekļuvu es. Vecākā māsīca Margote paziņoja Annai, ka es esot paradījis sevi kā bargs sieviešu nīdējs un laikam jau neesot nekādu cerību, ka es varētu kādreiz apžēloties par kādu iztvīkušu sirdi, tāpēc viņa jau laikus brīdinot Annu, lai tā agrāk vai vēlāk neiedomājoties manī iemīlēties, jo visādi citādi es jau esot gluži pieņemams jauneklis. Lizete pasteidzās piebilst, ka āriene esot maldinoša, viņa esot pārliecināta, ka manā sirdī gaiši kvēlojot mīlestība; pret ko — to nu viņa nezinot vis, bet drošs pierādījums viņas teiktajam esot mans nemierīgais miegs: no rīta mana gulta esot bijusi neiedomājamā izskatā, palagi tā sajaukti, ka varētu domāt — es esmu cauru nakti kā vilciņš griezies pats ap sevi. Šķietami norūpējusies, Mar-gote apjautājās, vai tiešām es neesot labi gulējis. Ja nu tā, tad viņa nezinot, ko lai par mani domā. Tomēr viņa cerot, ka es neliekuļoju, tēlodams sieviešu ienaidnieku, bet tāds arī patiesībā esmu. Turklāt es jau vēl esot pārāk jauns tamlīdzīgām domām. Lizete iebilda, ka tā jau, lūk, esot visa nelaime, ka tāds zaļknābis kā es esot tik ļoti iemīlējies, ka nerodot mieru pat miegā. Dzirdot pēdējo apgalvojumu, es vairs nespēju pār sevi valdīt un iesaucos:

— Ja es nevarēju gulēt, tad vienīgi tāpēc, ka jūs visu nakti ar savām mīlestības būšanām man neļāvāt aizmigt, ne jau es viens biju nomodā!

— Kā nu ne, ari mēs esam iemīlējušās — līdz ausīm! — viņas attrauca, nedaudz samulsušas, bet tūdaļ attapās, un vecākā atbildēja:

— Vai zini, mīļo brālēn, metīsimies uz vienu roku, uztici mums savas ciešanas, un par pateicību tu būsi mūsu sabiedrotais un sargeņģelis mūsu mīlestībai!

— Man gan šķiet, ka tev nav nekāds sargeņģelis vajadzīgs, — es atbildēju, — pie tava loga jau eņģeļi skraida pa kāpnēm augšā un lejā!

— Paklausieties, nu jau viņš aizrunājies aplam, tas taču par traku! — iesaucās Margote, tumši nosarkdama, bet Lizete, cerēdama vēl laikus paglābties, piebilda:

— Lieciet nabaga zēnu mierā, man viņš gluži labi patīk, un man ir viņa žēl!

— Tu nu labāk klusē! — es iesaucos, vēl vairāk saērcināts. — Tev jau pielūdzēji krīt no koka tieši istabā!

Puiši sita plaukstas un kliedza:

— Tad redz, kā tas ir! Gan jau mākslinieks būs kaut ko matījis, kā tad, kā tad, kā tad! Mums jau sen bija aizdomas! — Un viņi ņēmās uzskaitīt kavalierus, kas bija ieguvuši abu jaunkundžu labvēlību, savukārt viņas pagrieza mums muguru, noteikdamas:

— Blēņas! Visi jūs esat blēži un melkuļi, bet pindzelma-nis — pats lielākais melša!

Smiedamās viņas sāka sačukstēties ar pārējām meitenēm, kas lāgā nesaprata, kuram no mums ticēt, bet neviena vairs pat acu nepameta uz mūsu pusi. Tā es biju noslēpumu, ko no rīta cēlsirdīgi zvērēju neatklāt, jau pirms saules rieta izpļāpājis. Ar to pašu tad arī bija iestājies kara stāvoklis starp mani un skaistulēm, un pēkšņi es ieraudzīju sevi atstumtu tālu prom no manu cerību mērķa, jo man šķita, ka visas meitenes ir cieši apvienojušās, un, ja grib iekarot vienu daļiņu no šīs vienības, ar to jābūt labās attiecībās.

Devītā nodaļa FILOZOFU UN MEITEŅU KARŠ

Tieši šai laikā ciema otrs skolotājs tika pārcelts uz citurieni, un viņa vietā ieradās pavisam zaļš, nupat kā izcepts skolmeistars, gadus septiņpadsmit vecs, un drīz vien piesaistīja sev vispārēju uzmanību. Tas bija brīnum skaists jau-neklītis ar sārtiem vaigiem, mazu, piemīlīgu mutīti, strupu deguntiņu, zilām acīm un gaišām matu sprogām. Viņš pats dēvēja sevi par filozofu, tāpēc drīz vien viņam pielipa šī iesauka, jo tiklab raksturā, kā arī uzvedībā viņš bija īpatnis. Apveltīts ar izcilu atmiņu, viņš seminārā bija ātri apguvis visas profesijai nepieciešamās zināšanas un nodevies visu iespējamo filozofiju studijām, iemācīdamies to teorijas, kā pats teica, no galvas; viņš apgalvoja, ka īstam tautskolotājam jābūt sasniegušam cilvēka zināšanu virsotnes, jāaptver visas pasaules norises, jābagātina sava apziņa ar visām pasaules idejām un tai pašā laikā jābūt pieticīgam, necilam, bērnišķīgi vienkāršam saskarsmē ar mazajiem, pēc iespējas ar pašiem mazākajiem. Viņš arī dzīvoja atbilstoši šiem uzskatiem, bet šāds dzīves veids viņa jaunajos gados izskatījās kā visai jauka parodija miniatūrā. Viņš kā papagailis bija iekalis visas sistēmas no Talesa līdz pat mūsu dienām, bet izprata tās vienmēr konkrēti un burtiski, it īpaši komiska un absurda bija viņa tēlu un līdzību uztvere. Ja viņš runāja par Spinozu, tad nevis par abstraktu ideju — par visiem iespējamiem krēsliem kā lietderīgi izmantojamas matērijas veidu, modus, bet gan par atsevišķu krēslu, to, kas pašreiz bija acu priekšā, tas bija viņam reāls un pilnīgs dievišķās substances iemiesojums, tāpēc ķrēsls bija pielūgsmes cienīgs. Runājot par Leibnicu, viņam nepajuka vis pasaule atbaidošos monādu putekļos, bet gan kafijas kanna uz galda, kuru bija izvēlējies par piemēru, draudēja pagaist un kafija, kas šai līdzībā neņēma dalību, izlīt uz galda, tāpēc filozofam vajadzēja pasteigties un ar postulētu harmoniju saglabāt kannu, ja gribējām baudīt atspirdzinošo dzērienu. Kanta dievišķais postulāts skanēja no viņa mutes tik dzīvi un piemīlīgi kā pasta radziņa skaņas, kas pauž visdziļākos dvēseles pārdzīvojumus. Fihtes realitāte pazuda kā vīnogas Auerbaha pagrabiņā, mēs neuzdrīkstējāmies vairs ticēt ne saviem deguniem, ko turējām pirkstos. Ja Feierbahs ir teicis: «Dievs nav nekas cits kā tas, ko cilvēks izveidojis no sevis paša un pēc savām vajadzībām un padarījis par dievu, tātad neviens cits kā pats cilvēks ir šis dievs,» — tad mūsu filozofs nekavējoties jutās kronēts ar mistisko nimbu un uzlūkoja pats sevi ar pielūgsmei iīdzīgu cieņu, un tādā veidā, gan saglabādams teiktā reliģisko nozīmi, pārvērta nejēdzīgā dieva zaimošanā to, kas Feierbaham izsaka bargu askētismu un sevis ierobežošanu. Visērmīgākā bija viņa cenšanās ieviest seno filozofu mācības dzīvē, savā uzvedībā, savā ārienē. Sekodams kiniķu prasībām, viņš nogrieza visas liekās pogas no sava uzvalka, noplēsa lenti no platmales, aizmeta kurpju saites, staigāja ar pamatīgu milnu rokā, kas dīvaini kontrastēja ar viņa piemīlīgo sejiņu, bet gulēt likās uz grīdas. Reizēm viņa skaistie zelta mati vijās garās, krāšņās sprogās, jo grieznes esot lieka greznība, reizēm viņš izskatījās vēl jocīgāks, atklādams kailo, sārto galvvidu, ko bija tik pamatīgi apšķērējis, ka ne ar vissmalkākajām standziņām nevarētu satvert ne matiņa, jo sprogas esot nicināms luksuss. Ēšanas ziņā viņš turpretī bija īsts epikūrietis: noniecinādams parastos lauku ēdienus, viņš sutināja sev marinētu vāveri, cepa kādu zivi vai paipalu, ko bija pats sadabūjis, ēda atlasītas mazas pupiņas, svaigus zaļumus un tamlīdzīgi, piedzerdams kausiņu veca vīna. Kā stoiķis viņš joka pēc sarīkoja tračus, saniknodams ļaudis, lai pēc tam ar vēsu vienaldzību atbildētu uz apvainojumiem un neliktos par jandāliņu ne zinis. It īpaši viņš uzsvēra savu nicinošo izturēšanos pret sievietēm un pastāvīgi karoja ar viņām, apgalvodams, ka sievietes ar saviem grēcīgajiem jaukumiem un uzpūtību tiecoties nolaupīt vīriešiem viņu tikumību un dzīves nopietnību. Būdams kiniķis, viņš mulsināja sievietes ar piedauzību, kā epikūrietis ar erotiskiem jokiem, kā stoiķis uzbruka ar klajām rupjībām, tiklīdz kur pamanīja vienkop trīs meitenes, tā bija klāt. Viņas aizstāvējās izmisīgi un trokšņaini, tāpēc, kur vien viņš parādījās, sākās īsts jampadracis, un tomēr arī sieviešu vidū viņš bija labi ieredzēts; vīrieši nelikās par viņu zinis, bet bērni bija viņam pieķērušies sirsnīgi, jo mazuļu sabiedrībā viņš pēkšņi kļuva lēnprātīgs kā jērs un sapratās ar mazuļiem lieliski. Viņa pienākums bija nodarboties ar pašiem mazākajiem, un to viņš prata labāk par labu — vēl nekad ciematā nebija redzēti tik labi audzināti puišeļi un meitenītes. Tāpēc arī uz visām viņa izdarībām un aušībām pieaugušie skatījās caur pirkstiem, izskaidrodami tās ar viņa jaunību; pat viņa apgalvojums, ka esot ateists, nespēja laupīt ciemata sieviešu labvēlību.

Viņš mēdza ierasties arī mana tēvoča mājā, kur allaž bija sastopami gan pašu mājas meitenes un puiši, gan biežie ciemiņi, kas visi izradīja dziļu interesi par filozofa izdarībām. Es piebiedrojos filozofam, mani saistīja daļēji viņa prātuļo-šana, daļēji sieviešu nīšana, kas tieši atbilda manām pašreizējām nelāga attiecībām ar meitenēm. Mēs devāmies kopīgās garās pastaigās, kurās viņš man pēc kārtas apgaismoja visas filozofiskās sistēmas, kā bija tās sapratis un kā tās varēja darīt saprotamas man. Tas viss man likās gaužām svarīgi un pacilājoši, un drīz vien es, tāpat kā viņš, sāku cienīt jebkuru teoriju un domātāju, vienalga, vai attaisnojām to vai ne. Par kristīgo ticību mums nebija nekādu domstarpību, un, viens otru pārspēdami, mēs pulgojām mācītājus un visus garīdzniekus, bet, kad man lika atteikties no dieva un nemirstības un filozofs to pamatoja ar nekautrīgiem pierādījumiem, tad es tikpat nekautrīgi smējos, ir nedomādams šim jautājumam pievērsties nopietni. Pateicu, ka galu galā jebkuras filozofiskās sistēmas pamatā, lai arī cik loģiska tā būtu, ir tikpat liela un atbaidoša mistika kā mācība par trīsvienību, un piebildu, ka nevēlos neko citu zināt kā vien savu paša iedzimto pārliecību, no kuras mani neviens mirstīgais nevarēs atrunāt. Un tad vēl teicu, ka es vispār nezinātu, kā dzīvot bez dieva, ka esmu pārliecināts — man dzīvē vēl ļoti vajadzīga būs augstākā vara, un saistīju ar šo pārliecību sava veida mākslinieciskās nojausmas. Viss, kas panākts ar cilvēku rokām, ieguvis jēgu tikai tāpēc, ka tas bijis cilvēka un brīvas gribas sasniegums; tāpēc arī daba, pie kuras es vēršos, spēj tikai tad gūt nozīmi, ja varu to uzskatīt par tāda gara radītu, kas vienādi ar mani jūt un apzinās savu mērķi. Šie saules caurstrāvotie dižskābarži tikai tad spēj izraisīt apbrīnu, ja apzinos, ka tie radīti ar prieka un skaistuma izjūtu, kas līdzīga manējai.

— Paskatieties uz šo puķi, — es teicu filozofam, — nav taču iespējams, ka šī apbrīnojamā simetrija ar precīzi sadalītiem robiņiem un lāsumiņiem, ar baltajām un sarkanajām

svītriņām, zelta vainadziņu vidū nebūtu iepriekš paredzēta! Un cik tā ir skaista — tā ir puķe poēma, mākslas darbs, tas ir brīnums, raibs un smaržīgs brīnums! Kaut kas tāds nerodas pats no sevis!

— Puķe ir skaista, — filozofs piekrita, — vai nu to kāds radījis vai ne. Pajautājiet tai! Tā jums neatbildēs, tai nav arī laika tādām pārdomām, jo puķei jāzied, viņai nav daļas gar jūsu šaubām. Jo tas viss ir tikai šaubas, ko jūs te klāstāt, šaubas par dievu un nievīgas šaubas par dabu; ak vai, man metas nelabi, kad es dzirdu kādu šaubāmies, kādu sentimentālu skeptiķi!

So trumpi, ko izspēlēja, viņš bija noklausījies pieredzējušu cilvēku pārrunās un izlietoja pret mani tāpat kā citus paukošanai līdzīgus paņēmienus, kurus bija apguvis ar tādu veiklību, ka es jutos sakauts. Beigās viņš pastāvīgi piebilda, ka es vēl neizprotot lietas būtību, tāpēc nezinot pareizi spriest, — tas mani satracināja, un reizēm mēs nikni strīdējāmies. Bet drīz atkal sapratāmies, tiklīdz gadījās satikties ar meičām, kad mums, no visām pusēm ielenktiem, vajadzēja izcīnīt kopīgu kauju. Kādu laiku mēs uzvaroši atsitām mūsu ienaidnieces ar sarkasmu, bet, kad viņas vairs nespēja to paciest un bija pārāk saniknotas, tad ķērās pie vardarbības — kāda it kā nejauši uzlēja vienam no mums glāzi ūdens uz galvas, un to pašu brīdi sākās trauksmaina skriešana un pakaļdzīšanās pa māju un dārzu. Mums nekavējoties piebiedrojās citi puiši, jo pārāk jau vilinoša izdevība bija pacīnīties ar piecām sešām saniknotām meičām. Mēs apmētājāmies ar augļiem, sitāmies ar izrautiem nātru kušķiem, pūlējāmies iegrūst cits citu ūdenī, nonākot visciešākajā tuvcīņā, un es jutos ne mazumu pārsteigts, cik izmisīgi satrakotās meitenes sparojās pretī. Ja man gadījās tādu niknu mežoni sagrābt, tad vajadzēja viņu stingri saturēt ar abām rokām, lai viņa mani neapstrādātu, tāpēc es cīnījos drosmīgi un godīgi, nemeklēdams sev nekādu labumu no šāda stāvokļa, pat neiedomādamies, ka cieši apkamptu turu meiteni. Šādas kaujas parasti notika tad, kad Annas nebija, taču reiz strīds iedegās, viņai klātesot, — iedegās pēkšņi; Anna dzīrās steigšus pazust, taču es, strauji dzīdamies pakaļ, lai sodītu kādu meiteni par viltīgu ļaunprātību, biju pēkšņi sakampis Annu, to pašu brīdi man rokas bailēs nolaidās gar sāniem.

Cik drosmīgs es biju, ja līdzās atradās filozofs, tik mazdūšīgs, ja gadījās palikt vienam ar meitenēm, jo tad uz glābiņu nebija ko cerēt, vajadzēja pakļauties liktenim. Filozofu šādas ugunskristības nebiedēja, dažu labu reizi viņš drošsirdīgi plosījās kādu divpadsmit gan jaunāku, gan vecāku sieviešu ellē, un, jo negantāk viņas uzbruka ar dūrēm un mēlēm, jo skaļāk viņš gavilēja, mezdams viņām sejā sieviešu dzimumu noniecinošus teicienus gan no bibcles, gan atbilstošus pasaulīgus argumentus. Turpretī es, tiklīdz manīju, ka labi nebūs, atkāpos vai arī izlikos, ka varbūt Jaušu sevi pamācīt un pieņemt pretinieka pārliecību. Ja man gadījās palikt ar kādu meiteni aci pret aci, tad katrreiz tika noslēgts pamiers un es jau biju gatavs nodot mušu pozīcijas un paļauties uz ienaidnieka žēlastību. Es cerēju, ka ar savu atturību un miermīlību pamazām panāktu arī to, lai atkal varētu parunāties vienatnē ar Annu; nezin kāpēc neldzīgi biju iedomājies to sasniegt pa aplinkus ceļiem, draudzīgi tērzējot ar pārējām meitenēm, nevis paņemot Annu pie rokas un aprunājoties. Bet tas man likās tik neiespējami, tik neiedomājami, ka es drīzāk noskūpstītu pūķi nekā tik vieglprātīgi noārdītu šķērsli, lai gan varbūt tieši tas arī bija vajadzīgs —* noskūpstīt pūķi, tas ir, pateikt pirmo vārdu, kas izkliedētu burvestību un atbrīvotu skaisto jaunavu — Uzticību.

Bet kas to varēja zināt! Labāk zīle rokā nekā mednis kokāl Labāk saglabāt iespēju tikties, kaut arī klusējot, nekā, varbūt apvainojot, izšķirties pavisam. Tāpēc arvien vairāk un vairāk mani pārņēma biklums, un beidzot nebiju spējīgs bilst Annai kaut visparastāko vārdu; tad arī viņa vairs mani neuzrunāja. Pēc tādas ļoti klusas, vārdos neizteiktas vienošanās liktos, ka mēs būtu viens otram no dzīves pazuduši, kaut arī nevairījāmies no satikšanās. Viņa nāca uz mūsu mājām tikpat bieži kā senāk, arī ja es tur biju, es savukārt, tāpat kā agrāk, apciemoju skolotāju, un Anna jautri rosījās, nelikdamās par mani ne zinis. Un tomēr savādi, ka neviens it kā nemanīja mūsu dīvaino izturēšanos, lai gan nevarēja taču neievērot, ka mēs nekad abi nesarunājamies. Vecākā māsīca Margoto bija šovasar saderinājusies ar jauno dzirnavnieku, staltu jātnieku, vidējā māsīca ļāva atklāti sevi aplidot kādam turīgam saimniekdēlam; jaunāko, sešpadsmit gadus veco sku-ķēnu, kas visniknāk un naidīgāk uzbruka mūsu kaujās, mēs tūlīt pēc vienas gaužām sīvas cīņas pārsteidzām lapenē skūpstāmies ar filozofu. Tad arī naida mākoņi izklīda, iestājās vispārējs miers, tikai starp mani un Annu, kas nekad nebijām karojuši, miera nebija vai arī taš bija pārāk nemanāms, mūsu attiecības palika tadas pašas, kā bijušas. Anna bija jau atradinājusies no smalkās, ārzemēs piesavinātās izturēšanās un jutās atkal brīvāka un možāka, bet joprojām bija tas pats trauslais, maigais bērns, kas vispār nemēdza daudz runāt, ātri aizvainojās, tāpēc bieži sarka, it īpaši viņā bija nomanāms lepns raksturs un sava tiesa ietiepības. Toties mani ar katru dienu vairak pārņēma mīlestības jūtas, vienatnē manas domas rosījās vienīgi ap Annu, jutos nelaimīgs un vientuli klejoju pa mežiem un kalniem; pārliecināts, ka tagad esmu viens pats, kam jāslēpj savas domas, es visbiežāk uzturējos vienatnē pats ar savam domām.

Desmitā nodaļa TIESA LAPENE

Nodrošinājies ar saviem darba rīkiem, es augas dienas pavadīju tālu mežā, no dabas zīmēju maz, bet, atradis kādu īsti slepenu nostūri, kur biju drošs, ka mani neviens nepārsteigs, izņēmu no somas angļu papīru un pēc atmiņas gleznoju akvarelī Annas portretu. Tā man bija vislielākā laime, ja varēju apmesties pie kāda spoguļdzidra avota, zem biezas lapotnes ar zīmējumu uz ceļiem. Es nepratu diezin kā zīmēt, tāpēc viss izskatījās mazliet neparasts, un līdz ar krāsu spilgtumu drosmīgie vilcieni piešķīra visam patiesu savdabību. Katru dienu vai nu paslepen, vai atklāti ielūkojos Annas sejā, piestrādāju pie portreta, līdz tas ieguva pieņemamu līdzību. Tas bija portrets visā augumā, viņa stāvēja puķu dobē, puķu garie kātiņi, paši ziedi līdz ar Annas augstu pacelto galvu tiecās tumši zilajās debesīs. Zīmējuma augšdaļa bija lokveidīgi noapaļota un apvīta ar staipekņaugiem, kuros bija apmetušies koši putni un taureņi, kam es krāsas vēl paspilgtināju ar zeltītu spīdumu. Tas viss, kā arī Annas tērps, ko es fantastiski izgreznoju, bija ilgu laiku man vistīkamākā nodarbošanās, pārtraucu to, vienīgi lai paspēlētu fleitu, ko pastāvīgi nēsāju sev līdz. Arī vakaros pēc saulrieta es vēl bieži izgāju pastaigā ar fleitu augstu kalnā, no kurienes bija redzams ezers un skolotāja māja, un tad naktī mēness gaismā atskanēja vai nu manis paša sagudrota mūzika, vai arī kada skaista mīlestības dziesma.

Tā pagāja vasaras mēneši, es biju rūpīgi noglabājis savu gleznu un nodomājis to vēl ilgi turēt paslēptu, jo ikviens to uzskatītu par nepārprotamu atzīšanos mīlestībā. Kādā saulainā septembra pēcpusdienā, kad liegā rudens saule iespīdēja dārzā un cilvēkos rosināja labvēlīgas domas, es patlaban grasījos iet laukā, kad ierādās mazs puišelis ar ziņu, lai es aizejot uz lielāko lapeni. Zināju, ka tur dažas meičas

noņemas ar Margotes pūru un viņām palīdz arī Anna, sirds sāka strauji dauzīties, jo es kaut ko nojautu, tomēr pēc brīža ar gaužām vienaldzīgu seju devos turp. Meitenes sēdēja apkārt baltam linaudumam zem za|ā vīnogulāja jumta, viņas visas izskatījās skaistas un ziedošas.

Kad es iegāju un vaicāju, kāpēc mani saukušas, meitenes sāka mulsi smaidīt un ķiķināt, tāpēc dzīros jau pagriezties un iet prom. Tad Margote iesaucās:

— Neskrien prom, mēs jau tevi neaprīsim! — Un nokremšļojusies turpināja: — Ienākušas par tevi, mīļais brālēn, dažādas sūdzības, tāpēc esam te sapulcējušās, lai tevi nopratinātu un tiesātu, un uzaicinām tevi uz visiem jautājumiem atbildēt patiesi, godīgi un rāmi! Pirmām kārtām mēs gribam zināt... jā, ko tad mēs vispirms gribējām jautāt, Katon?

— Vai viņam garšo aprikozi, — viņa atbildēja, bet Lizete iesaucas:

— Nē, vispirms vajag pajautāt, cik viņš ir vecs un kā viņu sauc!

— Beidziet dzīt velnu, — es teicu, — un sakiet, kas jums vajadzīgs!

— Labi, skaidri un gaiši, pasaki reiz par visām reizēm — kas tev ir pret Annu, ka tu tā izturies? — jautāja Margote.

— Kāpēc? — es samulsu, bet Anna tumši piesarka un nodūra acis pār rokdarbu.

— Kāpēc? — Margote pārjautāja. — To es arī gribētu zināt! Vārdu sakot, kāds tev iemesls kopš atbraukšanas nevienu vārdiņu nepārmīt ar Annu un izlikties, it kā viņas nemaz nebūtu pasaulē? Tas ir aizvainojoši ne vien viņai, bet mums visiem, jau ārējas pieklājības pēc tam jādara gals; ja Anna tevi apvainojusi, pati to neapzinā-damās, tad paskaidro, lai viņa varētu tevi pazemīgi nolūgties. Starp citu, nedomā uzpūsties, neviens necenšas iekarot tavu cienījamo labvēlību! Runa ir vienīgi un tikai par pieklājību un taisnīgumu.

Es atbildēju, ka pateikšu savas izturēšanās iemeslu, tiklīdz Anna paskaidros savas neizprotamās izturēšanās iemeslu, jo es tāpat nevaru lepoties, ka viņa man būtu kādu vārdiņu veltījusi. Par atbildi saņēmu paskaidrojumu, ka sieviete, lai vai ka, var darīt, kā viņai labpatīk, katrā ziņā man vajagot spert pirmo soli, pēc tam Anna apņemsies apieties ar mani tāpat kā ar citiem — draudzīgi un laipni.

Tas man patika un, likās, pilnīgi atbilda manam priekšstatam par sievietēm kā sazvērniecēm, tas izklausījās kā patīkams pierādījums tam, cik labi, ja sievietes pie kaut kā ķeras labvēlīgi. Viņu plātīgā runa mani nemulsināja, es tūdaļ iedomājos, ka esmu viņām ļoti vajadzīgs. Smaidīdams atbildēju, ka labprāt pakļaujos saprātīgām prasībām un ka nevaru iedomāties neko labāku par saprašanos ar visu pasauli. Tur nu es stāvēju, sargādamies uzlūkot Annu, kas citīgi šuva. Ierunājās Lizete:

— Lai tam darītu galu, sniedz Annai roku un skaidri un gaiši apsoli, ka ik reizes, kad jūs satiksieties, — sasveicināsieties, tu uzrunāsi Annu vārdā un apjautāsies, kā viņai klājas, un spēkā paliek noteikums, ka arvien, lai kur un ka jūs satiktos, — sniegsiet viens otram roku, kā tas kristīgo ļaužu vidū pieņemts!

Es tuvojos Annai, sniedzu roku un kaut ko nesaprotamu nomurmināju; nepaskatīdamās uz mani, viņa padeva roku, mazliet pasmaidīja, un viņas deguns tikko manāmi saraucās.

Grasījos iet prom, bet Margote atsāka:

— Pacietību, brālēna kungs! Esam nonākuši pie otrā punkta, kas janoskaidro. — Viņa pacēla drānas, ar kurām bija noklāts galds, un es ieraudzīju manis gleznoto Annas portretu.

— Mums nav nodoma, — viņa turpināja, — sniegt garus paskaidrojumus, kā esam piekļuvušas šim noslēpumainajam darbam. Tas ir atklāts, un mēs vēlamies tagad zināt — ar kādām tiesībām un kādam nolūkam nevainojamas meitenes bez pašu ziņas tiek uzbildētas?

Anna pameta mirkli uz raibo portretu un bija tikpat samulsusi un satraukta, cik es nokaunējies un noskaities. Paziņoju, ka šis zīmējums ir mans īpašums un es neesmu nevienai mirstīgai dvēselei par to atbildīgs, vienalga, vai tas izvilkts dienas gaismā vai atrodas tur, kur es turpmāk lūdzu manas lietas neaiztikt. To pateicis, sniedzos pēc portreta, taču meitenes to veikli nosedza ar audeklu un sakrāva tam virsū vai visu pūru.

Viņām gan nemaz nevarot būt vienaldzīgi, ka viņu attēli tiekot slepeni pagatavoti nezināmiem mērķiem. Tātad man esot nepārprotami jāpaskaidro, kam es šo darbu gatavojis un ko domājot ar to iesākt, jo tāds gadījums, ka es to gribētu paturēt sev, pēc manas līdzšinējās izturēšanās neesot domājams un tas nebūšot pieļaujams.

— Viss ir vienkāršāks par vienkāršu, — es beidzot sacīju, — gribēju skolotājam, Annas tēvam, uz vārdadienu sagādāt mazu pārsteigumu un domāju, ka pats lielākais prieks viņam tiktu,-saņemot meitas jaunkundzes portretu. Ja esmu kādam ar to nodarījis pāri, ļoti nožēloju, turpmāk tā vairs nedarīšu. Varbūt vajadzēja labak uzgleznot viņa māju un dārzu pie ezera, būtu tas pats, man vienalga!

Tiesa, ar šādu paskaidrojumu es zaudēju akvareli, kas man bija dārgs arī pielikto pūļu dēļ, bet ļāva ar rāvienu pārraut nepatīkamās sarunas pavedienu, jo meitenēm tagad nebija nekā, ko iebilst, drīzāk vajadzēja vēl mani paslavēt par skolotājam veltīto uzmanību. Tomēr meitenes nolēma akvareli paglabāt- līdz tai dienai, kad kopīgi dosimies pie skolotāja un tur to svinīgi pasniegsim.

Tā es biju zaudējis savu dārgumu, bet noslēpu sarūgtinājumu, taču mazā Katona vēl nelikās mierā:

— Viņam vienalga, vai zīmē māju vai Annu, tā viņš teica! Ko tas lai nozīmē?

Un Margote atbildēja:

— Tas nozīmē, ka viņš ir iedomīgs pūslis, kam māja vai skaista meitene ir viens pīpis! Bet galvenokārt tas nozīmē: nedomājiet, ka mani šī sejiņa kaut nieku interesēja, kad es to gleznoju! Tas ir jauns apvainojums, un nabaga Annai jadabū pamatīgs gandarījums!

Margote izvilka aiz jostas aizbāztu salocītu lapu, atlocīja un uzdeva Lizetei to skaļi un svinīgi nolasīt. Es degu ziņkārē, kas tas varētu būt, arī Anna nekā nesaprata un pacēla mazliet galvu. Jau izdzirdīs pirmos vārdus, attapu, ka tas ir mans mīlestības atklājums, izvilkts no bišu stropa. Kamēr tas tika lasīts, man metās te karsts, te auksts; Anna, cik nu es savā apjukumā paguvu ievērot, tikai pamazām sāka apjaust, par ko ir runa. Pārējās meitenes, kas sākumā šķelmīgi un draiski sasmaidījās, pamazām klusuma un lasīto vārdu godīgā tiešuma pārsteigtas un apkaunotas, cita pēc citas piesarka, it kā mīlestības atklāšana attiektos uz viņām. Tikmēr bailēs, ka nupat atskanēs pēdējais vārds, man iešāvās prātā jauna viltība. Kad Lizete apklusa, pati ne mazums samulsusi, es cik vien iespējams vienaldzīgi noteicu:

— Velns ar ārā, kaut kas ļoti pazīstams! Rādiet šurp! Kā tad! Tā ir veca papīra lapa, ko es aprakstīju!

— Ja? Un tālāk? — Margote jautāja, mazliet apjukusi, jo nesaprata, kas man sakāms.

— Kur jūs to atradāt? — es turpināju. — Tas ir tulkojums no franču valodas, es to pirms diviem gadiem uzrakstīju šeit. Viss uzrakstītais atrodams vecajā grāmatā ar zeltītajām lapām, pastorālajā romānā, kas bēniņos, turpat, kur vecie zobeni un citas biezas grāmatas; es toreiz joka pēc Melindes vārda vieta ieliku vārdu Anna. Nones grāmatu lejā, mazulīt Katon, es jums nolasīšu šo vietu franču valodā.

— Nes pats, mazuli Heinrih, tu neesi par mani vecāks!

Meiteņu sejas pauda stipru vilšanos, jo mans paskaidrojums likās dabisks un patiess. Vienīgi Anna varēja noģist, ka mīlestības atklājums bija tomēr uz viņu attiecināms, jo atsaukšanās uz vecmāmiņas kapu bija pierādījums, ka vēstule rakstīta nesen. Viņa sēdēja nepakustēdamās. Tā nu lidojošās lapas saturs bija tomēr nonācis pie īstā adresāta bez manas līdzdalības un nedeva iemesla meitenēm triumfēt. Es kļuvu tik pašpārliecināts un pārdrošs, ka paņēmu papīra lapu, salocīju un, zemu paklanīdamies, pasniedzu Annai:

— Tā kā šim stila vingrinājumam tika piešķirta tik liela nozīme, tad neliedziet, cienījamā jaunkundz, šai klaiņojošai lapiņai drošu patvērumu un pieņemiet atmiņai no manis par šo neaizmirstamo pēcpusdienu!

Viņa ļāva man kādu brīdi stāvēt, nelikdamās zinis par papīru, un, tikai kad es pagriezos, lai ietu prom, ātri paķēra to un nometa sev līdzās uz galda.

Man vairs nebija ko teikt, un es prātoju, kā no šejienes ar godu pazust. Palocījies vēlreiz, es svinīgi atvadījos. Arī dažas meitenes jokodamās piecēlās un atbildēja ar zobgalīgi pieklājīgu reveransu. Izsmieklam par iemeslu bija aizskartais sievišķīgais pašlepnums, ka viņām nebija izdevies mani pazemot un pakļaut sev, pieklājībai par iemeslu — cieņa, ko biju izpelnījies ar savu uzvedību, jo, kaut arī akvarelis, kā arī aprakstītā papīra lapa liecināja par zināmām simpātijām, es pratu tik atklātā sarunā neizpaust noslēpumu un joka aizsegā saglabāju ne vien sev, bet arī Annai pilnīgu rīcības brīvību.

Gaužām apmierināts, uzkāpu savā jumtistabiņā, kur biju apmeties, un pavadīju turpat veselu stundu svētlaimīgos sapņos. Anna likās man vēl gleznāka, vēl vairāk iekārojama; savā pašpārliecinātībā iedomādamies viņu tagad man neglābjami zudušu, jutu pret viņu gandrīz vai maigu līdzjūtību. Tomēr ilgāk nosēdēt nespēju, septembra saule jau slīdēja uz rietu, es aizzagos uz dārza pusi, lai dienu ari pienācīgi noslēgtu un paraudzītos, vai nevaru atkal reiz kā jaukajās bērnu dienās pavadīt Annu mājās. Taču viņa bija jau prom, aizgājusi pāri kalnam viena pati. Māsīcas vienaldzīgi un mierīgi vāca kopā šuvekļus, es paraudzījos uz tukšo galdu, bet sargājos apjautāties, vai Anna paņēmusi papīra lapu līdz, un saīdzis devos pa ieleju augšup, ēnā.

Turpmākajās dienās Anna pie mums nerādījās, arī es neuzdrīkstējos aiziet pie skolotāja; viņai tagad bija rakstiska atzīšanās, tāpēc man šķita, ka esam zaudējuši savu brīvības izjūtu un tas apgrūtina savstarpējo izturēšanos, jo es pārāk labi apzinājos, ka mana atzīšanās ir panākta ar varu. Tā pagāja diena pēc dienas, un jau mazpamazām zuda mana drošības sajūta, apmierinājums, it īpaši vēl tāpēc, ka par lapenē notikušo neviens neieminējās, nedz arī bija manāmas kādas sekas; jau atkal grasījos iecirtīgi ierauties sevī, kad tiešam pienāca skolotāja vārdadiena, ko biju izmisuma brīdī pieminējis, un māsīcas paziņoja, ka pievakarē iesim visi viņu apsveikt. Tikai tagad es atkal ieraudzīju savu akvareli, kas bija ielikts greznā rāmī. Savus gadus septiņdesmit vecais rāmis, ko meitenes noņēmušas kādai bojātai gravīrai, bija pagatavots no šaurām kārtiņām, apliktām ar gliemežvāci-ņiein, kas cits citu pa pusei nosedza. Rāmja iekšpusi veidoja smalka ķēdīte, tās posmi bija četrstūraini, rāmja ārpusi veidoja pēr|u virknīte. Ciema stiklinieks, kurš bija meistars uz visādiem brīnumiem, bet īpaši prasmīgi mācēja atjaunot veclaicīgas lakotas kārbiņas, bija piešķīris gliemežvāciņiein iesārtu mirdzumu, apzeltījis ķēdīti, bet pērlītes pataisījis baltas, rāmī ielicis jaunu stiklu, — un es pārsteigts ieraudzīju savu akvareli šajā rotājumā. Par portretu sajūsminājās visi, kas to uz laukiem redzēja, bet jo sevišķu apbrīnu izraisīja manas puķes un putni, kā arī zelta sprādzes un dārgakmeņi, ar kuriem biju Annu izgreznojis, tāpat viņas matu rūpīgais atveidojums, baltās, kruzuļotās apkaklītes zīmējums; pārsteidza skaistās zilās acis, sārtie vaigi, mute ķiršu sarkanumā, viss atbilstošs vietējiem skatītājiem, kam acis priecēja krāsu dažādība, viņu bagātajai fantāzijai. Seja bija zīmēta tikpat kā bez ēnām, pavisam gaiša, kas it īpaši patika, lai gan vienīgais iemesls šai šķietamai priekšrocībai bija mana nevarība.

Kad mēs devāmies ce|ā, man vajadzēja pašam nest savu mākslas darbu, un, kad saule atspoguļojās spožajā stiklā, tad likās dīvaini, ka portretā nebija ne vissīkākās svītras, kas nepavērtos saulē. Atskatīdamās uz mani, meitenes nepalaida garām izdevību par mani pazoboties, jo, tā kā rāmja dēļ es pārlieku uzmanījos, izskatījās, it kā es sviedriem vaigā nestu pāri kalnam altāra gleznu. Taču skolotāja prieks man bagātīgi atlīdzināja visu, arī portreta zaudējumu, turklāt biju apņēmies uzgleznot sev vēl daudz skaistāku. Es biju dienas varonis, kad glezna pēc ilgākas apbrīnošanas tika uzkarināta harmonija zālē virs sofas, kur portrets izskatījās kā leģendāras svētās attēls.

vienpadsmitā nodaļa maldīšanās pa ticības ceļiem

Bet tas viss vienīgi sarežģīja manu attieksmi pret Annu. Nebija iespējams izmantot gadījumu, lai viņai tuvotos; es sapratu, ka viņai tagad jābūt ļoti atturīgai, un sapratu arī, ka tik klaji izrādīt meitenei savas simpātijas nav nekāds joks. Toties jo draudzīgākas kļuva attiecības ar skolotāju, ar kuru mēs bieži ieslīgām garās pārrunās. Skolotāja zināšanu loks aptvēra galvenokārt kristīgo morāli, ko viņš skaidroja daļēji apgaismības, daļēji bijīgas mistikas garā, viņa atziņas pamatojums bija pacietības un mīlestības princips, kas galvenokārt balstījās uz pašizziņu un studijām par dievu un Visumu. Tāpēc viņam bija vispusīgas zināšanas par dažādu nāciju ievērojamu domātāju spriedumiem un darbiem, viņš bija iepazinis un viņam pašam piederēja šāda veida retas un slavenas grāmatas, kas deva bagātīgu vielu viņa garam. Šinīs grāmatās bija lasāms daudz skaista un pamācoša, un es ar patiku un pateicību klausījos viņa spriedumos, jo pārdomas par patieso un labo mani nodarbināja pastāvīgi. Es iebildu tikai pret skolotāja pārliecību, ka visa labā pazīme ir vienīgi specifiski kristīgais. Tas izraisīja manī mokošas pretrunas. Kaut gan es Kristu mīlēju, lai arī, kā biju pārliecināts, šīs personības pilnība ir leģenda, tomēr, pats nezinādams, kāpēc, izjutu naidīgumu pret visiem, kas sevi dēvēja par kristiešiem, un biju pat priecīgs par savu netīksmi, jo visur, kur izpaudās kristietība, neredzēju nekā cita kā vien nenozīmīgu pelēcību. Tāpēc kopš diviem gadiem gandrīz nemaz negāju baznīcā un ļoti reti gāju uz reliģijas mācībām, lai gan tās apmeklēt bija mans pienākums. Vasarā es tiku viegli vaļā, jo lielākoties dzīvoju uz laukiem. Ziemā aizgāju divas trīs reizes, un pārējie likās to nemanām; vispār mani pārāk neapgrūtināja aiz tā vienkāršā iemesla, ka mani sauca par Zaļo Heinrihu, tas ir, tāpēc, ka es biju no visiem atšķirīga parādība; turklāt reliģijas mācību laikā man bija tik drūma sejas izteiksme, ka garīdznieki neiebilda, ja es neierados. Šādi es baudīju pilnīgu brīvību, un, liekas, tikai tāpēc, ka, par spīti savai jaunībai, biju to pats sev piešķīris, šai ziņā es neļāvu sevi ietekmēt. Tomēr vienu vai divas reizes gadā man vajadzēja kaut ko darīt lietas labā, proti, tad, kad pienāca mana kārta uzstāties baznīcā un atklātajā mācību laikā pēc iepriekšējiem vingrinājumiem atbildēt uz dažiem no galvas iemācītiem jautājumiem. Tas vienmēr man bija bijis mokošs pārbaudījums, bet tagad pilnīgi nepanesams, un tomēr es pak|āvos paradumam vai, pareizāk, man tas bija jādara, jo citādi būtu ne vien apbēdinājis māmiņu, bet arī sarežģījis savu likumīgo atbrīvošanos no reliģiskajiem pienākumiem. Nākošajos ziemsvētkos man bija paredzētas iesvētības, kas solīja gan vēlāk pilnīgu brīvību, tomēr sagādāja ne mazums rūpju. Tāpēc tagad sarunās ar skolotāju es kritizēju kristietību asāk nekā citos apstākļos, lai gan tas notika savādāk nekā manās pārrunās ar Filozofu. Man vajadzēja izturēties godprātīgi pret skolotāju ne vien kā Annas tēvu, bet vispār kā pret gados vecāku cilvēku; viņa pacietība un draudzīgā attieksme jau pati par sevi uzlika man par pienākumu ievērot savos izteicienos atturību un pieticību un pat atzīties, ka man savos jaunajos gados vēl daudz kas jāmācās. Skolotājs savukārt bija drīzāk iepriecināts par mūsu atšķirīgajiem uzskatiem — tas deva viņam ieganstu garīgai rosībai, un, jo vairāk es viņam sagādāju grūtību, jo vairāk ieguvu viņa labvēlību. Skolotājs apgalvoja, ka ar mani viss esot labākajā kārtībā, es esot viens no tiem, kam kristietība būs mūža guvums, nevis baznīcas nopelns, un, kad es būšot jau dzīvē kaut ko pieredzējis, tad no manis iznākšot vēl labu labais kristietis. Skolotājam nebija labas attiecības ar baznīcu, viņš apgalvoja, ka tās pašreizējie kalpi esot brutāli, neatsaucīgi cilvēki. Man bija aizdomas, ka patiesais iemesls ir tas, ka tie zināja grieķu un ebreju valodu, bet viņam šo zināšanu trūka.

Tikmēr ražas novākšanas laiks bija sen pagājis, un man vajadzēja domāt par atgriešanos mājās. Tēvocis šoreiz dzīrās pats mani aizvest uz pilsētu un pie reizes paņemt līdz arī meitas, no kurām divas jaunākās nekad tur nebija bijušas. Viņš lika iejūgt zirgus vecā kalešā, un tā mēs devāmies ce|ā — meitas uzposušās savos labākajos tērpos, par izbrīnu visiem ciemiem, kuriem cauri mums bija jābrauc. Tēvocis tai pašā dienā devās kopā ar Margoti atpakaļ, Lizete un Katona palika vienu nedēju pie mums, un tagad bija viņu reize būt stulbām un kautrīgām, jo es ar svarīgu sejas izteiksmi rādīju pilsētas jaukumus tā, it kā tie būtu mans nopelns.

Drīz pēc viņu aizbraukšanas pie mūsu mājas apstājās vieglie rati, un no tiem izkāpa skolotājs ar meitu, kuru no vēsā rudens gaisa sargaja zaļa plīvojoša šalle. Nebūtu varējis iedomāties tīkamāku pārsteigumu, arī mātei bija liels prieks par piemīlīgo meiteni. Skolotājs domāja paskatīties, vai nebūs dabūjams ziemai piemērots dzīvoklis, jo

gribēja pamazām ievest meitu sabiedrībā, lai viņas spējas varētu vispusīgi attīstīties. Taču, neko atbilstošu neatradis, viņš nolēma nākošajā gadā nopirkt pilsētas tuvumā nelielu māju un pārnākt tur uz pastāvīgu dzīvi. Šādas izredzes pildīja manu sirdi ar prieku, lai arī būtu labāk gribējis saglabāt dārgo Annas teļu ieslēgtu tanīs tālajas, zaļajās ielejās, kuras biju tik ļoti iemīlējis. Ar gandarījumu slepeni vēroju, kā sadraudzējās māmiņa ar Annu un kā Anna ne vien izrādīja māmiņai dziļu cieņu, bet arī sirsnīgi viņai pieķērās. Mēs pa īstam sacentāmies — es centos pierādīt savu cieņu skolotājam, Anna savukārt manai mātei — un bijām tā aizrāvušies ar šo patīkamo sacensību, ka neatlika laika pakavēties divatā, pareizāk — tikai šādā veidā mums iznāca saskarties. Tā arī viņi aizbrauca, iekams es paguvu apmainīties ar Annu kaut vai ar vienu vienīgu zīmīgu acu skatienu.

Tuvojās ziema un līdz ar to ziemsvētki. Trīs reizes nedēļā pulksten piecos no rīta man vajadzēja ierasties pie mācītāja palīga, kur tik garā kā gaitenis un šaurā istabā sēdēja kādi četrdesmit jaunieši. Mēs bijām visdažādāko kārtu jaunekļi — kā mūs tagad dēvēja. Galda galā, ko trūcīgi apgaismoja dažas sveces, sēdēja dižciltīgie un studenti, tālāk — vaļsirdīgie un apņēmīgie vidus kārtas pilsoņu dēli un, beidzot, pilnīgā tumsā — neaptēstie un kautrīgie kurpnieku mācekļi, kalpi un fabrikas strādnieki, kuru vidū šad tad gadījās kāds traucēklis, kamēr galda augšgalā valdīja mierīga, pieklājīga nevērība. Tāda kārtība nebija īpaši noteikta, tā radās pati no sevis. Mēs nošķīrāmies pēc uzvedības, izturības, uzcītības. Zēni no dižciltīgo ģimenēm tika jau mājas apstākļos audzināti stingrā saskaņā ar baznīcu, viņi arī bija visdrošākie sarunās, atbildēs; šāda izturēšanās ar katru nākošo kārtu bija arvien mazāk manāma, tāpēc tāda sadalīšanās likās gluži dabiska, it īpaši vēl tāpēc, ka izņēmumi — jo tādi zēni bija — tomēr turējās pie savas kārtas zēniem un nevēlējās iejukt citu vidū.

Jau agra celšanās noteiktā laikā aukstajās, tumšajās ziemas dienās, tad apsēšanās allaž vienā un tai pašā vietā man bija nepanesama, jo kopš skolas gadiem biju no tā atradinājies. Tā jau nebija, ka es nemaz nespētu pakļauties disciplīnai, ja vien tai būtu saprātīgs un nozīmīgs mērķis,— divus gadus vēlāk mani iesauca karadienestā, un kā rekrūtim man vajadzēja noteiktās dienās precīzi uz minūti ierasties sapulcēšanās vietās, lai pēc rūdīta feldfēbeļa gribas sešas stundas pēc kārtas grieztos uz papēžiem, un darīju to uzcītīgi, pūlēdamies no sirds, cerībā iemantot vecā karakalpa uzslavu. Šeit bija uzdevums sevi sagatavot dzimtenes un tās brīvības aizstāvēšanai; tēvijas zeme bija taustāma, es stāvēju uz tās un baudīju tās augļus. Turpretī tagad man vajadzēja ar varu izrauties no miega un sapņu valstības, lai, drūmā istabā sēžot tādu pašu nomiegojušos jaunekļu garajā rindā, iejustos nereālos fantāziju tēlos, klausītos garīdznieka monotonās pamācības, garīdznieka, ar kuru mani nekas šai pasaulē nesaistīja.

Tas, kas pirms gadu tūkstošiem zem tālajām austrumu palmām bija gan noticis, gan, svēto vīru safantazēts un uzrakstīts, kļuvis par leģendu, šeit tika uzskatīts par augstāko un nopietnāko dzīves prasību; pirmais noteikums, lai kļūtu par pilntiesīgu pilsoni, — viss vārds vārdā jāiekaļ, bet ticība pēc tā tika precīzi regulēta. Visdīvainākos fantāzijas augļus, reizēm uzjautrinošus un apburošus, reizēm drūmus, stindzinošus un asiņainus, bet pastāvīgi tāltālas senatnes smaržas vienmērīgi aizplīvurotus, mums vajadzēja pieņemt par visas mūsu esības ciešāko pamatu, un tagad nu pēdējo reizi visā nopietnībā tika skaidrots, komentēts, lai šo fantāziju garā baudītu malku vīna, skripatu maizes; ja tas nenotiktu, ja kāds nevēlētos ar vai bez pārliecības pakļauties svešajai un dīvainajai prasībai, tad tas atrastos ārpus likuma un tam nebūtu pat tiesību apņemt sievu. Tā tas notika jau gadsimtiem ilgi, un simboliskā uzveduma atšķirīgie izskaidrojumi jau bija maksājuši asiņu jūras. Mūsu valsts tagadējā teritorija un sastāvs lielākoties radušies šo cīņu rezultātā, tāpēc mums sapņu valstība bija jo cieši saistīta ar mūsdienu pašu taustāmāko īstenību. Kad es redzēju, ar kādu dziļu nopietnību tika apspriests neticamais, tad man šķita, ka padzīvojuši cilvēki nodevušies bērnu rotaļai ar puķēm, kur katra kļūda vai smaids tiek sodīts ar nāvi.

Pirmais, ko mums lika iegaumēt, bija kristietības prasība, uz kuru tiek dibināta vesela zinātne, — tā ir grēka iepazīšana un atzīšana. Man nebija sveša ne atklātība pašam pret sevi, ne savu kļūdu atzīšana, atmiņas par bērnu dienu nedarbiem un skolas laika dēkām vēl bija svaigas, un kaut kur manas apziņas dzīlēs uzpeldēja pietiekami skaidrs jauna grēcinieka tēls, kurš izraisīja manī pazemīgu nožēlu. Un tomēr man šis vārds nepatika, tam bija tāda kā amatniecis-kuma piegarša, pretīga tehniska dvaka, kā skābena bojātas saistlīmes smaka grāmatu sietuvē. Es toreiz vēl nespēju īsti saprast, ka dievišķīgā manipulācija ar grēkā krišanu radusi savu turpinājumu cilvēka ikdienā, jo mums trūka tam nepieciešamo teoloģisko zināšanu. Tāpēc bez jebkādas lepnības es paļāvos uz savu izjūtu, ka runa ir par smagu gadījumu un man jāsargās atkrist no krietniem un godprātīgiem cilvēkiem. Reizēm man uzausa nojausma, ka arī paši taisnīgie nav tīri no grēka, ko katrs mērī ar savu atbildības mēru.

Pēc mocības par grēku tūlīt sekoja mācība par ticību kā atbrīvotāju no grēka, tā arī bija visu nodarbību galvenā tēma, un, lai kādi bija apsvērumi, ka nepieciešami labi darbi, refrēns allaž bija tas pats: ticība sniedz svētlaimi. Lai to padarītu mums, pieaugušiem jauniešiem, saprotamu, garīdznieks lika lietā visu savu daiļrunību. Ja es uzkāpšu visaugstākajā kalnā un ņemšos debesīs skaitīt zvaigzni pēc zvaigznes ta, kā ļaudis mēdz skaitīt naudu, tad tas nebūs ticības nopelns, un, ja es nostāšos uz galvas, lai aplūkotu maijpuķītes kausiņu no apakšas, tad neatklāšu neko cildinošu sava ticībā. Tas, kurš tic kaut kam, var būt labs cilvēks, bet arī tas, kurš netic, var būt tikpat labs. Ja es apšaubu, ka divreiz divi ir četri, tad tāpēc ciparu attiecībās nekas nemainīsies, un, ja es ticu, ka divreiz divi ir četri, tad tas vēl nedod iemeslu lepoties un neviens ir nedomās mani par to cildināt. Ja dievs būtu radījis pasauli un nometinājis tur domājošas būtnes, pēc tam pats aizsedzies neredzams un savus radījumus pametis postā un grēkā, lai tad atsevišķiem cilvēkiem brīnumainā veidā sevi atklātu, un vēl nosūtījis cilvēkiem ar prātu neaptveramos apstākļos glābēju, bet visu zemes radību glābšanos un svētlaimi padarījis atkarīgu no ticības šiem noslēpumainajiem apstākļiem un viss tikai tāpēc, lai gūtu gandarījumu, ka viņam tic — viņam, kurš varētu būt par sevi pārliecināts, — ja tas tiešām tā, tad notikušais būtu viena vienīga veikla komēdija, kas laupītu man visu mierinošo un iepriecinošo dieva esībā, pasaulē un manī pašā. Ticība! Ak, cik neizsakāmi muļķīgs man liekas šis vārds! Vissarežģītākais izgudrojums, kādu cilvēka gars atklājis vispadevīgākā jēra dvēselē! Ja man ir nepieciešama dieva esība un augstākā griba, ja esmu par to drošs, tad cik gan tālu ir mana izjūta no tā, ko sauc par ticību! Es droši zinu, esmu pārliecināts, ka augstākā griba staro virs manis līdzīgi zvaigznei debesīs un iet savu ceļu, vai nu es uz to raugos, vai neraugos. Dievs zina, jo viņš ir visuzinošs, katru domu, kas manī dzimst, zina iepriekšējo, no kuras tā radusies, un redz nākošo, kurā tā pāries. Viņš nospraudis ceļu visām manām domām, un šis ceļš ir tikpat nenovēršams kā zvaigžņu ceļš, kā asins rite; es tātad varu teikt: gribu darīt to vai darīt ko citu, gribu labs būt vai iztikt bez šīs labestības — un ar uzcītību un neatlaidību varu to panākt. Taču es nevaru teikt: es gribu ticēt, — vai arī: negribu ticēt; gribu kādu patiesību pieņemt vai noslēgties no tās. Es pat nevaru lūgt sev ticību, jo tas, ko neatzīstu, nevar būt man vēlams, pat izteikta nelaime, kuru es aptveru, vēl joprojām dod man iespēju elpot dzīvinošo gaisu, kamēr svētlaime, ko es nesaprotu, slāpē manu dvēseli nost.

Un tomēr vārdos «ticība sniedz svētlaimi» ir kaut kas dziļš un patiess, ciktāl tie izsaka nevainīgas un naivas apmierinātības jūtas, kas piemīt visiem, kuri labprāt un viegli tic labajam, skaistajam brīnumam, atšķirībā no tiem, kas aiz augstprātības, īgnuma vai savtības apšauba un nopaļā visu, ko viņiem pasniedz kā skaistu, labu vai brīnumainu. Tos, kas viegli pakļaujas reliģiskajai ticībai un kam piemīt šī piemīlīgā un labsirdīgā spēja viegli ticēt, var patiesi nosaukt par svētlaimīgiem un neticību, kura rodas no pretēja rakstura iezīmēm, ar pilnām tiesībām — par kļūmi. Tikai ar īsteni dogmatisku mācību par ticību ne vienam, ne otram nav nekāda sakara, jo, tāpat kā ir kristīgie ticīgie, kas visur citur parāda sevi kā visnepatīkamākos apšaubītājus un pēlējus, ir arī neticīgie, pat ateisti, kuri atklātu sirdi gatavi pieņemt visu, kas sola cerību un prieku, tas ir baznīcas polemiķu iemīļots arguments, ar kuru viņi uzbrūk pretiniekiem, ironiski pārmezdami, ka tie jebkuru acu apmānīšanu uztver par skaidru patiesību, pārtiek no ilūzijām, bet negrib ticēt lielajai, vienīgajai patiesībai. Tā mēs noskatāmies komiskā izrādē — cilvēki noņemas ar visabstraktākajām teorijām, bet pārmet katram, kurš tic reāli sasniedzamam Skaistajam un Labajam, ka tas ir abstrakts teorētiķis. Ja grib iepazīt patiesas ticības nozīmi, tad tā jāmeklē nevis pie ortodoksālajiem baznīcas kalpiem, kuri visu met pār vienu kārti un tāpēc noraida jebkuru savdabību, bet pie nekam nepakļautajiem ticības savdabjiem, kas apvienojušies sektās vai arī pa vienam brīvi klīst ārpus baznīcas mūriem. Te meklējami īstie pamudinājumi un likteņu un raksturu pirmsākums, kas palīdz aptvert lielas vēstures norises, sazarojumus un nostiprināšanos.

Mūsu pilsētā dzīvoja kāds iebraucējs, vārdā Vurmlingers, kam sagādāja prieku paļāvīgiem klausītājiem stāstīt dažādas blēņas un plātīties ar zināšanām, lai pēc tam paņirgātos par viņu lētticību, smejoties, ka nekas no teiktā nav patiesība. Citi varēja stāstīt, ko vien gribēja, viņš visu apšaubīja, īsti viltīgā veidā padarot smieklīgu sarunu biedra vaļsirdību, tāpat arī izzoboja to cilvēku atklātību, kas bija viņam noticējusi. Sis cilvēks nebija apēdis nevienu riecienu maizes, ko nebūtu ieguvis ar meliem, jo drīzāk butu nomiris bada nāvē nekā kostu godīgi nopelnītā maizē. Viņš apgalvoja, ka maize ir laba, ja tā bija slikta, un slikta tad, ja bija laba. Vispār viņš darīja, ko varēja, lai izliktos par kaut ko citu, nekā bija, un tas prasīja nemitīgu pilnveidošanos, tāpēc Vurmlingers, kurš nekad neko nestrādāja, nedarīja neko derīgu, tomēr pastāvīgi bija aizņemts ar vissarežģītākajām kombinācijām. Viņam bija raksturīga zaglīga gaita un glunīgs skatiens, gan lai notvertu īsto brīdi savām izdarībām, gan lai pieķertu citus viņu vājībās, jo vislielāko prieku viņš guva, pierādot, ka visi melo un krāpj. Gaužām smieklīgi izskatījās, kad viņš, uz pirkstgaliem palēkdamies no durvīm, pie kurām nupat bija noklausījies, pēkšņi izslējās taisns, izvalbītām acīm dzēlās visapkārt un pārspīlēti patētiskiem vārdiem ņēmās slavināt savu vaļsirdību, godīgumu un vientiesīgo tiešumu. Viņš labi apzinājās, ka jebkurš cits ir pārāks, un viņu pastāvīgi tirdīja skaudība, kas svilināja viņa sirdi liesmu mēlēm, — tas izpaudās, viņam runājot, kad katrs trešais vārds bija «skaudība». Viņš bija pārliecināts, ka savā morālajā svētlaimē ir pārāks par visiem, un tāpēc katrā lapiņā, kas netrīsuļoja vējā pēc viņa prāta, viņš saskatīja skaudīgu ienaidnieku, visa pasaule bija viens vienīgs naidā drebošs mežs. Ja viņam iebilda, tad viņš katru iebildumu izskaidroja ar skaudību, ja viņa runas plūdu laikā klusēja, tad viņu sagrāba niknums, bet, tikko klusucietējs aizgāja, viņš ņēmās to apvainot skaudībā — tā visa viņa runāšana, piebārstīta ar vārdu «skaudība», pārvērtās par slavas dziesmu skaudībai. Viņš bija pats niknākais ienaidnieks patiesībai un brīvi elpoja vienīgi tad, kad tās nebija tuvumā, tāpat kā peles danco pa galdu, kad kaķa nav mājās. Un patiesība atmaksāja viņam pavisam vienkārši. Pats lielākais ļaunums bija tas, ka viņš jau mātes miesās teicās gudrāks esam par māti, — tāpēc viņam bija viegli dzīvot tikai tad, ja nevajadzēja ticēt citu cilvēku teiktajam, bet visi cilvēki ticēja viņa teiktajam. Protams, viņš varēja izlikties, ka tā arī ir, un tā viņš arī darīja, un jau tāpēc vien radās samurgojumu mudžeklis; tomēr par lietas īsto būtību varēja spriest pēc klausītāju smiekliem. Tāpēc Vurmlingers uz ātru roku atrada sev drošu atbalstu mācībā, kam devīze ir — neapstrīdama ticība. Jau tas, ka laikmeta vispārējais virziens bija novērsies no ticības un vairums domājošo cilvēku, ja arī neizteicās pret, tomēr atteicās no tās un balstījās uz aptveramo un izzināmo, — jau tas bija viņam pietiekams iemesls krasi nostāties pret šo virzienu, apgalvojot, ka laikmeta gars nepārprotami pievēršas atjaunotajai ticībai, jo Vurmlingers nespēja iztikt bez meliem. Tie, kas patiešām ticēja, bija viņam gaužām vienaldzīgi, viņš nelikās par tiem zinis, tāpēc arī viņš nekad netika redzēts baznīcā vai lūgšanu namā. Toties lielāka saskare viņam bija ar neticīgajiem. Protams, Vurmlingeram nerūpēja viņu dvēseļu pestīšana, lai gan viņš noņēmās ar viņiem bažīgā steigā; ja viņš bija darījis zināmu, ka tic, tad visiem, kas netic, jābūt, raugoties no viņa viedokļa, ēzeļiem, un, ja tas netika pieņemts par patiesību, tad viņam šķita, ka pašu varētu uzskatīt par ēzeli. Un tiešām visu nelaimīgo strīdu par reliģiju varētu nosaukt par «ēzeļu strīdu», jo no tūkstoš fanātiķiem, kas savas reliģiskās pārliecības dēļ bradāja pa asinīm, deviņi simti deviņdesmit deviņi karoja un dedzināja vienīgi tāpēc, ka viņi sadzirdēja vajāto pretestībā atskanam vardu «ēzelis». Vairāk par visu Vurmlingers ienīda apzinīgu, godīgu pētniecības darbu, zinātnes atklājumus; tiklīdz kaut kas tāds kļuva zināms, viņš pretojās tam, cik spēja, un centās padarīt to smieklīgu, un, ja tas sevi pierādīja kā pamatotu un tā rezultāti bija ikvienam taustāmi un redzami, tad viņš plosījās kā negudrs un, par spīti acīm redzamajam, sauca to par meliem. Reizesrēķins un ķīmijas formulas viņu biedēja kā sātana tēvreize, bet arī daba pasmiedamās viņam atriebās. Neatzīdams cilvēka piecus jutekļus, viņš pastāvīgi pūlējās tos papildināt ar tādiem, kas izskaidrotu kristīgās pasaules brīnumdarbus. Kad viņam aizrādīja, ka viņš nonāk pretrunā ar Jauno derību, viņš paziņoja, ka Jaunā derība viņam bijusi, nebijusi, viņam esot pašam galva uz pleciem, — kaut arī nupat bija nosaucis Jauno derību par dzīves lielo grāmatu. Kaut arī tā, viņš tomēr ticēja no sirds, jo kaut kādai pārliecībai taču jābūt ikvienam cilvēkam, ticēja jo sirsnīgāk tāpēc, ka viņa ticības objekts nebija pierādāms, bija prātam neaptverams un pārdabisks, turklāt iekšējā neveiksmes apziņa padarīja viņu bezpalīdzīgu un žēlabainu.

Kādu dienu viņam gadījās jautrā sabiedrībā iet gar ezera klinšaino krastu. No dabas viņš bija apveltīts ar slaidu augumu, bet pastāvīgā liekuļošana bija padarījusi greizu arī viņa ārieni, tāpēc viņš izskatījās kā sagriezies vējrādītājs. Taču iemīļots sarunas temats viņam bija plātīšanās ar savu stalto augumu, un jebkurā brīdī viņš bija gatavs izģērbties, lai pieradītu savu vārdu patiesību, tai pašā laikā noniecinādams jebkura cita cilvēka izskatu — vienam piedzejodams kupri, citam greizas kājas. Sai reizē, kad viņš gāja visiem pa priekšu — mazliet saīdzis, jo bija jau pakļāvis sevi zobgalībām, — pēkšņi kāds, kurš pirmo reizi viņā ciešāk ielūkojās, iesaucās:

— Paklausieties, Vurmlingera kungs, jūs taču esat sasodīti greizs!

Viņš pārsteigts atskatījās:

— Jūs laikam murgojat, vai arī tas būtu joks?

Tad arī pārējie uzmanīgāk pavēroja Vurmlingera augumu. Viņu uzaicināja paiet dažus soļus uz priekšu. Viņš pagāja, un visi apstiprināja:

— Jā, greizs gan!

Saniknots viņš metās pie pirmā, kas viņu bija aizvainojis, un centās pierādīt, ka tam pašam ir kroplīgs augums. Bet tas bija skaisti noaudzis jauneklis, un visi sāka skaļi smieties. Tad Vurmlingers, neteikdams ne vārda, žigli izģērbās kails un, sevi izrādīdams, pastaigājās pārējo acu priekšā. Labais plecs, ko viņš pastāvīgi zobojoties raustīja, bija augstāks par kreiso, elkoņi aiz uzpūtības paraduma turējās ieplesti, bet gūžas sašķiebtas, turklāt aiz pārliekas centības izslieties taisni viņš izskatījās vēl greizāks; kailais cilvēks, soļodams citiem pa priekšu, locījās un gorījās, šad tad bažīgi atskatīdamies, vai sabiedrība skatās uz viņu ar atzinību un cienību. Bet, kad sekotāji, vairs nespēdami valdīties, sāka skaļi smieties, viņu sagrāba nevaldāmas dusmas, un, lai piespiestu atzīt savu fizisko veiklību un spēku, viņš ņēmās kā apsēsts aulekšot un lēkāt. Smiekli kļuva arvien skaļāki, cilvēki nezināja, kur aiz smiekliem likties. Un, kad plikais redzēja, ka smējēji nespēkā krīt vai gar zemi, viņš niknuma lēkmē, gribēdams parādīt kaut ko nebijušu, pēkšņi vienā lēcienā metās no augstā krasta ezerā. Par laimi, viņš iekrita tālu izstieptā zvejnieku tīklā, ko patlaban zvejnieki divās laivās vilka ārā un iekritušo vīru, kurš raustījās un lēkāja kā noķerta zivs, izglāba. Drebinoties viņam bija vēl kādu gabalu tikpat kailam gar ezermalu jārikšo, līdz paglābās kādās mājās, kur viņam aiznesa drēbes. Drīz pēc tam viņš pazuda no mūsu apkārtnes.

Trešā kristietības pamatmācība, ko mums garīdznieks skaidroja, bija mācība par mīlestību. Par šo tematu es neprotu spriest. Neesmu vēl nekādu mīlestības izpratni varējis pierādīt, lai gan jūtu, ka tāda manī ir, bet es neprotu mīlēt pēc pavēles un saskaņā ar teoriju. Jau nepieciešamība rēķināties ar mīļo dieviņu man ir zināmā mērā traucējoša un neērta tad, kad manī mostas dabiskas mīlestības jūtas. Ir gadījies, ka esmu noraidījis kādu nabaga lūdzēju uz ielas, jo brīdī, kad grasījos sniegt naudu, iedomājos par dieva labvēlību un negribēju rīkoties pašlabuma dej. Tad man sametas nabaga cilvēka žel un es atgriezos, taču, steidzoties atpakaļ, šī mana nožēla likās pārāk uzspēlēta, es vēlreiz pagriezos prom, līdz mani apskaidroja saprātīga doma: lai nu būtu kā būdams, bet nabaga cilvēkam nepieciešama palīdzība, tas ir pats galvenais. Dažreiz šī doma iešaujas prātā pārāk vēlu un palīdzība netiek sniegta. Tāpēc es vienmēr priecājos, ja izpildu savu pienākumu neapzināti un tikai vēlāk aptveru, ka esmu izdarījis kaut ko atzīstamu. Tādās reizēs mēdzu pasist pret debesīm knipi: «Vai redzēji, kā es tomēr izspruku no tevis!» Vislielāko gandarījumu gūstu, tādos brīžos iedomādamies, cik ārkārtīgi jocīgs es viņam liekos, jo mīļais dieviņš taču saprot visu, tātad viņam jāsaprot arī humors, lai gan tikpat pamatoti var teikt — mīļais dieviņš jokus nepazīst.

Pati aizraujošākā un saistošākā man likās mācība par mūžīgo un visur esošo garu. Tiesa, baidos, ka biju šo mācību mazliet pārpratis un aizrāvies ne jau ar īstā gara esību. Dievu es nesaistīju ar garīgo, bet ar pasaulīgo garu, jo viņš ir pasaule un pasaule ir viņā; dievs izstaro pasaulīgo gaismu.

Visā visumā man tomēr šķiet, ka es varēju pastāvēt starp cilvēkiem, kas dzīvoja garīgās kristietības pasaulē, un, kad man šai ziņā vajadzēja piekāpties skolotājam, Annas tēvam, tad viņš, gluži brīvdomīgi atmezdams visu brīnumaino un ticības jautājumus, aicināja mani vismaz atzīt kristietību šajā garīgajā nozīme un cerēt, ka tā vēl savā patiesīgajā skaidrībā atklāsies un savu vārdu attaisnos, nekā labāka jau neesot un nekas neesot arī sagaidāms. Es iebildu, ka gars var gan tikt izteikts ar cilvēka starpniecību, bet nevar būt cilvēka radīts, jo ir mūžīgs un bezgalīgs, tāpēc nosaukt patiesību cilvēka vārdā ir kaut kas līdzīgs bezgalīga kopēja īpašuma izlaupīšanai, izlaupīšanai par labu dažādām autoritātēm. Republikā, es teicu, no katra pilsoņa prasa pašu labāko, vērtīgāko, bet to neatlīdzina ar republikas sabrukumu, viņa vārds netiek slavināts, un viņu pašu neieceļ par valdnieku. Tāpat kā uz republiku, es raugos uz garīgo pasauli, par kuru augstāks ir vienīgi dievs kā protektors un kurā viņa majestāte svēti sargā pilnīgu brīvību likumam, ko devis; šī brīvība ir arī mūsu brīvība, un mūsu brīvība — viņa brīvība. Un, ja es katra vakara debesīs saskatu nemirstības karogu, tad lai katras ausmas debesis ir pasaules republikas zelta karogs!

— Kurā ikviens var kļūt par karognesēju, — labsirdīgi smiedamies, piebilda skolotājs. Es joprojām apgalvoju, ka neatkarības gara morāliskā nozīme man liekas loti svarīga, daudz svarigaka, nekā mēs varbūt spējam to iedomāties.

Divpadsmitā nodaļa KONFIRMACIJAS SVĒTKI

Mācību laiks pie garīdznieka tuvojās noslēgumam, vajadzēja parūpēties par apģērbu, lai atbilstošā izskatā ierastos uz svinībām. Pēc sensenas tradīcijas jaunie ļaudis uz šo dienu pasūtīja savu pirmo fraku, krekla apkaklītei bija jā-būt stāvai un kaklasaitei stīvi sasietai; tad arī pirmo reizi galvā lika cilindru, ikviens, kas līdz šim bija valkājis jauneklīgi garus matus, tos apgrieza īsi pēc angļu parauga. Tas viss man iedvesa pretīgumu, un es apņēmos nemūžam nepakļauties tādai ākstībai. Pie zaļās krāsas biju pieradis, un nebija pat vēlēšanās atbrīvoties no savas iesaukas, ar kuru joprojām tiku apveltīts, ja par mani runāja. Māmiņu nebija grūti pārliecināt, lai iegādājas zaļu tūka audumu un frakas vietā pasūta īsu žaketi, nošūtu ar dažām auklām, un atbaidošā cilindra vietā melnu samta bereti; teicu, ka fraku un cilindru reti izmantošu un vēl stiepšos garumā, tātad tie būtu nevajadzīgi izdevumi. Māmiņa piekrita ari tāpēc, ka nabadzīgie mācekļi un algādžu dēli ari mēdza ierasties parastajās svētku drānās; paskaidroju, ka man ir gluži vienalga, vai mani pieskaita pie cienījamo pilsoņu bērniem vai ne. Atpogājis apkakli, atlocīju to, cik vien plati varēju, atpakaļ, bravūrīgi nosukāju aiz ausīm savus garos matus un tādā izskatā ar bereti rokā ierados svētvakarā pie garīdznieka, kur vēlreiz mājas apstākļos vajadzēja sagatavoties lielajam notikumam. Kad es nostājos līdzās svinīgi ietērptajiem jauniešiem, pret mani pavērsās izbrīna pilni skatieni, jo savā apģērbā izskatījos pēc īsta protestanta, bet, tā kā es neizturējos izaicinoši, drīzāk kautrīgi un atturīgi, drīz vien interese par mani zuda. Garīdznieka uzruna man ļoti patika, tās galvenā doma bija, ka ar šo svinīgo dienu mums sākas jauns dzīves posms, ka visiem līdzšinējiem pārkāpumiem jātop piedotiem un aizmirstiem, turpretī nākošie tiks mēroti ar stingrāku mēru. Biju pārliecināts, ka šāda pāreja ir nepieciešama un laiks tai pienācis. Tāpēc es domās atklāti un labprātīgi pievienojos ar saviem nopietnajiem nodomiem garīdzniekam arī tad, kad viņš skubināja nekad nezaudēt paļāvību uz labāko, kas ir mūsos. No viņa mājas mēs devāmies uz baznīcu, kur visas draudzes priekšā notika īstā ceremonija. Tur garīdznieks pēkšņi pārvērtās, viņš uzstājās ar vareniem, skanīgiem vārdiem, viņa daiļrunība bija smelta no baznīcas arsenāla, pērkondimdošiem vārdiem viņš uzbūra mūsu acu priekšā debesis un elli. Viņa sprediķis bija prasmīgi sacerēts, ar kāpjošu sasprindzinājumu virzīts uz brīdi, kam vajadzēja satriekt draudzi, kad mēs, kuri stāvējām plašā lokā viņam apkārt, skaļi un svinīgi reizē pateiksim «jā». Es neieklausījos viņa vārdu jēgā un kopā ar citiem čukstus izdvesu savu «jā», neizpratis līdz galam jautājumu, tomēr mani sagrāba tāda šausmu sajūta, ka labu brīdi nespēju apvaldīt trīsas. Es biju neviļus pakļāvies vispārējam saviļņojumam un spējām izbailēm, ka vēl tik jauns un nepieredzējis — es, sīka, nenozīmīga šīs varenās draudzes daļiņa, esmu nošķīries no tās un no mūžsenās pārliecības.

Ziemsvētku rītā mums vajadzēja atkal kopīgā gājienā doties uz baznīcu pie dievgalda. Jau kopš agra rīta man bija možs garastāvoklis — vēl pāris" stundu, un es būšu brīvs no visiem garīgiem spaidiem, brīvs kā putns gaisā! Tāpēc noskaņojums bija mierīgs, uz baznīcu gāju tā, kā mēdz pēdējo reizi ierasties kādā sabiedrībā, ar kuru nav nekā kopīga, tāpēc šķiršanās ir viegla un priecīga. Baznīcā mēs drīkstējām apsēsties starp pieaugušajiem, kur nu katram labpatīk. Pirmo un pēdējo reizi es ieņēmu vietu, kas piederēja mūsu ģimenes vīriešiem, šīs vietas numuru māmiņa norūpējusies bija man iekalusi atmiņā.

Kopš tēva nāves, tātad jau daudzus gadus šī vieta bija palikusi tukša vai, pareizāk, tanī bija iesēdies kāds nabaga cilvēks, kam pašam pastāvīgas vietas nebija. Pienācis un ieraudzījis te sēžam mani, viņš īstā baznīcēna labvēlībā palūdza mani atbrīvot «viņa vietu» un pamācīja, ka šais rindās ir tikai personīgas vietas. Man kā zaļknābim vajadzētu gados vecākajam cilvēkam atbrīvot vietu un sameklēt sev citu, bet tāds pcivātīpašnieciskuma un uzstājības gars pašā kristīgās baznīcas sirdī lika ierunāties manai kritiķa balsij, turklāt radās vēlēšanās sodīt dievbijīgo baznīcēnu par vientiesīgo uzpūtību, un, beidzot, darīju to, apzinādamies, ka noraidītais drīz vien atkal un pavisam varēs ieņemt savu ierasto vietu, — tieši šī apziņa man sagādāja vislielāko apmierinājumu. Kad arī es savukārt viņu pamācīju un redzēju, ka viņš, pagalam apmulsis un bēdīgs, sameklēja sev vietu attālāk, starp pastāvīgi klaiņojošiem bez savas noteiktas vietas, es apņēmos nākošajā dienā norādīt, ka turpmāk viņš var pastāvīgi lietot manu krēslu, jo man tas nebūs vajadzīgs. Bet vienu reizi man gribējās tanī sēdēt un te stāvēt, kā to bija darījis mans tēvs. Viņš bija apmeklējis baznīcu visos svētkos, jo visās svētku reizēs viņu pārņēma gaišs prieks un možs gars, jo šeit, dievnamā, viņš sevišķi dziļi apzinājās un izjuta cieņu pret vareno un labestīgo dievību, ko redzēja iemiesotu visā pasaulē un dabā. Ziemsvētki, lieldienas, debesbraukšanas diena un vasarsvētki bija viņam brīnumainas prieka dienas, kuras viņš pavadīja pārdomās, apmeklējot baznīcu un līksmi pastaigājoties pa zaļiem kalniem. So mīlestību uz svētku svinēšanu es biju no viņa mantojis, un, kad es vasarsvētku rītā stāvu kādā kalnā, ieelpodams kristālskaidro gaisu, tad nezinu skaistāku mūziku par zvanu skaņām tālajā ielejā; bieži esmu gudrojis, kā varētu pēc baznīcu atcelšanas saglabāt brīnumjauko zvanu mūziku. Tomēr nespēju izdomāt neko tādu, kas neliktos muļķīgs un samākslots, un katrreiz vajadzēja tomēr secināt, ka ilgu pilnais zvanu skaņu valdzinājums saista tieši ar to, ka, atskanot no zilgās ielejas, atnes ziņu par tautu, kas tur pulcējas senas ticības vārdā. Savā garā brīvs — es turēju cieņā šo ticību kā bērnības atmiņas, un tieši tāpēc, ka biju no tām aizgājis, zvani, kas tik daudzus gadsimtus bija skanējuši senajā, skaistajā zemē, man zvanīja smeldzīgi saviļņojoši. Es jutu, ka «darīt» neko nevar un ka iznīcība, mūžīgā pārvērtība jau pati gādā par poētisku, ilgpilnu skaistumu.

Tēva brīvdomība reliģijas jautājumos bija galvenokārt vērsta pret ultramontānisma pārspīlējumiem, pret iesīkstējušo ortodoksālo reformatoru neiecietību un dažāda veida apzinātu prāta jaukšanu un lišķību, tāpēc viņš bieži mēdza lietot vārdu «melnsvārcis». Taču godprātīgus garīdzniekus viņš cienīja un labprāt bija tiem padevīgs; pat ja tas bija arhikatolisks, bet godājams priesteris, tēvs ar vēl jo lielāku prieku izrādīja viņam padevību, jo cvingliāniskās baznīcas aizvējā viņš jutās pasargāts. Kaujas laukā krituša humāna un brīva reformatora tēls bija manam tēvam drošs ceļa rādītājs un patvērums. Es tagad biju nostājies uz cita pamata un apzinājos, ka ar visu cieņu pret reformatoru un varoni tomēr nevaru pakļauties tai pašai ticībai kā mans tēvs, bet biju cieši pārliecināts, ka viņš būtu iecietīgs un izturētos ar cieņu pret manu patstāvību pārliecībā. Apsvērdams tādu miermīlīgu šķelšanos ticības jautājumos tēva un dēla starpā, es uzticības pilnā pa|āvībā tagad, sēdēdams baznīcas krēslā, iedomājos tēvu dzīvu un sarunājos ar viņu par garīgiem jautājumiem. Un, kad draudze uzsāka viņa iemīļoto ziemsvētku dziesmu «Šī diena augsti slavēta...», es skaļi un priecīgi dziedāju līdzi tēva vietā, lai gan man bija grūti noturēt meldiju, jo pa labi stāvēja vecs varkalis, pa kreisi sanīcis metāllējējs, kuri nemitīgi centās mani aizvilināt prom no īstā ceļa, savdabīgi locīdami balsi, un, jo neatlaidīgāk es centos noturēties, jo skaļāk un nekaunīgāk abi darīja savu. Pēc tam es uzmanīgi klausījos sprediķi, kritiski vērtēju un secināju, ka sprediķim nav nekādas vainas. Jo tuvāk tas bija beigām, pēc kurām man smaidīja brīvība, jo atzinības cienīgāks likās viss teiktais, un savā sirdī es dēvēju mācītāju par brašu vīru.

Ar katru brīdi mans noskaņojums kļuva līksmāks; beidzot sāka izdalīt svēto vakarēdienu; es uzmanīgi vēroju, kā viss norisinās, lai neaizmirstu, jo nedomāju, ka vēl kādreiz man būs jāpiedalās tamlīdzīgā ceremonijā. Dievmaize ir balta lapa spēļu kārts lielumā un biezumā un izskatās kā smalks, spīdīgs papīrs. Ķesteris to cep, un bērni pērk no viņa atgriezumus kā visai nevainīgus kārumus, arī es biju kādreiz ticis pie pilnas cepures, bet jutos pārsteigts, ka tur patiesībā nebija ko ēst. Vesels bars baznīcas kalpu, iedami gar baznīcēnu rindām, to izdalīja, baznīcēni nolauza sev katrs stūrīti un sniedza tālāk, tikmēr citi baznīcas kalpi sniedza koka kausos vīnu. Daži, it īpaši sievietes un meitenes, mēdza kādu lapiņu paturēt un goddevīgi ielikt dziesmu grāmatā. Uz tādas lapiņas, ko biju ieraudzījis vienas savas māsīcas grāmatā, es uzzīmēju amoru jāšus uz lieldienu jēriņa; kad to atklāja, es tiku nopratināts un stingri norāts. Tagad, turot rokā vairākas šādas lapiņas, man vajadzēja, to atceroties, neviļus pasmaidīt. Kādu brīdi mani sagrāba kārdinājums paturēt vienu un uzzīmēt kaut ko uzjautrinošu par atmiņu dienai, kad esmu šķīries no baznīcas. Bet attapos, ka stāvu vietā, kur stāvējis mans tēvs, un sniedzu maizi tālāk, pēc tam kad biju vienu stūrīti iebāzis mutē svētsvinīgai atmiņai par pēdējo šķiršanos no bērnības un bērnu kāruma, ko biju pircis pie ķestera.

Turēdams vīna kausu rokā, iekams dzēru, es cieši ielūkojos vīnā, bet nejutos aizkustināts; iedzēru vienu malku, sniedzu kausu tālāk un, vīnu norīdams, domās jau biju ceļā uz mājām, rokās nepacietīgi gumzīju savu samta bereti un tikko spēju sagaidīt dievkalpojuma beigas, jo sāka neciešami salt kājas un grūti bija nostāvēt.

Kad paveras baznīcas durvis, es veikli izlocījos pūlim cauri, neizrādīdams savu prieku par atgūto brīvību un nevienam nepiegrūzdamies, bet ar visu piesardzību tomēr biju pirmais, kurš atradās zināmā attālumā no baznīcas. Tur es sagaidīju māti, kas beidzot savā melnajā tērpā pazemīgi iznira no pūļa, un kopā devāmies mājup; es nelikos ne zinis par saviem konfirmācijas biedriem. To vidū nebija neviena, ar kuru es būtu nācis tuvākā saskarē, un daudzus neesmu līdz šim laikam pat ne reizes sastapis. Ienācis mūsu siltajā istabā, es priecīgs nometu dziesmu grāmatu, bet māmiņa gāja lūkot pusdienas, ko no rīta bija jau sagatavotas ieliIetīsi krāsnī. Šodien galdam vajadzēja būt tik bagātīgam, kādu kopš tēva nāves nebijām vairs redzējuši, uz pusdienām bija aicināta kāda nabaga atraitne, kas māmiņai šad tad palīdzēja darbos un tagad ieradās tieši laikā. Ziemsvētkos parasti tiek ēsti pirmie skābie kāposti, tāpēc arī šai reizē tie tika pasniegti ar gardām cūkas ribiņām. To apspriešana bija sievietēm labs sākums sarunai. Atraitne pēc rakstura bija tikpat labsirdīga, cik trokšņaina; kad pirmajam ēdienam sekoja neliela bļodiņa ar pastēti, viņa sasita virs galvas rokas, apgalvodama, ka neparko neēdīšot to, esot žēl tādu postīt. Un beigās uzradās cepts zaķis, ko bija atsūtījis tēvocis. Šo atraitne piekodināja saglabāt rītdienai, tagad neaiztikt, jau tā esot ēsts vairāk, nekā vajadzīgs, tomēr ēdām un ilgi sēdējām pie galda, jautri pavadīdami laiku atraitnes sabiedrībā, starp citu, viņa pastāstīja arī atgadījumus no pašas dzīves, plaši pavērdama savas sirds slūžas. Pirms ilga laika viņa tikai vienu gadu bijusi precējusies ar nekam nederīgu vīru, kas pametis viņu ar dēlu, kuru viņa ar lielām grūtībām izaudzinājusi tiktāl, ka viņš nu varot ka nožēlojams lauku drēbniekzellis klimst apkārt, kamēr viņai pilsētā jānopelnot sava maizīte, ūdeni nesot, mazgājot veļu un tamlīdzīgi. Jau klausoties, kā viņa aprakstīja to plukatu, savu vīru, mēs nezinājām, kur likties aiz smiekliem, bet vēl jo vairāk ērmota šķita viņas attieksme pret dēlu. Viņa izteicās par šā plukatas atvasi gaužām nicinoši un tomēr viņam vienīgajam veltīja visu savu mīlestību un rūpes, tāpēc runājot pastāvīgi pieminēja dēlu. Viņa deva tam visu, ko vien varēja, un bija aizkustinoši noklausīties, kad viņa stāstīja par niecīgajām dāvanām, kas viņai pašai nozīmēja tik daudz, un jāpasmaida, kad viņa, labsirdīgi lielīdamās, uzskaitīja «upurus», kādus dēla dēļ nesot. Iepriekšējās lieldienās dēls esot no viņas saņēmis sarkanu un dzeltenu kaklautu, uz vasarsvētkiem vienu pāri kurpju, bet uz Jaungadu viņa esot tam sagādājusi pāri vilnas zeķu un kažokādas cepuri — tam ķēpausim, tam knēvelim, tam pienaģīmim! Triju gadu laikā viņš esot no viņas pamazām izņaudējis veselus divus luidorus — šis tukšpauris, šis āmurgalva! Bet par visu tam esot jādod viņai apliecinājums, ka saņēmis, jo lai tad velns par stenderi paliekot, bet viņas vīram, tam pasaules staigulim, vajadzēšot viņai katru liāru atmaksāt, lai tikai viņš parādoties. Viņas dēla — tā stulbeņa — kvitējumi izskatoties ļoti skaisti, to viņš protot labāk par pašu Šveices valsts kancleru. Bet uz klarnetes viņš pogojot kā lakstīgala, gluži vai jāraudot klausoties. Tikai viņš esot nožēlojams nejēga, nekas viņam nepaveicoties, un, lai arī cik speķa un kartupeļu viņš aprijot, kad ar savu meistaru strādājot pie kundēm, nekas nelīdzot, kā bijis, tā paliekot tievs, zaļš un bāls kā runkulis. Reiz viņu apsēdusi iedoma precēties, jo puisis esot trīsdesmit gadus vecs. Tieši tobrīd viņa esot noadījusi viņam zeķes, pasitusi tās padusē, vēl nopirkusi desas luņķi — un prom uz ciemu, lai šim iztriektu dullumu no galvas. Kad šis ticis galā ar desu, tad arī beidzot padevies liktenim un pēc tam vēl jauki spēlējis klarneti. Viņš protot šūt kā pats nelabais, arī tēvs neesot muļķis, viņš esot labākais šķeterētājs plašā apkārtnē, tikai šajos velna zeļļos sēžot pats nelabais, tāpēc jaunais tukšpauris esot jātur stingri grožos un ar precēšanos jābūt piesardzīgiem. Viņa vienā laidā slavēja ēdienu, pārspīlēti lielīja katru kumosu, nožēlodama, ka nevarot nekā no visa tā iedot savam karātavu putnam, lai arī viņš neesot to pelnījis. Pa starpām viņa paguva pastāstīt par trim vai četrām drēbnieku ģimenēm, pie kurām viņas dēliņš strādājis, par nenozīmīgiem ķīviņiem meistaru ģimenēs, jautriem atgadījumiem ciematos, kur meistars un zellis strādājuši, — tādā veidā daudzu liktenis, šiem ļaudīm ir nenojaušot, saldināja mūsu maltīti. Pēc pusdienām atraitne, izdzērusi dažas glāzes vīna, kļuva manāmi jautra un, paņēmusi manu fleitu, mēģināja pūst, tad iedeva man un palūdza uzspēlēt kādu deju. Es spēlēju, un viņa, satvērusi ar pirkstgaliem sava svētku priekšauta stūrus, graciozi apdejoja apkārt istabai; mēs smējāmies vienā laidā un jutāmies gaužām apmierināti. Atraitne secināja, ka neesot kopš savas kāzu dienas vairs dejojusi, lai vai kā, tā esot tomēr bijusi viņas mūža pati skaistākā diena, kaut arī līgavainis plencis. Un beigu beigās viņai ar pateicību jāatzīstot, ka mīļais dieviņš vienmēr par viņu gādājis, nekad viņai nav maizes trūcis un vienu otru reizi pat novēlēts kāds jautrāks brīdis. Vēl vakar viņai neesot ne mazākās nojausmas bijis, ka nosvinēšot tik jauku ziemsvētku dienu. Tas abas sievietes pamudināja apspriest nopietnākus dzīves vērojumus, un man bija radusies izdevība iemest skatienu kādas atraitnes dzīvē, kura sapņo izaudzināt savu dēlu par īstu vīrieti, bet nespēj neko vairāk kā noadīt viņam zeķes. Man vajadzēja arī atzīt, ka mani dzīves apstākļi, kas pašam bieži likās trūcīgi un nožēlojami, bija pasakaini salīdzinājumā ar tukšību, ar atšķirtību, kādā dzīvoja atraitne un viņas nabaga kārnais dēls.

Trīspadsmitā nodaļa KARNEVĀLS

Dažas nedēļas pēc Jaungada, tieši tad, kad es sāku ilgoties pēc pavasara, saņēmu no laukiem ziņu, ka vairāki tā apvidus ciemati apvienojušies, lai šoreiz karnevālu bagātinātu ar lielu teatrālu uzvedumu. Sākotnējie katoliskie karnevāli saglabājušies pie mums kā vispārēji pavasara svētki, un gadu gaitā parupjā maskarāde pārvērtusies par tautas svētkiem ar uzvedumiem zem klajas debess, kuros sākumā piedalījās tikai jaunieši, bet vēlāk arī dzīvespriecīgi vecāka gada gājuma ļaudis. Dažreiz tika atveidota šveiciešu kauja, citreiz notikumi no slavenu varoņu dzīves, un atkarībā no šā vai cita apvidus izglītības un labklājības līmeņa uzvedumus gatavoja ar lielāku vai mazāku nopietnību un prasmi. Daži ciemati jau bija šādi tikuši pie slavas, citi centās to iegūt. Mans dzimtais ciemats kopā ar dažiem citiem bija uzaicināts kaimiņu miestiņā piedalīties lielā uzvedumā par Vilhelmu Tellu, savukārt radi aicināja mani izbraukt un piedalīties uzveduma sagatavošanā, jo man kā māksliniekam piedēvēja zināmu pieredzi un prasmi, vēl jo vairāk tāpēc, ka mūsu ciemats atradās patālu no pilsētas un šādos pasākumos tam trūka pieredzes. Es pats biju noteicējs par savu laiku, māmiņai nekādu iebildumu nevarēja būt, jo šādas nodarbības bija īsti mana tēva garā, tāpēc es lieki nekavējos un katru nedēļu braucu uz dažām dienām turp, arī pati braukšana šai gadalaikā, dažkārt pa piesnigušiem mežiem un laukiem man sagādāja lielu prieku. Es tagad redzēju laukus arī ziemā, laucinieku ziemas darbus un ziemas priekus, redzēju, kā viņi sagaida mostošos pavasari.

Pasākumu pamatā bija paredzēts «Vilhelma Telia» uzvedums; šī drāma, izdota tautskolām, bija pieejama daudzos eksemplāros, trūka vienīgi Bertas, fon Brunekas un Ulriha fon Rudenca mīlestības skata. Luga ļaudīm labi saprotama, jo brīnumainā kārtā pauž tautas domas un visu, ko tā pieņem par patiesību. Nezin vai kāds mirstīgais ņem ļaunā, ja viņu mazliet vai pat arī stipri poētiski idealizē.

Lielākajai tiesai dalībnieku vajadzēja tēlot ganus, zemniekus, zvejniekus, medniekus — tautu un vienkop pāriet no viena darbības laukuma uz citu reizē ar tiem, kas juta sevī aicinājumu drosmīgai debijai. Tautas skatos piedalījās arī meitenes, kas labākajā gadījumā parādīja sevi kopīgajos dziedājumos, turpretī darbojošos sieviešu lomas tika iedalītas puišu cilvēkiem. Darbības vietas bija izkaisītas pa visu apkārtni saskaņā ar atbilstošiem dabas apstākļiem, tāpēc pa visiem ceļiem nemitīgi kustējās svētdienīgs skatītāju pūlis un cilvēki teātra kostīmos.

Es izrādījos noderīgs sagatavošanas darbos un izpildīju pasūtījumus pilsētas veikalos. Izložņāju visus veikalus, kur cerēju sameklēt piemērotus vizuļus un materiālus maskām, centos ieteikt noderīgāko, jo pārējiem pilnvarotajiem bija sliecība ķert visu spilgto, acīs krītošo. Jā, man pat iznāca saskarties ar republikas ierēdņiem, un es izmantoju gadījumu, lai uzstātos kā sava lauku apvidus enerģisks pārstāvis, jo man bija uzdots izvēlēties un saņemt veclaicīgus ieročus, ko valsts iestādes izsniedza ar noteikumu, lai tos rūpīgi glabātu. Šoreiz līdzīgas svinības bija paredzētas vairākās vietās, tāpēc tika izņemti gandrīz visi krājumi, bija palikušas tikai pašas vērtīgākās trofejas, kas saistītas ar noteiktām atmiņām. Turklāt pagastu pilnvarotie strīdējās savā starpā par ieročiem; visi gribēja vienu un to pašu, lai gan ne jau visiem tas bija vajadzīgs. Krietnu skaitu kaujas zobenu un āvu, kurus biju izvēlējies saviem ar zvērestu saistītajiem biedriem, kāds no konkurentiem par vari tiecās man atņemt, lai gan es viņam mēģināju ieskaidrot, ka tam laikmetam, kuru atveidos viņa ļaudis, nepieciešami pavisam citi priekšmeti. Beidzot vērsos pie ieroču glabātavas pārziņa, kurš mani atbalstīja, un spēcīgi noaugušais krodzinieks, kurš stāvēja man aiz muguras un bija atbraucis līdz, lai aizvestu mantas, gavilēdams izteica man savu atzinību. Bet tagad pretinieki nolēma, ka esmu bīstams zellis, kurš izvelk visu labāko, un vairs neatkāpās no manis ne soli; staigādami pa senlaiku mantu glabātavu, viņi izvēlējās tieši to, uz ko biju metis acis, tāpēc vienīgi ar nepiekāpību un neatlaidību tiku pie vēl viena vezuma ar dzelzs bruņucepurēm un pakulu bārdām maniem varenajiem tirāna sargiem. Kad kopā ar uzraugiem sastādīju sarakstu par saņemtajām mantām, es pats sev likos ļoti svarīgs, lai gan īstais pilnvarotais un dokumentu parakstītājs bija ciema krodzinieks.

Un tad uz laukiem man bija darba pilnas rokas — apkrāvies ar vairākām krāsu pakām un milzu otām, es devos uz kādu jaunu zemnieku māju, lai tās fasādi ar raibiem rakstiem un teicieniem pilnām pārvērstu par Staufahera mājokli; te notiks ne vien Staufahera un viņa sievas saruna, bet uz šejieni vēl iepriekš atjās pats tirāns un nodārdinās savu nikno tirādi.

Tēvoča mājā es biju uzticības persona, uzcītīgi pūlējos brālēnu tērpus padarīt cik vien iespējams atbilstošus vēstures laikmetam un māsīcas atrunāt no vēlēšanās uzposties moderni. Izņemot līgavu, izrādē gribēja piedalīties visi tēvoča bērni, viņi mēģināja pierunāt arī Annu, kuru neatlaidīgi aicināja arī pasākuma vadītāji. Tomēr viņa nebija pārliecināma, šķiet, ne vien aiz bikluma, bet arī mazliet aiz lepnības, līdz skolotājs, kurš jau sen jūsmoja par nodomu padarīt cildenus senos rupjos uzvedumus, apņēmīgi ieteica arī viņai kaut ko darīt lietas labā. Bet tagad radās svarīgākais jautājums — ko lai Anna tēlo? Viņas smalkums un izglītība varētu svētkus vienīgi greznot, bet visas ievērojamākās sieviešu lomas jau bija sadalītas jaunekļiem. Es biju jau sen viņai kaut ko paredzējis un drīz vien pārliecināju arī māsīcas, brālēnus un skolotāju par sava nodoma pareizību. Lai gan Bertas fon Brunekas loma bija pilnīgi svītrota, tomēr viņa varēja arī nerunādama padarīt cildenāku Geslera dižmanīgo svītu. Parasti, pēc tautai raksturīga humora izjūtas, to mēdza attēlot skrandainu, mežonīgu un it īpaši pats tirāns tika pataisīts atbaidošs un smieklīgs. Es panācu, lai landfogta uznākšana būtu spožs un grandiozs skats, jo uzvara pār nožēlojamu pretinieku nekāds īpašs gods nav. Es pats paņēmu sev Rudenca lomu. Atkrita arī viņa un Atinhauzena savstarpējās attiecības, un tikai beigās viņam vajadzēja pāriet tautas pusē, tāpēc šī loma piešķīra man brīvību un laiku palīdzēt citiem, un, galvenais, nebija daudz jārunā. Viens no brālēniem tēloja Rudolfu fon Harasu, tātad Anna atradās divu radinieku aizsardzībā. Mūsu mājās Šillera darba nesaīsinātais izdevums nebija pazīstams, un pat skolotājs nelasīja šo dzejnieku, jo viņa izglītībai bija cits novirziens. Tātad neviens pats nenojauta attiecības, kādas es biju paredzējis, un Anna bezrūpīgi tuvojās manis izliktajiem slazdiem. Pats grūtākais bija piedabūt viņu jāt. Tēvoča stallī stāvēja brangi nobarots rāms sirmis, kurš bija pats nekaitīgākais radījums un ar kuru tēvocis mēdza jāt savās darīšanās uz ciematu. Bēniņos gulēja nez no kādiem laikiem aizmirsti dāmu segli, tos no jauna apvilka ar sarkanu plīšu, ko noņēma no kāda grezna atzveltnes krēsla, un, kad Anna pirmo reizi uzsēdās zirgā, viss paveicās labi, it īpaši pēc tam, kad jāšanas mākslā pieredzējušais dzirnavnieks sniedza derīgus padomus; beigās Anna ar lielu patiku nodevās jāšanai ar rāmo sirmi. Gaiši zaļš damasts, kas bija reiz kalpojis par gultas baldahīnu, tika sagriezts un pārvērsts par jātnieces tērpu. Skolotāja mājā bija mantojumā saņemts filigrāns sidraba vainadziņš, kādus senāk valkāja līgavas. Annas spoži zeltainie mati tika skaisti sapīti vienīgi gar deniņiem, tālāk palaisti visā garumā brīvi, tad viņai uzlika galvā vainagu un ap kaklu platu zelta kaklarotu, pēc mana padoma virs baltajiem cimdiem tika uzmaukti pirkstos daži gredzeni, un, kad viņa pirmo reizi izmēģinot ietērpās visā šajā krāšņumā, tad neizskatījās vairs tikai pēc bruņinieku laiku meitenes, bet pēc īstas pasaku fejas, mājinieki nevarēja nopriecāties vien. Taču tagad viņa atkal atteicās piedalīties izrādē, jo pati sev likās ļoti sveša, un, ja viņu nepierunātu visi ciemata iedzīvotāji, pašas cienījamākās ģimenes, tad laikam viņa nebūtu piekritusi. Tikmēr es nesēdēju, rokas klēpī salicis, bet kopā ar brālēniem mazliet padarbojos seglinieku amatā: mēs apvilkām ne visai tīro pavadu ar sarkanu zīdu, ko biju par lētu naudu nopircis, — Annas rokas nedrīkstēja pieskarties nolietotajai pavadas ādai.

Pats sev biju jau sen sagatavojis zaļu mednieka jaku, tā bija vienkārša un pieejama maniem ierobežotajiem līdzekļiem. Lielu kanēļkrāsas segu nesabojādams pārvērtu par krokainu apmetni, tas nosedza visas nepilnības, aizmugurē man bija stops, bet galvā pelēka filca cepurīte. Nav cilvēka bez savām vājībām: es apjozu garo Toledo zobenu, ko paņēmu jumt-istabiņā; biju visiem citiem licis pie sirds ievērot vēsturisko patiesību, pats sameklēju ieroču noliktavā neskaitāmus laika garam atbilstošus ieročus un tomēr — nevar saprast, par ko es toreiz domāju, — paņēmu sev šo spāniešu cepeša iesmu!

Svarīgā un ilgi gaidītā diena sākās ar brīnum jauku rītu, spoži zilajās debesīs ne mākonīša, februāris bija padevies tik silts, ka kokiem jau sāka raisīties pumpuri un pļavas metās zaļas. Saulei lecot, kad sirmis stāvēja pie mirguļojošās upītes un tika mazgāts, atskanēja Alpu ganu pūšamie ragi un ganāmpulka zvaniņu šķindoņa, parādījās vairāk nekā simt varenu govju, izgreznotas ar vainagiem un zvaniņiem, tās pavadīja vesels bars puišu un meiteņu, lai cauri ielejai dotos uz citiem ciemiem, attēlojot ceļojumu pa kalniem. Lai izskatītos svinīgi un gleznaini, vajadzēja apģērbt tikai savus senlaicīgos svētku tērpus, atmetot visu, kas iezadzies jaunākos laikos, paliekot pie vecāku vai vecvecāku greznuma lietām; pats lielākais anahronisms bija pīpes, ko puiši bravūrīgi turēja zobos. Puišu un meiteņu koši baltie krekli, sarkanās vestes un raibie ņieburi jautrajā ņudzeklī priecēja acis jau no tālienes, un, kad viss pūlis apstājās pie mūsu mājas un kaimiņu dzirnavām un koku paēnā pēkšņi sākās raibu raibā burzma ar dziedāšanu, gavilēm un smiekliem, kad atnācēji, bravūrīgi sveikdami, pieprasīja kaut ko mēles atveldzēšanai, tad mēs vairs nespējām nosēdēt pie bagātīgā brokastu galda, kur, izņemot Annu, bijām sapulcējušies, jau saģērbušies kostīmos; mūs sagrāba tik nevaldāms prieka vilnis, ka pacēla augstu pāri visam cerētajam. Laiku nekavēdami, metāmies pie atnācējiem ar vīnu un neskaitāmām glāzēm, kas bija jau iepriekš sagatavots, tēvocis un viņa sieva nesa grozus ar pašceptiem gardumiem. Šinī agra rīta līksmošanā nebija ne miņas no noguruma, te izpaudās tikai drošas pazīmes, ka sagaidāma gara, līksmes pārpilna diena. Tante aplūkoja un uzteica skaistos lopus, glāstīja un pamieloja slavenās govis, kuras viņai bija labi pazīstamas, un jokoja ar jauniešiem, tēvocis nenoguris pildīja glāzes, māsīcas nesa tās apkārt un piedāvāja pamalkot arī meitenēm, lai gan labi zināja, ka viņu saprāts neļauj no rīta dzert vīnu. Toties jo cītīgāk čaklās ganes nodevās garšīgo cepumu baudīšanai, apgādāja ar tiem arī daudzos bērnus, kas kopā ar kazām bija pievienojušies gājienam. Pūļa vidū mēs pamanījām dzirnavnieka ļaudis, kas jaunā dzirnavnieka vadībā bija uzbrukuši ienaidniekam no otras puses. Bruņās tērptais dzirnavnieks jāja uz zirga, senlaicīgās bruņas žvadzēja, viņš ļāva tās godbijīgi aplūkot un aptaustīt. Tad pēkšņi nokaunējusies, samulsusi parādījās Anna, bet viņas kautrību vienā mirklī izdzēsa ļaužu nevaldāmā līksme, un to pašu brīdi arī viņu vairs nevarēja ne pazīt. Viņa, droša un apmierināta, smaidīja, sidraba vainadziņš saulē spīguļoja, mati rīta vēsmiņā mirgodami plīvoja, viņa tik piemīlīgi un droši gāja uz priekšu savā jājamtērpā, ko pieturēja ar gredzenotajiem pirkstiņiem, it kā visu mūžu būtu tādu valkājusi. Viņai vajadzēja pie visiem pieiet, parādīties, viņa tika apjūsmota un apbrīnota. Beidzot gājiens sakustējās tālākajam ceļam un arī mūsu mājinieki sadalījās. Divas jaunākās māsīcas un divi brālēni'piebiedrojās gājienam, saderinātā māsīca un skolotājs iesēdās vieglajos ratos, lai, kā jau skatītāji, brauktu paši savu izvēlēto ceļu un, ja gadītos satikt mūs, paņemtu pie sevis Annu, ja viņa būtu nogurusi. Tēvocis ar sievu palika mājā, lai uzņemtu vēl citus klaiņotājus, kas te iegrieztos, un pārmaiņus ietu tepat tuvumā papriecāties par gājienu. Anna, Rūdolfs fon Harass un es sēdāmies zirgos un bruņās tērptā dzirnavnieka pavadībā jājām prom. Viņš bija man izvēlējies no saviem zirgiem rāmu bērīti un virs segliem drošības pēc piesprādzējis aitādu. Taču jāšanas mākslai es nepievērsu ne mazākās uzmanības, to nedarīja neviens, tāpēc nekavējoties uzlēcu zirgā un bravūrīgi jāju uz priekšu. Laukos ikviens prot jāt, bet no apmācīta zirga kristu zemē. Tā mēs stalti jājām cauri ciematam par prieku skatītājiem, kuri bija palikuši mājās, un daudzajiem bērniem, kas skrēja mums nopakaļ, līdz viņu uzmanību piesaistīja cita grupa.

Ciemata malā bija redzams, ka pa visiem ceļiem šurp plūda saulē vizuļojoša, raiba ļaužu lente; jājuši kādu ceturtdaļstundu, mēs atradāmies pie kroga krustceļā, kur sēdēja seši mūki, kam bija paredzēts aiznest Gesleru. Tie bija paši nebēdnīgākie puiši visā apkārtnē, viņi bija zem sutanas sabāzuši milzum apaļus vēderus, no pakulām apsējuši sev atbaidošas bārdas un degunus nokrāsojuši sarkanus. Viņi bija nodomājuši visu dienu dauzīties uz savu roku, bet patlaban trokšņaini sita trumpas, vilka no kapucēm citas kāršu kavas un izdāvāja kā relikvijas skatītājiem. Viņiem bija līdz arī lieli maisi ar pārtiku, un viņi, liekas, bija jau krietni iesiluši, tāpēc mēs bijām norūpējušies, vai Geslera nāves skats tiks nospēlēts ar pienācīgu svinīgumu.

Nākošajā ciematā mēs noskatījāmies, cik lietišķi Arnolds fon Melhtāls pārdeva vērsi pilsētas miesniekam, jau uzposies savā veclaiku tērpā. Tuvojās gājiens ar bungām un taurēm, nesot uz kārts paceltu cepuri un ziņojot visā apkārtnē ņirdzīgo pavēli. Un skaistākais bija tas, ka darbība netika ierobežota ar teātrim nepieciešamiem nosacījumiem, ka necentās ne ar ko pārsteigt, bet viss noritēja brīvi un dabiski kā īstenībā, it kā apstākļi paši liktu ļaudīm pulcēties tur, kur notika darbība. Laiku pa laikam spontāni izveidojās simtiem nelielu skatu, un visur bija ko redzēt, par ko pasmieties, kamēr, svarīgos notikumus gaidot, ļaudis pulcējās svētsvinīgā klusumā.

Mūsu pulks bija kļuvis manāmi kuplāks, pievienojās jātnieki un kājnieki — visi, kas piederēja pie bruņinieku kārtas. Mēs bijām pienākuši pie kāda pāri platai upei uzcelta jauna tilta, no otras puses pāri kalniem tuvojās liela grupa ceļotāju, lai aizvestu lopus mājās un pēc tam ierastos atkal — kā tauta. Uz tilta darbojās kāds sīkumains nodokļu ievācējs, kurš par visu vari saskaņā ar likumu pieprasīja nodokli par govīm un zirgiem, jo lopi, kā viņš apgalvoja, tiekot transportēti. Barjeru viņš bija nolaidis un nemaz nedomāja atkāpties no savām prasībām, neuzklausīja iebildumus, ka tagad nav ne laiks, ne vieta ievērot parastās formalitātes. Sākās drūzmēšanās, tomēr neviens neuzdrīkstējās lauzties pāri ar varu.

četrpadsmitā nodaļa TELLS

Negaidot parādījās Tells, kurš ar dēlu vientuli gāja pa ceļu. Tas bija spēcīga auguma krodzinieks, veikls šāvējs, labi ieredzēts, uzticams cilvēks, gadus četrdesmit vecs, viņš tika vienprātīgi un vienbalsīgi izraudzīts Telia lomai. Viņa apģērbs atbilda tautas neapstrīdamam priekšstatam par seno šveiciešu apģērbu — sarkans un balts, kuplas piedurknes, treses, sarkanas un baltas spalvas uz ielocītās sarkanbaltās platmalītes. Turklāt pār krūtīm viņam bija šķērsām pārsieta plata zīda lente, un, kaut arī šāds tērps nemaz nebija piemērots vienkāršam medniekam, pēc šī cilvēka nopietnās sejas bija redzams, cik ļoti viņš savā izpratnē ar šādu greznību godā varoņa tēlu, jo šai tēlā nebija iemiesots pieticīgs mednieks vien, bet arī politisks aizstāvis un svēts patrons, kuru nebija iespējams iedomāties citādu kā tikai zemes nacionālās krāsās, zīdā un samtā, ar plīvojošām spalvām. Savā paļāvīgajā vientiesībā mūsu Tells nenojauta, kāda ironija slēpjas viņa tērpā. Viņš apdomīgi kāpa uz tilta ar savu zēnu, kurš bija apģērbts kā eņģelītis, un jautāja, kas te par nesaprašanos. Kad viņam pateica, viņš izskaidroja nodokļu iekasētājam, ka nav tiesību prasīt samaksu, jo dzīvnieki netiek dzīti no tāluma, bet tepat, kā parasti, atgriežas no ganībām. Nodokļu ievācējs bija kā uzburts uz kreiceriem un viltīgi gudrs, viņš apgalvoja, ka ganāmpulks lielā barā ticis izdzīts uz ceļa, nevis atgriežas no ganībām, tāpēc viņam esot tiesības iekasēt nodokli. Par atbildi dūšīgais Tells piegāja pie barjeras, pacēla to kā vieglu spalviņu gaisā un, uzņēmies atbildību, palaida visus pāri tiltam. Zemniekiem viņš atgādināja ierasties laikus, lai noskatītos viņa darbošanos; mū's, bruņinieku kārtu, viņš sveicināja vēsi un lepni; patiesi šķita, ka viņš mūs uzskata par tirāna pakalpiņiem, tik ļoti viņš bija savas cieņpilnās stājas pārņemts.

Beidzot mēs bijām nokļuvuši miestiņā, kas šodien mums kalpoja par Altorfu. Iejājuši pa vecajiem vārtiem, ieraudzījām, ka mazajā pilsētiņā -bija tikai viens samērā prāvs laukums, kur valdīja liela rosība: skanēja mūzika, tika izkārti karogi un mājas izrotātas egļu zariem. Nupat Geslera kungs devās jāšus prom, lai pastrādātu apkārtnē dažus noziegumus, viņš paķēra līdz dzirnavnieku un Harasu; mēs ar Annu nokāpām no zirgiem pie rātsnama, kur bija sapulcējušies pārējie aristokrāti, un es pavadīju Annu zālē, kur viņu jūsmīgi apsveica komiteja un draudzes padomes locekļu sievas. Mani šeit tikpat kā nepazina, un es sildījos jūsmas staros, kas tika raidīti Annai. Tagad ieradās ari skolotājs ar savu pavadoni. Ar pūlēm novietojuši pajūgu, viņi piebiedrojās mums un pastāstīja, ka nupat redzējuši, kā jaunajam Melhtālam izjūguši vēršus no arkla, pats viņš izbēdzis, bet viņa tēvs saņemts ciet, kā tirāni nežēlīgi izrīkojušies; Staufahera mājas priekšā notiekot neparasti skati, kas pulcējot daudz ļaužu. Cilvēki drīz sāka plūst pa vārtiem iekšā, un, kaut arī katrs netiecās būt visur kāt, tomēr vairums gribēja redzēt pašus ievērojamākos un nozīmīgākos notikumus, galvenokārt Telia šāvienu. Pa rātsnama logu ieraudzījām jau nākam kalpus ar ienīsto kārti, ko novietoja laukuma vidū, un, bungām rībinot, paziņoja tirāna likumu. Laukumu atbrīvoja, tautu — gan kostīmos, gan parastā apģērbā — noraidīja malā; logos, durvīs, kāpnēs, galerijās un uz jumtiem drūzmējās pūlis. Ap kārti abi sargi staigāja šurp un turp, un tagad pāri laukam, vētraini sveikts, tuvojās Tells ar savu zēnu. Viņš nesarunājās ar bērnu, bet drīz tika iejaukts bīstamā sarunā ar tiesas kalpiem; ļaudis visam saspringti sekoja, tikmēr mēs ar Annu un citiem despota diedelniekiem izgājām laukā pa aizmugures durvīm un sēdāmies zirgos, jo bija laiks piebiedroties Geslera medniekiem, kas jau atradās pie vārtiem. Trompetēm skanot, mes tagad izjājām uz laukuma un redzējām, ka notikumi risinās pilnā sparā: Tells iegrimis skumjās pārdomās, tauta satraukta, gatava kuru katru brīdi izraut savu varoni no mocītāju nagiem. Bet, kad Geslers uzsāka savu runu, iestājās klusums. Lomu tēlotājiem ne runā, ne kustībās nebija nekā no teatrālisma, drīzāk tās atsauca atmiņā tautas sapulces — skaļi, vienmuļi un mazliet dziedoši, jo teksts taču bija dzeja; to varēja dzirdēt visā laukumā, un, ja kāds aiz bikluma nerunāja pietiekami skaidri, tad publika sauca: «Skaļāk, skaļāk!» — un, gaužām apmierināta, noklausījās kādu skatu vēlreiz, tas nemaz nemazināja uzveduma iespaidu.

Tā atgadījās arī tobrīd, kad man vajadzēja kaut ko teikt; par laimi, manu sakāmo partrauca komisks atgadījums. Proti, visu laiku apkārt klaiņoja kāds desmits nabaga puišu,

nomaskējušies kā citkārt, viņi bija virs sava trūcīgā apģērba uzvilkuši baltus, no vienas vietas ar raibiem ielāpiem nošūtus kreklus. Galva viņiem bija augstas papīra cepures ar uzkrāsotiem ķēmīgiem viep|iem, sejas nosedza drāna, kurā bija iegriezti caurumi iepretī acīm. Tāda maska bija te parasta meteņa laikā, kad varēja dzīt visvisādus jokus, turklāt nabaga ze|ļiem tādas jaunlaiku spēles nepatika tāpēc, ka savās maskās viņi bija paraduši vākt ziedojumus un negribēja atmest senās ieražas. Zināmā mērā šie puiši demonstrēja atpalicību un pagrimumu, patlaban viņi dancodami lēkāja un locījās ar slotu vai kādu tarkšķi rokā. It īpaši divi no viņiem traucēja izrādi, tobrīd, kad es grasījos runāt, viņi ņēmās viens otru raustīt aiz krekliem, kam apakšmalas bija notrieptas ar sinepēm. Katram bija rokā pa desai, un, iekams nokoda kumosu, katrs centās to piegrūst pie otra sinepjainā krekla, — tā viņi vienā laidā riņķoja kā divi suņi, kas cenšas satvert otru aiz astes. Griezdamies un lēkādami starp Ges-leru un Tellu, viņi savā apsēstībā domāja izspēlējuši pamatīgu joku. Un tiešām viņus saņēma ar skaļiem smiekliem, jo ļaudis pirmajā brīdī nespēja turēties pretī senajiem, pierastajiem lētajiem jokiem. Bet attapušies skatītāji sāka viņus stumt un grūstīt prom ar zobenu rokturiem un āvām. Jokdari izbijušies meklēja patvērumu pie citiem, bet arī tur viņus smejoties dzina prom; bailēs abi svaidījās gar uzjautrināto ļaužu rindām, nezinādami, kur likties, pieturēdami saburzītās cepures un bailēs spiezdami pie sejas maskas, lai viņus nepazītu. Annai metās viņu žēl, un viņa lūdza Rudoifu fon Harasu un mani abiem nelaimē nokļuvušajiem puišiem palīdzēt tikt laukā, un tā es paliku savu runu neteicis. Tas tomēr uzveduma gaitu netraucēja, jo tekstu neviens stingri neievēroja un reizēm pat Sillera klasiskos jambus papildināja paši saviem parupjiem izteicieniem, kā tas spēles gaitā likās iederamies. Uz izrādes beigām tautas humors tomēr izpaudās — pašā uzvedumā.

Kopš senseniem laikiem te bija ieviesies šāds joks; ja uzvedumos aina ar Tellu tika parādīta vecajā veidā, tad zēns, kamēr pieaugušie runāja vienā runāšanā, noņēma no galvas ābolu un ļaudīm par lielu sajūsmu mierīgi to notiesāja. Šis gadījums tika arī šoreiz nelikumīgi izmantots, un, kad Ges-lers nikni uzbruka zēnam — ko tas nozīmējot, zēns bravūrīgi atbildēja:

— Kungs, mans tēvs ir tik labs strēlnieks, ka viņš kaunētos mērķēt tik lielā ābolā! Uzlieciet man uz galvas tādu, kas nav lielāks par jūsu žēlsirdību, un tēvs tanī trāpīs vēl labāk!

Tells šāva, un šķita, ka viņam bija gandrīz vai žēl, ka nav rokā savas paša bises un jāapmierinās ar tukšu, teatrālu šāvienu. Un tomēr mērķējot viņš neviļus manāmi trīsēja — tik ļoti pārdzīvoja godu pildīt šo svētsvinīgo uzdevumu. Un, kad viņš, draudīgi raugoties tirānā, lika lokā otru bultu, viņš notrīsēja vēlreiz un ieurbās Geslerā ar tādu naidu acīs, ka skatītāji, elpu aizturējuši, sastinga; viņa balss uz mirkli ieskanējās ar tik nevaldāmu apņēmību, ka Geslers nobāla un skatītājus sagrāba šausmas. Pēc atelpas brīža atskanēja atvieglota murmināšana, ļaudis spieda cits citam rokas priecādamies: krodzinieks — tas tik ir vīrs, kamēr mums ir šādi cilvēki, nav ko bēdāt!

Tomēr sardzes vīri drosmīgo cilvēku saņēma ciet un aizveda, bet pūlis pa vārtiem devās dažādos virzienos, lai noskatītos citus uzvedumus vai arī tāpat paklaiņotu. Daudzi palika miestiņā, sekodami vijoļu čīgām, kas bija šur tur dzirdamas.

Ap dienasvidu viss bija sagatavots zvēresta skatam Rilli pļavas; mēs izlaidām tās vietas Sillera tekstā, kas attiecas uz nakts laiku. Sim skatam bija izraudzīta skaista pļava platas upes krastā, ko ieskāva mežiem apauguši kalni; upe aizstaja ezeru, zvejniekiem un kuģiniekiem tā noderēja par arēnu. Anna apsēdās pie tēva ratos, es jāju blakus, un tā mēs rāmā garā devāmies turp, lai, pārvērtušies skatītājos, atpūstos un atpūšoties baudītu izrādi. Te notika svinīga un nopietna gatavošanās; kamēr tauta sēdēja nokalnēs zem kokiem, lejā pie upes apspriedās ar zvērestu saistītie biedri. Tur bija redzami īstie, aizstāvēties cienīgie vīri ar bārdām un milzīgiem zobeniem, spēcīgi jaunekļi ar āvām, bet viņu vidū trīs vadoņi. Viss norisēja priekšzīmīgi, visi bija centīgi gatavojušies, upe laistīdamās rāmi un plaši plūda garām. Vienīgi skolotājs, bija neapmierināts, ka tiklab jaunie puiši, kā arī vecākie ļaudis svinīgajā skatā neizlaida no mutēm pīpes un mācītājs Reselmanis vienā laidā šņauca tabaku.

Kad šveiciešu apvienība bija apstiprināta ar zvērestu, ko uzmundrināja dzīvo kalnu atbalsis, viss pūlis, kā skatītāji, tā tēlotāji, juku jukām sakustējās; ļaužu upe kā tautu staigāšanā plūda uz miestiņu, kur gaidīja vienkārša maltīte un gandrīz vai katrā mājā bija klāts galds draugiem un paziņām, bet par niecīgu atlīdzību arī svešiem. Mēs tik brīvi izrīkojāmies ar uzvedumā skatiem, ka uzskatījām par lietderīgu izdarīt pārtraukumu, lai atpūstos un vēlāk ar možāku garu atveidotu aizraujošos uzveduma beigu notikumus. Miestiņa iedzīvotāji, pieturoties neparasti siltam laikam, bija miestiņa centru pārvērtuši par laukumu mielastam, bija klāti gari galdi gan uzveduma dalībniekiem, gan citiem goda viesiem, kas vēlējās piedalīties kopīgajā maltītē; pārējie ēda mājās un pie neskaitāmiem galdiņiem māju priekšā. Tāds iespaids, ka miestiņā apmetusies viena vienīga liela ģimene, pa visiem logiem uz lielo kopējo galdu vērās nošķīdušās grupas, galdiņi māju priekšā izskatījās kā lielā galda atzarojumi. l5zī-vajām sarunām dāsnu vielu sniedza uzveduma kritika, kas pārsviedās uz visiem galdiem, arī uzveduma dalībnieki paši uz ātru roku sacerēja kritiskus apskatus. Jaunizceptie kritiķi mazāk apsprieda drāmas saturu un tēlojumu, vairāk varoņu romantisko izskatu salīdzinājumā ar viņu ikdienas ārieni. Joka pēc tika izteikti neskaitāmi mājieni un norādījumi, no kuriem pasargāts bija vienīgi Tells, jo viņš likās neaizskarams. Toties tirāns Geslers, kurš cīņas karstumā bija nedaudz iereibis, iekļuva tādās krustugunīs, ka tagad īsti ticami prata izrādīt savas nevarīgās dusmas. Taču tas viss mani pārāk neizklaidēja, jo rūpes sagādāja Anna. Viņa sēdēja goda vietā līdzās tēvam un zemes pārvaldniekam, iepretī Tellam un viņa īstajai, likumīgajai dzīvesbiedrei. Pēc tam kad Anna ar savu apburošo cildenumu bija sev pievērsusi vispārēju uzmanību, savu darīja tēva cienījamais vārds, viņas labā audzināšana, un, protams, sava nozīme bija arī viņas pieklājīgajam pūram. Norūpējies vēroju, kā ap viņu nemitīgi grozās dažādi puiši un kā cienījamam skolotājam cenšas izpatikt gandrīz vai četru fakultāšu pārstāvji — jauns lauku ārsts, tiesas rakstvedis, vikārs un kāds agronoms; beigās viņi visi iedeva Annai savas vizītkartes, ko, augstskolu beidzot, bija pasūtījuši. Visi viņi bija stalti, ziedoši jaunekļi ar daudzsološu nākotni, turpretī es biju izvēlējies amatu, kas, pēc visu priekšstata, bija saistīts ar mūžīgu nabadzību. Pirmo reizi ar šausmām apjēdzu, kādam saliedētam spēkam esmu nostājies pretī, un, stāvot aiz Annas sēdekļa, mani pārņēma tik drūma nomāktība, ka uznāca vēlēšanās pazust.

Pēkšņi Anna pagriezās pret mani, lūdza paglabāt vizītkartes un smaidīdama aizrādīja, lai darot to rūpīgi; kad es tās ieliku kabatā, man šķita, ka būtu tur iebāzis visus četrus varoņus.

Piecpadsmitā nodaĻa SARUNAS PIE GALDA

Kamēr visās malās cilvēki cēlās no galdiem, mūsu galā, kur sēdēja zemes pārvaldnieks, Vilhelms Tells un citi ievērojamākie viri, bija izraisījusies nozīmīga saruna. Tika apspriests jaunās šosejas virziens, tai vajadzēja šķērsot šo apvidu un savienot galvaspilsētu ar robežu. Divi atšķirīgi projekti bija izstrādāti mūsu apvidus posmam, katram bija savas priekšrocības un savas negatīvās puses. Viens virziens bija paredzēts pāri plašai augstienei, un tas gandrīz sakrita ar kādu otršķirīgu vecāku ceļu, bet tam vajadzētu iet lauzītā līnijā, un tas prasīja lielus izdevumus; otrs virziens, gan taisnāks — pāri upei, bet te piepērkamie zemes gabali bija dārgāki un turklāt nepieciešams celt tiltu, tādā veidā izdevumi abos gadījumos bija gandrīz vienādi un arī apstākļi satiksmei stipri līdzīgi. Bet vecākā ceļa malā augstienē atradās Telia viesnīca, no kurienes pavērās plašs skats un kur apstājās daudzi veikalnieki un braucēji. Ja šoseja tiks būvēta zemienē, tad satiksme notiks tur un vecā, izslavētā viesnīca tiks pamesta. Tāpēc brašais Tells kopā ar citiem augstienes apdzīvotājiem enerģiski uzstājās par šosejas būvi vecā ceļa virzienā. Zemienē savukārt kāds bagāts koktirgotājs, kurš izmantoja upi kuģniecībai lejup, bija uzcēlis plašas noliktavas, un viņam tagad šķita, ka ceļš transportam augšup ir pilnīgi nepieciešams. Viņš bija jau vairākus gadus Lielās padomes loceklis un viens no tiem, kam tik daudz nerūp jaunu ideju ieviešana likumdošanas iestādēs, bet kas ar savu veikalniecisko lietišķību un vietējo apstākļu labu pazīšanu, kā arī māku saprasties ar visām partijām bija noderīgs un neaizstājams. Viņš bija radikāls un politiskos jautājumos ievēroja progresa principus, darīja to bez garām runām, pierādīdams, savu taisnību ar darbiem. Vienīgi tādos gadījumos, kad jautājums draudēja skart viņa maku, viņš piedalījās debatēs ar plašiem izklāstiem un apsvērumiem, jo pati brīvdomība viņam bija saistīta ar veikala darījumiem; ietaupot izdevumus sešos uzņēmumos, viņš pamanījās uzcelt septīto. Viņš tiecās pēc tā, lai brīvības un apgaismības jautājumi tiktu risināti pēc saprātīga fabrikanta norādījumiem, kurš necentīsies ieguldīt milzu līdzekļus kādas vienas lieliskas celtnes būvē, kura varētu varbūt nodarbināt visus strādniekus, bet uzskatīs par lietderīgāku sacelt necilas, drūmas ēkas, darbnīcu pie darbnīcas, šķūni pie šķūņa, atkarībā no vajadzības un ienākumiem reizēm solīdas, reizēm pagaidu ēkas citu pēc citas — ar katru gadu ātrāk, lai kūp un kūsā, visās malās klaudz un dārd, bet ikviens strādnieks šai jautrajā haosā zinās savu vietu un pienākumu. Tāpēc viņš arī pretojās lielu, skaistu skolu celšanai, skolotāju atalgojuma paaugstināšanai un tamlīdzīgi, jo apgalvoja, ka patiesa kultūra uzplaukst tikai zemē, kas ir pārpilnā ar pieticīgām skolām, ērti un tuvu izvietotām tur, kur dzīvo kaut daži bērni, vienalga, kādā nostūrī, — bērniem jāmācās uzcītīgi. Jebkura plātība, tā apgalvoja koktirgotājs, tikai liek šķērš|us ceļā progresam; nav nepieciešams zelta zobens, kura dārgakmeņiem nosētais rokturis spiež delnu, bet ass, viegls cirvis, kam koka kāts, uzcītīgā darbā nogludināts, un kas noder tiklab aizsardzībai, kā darbam, bet šāda kāta godpilnais spoguļgludums ir nesalīdzināmi skaistāks par zobena roktura zeltu un dārgakmeņiem. Tauta, kas ceļ pilis, darina sev tikai smalkus kapakmeņus, likteņa nepastāvībai vislabāk turēties pretī, ja strauji un viegli šaujas laikam līdz, viltīgi izmantojot šī paša laika karogu. Vienīgi tauta, kura to sapratusi, kura ir pastāvīgi apbruņota un gatava ceļam bez liekiem krāmiem, bet ar pilnu kara kasi, tauta, kuras tempļi, pilis, cietokšņi un mājokļi tai vienlaikus ir vienīgā, vieglā, gaisīgā un tomēr nesagraujamā garīgās pieredzes un pamatprincipu ceļojumu telts, visur līdz-paņemamā un uzceļamā, — tikai tāda tauta var cerēt uz ilgu pastāvēšanu un pat savu ģeogrāfisko robežu saglabāšanu. It īpaši šveicieši darītu aplam, aplipinādami kalnus ar greznām ēkām. Ja nu tomēr, tad vienīgi dažas ievērojamas pilsētas būtu paciešamas pie pašas valsts robežas, visu citu vajadzētu atstāt dabas ziņā, lai saņem viesus, — tā būtu ne vien lētāk, bet arī visgudrāk. Runājot par mākslu, viņš atzina vienīgi retoriku un dziedāšanu, jo tās atbilda viņa «ceļojumu teltij» — neko nemaksā un neaizņem vietu. Viņa paša īpašumi atbilda viņa principiem. Bagātīgi krājumi malkas, būvmateriālu, ogļu, dzelzs un akmens gabājās lielās noliktavās. Starp tiem zaļoja dažāda lieluma sakņudārzi, jo, tiklīdz atlika vasarā kāds brīvs laukumiņš, to nekavējoties izmantoja dārzeņiem; šur tur bija redzama kāda kokzāģētava vai smēde augstu egļu. aizvējā, kuras vēl nebija nozāģētas. Viņa dzīvojamā māja izskatījās pēc būceņa, kur varētu mitināties kāds strādnieks, nevis pēc kungu nama; mājas sievietēm vajadzēja nemitīgi karot par zemes stūrīti košuma dārzam un pastāvīgi to pārcelt un ierīkot citur, par dzīvžogu vai margām nebija ko sapņot. Te slēpās lielas bagātības, bet īpašums ik dienas mainīja savu izskatu: pat māju jumtus, ja radās laba izdevība, viņš reizēm pārdeva; un tomēr jau ilgu laiku viņš, kā bija, tā palika tepat, un apspriežamā šoseja vainagotu visus viņa nodomus, jo laba šoseja esot pats labākais, kas pasaule var būt, tikai nevajagot to piebāzt ar dārgiem jūdžu stabiem, akāciju kociņiem un tamlīdzīgiem krāmiem. Pats viņš mēdza braukāt vieglos, vienkāršos, bet izturīgos ratos, pati ratnīca gan pastāvīgi mainīja savu atrašanās vietu, tāpēc tika celta no viegli sasistiem dēļiem. Koktirgotājs domāja, ka viesnīcniekam vajagot savu uzņēmumu augšā slēgt un uzcelt citu — lejā pie jaunā ceļa un tilta, kur esot paredzama dzīva kustība, jo šeit vēl nākšot klāt kuģu ļaudis. Tomēr viesnīcnieks bija pretējās domās. Viņš dzīvoja savu senču mājā, kas kopš seniem laikiem vienmēr bijusi viesnīca. No savas saulainās augstienes viņš varēja tālu pārredzēt savu dzimto zemi, māju viņš bija licis apgleznot ar skaistām Šveices vēstures ainām. Par aizstāvēšanos ar vecu cirvi viņš ir dzirdēt negribēja, labākajā gadījumā tas noderot kāda plēsoņas nožmiegšanai. Visos citos gadījumos viņam esot nepieciešama trāpīga un laba bise — medības bija viņa iemīļotais laika kavēklis. Viņš bija arī pārliecināts, ka brīvam pilsonim jāstrādā un jāgādā sev patstāvīgi iztika, bet ne vairāk, kā nepieciešams. Un, kad iztika nodrošināta, tad cilvēkam pienākas miers, lai saprātīgi patērgātu pie glāzes vīna pacilājošās pārdomās par valsts pagātni un nākotni. Viņš arī tirgojās ar vīnu, gan tikai ar labu un vērtīgu vīnu, un reizi pa reizei — nevis aiz aprēķina — viņa mājā viss gāja savu gaitu, lai gan saimnieks pārak necentās sevi nopulēt. Arī viņš bija saprātīgs un darbīgs vīrs, vairāk gan morālā ziņā, un politikas jautājumos viņam bija savs vārds sakāms, lai gan viņš nebija Lielās padomes loceklis. Vēlēšanu laikā daudzi uzklausīja viņa domas, tāpēc valdība nevēlējās ne viņu, ne arī koktirgotāju noskaņot pret sevi. Zemes pārvaldnieks tagad izmantoja gadījumu un mēģināja rast abām pusēm kopīgu valodu par gaidāmo ceļa būvi. Tas bija laipns, patukls-cilvēks ar skaistu seju un cildeni sirmiem matiem, kas izskatījās pēc pūderētas parūkas, viņš valkāja smalkus kreklus un labi šūtus uzv&kus, koptajās rokās bija zelta gredzeni, viņam patika jautri pasmieties. Viņš izturējās nosvērti, savus uzdevumus pildīja apņēmīgi, neizmantodams savu varu un nedižodamies ar to. Labi apgūtās politiskās zināšanas viņš atklāja tikai nepieciešamos gadījumos un tad darīja tā, it kā stāstītu zemniekiem kaut ko tādu, ko nupat nejauši dabūjis zināt un ko viņi tikpat labi būtu paši varējuši uzzināt. Savā smalkajā uzvalkā un spodrajām manšetēm viņš gāja visur, kur gāja zemnieki, nebēdādams par apģērbu, un tiešām nekad arī nenotriepās. Pret ļaudīm viņš neizturējās kā fogts pret padotajiem vai kā virsnieks pret zaldātiem, nē, arī ne kā tēvs pret bērniem vai patriarhs pret draudzes ganiem — viņa izturēšanās bija dabiska, vienkārša kā cilvēkam, kuram jākārto darījums ar otru cilvēku un jāpilda savs pienākums. Viņš nebija ne augstprātīgi laipns, ne vēlīgs un vismazāk centās tēlot tautas kalpu. Viņa noteiktība balstījās nevis uz ierēdņa godaprātu, bet uz pienākuma apziņu, taču, nevēlēdamies pacelties citiem pāri, viņš gluži tāpat negribēja nolaisties zemāk par citiem.

Un tomēr viņš nebija neatkarīgs cilvēks. Bagātas, bet izšķērdīgas ģimenes atvase, arī pats jaunībā bijis bezrūpīgs vieglprātis, viņš atgriezies tēva mājās, jau atguvis apdomību, tieši tad, kad vecāku īpašums jau bija tikpat kā izputināts. Jaunajam cilvēkam nekas neatlika, vajadzēja stāties darbā, un beigās, pēc daudziem pārbaudījumiem un pārmaiņām, viņš izvērtās par vienu no tiem, kas bez sava dienesta būtu nabags, — tātad par profesionālu valsts ierēdni. Tai pašā laikā viņu varētu uzskatīt par goda glābēju aprindām, kas sevi apkaunojušas. Pirmo soli viņš bija spēris jaunībā, nepieciešamības spiests, un, kad vēlāk vairs nekas nebija grozāms, viņš darīja savu darāmo ar saprātu un godu. Skolotājs mēdza par viņu teikt, ka viņš esot viens no nedaudzajiem, kuri, vadot citus, pieņemoties gudrībā.

Taču tagad nelīdzēja nekāda gudrība, lai panāktu viesnīcnieka un koktirgotāja vienošanos un viņš varētu ziņot valdībai, kāds šosejas virziens šai apvidū būtu iedzīvotājiem vēlamākais. Katrs no viņiem ietiepīgi aizstāvēja savu viedokli un domāja par savu labumu; koktirgotājs atsaucās uz veselo saprātu — nevarot būt mūsdienās divu domu, ja jāizvēlas starp taisnu līniju pa līdzenumu un līkloču līniju pāri kalnam; tādējādi slēpdams savas priekšrocības aiz saprāta balss, viņš ļāva noprast, ka, būdams ievēlētās vadības pārstāvis, palīdzēs iestādēm izlemt. Viesnīcnieks bez aplinkiem paziņoja, ka gribot redzēt, vai viņa nopelni valstij tik vien esot vērti, ka viņa senču māju pamet kā tuksnesī. Nē, uz to jau nu viņu nepierunāšot, lai viņš laistos lejā un ienirtu miklumā pie ūdens kā tāds ūdrs; augšā, saulē un sausumā — tur viņš esot dzimis un tur arī palikšot. Pretinieks pasmaidīja, — to jau viņam neviens neliedzot, lai paliekot un sapņojot par brīvību, ja esot savu aizspriedumu vergs, citiem patīkot būt no tiesas brīviem un iet, kur iegribas.

Nu jau sāka zust savaldība, un no abu strīdnieku mutes atskanēja tādi vārdi kā «Ietiepība! Pašlabums!», bet tobrīd ieradās jautrs pūlītis pakaļ Tellam, kam vajadzēja turpināt savus varoņdarbus — uzlēkt uz klints un nošaut fogtu. Mazliet sapīcis, viņš piecēlās, izklīda arī pārējie, un tikai Anna ar tēvu un es palikām sēžam. Saruna bija atstājusi uz mani netīkamu iespaidu, it īpaši viesnīcnieks aizvainoja mani, tik atklāti aizstāvot savu paša labumu — šādā dienā un tik nozīmīgā tērpā! Tādas personiskas prasības sabiedriskā lietā, prasības, par kurām nikni cīnās cienījami vīri, klāstīdami savus nopelnus un autoritāti, — bija pilnīgā pretrunā tam priekšstatam, kāds man bija radies par objektivitāti valsts pasākumos, lasot grāmatās par ievērojamu valsts darbinieku dzīvi. Savu iespaidu es vīzdegunīgi izmetu Annas tēvam, piebilzdams, ka laikam drīz vien piebiedrošos tiem, kas pārmet šveiciešiem sīkumainību, pašlabuma meklēšanu un šaursirdību. Skolotājs apslāpēja manu nopēlumu, aicināja būt iecietīgam pret cilvēciskām vājībām, no kā neesot pasargāti arī šie visādā ziņā krietnie vīri.

— Jāteic, — viņš sprieda, — nav noliedzams, ka mūsu brīvības mīlestība vēl ir tikai aizmetnī un mūsu progresa vīriem trūkst patiesas reliģiozitātes, kas sarežģītajā politiskajā dzīvē ienes možumu, goddevīgu prāta skaidrību, kura rodas uzticīgā paļāvībā uz dievu un māca ar prieku nest upurus, kas sniedz patiesu atbrīvotību miesai un dvēselei. Ja mūsu darbīgie vīri beidzot atzītu, ka evaņģēlijs sludina daudz skaistāku atbrīvotību nekā tā, ko sludina koktirgotājs, tad politika gūtu lielāku nozīmi un nestu gatavus augļus.

Es nupat kā grasījos skolotājam apņēmīgi iebilst, kad man kāds uzsita pa plecu, es atskatījos — te stāvēja zemes pārvaldnieks un laipni teica:

— Lai gan es neesmu tādos uzskatos, ka labā republikā nopietni jāņem vērā jaunatnes domas, iekams vecie turas un nav bērnu prātā, tomēr mēģināšu, jaunais cilvēk, remdēt jūsu skumjas, lai šo skaisto dienu jums neaptumšotu tas, ko dzirdējāt; turklāt jūs neesat pat sasniedzis to vecumu, kuru es minēju, un, tā kā jūs protat krietni nopelt, tad, protams, tikpat labi mākat ari kaut ko apgūt. Pats galvenais, es priecājos par iespēju, ka varēšu jums palīdzēt atgūt paļāvību attiecībā uz abiem nupat aizgājušajiem vīriem. Protams, nav jau mūsu Šveices zemē visi cilvēki vienādi, bet varat būt drošs, ka tiklab kantona padomnieka kungs, kā arī viesnīcnieks atdotu visu, kas viņiem pieder, ja dzimtenei draudētu briesmas, kā arī upurētos viens otra labad, ja to piemeklētu nelaime, — un tas tiktu darīts tikpat apņēmīgi un nešauboties, kā nupat katrs no viņiem aizstāvēja savu ceļa būves projektu. Lieciet vērā uz priekšdienām — kas neprot stingru roku tikt pie sava labuma un to pasargāt, tas arī nekad nespēs palīdzēt savam tuvākajam un aizstāvēt viņa intereses. Jo (te viņš, liekas, vairāk vērsās pie skolotāja nekā pie manis) ir liela starpība, vai jūs labprātīgi atdodat iegūto un nopelnīto vai savā kūtrumā ļaujat aizslīdēt tam, kas jums nekad nav piederējis vai arī ko neesat pratis aizstāvēt. Pirmajā gadījumā tiek augstsirdīgi izlietots godīgi iegūts īpašums, otrajā — izšķērdēta mantota vai atrasta bagātība. Cilvēks, kurš vienmēr ir pašaizliedzīgs, labsirdīgs un izpalīdzīgs, var būt pēc dabas labs un miermīlīgs, bet neviens nebūs viņam pateicīgs, neviens neteiks: «Tas man palīdzēja tikt uz kājām!» Jo šādi palīdzēt, kā jau teicu, var vienīgi tas, kurš prot savu labumu iegūt un pasargāt. Tur, kur to dara možu prātu, bez liekulības, tur, manuprāt, valda veselīgs gars, un mūsu gadījumā aizrautīgs strīds par savu labumu ir šāda veselīga gara pazīme. Es negribētu apmesties tur, kur cilvēki neprot brīvi aizstāvēt savu ieguvumu, īpašumu, jo tur nav nekas cits, ar ko sevi stiprināt, kā vien plānais izlikšanās svētlaimes un romantiskas samaitātības strēbeklis. Tur visi ir pašaizliedzīgi, jo visiem vīnogas ir pārāk skābas un lapsu astes, glaimīgi luncinādamās, sitas gar iekritušajiem sāniem. Bet, kas attiecas uz iebraucēju domām (šeit viņš atkal vairāk pievērsās man), tad jūs ceļojot iemācīsities tam mazāk pievērst uzmanību.

To visu pateicis, viņš paspieda mums roku un aizgāja. Mani viss viņa teiktais nepārliecināja, šķita, arī skolotājam nebija patikusi sarunas ievirze. Tomēr bijām abi vienis prā-tis, ka zemes pārvaldnieks ir gaužām laipns un gudrs cilvēks, es jutos glaimots, ka viņš bija mani uzrunājis, un, noraudzīdamies ar labpatiku viņam nopakaļ, slavēju viņu kā godājamu un tāpēc, protams, arī laimīgu cilvēku. Skolotājs pašūpoja galvu, atgādinādams, ka ne viss ir zelts, kas spīd. Kopš kāda laika viņš bija sācis mani uzrunāt ar «tu» un tflgad turpināja:

— Tu esi saprātīgs puisis, tāpēc tev vajadzētu vērīgāk ielūkoties cilvēkos, jo esmu pārliecināts, ka, iedziļinādamies daudzveidīgos dzīves apstākļos, jaunietis veidojoties gūst vairāk nekā no visādām morāles teorijām, to cilvēks apgūst jau ar pieredzi, tā rodas zināmā mērā kā kompensācija tam, kas vairs nav grozāms. Zemes pārvaldnieks tikai tāpēc tik nikni uzstājas pret tiem, kurus dēvē par pašaizliedzīgiem, ka pats ir savā veidā pašaizliedzīgs, tas ir, viņš pats ir upurējis to nodarbošanos, kas viņu darītu patiesi laimīgu un atbilstu viņa raksturam. Lai gan tāda sevis noliegšana, manuprāt, ir cildena rakstura īpašība un viņa tagadējā darbošanās ir auglīga, vairāk vajadzīga nekā jebkura cita, taču viņu tā neapmierina, un bieži vien viņam uznāk tik drūmi pārdomu brīži, ka, redzot viņu laipnu un jautru, to grūti iedomāties. Pēc dabas viņam ir tikpat aizrautīgs temperaments, cik gudra galva un skaidrs saprāts, tāpēc viņš vairāk piemērots drosmīga vadoņa lomai ideju un principu cīņā, nekā vienveidīgam ierēdņa amatam. Bet viņam trūkst drosmes kaut vai vienu dienu palikt bez maizes. Viņam nav ne mazākās nojausmas, kā iztiek putni gaisā un puķes laukā bez noteiktiem ienākumiem, kur tie rod barību un apģērbu, tāpēc viņš, sevi attaisnodams, izstrādājis savu teoriju. Ne vienreiz vien, kad partiju cīņu laikā mainījās valdība un uzvaru guvušie nelikumīgā kārtā centās uzvarētos tirdīt, viņš kā goda vīrs savā amatā tam pretojās, bet no tā, kas visvairāk atbilst viņa temperamentam — nomest valdībai pie kājām savu amatu, nostāties kādas kustības priekšgalā un, liekot lietā savu prātu un enerģiju, padzīt varas tīkotājus turp, no kurienes tie nākuši, — no tā viņš bija atsacījies, un šī atsacīšanās no viņa prasa desmitiem reižu vairāk dvēseles spēka nekā nenogurdināmā, darbīgā ierēdnieciskā amata pildīšana. Lai saglabātu cieņu iedzīvotāju acīs, viņam nav jādara nekas cits kā vien jāturpina dzīvot tāpat kā līdz šim. Taču saskarē ar valstsvīriem un galvaspilsētā viņam dažu labu reizi pakalpīgi jāpasmaida, dažu labu reizi saldiem vārdiem jātērzē, kad gribētos uzsaukt: «Paklausieties! Jūs taču esat īsts te|apakausis!» — vai arī: «Cienītais! Ja nemaldos, jūs esat blēdis!» Jā, kā jau teicu, viņu šausmina tas, ko sauc par nabadzību.

— Bet velns lai parauj! — es iesaucos. — Vai tad mūsu reģentu kungi nav gabals no tās pašas tautas, un vai mēs nedzīvojam republikā?

— Protams, dēls! — atbildēja skolotājs. — Un tomēr pastāv arī tāda apbrīnojama patiesība, it īpaši pēdējā laikā: tāds gabals no tautas, vienkāršā vēlēšanu procesā ticis par reprezentatīvu orgānu, tūlīt pat dīvainā kārtā pārvēršas par pilnīgi kaut ko citu, no vienas puses, tas ir vēl arvien tauta, no otras — kaut kas pilnīgi pretējs, gandrīz vai naidīgs tautai. Tas ir tāpat kā ar kādu ķīmisku vielu, kuras sastāvs noslēpumaini pārvēršas tikai tāpēc, ka tanī iemērc kociņu, vai arī tas mainās no stāvēšanas vien. Reizēm pat jāsāk domāt, ka vecās patriciešu valdības prata labāk saglabāt un izteikt tautas raksturu. Tikai neļauj sevi piekrāpt un pārliecināt, ka mūsu iespaidīgā demokrātija nav pati labākā satversme! Parādība, par kuru mēs runājam, veselīgai tautai noder par labsirdīgu uzjautrinājumu, jo vienā mierā tā reizēm padzen jokus — pakrata dīvaini pārvērtušos šķidrumu, patur kolbu pret gaismu, uzmanīgi pārbaudot, ieskatās un beigās tomēr izlieto to savā labā.

Es pārtraucu skolotāju, jautādams, vai tad zemes pārvaldnieks, cilvēks ar tik lielām zināšanām un saprātu, nevarētu sevi vieglāk uzturēt, privāti darbodamies, nevis kalpodams valsts dienestā.

— Tas, ka viņš to nevar vai arī domā, ka nevar, laikam arī ir viņa dzīves noslēpums. Brīvās peļņas iespēja dažiem ienāk prātā pārāk vēlu, citi vispār par to neiedomājas. Daudziem tas ir nejaušs untums, kam pakļaujas pārāk viegli, laimīgā loze, daudziem gausi un grūti apgūstama māksla. Kas nav jaunībā paguvis to iemācīties savā apkārtnē, no saviem vecākiem, nav guvis iemaņu mantojuma ceļā vai kā citādi attapies, tam reizēm līdz četrdesmit vai piecdesmit gadu vecumam jāslaistās kā ubagam un bieži vien jāšķiras no šīs pasaules kā nekam nederīgam klaidonim. Daudziem ievērojamiem valsts ierēdņiem, kas visu mūžu uzcītīgi kalpojuši, nav ne mazākās izpratnes par šāda veida iztiku. Jo visas šis amatpersonas veido tādu kā falansteru, sadala savā starpā darbu un katrs saņem no valsts ienākumiem savu daļu, nelauzīdams galvu par to, kas notiek pasaulē — vai līst lietus, vai spīd saule, ir neraža, karš vai miers, veiksme vai neveiksme. Kā pilnīgi savdabīga pasaule viņi atšķiras no tautas, kuras sabiedrisko iekārtu pārvalda. Šādas pasaules iemītniekiem iztikas ziņā ir savas priekšrocības — nervi tiek pasaudzēti. Viņi pazīst darbu, zina, kas ir godprātība, taupība, bet nezina, kā konkurences vējos un vētrās radusies tā apaļā summa, ko saņem kā algu. Dažs labs ir visu mūžu bijis uzcītīgs tiesnesis vai eksekutors, tam nav bijušas svešas darīšanas ar naudu, bet nekad nav gadījies vekseli izrakstīt vai laikā izpirkt. Kas grib ēst, tam arī jāstrādā. Bet vai nopelnītais atalgojums būs drošs, bez rūpēm, jeb vai ļaudīm vajadzēs maksāt ne tikai ar darbu, bet arī ar satraukumu, un vai atalgojums pārvērtīsies tikai par laimestu — kurš no abiem gadījumiem ir saprātīgākais un cilvēkiem nolemts, es neuzņemos izšķirt, varbūt to rādīs nākotne. Mūsu apstākļos mēs sastopamies ar abiem gadījumiem, tāpēc arī juceklīgais atšķirīgu uzskatu un atkarības un brīvības jēdzienu sajaukums. Zemes pārvaldnieks uzskata sevi par atkarīgu un katras krīzes laikā noslēdzas sevī, cenšas neizpaust savas do-

mas un pat nenojauš, cik daudz cilvēku pūlas tās izzināt, lai atbilstoši rīkotos.

Visas manas simpātijas bija zemes pārvaldnieka pusē, jutu pret viņu cieņu, pats nezinādams iemesla, jo nosodīju viņa bailes no nabadzības, un tikai vēlāk man kļuva skaidrs, ka viņš izvēlējies smagāko uzdevumu: viņš tika galā ar darbu, kas nebija viņam pa prātam, it kā būtu šim uzdevumam dzimis, un nebija kļuvis ne īgns, ne zemisks. Skolotāja spriedums par naudas pelnīšanu mani nemaz neiepriecināja, es sāku šaubīties, vai būšu spējīgs nopelnīt sev maizi, jo pamazām aptvēru, ka visai šai darbīgajai tautai brīvība tikai tad ir ko vērta, kad tā ir droša par dienišķo maizi, un, raudzīdamies uz garajiem, tagad pamestajiem galdiem, nodomāju, ka pat šie svētki ar izbadējušos vēderu un tukšu naudas maku būtu pārāk skumīgi.

Biju priecīgs, kad arī mēs beidzot cēlāmies. Skolotājs aicināja mūs abus ar Annu pie sevis ratos, lai tad kopā braucot sekotu izrādes gaitai, taču Anna gribēja labāk vēl pajādelēt uz sirmja, kurš nu bija atpūties, jo vēlāk vairs nebūšot tam nekāda iegansta. Skolotājs piekrita, tomēr viņš braukšot vismaz kopā ar mums, līdz radīšoties izdevība iesēdināt ratos kādu vecāku cilvēku, atvieglot tam mājupceļu, ja jau jaunieši viņu pametot. Es priecīgu prātu metos uz tām mājām, kur bija novietoti mūsu zirgi, izvedu uz ceļa, un, kad palīdzēju Annai uzsēsties, mana sirds līksmi iegavilējās, bet pēkšņi tīksmīgās izbailēs sastinga, jo zināju, ka drīz mēs divatā vien jāsim pa mežu, kalniem un līdzenumu.

Sešpadsmitā nodaļa PIEVAKARES AINAVA. BERTA FON BRUNEKA

Tā arī notika, tikai citādi, nekā biju cerējis. Mēs bijām mazu gabaliņu tikuši prom no vārtiem, kad izpalīdzīgais skolotājs jau bija iesēdinājis ratos trīs vecīšus un jautrā riksī brauca pa ceļu uz gravas pusi. Mēs ar Annu klusēdami lēni jājām, sveicinādami smaidošos cilvēkus pa labi un pa kreisi, līdz panācām kustīgo, dūcošo ļaužu pūli. Te pamanījām filozofu, kura skaistā sejiņa aizrautībā kvēloja un liecināja, ka viņš jau paguvis labi papriecāties. Viņš bija ģērbies kā ikdienā un rokā turēja grāmatu, jo kopā ar vēl vienu skolotāju bija uzņēmies sufliera pienākumu un grāmatai vajadzēja būt pie rokas, ja kādam varonim vairs lāgā neklausītu atmiņa. Taču viņš teica, ka ļaudis neko vairs negribot dzirdēt un viss ejot savu diezgan mežonīgo gaitu, tāpēc — viņš iesaucās — viņam tagad esot pietiekami laika, lai mums abiem nosuflētu medību skatu, ko mēs, divatā izjājuši, esot, bez šaubām, nodomājuši uzvest, esot jau ari pats pēdējais laiks, neesot ko vilcināties.

Es nosarku un sāku skubināt zirgus, bet filozofs satvēra iemauktus. Anna jautāja, kas tas esot par medību skatu; viņš skaļi iesmējās — vai tad lai viņš stāstot to, par ko visa pasaule smejas un mēs uzjautrināšoties vairāk nekā jebkurš. Tagad nosarka arī Anna un uzstājīgi pieprasīja, lai pasakot, ko viņš ar to domājot. Tad filozofs pasniedza viņai atvērto grāmatu, un, kamēr mūsu zirgi laipni viens otru apošņāja, kamēr es sēdēju kā uz karstām oglēm, Anna, uzlikusi grāmatu uz labā ceļa, uzmanigi izlasīja no sākuma līdz galam skatu, kur Rudencs un Berta noslēdz savu savienību; lasot viņa arvien vairāk un vairāk piesarka: tagad nu bija redzamas lamatas, kuras viņai tik nevainīgi biju izlicis; filozofs manāmi rosījās uz nebeidzamu ālēšanos, kad Anna pēkšņi aizcirta un aizsvieda grāmatu un apņēmīgi paziņoja, ka dosies mājās. Tūlīt arī pagrieza zirgu un pa šauru taciņu aizjāja pāri laukam mūsu ciema virzienā. Apmulsis es kādu brīdi neapņēmīgi raudzījos viņai nopakaļ, tad saņēmu dūšu un rikšiem dzinos pakaļ, jo kādam taču vajadzēja viņu pavadīt; vēl jājot dzirdēju filozofu dziedam kādu izlaidīgu dziesmu, kas izskanēja arvien klusāk aiz mums, un beigās nedzirdējām vairs neko citu kā vien možas, kaut arī tālas kāzu mūzikas skaņas no gravas puses un šur tur līksmošanu un gaviles. Tādēļ klusums pār laukiem un mežiem pievakares saules vistīrākajā zeltā vērtās vēl dziļāks. Mēs tagad jājām pa līdzenu augstieni, es joprojām pieturēju zirgu par galvas tiesu aiz viņas zirga un neuzdrīkstējos ne vārda bilst. Pēkšņi Anna uzsita sirmim ar pātagu, un tas sāka aulekšot, es nekavējoties viņai sekoju, mums pretī virmoja maiga vēja pūsma, un, kad pēkšņi pamanīju, ka Anna, sasārtusi, jautri smaidīdama, dziļi elpo dzīvinošo gaisu, redzēju viņas augstu pacelto galvu ar vizošo vainadziņu un matus vējā plīvojam, es piejāju cieši klāt, un tā mēs minūtes piecas traucāmies pa vientuļo augstieni. Ceļš bija vēl mikls, bet ciets, pa labi zem mums upe nesa savu laistīgo straumi, upes krasts bija stāvs un apaudzis ar tumšu mežu, un tālāk pāri daudzām kalnu grēdām ziemeļaustrumos bija redzami daži Svābijas kalni — vientuļas piramīdas bezgalīgajā klusumā un tālē. Dienvidrietumos tālu visgarām stiepās Alpi, līdz lejai sniega apņemti, un tiem pāri pletās brīnutn skaists, varens mākoņu kalnājs tādā pašā spozmē, gaismas un ēnu rotaļā, tādā pašā nokrāsā kā kalni, vesela jūra žilbīgas baltmes un tumšas zilgmes, tikai tūkstoš veidos sazarojušies cits virs cita. Šķita, ka no visām pusēm mūs, augšup tiekdamās, apņem žilbinoša un krāšņa pirmatnējā daba, likdama sirdij ietrīsēties, un tomēr tā bija tik neskanīga, nekustīga un nesasniedzama. To visu reizē tvēra mūsu acis, lai gan īpaši neskatījāmies; šķita, ka plašā pasaule griežas ap mums kā bezgalīgs vainags, līdz sašaurinājās, kad mēs jājām no kalna lejup uz upi. Viss bija kā skaists sapnis, kad mēs ar prāmi cēlāmies pāri upei, kuras dzidri zaļie viļņi šļācās gar bortu un pazuda kaut kur zem mums; mēs joprojām sēdējām zirgos un puslokā virzījāmies pāri straumei. Un atkal jau sapņojām citu sapni, kad, nonākuši pretējā krastā, lēnām rausāmies augšup pa tumšu gravu, kur kusa sniegs. Te bija auksts, mitrs un baismi. No tumšajiem krūmiem pilēja un krita neskaitāmas sniega pikas, bijām nonākuši naksnīgi brūnā tumsībā, kur ēnās vēl skumji balsnīja sniegs, tikai augstu virs mūsu galvām mirdzēja zelta debesis. Bijām arī novirzījušies no ceļa un nezinājām, kur atrodamies, kad pēkšņi mūs apņēma sausums un zaļumi. Mēs bijām nokļuvuši augstienē, biezā egļu mežā, koki auga trīs četru soļu atstatumā cits no cita, zemi sedza bieza, sausa sūna, bet koku zari, augstu gaisā savijušies, veidoja tumši zaļu jumtu, tāpēc debesis vairs tikpat kā nebija redzamas. Mežs mus saņēma ar siltu dvesmu, zeltītas gaismas stari šur tur pārslīdēja pār sūnu un pār koku stumbriem, zirgu soļi nebija dzirdami, mēs jājām starp eglēm te izšķirdamies, te vienkop spraukdamies starp divām kolonnām kā caur paradīzes vārtiem. Vieni šāda veida vārti bija slēgti — agrs zirneklītis bija pasteidzies tiem aizvilkt priekšā savu tīklu. Gaismas starā tas mirgoja visās varavīksnes krāsās — zilā, zaļā un sarkanā kā dimanta šķautne. Mēs vienprātīgi noliecāmies zem zirnekļa tīkla, un šai brīdī mūsu sejas atradās tik tuvu viena otrai, ka mēs nevilšus saskūpstījāmies. Aizā mēs jau bijām sākuši sarunāties un nu jau labu brīdi īsti svētlaimīgi tērzējām, līdz attapāmies, ka esam saskūpstījušies, un saskatīdamies nosarkām. Un atkal apklusām. Mežs tagad sliecās otrā pusē un atkal slēpās ēnā. Dziļumā paspīdēja ūdens un pavisam tuvu kalnu nogāze, kur klintis un priedes grima spožā saules starojumā, bet tumšās egles mūsu pusē viesa noslēpumainu mijkrēsli. Ceļš tagad metās tik nogāzens, ka vajadzēja nokāpt no zirgiem. Kad es cēlu Annu nost no zirga, mēs saskūpstījāmies otro reizi; viņa tūlīt pašāvās sānis un kāpa man pa priekšu pa mīksto, zaļo paklāju lejup, es sekoju, vezdams abus zirgus. Redzot piemīlīgo, pasakaino augumiņu ejam gar priedēm, man atkal šķita, ka es sapņoju, un vajadzēja saņemties, lai nepalaistu zirgus vaļā, un pārliecināties, ka neguļu, — mesties viņai pakaļ un apskaut. Beidzot nonācām pie upes un redzējām, ka atrodamies pazīstamā vietā — pie elku pielūdzēju alas. Te bija vēl klusāk un vēl drūmāk nekā egļu mežā; saules apspīdētā klints atspoguļojās skaidrajā ūdenī, virs tās riņķoja trīs lieli vanagi, nemitīgi gaisā satikdamies, un katrreiz, kad putni vēcināja spārnus un šūpojās saules staros, pavīdēja spārnu brūnums un apakšējo spalvu baltums. Mēs atradāmies ēnā. Es to visu skatīju laimes pārņemtām acīm; zirgiem, kas tiecās pie ūdens, es noņēmu apaušus. Anna ieraudzīja baltu puķīti, nezinu pat, kādu, noplūca to un pienāca, lai piespraustu man pie cepures. Nu es vairs ne redzēju ko, ne dzirdēju, kad mēs skūpstījāmies trešo reizi. Apskāvis Annu, es cieši piekļāvu viņu sev un skūpstīju, skūpstīju... Sākumā viņa trīsēdama tikai ļāvās, bet tad apvija rokas man ap kaklu un atbildēja uz maniem skūpstiem; pēc piektā vai sestā skūpsta viņa pēkšņi nobāla un centās atbrīvoties, arī mani parņēma savāda pārvērtība. Skūpsti pagaisa kā nebijuši — man likās, it kā es turētu apskautu kaut ko svešādu, abstraktu; iztrūkušies mēs saskatījāmies, manas rokas joprojām nedroši turēja viņu apskautu, ne es uzdrīkstējos viņu palaist vaļā, ne pievilkt sev ciešāk klāt. Man likās — ja es palaidīšu viņu vaļā, viņa iegāzīsies bezdibenīgā dziļumā, bet nogalināšu, ja nelaidīšu vaļā. Nepārvaramas bailes un dziļas skumjas pārņēma mūsu bērnišķīgās sirdis. Beidzot manas rokas atslāba un bezspēcīgi nolaidās, nokaunējušies un nomākti mēs stāvējām nodurtām acīm. Anna apsēdās uz kāda akmens tuvu pie skaidrā, dziļā ūdens un sāka rūgti raudāt. To redzot, es beidzot biju spējīgs atkal pievērsties viņai — tik ļoti līdz šim brīdim biju iegrimis apmulsumā un ledainā saltumā, kas mums pēkšņi uzbruka. Es piegāju pie jaukās, skumstošās meitenes un mēģināju saņemt viņas roku, bikli saukdams viņu vārdā. Taču Anna paslēpa seju garā, zaļā tērpa krokās un nemitējās liet rūgtas asaras. Beidzot viņa mazliet atguvās un tikai pateica:

— Cik mums bija labi līdz šim!

Man šķita, ka es viņu sapratu, jo izjutu kaut ko līdzīgu, tikai ne tik smagi kā viņa, tāpēc, neko neatbildējis, klusi apsēdos netālu iepretī, un abi, drūmi klusēdami, raudzījāmies upē. Ūdenī kā no citas pasaules atspoguļojās viņas attēls ar vainadziņu — kā svešāda nāra, kas, vīlusies uzticībā, draud ienirt dzīlē.

Tobrīd, kad es viņu biju tik aizrautīgi apskāvis un skūpstījis un viņa jūtu mulsumā man atbildējusi, mēs bijām pārāk pieliekuši bezgrēcīgās svētlaimes kausu, tās valgme mūs apšļāca ar pārsteidzošu saltumu, un mirklīgā atsvešinātība atgrieza mūs no debesīm zemes virsū. Šādas sekas divu jaunu cilvēku tik nevainīgai un sirsnīgai jūtu izpausmei, jauniešu, kas vēl nesen bija bērni un, darīdami gluži to pašu, neizjuta nekādas dvēseles mokas, daudziem liksies ākstīgas, mums tas nelikās joks, un patiesi noskumuši mēs sēdējām pie ūdens, kas bija tikpat skaidrs kā Annas dvēsele. Baismīgā pārdzīvojuma īsto iemeslu es nenojautu, jo nezināju, ka šai vecumā asins balss ir saprātīgāka par garu un pati no sevis savalda pārāk straujo uzbangojumu. Anna galvenokārt pārmeta sev, ka nu tomēr skarbi un nežēlīgi sodīta par to, ka piekritusi piedalīties svētkos.

Spēja lapotņu šalkoņa pamodināja mūs no melanholiskās gremdēšanās pārdomās, kas, lai vai kā, arī sniedza laimes pārdzīvojumu. Atceros, ka pēdējie brīži, iekams mūs atsauca īstenībā pēkšņā dienvidvēja šalkoņa, bija tikpat tīkami un sirdij tuvi kā ceļa gabals pa augstieni un cauri egļu mežam. Arī Anna likās nomierinājusies un apmierināta; kad mēs cēlāmies, viņa nevilšus pasmaidīja, sekodama manam izzūdošam attēlam ūdenī, bet viņas apņēmīgā rosīšanās it kā teica: «Neuzdrīksties man pieskarties!»

Zirgi jau sen bija remdējuši slāpes un izbrīnījušies stāvēja biezoknī, kur starp akmeņiem un ūdeni nebija gandrīz iespējams pakustēties; es ieliku viņiem mutē laužņus, uzcēlu Annu uz sirmja un vedu to pa šauro taciņu, ko šur tur bija pārplūdinājusi upīte, kamēr bēris pacietīgi un uzticīgi mums sekoja. Tā mēs nonācām līdz pļavām un beidzot pie kokiem ap veco mācītājmāju. Mājās nebija neviena, pat tēvocis ar sievu bija aizgājuši, visapkārt valdīja klusums. Anna iesteidzās istabā, es ievedu sirmi stallī un noliku viņam sienu. Pēc tam uzkāpu augšā, lai paņemtu maizi bērim, jo biju nodomājis ar to vēl aizjāt noskatīties uzvedumu. Arī Anna, tiklīdz biju iegājis istabā, mudināja mani doties turp. Viņa bija jau pārģērbusies un patlaban steigšus pina matus parastajās bizēs; samulsusi, ka es redzu viņu to darām, viņa atkal piesarka.

Es nokāpu lejā, un, kamēr griezu pa gabalam maizi un devu zirgam, Anna pienaca pie atvērtā loga un, beigdama pīt matus, nolūkojās uz mani. Mūsu roku gausās kustības, klusums, kas valdīja sētā, pildīja mūsu sirdis ar līksma miera izjūtu, un mēs varētu gadiem ilgi baudīt šādu svētlaimi; reizēm es pats nokodu pa kumosam no maizes, ko devu zirgam; tad arī Anna paņēma no skapja maizi un, stāvēdama pie loga, sāka to ēst. Mums neviļus sanāca smiekli. Un, gluži tāpat kā pēc svētku trokšņainās maltītes mums tik labi garšoja sausā maize, tā mūsu tagadējās attiecības likās īstā miera osta, kurā pēc nelielās vētras esam paglābušies un kurā vajadzētu palikt. Anna |āva savu apmierinātību noprast, jo neatgāja no loga, kamēr nebiju izzudis skatienam.

Septiņpadsmitā nodaļa BRĀĻI MŪKI

Pie paša ciema satiku skolotāju, kurš veda tēvoci un viņa sievu, es pateicu, ka Anna jau ir mājās, pēc brīža sastapu dzirnavnieka kalpu, kas veda mājās saimnieka zirgu. Dabūjis zināt, ka visi jau sapulcējušies pie «Cvinguri» cietokšņa un ka tur ejot jautri, nodevu viņam zirgu un steidzos tālāk kājām, jo tas vairs nebija tālu. Par «Cvinguri» cietoksni mums noderēja pilsdrupas, kuras atradās uz augsta pakalna un no kurienes pavērās plašs skats uz kalniem. Drupas bija tā nosegtas ar dēļiem un mietiem, it kā te tiktu kaut kas celts un ar puķu vītnēm godināta triumfējošā tirānija, nevis draudētu sabrukums. Saule patlaban rietēja, kad pienācis redzēju, ka ļaudis lauž sastatnes un met milzīgā dēļu, mietu un žagaru sārtā. Arī Telia godināšana notika te, nevis viņa mājas priekšā — ne pēc iepriekš paredzētās kārtības saskaņā ar Sillera tekstu, bet pēc acumirklīgas tūkstoš galva's radušās iedvesmas; uzveduma nobeigums veidojās līksmā pašplūsmā. Padzītie despoti un viņu svīta atkal bija pielavījušies un, iejukuši pūlī, visai apmierināti tur grozījās kā neredzētas parādības — visnekaitīgākie reakcionāri. Uz visiem kalniem un pakalniem tagad dega karnevāla ugunskuri, mūsējais dega gaišām liesmām, simtiem cilvēku izveidoja ap to plašu loku, un strēlnieks Tells uzstājās ne vien kā labs dziedātājs, bet arī kā pravietis, uzsākdams varenu tautas dziesmu par Zempahes kauju, un piedziedājumam piebiedrojās visi. Vīns plūda straumēm, izveidojās vairāki dziedātāju pulciņi — daži dziedāja vienbalsīgi vienkāršas, senas dziesmas, vīriešu koris dziedāja četrbalsīgi jaunlaiku dziesmas, jaukti meiteņu un puišu kori, bērni — viss dziedāja, skanēja, gaiss viļņojās pakalnā, pār kuru ugunskurs meta sārtu blāzmu. No kalniem arvien jūtamāk plūda siltais dienvidu vējš un vēla lielas mākoņu gubas pār debesīm, bet, jo vairāk satumsa, jo skaļāk uzbangoja prieks — sākumā ap pilsdrupām un ugunskuru, tad ļaudis sadaloties tecēja lejup no pilskalna pulciņos un pa vienam; aizejot tos vēl skāra sarkanīgā atspīduma starojumi, tālāk nakts melnumā bija dzirdama līksmošana. Tumšie lauki skanēja gavilēs, un pie apvāršņa svētku prieku pauda neskaitāmi ugunskuri. Šīs zemes varenais, mūžsenais pavasara vējš, kas varēja atnest arī postu un briesmas, modināja ļaudīs izsenis iecirtīgi priecīgo dabas izjūtu, un, kad tas ievilnīja sejā, kad uzpūta vēl augstak liesmas, tad, raugoties tajās, cilvēki at-ģida, ka pirms šī politiskās brīvības simbola bija arī viduslaiku kristietības sārti un vēl agrāk elkdievības ugunskuri pavasaros — varbūt tie dega šai pašā stundā, un šai paša vietā. Tumšajās mākoņu blīvās Jjkās garām slīdam izzudušo paaudžu pulki, brīžiem tie piestāja virs naktī dziedošās, līksmojošās tautas, it kā grasītos nokāpt lejā un iejukt to vidū, kas ugunskura gaismā aizmirsuši, kādā gadsimtā dzīvo. Bija jau arī brīnum skaista šī augstiene: zāles pirmā zaļuma skartā brūnā zeme likās mums mīkstāka un elastīgāka par visiem polsterētiem samta sēdekļiem — jau pirms frankiem tā bija ši apvidus iedzīvotājiem tā pati, kas šodien.

Naktij iestājoties, sieviešu balsis kļuva skaļākas. Vecāki ļaudis jau bija aizgājuši, precētie vīri sagājuši kopā pierastajos krogos. Tagad meitenes jutās brīvāk, jaunieši, sanākuši bariņā, jautri smējās, līdz visi, kam liktenis bija lēmis tikties, nu bija kopā, un katrs pāris darīja, kā atzina par pareizu, — vai nu slēpās no citu acīm, vai atklāti dižojās. Kad ugunskuri izdegot saplaka, cilvēki sāka izklīst un lielākas vai mazākās grupās devās pilsētiņas virzienā, kur rātsnamā, kā arī dažās viesnīcās viņus sagaidīja trompešu un vijoļu skaņas. Es ilgi klīdu drūzmā un tagad apstājos pie dziestošā ugunskura, ap kuru blēņojās daži puišeļi un tie paši puiši, kas dienā maskās dauzījās apkārt. Vējā plandošajos kreklos un augstajās papīra cepurēs viņi izskatījās kā no pilsdrupām izlīduši spoki. Daži pārskaitīja monētas, ko bija izdevies samangot, citi pūlējās izvilkt no uguns kādu pārogļojušos pagali, un vienu no viņiem, kurš lēkāja kā negudrs, es noturēju par jaunu trakuli, bet tas, noņēmis masku, izrādījās sirms vīrelis, viņš sāka rosīgi noņemties ar apdegušu priedes kluci.

Beidzot es novērsos un, lēnām prom iedams, svārstījos, vai atgriezties mājās vai arī doties uz pilsētiņu. Apmetnis, zobens un stops jau sen bija man par traucēkli, es visu pasitu padusē un, jo nadzīgāk slāju no pilskalna lejā, jo jutos arvien možāks, spridzīgāks, kāds biju no paša rīta; jo tālāk gāju, jo spēcīgāk mani sagrāba drosmīga apņemšanās līksmot cauru nakti un tūlīt arī nožēla, ka tik vieglprātīgi biju pametis Annu mājā. Iedomājos, ka esmu jau pietiekami pieaudzis, lai pavadītu ar mīļoto visu nakti dejās, jokos un saskandinot vīna glāzes. Es pārmetu sev, ka esmu šo vienīgo izdevību tik neveikli un mazdūšīgi palaidis garām, un mierināju sevi ar godkāru domu, ka Annai neklājas labāk, varbūt viņa, nevarēdama aizmigt, ilgojas pēc manis.

Nemanot biju nonācis pilsētiņā, kur skanēt skanēja mūzika, un, kad iegāju kādā pārpildītā zālē, kur jautrā dejā griezās jaunieši, mana sirds sāka nevaldāmi dauzīties. Man ne prātā neienāca, ka mēs būtu vienīgie sešpadsmit gadus vecie pusaudži, kas atklāti parādītos divatā, un vēl mazāk sapratu, ka mūsu šīsdienas pārdzīvojumi ir desmitkārt skaistāki par visu, ko trokšņotāja jaunatne te varēja baudīt, un ka atmiņās vien par šo dienu man vajadzētu justies bagātam un laimīgam. Es vēroju pilngadīgo, saderināto un patstāvīgo jauniešu izpriecas, mani sagrāba vēlēšanās iejukt viņu barā, un es pat neiedomājos, ka mana plātīgā iegriba, ja Anna tiešām te būtu, vienā mirklī tiktu apvaldīta. Protams, man nedara godu tas, ka tikai viņas tiešā klātbūtne spēja mani atgriezt pie domu un jūtu cildenuma. Bet, kad brālēni un paziņas mani kā pazudušu priecīgi sveica un ievilka jautrības virpulī, tas mani apžilbināja, es aizmirsu visas pārdomas un metos dejot ar visām trim māsīcām pēc kārtas. Iekarsu arvien vairāi, bet ar to man nepietika. Jautrība, kas sita tik augstu vilni, man likās nepietiekama, gausa. Jaunieši man visapkārt starot staroja, bet man viss notiekošais likās bāls atspulgs tai spozmei, ko bija uzbūrusi mana iztēle. Nemiera dzīts, es izgāju cauri vairākām istabām līdzās zālei; mani aizturēja jaunu puišu kompānija, kas dzēra purpursārtu vīnu un dziedāja. Te nu man šķita, ka beidzot esmu radis savu ilgu piepildījumu. Es malkoju vēso vīnu, kura skaistā krāsa bija tīkama manām acīm, un sāku aizrautīgi dziedāt. Tikko viena dziesma bija beigusies, jau uzsāku nākošo, turklāt straujā tempā un izteiksmīgās vietās tā pacēlu balsi, ka nomācu visus pārējos. Pārsteigti, ka pilsētas lēnu-lis dzer un trokšņo vēl nadzīgāk par viņiem, puiši negribēja atpalikt, mēs uzkurinājām cits citu arvien vairāk, es dziedāju vēl un vēl un tikai kādas riņķa dziesmas laikā, kad man vajadzēja uz brīdi apklust, ievēroju, ka manas māsīcas raugās pa atvērtajām durvīm un ar izbrīnu vēro mani visā manā godībā. Viņas smējās un, mādamas ar pirkstu, padraudēja, ka esmu viņas pametis, un aicināja atkal iet dejot. Taču šo puišu vidū es jutos kā savējais starp vīriem, gluži kā bērnībā, kad tēloju zibeņzelli, un, kad daži no viņiem sāka raudzīties pēc meitenēm, es kopā ar diviem trakgalvjiem izmetos ārā, un mēs sākām pārstaigāt pilsētiņu. Roku rokā ar abiem dūšīgajiem zemnieku puišiem mēs drāzāmies pa ielu, melsām, kas vien iekrita prātā, dziedājām un jutām to biedrisko prieku, kad dažādi ļaudis kopīgi dzen velnu.

Tomēr jau nākošajā mājā, kur dejoja, es pazaudēju vienu pēc otra abus savus draugus, jo tie bija te laikam atraduši, ko meklēja, un es vienatnē turpināju savu nerimtīgo sirojumu pa istabām. Šur tur uz brīdi piestājos, atcirtu uz asprātībām, ar ko mani apveltīja, un beidzot nonācu istabā, kur pie liela, apaļa galda vēl sēdēja četri mūki. Divi jau bija atkrituši un pazuduši, šeit palikušie jau paguvuši otrreiz pietempties un tagad bija tik kūtri vienaldzīgi kā jau mūžseni krogusbrāļi, kas aizvada jautru dienu, dzen nepiedienīgus jokus, vīnu dzer bez patikas, bet uzmanas, lai ne piliens neietu zudumā.

Pa gabalu no viņiem pie tā paša galda sēdēja Judīte, kam mūki, kā to prasa paradums, piedāvāja kausu vīna. Viņa, liekas, bija svētkos noskatījusies viena pati un tagad uzjautrinājās, atjautīgi atbildēdama uz šo kungu jokiem un divdomīgām asprātībām, turot tos pienācīgā attālumā, kam vajadzēja labu tiesu izveicības un attapības. Viņa sēdēja, nevērīgi atbalstīdamās pret krēsla aizmuguri, novērsusies un vienaldzīgi izmeta trāpīgas atbildes.'^Mūki bija noņēmuši savas pakulu bārdas un nomazgājuši no deguniem krāsu, tikai vecākais, kas bija plikpauris un kam deguns jau no dabas bija sarkans, joprojām dižojās ar košo sejas rotu. Kad es grasījos paiet garām, šis, pats lielākais slaists, man uzsauca:

— Ei, zaļknābi, uz kurieni?

Es paliku stāvam un atbildēju:

— Labais draugs, jūs esat aizmirsis nomazgāt degunu, jūsu brāļi to jau paguvuši! Steidzos pievērst jūsu uzmanību, citādi jūs vēl notriepsiet spilvenu sarkanu.

Pārējo jautrie smiekli man tūda] pavēra ceļu uz viņu sabiedrību, man vajadzēja apsēsties un paņemt piedāvāto glāzi.

— Un tomēr, jūs varat ticēt, tam šņabdegunim likās par maz, — viņi teica, — viņš šodienas izrādei vēl uzkrāšļoja savu degunu!

— Nudien, — es atbildēju, — tas ir tikpat aplam kā uz-krāšļot rozi!

— Turklāt daudz bīstamāk, — piebilda viens no viņiem, — jo uzskaistināt rozi nozīmē grasīties uzlabot dieva radību, un mīļais dieviņš to piedos. Bet krāšļot sarkanu degunu — tā ir ņirgāšanās par velnu, un tas nepiedos!

Tādā garā saruna ritēja tālāk. Tagad joki sāka birt pār plikpauri, un es vairs netiku līdzi, asprātības rosīja visfantastiskākos priekšstatus — katrs no viņiem centās pārspēt citus ar pārsteidzošiem un drosmīgiem izteicieniem un tēliem. Judīte uzjautrinājās, klausoties, kā dīkdieņi apstrādā paši sevi; cietušais, to redzēdams, mēģināja glābties, pievērsdamies viņai. Judītei bija mugurā vienkārša, brūna kleita, pār krūtīm pārmesta balta drāniņa, kas mazliet atsedza skaisto kaklu ar smalku zelta važiņu. Nekādu citu rotājumu viņai nebija, vienīgi pašas krāšņie, brūnie mati. Plikpauris pamirkšķināja un sāka dziedāt:

Mans acuraugs, lēts vizulis Ap tavu balto kaklu vīts.

Tas rāda: dziji krūtīs Tev viltus pilna sirds.

Judīte nekavējās ar atbildi:

—* Lai jūs liktu mierā manu kaklu, es jums arī noskaitīšu pantiņu par kaut ko baltu.

Viņa nedziedāja, tikai labskanīgi norunāja:

Kāds gan nejauks, nejauks laiks!

Kādrēiz tik šķīstās Lunas vaigs Nu apsveicina vecos grēciniekus Jau gaišā dienā; nievā mūs kā niekus!

Kauns, Mēnesnīc!

Logs plaši vaļā bij,

Es tumsā meklēju, kur Luna slij.

Pie mana sliekšņa nekaunīgā nāca,

Es ūdeni pār balto vietu šļācu.

Kauns, Mēnesnīc!

Judītes māte bija mirusi, viņa pati nesen kādā ārzemju loterijā laimējusi vairākus tūkstošus guldeņu, jo aiz gara laika noņēmās ar tamlīdzīgiem pasākumiem. Tāpēc tagad vairāk nekā jebkad Judīte likās iekārojams kumosiņš vieglas dzīves tīkotājiem, un plikgalvis, pēc tam kad vairākkārt bija no viņas aizņēmies naudu, ko viņa tam smiedamās neliedza, bija iedomājies spējā uzbrukumā ieņemt arī viņas sirdi, bet tāpat smejoties tika noraidīts. Noskandētā dziesmiņa, šķiet, ļāva nojaust kādu nepatīkamu piedzīvojumu, viņam precībās ejot. Jo pārējie, neko īpaši neslēpdamies, saskatījās un, tikko valdīdami smieklus, acīm zibsnījot, sāka dungot:

Hm! Hm! — Hm! Mm! Hm!

Hm! Hm! Hm! — Hm! Hm! Hm!

Dungošanas ritms bija tik aizraujošs, ka es piebiedrojos un jutos laimīgs, ka varu dziedāt kopā ār zobgaļiem: «Hm, lim, hm! Hm, hm, hm!» Mūsu vāji apgaismotajā istabā bija klust un svinīgi, un mēs ar omulīgu svētsvinību dundinājārn dīvaino meldiņu. Judīte vairs nevaldīja smieklus.

*— Ak jūs, āmurgalvas!

Tad arī mēs sākām skaļi smieties.

Bet izzobotais, vērīgi palūkojies visapkārt, nemanāmi izvilka pašam lielākajam smējējam no garā tērpa krokām kādu papīra lapu, kas bija daļēji izlīdusi no kabatas, un izlasīja virsrakstu: «Kristīgais Nedēļas Ziņotājs — konservatīva lapiņa tautai». Tagad zobgalību bultas trāpīja pārsteigto, kura vājība bija konservatīvisms, ko viņš nemācēja ne lāgā paskaidrot, ne aizstāvēt. Vārds vēl tikai nesen bija iepazīts, bet to jau daudzināja daži, kas dzīvojuši miglainā neziņā. Plikpakausis uzaicināja konservatīvo, lai taču reiz pastāsta, kas tas ir — būt konservatīvam. Tas grasījās izlikties, ka šādos jautājumos jokus nepazīst, un sarauktu seju paziņoja, ka patlaban neesot laiks fpriest par politiku. Tobrīd otrs mūks iesaucās: n

— Paskaidrojums ir dots jau paradīzē! Kad Ādams piešķīra dzīvniekiem vārdus, to vidū bija viens, kurš apdomīgi kustināja ausis un teicās esam konservatīvs, taču nespēja paskaidrot, kāpēc, tad Ādams sacīja: «Tavs vārds būs ēzelis!»

Konservators tagad ņēmās klāstīt savu pārliecību, patiesībā — uzmācīgu ideju, un zākāja radikālismu un radikāļus, ka tie padarījuši vīnu skābāku un dārgāku. Ja cilvēks gribot iebaudīt malku salda un lēta vīna, tad tas vēl esot atrodams vienīgi nomaļās, senlaicīgās viesnīcās, kur salasās vecās pasaules ļaudis, slēpdamies no mūsdienu skaļuma.

*— Strebiet jūsu slaveno politisko krodzinieku radikālo skābo suslu! — viņš kliedza. — Es turēšos pie senatnes!

Kāda daļa patiesības viņa pārmetumos bija, tāpēc pārējie trīs savukārt aizsvilās, nosauca viņu par mēlnesi un ņēmās pierādīt, ka bez radikālisma viņš nedabūtu vīnu ne paostīt — ne labu, ne sliktu, ka viņš pats kā konservatīvās partijas pakalpiņš neesot nevienam vajadzīgs, bet vecās pasaules ļaudis vecāka vīna vietā pacienātu viņu ar spērienu pa dibenu, tā būtu alga par prozelītismu. Šāds paziņojums bija par iemeslu vētrainai vārdu kaujai, kurā strīdnieki savstarpēji nopēla principus, darbību un partiju vadītājus tādos — dots pret dotu — izteicienos, salīdzinājumos un runas veidos, ka neviens dramaturgs nespētu tautas skatuvei sameklēt trāpīgākus un savdabīgākus; nebūtu pat iespējams tos pierakstīt — tik viegli un zibenīgi šaudījās asprātības, apgalvojumi un iebildumi, gan patiesi un dibināti, gan ļaunprātīgi domāti, bet allaž pamatodamies uz noteiktiem apstākļiem un personām. Protams, ievadrakstam vai runai šī divkauja nederētu, bet, tai sekojot, bija redzams, uz kādu sarežģītu un lietišķu kritiku spējīga tauta un cik ļoti maldās tas, kurš apšaubāmos nolūkos, uzrunādams no tribīnes «centīgo, labo tautu», lieto melīgu un naivu patosu. Pat ievērojamu darbinieku ārējās īpašības, paradumi un fiziskie trūkumi tika cieši saistīti ar viņu vārdiem un darbošanos, tāpēc šķita, ka šie cilvēki ir sava ārējā veidola neizbēgamas sekas, un mūsu strīdniekus, cilvēkus no tautas, kam svešas jebkādas zinātnes, bet kas apveltīti ar bagātu iztēli, varētu noturēt par mācītiem fizionomistiem. Dažu labu sabiedrībā ievērojamu vīru šeit pārvērta par smieklīgu, netīkamu biedēkli, turklāt tas tika izdarīts tik uzskatāmi, ka pat tad, ja kāds ņemtos viņu aizstāvēt un viņš to dzirdētu, tas būtu vēl pazemojošāk.

Šeit bija gluži cita pasaule nekā pie skolotāja, un tomēr es jutos kā savās mājās un ar tādu pašu bijību tvēru spēcīgos izteicienus, rupjo runas veidu, zobgalīgos un mežonīgos starpsaucienus kā pārliecinošos, mierīgos Annas tēva vārdus. Man šķita, ka tur esmu cits, šeit atkal cits cilvēks un tomēr tas pats. Es priecājos, ka dzīve pavēra man lappusi pēc lappuses, un jutos lepns, ka šie jautrie vīri uzskata mani, kā man likās, par savas sabiedrības cienīgu un neapvalda savus jokus. Ar labpatiku domāju par skolotāju un par to, kā es turpmāk nopietni un saprātīgi ar viņu disputēšu, zinādams arī šo to citu, jo man likās ļoti svarīgi būt visur klāt un visu iepazīt.

Astoņpadsmitā nodaļa

JUDĪTE

Brāļi mūki debatēdami bija atkal atskurbuši un moži un lika pudeles piepildīt no jauna, lai gan sen jau bija pāri pusnaktij, bet tad Judīte pēkšņi piecēlās un teica:

— Sievietēm un zēniem laiks doties mājās! Vai nenāksiet, brālēn, mums taču ir viens ceļš?

Es biju ar mieru, bet teicu, ka man jāpaskatās, kur mani radinieki, kas, jādomā, arī nāks līdz.

— Tie jau būs prom, — sacīja Judīte, — ir vēls, ja es nebūtu paļāvusies, ka iešu kopā ar jums, tad arī būtu jau sen mājās.

— Vai redz, ko! — iesaucās galdabiedri. — It kā mūsu te nebūtu. Mēs visi iesim jūs pavadīt! Lai kāds pamēģina teikt, ka Judītei nav pavadītāju pēc izvēles!

Iekams piecēlās, viņi vēl parūpējās, lai nupat atnestais vīns neietu zudumā, tikmēr Judīte man pamāja un durvīs teica:

— Sitos pagānus mēs apvedīsim ap stūri!

Izgājis ārā, redzēju, ka telpas, kur bija dejojušas manas māsīcas un brālēni, jau grima tumsā, un vairāki pretimnācēji apstiprināja manas aizdomas, ka viņi jau aizgājuši mājās. Un tad nu man vajadzēja sekot Judītei; pa tumšu sānieliņu viņa izveda mani ārpus miestiņa un pa dažām lauku taciņām uz lielceļa; tā tikuši četriem sekotājiem gabaliņu priekšā, izdzirdējām viņus iztālēm kaut ko saucam. Mēs steigšus gājām tālāk, kādu ceļa sprīdi viens aiz otra, es klīrīgi turējos nopakaļ, lai gan manas ausis uztvēra katru viņas cieši spertā un tomēr vieglā soļa atbalsi, un vērīgi ieklausījos tikko sadzirdamā viņas drānu čaukstoņā. Nakts bija tumša, bet Judītes auguma aprises izstaroja tādu sievišķību, ka es gāju aiz viņas kā apreibis un katru brīdi glūnēju uz viņas pusi kā pārbijies ceļinieks, kam līdzās lokās lauku gars. Un, tāpat kā ceļinieks savās izbailēs no šausminošās ēnas meklē palīdzību kristīgās ticības spēkā, tā es šai kārdinājuma ceļā bruņojos ar garīgas augstprātības pārliecinošo varu. Judīte runāja par brāļiem mūkiem, smējās par viņiem, vaļsirdīgi pastāstīja par muļķībām, ko viens no tiem viņas dēļ pastrādājis, un jautāja, vai Luna nav bijusi sena mēness dieviete. Vismaz viņai tā licies, kad viņa izlasījusi šo dziesmiņu kādā grāmatā, — tā arī bijusi tieši kā tam nekauņām rakstīta. Tad viņa negaidot man jautāja, kāpēc

es esot tik lepns un tik ilgi neesot uz viņas pusi paskatījies, ne arī kādreiz apciemojis. Es mēģināju taisnoties ar to, ka viņa nemēdz iegriezties mana tēvoča mājās un tāpēc arī man nav pamata ar viņu satikties.

— Ko nu! — viņa teica. — Jūs jau tāpat esat mans brālēns un varat mani apciemot pēc sirds patikas! Toreiz, kad vēl bijāt pavisam zēns, jūs mani labi ieredzējāt — un man esat vienmēr mīļš; bet tagad jums ir sava sirdspuķīte, ko mīlat, un jūs domājat, ka nedrīkstat vairs ne uz vienu sievieti ne paskatīties!

— Man — sirdspuķīte? — es attraucu, un, kad Judīte šo apgalvojumu atkārtoja un nosauca Annas vārdu, es noliedzu visu līdz pēdējam. Mēs bijām nemanot pienākuši pie ciemata, kur vēl bija dzirdama skaļa čalošana un jaunieši klaiņoja pa ceļu. Judīte gribēja izvairīties no sastapšanās ar tiem, un es, kaut arī tepat varēju nogriezties uz mājām, nemaz nepretojos un tūlīt neviļus sekoju viņai, tiklīdz viņa paņēma mani aiz rokas un, lai neviens neredzētu, veda gar žogiem un mūriem cauri tumšam biezoknim līdz savai mājai. Viņa bija savus laukus pārdevusi, paturēdama tikai skaistu augļukoku dārzu pie mājas, kurā dzīvoja gluži viena. Baudītais vīns pastiprināja uzbudinājumu, it īpaši žogoties pa šaurajām taciņām, un, kad bijām pienākuši pie mājas, Judīte teica:

— Ienāc, es uzvārīšu tasīti kafijas!

Es iegāju, un Judīte cieši aizslēdza durvis; tobrīd mana sirds sāka dauzīties neapzinātās bailēs; kaut arī pārgalvīgi priecājos par šo piedzīvojumu, tomēr apsvēru, kā ar godu tikt ar visu galā. Par Annu es nedomāju nemaz, manas bangojošās asinis aizēnoja viņas tēlu, vienīgi ļāvu vēl cauri tumsai paspīdēt manas godkāres zvaigznei, jo, nopietni apsverot, es gribēju vienīgi pats savās acīs pārbaudīt savu nelokāmību. Un tomēr jāatzīstas, ka mani bija pārņēmusi savdabīga romantiska pienākuma apziņa, kas mudināja neizvairīties ne no vienas neparastas pieredzes iespējas. Tiklīdz Judīte bija aizdedzinājusi sveci un pavardā iedegās gaišas ugunis, izzuda netīkamais satraukums. Es apsēdos pie pavarda, un mēs omulīgi sarunājāmies; raudzīdamies uguns apspīdētajā sejā, lepni nodomāju, ka ar šīm briesmām varu mierīgi spēlēties, un domās atgriezos tais dienās, kad pirms diviem gadiem biju pinis un atkal raisījis vaļā viņas matus. Kamēr ūdens kafijai sīkdams vārījās, Judīte iegāja istabā noņemt plecu lakatu, novilkt svētku tērpu un atgriezās baltā rītakleitā bez piedurknēm; sniegbaltais linaudums atsedza plecu žilbinošo skaistumu. Es no jauna samulsu, un tikai pamazām, neatlaidīgi raugoties, mans drudžainais skatiens atžilba viņas skaistuma rāmajā skaidrībā. Kad vēl biju zēns, man gadījās viņu tā redzēt, kad viņa ģērbdamās pārāk lielu vērību man nepiegrieza, un, lai gan es tagad raudzījos citām acīm, šis skaistums savā skaidrībā likās tikpat šķīsts, turklāt Judīte rosījās tik brīvi un droši, ka šī drošības sajūta pārņēma arī mani. Viņa ienesa gatavo kafiju istabā, apsēdās man blakus, atvēra līdzpaņemto dziesmu grāmatu un teica:

— Paskatieties, man vēl ir visas bildītes, ko jūs man zīmējāt!

Mēs aplūkojām citu pēc cita bērnišķīgos zīmējumus; toreizējās neveiklas līnijas man likās kaut kas pavisam neizprotams, kā sen pagājuša laika aizmirstas zīmes. Es jutos pārsteigts ,par dziļajiem aizmirstības atvariem, kas šķir no īsā jaunības laika, un, iegrimis domās, vēros lapiņās. Arī rokraksts, kādā biju uzrakstījis dažādus izteicienus, bija savādāks nekā tagad un atgādināja skolas laiku. Nedroši vilktās burtu zīmes mani skumji uzlūkoja. Judīte kādu brīdi klusēdama vērās uz to pašu zīmējumu, tad pēkšņi cieši ieskatījās man acīs, aplika man rokas ap kaklu un teica:

— Tu vēl arvien esi tas pats! Par ko tu tagad domā?

— Es nezinu! — atbildēju.

— Vai zini, es varētu tevi dzīvu aprīt, kad tu tā, nogrimis domās, neko neredzi! — Un viņa vēl ciešāk pievilka mani sev klāt.

— Kāpēc? — es vaicāju.

— Es pati lāgā nezinu, bet starp cilvēkiem ir tik garlaicīgi, ka bieži priecājos, ja var par kaut ko citu padomāt; es to arī gribētu, mani saista nezināmais, bet es tik maz zinu un allaž domāju vienu un to pašu. Kad es redzu tevi tā iegrimušu domās, tad man šķiet, ka tu domā tieši par to, par ko arī man gribētos pasapņot. Esmu pārliecināta, ka vajadzētu būt varen labai sajūtai, ja varētu staigāt pa pasauli ar tādām no citiem apslēptām domām kā tev!

Neko tamlīdzīgu man vēl nekad nebija gadījies dzirdēt, kaut arī apzinājos, ka Judīte ir pārāk labos, maldinošos ieskatos par manām slepenajām domām, un es nokaunējies piesarku tik ļoti, ka likās — mans svilstošais vaigs apdedzinās viņas balto plecu, pie kura tas kļāvās, un tomēr es alkatīgi uzsūcu katru šo saldeno glaimu vārdu, manas acis tikmēr atrada miera ostu pie viņas krūts, kas rāmi un skaidri pacēlās zem baltā linauduma un man tik tuvu staroja kā laimes mūžīgais mājoklis. Judīte pat nenojauta, kāds tagad bija rāmums un miers, cik skumji un tomēr svētlaimīgi bija pie viņas pašas krūts. Es jutos ārpus laika, šai brīdī mēs bijām vienlīdz jauni vai arī vienlīdz vecf, un mani sagrāba nojausma, it kā tagad tieku apveltīts ar mieru kā atlīdzību par visām ciešanām un rūpēm, kādas mani vēl gaida. Jā, šis brīdis likās tik ļoti sevi attaisnojam, ka es pat nesatrūkos, kad Judīte, pārlapodama dziesmu grāmatu, izņēma no tās salocītu papīra lapu, atvēra un turēja man acu priekšā; pēc ilgāka laika attapos, ka tā ir pirms daudziem gadiem Annai rakstītā mīlestības vēstulīte, ko biju uzticējis upes viļņiem.

— Vai tu vēl arvien noliegsi, ka šis jaukais bērns ir tava sirdspuķīte? — viņa jautāja, un es pārgalvīgi liedzos otrreiz, paskaidrodams, ka vēstulīte ir tikai senaizmirsta bērnišķība.

Tobrīd mājas priekšā atskanēja balsis — mūsu četru vīru kompānija bija klāt. Judīte tūlīt pat nodzēsa gaismu, mēs palikām sēžot tumsā. Tomēr brāļi mūki neatkāpās, viņi sauca:

— Taisiet nu vaļā durvis, daiļā Judīt, pacienājiet ar tasīti karstas kafijas! Mēs uzvedīsimies, kā nākas, un pārmīsim vienu otru prātīgu vārdu! Taisiet nu vaļā par atalgojumu, ka mūs tā apvedāt ap stūri, ir karnevala nakts, un jūs bez bailēm varat vienreiz uzņemt savā mājā četrus apkaimes slavenākos puišus!

Mēs sēdējām pavisam klusi. Smagas lietus lāses sitās pie rūtīm, pie debesīm pat noplaiksnīja rūsa, un tālumā dārdināja pērkons gluži kā maijā vai jūnijā. Lai pielabinātos Judītei, viņi liekulīgā nopietnībā nodziedāja četrbalsīgi kādu dziesmiņu, cik nu vien labi varēja, skurbulī viņu balsis tiešām aizkustinoši vibrēja. Kad arī tas nelīdzēja, viņi sāka lādēties un viens ņēmās rausties pie loga, lai paraudzītos tumšajā istabā. Mēs Varējām labi saskatīt viņa smailo kapuci; tobrīd zibens apgaismoja istabu, un pie loga glūnētājs pazina Judīti pēc baltā apģērba.

— Tā sasodītā ragana sēž pie galda, it kā nekas nebūtu bijis! — viņš apslāpētā balsī uzsauca pārējiem. Kāds cits teica:

Ļauj man paskatīties!

Bet, kamēr viņi nomainījās un istaba atkal iegrima tumsa, Judīte aši metās pie gultas, paķēra no tās balto segu, pārmeta pār krēslu un klusiņām pavilka mani uz gultu, kas no

loga nebija redzama. Kad tagad vēl spēcīgāks uzzibsnījums gaiši apgaismoja istabu, vīrietis pie loga, pavērsis acis kā divstobreni pret krēslu, teica:

— Tā nav viņa, tā ir tikai balta sega, uz galda stāv kafijas trauki^ un līdzās dziesmu grāmata. Tas sātana gabals ir galu galā dievticīgāks, nekā varētu domāt!

Tikmēr Judīte man čukstēja pie auss:

— Tas blēdis būtu tevi katrā ziņā pamanījis, ja mēs paliktu sēžam.

Taču zibens, pērkons un jauna — spēcīgāka lietus gāze padzina glūnētāju no loga, varēja dzirdēt, kā viņi purināja ūdeni no saviem apmetņiem un metās katrs uz savu pusi, lai tiktu ciematā zem pajumtes, jo visi dzīvoja tālu no šejienes. Kad nekas vairs nebija no viņiem dzirdams, mēs vēl kādu brīdi palikām klusi sēžam gultā un klausāmies negaisā, kas trīcināja māju tā, ka es nespēju vairs saprast, vai pats arī trīcu vai ne. Lai nomāktu satraucošo trīcēšanu, es apskāvu Judīti un noskūpstīju uz mutes. Viņa atbildēja ar ciešu un karstu skūpstu, bet tad atbrīvojās no manām rokām un teica:

— Laime ir laime, un tāda var būt tikai viena, bet es nevaru tevi ilgāk šeit paturēt, ja negribi atzīt, ka tu un skolotāja meita mīlat viens otru. Jo meli ir pats lielākais jaunums!

Tad, neko neslēpdams, es sāku stāstīt visu no sākuma līdz galam, visu, kas jebkad mums ar Annu atgadījies, pievienodams daiļrunīgajam meitenes raksturojumam savu jūtu aprakstu. Pastāstīju arī par šīsdienas atgadījumu un žēlojos par biklumu un kautrīgumu, kas pastāvīgi mums ar Annu uzbrūk. Kad es ilgu laiku biju runājis un žēlojies, viņa neko neatbildēja, bet jautāja:

— Un ko tu domā par to, ka tagad sēdi te, pie manis?

Pagalam apmulsis un nokaunējies, es klusēju, meklēdams

vārdus, tad nedroši ieminējos:

*— Tu jau mani atvedi!

Tā ir, — atbildēja Judīte, — bet vai tu būtu tāpat sekojis kurai katrai citai skaistai sievietei, kas tevi vilinātu? Padomā!

Es tiešām padomāju un tad nešaubīgi noteicu:

— Nē, nevienai citai!

— Tātad tu mazliet mīli arī mani? — Judīte turpināja.

Nu es apjuku, jo to apstiprināt nozīmētu pirmoreiz patiesi

kjūt neuzticīgam — to es skaidri jutu, un tomēr, cenzdamies godīgi apsvērt, es vēl mazāk varētu pateikt «nē». Beidzot es citādi nevarēju un teicu:

— Jā... bet ne tā kā Annu!

— Un kā tad?

Es viņu spēji apskāvu un, glāstīdams un kā nu prazdams glaimodams, sacīju:

— Redzi... Annas dēļ es būtu gatavs uz visu, paklausīt katram viņam mājienam; viņas dēļ es gribētu kļūt par godīgu un uzticamu cilvēku, kurš caur un cauri ir tīrs un skaidrs, lai viņa varētu man redzēt cauri kā kristālam. Lai domas par viņu būtu klāt pie visa, ko es darītu, lai pat tad, ja es nekad vairs viņu neredzētu, viņa mūžīgi mūžos dzīvotu manā sirdī! To visu es nevarētu izdarīt tevis dēļ. Un tomēr es tevi mīlu no visas sirds, un, ja tu pieprasītu par pierādījumu — lai ļauju tev iegrūst man dunci krūtīs, tad es šo pašu brīdi ļautu mierīgi tam notikt, lai manas asinis rāmi plūst uz taviem ceļiem!

Es pats iztrūkos no šiem vārdiem, bet reizē arī sapratu, ka tie nemaz nav pārspīlēti un pilnām atbilst tām jūtām, kuras es neapzināti no sakta gala biju sevī slēpis.

Pēkšņi mitējusies viņu glāstīt, mana delna palika pie viņas vaiga, un šai brīdī es jutu, ka uz tās uzkrīt asara. Viņa nopūtās un teica:

—r Kam man tavas asinis!... Nē, nekad vēl neviens vīrietis nav izteicis vēlēšanos būt manis dēļ skaidrs, uzticams un patiess, un es taču mīlu patiesību kā pati sevi!

— Bet es jau nevarētu nopietnībā būt tavs mīļākais vai pat vīrs! — es sērīgi noteicu.

— O, to es labi zinu, un tas man ne prātā nav, — Judīte attrauca, — gribu, lai tu mani pareizi saprastu! Esmu tevi ievilinājusi pie sevis, pirmkārt, tāpēc, ka man gribējās atkal pabučoties, ko es arī tūlīt darīšu, — tu man esi tam tieši noderīgs! Otrkārt, es gribēju tevi, tādu vīzdegunīgu puišeli, pamācīt, un, treškārt, man gluži labi patīk, ja nav neviena cita, mīlēt to vīrieti, kas tevī slēpjas un ko es nojautu, kad tu vēl biji bērns.

Un, satvērusi mani, viņa ņēmās mani skūpstīt tā, ka man metās sveloši karsts, un, tikai lai šo svelmi atvēsinātu, es atbildēju ar skūpstu viņas miklajām lūpām. Kad es skūpstīju Annu, man likās, it kā būtu pieskāries dzīvai rozei, tagad turpretī es skūpstīju karstu, īstu muti un noslēpumainā, dzīvinošā skaistās, spēcīgās sievietes elpa plūda manī viļņu vāliem. Starpība bija tik krasa, ka visdedzīgāko skūpstu aizrautībā, kad Judīte kā pati sev čukstus noteica: «Vai tu ari tagad domā par savu sirdspuķīti?» — es pēkšņi jutu sev pāri klusu iemirgojamies Annas laimes zvaigzni.

— Jā, — es atbildēju, — jā! Un tagad es eju! — Un centos atbrīvoties no skavām.

— Nu tad ej! — Viņa pasmaidīja, bet atraisīja savas baltās, kailās rokas tik savdabīgi, ka man sāpēs sažņaudzās sirds, domājot par šķiršanos; grasījos jau atkal ieslīgt viņas apkampienā, bet Judīte spēji pielēca kājās, vēlreiz mani noskūpstīja, tad atstūma no sevis, klusi noteikdama:

— Taisies, ka pazudi, ir pats pēdējais laiks tev iet mājās!

Nokaunējies metos pēc savas cepures un uz durvīm, Judīte ska|i iesmējās, jo tikko paguva mani panākt un atslēgt durvis.

— Pagaidi, — viņa man pačukstēja durvīs, — ej tur, cauri augļu dārzam un ciematam pa apkārtceļu!

Un viņa iznāca dārzā reizē ar mani savā vieglajā tērpā, lai gan brāzmoja vējš un lietus gāza aumaļām. Pie vārtiņiem viņa palika stāvam un teica:

— Paklausies! Manā mājā vīrieši nemēdz ciemoties, un tu esi pirmais, ko es pēc ilgiem laikiem esmu skūpstījusi. Man ir velēšanās palikt tev uzticīgai, neprasi, kāpēc, esmu apņēmusies sevi pārbaudīt — tā man patīk! Bet no tevis es prasu, lai tu katrreiz, kad esi ciemā, atnāktu pie manis — naktī un slepeni. Dienā, cilvēkiem redzot, izliksimies, ka mēs pat negribam viens uz otru paskatīties. Apsolu tev, ka tev nekad tas nebūs jānožēlo. Dzīvē nekas nenotiks tā, kā tu to esi iedomājies, iespējams, ka ar Annu arī ne; gan tu to pats pieredzēsi. Gribu tev tikai pateikt, ka tu vēlāk būsi priecīgs, nākdams pie manis.

— Nekad vairs nenākšu! — es spēji iesaucos.

— Kuš! Ne tik skaļi! — teica Judīte, tad tik cieši un nopietni ieskatījās man acīs, ka es, lai arī vētra un tumsa, redzēju spīdam viņas acis, un turpināja: — Ja tu man tagad nezvērēsi pie visiem svētajiem un sava goda, ka atnāksi, tad es tūlīt pat paņemšu tevi līdz un tu gulēsi pie manis! Zvēru pie dieva, ka tas tā būs!

Man ne prātā nenāca par šiem draudiem smieties vai tos neņemt vērā. Cik vien ātri varēju, nosolījos atnākt un steidzos prom.

Skrēju, pats nezinu, kurp. Aumaļu lietus mani atveldzēja. Drīz biju no ciema lauka un uzkāpis pakalnā, pa kuru gāju uz priekšu. Trakojošā negaisā ausa pelēks rīts. Es mocījos pārmetumos un jutos satriekts, un, kad pēkšņi lejā pie kājām tikko pamanāmu cauri lietus aizsegam un krēslai ieraudzīju mazo ezeru un skolotāja māju, nokritu bez spēka gar zemi un sāku nevaldāmi raudāt.

Lietus lija man virsū bez mitas, vējš alpaini vilnīja virs galvas un džinkstoši svilpa kokos, es raudāju kā izkults bērns. Nevienam neko nepārmetu, vienīgi pats sev, man pat prātā nebija uzvelt kādu daļu vainas Judītei. Es jutos kā divos gabalos salauzts, gribētu no Judītes paglābties pie Annas un no Annas pie Judītes. Bet es apņēmos nekad vairs neiet pie Judītes, lauzt zvērestu, jo mana sirds asiņoja aiz žēluma, domājot par Annu, kas tagad mierīgi guļ tur pelēkajā, miklajā ielejā. Beidzot es saņēmos un kāpu atkal lejā uz ciematu; no skursteņiem dūmi stīdza augšup, lietus saraustīti lēverēs. Mazliet nomierinājies, sāku apsvērt, kā lai tēvoča mājā aizbildinu savu pazušanu uz visu nakti; nolēmu to izskaidrot ar nomaldīšanos un ceļa meklēšanu. Kopš bērnu dienām šī bija pirmā reize, kad man vajadzēja melot; jau vairākus gadus es nezināju, kas ir meli, un, to apsverot, jutos kā izdzīts no brīnumaina dārza, kurā esmu kādu laika sprīdi bijis vēlams viesis. [9]

TREŠĀ DAĻA

.

Pirmā nodaļa DARBS UN APCERE

Gulēju līdz pusdienai ciešā miegā un bez sapņiem; kad pamodos, vēl joprojām pūta siltais dienvidvējš un lietus nebija mitējies. Pavēries pa logu, redzēju, kā augšup un lejup gar upi rosījās simtiem cilvēku, celdami aizsprostus un dambjus, jo kalnos, jādomā, būs izkusis sniegs un gaidāmi lieli plūdi. Upīte jau šņākuļoja pelēki dzeltena. Mūsu mājai briesmas nedraudēja, jo tā atradās pie attekas, kas darbināja dzirnavas un bija norobežota ar drošu dambi. Visi vīrieši bija prom — glābt pjavas, un pie galda es sēdēju ar sievietēm viens. Vēlāk arī es izgāju laukā un redzēju, ka vīri tikpat enerģiski un apņēmīgi strādā, kā iepriekšējā dienā bija nodevušies izpriecām. Viņi noņēmās ar zemi, kokiem un akmeņiem, stāvēdami līdz ce|iem ūdenī un dūņās, vēzēja cirvjus, nesa fašīnas un bajķus, un, redzot tā savus astoņus vīrus nesam uz pleciem smagus, garus bajķus, varētu iedomāties, ka sācies atkal svētku gājiens, atšķirība no vakardienas bija tā, ka neredzēja nevienam mutē pīpi. Neko daudz palīdzēt nevarēju, drīzāk maisījos pa kājām; tāpēc, pagājis gabaliņu gar krastmalu, atgriezos pa augšceļu atpakaļ, visur vērodams to pašu rosīgo darbošanos. Kas nebija aizņemti pie ūdens, tie brauca mežā, lai arī tur drīzāk tiktu ar darbu galā, un kādā laukā ievēroju zemnieku, kas tik mierīgi un prātīgi ara zemi, it kā iepriekšējā dienā nebūtu nekādu svētku bijis, ne arī draudētu kādas briesmas. Man sametās kauns, ka viens pats klaiņoju bezdarbībā, un nolēmu tūlīt pat atgriezties pilsētā. Tiesa, nekas īpaši steidzams mani tur negaidīja, un neviena neprasītā, nenoteiktā darbošanās tobrīd mani pārāk nevilināja, jā, tā likās man pat tukša un nesvarīga; diena sliecās jau uz vakara pusi, un mani gaidīja ceļš ar dubjiem un lietu līdz melnai naktij,

tomēr es, pakļāvies askētiskai iedomai, pārliecināju sevi, ka tas ir vajadzīgs, labs pasākums, un, neklausīdamies radu iebildumos, nekavējoties devos ceļā.

Lai arī blāzmoja vētra un samērā garais ceļš bija grūts, es to nostaigāju kā pa saulainu dārza taciņu. Manī bija sarosījušās domu domas un rotaļājās ar dzīves noslēpumu kā ar zelta balonu, — un nepaguvu ne attapties, kad jau biju pilsētā. Pienācis pie mūsu mājas, redzēju tumšos logus un sapratu, ka māmiņa jau guļ. Reizē ar kādu kaimiņu iemanījos iekšā un tūdaļ savā augškambarītī, bet no rīta māmiņa, pēkšņi mani ieraudzīdama, iepleta acis.

Es tūlīt pat ievēroju, ka mūsu istabā notikusi neliela pārmaiņa. Pie sienas stāvēja mazs dīvāns, par lētu naudu nopirkts no kāda paziņas, kam nebija vairs kur to likt, — tas bija gaužām vienkāršs, segts ar zaļganbaltu salmu pīteni un tomēr gluži pieņemama mēbele. Bet uz tā gulēja pamatīga grāmatu kaudzīte — kādas piecdesmit grāmatas, visas vienādas, ar sarkaniem burtiem un zelta titulu uz grāmatas muguriņas, visas kopā sasietas ar stingru, vairākkārtēju auklu. Tie bija Gētes kopotie raksti; vecu lietu tirgotājs, kas ar vecām grāmatām un nodzeltējušām gravīrām priekšlaicīgi mēdza mani ievilināt nelielos parādos, bija tās atnesis parādīt un piedāvāt pirkšanai. Pirms dažiem gadiem kāds vācietis, galdnieka palīgs, kaut ko mūsu istabā labodams, bija neviļus izmetis: «Lielais Gēte ir miris,» — šie vārdi man neatlaidīgi skanēja ausīs. Nepazīstamais mirušais pavadīja mani ik solī, rosināja ik domu, kuru pavedieni nozuda viņa neredzamajās rokās. It kā patlaban visi šie pavedieni būtu vienkop neveiklajā auklas mezglā, kas saturēja grāmatas, es metos klāt un steigšus raisīju vaļā, un, kad beidzot atraisīju, tad astoņdesmit gadu ilgā, slavenā mūža zelta augļi krāšņi izbira pa dīvānu un pāri malai uz grīdas, man bija ko noņemties, lai visu šo bagātību savaldītu. Kopš šīs stundas es vairs no mazā dīvāna neatgāju, es lasīju četrdesmit dienas; tikmēr bija atkal iestājusies ziema un atkal pienācis pavasaris, taču baltais sniegs aizslīdēja man garām kā sapnis, un es to tikai neskaidri nomanīju zvirgzdam. Vispirms ķēros pie visa, kas pārlapojot likās dramatisks, tad lasīju dzejoļus, pēc tam romānus, tad «Itālijas ceļojumu», un, kad straume ieplūda prozaiskajā ikdienas uzcītības druvā, es tālāko pametu un sāku no gala, un tagad atklāju veselus zvaigznājus viņu skaistajā savstarpējā izvietojumā un starp tiem atsevišķas dīvaini spožas zvaigznes, kā, piemēram, «Reineke — lapsa» vai «Bcnvenuto Čellīni». Tā es vēlreiz pārlidoju šim debesjumam, daudz ko pārlasīju un beigās atklāju vēl vienu pavisam jaunu, spožu zvaigzni: «Poēzija un īstenība». Tikko biju to beidzis, tā ieradās tirgotājs apvaicā ties, vai es gribot grāmatas paturēt, jo esot radies vēl viens pircējs. Katrā ziņā par šo bagātību vajadzēja samaksāt skaidrā naudā, un tagad tas man nebija vairs pa spēkam. Māmiņa redzēja gan, ka grāmatas man ļoti svarīgas, bet mana četrdesmit dienu ilgā gulēšana un lasīšana viņu mulsināja, un, kamēr viņa svārstījās, tirgotājs paķēra auklu, sasēja grāmatas, pārmeta pār muguru un nozuda.

Šķita, ka istabu pametis starojošas gaismas un gaviļu gars, tā pēkšņi kļuva klusa un tukša, es pielēcu kājās, pavēros visapkārt, un man varbūt liktos, ka atrodos kapā, ja tik omulīgi neklikstētu māmiņas adāinadatas. Izgāju svaigā gaisā; vecā kalnu pilsēta, klintis, mežs, upe un ezers, un daudzveidīgā kalnu grēda sildījās marta saules maigajā starojumā, un, kamēr acis to visu aptvēra, mani pārņēma tik skaidra un ilgstoša labsajūta kā vēl nekad. Tā bija pašaizliedzīga mīlestība pret visu tapušo un pastāvošo, kas zina godāt jebkuras parādības tiesības un jēgu un izjūt pasaules iekšējo sakarību un dziļumu. Šī mīlestība ir kaut kas vairāk par atsevišķu detaļu zagšanu, kas savtīgo mākslinieku beigas vienmēr noved pie sīkumainības un nepastāvības; tā ir arī kaut kas vairāk par garastāvokļa untumiem — nejaušu atlasi, romantisku aizraušanos, un vienīgi tā ir spējīga iedegt cilvēkā vienmērīgu un nedziestošu kvēli. Tagad un turpmāk man viss likās jauns, skaists un valdzinošs, es sāku saskatīt un izjust ne vien formu, bet arī saturu, lietu būtību un vēsturi. Nevarētu teikt, ka es uzreiz tiku pie šādas atziņas, bet tas, kas pamazām manī modās, neapšaubāmi bija radies tanīs četrdesmit dienās, to iedarbībā arī risinājās tālākie notikumi.

Vienīgi miera stāvoklis kustībā — kustības ritms notur Visumu un atklāj īstu cilvēku; pasaule iekšēji ir mierīga un klusa, un tādam jābūt arī cilvēkam, ja viņš vēlas to saprast un, pats būdams pasaules darbīga daļa, to atspoguļot tēlos. Miers piesaista dzīvību, nemiers atbaida. Dievs ir klusāks par klusu, tāpēc pasaule rosās ap viņu. Cilvēkam, kas atdevis sevi mākslai, tas būtu jāņem vērā — drīzāk būt cietējam vērotājam, ļaut notikumiem slīdēt garām nekā dzīties tiem pakaļ, jo tas, kurš piedalās svētku gājienā, nevar to aprakstīt tā kā tas, kurš stāv ceļa malā. Tādēļ malā stāvētājs nav ne lieks, ne dīkā dzīvojošs, jo tikai tāda vērotāja uztverē redzētais iegūst dzīvību, un, ja viņš ir no tiesas redzīgs, tad pienāk brīdis, kad viņš pievienojas gājienam ar savu zelta spoguli līdzīgi astotajam karalim «Makbetā», kas savā spogulī parādīja vēl daudzus karaļus. Arī mierīgā vērotāja raudzīšanās nav bez ārējas darbības un piepūles, tāpat kā svētku gājiena skatītājam krietni jānopūlas, lai tiktu pie labas vietas un to noturētu. Tāds ir mūsu brīvības un uzskatu nemaldības princips.

Tad vēl notika apvērsums manos uzskatos par poēziju. Pats nezinu, kā un kad biju pieradinājies visu, ko atzinu dzīvē un mākslā par derīgu, labu un skaistu, saukt par poētisku, un pat manis izvēlētās profesijas priekšmetus, krāsas un formas es nesaucu par gleznainām, bet poētiskām, tāpat kā visus notikumus cilvēku dzīvē, ja šie notikumi skāra manu iztēli. Tas, man likās, bija pareizi, jo viens un tas pats likums dažādus priekšmetus padara poētiskus vai arī atveidojuma cienīgus, taču bija gadījumi, kad to, ko līdz šim biju dēvējis par poētisku, vajadzēja atzīt par nepoētisku — neizprotamu un neiespējamu, dēkainu un pārmērīgu, un, tā kā pasaules kustībā valda miers un klusums, tad šeit spozmes un tēlu vidū būtu jāvalda pieticībai un godīgumam, lai varētu radīt kaut ko poētisku vai arī, kas ir tas pats, kaut ko dzīvīgu un saprātīgu, vārdu sakot, mākslas bezmērķību nedrīkst sajaukt ar nepamatotību. Tas nav nekas jauns, jau Aristotelis var noderēt par piemēru — viņa nozīmīgie spriedumi par prozaiski politisko runas mākslu var noderēt kā labākais paraugs arī dzejniekam.

Jo, kā man liekas, visa mākslinieka patiesā tiekšanās ir vērsta uz vienkāršošanu, uz visa, kas šķiet atšķirts un atšķirīgs, apvienošanu vienotā dzīves pamatojumā, un šī tieksme attēlot nepieciešamo un vienkāršo, attēlot ar visu iespējamo atdevi, atklājot pašu būtiskāko, ir māksla. Tāpēc mākslinieki ar to vien atšķiras no citiem cilvēkiem, ka viņi tūlīt pat saskata būtisko un prot to parādīt pilnībā; jābūt tā, lai citi to savukārt saprastu un saprotot justos pārsteigti, tāpēc arī nav nekādi diži meistari tie mākslinieki, kuru darbu izpratnei nepieciešama īpaša gaume vai izglītošanās mākslas skolās.

Man nebija iznākusi saskare ne ar cilvēka vārdu, ne cilvēka tēlu, un jutos laimīgs un apmierināts, ka varēju spert soli kaut vispieticīgākajā novadā uz šīs zemes, pa kuru staigā cilvēks, un tādējādi būt poētiskajā pasaulē vismaz «paklāja glabātājs». Gēte ir daudz un ar mīlestību runājis par ainavu skaistumu, un bez liekas pašpārliecības es ticēju, ka šis tiltiņš mani kaut aptuveni savienos ar viņa pasauli.

Grasījos tūlīt pat ar uzmanību un mīlestību ķerties pie darba, vērīgi sekot dabai, nepieļaut neko lieku, veltīgu, lai katrs zīmuļa vilciens būtu mērķtiecīgs. Garā es jau skatīju bezgala daudz darbu, tie visi bija skaisti, cildeni un saturīgi, izpildīti maigiem un spēcīgiem vilcieniem — un katram no tiem bija sava nozīme. Devos ārpus pilsētas, lai ķertos pie pirmās šī lieliskā krājuma lapas; bet nu atklājās, ka man jāsāk no tās vietas, kur pēdējā reizē biju apstājies, un ka nemaz neesmu spējīgs pēkšņi -radīt kaut ko jaunu, jo tad man būtu vajadzējis kaut ko jaunu redzēt. Bet, tā kā man nebija pieejams neviens īsta meistara zīmējums un manas fantāzijas krāšņie augļi, tiklīdz pieskāros ar zīmuli papīram, pagaisa kā nebijuši, tad viss mans guvums bija nožēlojams švīku mistrojums; cenšoties atbrīvoties no iepriekšējās manieres, kuru nicināju, tagad to vēl tikai samaitāju. Tā es nomocījos vairākas dienas, domās allaž skatīdams labus, dzīves patiesībai atbilstošus sasniegumus, bet mana roka bija nevarīga. Man metās baigi, šķita, ka padošos izmisumam, ja man nekas neizdosies, un nopūzdamies lūdzu dievu, lai man palīdz pārvarēt grūtības. Lūdzu ar tiem pašiem bērnišķīgajiem vārdiem kā pirms desmit gadiem, allaž atkārtodams to pašu, un pats to ievēroju, pusbalsī murminādams lūgšanu. Domās iegrimis, pārtraucu savu drudžaino darbošanos un izklaidīgi vēros papīrā.

Otrā nodaļa BRĪNUMS un patiess meistars

Pēkšņi uz baltās papīra lapas, kas bija nolikta man uz ceļiem un ko apspīdēja saule, uzkrita ēna, satrūcies atskatījos un ieraudzīju sev aiz muguras staltu, svešādi ģērbtu cilvēku. Viņš bija liela auguma, slaiks, zīmīgajā un nopietnajā sejā izcēlās stipri izliektais deguns, viņam bija rūpīgi koptas ūsas un smalka veļa.

— Vai drīkst, jaunais cilvēk, mazliet palūkoties jūsu darbā? — viņš mani uzrunāja literārā vācu valodā.

Ir iepriecināts, ir samulsis es pasniedzu savu uzmetumu, ko viņš brīdi uzmanīgi apskatīja, tad jautāja, vai man neesot mapē vēl kas un vai es grasoties kļūt par īstu mākslinieku. Kad es zīmēju no dabas, tad pastāvīgi nesu līdz kādus pēdējā laikā pagatavotos zīmējumus, lai būtu kas rokā, ja diena izrādītos neražīga. Un tagad, vilkdams ārā zīmējumus citu pēc cita, es sīki un uzticīgi atklāju savu līdzšinējo mākslinieka likteni, jo, redzot, kā svešinieks aplūko manus darbus, bija nomanāms, ka viņš ir lietpratējs, ja pats nav mākslinieks.

Tas apstiprinājās tad, kad viņš darīja mani uzmanīgu uz manām galvenajām kļūdām, salīdzināja uzmetumu, pie kura es strādāju, ar dabu un uzrādīja tanī pašu būtiskāko, un pamācīja mani to saskatīt. Es biju bezgala laimīgs, kluss, kā cilvēks, kurš ar labpatiku saņem labdarību, kad viņš salīdzināja dažas lapotnes uz papīra ar paraugu, paskaidroja gaismēnas un formu un uz papīra lapas malas ar dažiem viegli, meistarīgi uzmestiem vilcieniem uzbūra to, ko es biju veltīgi meklējis.

Viņš kavējās pie manis kādu pusstundu, tad teica:

— Jūs pirmīt pieminējāt lāga Haberzātu; vai zināt, ka arī es pirms septiņpadsmit gadiem biju kalpojošs gars viņa sasodītajā klosterī? Bet es laikus aizlaidos lapās un kopš tā laika pastāvīgi uzturējos Itālijā un Francijā. Esmu ainavists, mans vārds ir Remers, domāju kādu laiku pavadīt dzimtenē. Es priecātos, ja varētu jums būt palīdzīgs, man ir līdz daži darbi, apmeklējiet mani kādreiz vai arī nāciet tūlīt man līdz, ja gribat!

Es steigšus savācu, kas vācams, un svinīgā noskaņā, ne mazums lepns sekoju māksliniekam. Biju bieži dzirdējis par viņu runājam, jo viņš bija viens no lielo teiksmu varoņiem klostera darbnīcā, meistars Haberzāts prata dižoties ar savu bijušo skolnieku Remeru, kurš Romā kļuvis ievērojams ak-varelists un savus darbus pārdodot tikai firstiem un angļiem. Pa ceļam, kamēr vēl bijām brīvā dabā, Remers pievērsa manu uzmanību daudz kam ievērības cienīgam. Jūsmīgi raudzījos turp, kurp viņš ar vieglu rokas mājienu norādīja, biju pārsteigts, atklājot, ka patiesībā nebiju neko redzējis tur, kur nupat iedomājos visu labi redzam, un jutos vēl vairāk pārsteigts nozīmīgo un pamācošo lielākoties sastopam tādās parādībās, kuras iepriekš nemaz neredzēju vai kurām nepievērsu uzmanību. Tomēr priecājos, ka puslīdz saprotu, ko mans ceļabiedrs domā, — vai nu tā ir spēcīga un tomēr skaidra ēna, maiga noskaņa, vai arī graciozs koka izliekums; vēlāk, kad biju vairākkārt ar mākslinieku devies pastaigās, pieradu visu ainavas panorāmu aplūkot un vērtēt profesionāli — nevis kā kaut ko sevī noslēgtu, bet kā gleznu un uzmetumu galeriju, tas ir, kaut ko, kas vērojams tikai no īstā redzes viedokļa.

Kad mēs nonācām Remera dzīvoklī — vairākās eleganti ierīkotās istabās skaistā mājā, Remers tūlīt pat nolika savu zīmējumu mapi uz krēsla pie dīvāna, nosēdināja mani sev

līdzās un sāka citu pēc citas celt laukā un nostādīt pašas vērtīgākās un ievērojamākās studijas. Tās bija liela apjoma lapas no Itālijas -— uz bieza, graudaina papīra darināti akvareļi gluži jaunā manierē, ar man svešiem, drosmīgiem un asprātīgiem līdzekļiem, tāpēc tanīs bija tikpat daudz krāsu mirdzuma un aromāta kā skaidrības un spēka, bet pats galvenais — katrs otas triepiens liecināja, ka tiem par paraugu bijusi dzīvā daba. Es nezināju, vai jāpriecājas vairāk par spožo un aizraujošo traktējuma meistarību vai par pašiem attēlotajiem priekšmetiem, jo no romiešu villu cipresēm, no krāšņajiem Sabīņu kalniem līdz pat Pestas drupām un no vizošā Neapoles līča līdz Sicīlijas krastiem ar teiksmaini uzburtām, gaistošām krāsām manu acu priekšā pacēlās glezna pēc gleznas ar visām brīnumainām laika un vietas iezīmēm un ar sauli, zem kuras tās radušās. Gleznaini klosteri un pilis laistījās šīs saules staros kalnu nogāzēs, debesis un jūra grima zilgmē vai arī jautri sidrabojās, tāpat ari krāšņā, cildenā augu valsts ar savu klasiski vienkāršo un tomēr pilnīgo veidolu. Skanēja, virmoja itāliešu vārdi, Re-meram nosaucot priekšmetus un skaidrojot viņu raksturu un stāvokli. Reizēm es pacēlu acis no akvareļiem un pavēros visapkārt, pamanīju gan Neapoles zvejnieka sarkano bereti, romiešu kabatas nazi, koraļļu virteni, gan sidraba matu sprādzi; tad uzmanīgi un jūsmīgi palūkojos uz savu labvēli, viņa balto vesti, manšetēm, un, kad viņš grasījās lapu pāršķirt, tikai tad mans skatiens atgriezās pie tās, lai vēlreiz pakavētos, iekams parādās nākošā.

Kad šī mape bija izskatīta, Remers pārlapoja vēl dažas, no kurām vienā bija neskaitāmas krāsainas gleznu detaļas, citā studijas ar zīmuli un vēl kādā — viss, kas attiecas uz jūru, kuģniecību un zvejniekiem, un, beidzot, vēl vienā — dažādas dabas parādības un krāsu brīnumi, kā Zilā grota, neparasts mākoņu veidojums, Vezuva izvirdums, liesmojošas lavas plūsma un tamlīdzīgi. Pēc tam, ievedis mani citā istabā, viņš parādīja darbu, pie kura strādāja patlaban, — palielu gleznu uz molberta — d’Estas savrupmājas dārzu. Milzum garas, tumšas cipreses pacēlās virs vīnogulājiem un lauru krūmiem, virs marmora strūklakas un puķu apņemtām margām, pie kurām atbalstījies stāvēja viens pats tēls — Ariosto melnā bruņinieku tērpā, ar zobenu pie sāniem. Tālāk bija redzamas Tivoli mājas un koki, un aizmugurē pletās rietošās saules purpura piestrāvots plašs lauks, kam pie apvāršņa iznira Pētera baznīcas kupols.

— Šodienai pietiks! — sacīja Remers. — Nāciet biežāk, kaut vai katru dienu, ja ir patika, atnesiet savus darbus, varbūt iedošu līdz kaut ko kopēšanai, lai jūs apgūtu vieglāku un mērķtiecīgāku tehniku.

Es atvadījos ar cieņas un pateicības pilnu sirdi un palēkdamies nesos mājās. Cik vien daiļrunīgi pratu, stāstīju mātei par savu laimīgo piedzīvojumu un centos svešo kungu un mākslinieku attēlot tādā spožumā, uz kādu vien_ biju spējīgs; priecājos, beidzot ticis pie parauga, kā iespējams gūt žilbinošus panākumus, tas noderēja arī kā mierinājums, domājot par paša nākotni, it īpaši vēl tāpēc, ka Remers arī bija mācījies nožēlojamajā Haberzāta audzētavā. Jāteic, ka tie piecpadsmit svešumā pavadītie gadi, kas bijuši nepieciešami, lai gūtu panākumus, māmiņā nekādu īpašu sajūsmu neizraisīja, turklāt viņa nemaz neuzskatīja svešinieka labklājību par pierādītu, jo viņš ieradies dzimtenē tik vientuļš un neviena nepazīts. Man turpretī bija cits — slepens pierādījums, ka manām cerībām ir pamats, proti, Remera pēkšņā parādīšanās tieši tad, kad biju iegrimis lūgšanā, jo, kaut arī mans noskaņojums pret baznīcu pauda dumpīgumu, joprojām, ja runa bija par maniem paša priekiem un bēdām, es biju īsts mistiķis.

Māmiņai par to pat neieminējos, jo pirmkārt — mums nebija pieņemts par tamlīdzīgiem jautājumiem daudz runāt un, kaut arī māmiņa ļoti paļāvās uz dieva žēlastību, viņai tomēr nebūtu paticis, ja es sāktu plātīties par tik neparastu un teatrālu notikumu. Viņa bija priecīga, ka dievs mūs neatstāja bez maizītes, un pateicīga, ka varēja paļauties uz viņa palīdzību grūtā brīdī, ja bija runa par dzīvību un nāvi, tāpēc viņa droši vien būtu diezgan zobgalīgi izteikusies par manu piedzīvojumu. Toties jo vairāk manas domas visu vakaru nodarbināja notikušais, un jāatzīstas, ka mani tomēr bija pārņēmušas šaubas. Es nespēju atbrīvoties no priekšstata par garu vadu, ar kuru svešinieks tika pēc manas lūgšanas pievilkts, taču nejaušība kā pretstats šai smieklīgajai iedomai man nemaz nebija pa prātam, jo nespēju ne aptvert, ka tas viss būtu varējis arī nenotikt. Kopš tā laika pieradu paturēt atmiņā kā notikušus faktus šādus laimes brīžus, tāpat arī pretēja rakstura atgadījumus, ja biju spiests atzīt, ka tie ir sods par kādu iepriekš notikušu apzinātu nodarījumu, gan neiztēlodamies, ka tas noticis vienīgi un tikai manis dēļ. Tomēr katru reizi, kad nezināju, kā pārvarēt grūtības, nespēju atturēties un atkal meklēju atrisinājumu lūgšanā, lai nesaskatītu savos nodarījumos ieganstu likteņa Sitienam un nedotu solījumu laboties.

Degdams nepacietībā, nogaidīju vienu dienu un tad — nākošajā, apkrāvies ar veselu nastu savu līdzšinējo darbu, devos pie Remera. Viņš mani saņēma laipni, pretimnākoši un aplūkoja zīmējumus vērīgi un iejūtīgi. Remers nemitīgi deva man noderīgus padomus; kad bijām beiguši, viņš teica, ka man vispirms, apstrādājot materiālu, vajagot atbrīvoties no vecā, neveiklā paņēmiena, jo ar to es neko nepanākšot. Lai es uzcītīgi zīmējot pagaidām ar mīkstu zīmuli no dabas un sākumā lai vingrinoties apgūt viņa darba stilu, viņš man labprāt palīdzēšot. Viņš sameklēja savās mapēs dažus vienkāršus uzmetumus, darinātus ar zīmuli un arī ar krāsām, ko izmēģinājuma pēc nokopēt; kad es, tos paņēmis, grasījos atvadīties, viņš teica:

— Ak, pasēdiet vēl brītiņu, tikpat priekšpusdienā vairs neko nedarīsiet, pavērojiet mazliet manu darbu, un patērzēsim!

Es labprāt paliku, klausījos paskaidrojumus par viņa darāmo darbu un pirmo reizi redzēju, cik vienkārši, brīvi un droši strādā īsts mākslinieks. Man tikpat kā atvērās acis un pašam šķita, it kā es līdz šim būtu tikai adījis zeķes vai kaut ko tamlīdzīgu darījis.

Ātri nokopēju no Remera dabūtās lapas, tik iedvesmīgi un veiksmīgi strādādams, kā tas pirmajā ieskrējienā mēdz būt, un, kad es tās viņam aiznesu, viņš teica:

— Lieliski pastrādāts! Ļoti labi!

Laiks todien bija jauks, un viņš mani uzaicināja doties pastaigā — un te saistīja ar dzīvo dabu to, ko biju apguvis jau viņa mājā, bet pa starpām runāja par daudz ko citu, par cilvēkiem un notikumiem — gan asi kritiski, gan jokodamies; es sapratu, ka esmu reizē ieguvis uzticamu skolotāju un interesantu un labu draugu.

Mani drīz vien pārņēma nepārvarama vēlēšanās cik vien bieži iespējams būt viņa sabiedrībā, tāpēc katrreiz izmantoju uzaicinājumu viņu apmeklēt; reiz, jau rūpīgi un mazliet stingrāk pārskatījis manu darbu, viņš teica:

— Jums būtu noderīgi vēl kādu laiku atrasties pilnīgi kāda pasniedzēja uzraudzībā, arī man būtu patīkami un izklaidējoši, ja varētu jums piedāvāt savus pakalpojumus, bet, tā kā mani apstākļi diemžēl nav tādi, ka es to varētu atļauties bez atlīdzības, tad aprunājieties ar mātes kundzi, vai viņa gribētu šim nolūkam kaut ko izdot. Es palikšu vēl kādu laiku šeit un ceru pusgadā jūs dabūt tiktāl, ka vēlāk, labāk sagatavots, pats varēsiet kaut ko nopelnīt un doties ceļojumos. Jūs nāktu katru litu astoņos un visu dienu pie manis strādātu.

Neko labāku nespēju iedomāties, skriešus metos mājās, lai pastāstītu par šo priekšlikumu. Māmiņa tomēr nebija tik lielā sajūsmā kā es, un, tā kā runa bija par ievērojamu summu un es pats daļu no Haberzātam maksātās naudas uzskatīju par zaudētu, viņa devās pie tā paša ievērojamā cilvēka pēc padoma, pie kura jau reiz bijusi, jo domāja, ka viņš vismaz zinās, vai Remers tiešām ir tik cienījams un slavens mākslinieks, par kādu es viņu tik neatlaidīgi daudzināju. Padoma devējs, paraustījis plecus, gan atzina, ka Remers ir talantīgs mākslinieks un ārzemēs tiek slavēts, bet par viņa raksturu izteicās miglaini — neko labu neesot dzirdējis, arī tuvāk neko nezinot, ieteica mums būt piesardzīgiem. Lai vai kā, bet prasības esot pārāk lielas, mūsu pilsēta neesot ne Roma, ne Parīze; viņš uzskatīja par lietderīgāku uzkrāt līdzekļus maniem ceļojumiem, tos uzsākt agrāk, tad es pats redzēšot un varēšot apgūt to pašu, ko Remers.

Vārds «ceļojumi» bija atskanējis jau vairākkārt, un ar to pietika, lai noskaņotu māmiņu atlikt katru feniņu manam braucienam. Tāpēc viņa man paziņoja par dzirdētajām šaubām, gan nelikdamās daudz zinis par to, kas attiecās uz mākslinieka raksturu, — šādas runas es ar sašutumu noraidīju, jo biju šai ziņā jau ticis skaidrībā, pēc dažādiem Remera noslēpumainiem izteicieniem zināju, ka ļaudis par viņu nelāgi tenko un netaisnības dēļ viņš dabūjis daudz ciest. Jā, apspriežot šo tematu, mums bija pat īpašs sarunas veids — es godbijīgā līdzjūtībā uzklausīju viņa žēlošanos un atbildēju tā, it kā man pašam jau būtu visrūgtākā pieredze vai vismaz vēl gaidāmi smagi pārinodarījumi un ka esmu gatavs tos pienācīgi saņemt un pie reizes atriebties par sevi un viņu. Ja tādos gadījumos Remers man aizrādīja, ka es jau nevarot būt labāks cilvēku pazinējs nekā viņš, tad vajadzēja ar to samierināties, un ar svarīgu sejas izteiksmi es uzklausīju pamācību, kas būtu jādara, lai sevi pienācīgi nostādītu, kaut gan nemaz lāgā nesapratu, par ko ir runa un kāda viņam ir šī rūgtā pieredze.

Ātri izšķīries, teicu māmiņai, ka zelta naudu, kas vēl palikusi manā krājkasītē, kuru biju senāk izlaupījis, es gribētu upurēt šim gadījumam. Viņai iebildumu nebija. Tātad es paņēmu medaļas un vēl atlikušos dukātus un aiznesu visu zeltkalim, kurš man samaksāja pretvērtību sudrabā; ar šo naudu aizgāju pie Remera un pateicu, ka tas ir viss, kas manā rīcībā, un ka es vēlētos par to vismaz četrus mēnešus baudīt viņa skolu. Viņš vēlīgi paskaidroja, ka viņa teiktais neesot jāsaprot tik burtiski. Tā kā es darot, ko varot, kā tas mākslinieka māceklim piederas, tad arī viņš negribot atpalikt un tāpat darīšot, ko varēšot, kamēr esot te, un tūlīt — rīt pat lai es nākot šurp.

Tā es, gaužām apmierināts, iekārtojos pie viņa. Pirmajā un otrajā dienā nodarbības ritēja īsti mājīgā noskaņā, taču jau trešajā dienā Remers uzsāka gluži citādu dziesmiņu; pēkšņi kļuvis bargs un kritisks, nežēlīgi noniecināja manu darbu un pierādīja, ka es ne vien vēl neko nevarot, bet esot arī paviršs un nevērīgs. Tas mani ļoti pārsteidza, es mazliet saņēmos, bet pateicību nesagaidīju, gluži otrādi, Remers savā nosodījumā kļuva arvien skarbāks un ironiskāks un nemaz nebija izvēlīgs savos izteicienos. Tad es saņēmos nopietnāk, bet arī nosodījums kļuva nopietnāks; tas mani aizskāra, līdz beidzot, pagalam satriekts un nomākts, es, iekams uzvilku svītru, labi apsvēru, kur to novietot, dažreiz darīju to viegli un apdomīgi, dažreiz pasvārstījies uzmetu pēkšņi kā spēles kauliņu uz labu laimi un centos visu darīt tā, kā to Remers prasīja. Tā es beidzot tiku uz ceļa, pa kuru lēnīti-ņām virzījos uz mērķi — kaut cik pieņemami izpildītu darbu, taču viltnieks noprata manu nodomu un negaidot sarežģīja uzdevumus, manas grūtības sākās no jauna, un maestro kritika uzzēla krāšņāk nekā jebkad. Un atkal pēc milzīgas piepūles es tuvojos diezgan nevainojamam sasniegumam, bet viņš mērķi padarīja vēl grūtāk sasniedzamu, — es tiku no jauna atsviests atpakaļ, un mana cerība, ka varēšu brīdi atdusēties uz lauriem sasniegtajā pakāpē, bija vējā. Tā Remers vairākus mēnešus turēja mani savā pakļautībā, un arī mistiskās sarunas par rūgtiem pārinodarījumiem un tamlīdzīgiem notikumiem turpinājās, un, kad darbs beidzās, tāpat arī pastaigu laikā, mūsu attiecības palika nemainīgas. Tā izveidojās visai neparasts stāvoklis; dažreiz draudzīgas, saturīgas sarunas vidū Remers man pēkšņi uzbrēca:

— Ko jūs tur esat uztriepis? Kas tas ir? Debess augstā! Vai jums acis pareizi nerāda?

Es tūdaļ apklusu un, saniknots uz viņu, uz sevi, ar izmisīgu sasprindzinātību atsāku darbu.

Tā es beidzot iepazinu patiesu darbu un grūtības, bet neizjutu to kā slogu, jo darbs pats nes sevī gandarījumu — atdzimšanu, mūžīgu atjaunošanos, es biju tagad spējīgs ķerties pie kādas lielas Remera studijas, ko gan drīzāk varētu jau saukt par gleznu, un pagatavoju tās kopiju tā, ka mans skolotājs bija apmierināts. Nu jau pietiekot šādā virzienā strādāt, viņš sacīja, jo citādi es pārzīmēšot visas viņa mapes, tās esot viņa vienīgais īpašums, un, lai kāda būtu mūsu draudzība, viņš negribot, ka citu rokās atrodoties labi viņa darbu dublikāti.

Šādi darbojoties, es brīnumainā kārtā sāku justies dienvidu zemēs kā mājās vairāk nekā sava paša dzimtenē. Paraugi, pēc kuriem strādāju, bija radušies zem klajas debess, lieliski izpildīti, manu darbu nemitīgi pavadīja Remera stāstījums un piezīmes, — tad es redzēju dienvidu sauli, debesis un jūru gandrīz tāpat, it kā pats būtu tur bijis.

It īpaši ar savu pievilcību mani saistīja drupas, kurās atklājās grieķu arhitektūra. Izdalot uz zilo debesu fona do-risko tempļu saulainās marmora kolonnas, es atkal slīgu poētiskā saviļņojumā. Arhitrāvu, frīžu un karnīzu horizontālās līnijas, tāpat kā kolonnu kanelūras, bija izpildāmas ar pārdomātu precizitāti, ar patiesu svētsvinību, nesteidzīgi, tomēr drošu roku un vērienīgi. Košās ēnas, kas krita uz šī cildenā, zeltainā akmens, bija dzidri zilas, un, kad es nenovērsdamies raudzījos šinī ēnu zilgmē, tad nešaubīgi manu acu priekšā pacēlās īsts templis. Katra gaismas sprauga sijās, pa kuru pavērās debesis, katrs ierobs kane-lūrā bija man svēti, un es atveidoju tos precīzi vissīkākajās detaļās.

Starp mana tēva mantām bija kāds darbs par arhitektūru, par seno celtniecības stilu vēsturi ar paskaidrojumiem, ar labiem un sīkiem darbu attēliem, to es tagad sameklēju un sāku aizrautīgi pētīt, lai labāk izprastu antīkās drupas un zinātu viņu vērtību. Atcerējos arī Gētes «Ceļojumu pa Itāliju», ko biju izlasījis. Daudz man stāstīja arī Remers par Itālijas pagātni, cilvēkiem un paradumiem. Viņš nelasīja gandrīz neko, tikai Homēra tulkojumu vācu valodā un Ari-osto itāliešu valodā. Viņš ieteica arī man lasīt Homēru, un es neliku to sev vēlreiz atgādināt. Sākumā ar lasīšanu lāgā neveicās, un, kaut arī viss likās ļoti skaists, taču vienkāršība un titāniskums man bija vēl pārāk neierasti jēdzieni, un es nespēju ilgāku laiku nosēdēt pie Šīs grāmatas. Bet Remers pievērsa manu uzmanību tam, kā Homērs katrai darbībai un stāvoklim izmanto vienīgi piemēroto un nepieciešamo vārdu, ka jebkurš trauks, jebkurš apģērba gabals, ko viņš apraksta, ir tai pašā reizē arī paraugs vislabākajai gaumei un, beidzot, jebkāda situācija, jebkurš morālisks konflikts visā savā gandrīz bērnišķīgajā vienkāršībā ir pārpilni viscildenākās poēzijas.

— Mūsu dienās visvairāk prasa pēc izmeklētā, interesantā un pikantā un savā aprobežotībā nemaz neaptver, ka nevar būt nekā izmeklētāka, interesantāka, pikantāka un mūžīgi jauna kā šāds homērisks tēlojums, nemirstīgs savā klasiskajā vienkāršībā. Es nevēlu jums, mīļais Lē, lai jūs kādreiz pats savā pieredzē Odisejam līdzīgi izjustu izmeklēto, pikanto īstenību, kad viņš kails, izvārtījies dūņās, ierodas Nau-sikajas un viņas draudzeņu vidū! Vai gribat zināt, kā tas notiek? Paliksim pie šī piemēra! Ja jums kādreiz nāksies šķirtam no savas dzimtenes un visa, kas jums mīļš, klīst svešumā, kur esat daudz redzējis un daudz piedzīvojis, kur jūs māc bēdas un rūpes, ciešat trūkumu un pamestību, — tad naktī kā likts sapņosiet, ka tuvojaties savai dzimtenei. Tā spīd un laistās viskošākajās krāsās; jums pretī nāk piemīlīgi, labestīgi un mīļi teli, un pēkšņi jūs atklājat, ka esat noskrandis, kails un putekļiem klāts ... neaprakstāms kauns un šausmas jūs sagrābj, jūs mēģināt sevi piesegt, paslēpties un pamostaties vienos sviedros. Tāds kopš laika gala ir nožēlojamā klejotāja sapnis, un Homērs smēlis vielu šādam stāvoklim no cilvēces dziļākās, mūžsenās būtības.

Bija labi, ka Remera domas par viņa krājuma kopēšanu sakrita ar manējām, jo tagad, kad es, paklausot viņa prasībai, atkal atrados aci pret aci ar dabu, kļuva skaidrs, ka man draudēja briesmas pašam ieraudzīt savu kopēšanas māku un visas zināšanas par Itāliju kā brīnumainu fikciju. Tikai ar vislielāko neatlaidību, ar milzīgām pūlēm es sasniedzu zīmējumā kādu desmito daļu no tā, kas bija paveicies kopijās; pirmie mēģinājumi bija pagalam neveiksmīgi, un Remers ļaunā priekā pamācīja:

— Jā, draudziņ, tas neiet tik ātri! Es jau domāju, ka tā būs, tagad pienācis laiks nostāties uz savām kājām vai, pareizāk, skatīties pašam savām acīm! Nav liela māka ciešami nokopēt labu studiju. Jūs domājat, ka tik vienkārši var ar cita rokām raust karstas ogles?

Un vēl daudz tamlīdzīgā garā. Un atkal sākās manu pūļu noniecināšana, senais karš, ļaunprātīga manis muļķošana. Remers devās brīvā dabā kopā ar mani un gleznoja arī pats, tāpēc es pastāvīgi biju viņa acu priekšā. Te nebija ieteicams atkārtot muļķošanos un viltības, kādas biju atļāvies pie Ha-berzāta, jo Remers, liekas, redzēja cauri akmeņiem un kokiem un par katru zīmuļa vilcienu zināja pateikt, vai tas ir godprātīgs. Par katru zaru viņš zināja, vai tas iznācis pārāk resns vai tievs, un, ja es iebildu, ka zars jau būtu varējis arī tā izaugt, viņš norāja mani:

— Liecieties mierā! Daba ir saprātīga, uz to var paļauties, turklāt tādi smalki pielabojumi mums ir labi zināmi. Jūs neesat pirmais brīnumdaris, kas mēģina dabai un savam skolotājam laist miglu acis!

Trešā nodaļa ANNA

Man vajadzēja līdz galam izmantot Remera uzturēšanās laiku pilsētā, tāpēc ir domāt nevarēju par došanos uz laukiem, lai gan biju jau vairākkārt saņēmis no turienes sveicienus un ziņas. Toties, kad es strādāju un koka zaļā lapotne klusi šalkoja, manas domas jo aizrautīgāk kavējās pie Annas. Viņas dēļ priecājos par iespēju mācīties, priecājos, ka šai gadā salīdzinājumā ar iepriekšējo esmu kļuvis daudz bagātāks pieredzē. Es cerēju tagad iegūt zināmu attaisnojumu viņas acīs un tām nākotnes izredzēm, kuras pats loloju.

Iestājās rudens, un, kad es reiz pārnācu pusdienlaikā mājā paēst, mūsu istabā uz dīvāna ieraudzīju melnu zīda mēteli. Priecīgi pārsteigts, piesteidzos, paņēmu rokās vieglo, tīkamo apģērba gabalu un apskatīju no visām pusēm. Tad iemetos ar to virtuvē, kur māmiņa gatavoja pusdienas — labākas nekā parasti. Viņa pastāstīja, ka atbraucis skolotājs ar meitu, bet tūdaļ norūpējusies piebilda, ka diemžēl nav vis atbraukuši izklaidēties, bet lai apmeklētu kādu slavenu ārstu. Iedama istabā un klādama galdu, māmiņa pāris vārdos paskaidroja, ka Annas veselībā radušās neparastas un biedējošas pazīmes, skolotājs un arī viņa, mana māte, esot ļoti norūpējušies, jo, spriežot pēc nabaga meitenes izskata, esot jādomā, ka ilgi trauslais radījums neizturēšot.

Es sēdēju uz dīvāna, turēju mēteli, cieši saņēmis rokās, un neizpratnē klausījos vārdos, kas manās ausīs skanēja tik negaidīti un svešādi, ka drīzāk pārsteidza, nevis izbiedēja. Tobrīd atvērās durvis un ienāca mūsu mīļie un patiesi cienītie viesi. Piecēlos, devos pretī un, tikai sniedzot Annai roku, pamanīju, ka joprojām vēl turu viņas mēteli. Viņa piesarkdama pasmaidīja, bet es stāvēju samulsis. Skolotājs pārmeta, ka es visu vasaru neesmu pie viņiem rādījies, un sasveicināšanās burzmā man aizmirsās mātes teiktais, un nekas uzkrītošs to arī neatgādināja. Tikai sēžot pie galda, māmiņas uzsvērti laipnā izturēšanās pret Annu un viņai izrādītā uzmanība lika man tagad ieraudzīt Annu gandrīz tā kā svešādu, izaugušu un reizē arī maigāku un trauslāku. Viņas sejas āda bija caurspīdīga, bet ap acīm, kas neparasti staroja gan seno dienu bērnišķīgā sirsnībā, gan sapņaini dzijās pārdomās, iegūlušas ciešanu ēnas. Viņa bija jautra, runīga, es turpretī klusēju, klausījos un raudzījos viņā; arī skolotājs bija atraisīts, vispār izturējās kā parasti, jo tad, kad mūsu piederīgos piemeklē likstas un ciešanas, mēs nelejam asaras, bet no paša pirmā brīža, kad cerības mijas ar bailēm un pašapmānu, izturamies tikpat savaldīgi kā paši nelaimes piemeklētie. Tomēr viņš tagad atgādināja meitai daudz nerunāt un, pajautājis, vai es jau zinot viņu mazā ceļojuma iemeslu, piebilda:

— Jā, mīļais Heinrih! Mana Anna, liekas, nodomājusi paslimot. Tomēr nezaudēsim dūšu! Ārsts jau teica, ka pagaidām neko nevar noteikt un darīt. Viņš mums deva dažus norādījumus un lika mierīgi atgriezties un dzīvot laukos, nevis pārnākt uz šejieni, jo turienes gaiss esot piemērotāks. Viņš iedošot mums līdz vēstuli vietējam ārstam un laiku pa laikam pats atbraukšot pārbaudīt slimnieci.

Nezināju, ko lai saku un kā lai parādu savu līdzjūtību, es tumši piesarku un kaunējos, ka pats neesmu slims. Turpretī Anna, tēvam runājot, smaidot manī lūkojās, it kā viņai būtu žēl, ka man jādzird tik nepatīkama ziņa.

Pēc pusdienām skolotājs gribēja kaut ko dzirdēt par manām nodarbībām un arī redzēt manus darbus; es atnesu biezu mapi un stāstīju par savu meistaru. Tomēr ilgi viņš kavēties nevarēja un drīz devās dažādās darīšanās un šo to nopirkt. Māmiņa viņu pavadīja, un mēs palikām ar Annu vieni. Viņa, joprojām sēdēdama uz dīvāna, uzmanīgi ielūkojās manos darbos, es rādīju un skaidroju. Anna skatījās uz manām ainavām, es noraudzījos uz viņu, dažreiz man vaia-dzēja noliekties, citreiz ilgāku laiku abi turējām rokās kādu lapu, tomēr nekādu īpašu maigumu neizrādījām. Viņa bija nu atkal man svešāda, un es baidījos pat iztālēm viņu aizvainot, bet Anna pati visu savu uzmanību un prieka izpausmi veltīja vienīgi maniem darbiem un nemaz negribēja no tiem šķirties, uz mani viņa tikai pavirši pameta acis.

Pēkšņi viņa teica:

— Mūsu mācītājmājas tante lika tev pateikt, lai tu tūlīt pat kopā ar mums braucot turp, citādi viņa sadusmošoties. Brauksi?

— Jā, tagad jau es varu, — atbildēju un piebildu: — Kas tev īsti kait?

— Ak, es pati nezinu, pastāvīgi esmu nogurusi un reizēm nejūtos lāgā. Citi saceļ lielāku brēku nekā es pati.

Māmiņa un skolotājs atgriezās; kopā ar netīkamām, aptiekā pirktām paciņām, ko skolotājs ar apslāpētu nopūtu nolika uz galda, viņš bija atnesis Annai dāvanas: skaistu kleitas drānu, lielu, siltu šalli un zelta pulksteni — it kā ar šīm dārgajām, ilgam laikam domātām lietām gribētu izlūgties likteņa labvēlību. Anna, visu to redzēdama, iztrūkās; skolotājs mierināja viņu, teica, ka viņa esot to visu jau sen pelnījusi un tam naudas mazumiņam neesot nekādas vērtības, ja viņš nevarot ar to sagādāt viņai mazliet prieka.

Skolotājs, šķiet, bija apmierināts, ka es braucu līdz, arī māmiņai tas patika; kamēr es aizgāju uz viesnīcu, kur bija atstāts pajūgs, viņa sagatavoja man, kas ņemams līdz. Anna, sēdēdama blakus skolotājam, izskatījās brīnum jauka — silti ievīstīta, seja paslēpusies aiz plīvuriņa. Es apsēdos uz priekšējā sēdekļa un paņēmu grožus, lai vadītu labi baroto zirgu, kas jau nepacietīgi kārpījās; māmiņa vēl ilgi knosījās ap ratiem un nemitējās atkārtot skolotājam, ka jebkurā laikā ir gatava palīdzēt un, ja tas būs vajadzīgs, aizbrauks un kops Annu. Kaimiņi raudzījās pa logiem, visai celdami manu pašapziņu, kad es beidzot sāku braukt pa šauro ielu, vezdams jauko, piemīlīgo sabiedrību.

Staroja saulains rudens novakars. Mēs braucām cauri ciemiem, gar tīrumiem, birzis un pakalni sedzās vieglā dūmakā, dzirdējām tālumā mednieku tauri, vienā laidā satikām ar rudens ražu piekrautus vezumus. Te ļaudis gatavoja grozus vīnogu vākšanai, lielus toverus, citur, iedami rindās pa lauku, vāca dažādus sakņaugus un dārzeņus, vēl tālāk — ara zemi un visa ģimene, rudens saules izvilināta, rosījās vienkop. Visur bija jūtama moža rosība. Bija tik silts, ka Anna atmeta atpakaļ zaļo plīvuriņu, atsegdama piemīlīgo sejiņu. Mēs visi trīs aizmirsām, kāpēc īsti braucam pa šiem ceļiem, skolotājs bija runīgs un daudz stāstīja par apvidiem, kuriem braucām cauri, rādīja mājas, kurās dzīvoja ievērojami cilvēki un kuras ar savu kārtību liecināja par īpašnieku saprātīgu saimniekošanu. Gan še, gan tur ģimenēs bija pa vienai vai divām glītām meičām, garām braucot, centāmies viņas saskatīt, un, ja tas izdevās, tad Anna, kas pati bija savas zemes krāšņs zieds, sveicināja viņas ar atturīgas meitenes cieņu.

Vakarot sāka labu laiku, iekams bijām tikuši galā, un līdz ar tumsu man pēkšņi iešāvās prātā, ka esmu apsolījis Judītei apmeklēt viņu katrreiz, kad esmu atbraucis. Anna bija atkal aizsegusies ar plīvuru, es tagad sēdēju viņai blakus, jo skolotājs, labāk pazīdams ceļu, paņēma grožus. Krēslas dej pieklusām, un man bija laiks pārdomāt, ko turpmāk darīt.

Kaut gan gluži neiespējami likās turēt doto solījumu un pat domās negribēju apvainot trauslo būtni, kas, sēdēdama līdzās, bija viegli pret mani atbalstījusies, tomēr jo neatlaidīgāk uzmācās pārliecība, ka es nedrīkstu lauzt doto vārdu, Judīte taču, vienīgi noticēdama tam, mani tai naktī atlaida, un, bez šaubām, vārda laušana viņu sāpinātu un aizvainotu. Neparko uz pasaules tieši viņas acīs man negribētos būt nevīrišķīgam, tādam, kurš aiz bailēm dod solījumu un aiz bailēm to lauž. Tad es atradu, kā man likās, ļoti gudru atrisinājumu, kas vismaz mani attaisnoja paša acīs. Ja es apmetīšos pie skolotāja, tad tas nebūs ciematā, bet, ja ieradīšos tur dienā, tad nav vajadzības tikties ar Judīti, kas bija noteikusi vienīgi slepenus apmeklējumus naktī un manas uzturēšanās laikā ciematā.

Tāpēc, kad mēs iebraucām skolotāja mājā un tur sastapām tanti ar divām manām māsīcām un vienu brālēnu, kas mūs gaidīja un grasījās tūlīt ņemt mani līdzi ar tiem pašiem ratiem, es negaidot paziņoju, ka gribu palikt tepat, un vecā Katerīne steidzās man sagatavot guļamtelpu, bet Annai, pagalam nogurušai, klepus mocītai, nekavējoties vajadzēja likties gultā. Viņa pieveda mani pie rūpīgi sakārtota galda, uz kura atradās grāmatas, viņas darba piederumi, arī papīrs un rakstāmlietas, nolika lampu un smaidīdama teica:

— Tēvs paliek pie manis vakaros, kamēr es aizmiegu, un dažreiz man kaut ko palasa. Te tu varbūt vari tikmēr pakavēt sev laiku. Paskaties, es tev kaut ko gatavoju!

Un viņa parādīja nelielu izšuvumu mazai mapei, izšuvums bija gatavots pēc puķu zīmējuma, ko biju pirms vairākiem gadiem pabeidzis lapenē un viņai uzdāvinājis. Naivā bildīte karājās virs viņas galda. Tad Anna sniedza man roku un sērīgi klusi, tomēr laipni noteica:

— Arlabunakti!

— Arlabunakti! — es tikpat klusi atbildēju.

Pēc brīža ienāca skolotājs, un es redzēju, ka, iedams uz Annas istabu, viņš paķēra līdz skaisti iesietu lūgšanu grāmatu. Es turpretī apskatīju visus nieciņus uz galda, paturēju rokā Annas šķēres un nespēju iedomāties, ka Annai varētu draudēt kādas briesmas.

Ceturtā nodaļa JUDĪTE

Tā kā es biju viesis savas mīļotās mājā, tad pamodos no rīta jau ļoti agri, visi vēl cieši gulēja. Atvēru logu un ilgi raudzījos uz ezeru, kam mežiem noaugušie stāvie krasti laistījās rīta saules staros, bet mēness vēl ietiepīgi kavējās, spoguļodamies tumšajā ūdenī. Varēju redzēt, kā tas pamazām bālēja, lecot saulei, kas tagad zeltīja dzeltenās lapotnes un meta maigu mirgojumu pār zilgojošo ezeru. Taču gaiss sāka pamazām atkal aizvilkties, viegla dūmaka kā sidraba plīvurs sākumā apņēma visu apkārtni un, kliedēdama citu pēc citas spožās ainas, sacēla nerimtīgu spulgojumu; tad dūmaka pēkšņi tā sariesās, ka varēju vairs tikai saskatīt dārziņu, beidzot arī tas ienira miglā, kas mirkli kļāvās pie loga. Aizvēru logu, izgāju virtuvē un ieraudzīju Katerīni pie mājīgās, gaišās pavarda uguns.

Mēs ilgi tērzējām, Katerīne žēli sūrojās par Annas veselību, stāstīja, kopš kura laika tas viss sācies, bet runāja ar tik noslēpumainiem, neskaidriem mājieniem, ka par slimības būtību es tomēr netiku gudrs. Pēc tam viņa aizkustinošā daiļrunībā ņēmās Annu cildināt un atcerēties viņas dzīvi kopš bērnu dienām, — es skaidri redzēju jautri lēkājam trīs gadus veco eņģelīti, redzēju mazās apģērbu, bet arī agrās ciešanas, slimības gultiņu, kurā nabaga mazulītei bija jāguļ gadiem ilgi, — tagad man acu priekšā uzradās bāls, gultā izstiepies dzīvs līķītis ar pacietīgu, gudru un allaž starojošu sejiņu. Un tomēr trauslais stādiņš atlaba, ciešanu radītas agras gudrības apbrīnojamā izteiksme pazuda, un, it kā nekas nebūtu bijis, ziedēt uzziedēja sārts, možs bērniņš, smaidīdams tiem gadiem pretī, kad es to ieraudzīju pirmo reizi.

Beidzot parādījās skolotājs; tagad, kad viņa meitai no rītiem vajadzēja palikt gultā un viņa gulēja ilgāk nekā parasti, arī viņam vairs agrās rīta stundas nesagādāja prieku, viņš iedalīja savu laiku, pielāgodamies slimajam bērnam. Pēc laba brīža ienāca arī Anna un apsēdās pie galda, kur viņai bija īpaši gatavota maltīte, kamēr mēs ēdām parastās brokastis. Tas radīja smeldzīgu noskaņu, kas pamazām, mums trijiem sēžot un tērzējot, vērtās nopietnā apcerē. Skolotājs paņēma Kempas Tomasa grāmatu «Kristus sekotāji» un palasīja mums dažas lappuses, bet Anna ķērās pie sava rokdarba. Pēc tam skolotājs uzsāka sarunu par izlasīto, tiekdamies iesaistīt tanī arī mani, lai pārbaudītu, kā tas mūsu vidū bija ieviesies, manu spriešanas spēju, mīkstinātu manus

apgalvojumus un kopīgajai pacilātībai gūtu pamācošu slēdzienu. Taču pēdējā vasarā es biju tikpat kā zaudējis patiku uz tamlīdzīgiem spriedelējumiem, mana interese bija pievērsta jutekliskām parādībām un tēliem, un pat neizprotamās sarunas par dzīves pieredzi, kādas raisījās mums ar Rcmeru, ritēja gluži pasaulīgā noskaņā. Turklāt es nojautu, ka man ir stingri jārespektē Annas uzskati, un, kad es ievēroju, ka viņa pat priecājas, redzēdama, kā mani te sagūsta un pievērš īstenajai ticībai, es sargājos kaut ko iebilst, izteicu patiesu atzinību tām vietām, kas pauda patiesību, vai arī, ja attēlojums bija skaists, spēcīgs, spilgts, ļāvos tīkamai bezdarbībai, vērodams Annas zīda kamoliņu košās krāsas.

Viņa bija labiatpūtusies un likās gaužām moža, nekāda atšķirība no agrākās Annas nebija manāma. Tas mani ļoti iepriecēja, un es posos ceļā, lai vel gaišā dienas laikā tiktu līdz mācītājmājai un atpakaļ, drošs, ka nesatikšu Judīti.

Ieiedams biezajā miglā, es jutos lieliski, un pašam bija jāpasmejas par viltīgo izdomu, vēl jo vairāk tāpēc, ka slepenā laipošana cauri pelēcīgajam miglas autam piešķīra manai gaitai līdzību ar iešanu neceļos. Ticis pāri kalnam, sasniedzu ciematu, bet miglā zaudēju virzienu un tiku notverts dārzu un pļavu šauro taciņu tīklā, brīžiem taciņas veda uz kādu nomaļu māju, brīžiem pilnīgi laukā no ciemata. Nespēju neko saskatīt pat četru soļu attālumā, pastāvīgi dzirdēju balsis, bet redzēt neredzēju nevienu, un sagadījās tā, ka nevienu arī nesatiku. Biju pienācis pie vaļā pamestiem vārtiņiem un nolēmu pa tiem ieiet un taisnā ceļā šķērsot visus pagalmus, lai beidzot tiktu uz lielceļa. Iekļuvu lielā, krāšņā augļu dārzā, kur koki bija pilni skaistiem, gataviem augļiem. Skaidri redzēt varēja tikai vienu koku, apkārtējie stāvēja jau daļēļi apslēpti, un aiz tiem pacēlās baltais miglas mūris. Un pēkšņi ieraudzīju pretī nākam Judīti, viņa turēja ar abām rokām sev piespiestu lielu, ar āboliem pilnu grozu, grozs aiz smaguma čīkstēja. Augļu vākšana bija gandrīz vai vienīgais darbs, ko viņa darīja ar mīlestību, aizrautīgi. Kleitu, brizdama pa slapjo zāli, viņa bija mazliet uzspraudusi, atsegdama skaistās kājas; mati miklumā smagnēji, bet vaigi rudens gaisā piesārtuši. Tā viņa, raudzīdamās savā grozā, nāca man tieši virsū, pēkšņi pamanījusi, vispirms nobāla, nolika grozu zemē, tad, starodama sirsnīgā, patiesā priekā, apkrita man ap kaklu un ņēmās mani skūpstīt uz lūpām. Grūti bija uz skūpstiem neatbildēt, tomēr beidzot man izdevās no viņas atbrīvoties.

— Vai redz, ko, cik ziķcrīgs puikai — Viņa priecīgi smējās. — Šodien atbraucis un pamanījies izmantot miglu, lai tiktu pie manis jau pirms nakts iestāšanās; nebūtu domājusi, ka esi uz to spējīgs!

— Nē, — es atbildēju, raudzīdamies zemē, — atbraucu vakar un dzīvoju pie skolotāja, jo Anna ir slima. Šādos apstākļos es, protams, nevaru jūs apmeklēt.

Judīte klusēja, rokas salikusi virs krūtīm, un raudzījās manī tik cieši, ka arī es neviļus pacēlu acis un sastapos ar viņas acīm.

— Tad jau tu uzvedies vēl āķīgāk, nekā es domāju, — viņa beidzot noteica, — ja vien tas tev kaut ko varētu līdzēt. Bet, tā kā mūsu nabaga meitenīte ir slima, tad es būšu taisnīga un grozīšu norunu. Migla tagad turēsies vismaz nedēļu katru dienu vairākas stundas. Ja tu nāksi pie manis katru dienu, tad es tevi atbrīvošu no tava nakts pienākuma — un apsolu tevi nekad neapmīļot un pat noraidīt tevi, ja tu sadomātu to darīt. Tikai tev katrreiz jāatbild man uz vienu un to pašu jautājumu ar vienu vienīgu vārdiņu un bez melošanas!

— Ar kādu vārdiņu? — es jautāju.

— Gan jau redzēsi, — viņa sacīja. — Nac, man ir skaisti āboli!

Judīte piegāja pie ābeles, kam zari un lapas likās savādāki nekā citām, pakāpās uz pieslienamām kāpnēm un norāva dažus pēc apveida un krāsas skaistus ābolus. Vienu, kas vēl bija mikla aromāta pārpilns, viņa pārkoda ar saviem baltajiem zobiem, pasniedza man nokosto pusi un sāka ēst otru pusi. Es kodu savā un aši tiku galā; ābols bija neparasti garšīgs, svaigs, un es tikko varēju sagaidīt, kad viņa pārkodīs nākošo. Kad bijām tikuši galā ar trim āboliem, mana mute bija tik svaigas un saldas elpas pilna, ka vajadzēja savaldīties, lai Judīti nenoskūpstītu, nepakamptu klāt vēl saldmi no viņas mutes. Judīte, to nopratusi, iesmējās un teica:

— Nu atbildi — vai es tev patīku?

Viņa raudzījās manī cieši, un, kaut arī es tagad neatlaidīgi, saspringti domāju par Annu, — citādi nespēju, atbildēju:

— Jā!

— To, redz, tu man teiksi katru dienu! — apmierināti paskaidroja Judīte.

Pēc tam viņa ņēmās tērgāt un jautāja:

— Vai tu īstenībā zini, kas tam labajam bērnam kait?

Un, kad es atbildēju, ka netieku gudrs, nesaprotu, kas viņai ir, Judīte turpināja:

— Stāsta, ka nabaga meitēns kopš kāda laika redz savādus sapņus un viņai esot spēja paredzēt, jau reizes divas pateikusi kaut ko, kas tiešām piepildījies, tiklab miegā, ka nomodā viņai pēkšņi atklājoties, ko dara, nedara vai kā jūtas cilvēki, kuri nav nemaz klāt, bet kuri viņas sirdij tuvi, stāsta, ka viņa tagad esot ļoti dievticīga un ka viņai slimas krūtis. Es neticu tādām blēņām, bet slima gan viņa ir, un es no sirds vēlu viņai visu labu, jo tevis dēļ viņa’arī man ir mīļa. Bet tas, kas nolemts, jāizcieš katram, —’ Judīte domīgi piebilda.

Lai gan es neticīgi šūpoju galvu, mani tomēr sagrāba vieglas trīsas un savāda svešādība apņēma Annas tēlu. Un gandrīz vai tai pašā brīdī man šķita, ka viņa droši vien mani redz, redz, cik es draudzīgi sarunājos ar Judīti, un iz-trūcies es paraudzījos visapkārt. Migla sāka izklīst, jau cauri tās sidrabainajai dūmakai bija saredzamas zilas debesis, atsevišķi saulstari mirguļodami gūlās uz miklajiem zariem un apspīdēja lāses, kas, raisīdamās no tiem, krita lejup; jau varēja saskatīt kāda garāmgājēja zilgano ēnu, un beidzot dzidrā gaisma ielauzās visur, apņēma mūs un meta mūsu abu ēnas blāvi apspīdētajā zālē.

Es steidzos prom un tēvoča mājā dzirdēju apstiprinām to, ko man bija stāstījusi Judīte. Sēdēdams dzīvības pārpilnajā mājā un draudzīgās sarunas nomierināts, es atkal neticīgi smaidīju un biju priecīgs, ka mani brālēni arī nepiešķīra nekādu nozīmi baumām. Un tomēr mani nomāca dalītas jūtas, jo pat nosliece uz tamlīdzīgām spējām — uz paredzēšanu — man likās uzpūtība, bet to es nekādi nespēju saistīt ar mīļo Annu, toties spētu saistīt ar svešādo, nevēlamo būtni, kura tagad šķita sagrābusi savā varā Annu. Tāpēc vakarā, atgriezies mājās, tuvojos viņai ar satraukumu, biklumu, kas tomēr viņas tīkamajā sabiedrībā drīz vien izzuda, un, kad viņa pati, tēvam dzirdot, paklusu sāka stāstīt kādu savu sapni, ko redzējusi pirms dažām dienām, es sapratu, ka viņa labprāt vēlas dalīties ar mani savā šķietamajā noslēpumā, un to pašu brīdi noticēju jaukajai meitenei; jo vairāk biju iepriekš šaubījies, jo cildenāka viņa kļuva manās domās, vēl jo labestīgāka.

Kad biju palicis viens, sāku vairāk par to domāt un atcerējos lasījis rakstus par šādiem gadījumiem, kur nebija runa ne par ko brīnumainu, pārdabisku, bet tika norādīts uz cilvēka dabas vēl neizpētītu novadu un spējām, jā, arī man pašam, ar prātu apsverot, vajadzēja secināt, ja negribēju savu «izcilo iespēju» — mīļo dievu — pārāk kompromitēt un pamest vientulības tuksnesī, ka iespējamas dažādas apslēptas saites un likumi.

Biju jau apgūlies, kad nonācu pie šāda secinājuma un līdz ar to arī apsvēru, ka ir vērā ņemama Annas sirds skaidrība un godīgums. Tiklīdz tas manā apziņā noskaidrojās, es cienīgi izstiepos gultā visā augumā, cildeni sakrustoju rokas uz krūtīm — ieņēmu šādu visai pārdomātu ideālu stāvokli, lai godam pastāvētu, ja Annas gara acis neviļus mani ieraudzītu. Diemžēl aizmiegot biju no šī neparastā stāvokļa atbrīvojies un no rīta sev par sarūgtinājumu attapos, ka guļu, saritinājies pavisam ērti un prozaiski.

Aši izrausos no gultas, un, tāpat kā rītos mēdz mazgāt seju un rokas, tā nu es, varētu teikt, mazgāju savas dvēseles seju un rokas, centos uzvesties saprātīgi un uzmanīgi, valdīt pār savām domām un jebkurā brīdī būt skaidrs un tīrs. Tāds es ierados pie Annas, kura man nesagādāja grūtību saglabāt šādu apskaidrotu un svētsvinīgu noskaņojumu, jo viņas tuvumā patiesībā nekas cits nebija iespējams. Rīts pagāja tāpat kā iepriekšējā dienā, migla aiz logiem biezēja un likās mani aicinām laukā. Kaut arī mani tagad pārņēma satraukta vēlēšanās satikt Judīti, taču tā nebija neiedomājama nepastāvība un vājums, bet labdabīga pateicība, ko es izjutu un kas mani mudināja valdzinošajai sievietei parādīt laipnību par viņas labvēlību, jo, spriežot pēc neparedzētā un neslēptā prieka, ar kādu viņa bija mani vakar pārsteigusi, man nudien bija iemesls domāt, ka viņas jūtas pret mani ir sirsnīgas. Un es uzskatīju, ka varu bez vilcināšanās viņai teikt, ka viņa ir man mīļa, jo, lai arī cik tas būtu savādi, es nejutu nekādu pāridarījumu savām jūtam pret Annu un neapzinājos, ka ar šo atzīšanos gandrīz vai izteicu tikai vēlēšanos cieši apkrist Judītei ap kaklu. Turklāt uzskatīju savu apciemojumu kā izdevību apliecināt savaldību un visbīstamākos apstākļos uzvesties tā, lai nebūtu jābaidās, ja nodevīgs sapnis mani parādītu Annai.

Balstīdamies uz šādiem sofismiem, cēlos, lai ietu, iepriekš pametis bailīgu skatienu uz Annu, bet nemanīju viņā ne mazāko šaubu ēnu. Izgājis ārā, vēl brīdi vilcinājos, bet tad nemaldīgi atradu ceļu uz Judītes dārzu. Viņu pašu man vajadzēja kādu brīdi meklēt, jo, pamanījusi mani pie ieejas, viņa paslēpās, miglas vālos skraidīja šurp un turp, tā ka beidzot pati apjuka — vajadzēja apstāties un klusiņām mani saukt, līdz es viņu atradu. Neviļus mēs abi sakustējāmies, lai apkamptos, taču attapāmies un tikai sadevāmies rokās. Viņa joprojām vāca augļus, bet tikai izcilākās šķirnes un tos, kas auga pie maziem kociņiem, pārējos viņa mēdza pārdot, un pircēji paši novāca augļus no kokiem. Es palīdzēju viņai pielasīt vienu grozu un uzkāpu dažos kokos, kuriem viņa nespēja zarus aizsniegt. Aiz pārgalvības uzkāpu augstas ābeles pašā virsotnē, tā ka miglā pazudu. Judīte no lejas man jautāja, vai es viņu mīlot, un es kā no mākoņiem nometu savu «jā».

— Tā ir jauka dziesmiņa, to es labprāt klausos! Laidies leja, putna bērns, kas tik jauki dzied! — viņa glaimīgi iesaucas.

Tā mēs katru dienu pavadījām kopā vienu stundu, iekams gāju tālāk pie saviem radiem. Šai kopā pavadītajā stundā mēs runājām par šo un to, es daudz stāstīju par Annu, Judītei vajadzēja visu noklausīties, un viņa to ar lielu pacietību darīja, tikai lai es te paliktu. Jo es Annā mīlēju labāko un apgarotāko, kas bija manī pašā, bet Judīte savukārt meklēja manā jaunībā kaut ko labāku, nekā viņai līdz šim pasaule bija piedāvājusi, un tomēr viņa labi redzēja, ka pievelk mani tikai jutekliski; pat ja viņa nojauta, ka mana sirds ir vairāk skarta, nekā es to pats apzinos, viņa sargājās to likt man noprast un ļāva man atbildēt uz ikdienas jautājumu ar rāmu pārliecību, ka tam nav lielas nozīmes.

Ne vienreiz vien es uzstāju, lai Judīte pastāsta kaut ko par sevi un pasaka, kāpēc viņa ir tik vientuļa. Viņa stāstīja, un es alkatīgi klausījos. Viņa pavisam jauna meitene bija apprecējusies ar savu tagad mirušo vīru, jo viņš bijis skaists un spēcīgs. Jaču atklājies, ka viņš ir padumjš, sīkumains, liels baumotājs, kas visur mēdz bāzt savu degunu, — visas šīs īpašības bijušas apslēptas aiz līgavaiņa biklās klusēšanas. Judīte bez aplinkiem atzinās, ka viņa nāve bijusi viņai liela laime. Vēlāk ap viņu lakstojušies tikai tādi, kam prātā bijusi viņas manta, un aši vien pagriezušies uz citu pusi, ja tur saoduši dažus simtus guldeņu vairāk. Viņa noskatījusies, kā spēkpilni, gudri un izdarīgi vīrieši apprec šķībus, greizus, bālus sievišķus ar smailiem deguniem un lielu naudu pūrā, tāpēc viņa par tiem ņirgājoties un apejoties kā ar nejēgām.

— Bet man pašai vien jāizpērk sava vaina, — viņa piebilda, — ja jau biju paņēmusi par vīru skaistu ēzeli.

Piektā nodaļa MEISTARA UN AUDZĒKŅA NEPRĀTS

Pēc nedējas es atgriezos pilsētā un atsāku nodarbības pie Remera. Laiks zīmēt brīvā dabā bija pagājis, un, tā kā nebija arī ko kopēt, Remers ierosināja pamēģināt, vai es nevarētu ar savām iemaņām radīt kaut ko veselu un patstāvīgu. Man vajadzēja savās studijās izvēlēties kādu motīvu un to paplašināt un izvērst par nelielu gleznu.

— Tā kā mums te nav nekādu citu līdzekļu, — viņš teica, — kā vien manas mapes, kuras jūs pa ziemu, ja es to pieļautu, pārpindzelētu savās, tad pats labākais būs, ja darīsim tā; tiesa, jūs vēl neesat tam gatavs, un jums vajadzēs vienu otru reizi, gūstot arvien jaunu pieredzi, sākt no gala, iekams paveiksiet kaut ko paliekošu. Bet, lai vai kā, pamēģināsim lapu tā aizpildīt, lai vajadzības gadījumā jūs to varētu pārdot.

Ar pirmo mēģinājumu paveicās gluži labi, tāpat ar otro un trešo. Manas dzīvās intereses, tēmas vienkāršības un Remera pārliecinošās pieredzes dēļ fons ar priekšējo plānu saskaņojās it kā paši no sevis, gaisma tika sadalīta bez grūtībām, katra gleznas daļa bija tik atbilstoši un skaidri piepildīta ar gaismu un ēnām, ka nepalika nevienas neizteiksmīgas vai sakropļotas vietas. Es izjutu gandarījumu, ja vienu vai vairākus priekšmetus, kas studijā bija spilgti izgaismoti, vajadzēja ielikt ēnā vai arī otrādi; tad ar pārdomām un aprēķinu tika radīts kaut kas jauns un tomēr vienīgais nepieciešamais atkarībā no priekšmetu krāsas, dienas laika, no tā, vai debesis ir apmākušās vai zilas, un no apkārtējiem priekšmetiem, kas vairāk vai mazāk atstaro gaismu un krāsu. Ja man izdevās atrast atbilstošo toni, kas līdzīgos apstākļos būtu rodams pašā dabā, — to redzēju tūlīt, jo īstais tonis pastāvīgi izraisa īpašu burvestību, — tad man sirdī iezagās lepnības gars, kas čukstēja, ka mana pieredze un dabas darbīgā dzīve ir kaut kas vienots.

Tomēr gūt prieku darbā kļuva grūtāk, kad ķēros pie sarežģītākiem un saturīgākiem darbiem, un, šādi darbojoties, no jauna uzradās mans meklētāja, izgudrotāja prieks un nomāca visu pārējo. Lepnais vārds «kompozīcija» plātīgi dīca man ausīs, un tagad, gatavodams īstas darba skices, domātas gleznai, es ļāvu savai tieksmei brīvu vaļu. Kur vien iespējams, centos izvietot poētiskus nostūrus, cerēdams panākt atjautīgas attiecības, īpašu jēgu, kas nonāca pretrunā ar prasību pēc vienkāršības un miera. Remers neiebilda pret manu darbu tādās skicēs, un, kad nu šāds kleķējums man pašam lāgā nepatika, lai gan es nezināju — kāpēc, viņš man triumfēdams norādīja, ka tehniski labi izpildītas detaļas un dabas patiesība pretenciozā, mākslotā kompozīcijā nerada nekādu iespaidu un nevar kļūt par vienotu patiesību, — tās manā acīs krītošajā zīmējumā bija piekarinātas kā raibi spīguļi uz skeleta, jā, pat atsevišķās labi izpildītās detaļās nav iespējama nekāda īsta dzīves patiesība, jo dabas skaidrība atkāpjas izdomas pārsvara priekšā, pašpārliecināta spi-rituālisma priekšā (kā viņš teica), tā sakot, klīrīgi atkāpjas no otas galiņa uz kātu.

— Pastāv, protams, virziens, kas galveno svaru liek uz sagudroto, tas notiek uz nesagrozītas patiesības rēķina, — sacīja Remers. — Tādas gleznas gan vairāk izskatās pēc dzejoļiem, nevis pēc īstām gleznām, tāpat kā ir dzejoļi, kas vairāk tiecas radīt bildīšu iespaidu nekā apgaroti skanošu vārdu. Ja jūs dzīvotu Romā un redzētu vecā Koha vai Rein-harta darbus, tad jūs, kā var spriest pēc jūsu nosliecēm, ar sajūsmu pievienotos šiem vecajiem dīvaiņiem. Bet labi vien ir, ka neesat tur, jo tas ir bīstams pārbaudījums jaunam māksliniekam. Nepieciešama īsti dziļa, gandrīz vai zinātniska izglītība, stingrs, drošs un smalks zīmējums, kam pamatā vairāk cilvēka auguma izzināšana, nevis koku un krūmu pētīšana, vārdu sakot, tikai vērienīgs stils, kas bal-stās_ uz bagātīgu pieredzi, spēj pasargāt mākslinieku no kārdinājuma būt uzticīgam banālai dabas patiesībai; un ar visu to mākslinieks nosodīts uz mūžīgu īpatņa lomu un nabadzību, un taisnīgi vien ir, jo šāds darba veids nav ne attaisnots, ne saprātīgs.

Taču es šīm runām nepakļāvos, jo biju jau ievērojis, ka tieši ar izdomas spējām viņš lepoties nevar. Jau vairākkārt, labodams manu kompozīciju, viņš nemaz neredzēja manas iemīļotās detaļas — kalnu grēdas un mežu biezokņus, kas man likās ļoti nozīmīgi, viņš bez žēlastības ar mīkstu zīmuli spēcīgi sašvīkāja, izlīdzinādams par tumšu, neizteiksmīgu fonu. Ja šīs detaļas nebija derīgas, tad viņam, manuprāt, vajadzēja tās kaut pamanīt, mani saprast un kādu vārdu teikt.

Tāpēc es uzdrīkstējos iebilst, uzgrūzdams vainu akvarelim, kas nedod iespēju brīvi un pārliecinoši atklāt savu nodomu, un izteicu ilgas pēc laba audekla un eļļas krāsām, jo tad viss jau pats no sevis kļūst respektabls un plastisks. Bet ar šādu iebildumu biju trāpījis savam skolotājam pašā sāpīgākajā vietā, jo viņš ticēja un bija pārliecināts, ka pilnvērtīgu

meistarību iespējams izcili, lieliski apliecināt, atklāt ar dažām angļu krāsu plāksnītēm. Viņš bija savu ceļa galu sasniedzis un ne uz ko būtiski jaunu vairs netiecās, apmierinājās ar to, ko darīja patlaban, tāpēc jutās aizvainots, kad es ļāvu viņam noprast, ka uzskatu to, ko esmu apguvis ar viņa starpniecību, tikai par pakāpi un jūtos aicināts sasniegt vairāk. It īpaši viņu aizvainoja mana ietiepība un neatlaidība, strīdoties par šo jautājumu, jo es neatteicos no savām cerībām un ne vien nepieņēmu bez iebildumiem viņa uzskatus par vispārējiem jautājumiem, bet arī bezbailīgi tos apstrīdēju. Tam par iemeslu galvenokārt bija viņa apgalvojumi un runas veids, kas kļuva arvien pārsteidzošāks, neparastāks, tā ka es sāku apšaubīt viņa spriešanas spējas. Reizēm šis tas viņa uzvedībā lika atcerēties par viņu izplatītās baumas, tāpēc es kādu laiku biju mokošā neizpratnē, redzēdams, ka dziļi cienījamais un zinošais skolotājs pamazām pārvēršas par noslēpumainu, neizprotamu cilvēku.

Jau labi sen viņa spriedumi par cilvēkiem un notikumiem — galvenokārt politiskos jautājumos — sāka pieņemt arvien noteiktāku, neapstrīdamāku nokrāsu. Gandrīz vai katru vakaru viņš devās uz vienu no mūsu pilsētas lasītavām, pārlapoja tur franču un angļu laikrakstus, mēdza tur šo to atzīmēt, arī mājās noņēmās ar noslēpumainām papīra strēmelēm, un bieži vien es sastapu viņu kaut ko svarīgu rakstām. Sevišķi daudz viņš noņēmās ar <rJournal des Débats». Mūsu valdību viņš dēvēja par neizdarīgu provinciālu kompāniju, Lielo padomi par nicināmiem salašņām, bet valsts iekšējo stāvokli par galīgi aplamu. Tas mani mulsināja, es atturējos piebiedroties viņa uzskatiem vai arī aizstāvēju mūsu apstākļus, uzskatīdams, ka viņa Īgnums pret mazo dzimteni izskaidrojams ar ilgstošo uzturēšanos svešās lielpilsētās. Viņš bieži pieminēja Luī Filipu, nosodīja viņa darbošanos, pasākumus, it kā neapmierināts, ka tas pilnībā nepilda kādus slepenus norādījumus. Reiz viņš pārnāca mājās pagalam sašutis un žēlojās par ministra Tjēra runu.

— Nekāda gala vairs nav ar šo ķēpausi! — viņš iesaucās, burzīdams rokā kādu laikraksta izgriezumu. — Nebūtu gaidījis no viņa tādu vīzdegunību! Un es uzskatīju viņu par vienu no maniem spējīgākajiem skolniekiem!

— Vai tad Tjēra kungs zīmē arī ainavas? — es jautāju, un Remers, zīmīgi berzēdams rokas, atbildēja:

— To nu gan ne! Lai nu tas paliek!

Bet drīz vien viņš ļāva man noprast, ka visi Eiropas politikas pavedieni satek viņa rokās un vajagot tikai vienu dienu, vienu stundu atslābināt savu saspringto garīgo darbību, kas draud novārdzināt viņa organismu, un tūlīt pat esot jūtams vispārējs sajukums valsts lietās, katrs «Journal des Débats» numura mulsais, nevarīgais tonis norādot, ka viņš, Remers, nejūtoties vesels vai esot pārguris un redakcija neesot saņēmusi viņa padomu. Es cieši palūkojos savā skolotājā. Viņa sejas izteiksme bija nopietna, vaļsirdīga, kā vienmēr, tanī izcēlās izliektais deguns, koptās ūsas, bet acīs nebija manāma ne mazākā nedrošības ēna.

Vēl nepaguvu attapties no pārsteiguma, kad izdzirdu, ka Remers, būdams visu valstu valdību slepens vadītājs, reizē kļuvis par nedzirdētas tirānijas, cietsirdīgas apiešanās upuri. Viņš, kuram pēc īstas tiesas un taisnības būtu visas pasaules acu priekšā jāieņem pats varenākais Eiropas tronis, tiekot ar kādiem noslēpumainiem spaidiem, apburtiem dēmoniem turēts slepenībā un nabadzībā, viņš nevarot bez savu tirānu atļaujas ne pirkstiņu pakustināt, un šie ik dienas izsūcot no viņa ģēnija, cik tiem nepieciešams sīkmanīgajai pasaules saimniekošanai. Protams, ja viņš atgūtu savas tiesības un brīvību, tad to pašu brīdi izbeigtos šī sīkmanīgā knosīšanās un sāktos brīvs, gaišs un laimīgs laikmets. Viņa gara niecīgās devas, kas tagad tiekot izmantotas vienīgi pa pilienam, pamazām sakrājoties varenā jūrā, un to īpatnība esot tāda, ka neviena no tām nevarot iet zudumā vai tikt iznīcināta, un šinī visuvarenajā jūrā viņa garīgā būtība atgūšot savas tiesības un izglābšot pasauli, tālab viņš mīļu prātu ļaujot vārdzināt savu miesīgo «es».

— Vai dzirdat, kā ķērc tas sasodītais gailis? — viņš iesaucās. — Tas ir tikai viens no līdzekļiem, ar ko viņi mani moka, bet tādu ir tūkstošiem; viņi zina, ka gaiļa ķērkšana satricina visu manu nervu sistēmu un padara mani nespējīgu uz pārdomām. Tāpēc man visapkārt novietoti gaiļi, kas sāk dziedāt, tiklīdz pieprasītās depešas no manis saņēmuši, lai mana saprāta mehānisms pārējā dienas laikā nedarbotos. Jūs neticēsiet, ka pa visu šo māju izvilktas apslēptas caurules, lai dzirdētu katru vārdu, ko mēs izrunājam, un redzētu visu, ko mēs darām.

Es paraudzījos visapkārt istabā un mēģināju kaut ko iebilst, bet tiku apklusināts ar caururbjošiem, noslēpumainiem un zīmīgiem skatieniem un vārdiem. Kamēr es ar viņu runāju, atrados neparastā, brīnumainā situācijā, kādā mēdz zēns, daļēji ticēdams, klausīties pasakā, ko stāsta pieaugušais, kuru viņš ciena un kuram tic; bet, kad es paliku vienatnē, tad vajadzēja atzīt, ka viss labākais, ko līdz šim esmu guvis, ir saņemts no neprātīgā rokām. To iedomājoties, mani sagrāba sašutums, un es nespēju saprast, kā tas iespējams, ka cilvēks zaudē prātu. Mani pārņēma tāda kā nežēlība, es apņēmos ar vienu pašu skaidri un gaiši pateiktu vārdu izkliedēt visu šo neprāta mākoni. Bet, atrodoties aci pret aci ar neprātīgo, es tūlīt pat izjutu viņa spēku, izjutu, cik viņš nepieejams, un biju priecīgs, atradis vārdus, kas atbilda Remera maldīgajām domām un varēja kaut cik atvieglot viņa ciešanas. Jo šaubu nebija, ka viņš patiesi ir nelaimīgs, cieš un visas iedomātās mokas pārdzīvo.

Es ilgi slēpu Remera ārprātu no visiem, pat no savas mātes, jo man šķita, ka arī mans gods tiks skarts, ja tik izcils skolotājs un mākslinieks tiks atzīts par prātu zaudējušu, turklāt man bija pretīgi pat iedomāties, ka es varētu kaut nevi|us atbalstīt nelāga baumas, kādas par viņu tika izplatītas. Un tomēr kāds gaužam smieklīgs notikums pamudināja mani uz runāšanu. Pēc tam kad Remers bija bieži un daudznozīmīgi pieminējis gan Burbonus, gan Napoleona pēctečus, gan Habsburgus, gadījās, ka no kādas monarliistis-kas valsts mūsu pilsētā uz dažām dienām ieradās karaliene māte — veca sieviete ar daudziem kalpotājiem un čemodāniem. Remeru sagrāba milzīgs satraukums, pastaigās viņš virzīja mūsu ceļu gar viesnīcu, kur atbraucēja bija apmetusies, gāja iekšā namā, it kā svarīgu pārrunu dēļ ar šo dāmu, kas esot liela intrigante un ieradusies viņa dēļ, bet man lika ilgi gaidīt lejā. Taču pēc aromāta, ko viņš, atpakaļ nākdams, nesa sev līdz, es nopratu, ka viņš tālāk par kučieru istabu nav bijis, tur ēdis ķiplokdesu, piedzerdams glāzi vīna. Biju sašutis par šādām ākstībām, ko atļāvās visādi cildens cilvēks ar solīdu ārieni, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš tās saistīja ar nejēdzīgu viltību. Tāpēc es gan mājās, gan citur ievadīju sarunas par viņu un sev par pārsteigumu dabūju zināt, ka Remera dīvainības ir visiem labi zināmas, bet neizraisa ne līdzjūtību, ne vēlēšanos palīdzēt, tās uzskata par ļaunprātīgu netikumu, apzinātu melīgumu ar aprēķinu krāpt cilvēkus un uz viņu rēķina tēlot kaut ko neīstu. Jādomā, ka slimības sākums meklējams kaut kur svešumā, kur viņš aizvainojis kāda labākās jūtas vai tikumus vai arī palicis kādam parādā un šo parādu nav varējis nolīdzināt, tomēr īsto patiesību nebija iespējams izdibināt. Cietušais, kurš slepenībā izplatīja un laiku pa laikam atjaunoja baumas par Remera nodarījumu, tomēr nevēlējās uzņemties ļaunpieminīga vajātāja lomu un iemanījās slimo izolēt tādā veidā, ka par šo jautājumu netika gandrīz nemaz runāts un Remeram pašam nebija par to ne mazākās nojausmas. Bet tai pašā laikā, kad daudz nenozīmīgāki mākslinieki veiksmīgi izvirzījās, likās, it kā tāda Remera nemaz nebūtu, viņa apbrīnojamā darba mīlestība, kas nemazinājās, par spīti prāta aptumsumam, nesaņēma ne ļaužu labvēlību, ne atzinību, ne arī pamudinājumu. Tikai vēlāk es dabūju zināt, ka Remers tai laikā, kad mēs sagājāmies, gandrīz pastāvīgi bija cietis badu, savus trūcīgos līdzekļus upurēdams nevainojamai ārienei.

Un, lai gan es apkārtklīstošās runas neņēmu par pilnu un aizstāvēju Remeru pret neslavas cēlājiem, tomēr manu uzticību un jauneklīgo, jūsmīgo goddevību tās ietekmēja, tāpēc zināmā mērā arī es biju it kā pret viņu noskaņots, tikai ar to starpību, ka es viņā, tāpat kā iepriekš, cienīju mākslinieku.

Nostrādājis viņa vadībā četrus mēnešus, es grasījos mācības pārtraukt un uzskatīju, ka samaksātā nauda ir nolīdzināta, taču viņš nemitējās atkārtot, ka nevajagot būt tik pedantiskam un nodarbības pārtraukt, gluži otrādi, viņam esot patīkami mūsu sadarbību turpināt. Tāpēc es gan nestrādāju vairs viņa dzīvoklī, bet reizēm viņu apmeklēju un saņēmu viņa padomus. Tā pagāja vēl četri mēneši, un šai laikā, trūkuma spiests, viņš it kā starp citu ieminējās, vai mana māte nevarētu viņam uz īsu laiku izlīdzēt ar nelielu aizdevumu. Viņš nosauca apmēram tādu pašu summu, kādu jau bija saņēmis, un tai pašā dienā es viņam naudu aiznesu. Beidzot pavasarī viņam izdevās ar grūtībām atkal reiz pārdot vienu darbu, un tā viņš tika pie mazliet lielākas rocības, tāpēc nolēma doties uz Parīzi, jo šeit viņam laime nebija uzsmaidījusi, bez tam apmātība viņu dzina tālāk, jo ar vietas maiņu viņš cerēja pavērst likteni labvēlīgākā virzienā. Par spīti asajam instinktam, kāds piemīt vājprātīgajiem un nelaimīgajiem, viņam nebija ne mazāko aizdomu, ka viņa patiesais liktenis ir daudz ļaunāks par iedomātajām ciešanām un ka pasaule bija sarunājusi atmaksāt viņa nabaga skaistajiem zīmējumiem un gleznām par to, ko viņš bija šķietami nogrēkojies.

Es ierados pie viņa brīdī, kad viņš kravāja savas mantas un kārtoja dažus rēķinus. Viņš pateica man, ka nākošajā dienā brauks prom, un, draudzīgi atvadīdamies, vēl deva noslēpumainu mājienu par ceļojuma mērķi. Kad es atnācu ar šo jauno ziņu mājās, māmiņa tūlīt vaicāja, vai tad viņš neesot neko teicis par aizdoto naudu.

Es biju pie Remera guvis neapšaubāmus panākumus, paplašinājis savas zināšanas un redzesloku, nebija nemaz iedomājams un saprotams, kā bez viņa man būtu klājies. Tāpēc mums vajadzēja uzskatīt šo naudu saprātīgi izdotu kā atlīdzību, vēl jo vairāk tāpēc, ka Remers joprojām nebija skopojies ar padomiem. Taču mēs saskatījām notikušajā tikai apstiprinājumu baumām, turklāt toreiz vēl nezinājām, cik nožēlojama ir viņa dzīve, — mēs bijām pārliecināti, ka viņš ir pārticis cilvēks, jo savu nabadzību rūpīgi slēpa. Māmiņa uzstāja, ka viņam parāds jāatdod, un bija pikta, ka ir kāds, kurš, daudz negudrodams, grib piesavināties daļu no viņas dēliņam domātās naudas. To, ko es biju guvis, viņa vērā neņēma, jo uzskatīja, ka visai pasaulei ir pienākums sniegt ziņas, kas man var būt noderīgas.

Arī man — daļēji tāpēc, ka pēdējā laikā arī biju noskaņots pret Remeru un uzskatīju viņu par tādu kā krāpnieku, daļēji tāpēc, ka biju pierunājis māmiņu šo summu aizdot, un, beidzot, laikam aiz neizpratnes un apmātības — nebija ko iebilst, drīzāk izjutu pat gandarījumu, ka varēju atriebties par visiem pārinodarījumiem. Tāpēc, kad māmiņa viņam uzrakstīja zīmīti, es sapratu — ja viņš ir nolēmis naudu neatdot, tad neņems vērā tādas sievietes atgādinājumu, kas viņa acīs ir nenozīmīga, — paņēmu māmiņas rakstīto — jo viņu turklāt vēl mulsināja tas, ka raksta tik ievērojamam, svešādam cilvēkam, — un uzmetu citu vēstuli, kas, man ar kaunu jāatzīst, bija iznākusi gaužām uzstājīga. Pieklājīgos vārdos minēju viņa principus, lepnību un godaprātu, un, lai gan atturīgā vēstule varēja kļūt par rūgtu pārmetumu gadījumā, ja to pamestu bez ievērības, tomēr pat tad, ja Remers grasītos par to visu tikai pasmieties, rakstīts bija tā, ka smiekli viņam nenāktu, jo saprastu, ka ir atmaskots. Bet tik ļoti nopūlēties nemaz nebija vajadzīgs — tikko vēstule bija saņemta, tā nauda nekavējoties tika atsūtīta. Man bija kauns; mēs tagad runājām par viņu tikai labu: nemaz jau tik slikts cilvēks viņš nav un tamlīdzīgi, — un tas tikai tāpēc, ka viņš atdeva mums nožēlojamu kaudzīti sidraba.

Man liekas, ja Remers būtu sevi iedomājies par nīlzirgu vai bufeti, tad es neizturētos tik cietsirdīgi un nepateicīgi, bet, tā kā viņš uzdevās par izcilu pravieti, tad bija aizskarta mana paša godkāre un es apbruņojos ar ārējiem, šķietamiem argumentiem.

Pēc mēneša es saņēmu no Remera šādu vēstuli:

«Mans labais jaunais draugs!

Domāju, ka man jānosūta Jums kāda ziņa par sevi, jo gribu cerēt, ka arī turpmāk mani iepriecēs Jūsu līdzdalība manā dzīvē un draudzība. Pateicoties Jums, taču esmu ieguvis savu galīgo atbrīvotību un varu. Ar Jūsu starpniecību, kad Jūs pieprasījāt no manis atpaka] naudu (ko es nebiju aizmirsis, tikai gribēju atdot kādā izdevīgākā brīdī), esmu beidzot ieguvis mājvietu savu senču pilī un varu nodoties savai īstajai misijai. Tas bija saistīts ar lielām grūtībām. Biju nodomājis minēto naudas summu izlietot savas dzīves sākumam šeit, bet, tā kā Jūs to atprasījāt, tad man pēc ceļa izdevumiem, izejot no pasta diližansu kantora, palika pāri viens franks. Stipri lija lietus, tāpēc minēto franku izlietoju braucienam uz lombardu, kur ieķīlāju savus čemodānus. Drīz vien biju spiests par dažiem grašiem pārdot savu kolekciju vecu lietu tirgotājam, un tikai tad, kad biju beidzot laimīgi atbrīvojies no iedomātās mākslinieka maskas un visiem mākslas trikiem un izsalcis klaiņoju pa ielām bez pajumtes, bez apģērba, taču gavilēdams par iegūto brīvību, — tad mani atrada mana gaišības nama uzticamie kalpi un ar triumfu aizveda mājās! Tomēr reizēm vēl tieku novērots, es izmantoju laimīgu gadījumu, lai nosūtītu šīs rindas. Jūs esat man kļuvis tuvs, un man ir kaut kas labs ar Jums padomā. Pagaidām saņemiet manu pateicību par labvēlīgo pavērsienu manā liktenī, jo tas noticis ar Jūsu gādību! Lai visas zemes nelaimes saplūst Jūsu sirdī, jaunais varoni! Lai bads, aizdomas un neuzticība Jūs mierina un neveiksme dala ar Jums galdu un gultu! Par uzticamiem pāžiem sūtu Jums savus lāstu lāstus un ar tiem arī līdz turpmākajam atvados!

Jūsu Jums labvēlīgais draugs.

Rakstu steigā, esmu pārāk aizņemts.»

Tikai vēlāk dabūju zināt, ka Remers nonācis kādā franču psihiatriskā slimnīcā. Kā tas noticis, kļūst skaidrs no viņa vēstules. Savu māti, no kuras es šīs ziņas noslēpu, nevainoju ne mazākā mērā, viņa, tāpat kā jebkura sieviete, rūpēs par saviem piederīgajiem kļūst šaursirdīga un nesaudzīga pret visu pasauli. Turpretī es, kurš tieši tai laikā iedomājos sevi par labestīgu, centīgu cilvēku, tagad apjēdzu, kādu sātanisku darbu biju pastrādājis. Es nemeloju, nebaumoju, ne-krāpu un nezagu, kā biju darījis bērnībā, bet šķietamā taisnīguma aizsegā biju nepateicīgs, netaisns, cietsirdīgs. Es varētu sev atkal un atkal teikt, ka toreizējā prasība bija tikai parasts lūgums atdot parādu, kā tas mūždien notiek, ka ne māte, ne es neesam to varmācīgi pieprasījuši, es varētu sev atkal un atkal teikt, ka no kļūdām cilvēks mācās un arī šāda veida netaisnību, kādu mēdz visbiežāk un visvieglāk nodarīt, vislabāk var saprast pēc paša pieredzes, lai tad no tādas izvairītos. Es varētu sev arī iestāstīt, ka manu izturēšanos veicināja Remera būtība un liktenis un ka arī bez šī atgadījuma rezultāts būtu tāds pats, — tas viss nevērta manus sirdsapziņas pārmetumus mazāk rūgtus, neatbrīvoja no kauna sajūtas katrreiz, kad vien Remera tēls iznira acu priekšā. Kaut ari es nolādēju pasauli, kas šādu rīcību atzina par saprātīgu un taisnīgu (jo paši saprātīgākie cilvēki bija mūs apsveikuši ar parāda atgūšanu), tomēr visā biju vainojams vienīgi es pats, to sapratu, atcerēdamies, kā bez garas gudrošanas zīmīte bija uzrakstīta. Man drīz vajadzēja būt astoņpadsmit gadus vecam, un es tikai tagad attapos, cik mierīgi un brīvi dzīvoju sešus garus gadus kopš zēnības laika grēkiem un pārbaudījumiem. Un tagad tik nelietīgs nodarījums! Un, kad es vēl atminējos, ka toreiz Remera necerēto parādīšanos uzskatīju par augstākas varas izpaudumu, tad nezināju, smieties man vai raudāt — kāda bijusi mana pateicība! Remera šausminošo vēstuli sadedzināt es neuzdrīkstējos, bet baidījos arī uzglabāt, reizēm iegrūdu to zem dažādu aizmirstu krāmu kaudzes, reizēm vilku laukā un ievietoju pie saviem visrūpīgāk glabājamiem papīriem; arī vēl tagad, tiklīdz to ieraugu, es mainu tās vietu, nolieku citur, tāpēc tā atrodas pastāvīgā klejojumā.

Sestā nodaļa DZĪVES un ciešanu kauss

Savu nodarījumu pārdzīvoju jo smagāk vēl tāpēc, ka, vēlēdamies Annas sapņos un nojautās būt skaidrs un labs, visu ziemu dzīvoju puritānisku dzīvi un rūpīgi sekoju ne vien savai uzvedībai, bet arī domām, cenzdamies būt tik skaidrs kā stikls, kam jebkurā brīdī var redzēt cauri. Cik daudz tai visā bija ari klīrēšanās un pašapmierinātības, es sapratu tikai tagad, pēc smagā satricinājuma, un pašapsūdzība kļuva vēl rūgtāka aiz manas muļķības un godkāres.

Pa visu ziemu Annai ne reizi neļāva iziet laukā, bet pavasarī viņa iegūla pavisam. Nabaga skolotājs bija atbraucis uz pilsētu manai mātei pakaļ. Ienākdams viņš raudāja. Mēs tūlīt pat noslēdzām dzīvokli un braucām kopā ar viņu uz laukiem, kur māmiņa tika sagaidīta un godāta kā nezin kāds debesu brīnums. Viņa tomēr nesteidzās apmeklēt visas tās vietas, kas viņai bija mīļas, sastapties ar jaunības laika paziņām, bet nekavējoties iekārtojās pie slimā bērna, tikai laiku pa laikam viņa izmantoja kādu atelpas brīdi, un pagāja mēneši, līdz viņa bija sastapusies ar visiem jaunības draugiem, lai gan vairums dzīvoja turpat tuvumā.

Es apmetos pie tēvoča un katru dienu gāju uz skolotāja māju pie ezera. Annai bija grūti rītos un vakaros, bet jo sevišķi viņa cieta naktīs; pa dienu viņa snauda vai arī klusēdama gulēja, es sēdēju blakus pie gultas, lāgā nezinādams, ko lai runā. Mūsu agrāko attiecību noskaņa šķietami pagaisa, sastopoties ar tik smagām ciešanām un skumjām. Ja gadījās, ka es reizēm viens pats kādu ceturtdaļstundu pie viņas paliku, tad turēju Annas roku, bet viņa, neteikdama ne vārda, brīžiem nopietni, brīžiem smaidīdama mani uzlūkoja, ja arī ko teica, tad vienīgi lai es pasniegtu glāzi vai ko citu. Bieži viņa lūdza arī, lai noliek gultā viņas kārbiņas un sīkās greznuma lietiņas, izbēra tās, kārtoja, līdz nogura, un tad lūdza atkal visu nolikt vietā. Tādos brīžos mūsu sirdīs ielija klusas laimes sajūta, un vēlāk aiziedams nevarēju saprast, kā un kāpēc pametu Annu gaidām mokošās ciešanas.

Pavasaris krāšņi ziedēja, bet nabaga bērnu pat pie loga varēja tikai reti apsēdināt. Tāpēc mēs sanesām istabā, kur stāvēja viņas baltā gulta, puķes un loga priekšā sameistarojām tādas kā platas sastatnes, uz kurām novietojām puķes lielos podos, tā izveidodami kaut ko līdzīgu dārzam. Ja Annai saulainās pēcpusdienās gadījās kāda vieglāka stundiņa, mēs atvērām logu, lai iespīd siltā maija saule, un, raugoties cauri rozēm un oleandriem uz spīguļojošo sidraba ezeru, uz Annu viņas baltajā slimnieces ģērbā, varēja iedomāties, ka te noris kāds kluss un skumjš nāves kults.

Taču reizēm šādās pēcpusdienās Anna kļuva moža un samērā runīga; tad mēs sasēdāmies apkārt viņas gultai un nesteidzīgi ritēja valoda par cilvēkiem un notikumiem; tās bija gan jautras, gan nopietnākas sarunas — tā Anna dabūja zināt, kas notiek mūsu mazajā pasaulītē. Reiz, kad māmiņa bija aizgājusi uz ciematu, saruna skāra mani; skolotājs un viņa meita ar tik labvēlīgu neatlaidību pieķērās šai tēmai, ka es jutos gaužām glaimots un aiz pateicības atbildēju ar īstu vaļsirdību. Izmantoju gadījumu, lai pastāstītu par savu izturēšanos pret nelaimīgo Remeru, par ko es kopš vēstules saņemšanas ne ar vienu nebiju runājis, un es vairs nespēju novaldīties un rūgti žēlojos gan par pašu notikumu, gan par savu uzvedību. Skolotājs tomēr mani nebija pareizi sapratis, jo centās mani mierināt un atzina, ka viss atgadījums neesot nemaz tik ļauns un, ja tur arī esot kas nosodāms, tad

lai tas man atgādinot, ka mēs visi esam grēcinieki un nevaram iztikt bez Pestītāja žēlastibas. Jāteic, ka vārds «grēcinieks» man reizi par visām reizēm kļuvis smieklīgs un ienīstams, tāpat kā «žēlastība». Gluži otrādi, es gribēju šo strīdu ar sevi izcīnīt bez kādas žēlastības un nosodīt pasaulīgi tiesiskā izpratnē un nemaz ne garīgā plāksnē.

Annai, kas līdz šim bija mierīgi gulējusi, mana stāstījuma satrauktai, pēkšņi sākās spēcīga krampju un sāpju lēkme, es pirmo reizi redzēju nabaga maigo radījumu nežēlīgu moku varā. Lielas baiļu un ciešanu asaras ritēja pa viņas baltajiem vaigiem, tās apturēt vairs nebija spēka. Plosošas sāpes sagrāba Annu savā varā, un drīz vien viņa vairs nespēja pār sevi valdīt; reizēm uz mirkli viņas apkārtklīstošais skatiens pakavējās pie manis kā izniris no citas — no mokpilnas pasaules. Tādos brīžos šķita, ka viņu māc meitenīgs kauns, apzinoties, ka tik neizsakāmi jācieš, man redzot. Jāatzīstas, ka mans mulsums, ka tik vesels un stiprs stāvu pie šīs mocību svētnīcas, bija tikpat liels kā mana līdzjūtība. Pārliecināts, ka viņa jutīsies kaut drusku atbrīvota, pametu viņu tēva rokās un satriekts un apkaunots devos meklēt māmiņu.

Kopā ar vienu no brāļameitām māmiņa steidzās pie slimā bērna, bet es visu atlikušo dienas daļu pavadīju tēvoča mājā, mocīdamies sirdsapziņas pārmetumos par savu aplamo izrunāšanos. Ne tikai mana netaisnīgā izturēšanās pret Re-meru, bet arī netaisnās rīcības atzīšana un pat sekas, kādas piedzīvoju šodien, pildīja manu sirdi ar naidu pašam pret sevi, mani sagrāba drūma bezcerība, kad jāsāk šaubīties, vai tiešām esi labs, laimei nolemts cilvēks, un kad sāk likties, ka cilvēkam piemīt ne tik daudz sirds un rakstura neciluma, cik saprāta neciluma, kas noteic viņa rīcību un padara vēl nelaimīgāku nekā iedzimtais zemiskums. Prasība izteikties neļāva man aizmigt, bet ilgstošā noklusēšana, tāpat arī neveiksmīgā atklātība vēl palielināja manu nomāktību. Es piecēlos pēc pusnakts, apģērbos un izzagos no mājas, lai aizietu pie Judītes. Neviena nepamanīts, tiku cauri dārziem un dzīvžogiem, bet viņas māja bija tumša un aizslēgta. Kādu brīdi pastāvēju neziņā, tad pārkāpu špalieriem un nedroši pieklauvēju pie loga, baidījos iztraukt nakts aizmirstībā iegrimušo skaisto, gudro sievieti. Viņa izdzirda, tūlīt mani pazina, piecēlās, ātri apģērbās un ielaida pa logu. Tad iededzināja gaismu, domādama, ka esmu atnācis, lai pamīļotos. Bet viņa bija ļoti izbrīnījusies, kad es sāku savu stāstāmo — vispirms par varmācīgo miera padzīšanu no slimnieces klusās istabas un tad par nelaimīgo notikumu ar Remeru, ko es atklāju visā pilnībā. Pēc tam kad biju izstāstījis par savu vīzīgo parāda atgādinājumu un no Parīzes saņemto vēstuli, pēc kuras satura varējām nojaust Remera likteni, gan domādami par cietumu, nevis psihiatrisko slimnīcu, Judīte iesaucās:

— Cik nekrietni! Vai tad tev, puika, nemaz nav kauna? —-Pikti staigādama šurp un turp, viņa dzīvi attēloja, ka Re-rners varbūt būtu atveseļojies, ja viņam, uzsākot dzīvi Parīzē, nebūtu atņemti līdzekļi, ka pašaizsardzības instinkts droši vien kādu laiku saglabātu prāta skaidrību un tāpēc — kas to lai zina — šādi vai citādi būtu bijis iespējams labvēlīgs pavērsiens.

— Ak, būtu es varējusi šo nabaga cilvēku kopt, — viņa iesaucās, — es noteikti būtu viņu izārstējusi! Es smietos un glaimotu, kamēr viņš atgūtu prāta skaidrību!

Tad viņa palika stāvam, uzlūkoja mani un teica:

— Vai tu arī zini, Heinrih, ka uz tavas zaļās sirdsapziņas jau guļ cilvēka dzīvība?

To es vēl nekad nebiju tik skaidri apzinājies un satriekts teicu:

— Tik traki jau nu nav! Ļaunākajā gadījumā tā bija nelaimīga sakritība, ko es nekādi nevarēju paredzēt.

— Jā, — viņa rāmi atbildēja, — ja tu būtu uzstādījis vienkāršu, pat rupju prasību! Ar savu velnišķīgi smalko piespiešanu tu viņam, burtiski, pieliki dunci pie krūtīm — gluži atbilstoši mūsu laika garam, kad ar vārdiem un zīmītēm cits citu galina nost. Nabaga cilvēks! Tik centīgs, tā pūlējās tikt uz zaļa zara, un, kad beidzot bija nopelnījis kādu mazumiņu, viņam to atņem! Tik dabiski — izlietot darba algu sevis uzturēšanai, bet še tev: «Vispirms atdod, ko esi aizņēmies, un tad sprāgsti badā!»

Sadrūmuši mēs sēdējām vēl brīdi, nogrimuši pārdomās, tad es teicu:

— Tur neko nevar līdzēt, kas noticis, noticis. Tas būs man par brīdinājumu, bet es nevaru mūždien ar tādu smagumu savas dienas vadīt, un, tā kā es atzīstu un nožēloju savu nodarījumu, tev man tas beidzot jāpiedod, lai es apzinos, ka neesmu tāpēc kļuvis nīstams un pretīgs.

Tikai tagad attapos, ka tāpēc vien esmu šurp nācis, tiecies atvieglot sirdi, dzirdēt mierinājuma vārdus vai saņemt piedošanu, lai gan skolotāja palīdzību kristieša garā būtu atraidījis.

Bet Judīte iebilda:

— Nekā nebūs! Tavas sirdsapziņas pārmetumi ir tev gluži noderīga barība, gremo vien šo maizi visu savu mūžu un nedomā, ka es ziedīšu uz tās piedošanas sviestu! To es pat nevarētu, jo to, kas nav grozāms, nevar ari aizmirst, esmu to pati pietiekami piedzīvojusi. Starp citu, diemžēl es nejūtu, ka tu būtu man kļuvis pretīgs; kam mēs būtu derīgi, ja nemīlētu cilvēkus tādus, kādi viņi ir?

Judītes savādais paskaidrojums mani dziļi skāra un rosināja ilgstošas pārdomas; jo ilgāk es domāju, jo skaidrāk sapratu, ka Judīte spriedusi pareizi, un es nonācu pie secinājuma, kas kļuva par apņemšanos nekad neaizmirst nodarīto netaisnību, vienmēr glabāt sevī atmiņas par to — tā likās man vienīgā iespēja atgūt līdzsvaru.

Neizprotami, ka cilvēki allaž iedomājas neaizmirstam izdarītās nejēdzīgās muļķības, tās pieminot, mēdz saķert galvu un, lai pierādītu, ka tagad pieņēmušies gudrībā, runā par tām bez aplinkiem; taču, pastrādājuši kādu pārinodarījumu, ņemas sev iegalvot, ka pamazām to var aizmirst, bet patiesībā tā tas nav — jau tāpēc vien, ka pārinodarījums un muļķība ir radniecīgi un līdzīga rakstura. Jā, es domāju, mans pārinodarījums būs tikpat nepiedodams kā manas muļķības. To, ko esmu nodarījis Remeram, nu es vairs neaizmirsīšu nekad un, ja esmu nemirstīgs, tad paņemšu līdzi nemirstībā, jo tas ir saistīts ar mani, ar manu mūžu, manu būtību, citādi tas nebūtu noticis. Manas vienīgās rūpes būs — darīt vēl tik daudz laba, lai mana esība būtu paciešama.

Es pielēcu kājās un darīju Judītei zināmu savu apsvērumu un viņas vienkāršo vārdu ietekmē izdarīto slēdzienu, jo apņemties nekad neaizmirst savus nodarījumus man likās ļoti svarīgs sasniegums. Judīte pievilka mani sev tuvāk un pačukstēja pie auss:

— Jā, tā tas būs, tu esi tagad pieaudzis un šajā notikumā jau zaudējis savu morālisko nevainību. Tagad nu uzmanies, puisīt, lai tas neatkārtotos! — Ērmotais izteiciens, ko viņa lietoja, lika man ieraudzīt visu jaunā, skaidrā un smieklīgā gaismā, mani sagrāba īgnums, es saukāju sevi par nejēgu, āmurgalvu, iedomu pūsli, kas tik akli ļāvis sevi apmuļķot.

Judīte sāka smieties.

— Ievēro: tad, kad cilvēkam liekas — viņš nupat ir gudrībā nepārspējams, viņam visbiežāk paspraucas laukā ēzeļa

ausis!

— Nav ko smieties! — es pikti iesaucos. — Nupat, nākdams šurp, es arī tev nodarīju pāri, baidījos, ka sastapšu te kādu vīrieti.

Viņa nekavējoties iecirta man pļauku, bet, kā man likās, vairāk aiz labpatikas nekā dusmām un teica:

— Tu nu gan esi nekauņa, droši vien iedomājies, ka tev vajag tikai atzīties savās neģēlīgajās domās — un es tev steigšus atlaidīšu grēkus! Tiesa, vienīgi aprobežoti un pastulbi cilvēki nekad nevēlas atzīties savās aplamībās, bet arī pārējie tāpēc nav neko labāki. Par sodu tagad taisies, ka tiec, ātrāk mājās! Rīt naktī vari pieskriet atkal!

Tagad, cik vien bieži bija iespējams, es devos naktīs pie viņas; viņa pa dienu lielākoties bija viena, kamēr es vai nu devos sirojumos un zīmēju, vai pavadīju laiku skolotāja mājā, kur vajadzēja izturēties klusi, apdomīgi, kā jau ciešanu namā. Un tā šajās naktīs mēs varējām tērzēt pēc sirds patikas, bieži stundām ilgi sēdējam pie vaļēja loga, vērodami naksnīgās debess zaigošanu pār vasarīgo pasauli, vai arī aizvērām logu un slēģus, apsēdāmies pie galda un kopīgi lasījām. Rudenī Judīte bija man lūgusi kādu grāmatu, un es atstāju viņai vācu tulkojumā «Neprātīgo Rolandu», ko vēl pats nebiju līdz galam izlasījis; Judīte pa ziemu bija to bieži lasījusi un slavēja grāmatu par pašu skaistāko pasaulē. Judīte vairs nešaubījās, ka Annai drīz jāmirst, un atklāti ar mani par to runāja, lai gan es tam negribēju piekrist; sarunas par slimnieci un mani ziņojumi par viņas stāvokli mūs noskaņoja drūmus un skumjus, bet katru citādi, un, kad nu mēs lasījām Ariosto, tad bēdas pieklusa, mēs gremdējāmies jaunā, mirdzošā pasaulē. Judīte bija sākumā grāmatas saturu uztvērusi kā dažkārt kaut ko drukātu — populāri, tā, kā ir, nelikdamās zinis par tās izcelšanos un nozīmi, bet, kad mēs tagad lasījām kopīgi, Judīte daudz ko jautāja un man vajadzēja, kā nu pratu, sniegt priekšstatu par senās poēmas izcelšanos un šī darba nozīmi, par dzejnieka nodomiem un vēlēšanos; stāstīju, ko zināju par Ariosto. Judīti tas iepriecēja, viņa dēvēja autoru par gudru, saprātīgu cilvēku un lasīja dziedājumus ar vēl lielāku patiku, jo zināja, ka šo jautro, dziļdomīgo stāstījumu pamatā ir skaidrs nodoms, radoša spēka izpausme tēlos un darbībā, dzīves pazīšana — tas viss Judītes jaunatklāsmē atspīdēja kā zvaigzne nakts tumsā. Kad poēmas varoņi žilbīgā skaistumā slīdēja gar mūsu acīm no vilšanās uz vilšanos un, aizrautīgi vajādami cits citu, palaikam pagaisa un radās atkal citi, kas — nosodīti un skumji — brīdi atpūtās no savām kaislībām, lai vēl dziļāk ieslīgtu tajās pie skaidrajiem ūdeņiem, krāšņu koku ēnā, Judīte iesaucās:

— Cik gudrs rakstnieks! Jā, tā tas notiek, tādi ir cilvēki, un tādi esam mēs, nejēgas!

Es ari pats sāku sevi uzskatīt par humoristiskas poēmas varoni — sēdēju blakus sievietei, kas, līdzīgi šīm teiksmainajām būtnēm, pašā spēka un skaistuma plaukumā liekas tam vien radita, lai nemitīgi vilinātu ceļojošus varoņus. Katra līnija viņas staltajā augumā bija izteikti gleznaina, un viņas vienkāršie tērpi krita tik cildenās krokās, ka satraukuma brīžos šķita — tanīs mirgo zelta sprādzes vai pat ieroči. Bet, kad krāšņā poēma atbrīvoja savas varones no tērpiem un rotaslietām, atsedza viņu valdzinošo skaistumu, uzbūra pārgalvīgi pavedinošas ainas, tad es, tikai ar nieka pavedienu atdalīts no brīnumainās īstenības, nepārprotami jutos kā ģeķīgs fabulas varonis, nebēdnīga dzejnieka spēļumantiņa. Ne vien platoniskā uzticība maigajam bērnam viņa ciešanu gultā, pie kuras tiek skaitītas lūgšanas, bet arī bailes, ka Annas slimīgie sapņi var mani nodot, stindzināja manas alkas, Judīte savukārt apvaldīja sevi, respektējot Annu un mani, arī tiekdamās izjust vēl kādu laiku gaišo jaunības pacilātību. Dažreiz mēs neviļus sniedzāmies apskaut otra plecus vai vidukli, taču laikus attapāmies un tikai atturīgi, kautrīgi noglāstījām vaigu — tā mēs gluži neldzīgi bijām līdzīgi diviem kaķēniem, kas tvarsta viens otru ar ķepiņām, trīs un paši nezina, vai plosās rotaļādamies vai uzbrukdami.

Septītā nodaļa ANNAS NĀVE UN BĒRES

Līdzās šiem tik ļoti pretēja rakstura dienu un nakšu satraukumiem vasarā vēl gadījās vērot lauku ģimenes dzīves ainas — lai cik ikdienišķas, tās nepārprotami liecināja par lielām pārmaiņām dzīves neapturamā plūdumā. Jaunā dzirnavnieka saimniecība neļāva vairs atlikt viņa precības, trīs dienas svinēja kāzas, kurās pilsētas trūcīgajām paražām, ko līgava bija atnesusi no savām mājām, vajadzēja bez iebilduma piekāpties lauku lepnās izšķērdības priekšā. Trīs dienas neapklusa vijoles, es vairākkārt aizgāju turp un viesu drūzmā sastapu svētku drānās tērpto Judīti; vienu otru reizi dejoju ar viņu, piesardzīgi, kā svešinieks, arī viņa bija atturīga, lai gan šais trokšņainajās naktīs mums bija pietiekami daudz izdevību nemanītiem palikt kopā.

Tikko aizskanēja kāzu troksnis, tā saslima tante, kurai vēl nebija ne piecdesmit gadu, saslima un pēc trim nedēļām nomira. Viņa bija veselīga sieviete, tāpēc nāvējošā slimība sagrāba viņu jo nežēlīgāk, un viņa mira mokās. Viņa ļoti cieta, murgos svaidījās un padevās tikai pēdējās divās dienās. Pēc šausmām, kas sagrāba mājiniekus, varēja saprast, kas viņa visiem bijusi. Bet, tāpat kā kaujas laukā, kad krīt drosmīgs karavīrs, robs drīz aizpildās, kauja netiek pārtraukta, tāpat šīs cildenās sievietes godpilnā dzīve ari pēc nāves sevi attaisnoja, rindas bez vaimanam saslēdzās; bērni sadalīja savā starpā darbu un rūpes, bet ārējo sāpju izpausmi atlika uz atelpas laiku, kad skaidrāk saskatāmi dzīves ce|a robežakmeņi. Vienīgi tēvocim sākumā izlauzās sāpīgas žēlabas, bet atguvies viņš centās tās ietvert vārdos «mana nelaiķe sieva», ko atkārtoja jebkurā gadījumā. Bērēs citu sieviešu’ vidū es ieraudzīju Judīti. Viņai bija mugurā melna pilsētnieciska kleita ar augstu apkaklīti, viņa gāja lēnprātīgi nodurtām acīm un tomēr lepnu stāju.

Tā īsā laikā tēvoča mājās viss izmainījās, pēc notikušā visi kļuva nopietnāki, it kā vecāki. Anna no savas slimības gultas sekoja pārmaiņām, bet jau arī domās tālu prom no visiem notikumiem. Viņas stāvoklis jau labu laiku bija bez pārmaiņām, un mājinieki cerēja, ka beigās viss vēl būs labi. Bet kādā rudens rītā, kad to vismazāk gaidīja, pie tēvoča, kurš pats vēl valkāja sēru drānas, ieradās skolotājs, ģērbies melnā uzvalkā, un pateica, ka Anna mirusi.

Vienā mirklī ne vien mājā, bet arī tuvējās dzirnavās sākās vaimanas, un garāmgājēji izplatīja skumjo vēsti pa visu ciemu. Gandrīz vai gadu domas par Annas nāvi bija prātā visiem, tā vien likās, it kā ļaudis būtu gatavojušies žēlabu un vaimanu pārpilnām bēdām, jo šķiršanās no piemīlīgās, apbrīnojamās, cildenās meitenes patiesi bija vairāk pelnījusi visu kopīgas sēras nekā zaudējumi pašu mājās.

Es klusi turējos malā. Lai arī jautrā sabiedrībā biju skaļš un neviļus izvirzījos priekšplānā, skumjos brīžos es necentos izcelties un allaž apjuku bailēs, ka mani uzskatīs par vienaldzīgu un cietsirdīgu, jo vairāk tāpēc, ka, cik vien sevi atceros, asaras man izraisīja tikai paša vainas apziņa vai nodarīta netaisnība, cilvēku iekšēja saskare, bet nekad tieša nelaime vai nāves gadījums.

Tagad mani satrieca šī pāragrā nāve un vēl vairāk tāpēc, ka nabaga meitene bija mana mīļotā. Es iegrimu dziļās pārdomās, nejuzdams nedz šausmas, nedz uzdegamas sāpes, kaut arī traģisko notikumu apsveru no visiem viedokļiem. Pat atmiņas par Judīti mani nesatrauca. P^c tam kad skolotājs bija nokārtojis visu, kas kārtojams, es vairs nevarēju palikt tikai vērotāja lomā, viņš lūdza mani doties līdz un kādu laiku padzīvot pie viņa. Mēs posāmies ceļā, bet pārējie radinieki, it īpaši māsīcas, kas vēl dzīvoja tēvoča mājā, solīja mums nekavējoties sekot.

Ceļā skolotājs izraudāja savas bēdas, vārdos vēlreiz aprakstīdams Annas pēdējo nakti un nāves iestāšanos pret rītu. Es klausījos uzmanīgi un klusēdams. Nakts bijusi satraucoša un mokoša, bet pati nāve klusa un gandrīz nemanāma.

Mana māte un vecā Katerīne jau bija mirušo apkopušas un noguldījušas viņas istabiņā. Tur Anna gulēja, kā tēvs bija vēlējies, uz skaistā puķu paklāja, ko pati bija tēvam izšuvusi; tagad tas bija pārklāts pār viņas šauro gultiņu; nabaga skolotājs bija nolēmis, pēc tam kad paklājs būs šo uzdevumu izpildījis, vairs no tā nešķirties līdz pašai nāvei. Virs gultas Katerīne, kas, pavisam nosirmojusi, gan skaļi vaimanāja, gan klusi šņukstēja, bija uzkārusi manis gleznoto Annas portretu, un iepretī joprojām bija redzama ainava ar elku dievības pielūdzēju alu, ko es pirms dažiem gadiem biju uzzīmējis uz baltās sienas. Annas skapja abas durvis stāvēja plaši atvērtas, varēja redzēt viņas necilo mantību, līdz ar to klusajā, nāves piemeklētajā istabā radās labdabīga dzīvības šķietamība. Arī skolotājs piebiedrojās abām sievietēm, kuras kavējās pie skapja, palīdzēja ņemt laukā un apskatīja trauslās un atmiņām bagātās mantiņas, ko Anna bija kopš bērnības krājusi. Tas izklaidējot mazliet remdēja tēva sāpes, taču nesaistīja tik ļoti, lai novērstu uzmanību no pārmēra bēdām. So to viņš atnesa no paša krājumiem, kā, piemēram, sainīti vēstuļu, ko Anna bija viņam rakstījusi no franču Šveices, — tās kopā ar atbilžu vēstulēm, kas tagad atradās skapī, viņš nolika uz Annas mazā galdiņa, arī citas lietas, viņas iemīļotās grāmatas, iesāktos un pabeigtos rokdarbus, dažas rotaslietas un līgavas sidraba vainadziņu. Sis tas tika pat nolikts viņai līdzās uz paklāja, tā ka nevilšus un pretēji šo vienkāršo cilvēku paradumiem tika izpildīts seno tautu rituāls. Un visi trīs sarunājās tā, it kā mirusī varētu viņus vēl dzirdēt, un neviens negribēja iet no istabas laukā.

Tikmēr es mierīgi stāvēju līdzās mirušajai un nenovērsdamies raudzījos viņā, un, tieši vērodams nāvi, es tomēr neizpratu tās noslēpumu un pat nejutu lielāku satraukumu. Anna gulēja gandrīz tāpat, kā es viņu biju redzējis pēdējā reizē, tikai acis tagad bija aizvērtas, un seja, tik balta kā ziedlapiņa, likās, nupat, nupat viegli piesarks. Annas mati mirguļoja zeltaini un spoži, baltās rociņas, saņemtas uz baltas kleitas, turēja baltu rozi. Es visu redzēju un izjutu gandrīz vai kaut ko līdzīgu lepnumam, ka esmu tik skumja brīža liecinieks un stāvu līdzās poētiski skaistai mirušai jaunības mīlestībai.

Māmiņa un skolotājs, liekas, klusēdami atzina arī manas tiesības uz mirušo, jo, kad norunāja, lai kāds pastāvīgi būtu pie mirušās, tad pirmajam šo pienākumu uzticēja man, un pārējie varēja tikmēr mazliet atpūsties, jo visi bija paguruši.

Bet man nebija lemts ilgi palikt vienatnē ar Annu — no ciema atnāca māsīcas un līdz ar viņām vēl citas meitenes un sievietes, kam tik traģisks notikums — visiem zināmas meitenes nāve — bija pietiekams iemesls pamest vissteidzamākos darbus un godbijīgi noliekt galvu nepielūdzamā likteņa priekšā. Istaba sanāca pilna ar sievietēm, kas sākumā sarunājās, svinīgi čukstot, bet vēlāk tērzēja samērā brīvi. Viņas stāvēja, cieši saspiedušās ap rimti guļošo Annu, jaunākās bijīgi kopā saņemtām rokām, vecākās — piespiedušas tās pie krūtīm. Istabas durvis palika pamestas vaļā šurp nākošiem un aizejošiem, es izmantoju gadījumu, lai izietu ārā un pa-ķlaiņotu, — taciņās, kas veda uz ciemu, bija šai laikā neparasti dzīva kustība.

Tikai pēc pusnakts pienāca atkal mana reize palikt pie mirušās, — kārtība, ko mēs nezin kāpēc bijām ieveduši. Es paliku te līdz rītam, šīs stundas man pagāja kā viens mirklis, un es pat nevaru pateikt, ko es jutu un ko domāju. Bija tik kluss, ka man likās — es dzirdu šai klusumā mūžības elpu. Baltā mirusī meitene, rīts vai vakars, gulēja nekustīgi, bet paklāja košās puķes likās augam blāvajā gaismā. Debesīs iemargojās rīta zvaigzne un spoguļojās ezerā; tai par godu es nodzēsu lampu, lai zvaigznes mirdzums būtu vienīgais, kas apgaismo Annas nāves ceļu, es sēdēju tumsā savā nostūrī un vēroju, kā pamazām svīst gaisma. Krēslā, ko nemanot nomainīja dzidri zeltīta rīta blāzma, šķiet, ieplūda dzīvība, rosība ap kluso gulētāju, līdz skaidri saredzama viņa gulēja jaunās dienas gaismā. Es piecēlos un nostājos pie gultas, arvien skaidrāk saskatot Annas sejas vaibstus, es saucu viņu vārdā — to izdvešot bez skaņas; nāves klusumā bikli pieskāros viņas rokai, bet šausmās atrāvu savējo, kā pieskāries kvēlojošai dzelzij, — roka bija salta kā vēsu mālu kams.

Līdzko atbaidoši aukstā sajūta izšāvās pa visu augumu, tā pēkšņi arī līķa seja man likās tik bezjūtīga, svešāda, ka es gandrīz izbailēs iesaucos; «Kas man ar tevi!» Bet tobrīd no zāles atskanēja liegās un tomēr varenās skaņas, kas tikai reizēm sāpīgi ietrīsējās, lai tad no jauna pieaugtu harmoniskā spēkā. Skolotājs agrā rīta stundā mēģināja remdēt savas sāpes un smeldzi senas dziesmas meldijā, slavinot nemirstību. Es ieklausījos, mūzika apslāpēja manu šausmu izjūtu, tās noslēpumainās skaņas ieveda mani garu nemirstīgajā pasaulē, un man šķita, ka es svēti apņemos nākt vēl ciešākā saskarē ar šo pasauli, reizē ar mūža miegā aizmigušo. Tas atkal man likās svinīgs un nozīmīgs notikums.

Bet tai pašā laikā uzturēšanās mirušās istabā sāka mani nomākt, un es biju priecīgs kopā ar domām par nemirstību iziet laukā, dzīvajā, zaļajā pasaulē. Šai dienā no ciema ieradās jauns galdnieks, lai pagatavotu zārku. Skolotājs pats savām rokām bija pirms vairākiem gadiem nocirtis slaiku egli, paredzēdams to savam zārkam. Sazāģēta dēļos, tā atradās aiz mājas nojumē un noderēja par solu, uz kura sēžot skolotājs mēdza lasīt un viņa meita bērnībā rotaļāties. Tagad noskaidrojās, ka no stumbra augšgala iznāktu šķirsts Annai un vēl atliktu dēļi tēva zārkam; labi izkaltušie dēļi tika izcilāti un cits pēc cita pārzāģēti uz pusēm. Taču skolotājs nespēja to ilgi paciest, un arī mājas sievietes sūdzējās par zāģa gaudošanu. Tāpēc mēs ar galdnieku aiznesām dēļus un instrumentus vieglajā laiviņā un aizīrāmies uz tālāku krastmalu, kur no krūmiem ezerā ietecēja upīte. Jauni skābarži te pie ūdens veidoja gaišu lapeni, galdnieks, ar skrūvspīlēm piestiprinājis pie stumbriem dažus dēļus, iekārtoja ērtu ēvelsolu, kam pāri skābaržu galotnes veidoja nojumi. Vispirms vajadzēja sastiprināt un salīmēt dēļus zārka pamatam. No pirmajām ēveļskaidām un žagariem es sakūru ugunskuru un uzliku uz tā līmes trauciņu, kurā ielēju ūdeni, pasmēlis ar sauju no strauta; tikmēr galdnieks cītīgi zāģēja un ēvelēja. Kamēr skaidu sprogas jaucās ar krītošajām lāpām un dēļi kļuva arvien gludāki, es tuvāk iepazinos ar jauno galdniekpuisi. Tas bija vācietis no Ziemeļvācijas, no tālās Baltijas jūras — liela, slaika auguma, drosmīgiem, pareiziem sejas vaibstiem, gaiši zilām, bet dedzīgām acīm un bieziem, gaišiem matiem; tā vien šķita, ka tos vajadzētu atglaust no pieres un pakausī sasiet mezglā —< tik ļoti viņš atgādināja senos ģermāņus. Strādājot viņa kustības bija skaistas, un tai pašā laikā viņā bija kaut kas bērnišķīgs. Mēs drīz vien draudzīgi sarunājāmies, un viņš pastāstīja man par savu dzimteni, par senajām pilsētām ziemeļos, par jūru un vareno Hanzu. Viņš daudz ko zināja par sava piejūras apgabala pagātni, cilvēkiem, paražām. Es gara acīm vēroju pilsētu ilgās, neatlaidīgās cīņas ar jūras laupītājiem, vēroju, kā Klausu Štircenbeheru un viņa līdzgaitniekus hamburdzieši soda, nocērtot galvu, vēroju, kā pirmajā maijā pats jaunākais pilsētas domnieks ar jauniešu spožo svītu kaujas tērpā izbrauc pa Strālzundes vārtiem un varenā skābaržu mežā tiek ar zaļu lapu vainagu kronēts par «maija grāfu», un vakarā dejo ar skaistu «maija grāfieni». Viņš aprakstīja arī zemnieku dzīvojamās mājas un apģērbu ziemeļos, sākot ar Pomerānijas iedzīvotājiem un beidzot ar centīgajiem frīziem, pie kuriem vēl manāma vīrišķīga brīvības apziņa; es vēroju viņu kāzu un bēru ceremonijas, līdz beidzot jaunais galdnieks ierunājās par vācu nācijas brīvību un teica, ka drīzumā vajadzētu nodibināt īstu republiku.

Tikmēr es pēc viņa norādījuma drāzu koka tapas, bet viņš jau pēdējoreiz pārvilka ēveli pār dēļiem; smalkas skaidas kā glītas, spīdīgas zīda lentes pašķīrās no dēļiem un nošvīk-stēja, itin kā zem kokiem kāds dziedātu svešādu dziesmu. Rudens saule, tīkami silta, spoguļojās ūdenī un nogrima zilajā dūmakā virs meža, ķura malā mēs bijām apmetušies. Tagad mēs savienojām gludos, baltos dēļus, āmura sitieni tik stipri atbalsojās mežā, ka putni pārbiedēti uzspurdza un satraukti laidelējās virs ezera, un drīz arī zārks bija savā vienkāršībā gatavs — slaids un samērīgs, ar skaisti velvētu vāku. Galdnieks ar dažiem vilcieniem noēvelēja gar malām šauru, smalku gropi, un es pārsteigts vēroju, cik viegli padevīgajā kokā iegūla rievas; tad viņš paņēma divus pumeka gabalus un, turēdams virs zārka, paberzēja vienu pret otru un balto pulveri izlīdzināja pār virsu; es neviļus pasmaidīju, kad viņš ar abiem gabaliem tikpat veikli rīkojās un piesita vienu pret otru kā mana māmiņa, kad viņa rīvēja divus cukura gabalus virs izceptas kūkas. Un, kad viņš bez tam vēl zārku ar pumeku nopulēja, tas kļuva sniegbalts un tikko manāma egles koka sārtuma dvesma spīdēja cauri kā ābeles ziedam. Tāds tas izskatījās skaistāks un cildenāks nekā krāsots, apzeltīts vai pat izrotāts ar bronzu.

Galvgalī galdnieks saskaņā ar paražu bija ierīkojis spraugu ar aizbīdni, pa kuru varēja redzēt mirušās seju līdz brīdim, kad zārks tiek nolaists kapā, vēl vajadzēja tikai ielikt stiklu, kas bija aizmirsts mājās, — es aizbraucu tam pakaļ. Es zināju, ka uz viena skapja atrodas vecs, mazs rāmis, no kura attēls sen pazudis. Paņēmis stiklu, piesardzīgi ieliku laivā un braucu atpakaļ. Puisis bija pagājis tālāk riekstot. Es piemēroju stiklu un, redzēdams, ka tas atbilst spraugas izmēriem, iegremdēju skaidrajā avota ūdenī, jo stikls bija stipri noputējis un nomelnējis, un rūpīgi nomazgāju, sargādamies atsist pret akmeņiem. Pēc tam es stiklu pacēlu, lai noskrien liekais ūdens, paturēju to spodri mirdzošu pret sauli un ieraudzīju tanī visjaukāko brīnumu, kādu man jebkad bija gadījies skatīt. Pioti, es redzēju trīs eņģelīšus vidējais turēja rokās notis un dziedāja, abi pārējie spēlēja veclaicīgas vijoles, un visi trīs jūsmīgi un goddevīgi vērās augšup, taču viss bija tik gaisīgs, maigi caurspīdīgs, ka es netiku gudrs, vai tas mirgo saulstaros, stiklā vai manā fantāzijā. Tiklīdz pakustināju stiklu, eņģelīši uz brīdi nozuda, pagriežot to citādi, tie parādījās atkal. Vēlāk es dabūju zināt, ka vara grebumi vai zīmējumi, kas ilgus gadus atradušies neaizskarti aiz stikla, tumšajās naktīs pa šiem gadiem atainojas uz stikla un pamet uz tā savu atspogu. Arī tobrīd es nojautu kaut ko tamlīdzīgu, pazinis vecu vara grebumu svīt-rinājumu un van Eika manierē attēlotus eņģeļus. Nekā rakstīta neredzēju, tāpēc gravīra varēja būt rets paraugiespie-dums. Tagad man vērtīgais atradums bija pats skaistākais, ko es varēju ielikt zārkā, es arī pats to iestiprināju vākā, nevienam nebildis ne vārda par šo noslēpumu. Vācietis atgriezās. Mēs savācām vismīkstākās ēveļskaidas, starp kurām bija arī pa kādai iesārtai lapai, un ieplājām zārkā pēdējai guļvietai. Tad aizvērām to, ienesām laivā, un laiva ar balto zārku aizslīdēja pa rāmo, spīguļojošo ezeru; skolotājs un sievietes, ieraudzījušas mūs piebraucam, sāka skaļi raudāt.

Nākošajā dienā nabaga bērnu ieguldīja zārkā un aplika ar visām puķēm, kādas šai laikā dārzā un mājā ziedēja; uz zārka vāka bija nolikts smags miršu un baltu rožu vainags, ko atnesa baznīcas draudzes meitenes, bez tam vēl visu zārka vāku klāja daudzi dažādi bālu rudens puķu pušķi, brīva bija palikusi vienīgi stikla rūts, pa kuru bija redzama mirušās maigā, baltā seja.

Apbedīšanas ceremonijai vajadzēja sākties no tēvoča mājas, tāpēc Anna bija jānogādā pāri kalnam turp. No ciema atnāca jaunekļi, kas pārmaiņus nesa zārku uz pleciem, un mēs, neliels piederīgo pūlītis, pavadījām gājienu. Saules pielietajā kalna virsotnē uz brīdi apstājāmies un zārku nolika zemē. Te, augšā, bija neaptverami skaisti. Skatiens slīdēja pār apkārtējiem līdzenumiem līdz pat zilganajiem kalniem, visapkārt daba rotājās spožā krāšņumā. Četri spēcīgi jaunieši, kas pēdējie bija nesuši zārku, sēdēja atpūzdamies uz nestuvju rokturiem, atbalstījuši plaukstās galvu, un klusēdami raudzījās tālē. Augstu zilajās debesīs peldēja starojoši mākoņi un, likās, virs puķēm noklātā zārka uz brīdi palika stāvam un ziņkārīgi pavērās pa lodziņu, kas spīguļoja starp mirtēm un rozēm, atspoguļojot debesu dzīles. Ja Anna tagad varētu atvērt acis, tad neapšaubāmi viņa ieraudzītu eņģelī-

sus un nodomātu, ka tie lidinās augstu debesīs. Mes bijām sasēdušies visapkārt, mani tagad pārņēma dziļas skumjas, bija jāraud, kad iedomājos, ka Anna nu ir mirusi un pēdējo reizi dodas pāri skaistajam kalnam.

Kad bijām nonākuši lejā, ciemā, ieskanējās bēru zvans; bērni bariem pavadīja mūs līdz mājām, kur zārku nolika zem lazdām pie ieejas. Mirušās piederīgie skumja viesmīlība saņēma līdzjutējus; bija tikko pusotra gada pagājis, kopš līksmais ganu gājiens virzījās zem šiem pašiem kokiem un priecīgā apbrīnā sveica Annas parādīšanos. Drīz laukumiņš zem lazdām pieplūda ar cilvēkiem, kas spraucās klāt, lai pēdējo reizi palūkotos mirušajai meitenei sejā.

Bēru gājiens sakustējās, tas bija neparasti garš. Skolotājs, iedams tūlīt aiz zārka, vienā laidā elsoja kā bērns. Es tagad nožēloju, ka man nebija cienīgi melna uzvalka, jo gāju melni tērpto brālēnu vidū savā zaļajā apģērbā kā svešzemju pagāns. Pēc tam kad draudze pabeidza parasto dievkalpojumu ar korāli, visi sagāja apkārt kapam un jaunieši pavisam negaidot klusināti nodziedāja rūpīgi iemācītu beru dziesmu. Zārku nolaida kapā, kapracis pasniedza augšup vainagu un puķes, lai tās saglabātu, un zārks tagad vientulīgi iegūlās miklajā dziļumā. Dziesma joprojām skanēja, sievietes raudāja neatņemdamās. Pēdējais saules stars apspīdēja bālo seju aiz stikla rūts; mani pārņēma sajūta, kas bija tik savada, ka es to nespēju nosaukt citādi ka svešādajā aukstajā vārdā — «objektivitāte», ko izgudrojuši zinātnieki. Laikam jau vainīga bija stikla rūts, ka es — tiesa, pacilātā un svinīgā noskaņojumā, taču pilnīgā mierā — noskatījos, kā aprok to labo, kas aiz šī stikla atrodas, it kā tur paliktu daļa no tā, ko esmu pieredzējis, daļa no mana mūža. Vēl šobaltdien nezinu, vai tā bija spēka vai vājuma izpausme, ka es nevis cietu, bet drīzāk baudīju šo traģisko un svinīgo norisi un gandrīz vai priecājos par pārmaiņu, kas vērsās nopietna manā dzīvē.

Aizbīdni virs stikla aizvilka ciet. Kapracis un viņa palīgs izkāpa, un drīz izauga brūns paugurs.

Astotā nodaļa AIZIET ARĪ JUDĪTE

Nākošajā dienā, kad skolotājs lika noprast, ka vēlas savas bēdas izbēdāt vienatnē ar savu dievu, mēs sākām ar māmiņu posties atpakaļceļam uz pilsētu. Pirms tam es aizgāju pie

Judītes, sastapu viņu dārzā apskatām augļu kokus, jo bija atkal pienācis augļu novākšanas laiks. Rudens migla tieši šai dienā bija pacēlusies un apņēmusi dārzu sidrabotā mākonī. Ieraudzījusi mani, Judīte likās nopietna un mazliet samulsusi, jo nezināja, kā lai izturas pēc tik skumja notikuma.

Taču es nekavējos un nopietni pateicu, ka esmu atnācis, lai atvadītos, turklāt uz visiem laikiem, jo tagad nevarēšu vairs nekad ar viņu tikties. Judīte iztrūkās un smaidīdama iesaucās, ka diez vai tas esot tik neapstrīdami, viņa smaidīdama nobālēja un tomēr bija tik vēlīga, ka, viņas valdzinājuma apburts, gandrīz vai aizmirsu, kādēļ esmu nācis. Tomēr es apvaldīju sevi un atkārtoju, ka turpmāk tā vairs nevar, ka Anna man kopš bērnu dienām bijusi mīļa, ka viņa mani patiesi mīlējusi līdz savai nāvei un bijusi pārliecināta par manu uzticību. Uzticībai un ticībai jābūt pasaulē — jā-būt kaut kam drošam, uz ko balstīties, es uzskatu to ne vien par pienākumu, bet arī par īpašu laimi — mirušās piemiņai, mūsu kopējās nemirstības labad visam mūžam iegūt tik skaidru un labestīgu zvaigzni, kas vadītu mani ik solī.

To izdzirdusi, Judīte iztrūkās vēl vairāk un jutās arī aizskarta. Tie atkal bija vārdi, kādus, kā viņa apgalvoja, neviens nekad nav viņai teicis. Viņa pagājās spēji šurp un turp zem kokiem un tad sacīja:

— Man likās, it kā tu arī mani drusku mīlētu!

— Tieši tāpēc, ka es jūtu, ka mani velk pie tevis, tam jādara gals!

— Nē, tieši tāpēc tev vajag sākt mani mīlēt īsti, kā nākas!

•— Tad nu gan! — es iesaucos. — Un kas būs ar Annu?

— Anna ir mirusi.

— Nē! Viņa nav mirusi, mēs satiksimies, es taču nevaru savākt veselu sievu harēmu mūžībai!

Rūgti iesmiedamās, Judīte nostājās man pretī un teica:

— Nudien, tas būtu gan jocīgi! Bet ko mēs zinām, vai tāda mūžība vispār pastāv?

— Lai vai kā, — es iebildu, — mūžība ir — kaut vai domas un patiesības mūžība! Pat ja mirusī meitene uz visiem laikiem ienirusi nebūtībā un tur pilnīgi izzudusi un palicis būtu tikai viņas vārds — tad vēl jo vairāk iemesla būt aizgājējai uzticīgam un padevīgam! Esmu devis sev zvērestu, un nekas nesatricinās manu apņemšanos.

— Nekas! — iesaucās Judīte. — Ak tu neldzīgais puika! Vai tu iesi klosterī? Pēc tāda tu izskaties! Bet nestrīdēsimies par šo kutelīgo jautājumu. Es neesmu gribējusi, lai tu tūlīt pēc skumjā notikuma nāktu šurp, neesmu tevi gaidījusi.

Brauc uz pilsētu un dzīvo pusgadu klusi un rāmi, gan jau pats redzēsi, kas būs tālāk.

— Es to redzu jau tagad, — es iebildu, — nekad tu mani vairs ne redzēsi, ne dzirdēsi, to es zvēru pie dieva un visa, kas svēts, pie visa, kas manī labs un ...

— Klusē! — nobijusies iekliedzās Judīte un aizspieda man ar plaukstu muti. — Tu droši vien vēl kādreiz nožēlosi, ka esi izlicis pats sev tik cietsirdīgas lamatas! Kāds sātans iesēdies cilvēku galvās! Un tad vēl apgalvo un pierāda sev, ka rīkojas pēc labākās sirdsapziņas! Vai tad tu nemaz nejūti, ka sirds patiesais gods rodams mīlestībā, ir jāmīl, ja tieci mīlēts un ja sirds to spēj? Tu spēj to un slepenībā to arī dari, un tiktāl viss būtu kārtībā! Tiklīdz es tev būšu apnikusi, tiklīdz gadi mūs izšķirs un tu pavisam, uz visiem laikiem mani aizmirsīsi — es ar to samierināšos. Bet tagad pamet mani, tikai nepiespied sevi no manis atteikties: tas man sāp, un es no tiesas būtu nelaimīga, ja mūsu muļķības pēc mēs nevarētu būt laimīgi pat ne gadu vai divus!

— Sic divi gadi, — es teicu, — paies, un tiem jāpaiet arī tāpat, un tieši tad būsim laimīgāki, jatagad izšķirsimies; ir pats pēdējais laiks to darīt, lai vēlāk nebūtu janožēlo. Un, ja gribi skaidri zināt, tad zini, ka atmiņas par tevi, kas vienmēr būs atmiņas par maldiem, es centīšos saglabāt cik iespējams skaidras, un tas ir iespējams, tikai ātri — šai pašā brīdī šķiroties. Tu saki, tu sūrojies, ka tev nekad nav bijis cildenas, nesavtīgas mīlestības. Kur tev būs vēl labāka izdevība kā tagad, ja tu mīlestības vārdā man labprātīgi palīdzēsi atcerēties tevi ar cieņu un mīlestību un tai pašā laikā palikt uzticīgam mirušajai? Vai līdz ar to tu pati nebūsi izjutusi dziļākas mīlestības pārdzīvojumu?

— Ak, tā ir tukša runāšana! — iesaucās Judīte. •— Es nekā neesmu teikusi, negribu, ka būtu tā teikusi! Man nav vajadzīga tava cieņa, man esi vajadzīgs tu pats, kamēr tas iespējams!

Viņa grasījās saņemt abas manas rokas, satvēra un, kamēr es velti pūlējos tās atbrīvot, lūdzoši raudzīdamās man acīs, dedzīgi runāja:

— Heinrih, mīļais! Brauc uz pilsētu, bet apsoli — nesaisti sevi, nepiespied ar tik drausmīgiem zvērestiem un svinīgiem solījumiem! Lai...

Es dzīros viņu pārtraukt, bet viņa neļāva man runāt un aizsteidzās priekšā:

— Lai iet viss savu ceļu, es tev saku! Nesaisties arī ar mani, esi brīvs kā vējš! Ja gribēsi, #,

Bet es neļāvu Judītei pabeigt, izrāvos un saucu:

— Nekad es tevi vairs neredzēšu, tas ir tikpat droši kā tas, ka es ceru palikt godīgs! Judīt! Ardievu!

Es steidzos prom, bet kāds varenāks spēks lika man vēlreiz atskatīties, un es ieraudzīju viņu kā sastingušu pusvārdā, rokas vēl pastieptas, kā biju tās atbrīvojis no savējām, — Judīte stāvēja pārsteigta, satriekta un reizē aizvainota, neteikdama ne vārda, raudzījās manī, līdz saules caurstrāvotā migla aizsedza viņas tēlu.

Stundu vēlāk mēs sēdējām ar māti ratos, viens no brālēniem veda mūs uz pilsētu. Visu ziemu es paliku viens, bez jebkādas saskares ar cilvēkiem. Es nevarēju ne paskatīties uz savām mapēm un darba rīkiem — tie man pastāvīgi atgādināja nelaimīgo Remeru, un man šķita, ka man nav tiesību attīstīt un likt lietā to, ko viņš man mācījis. Reizēm es mēģināju atrast pats savu — jaunu rokrakstu, bet tūlīt arī atklājās, ka pat par visiem maniem spriedumiem un līdzekļiem, kādi man ir, man jāpateicas Remeram. Toties lasīt es lasīju vienā laidā — no rīta līdz vakaram un līdz vēlai naktij. Es lasīju vācu grāmatas un visai dīvaini. Katru vakaru apņēmos nākošajā rītā likt grāmatas pie malas un ķerties pie darba un katru rītu nolēmu to darīt pusdienlaikā. Tādus termiņus es noliku sev pat no stundas uz stundu, taču stundas aizzagās, man lapojot grāmatu, un es visu aizmirsu. Dienas, nedēļas un mēneši aizslīdēja tik viegli un viltīgi, it kā nemanāmi drūzmēdamies, — tie paši pašķiras un, viesdami manī nemieru, smiedamies pazūd.

Un tomēr līdz ar pavasari jūtami mainījās mana dzīve. Biju pārkāpis sava mūža astoņpadsmitajam gadam, biju pakļauts karadienestam, un man vajadzēja noteiktā dienā ierasties kazarmās, lai apgūtu mazos noslēpumus, kas nepieciešami tēvijas aizstāvēšanai. Te man iznāca saskare ar daudzām iedzīvotāju šķirām, ar jaunu ļaužu bara skaļību, ko tomēr drīz vien bargie karakalpi apklusināja, sagrupēja un tad stundām ilgi kā nepakļāvīgu jēlmateriālu bīdīja šurp un turp, līdz viss noderīgais bija savākts vienkop. Kad sākās nodarbības un daļas pirmo reizi sanāca kopā atsevišķu priekšnieku — pieredzējušu karavīru rīcībā, man, kurš neko iepriekš nebija padomājis, visiem skaļi smejoties, nogrieza garos matus līdz pašai ādai. Bet es ar labpatiku noliku tos uz tēvijas altāra un tīksmīgi izjutu svaigā gaisa vēdas ap savu kailo galvu. Bet tad mums vajadzēja arī izstiept rokas, lai priekšniecība pārbaudītu, vai tās ir tīri nomazgātas un vai nagi kārtīgi apgriezti; te nu dažam krietnam amatniekam vajadzēja noklausīties skaļās pamācībās. Tad mums izsniedza mazu grāmatiņu, pirmo no veselas sērijas, kurā skaidri nodrukātos un sanumurētos jautājumos un atbildes bija paskaidroti jaunkareivja pienākumi un uzvedības noteikumi. Katram noteikumam bija pievienots īss pamatojums, un, ja arī reizēm pamatojums bija iekļuvis nolikumā un nolikums pamatojumā, mēs tomēr goddevīgi mācījāmies no galvas katru vārdu un uzskatījām par goda lietu visu tekstu noskaitīt bez aizķeršanās. Pirmajā dienā mēs vēl mācījāmies stāvēt un soļot, tas mums izdevās tikai ar lielām pūlēm, jūtot reizē lepnumu un izmisumu.

Tagad bija nepieciešams pakļauties dzelžainai kārtībai un būt precīzam jebkurā gadījumā. Un, kaut arī tas mani raušus izrāva no pierastās brīvības un patstāvības, es izjutu patiesas slāpes pēc šīs stingrības, lai arī cik smieklīgi reizēm bija sīkie, nenozīmīgie mērķi, un, kad man dažkārt draudēja sods tikai pārskatīšanās dēļ, man bija kauns no biedriem, kuri savukārt pārdzīvoja to pašu.

Kad mēs bijām tikuši tiktāl, ka varējām godīgi maršēt pa ielu, mūs katru dienu veda uz apmācību laukumu, kas atradās aiz pilsētas un ko šķērsoja lauku ceļš. Kādu dienu, kad es piecpadsmit cilvēku rindā pēc instruktora komandas, kurš nenoguris, kāpdamies atpakaļ, kliedza un ar plaukstām sita tempu, tā jau stundām ilgi biju mērījis visos virzienos plašo laukumu, mēs pēkšņi palikām stāvot ierindā cieši pie paša ceļa. Komandieris, kas atradās mums aizmugurē, noturēja mūs brīdi nekustībā, lai kaut ko izlabotu mūsu roku un kāju stāvoklī. Kamēr viņš mums aiz muguras trokšņoja un lamājās, cik vien likums un paradums to pieļāva, un mēs, stāvēdami ar sejām pret ceļu, viņā klausījāmies, tuvojās liela četru zirgu ore, kādās mēdz ceļot aizbraucēji, kas dodas uz jūras ostām. Sī ore bija piekrauta ar vērtīgām mantām un, likās, kalpoja vairākām uz Ameriku izbraucošām ģimenēm. Līdzās zirgiem soļoja spēcīgi vīrieši, orē zem ērtās nojumes sēdēja četras vai piecas sievietes ar vairākiem bērniem un pat vienu sirmgalvi. Un viņu vidū bija Judīte. Nejauši pavēries turp, es viņu ieraudzīju — slaiku un skaistu, ģērbušos ceļojuma tērpā. Es spēji satrūkos, sirds sāka nevaldāmi dauzīties, bet nedrīkstēju ne pakustēties. Judīte, kas, garām braucot, kā man likās, drūmi pārslīdēja ar acīm pār karavīru ierindu, pamanīja mani un tūlīt izstiepa rokas pret mani. Bet to pašu brīdi mūsu tirāns nokomandēja: «Apkārt griezties!» — un kā apsēsts veda mūs ātrā solī uz laukuma pretējo pusi. Es skrēju kopā ar citiem, rokas pēc reglamenta piespiedis pie sāniem, «īkšķus izvērsis uz āru», ne ar ko nenododams savu satraukumu, lai gan šai brīdī šķita, ka sirds krūtīs nupat, nupat apstāsies. Kad beidzot pēc zigzagiem mūsu vadoņa smadzenēs mēs pagriezāmies ar sejām pret ceļu, ore nozuda tālumā.

Par laimi, tūlīt pēc tam mēs izklīdām, es pasteidzos palikt vienatnē ar sajūtu, ka tagad noslēgusies mana mūža pirmā daļa un sākusies cita.

Devītā nodaļa GABALIŅŠ PERGAMENTA

Cik sen tas ir, kad es rakstīju iepriekš pastāstīto. Esmu tagad cits cilvēks, mans rokraksts ir sen mainījies, un tomēr iā vien liekas, it kā es turpinātu no tās vietas, kur vakar beidzu. Cilvēkam, kurš nemainīgi paliek dzīves vērotājs, tiklab laimīgi, kā nelaimīgi dzīves pavērsieni ir vienādi saistoši, un viņš par savu mainīgo vietu dzīvē neskaitot maksa ar dienām un gadiem, līdz šīs ātri ritošās monētas vairs nav.

Pagrieziens manā dzīvē, kas nemanot bija tuvojies, agrajai jaunībai un Judītei aizejot, gribot negribot piespieda manas nodarbības mākslā novest līdz kādam galam. Vajadzēja uzsākt ceļu plašā pasaulē, kurp ik dienas dodas tūkstošiem jauniešu, no kuriem viens otrs vairs neatgriežas. Man vēl bija iespējams zināmu laiku nodoties mācībām bez rūpēm par iztiku, lai tomēr kādu dienu nostātos pats uz savām kājām.

Nelielā naudas summa, ko es pirms daudziem gadiem biju mantojis no tēva, pēc likuma priekšrakstiem atradās tēvoča pārvaldīšanā, tēvocis bija iecelts par aizbildni, lai gan viņš reti jaucās manās darīšanās. Tā kā šī nauda dotu iespēju mācīties mākslas skolā, par kuru jau sen biju domājis, tad radās vajadzība pēc aizbildnieku tiesas sēdes, lai varētu man izsniegt naudu un atļautu to izlietot. Tāda gadījuma mūsu lauku apvidū vēl nebija bijis, un neviens nevarēja atcerēties, ka vienkāršiem zemniekiem, bāriņu iestādes locekļiem, būtu jāsēž tiesā un jāspriež, vai jauns mūzas kalps drīkst sasiet pauniņā savu īpašumu un braukt prom, lai to — vārda īstā nozīmē — svešumā notiesātu. Un tomēr kopš kāda laika bija dzīvs piemērs, cilvēks, viņu vidū, kas šādu pasākumu bija paveicis bez viņu līdzdalības un ko bija iesaukuši par Čūsku rijēju. Uzaudzis attālā apvidū, vieglprātīgu un tumsonīgu vecāku paspārnē, viņš bija, tāpat kā es, vēlējies izmācīties par gleznotāju un — ataudzējis garus matus, ģērbies samta svārkos un šaurās biksēs, kājās zābaki ar piešiem — malstījies pa akadēmijām tikmēr, kamēr nebijis vairs ne naudas, ne vecāku. Tad, liekas, viņš vel gadiem ilgi izsities, klaiņodams ar ģitāru uz muguras, bet arī šo instrumentu nav iemācījies jēdzīgi pārvaldīt un nesen — jau gados pavecs — nogādāts atpakaļ ciematā un ievietots nabagmājā, kur mita kāds desmits vecīšu, idiotu un dzīves padibeņu, kas reizēm klaigāja un sacēla troksni, it kā atrastos šķīstīšanas ugunī. Sī cilvēka pagātne bija kā drūma teiksma. Neviens neko noteiktu nezināja — vai viņam bijis talants, vai pratis savā mūžā kaut ko —, un arī viņam pašam, liekas, nebija par to saglabājušās nekādas atmiņas. Nekas viņa runā un uzvedībā neliecināja, ka viņš kādreiz apgrozījies izglītotu cilvēku vidū un nodevies mākslas studijām, vienīgi šad tad lielījās, ka esot kādreiz labi ģērbies. Visa viņa veiklība izpaudās prasmē tikt pie degvīna malka un ķert čūskas, kuras viņš cepa kā zušus un ar kurām mielojās. Ziemai viņš sagatavoja sev arī veselu podu ar glodenēm, it kā tie būtu nēģi, un staipīja šo krājumu no kakta uz kaktu, lai pasargātu no nabagmājas iemītniekiem, kam prasme padzīvot uz citu rēķina bija tikpat virtuoza kā sabiedrības augstākajiem slāņiem.

Tāpat kā viens tāds nešķīstenis spējīgs izvandīt veselu apvidu un noskaņot visu sirdis pret jebkuru no mūzām, tā šis Čūsku rijējs bija uzpeldējis īstajā brīdī ciematā, kad es ierados, lai piedalītos iepriekš minētajā apspriedē. Arī man pašam viņš parādījās kā ļauns dēmons, kad es reiz ceļa malā zīmēju savā blociņā lielu pērnā gada dadzi, kas izskatījās pēc pašas nāves, un šis subjekts gāja garām, nesdams uz vicas pār plecu divas beigtas čūskas; viņš palika brīdi stāvam, skatījās, noņirdzās un, galvu šūpodams, devās tālāk, it kā viņam atmiņā būtu paplaiksnījies kaut kas ērmots. Viņam bija mugurā gari, līdz augšai aizpogāti, nodriskāti svārki, kādreiz bijuši rūsganā krāsā, kailajās kājās — tupeles, izšūtas ar izbalējušām rozēm, galvā — austriešu karavīra cepure; vēl tagad redzu, kā viņš klunkurē prom.

Sis bieds neapšaubāmi spokojās arī šo triju vai četru draudzes pārstāvju — bāriņu tiesas locekļu galvās. Viņi sēdēja pie galda un piesardzīgā ziņkārē brīdi vēroja mani, jo tēvocis bija atzinis par pareizu atvest mani, iepazīstināt, lai vajadzības gadījumā es varētu papildināt viņa ziņojumu un labāk apgaismot stāvokli. Man šķita, ka tiesas locekļu sejās redzu izteiksmi, kas liecina, ka viņi jau sagaidījuši šādu nepatīkamu gadījumu un tagad domā: «Te nu tas ir!» Iespējams, ka viņi jau vairākus gadus ar izbrīnu vērojuši, kā es katru vasaru klaiņoju pa laukiem un mežiem, šur tur izplezdams savu linaudekla saulsargu, un dabūjuši pārliecināties, ka viņu apvidus tāpēc nav ticis pie īpašas slavas un svešzemju tūristi vis nebrauc skatīt šo brīnumaino zemi. Jautājums, vai es ar šo ērmoto amatu arī kaut ko nopelnu un tieku pie kumosa maizes, līdz šim nebija uzpeldējis, jo prasīt viņiem neviens neko neprasīja. Tagad nu vajadzēja rīkoties.

Sākumā, kamēr tēvocis izklāstīja un paskaidroja lietas būtību, viņi izturējās ļoti atturīgi. Neviens negribēja pirmais izrādīt nepietiekamas zināšanas vai neizpratni vai ari paust nekautrīgu nicinājumu pret to, ko nepazīst. Bet tai pašā laika viņiem bija skaidrāks par skaidru, ka apaļā summiņa, kas tagad guļ lādē tik droši kā Lācars Ābrama klēpī, pēc zināmā laika pazudīs kā nebijusi. Katrs atbilstoši savam stāvoklim un raksturam mirklī iedomājās, kur varētu lietderīgi tādu naudu izlietot. Viens būtu nopircis pļavu, kas pārietu mantojumā bērniem un bērnu bērniem, pļavu, kas barotu vairākus lopus; otrs bija metis acis uz lielisku zemes gabalu, kur ļaunākajā gadījumā varētu audzēt diezgan labu vīnu; trešais domās atpirka no kaimiņa tiesības uz ceļu, kas šķērsoja viņa lauku, un, beidzot, ceturtais prātoja, ka viņš paturētu dokumentu — veca pergamenta gabaliņu — kā drošu procentu ienesēju, no kura nevajadzētu šķirties. Bet tikmēr, kamēr katrs mērīja ar savu mēru to domās uzburto, par ko es biju gatavs atdot ir pļavu, ir vīnadārzu, ir tiesības uz ceļu, ir gabaliņu pergamenta, domās uzburtais vērās acīm arvien skaidrāk, kaut arī kā nieka migliņa, kā netverama dūmaka, un vecākais no viņiem, saņēmis dūšu, sausi ieklepodamies, izteica šaubas. Viņam cits pēc cita sekoja pārējie.

Liekoties tomēr, ka nebūtu ieteicams to vienīgo mazumiņu, kas atrodas drošās rokās, mainīt pret neziņu, jo neviens jau nevarot galvot, vai es savu mērķi sasniegšot un tiešām iemācīšoties to, ko vēloties. Neveiksmi paredzot, varbūt būšot gudrāk jau tagad iedomāties, ka šīs naudas nav, un iztikt bez tās. Tad, ja uzbruktu kāda slimība, nelaime vai trūkums, nauda būtu īstā reizē un to varētu ar apdomu izlietot.

Vai tad neesot dzirdēts, ka ievērojami zinātnieki un mākslinieki, jau agri uzsākuši patstāvīgu dzīves ceļu, bijuši spiesti sevi uzturēt ar centīgu darbu, tai pašā laikā apgūstot mākslu un izkopjot līdz pilnībai savas spējas, jā, tieši šādā veidā iegūtais paradums neatlaidīgi darboties, rosīties šādiem cilvēkiem bijis noderīgs visu mūžu un palīdzējis sasniegt kalngalus. So dziesmiņu es savā īsajā mūžā dzirdēju jau otrreiz, un ta man joprojām nepatika.

Vīri, kas šādi sprieda, sēdēja pie apaļa galda, un katram bija nolikta glāze ar vāju, skābenu vīnu, turpretī es, kā jau apspriežamais objekts, sēdēju viens pats pie gara galda, kam gals sniedzās pustumsā kaut kur uz durvju pusi. Nokrēslī slapstījās Čūsku vecis, kas bija te nepamanīts iezadzies, turpretī es atrados istabas gaišākajā daļā ar pudelīti tumšsarkana vīna uz galda. Tā, protams, bija liela taktiska aplamība, bet mani samulsināja saimniece, kas man nolika vīnu, un es laikā neattapos to noraidīt. Tēvocis, sēdēdams pie aizbildņiem, dzēra to pašu vīnu, — kuņģis neesot īsti vesels, kā viņš tiem paskaidroja.

Viens no zemniekiem, kurš ar savu baltmaizes gabaliņu apgājās kā ar marcipānu un uz galda nokritušās drupatas tik rūpīgi ar maizes mīkstumu uzlasīja, it kā tie būtu zelta putekļi, turpināja. Viņš šai lietā nekā nesaprotot, bet katrā ziņā arī viņam liekoties lietderīgāk, ja jaunais cilvēks nepaļautos vis uz mazo mantojumu, bet pa tiem gadiem, kamēr dzīvojis pie mātes, būtu iemanījies amatā un pamazām vien sakrājis naudiņu, kas viņam tagad vajadzīga. Tā būtu gādāts arī par nākotni, jo tam, kurš laikus pieradinājies domāt par rītdienu un neķeras pie darba, neapsvēris, kāds būs no tā labums, — tam šis paradums jau būs iegājis asinīs, un visādos apstākļos tas zinās, kā sev līdzēt, tāpat kā karavīrs kaujas laukā. Arī tā esot noderīga māksla, jo agrāk sākot, jo labāk to iemācoties; tieši tāpēc viņš gribot dot padomu — možu garu doties ceļā ar nelielu ceļanaudu un ciešu apņemšanos jau tagad nostāties uz savām kājām. Es taču būšot pa visiem šiem gadiem kaut ko apguvis, vai varbūt ne?

Izdzirduši šo tiklab pareizo, kā ari nepareizo jautājumu, visi pagriezās un raudzījās manī. Čūsku vecis bija pamazām no savas krēslības piešļūcis man tuvāk un, uzmanīgi sekodams norisei, glūnēja uz manu vīnu. Tā mēs visi trīs — sarkanais vīns, Čūsku vecis un es — atradāmies uzmanības centrā, un, kad iestājās izteiksmīgs klusums, es jutu, ka pietvīkstot kļūstu tikpat sarkans kā vīns. Labais dzēriens liecināja pret manu pieticību un taupību, man blakus piezadzies kaimiņš — pret maniem nodomiem, turklāt tik daiļrunīgi, ka neviens neatrada par vajadzīgu kaut ko piebilst.

Tāpēc, kad nelūgtais viesis bija izdzīts, vēl labu brīdi valdīja klusums, līdz tēvocis ņēma vārdu, lai dabūtu kuģīti nost no sēkļa. Uz šo pasākumu nevarot tā skatīties, kā to da«.

rot sēdes dalībnieki, viņš teica, tas būtu apmēram tas pats, ja zemnieks savu graudu mēru vis nesētu zemē, bet paglabātu bada laikiem un pats tikmēr ietu pie citiem kalpot par dieninieku. Kā zināms, laiks arī esot nauda, un nebūtu prāta darbs likt jaunam cilvēkam gadiem ilgi ar mokām vilkt dzīvību, lai iemācītos to, ko var sasniegt īsākā laikā, izmantojot nelielo mantojumu. Šis nodoms nav radies nejauši, jau no sākta gala bija paredzēts pienācīgā brīdī likt lietā šos līdzekļus, bet lai māsasdēls pats pasaka, kas viņam piebilstams.

Pēc tam priekšsēdētājs deva man vārdu, ko es izmantoju, lai kautrā un tomēr sašutuma pilnā balsī padižotos. Tie laiki ir sen pagājuši, es teicu, kad māksla bija saistīta ar amata prasmi un topošais mākslinieks ceļoja no pilsētas uz pilsētu kā jebkurš amatnieka zellis. Nav tagad tādas pakāpeniskas virzības augšup — iesācējam ar vienu pašu labi sagatavotu darbu jānostājas uz kājām. Tas iespējams vienīgi mākslas centros, tur ir ne tikai vienkopus visu mākslas veidu paraugi, bet arī nepieciešamais sacensības gars starp tiem, kas tiecas pēc tāda paša mērķa, un, beidzot, sasniegtā atzīšana, paveikto darbu tirgus un durvis uz nodrošinātu nākotni. Pie šīm durvīm sabrūk un iet bojā tas, kurš nav aicināts, kurš nenes sevī ģēnija svēto liesmu, kā, piemēram, nabaga Čūsku rijējs, ko pirmīt te redzēja. Bet citi drosmīgi ieiet pa šīm durvīm un tiek pie labklājības un goda, tāpēc vispieticīgākajiem starp viņiem viena vienīga paveikta darba cena, atmaksājot ieguldītos izdevumus, ir līdzīga vienas pļavas, vīnakalna vai tīruma vērtībai.

Tāds jau ir lāga lauku ļaužu liktenis, ka viņi savā vientiesībā pakļaujas pašpārliecinātu cilvēku skaļajiem vārdiem, —« tā arī tagad viņi sāka šaubīties vai varbūt garlaikoties. Atkal iestājās īss klusuma brīdis, lai tikmēr par dzirdēto lakoniski nokrekšķinātos, un tad priekšsēdētājs negaidot ieminējās, ka viņš gribot zināt, vai tēvocis kā aizbildnis uzturot savu prasību, jo galu galā tas ietilpstot viņa pilnvarās un viņš arī esot tas cilvēks, kurš varot pateikt izšķirošo vārdu. Tēvocis vēlreiz apliecināja savas domas, piebilzdams, ka māsasdēlam ceļā esot jādodas, par to neesot šaubu, bet tā neesot paredzēts un arī māsasdēls neesot tam piemērots — bez līdzekļiem klejot pa pasauli un tūlīt pat sākt sev maizi pelnīt. Ja līdzekļu nebūtu un vispār viņš būtu apaļš bārenis bez draugiem, tad jau, par to tēvoci? esot pārliecināts, māsasdēls drošu dūšu pakļautos liktenim, taču bez vajadzības nedrīkstot nesagatavotu jaunekli uz to piespiest.

Kad priekšsēdētājs izjautāja pārējos sanāksmes dalībniekus, tie paziņoja, ka esot visu pateikuši pēc savas izpratnes, bet neredzot nepieciešamību īpaši pretoties, jo gribot ticēt aizbildņa runā minētajām aizbildināmā spējām, uzcītībai un tikumiskajai uzvedībai, lai gan, ja tas cerot ieiet pa labklājības durvīm, tad pirmām kārtām viņam jāatradinoties visur, kur gadās apsēsties, tūdaļ dzert dārgāko vīnu.

Mājienu es noriju, un drīz vien lēmums tika pieņemts un ierakstīts protokolā, ko visi parakstīja.

Lāde, kurā glabājās to cilvēku vērtspapīri, kas atradās aizbildniecībā sakarā ar citiem darījumiem, jau bija te, un sapulce nolēma, ka vislabāk vajadzīgo dokumentu izņemt tūlīt, tad, cerams, būšot ar šo lietu tikuši galā uz visiem laikiem.

Koka lādi ar tās trim slēdzenēm nolika uz galda un atvēra, priekšsēdētājs, mantzinis un rakstvedis — katrs izvilka no kabatas savu atslēgu, iebāza atbilstošā slēdzenē un svinīgi pagrieza. Vāks atlēca vaļā — un te nu mazā kaudzītē gulēja atraitņu un bāreņu mantība, kas, lādi nesot un kratot, bija līdzīgi aitu bariņam sadzīta vienā kaktiņā.

— Daudz likteņu jau izgājis šai lādei cauri! — sacīja rakstvedis, sākdams lasīt uzrakstus uz saiņiem.

Ne jau viss lādes saturs bija attiecināms uz sievietēm un nepilngadīgajiem, te bija arī apcietināto, izšķērdētāju un garīgi slimu cilvēku īpašumi. Beidzot viņam trāpījās neliels sainītis, un, izlasījis: «Lē Heinrihs, nel. Rūdolfa dēls,» — viņš pasniedza to priekšsēdētājam. Priekšsēdētājs izņēma no aploksnes sabrūnējušu vecu pergamentu, pie kura karājās pa pusei sadrupis pelēka vaska zīmogs. Viņš uzlika uz acīm brilles ar misiņa stīpu un, turēdams tālu no sevis, atlocīja cienījamo dokumentu.

— Tam ciema skrīverim, kas šo papīru gatavoja, arī vairs zobi nesāp, — viņš sacīja. — Redz, kāds datums: «tūkstoš piecsimt trīsdesmit devītais gads, svētā Mārtiņa dienā». Labs, vecs raksts!

Un pievērsa man stingru skatienu, bet, tā kā brilles bija derīgas tikai lasīšanai, laikam es viņam rādījos visai miglains.

— Kopš trīssimt gadiem, — viņš turpināja, — šī cienījamā vēstule pārgājusi no paaudzes uz paaudzi un pastāvīgi ienesa piecus procentus no simta.

— Ja tie mums būtu! — tēvocis smiedamies izmeta, lai novērstu no manis uzmanību, kam es no jauna tiku pakļauts. — Manam māsasdēlam šis raksts pieder tikai gadu desmit, tin pirms nepilniem četrdesmit gadiem tas bija klostera īpašums, un tā priekšnieks revolūcijas laikā to pārdeva. Vispār tā jau nevar rēķināt. Tas ir tikpat nepareizi, kā mēdz teikt: šiem trim sirmgalvjiem kopā ir divi simti septiņdesmit gadu, — vai ari: šim laulātajam pārim ir simt sešdesmit gadu. Nē, visi trīs sirmgalvji kopā ir tikai deviņdesmit gadus veci, vīrs un sieva — astoņdesmit, jo tie ir tie paši vienlaikus nodzīvotie gadi. Tāpēc arī mūsu jaunais mākslinieks, pārdevis rakstu, neiztērēs vis trīs gadu simteņu procentus, bet tikai pamata summu.

To jau gan klātesošie zināja, bet, tā kā ikvienam no viņiem mājas bija apkrautas ar tādiem pašiem senseniem beztermiņa parādiem un ikviens sevi atzina par visu šo mūžīgo procentu maksātāju, tad uzskatīja jebkura kreditora roku, kas sniedzās, lai ņemtu, par kaut ko nemirstīgu un piešķīra visam finanšu darījumam noslēpumainu, pārspīlētu nozīmi. Tā beidzot apziņa, ka viss notiekošais ir gaužām svarīgs, pārņēma arī mani un sāka nomākt. Man likās, it kā man tiktu pārmests kāds nodarījums, jutos reizē kā cietušais un vainīgais, lai gan domāju, ka nekā slikta neesmu pastrādājis un nedomāju pastrādāt, tāpēc jo sparīgāk tiecos atbrīvoties no šī nomācošā stāvokļa. «Ne velna tie nezin, kas brīvība ir!» dzied students par filistriem, nemanīdams, ka pats ir tikai ceļa uz tās apzināšanu.

Desmitā nodaļa GALVASKAUSS

Vecais pergaments samērā izdevīgi tika pārdots šādu dokumentu vācējam, un pienāca laiks man doties ceļā. Aprīļa pēdējā dienā, kas iekrita sestdienā, es vācu kopā visas līdz-ņemamās mantas — tas bija skats, ko mūsu dzīvojamās istabas sienas vēl nebija redzējušas un kas dziļi satrauca māmiņu. Liela izmēra mape ar apšaubāmiem manas līdzšinējās darbošanās augļiem, ietīta vaskadrānā, stāvēja pieslieta pie sienas, kaut cik mierinādama ar savu ievērojamo svaru; istabas vidū stāvēja ceļasoma — neliels egles koka šķirsts. Pašā apakšā es jau biju salicis līdzņemamās grāmatas un to vidū izveidoju kaut ko līdzīgu slēptuvei galvaskausam, somas dibenā tam bija droša vieta. Galvaskauss kopš kāda laika kalpoja par mana darba kambara rotu, kā arī sākotnējām anatomijas studijām, tiesa, tās apsīka tūlīt pie apakšžokļa, tāpēc pagaidām varēju nosaukt tikai dažus galvas kaulus. Es biju to pamanījis kādā kapsētas nostūrī, kur to, jādomā, bija nolicis kapracis, jo galvaskauss bija labi saglabājies, ar visiem zobiem, tas bija jauna vīrieša galvaskauss. Netālu gulēja nocelts kapakmens, izgatavots pirms gadiem astoņdesmit, ar tai laikā mirušā Albertus Cvīhana vārdu. Lai gan ne ar ko nebija pierādīts, ka tas ir viņa galvaskauss, es par to nešaubījos, jo kaimiņu mājās ar roku rakstītā ģimenes hronikā ar šo vārdu bija saistīts apbrīnojams dzīves stāsts.

Ciktāl iespējams noskaidrot, runa ir par kāda Cvīhana ārlaulības dēlu; Cvīhans ilgus gadus dzīvojis Āzijā un tur arī miris. Holandietei, kas šo bērnu dzemdējusi, bijis no kāda bez vēsts pazuduša mīļākā vēl viens ārlaulības bērns, vārdā Hīronims, kuru viņa mīlēja vairāk par jauno Cvīhanu; aiz mīlestības pret holandieti un piekāpdamies Cvīhans likumīgā kārtā adoptēja šo otro zēnu, bet nepaguva noslēgt laulību ar šo sievieti un nodrošināt savam paša dēlam pienākošos sabiedrisko stāvokli. Adoptētais zēns, tikko paaudzies, pazuda no mājām tāpat kā viņa īstais tēvs, un, kad galu galā vecais Cvīhans un viņa draudzene viens pēc otra atvadījās no šīs pasaules, no mantojuma izslēgtais dēls Albertus palika viens ar māju un citu mantību bez īpašnieka; viņš ilgi negudroja un, veikli rīkojoties, ieņēma adoptētā pusbrāļa vietu, kuram vienīgajam bija tiesības uz mantojumu, tad sarausa no tēva iegūtās mantības visu, ko varēja, un steigšus pameta aziā-tisko koloniju, lai atgrieztos tēva senajā dzimtenē.

Viņš bija redzējis sapni, ka pusbrālis ir jūrā noslīcis, un, cieši ticēdams sapņiem, nekādus lielus sirdsapziņas pārmetumus nejuta, tomēr bija pietiekami viltīgs, lai tēva dzimtajā pilsētā, kur viņš nekad nebija redzēts, noklusētu par sevi un, izmantojot līdzatvestos dokumentus, uzdotos par savu pusbrāli. Viņš nopirka ērtu māju ar klusu, piemīlīgu dārzu, pa kuru labprāt cienīgi pastaigājās. Kaimiņi viņu ziņkārīgi vēroja, bet viņš to nemanīja, un tikai tad, kad bija jau pienācīgi iekārtojies, kaimiņos sākās rosība — gluži kā uz salas, kur krastā izmestiem ceļotājiem tikai pamazām sāk tuvoties iedzimtie. Veikalnieku aprindās paklīda baumas, ka jaunatnācējam ir ievērojami ienākumi, viņš izdarot kapitālu ieguldījumus, kas liecinot par viņa solīdo stāvokli. Uz ielas viņu jau sāka draudzīgi sveicināt, un, tiklīdz viņš parādījās pie loga, lai paraudzītos, kāds laiks, tā ielas pretējā pusē atdzīvojās viens otrs logs. Kādas mājas šaurā erkerā augu dienu ar muguru pret ielu sēdēja jauna sieviete pie vērpjamā ratiņa, sieviete nekad neatskatījās, un viņam ne reizi neizdevās ieraudzīt viņas seju. Būdams aizrautīgas mīlestības bērns, arī pats bieži aizrāvās, un tagad viņu valdzināja sievietes piemīlīgā mugura un viņas galviņas graciozais pie-liekums. Kādu dienu, par to domādams, viņš kavējās otrpus mājas dārzā un pēkšņi izdzirda sievieti saucam Kornēliju, kas atsaucās no cita — kaimiņu dārza. Turpmākajās dienās tas atkārtojās vairākkārt, un Albertus Cvīhans, aizmirsis vērpējas gleznaino muguru, iemīlējās neredzamās Kornēlijas skaistajā vārdā. Viņu slēpa jasmīnu dzīvžogs. Cik liels bija viņa pārsteigums, kad žogs negaidot pašķīrās un Cvīhana dārzā pa vārtiņiem, kurus līdz šim nebija pamanījis, ienāca sieviete. Māja, kas piederēja pie šī blakus dārza, neatradās vis uz tās pašas ielas, bet pretējā kvartāla pusē, un starp abām mājām jau kopš seniem laikiem bija iedibinājusies savstarpēja vienošanās — noteiktā nolūkā un noteiktā dienas laikā iet cauri otra dārzam, pagalmam vai nama durvīm.

Sieviete bija pagara auguma, smieklu pilnām acīm, kaut arī par skaistu viņu saukt nevarētu; ievērojusi kaimiņa pārsteigumu, viņa pastāstīja par seno nolīgumu. Arī viņam vajagot būt vārtiņu atslēgai. Albertus tūlīt sameklēja kasti ar dažādām vecām atslēgām un, viņai piepalīdzot, tiešām atrada vajadzīgo. Kamēr viņa darbojās ar saviem slaidajiem, baltajiem pirkstiem, viņš ar labpatiku vēroja viņas slaiko augumu, kas cieši piegulošajā kleitā likās vingrs un reizē pilnīgs. Tagad sasveicinādamās viņa uzrunāja to vārdā un nosauca savu, kas arī bija labskanīgais «Kornēlija», viņa pateica arī sava nāciena iemeslu. Atsaukdamās uz rakstisko vienošanos, viņa pieklājīgi lūdza atjauju no ūdens pārpilnās akas izvilkt viņa pagalmā pārvietojamu ūdensvadu uz savu veļas mazgātavu, lai dabūtu pašu galveno, kas nepieciešams lielajai pusgada veļas mazgāšanai. Kad Albertus tikpat pieklājīgi lūdza, lai viņa iekārtojas, cik vien ērti var un vēlas, Kornēlijai pamājot, piesteidzās vairākas veļas mazgātājas ar koka un skārda renēm un caurulēm, savienoja tās, uzrīkoja piekaru akveduktu un atkal nozuda krūmos, caur kuriem bija ieradušās. Kornēlija, palocījusies kaimiņam, arī aizslīdēja viņām nopakaļ, un Cvīhana kungs palika vientuļi stāvam pie sava labā akas ūdens urdziņas un būtu labprāt arī devies līdzi pāri pretī.

Bet otrā dienā veļas mazgātājas ieradās no jauna, izjauca ūdensvadu un pašķīrās, palaizdamas pa vārtiņiem lielu, smagnēju sievieti, kas ar pūlēm izspraucās pa tiem. Viņas izskats pārliecināja, kā, labi ēdot, ar laiku var pārvērsties slaikas, staltas jaunkundzītes, jo viņa teicās esam Kornēlijas māte; Kornēlija neuzdrīkstoties jau atkal apgrūtināt kaimiņu ar jaunu lūgumu. Proti, esot jāšaubās, vai saule spīdēšot visu dienu, tāpēc būtu vēlams visu veļu izkaltēt vienā reizē, bet tas būtu iespējams tikai tad, ja vienu daļu veļas varētu izžaut Cvīhana dārzā un pagalmā. Tā esot darīts arī agrākos gados, lai gan tas neesot paredzēts nolīgumā — kā ūdens novadīšana, tāpēc viņa nākot pati izlūgties šādu laipnību.

Albertus Cvīhans ar prieku atsaucās uz šo lūgumu, sieviete pateikdamās aizgāja, un viņas vietā no jasmīnu krūmiem vairāku veļas grozu pavadībā iznira viņas meita, nesdama uz kloķa uztīto veļas virvi. Bet viņa nebija tik gara, lai to piesietu pie stabiem, āķiem un koku stumbriem, kaut arī sniecās uz pirkstgaliem, tāpēc sagadījās pats no sevis, ka Albertus palīdzēdams vilka virvi zigzagos un to nostiprināja, Kornēlija to, aizmugurē nesdama, ritināja vaļā. Viņa darbojās tik piemīlīgi, jaunais cilvēks tā sarosījās, satraucās, ka samina dažu labu lefkoju vai neļķi. Bet, kad sākās veļas žaušana, viņš gluži nevīrišķīgā kārtā palika dārzā, palīdzēdams nest grozus, kur tas izrādījās nepieciešams. Jaunkundze smaidīdama ieminējās, ka atnesusi šurp žāvēties tikai pašu labāko, kā arī savu veļu, visas vecākās drānas pametusi mājās, lai pārāk nekaunīgi neizplēstos svešā sētā. Drīz vien tiklab dārzs, kā pagalms bija piekarināts ar viņas krekliem, zeķēm, plecu lakatiem un naktsmicēm, un, kad uzpūta svaiga vēja brāzma, sniegbaltā veļa sāka tik nevaldāmi plandīties, ka visiem bija pilnas rokas darba, lai savaldītu gaisīgās buras.

Pēc paveiktā darba Albertus dziļi satraukts atgriezās savā Istabā, no kurienes pa logiem neatlaidīgi vēroja skatienus saistošo dārzu. Tur vairs neviena nebija, viss apklusis, tikai gaisa dēmonu atdzīvinātie sieviešu augumu apvalki rāmi šūpojās, līdz kāda vējpūta tos pēkšņi uzvirpināja, un tad garās, baltās zeķes kā rēgu kājas ņēmās spārdīties, bet kāda atraisījusies micīte kā mazs gaisa balons cēlās pāri jumtam. Tad Albertus Cvīhans norūpējies steidzās atkal lejup, lai paglābtu to, kas viņam tagad likās dārgāks par visu pasaulē. Viņš drosmīgi cīnījās ar vēju, bet zeķes viņu pļaukāja, krekli plivinājās ap galvu, aizsedza acis, un viņš nespēja tikt galā ar satrakotajiem veļas gabaliem, līdz smiedamās piesteidzās sievietes un savāca visu.

Dažas dienas vēlāk kaimiņienes viņu oficiāli ielūdza uz tasīti kafijas, lai izteiktu pateicību par viņa laipnību. Viņš pirmo reizi iegāja dārzā viņpus žoga, galds bija klāts lapenē aiz jasmīnu dzīvžoga. Abas dāmas, tiklab jaunā, kā vecā, sirsnīgi aprūpēja viņu, un pēc tam viņam vēl vajadzēja uzkāpt viņu dzīvoklī un piedalīties vieglās vakariņās. Protams, viņš nepalika viesmīlību parādā un savukārt ieaicināja kaimiņienes uz cienastu, ko, cik labi nu prata, bija sagatavojusi vecā virtuvene. īsi sakot, sākās dzīva saskarsme, un tiklab jaunkundze, kā arī Albertus Cvlhans kopējo vārtiņu atslēgu pastāvīgi nēsāja līdz. Drīz vien māte pameta meitu vienatnē ar jauno paziņu un abi iegrima nebeidzamās, garās pārrunās. Kornēlija apjautājās par visu, ko Albertus pieredzējis, gribēja zināt visu, kas uz viņu attiecās; Albertu savukārt šī ziņkāre un interese pagodināja un aplaimoja, un, vēlēdamies atbildēt uz viņas draudzīgajām jūtām, viņš ar atklātu sirdi pastāstīja viņai, neko neslēpdams, par savu izcelšanos, mantas stāvokli un pat savu noslēpumu, gan ar nelielu novirzi, proti, ka viņa pusbrālis tiešām noslīcis, nevis ka viņš to tikai nosapņojis.

Jaunā draudzība, protams, kļuva visiein zināma, un to uzskatīja kā notikušu vai vismaz gaidāmu saderināšanos. To mīlestības pārņemtajam jauneklim pierādīja vairākas anonīmas vēstules, kurās viņš tika brīdināts no šīm laulībām.

Abas sievietes, tā bija rakstīts, tikai šķietami dzīvojot labos apstākļos, patiesībā viņām nepiederot nekas vai tikpat ka nekas, ja neņem vērā izcilo prasmi aizņemties naudu, kas viņām padodoties lieliski. Tiesa, viņas protot tā iekārtoties, ka par to neviens nerunā, jo sameklējot sev upurus starp cildena un klusa rakstura cilvēkiem, nepieciešamības gadījumā arī vienam otram kaut ko uz kāda cita rēķina atmaksājot. Un tomēr tas esot atklāts noslēpums un esot grūti noskatīties, ka tik cienījams pilsonis, kam atvērtos labāko namu durvis, sevi pazudina. Jo tur, kur mājojot viens netikums, neesot ilgi jāgaida arī uz otru un trešo, bet naudas trūkums esot visa grēcīgā posta cēlonis. Vairāk vēstuļu autori negribot nekā aizrādīt.

Izlasījis šos brīdinājumus, Albertus neskuma un nedusmojās, gluži otrādi, viņu pārņēma prieks, jo viņš uzskatīja vēstules par naida izpausmi un par zīmi, ka viņam jārīkojas, j"a jau viņa laulības uzskata par tik iespējamām un pat tuvām. Maigā līdzjūtībā viņš pat vēlējās, lai ziņa par abu sieviešu trūkumu būtu patiesa, tad viņš kā glābējs no posta tiktu jo maigi iekļauts pateicīgās mīļotās apskāvienā. Pat tam gadījumam, ja viņām būs nepieciešams pavairāk naudas, viņš apsvēra plānus, kā palielināt savus līdzekļus. Viņam jau tāpat bija nodoms likt lietā savas Austrumu zemes komersanta iemaņas un bez steigas, piesardzīgi nodibināt firmu, lai izvērstu saviem vēl jaunajiem gadiem atbilstošu darbību. Šādu domu rosināts, viņš satraukti soļoja pa istabu un, apsvērdams savus tirdznieciskos nodomus, uzbūra spožu nākotnes ainu, kur arvien spilgtāk iztēlojās sevi par ietekmīgu aizstāvi un glābēju, aplaimotāju un varenu labvēli. Vēlēdamies brīdi ļauties šīm sapņojuma šūpām, viņš piegāja pie loga un ieraudzīja sievieti, kas mēdza sēdēt pie vērpjamā ratiņa un ko bija pilnīgi aizmirsis, ienākam erkerā un tikpat nejauši pamanām viņu. Jau sēzdamās, vērpēja, kā parasti, pagrieza viņam muguru, ko viņš tik labi pazina, tad viņa vēlreiz atskatījās un, ilgi viņā noraudzīdamās, mierīgi un pilnīgi pievērsa viņam savu noslēpumaino seju, ko viņš bija redzējis tikai mirkli — kā zibens uzliesmojumu. Seja, gandrīz vai sirdsveidīga, ar nelielu, smalku zodu, likās miniatūra, gleznota uz balta ziloņkaula, nevis miesa un asinis, vienīgi mute sārtojās kā rozes pumpurs un likās daudz mazāka par lielajām, tumšajām acīm, bet ap galviņu visapkārt kā mākonītis vējoja balts batists. Beidzot viņa novērsās un sāka vērpt, bet, sajutusi, ka kaimiņa acis vēro viņu joprojām, piecēlās un iegāja dziļāk krēslainajā istabā. Tur sieviete atvēra durvis un devās tālāk pa vakara saules apgaismoto gaiteni, līdz pazuda kā parādība tumsā.

Līdz ar to izkūpēja visi nesenie plāni un gaisapilis, Albertus šai brīdī bija tos pilnīgi aizmirsis, it kā būtu pagājušas nevis dažas minūtes, bet vesela mūžība. Viņš stāvēja, nekustīgi raudzīdamies pāri, kur vakarblāzma tālumā jau pamazām dzisa un krēslība apņēma istabu pāri pretī, līdz tā pilnīgi iegrima tumsā tāpat kā istaba, kur atradās viņš pats. Tikai noslēpumaino acu skatiens joprojām staroja viņa apziņā, staroja nakts miegā, līdz iemargojās rīta zvaigzne un tās starojums pieskārās viņa plakstiņiem, jo viņš to ieraudzīja tūlīt, tiklīdz pamodās. Viņš bija nupat sapņojis, ka sēž Kornēlijas lapenē vidū starp viņu un nepazīstamo vērpēju, abas it kā būtu viņam pielaulātas sievas, abas viņu glāsta, un viņš tur abas apskautas. Tāda situācija viņam likās ir pieņemama, ir cildena, viņš sēdēja tik rāmi, cik rāms bija gaiss un jasmīnu krūmi, bet pēkšņi svešā piecēlās un neizsakāmi mīļi ar acīm aicināja sekot. Taču Kornēlija turēja viņu, apskāvusi tik cieši, ka viņš nespēja pakustēties un vajadzēja noskatīties, kā nepazīstamā pa bezgala garu aleju aizslīd, turēdama rokā gaišu sveci, kas, viņai garām steidzoties, meta atblāzmu uz kokiem un tad atkal atstāja tos citu pēc cita tumsā. Beigās viņa izgaisa zilgajā naktī, palika vienīgi gaisma — un tā bija rīta zvaigzne vai Lucifers, ko pamostoties viņš ieraudzīja. Neizsakāmu ilgu tirdīts, viņš tikko spēja sagaidīt piemērotu brīdi, lai beidzot uzzinātu kaut ko tuvāk par nepazīstamo un rastu iespēju viņai tuvoties. Neizprotami, bet vispirms viņš paķēra vārtiņu atslēgu, ieslīdēja kaimiņu dārzā un ieradās pie dāmām rīta vizītē.

Viņš sastapa tās kravājam ceļasomas, jo abas grasījās uz nedēļu vai divām doties uz kādu peldvietu un jau gaidīja īrētos ratus, kas ik gadus viņas turp veda. Kad Cvīhans sāka izprašņāt par kaimiņieni vērpēju, Kornēlija brīdi pārtrauca kravāšanos un, tupēdama uz ceļiem pie somas, neizpratnē raudzījās jautātājam sejā.

— Tā jau būs Afra Cigonia Mailufte! — viņa sacīja vairāk pārsteigta nekā izbrīnījusies, jo jau agrāk viņai likās savādi, ka viņš vēl nepazīst šo brīnumaini skaisto sievieti. Tiklīdz Kornēlija ievēroja, kā viņam iespīdējās acis, atkārtojot viņas pateikto vārdu, viņa pārtrauca Cvīhanu ar negaidītu aicinājumu pavadīt viņas abas ar māti uz kūrortu. Ja šī persona viņu interesējot, viņa nosarkdama piebilda, tad ceļā viņas pastāstīšot sīkāk, un, cik zināms, Afra pēc dažām dienām arī ieradīšoties kūrvietā, lai satiktos ar draugiem. Tad jau viņam būšot vislabākā izdevība redzēt skaistuli un ar viņu iepazīties. Albertus, daudz negudrojot, ieskrēja mājā, lai paķertu kaut ko līdz ceļasomā, un jau pēc stundas sēdēja ar abām sievietēm ceļojuma ratos un noklausījās, ko abas stāstīja par Afru Cigoniu Mailuftes jaunkundzi, — viņa nemaz neesot dzimusi šai pilsētā, bet kopš kāda laika dzīvojot kā bārene minētajā kaimiņu mājā pie radinieces, vispār viņu uzskatot par ticīgu un svētu un, kā stāstot, viņa pat piederot pie evaņģēliskas brāļu draudzes — tā saucamiem hernhū-tiešiem.

Kornēlija un viņas māte uzmanīgi pavērās Cvīhana kungā, lai redzētu, kā šī atbaidošā ziņa iedarbojas. Taču viņš vēl sapņaināk raudzījās tālē, iegrimis tīkamās pārdomās, dzirdētais viņam likās drīzāk paveram vilinošas izredzes uz iespēju baudīt kādu nezināmu svētlaimi. Tāpēc, nonākušas kūrortā, draudzenes, vēlēdamās viņu izklaidēt, nekavējoties ievilka viņu jautru peldviesu barā, no kura atšķirti turējās mazs vienkārši ģērbušos sieviešu un vīriešu pulciņš, kas te uzturējās, lai rūpētos par savu veselību. Viņas Albertu nekad neveda pa tiem ceļiem, pa kuriem šie klusie cilvēki, rāmi sarunādamies, pastaigājās, tāpēc sagadījās tā, ka, lai gan tā sauktā Afra Cigonia tiešām kādā vakarā ieradās, viņš to ieraudzīja tikai nākošajā rītā agri, kad viņa divu reliģiozu personu sabiedrībā iekāpa ceļojumu ratos. Albertus tikai paguva ievērot atturīgo, bet draudzīgo sirsnību, ar kādu pavadītāji ielenca ceļojuma tērpā ģērbto meiteni, un noraudzījās, kad rati jau bija prom un pazuda skatienam, bet pavadītāji gāja Albertum garām ar bijīgi apmierinātām sejām, kā cilvēki, kas nokārtojuši kaut ko vēlamu un svarīgu.

— Tagad nu jaukais bērns ir labās rokās! — viņš dzirdēja tos runājam. — Tagad viņa dodas pretī savam glābiņam un drīz staigās tā kunga dārzos.

To dzirdot, Albertu sagrāba izbailes, smagu sirdi viņš steidzās sameklēt savas labvēles, lai noskaidrotu, ko nozīmē viss nupat piedzīvotais. Smaidīdamas viņas paziņoja, ka šīs jaunās ziņas tiekot visur apspriestas, — Afra Cigonia esot aizceļojusi uz Saksiju, kur tikšot uzņemta hernhūtiešu brāļu draudzē un palikšot tur visu mūžu. «Tas ir mans sapnis!...» viņš nodomāja. «Ar gaismu rokā viņa dodas cauri tumsai pretī rīta zvaigznei, es vis neļaušu Kornēlijai mani aizkavēt, šoreiz sekošu savai nepazīstamajai.» Arēji pavisam mierīgs — viņš vēl palika dažas dienas kūrortā, bet tad neatvadījies kādu rītu agri aizbrauca uz mājām, nodeva visu īpašumu lietu kārtošanu notāram, māju — virtuvenei, nodrošinājās ar naudu un nozuda no pilsētas, lai dzītos pakaļ savam sapņu tēlam. Viņš lāgā nepārzināja rietumu valstu ģeogrāfiju un, negribēdams nevienam atklāt sava ceļojuma mērķi, tikai pēc ilgas maldīšanās nonāca hernhūtiešu apvidū. Mezdams arvien šaurākus lokus ap dievticīgo apmetni, viņš tuvojās (ai, beidzot tur iespraucās un sāka rosīties, lai tiktu uzņemts viņu apvienībā. Bet, tā kā nekas ne viņa ārienē, ne valodā, ne acu skatienā, ne arī manierēs nepauda kādu gara radniecību, kaut vai priekšstatu par to, pēc kā viņš it kā tiecoties, un vispār reliģijā parādīja sevi kā pēdējo nejēgu, uz viņu raudzījās vēsi, ar aizdomām un pēc dažiem jautājumiem viņa lūgumu noraidīja. Noskumis viņš palika neziņā un neizpratnē, pat asaras sariesās acīs, domājot par veltīgi mēroto ceļu, un tobrīd viņam garām nāca jaunavu koris, un pēdējā gāja Afra Cigonia. Kad viņa ieraudzīja Albertu, likās, it kā būtu viņu pazinusi vai arī censtos atcerēties, kur šo cilvēku redzējusi, jo brīdi palika klusu stāvam un viņu vērojam; Albertus to tūdaļ izmantoja, pazemīgi sveicinot, viņai tuvojās un stomīdamies atzinās, ka kvēlā mīlestībā sekojis viņai, bet neesot uzņemts brālībā. Viņas acīs, kā Albertum likās, bija gan pārsteigums, gan arī mīlestības pārpilna līdzcietība, tās atstaroja kādu iekšēju maigu gaismu, kad viņa klusā, bet labskanīgā balsī sacīja, ka viņam vairāk vajadzīga mīlestība uz Pestītāju, nevis pasaulīga mīlestība, tomēr viņa to neatstumšot, lai viņš vēl kādu dienu pagaidot viesnīcā. Tad, lēnīgi un nopietni pasveicinājusi, sekoja savām māsām.

Jau nākošajā rītā Albertu sameklēja viens no brālības vadītājiem un vēlreiz viņu izjautāja un pārbaudīja. Vai nu tāpēc, ka saldeni sapņainā cerība, kas no jauna viņā pamodās, piešķīra viņa vaibstiem kaut ko no svētsvinības, vai arī Mai-luftei te bija liela ietekme — viņam piešķīra pārbaudes laiku un ieskaitīja jaunpienācēju zemākajā klasē ar nodomu pēc zināma laika ļaut viņa galīgo uzņemšanu izlemt lozei, kā tas svarīgākos gadījumos tika darīts, lai dotu iespēju izpausties dieva gribai.

Tagad Albertum vajadzēja pienācīgā veidā mācīties lasīt, lūgt dievu, dziedāt, būt pieticīgam, klusam un strādīgam un — pats galvenais — grimt pārdomās par savu grēcīgo, nožēlojamo dzīvi, bet, tā kā izjust no visa tā viņš nekā neizjuta un domās kavējās tikai pie Afras, ko viņš iedomājās mīlam, tad visi šie pienākumi viņam likās pārāk smagi un vai katru dienu viņš sevi nodeva gan ar nepiedienīgiem vārdiem, gan skatieniem. Mīļoto viņš dabūja redzēt tikai no tālienes dievkalpojumu laikā, kad viņa sēdēja jaunavu rindās, kamēr viņš skuma neprecēto vīriešu korī. Bet katrreiz likās, ka viņa meklē to ar acīm un brīdi vēro, vai viņš vēl ir te, un allaž tas bija tas pats atklātais bērna skatiens, kas Albertu jau pirmajā reizē bija tik negaidot aizkustinājis. Tad viņš no jauna atguva drosmi un turpināja savas nodarbības, lai pārvērstos par svēto. Taču tām bija tik nožēlojami panākumi, ka pēc dažiem mēnešiem tika nolemts, iekams tālāk noņēmās ar viņu, tiešām vaicāt dievišķīgajam orākulam. Svinīgā sanāksmē, kur vajadzēja izšķirties vēl dažiem līdzīgiem jautājumiem, sveču noslēpumainā gaismā Albertus atšķirti no citiem stāvēja uz ceļiem, kamēr telpu pildīja lūgšanu un dziesmu skaņas, līdz viņu pieveda pie urnas, kur dziļā klusumā viņš izvilka savu lozi. Tā bija viņam labvēlīga un ļāva pāriet uz mazliet augstāku pārbaudes klasi. Kad nu viņš atkal sēdēja starp pārējiem, viņš jutās tik ļoti aizkustināts, ka nespēja iesaistīties ne dziedāšanā, ne lūgšanā, kas sākās no jauna, jo tagad tai vietā, kur ceļus bija locījis Albertus, nometās cienījams, daudz ceļojis misionārs. Te vajadzēja izšķirties jautājumam, vai misionāram vajag pārņemt afrikāņu faktoriju, kurā veselībai ļoti kaitīgs klimats un pēc kuras viņš par vari tiecās, vai arī viņam vajadzēs samierināties ar labvēlīgāku klimatu, kā to prasīja draudze, ņemot vērā viņa iedragāto veselību. Orākuls apmierināja viņa vēlēšanos, misionārs atgriezās savā iepriekšējā vietā un atkal nokrita uz ceļiem. Atsākās dziedāšana, un Albertus Cvīhans, mazliet atguvies, izmantoja pieaugošo sajūsmu, lai ar acīm sameklētu Afru Cigoniu Mailufti, ko vēl nebija redzējis. Pierastajā vietā viņas nebija, jo viņa bija padevīgi nometusies uz ceļiem līdzās misionāram, kur Albertus meklējošais skatiens to nejauši atklāja. Afra gaidīja izlemjam, vai tas atbilstu augstākās varas vēlmei, ja viņa ietu misionāram kā laulātā draudzene līdzi uz bargo, karsto tuksnesi, jeb vai viņa ir pārāk maiga un trausla šādam uzdevumam, pārāk sevī nogremdējusies un cildena ... Bet arī viņas vēlēšanās tika izpildīta, kad viņu aizveda pie urnas; un, kad viņa ar savu dieva izvēlēto roku rokā nāca, lai tūlīt salaulātos, viņas citkārt rāmās acis staroja gandrīz pārāk silti un spoži, tā ka šīs pasaules notikumos īsti neiederējās.

Albertus sēdēja pavērtu muti, bāls kā nāve, un tikai tāpēc, ka viņš nebija spējīgs ne brīvi uzelpot, ne smagi nopūsties, neviens nepievērsa viņam uzmanību. Kad viss bija beidzies, viņš klusiņām aizvilkās uz savu guļvietu un pavadīja drausmīgu nakti. Viņa naivā, tuvredzīgā patmīlība žņaudza sirdi, it kā tai būtu apvijusies čūska; lēkmju starplaikos viņš nemitīgi redzēja Afru ar misionāru roku rokā pazūdam tālē. Tad šī bija tā gaisma, ko viņa tai mānīgajā sapnī nesa rokā! Nākošajā rītā Albertus parādījās satriekts un nonīcis, tāpē<p tika atzīts par nobriedušu tālākajiem pasākumiem. Lai viņu uzmundrinātu ar rosīšanos un darbu, viņu norīkoja par palīgu kādam citam misionāram, kam bija uzdots apceļot misionāru apmetnes Grenlandē, Labradorā un kalmiku zemēs. Bez mazākās pretestības Albertus ļāva sevi sagatavot un kopā ar savu dvēseles ganu devās ceļā, tā vairs Afru ir neredzējis. Tikai skaisti iesietu, mazu, biezu grāmatiņu viņa bija atsūtījusi par piemiņu; grāmatiņā bija katrai gada dienai kāds izteiciens vai dzejolis, klāt bija piestiprināts ziloņkaula kociņš pravietiskajai lappušu pašķiršanai. Ar šo grāmatiņu rokā Albertus dažus mēnešus vēlāk kādu dienu sēdēja Grenlandē, jūras krastā netālu no Senžanas. Blāva saule apspīdēja ūdeni, no kura šur tur iznira pa ronim. Albertus uz labu laimi pašķīra ar kociņu grāmatu, viņš bija mazliet noguris no darba noliktavā un kancelejā, miegaini ļāvās sapņiem un pēkšņi izlasīja pārsteidzošu pantiņu:

Tu zini, kur ir dārziņš tas, —

Tur dvēsle paradīzi jauš,

Un svētais gars tur mazgājas

Un sidrabbaltos spārnus glauž.

Tur debešķīgais jasmīns zied,

Pa rozēm vītu taciņu Tur pacilāta dvēsle iet,

Skauj līgavainis līgavu.

Lasot pēdējās rindas, viņš pamazām atžirga. Albertus ne* gaidot ieraudzīja dārzu aiz savas mājas un tanī slaiko kaimiņieni Kornēliju spraucamies cauri jasmīnu krūmiem, un, kaut arī grāmatiņa, ko viņš turēja rokā, bija jau pirms vairākiem gadiem drukāta, viņš tomēr juta dzejoļa pantiņā iedvesmu vai — drīzāk — ar Afras starpniecību brīnumainā kārtā nodotu aicinājumu atgriezties dzimtenē un apprecēties ar Kornēliju, kas ar katru mirkli likās arvien vēlamāka. Bet arī pret Afru Cigoniu viņš pirmo reizi kopš tās dienas, kad bija vilcis lozi, izjuta pateicīgu labvēlību, pārliecināts, ka Afra ir gudrāka par viņu un beidzot uzvedinājusi uz tā ce|a, no kura viņam nebūtu vajadzējis nekad novērsties. Sai apstāklī viņš saskatīja viņas aiziešanas jēgu savā sapnī — tā bija gaisma, ko viņa tam aizdedzināja. Naktī viņš savāca savas mantiņas, aizbēga no priekšniecības, valzivju mednieku kuģī devās uz dienvidiem, neatturami steidzās uz dzimteni, kur vienu vakaru piezvanīja pie savas mājas durvīm; tieši tad arī bija iztērēta visa līdzpaņemtā nauda, jo nu jau desmito mēnesi viņš bija no mājām prom. Kamēr viņš pārdomāja, vai, krēslai metoties, vēl šodien ieiet pa dārza vārtiņiem un jauki pārsteigt pamesto draudzeni, nama durvis atvērās un tanīs parādījās svešs vīrietis bakurētainu, dzeltenīgi brūnu seju ar izliektu degunu, lielām ūsām, izvalbītām acīm, ar turku tupelēm kājās un galvā gari nokarājušos sarkanu kapuci, kādu valkā Vidusjūras piekrastes zemēs un kāda mēdz būt arī jūrniekiem. Vīrietis jautāja, ko zvanītājs vēlas.

— Gribu ieiet savā mājā! — Tas izbrīnījās. — Esmu Hī-ronims Cvīhans!

— Tas esmu es! — rupji attrauca vīrietis un aizcirta durvis.

Albertus brīdi stāvēja nekustīgi, līdz viņam iešāvās prātā aiziet pie notāra, kurš jau nu zinās, kas ir okupējis viņa māju. Taču notārs, kuru Albertus bija iztraucējis tieši pie vakariņu galda, viņu ieraudzīdams, pārsteigts iesaucās, ka nu viņš beidzot esot ieradies, pēc tam kad tik ilgi nav neko par sevi ziņojis (jo toreiz vēl nebija dažādo publikācijas iespēju, lai sameklētu bez vēsts pazudušu). Mājā nedzīvojot neviens cits kā nelaiķa Cvīhana audžudēls un vienīgais mantinieks vai vismaz cilvēks, kurš par to uzdodas un kuram ir tādi paši dokumenti kā Albertum. Kornēlijas jaunkundze, kuru uzskatīja par Albertus līgavu, liecinājusi tiesā, ka Albertus pats uzticējis viņai noslēpumu, ka neesot vis pusbrālis, noslīkušais Hīronims, bet gan īstais Cvīhana dēls. Uz šīs liecības pamata esot Hīronimam pagaidām atļauts apmesties mājā, jo, ja tiešām tā esot, tad pēc pastāvošiem mantošanas noteikumiem likumīgais mantinieks neesot vis īstais — ārlaulības dēls Albertus, bet gan adoptētais; Albertus varot iet, kur grib, ja vien viņu neiesēdināšot par ģimenes stāvokļa viltojumu.

— Ko nu jūs teiksiet?

Albertum nebija vairs iemesla paļauties uz saviem sapņiem, bet nežēlīgā nepieciešamība spieda viņu šoreiz vēl Hī-ronimu uzskatīt par noslīkušu; apjucis un satraukts viņš murmināja, ka tas nav taisnība, ka nevarot būt taisnība uti ka tā viegli noskaidrošoties, taču notārs raustīja plecus un tikko bija pierunājams izsniegt no uzticētās mantības mazliet naudas, lai Albertus varētu sameklēt sev pajumti.

Tiešām bez vēsts pazudušais pusbrālis drīz pēc Albertus aizceļošanas pēkšņi ieradās Austrumindijā un Albertum pa pedain sekoja uz Sveici. Kur viņš klaiņojis visus šos gadus, nekādi nevarēja noskaidrot, bet klīda baumas, ka viņš bijis kopa ar pirātiem un sarausis pamatīgu maišeli ar dukātiem.

Strīds tika izšķirts tiesā, kurai vajadzēja noteikt, kurš no abiem pusbrāļiem ir vieglprātīgā tēva audžudēls. Katram bija advokāts, kurš krietni nopūlējās cerētā guvuma dēļ, un kādu brīdi cīņa_ likās apklustam, jo bija pagājis liels laika sprīdis kopš sākotnējiem notikumiem un trūka liecinieku, kamēr Hīronima advokāts, pēc Kornēlijas norādījuma, sameklēja dažus vecākus vīrus, kas bija pazinuši veco Cvihanu jaunības gados, pirms viņa aizceļošanas. Sie cilvēki liecināja, ka Albertum jābūt vecā Cvīhana dēlam, jo abi esot tik līdzīgi viens otram ka divas ūdens piles; tas izšķīra strīdu par labu īstajam Hīronimam, un viņš tika apstiprināts par visas Albertus atvestās mantības īpašnieku, bet Albertus par krāpnieciskiem apgalvojumiem, gan ņemot vērā mīkstinošus apstākļus, tika sodīts ar vienu gadu cietumā. Tā Albertus Cvī-hajis bija zaudējis savas īstenās tiesības un noskatījās, kā matēs vainas dēļ nezin no kurienes uzklīdušais avantūrista dēls, pats avantūrists, kļūst par visa Albertus tēva iegūtā īpašuma saimnieku, bet pats Albertus — par nabagu. Turpretī Kornēlija, kuras vārds kādreiz bija vientiesīgo Albertu savaldzinājis, nekavējoties salaulājās ar pirātu, kura brutalitāte un neuzvedība viņu neatbaidīja. Lai nelaimīgo Albertu tirdītu vēl pēc soda izciešanas, viņa pierunāja vīru pieņemt viņu aiz žēlastības mājā. Albertum vajadzēja pildīt kalpa vai, pareizāk, kalpones darbu, jo viņam nebija ne feniņa, lai aizbrauktu prom un kaut ko uzsāktu, un tāpēc vajadzēja darīt visu, ko no viņa prasīja. Ravēt, salātus mazgāt, nest ūdeni — tas viss nebija tik pazemojoši kā tā paša ūdensvada salikšana un veļas izžaušana, ko Kornēlija Cvīhana kundze, ļauni smīkņādama, lika viņam darīt. Zināmu pārmaiņu viņam sagādāja ģimenes hronikas pārrakstīšana, ko Hīronimam Cvīhanam bija aizdevusi kāda veca sieviete, Cvīhanu dzimtas atvase. Hīronims, kā pēdējais likumīgais diezgan ievērojamas dzimtas turpinātājs, norakstot hroniku, gribēja sev nodrošināt senčus, jo pašu dokumentu ietiepīgā vecā sieviete neatdeva. Hironims pats neprata vācu valodā rakstīt, bet Kornēlija, nodevusies tīkamai bezdarbībai, atteicās izgatavot kopiju.

Pārrakstot Albertus uzzināja, kādu cieņu un autoritāti baudījusi ģimene, no kuras viņš cēlies un tagad bija izstumts. Viņš nevarēja pat pierādīt, ka ir nelikumīgs pēcnācējs, jo par to nebija vairs saglabājies neviens dokuments. Noslēpdams savā laikā savu īsto izcelšanos, nabaga aplamnieks bija zaudējis dzimteni, un līdzība ar tēvu, kuras bija pieticis, lai nolaupītu viņam mantojumu, tika uzskatīta par nepietiekamu, lai atzītu pretenzijas uz tēva vārdu un pilsoņtiesībām, jo šai gadījumā nebija nekādu noteikumu, ne norādījumu.

Lai vismaz saglabātu kādas ziņas par sevi, Albertus slepus ierakstīja hronikas oriģinālā sava mūža likteni, kam vēl pietika vietas neaprakstītajās lapās, un, tiklīdz darbs bija pabeigts, aiznesa grāmatu tūlīt vecajai sievietei atpakaļ. Viņa izlasīja ierakstīto vēstījumu ar lielu atsaucību, it īpaši tāpēc, ka jauno dzimtas galvu nevarēja ciest, un, kad drīz pēc tam Albertus Cvīhans aiz bēdām par eksistences, jā, savas personības zaudējumu un nespēju to apliecināt saslima un nomira, viņa lika tam izgatavot kapakmeni un ierakstīja hronikā, ka līdz ar viņu aprakts pēdējais īstais Cvīhans, bet, ja gadījumā nākotnē kāds vēl ar šādu vārdu uzklīstu, tad tas ir pasaules klaidoņa un sveša jūras laupītāja pēcnācējs.

Bija silta vasaras nakts, kad es toreiz pārmetos pāri kapsētas mūrim un paņēmu galvaskausu, ko biju jau sen kādu bēru reizē ievērojis. Tas gulēja garās, zaļās nezālēs, tam līdzās arī apakšžoklis, galvaskausa iekšpusē spīgāja vāja zilgana gaisma, kas tikko manāmi izlauzās pa acu dobumiem, it .kā Albertus Cvīhana tukšajā galvas mājoklī, ja tas tiešām bija viņa, vēl joprojām rosītos viņa sapņojumu gari. Galvaskausā bija apmetušies divi jāņtārpiņi, iespējams, ka aizņemti savās kāzu darīšanās, bet es nolēmu, ka tās ir Kornēlijas un Afras dvēseles, un iebāzu tās mājā pudelītē ar spirtu, lai beidzot tās piebeigtu; es biju cieši pārliecināts, ka arī dievticīgā Afra tīšuprāt kārdinājusi ar savu muguru gļēvo Albertu un ievedusi viņu postā.

Pēc tam kad ceļojuma lādes dibens bija aizpildīts un galvaskauss iestiprināts, pienāca māmiņa ar jauno veļu, ko rūpīgi salika, un mani pamācīja turpmāk atbilstoši ar šo veļu apieties. Viss, ko viņa nesa, bija viņas vērpts un nodots aust, daudzi smalki krekli šūti vēl viņas jaunajos gados; tā kā ģimene agri pārstāja pieaugt, tad māmiņas centības augļi lielāko tiesu saglabājās, un arī tagad es paņēmu līdz tikai daļu, pārējo viņa paglabāja veļas atjaunošanai pēc manas, kā viņa cerēja, drīzas atgriešanās.

Tad pienāca kārta svētku uzvalkam, pirmo reizi tas bija atbilstošā — melnā krāsā, nekādā gadījumā nedrīkstēja tā notikt, ka es tiktu atstumts no ceļa uz panākumiem un veiksmi tāpēc, ka neprastu ievērot paražas. Turklāt māmiņa bija pārliecināta, ka tad, ja man būs svētdienas apģērbs, es drīzāk dzīvošu saskaņā ar dievišķīgo pasaules kārtību, tāpat arī viņa nespēja iedomāties, ka es svešās zemēs varētu tiklab darbdienās, kā svētdienās skraidīt tajās pašās drēbēs. Kravādama viņa atkārtoja jau bieži dzirdētās pamācības par apģērba saudzēšanu, teica, ka jau ar vienreizēju nevīžību un paviršību pietiekot, lai apģērba gabals agri nolietotos, un necienīgi esot, ja valkāšanai vairs nederīgi svārki aiz nabadzības jāvelk tomēr mugurā, vai tad neesot labāk tos no sākta gala saudzēt un pēc iespējas ilgāk uzturēt kārtībā. Līdz ar to liktenim esot pietiekami laika kļūt labvēlīgam, turpretī, ja apģērbu ātri novalkājot, tas jau esot nodriskāts, noplēsts, iekams kas svarīgs paguvis notikt.

Pēc tam kad visi pārējie apģērba gabali bija ievietoti un starp tiem sabāzti dažādi sīkumi un nevērtīgi nieki, sadzīves priekšmeti, mēs lādi aizvērām un sarunātais cilvēks nogādāja mazo šķirstu uz pastu, no kurienes man nākošajā rītā vajadzēja uzsākt ceļojumu. Māmiņa apsēdusies ar šausmām noskatījās uz tukšo laukumu, kur visu dienu bija stāvējusi lāde; arī mapes jau bija prom, un tātad no visa, kas ar mani saistīts, biju palicis tikai es pats un arī tikai uz vienu vienīgu nakti. Taču māmiņa ilgi nepakļāvās šai vientulības priekš* ■ ijCitai, saņēmās, jo bija sestdiena, tāpēc pierastā kārtībā n/.sāka kopšanas darbus un nelikās mierā, līdz viss bija padarīts un piemīlīgā spodrība cienīgi gaidīja svētdienas rītu.

Un tad arī pienāca skaistais maija rīts, es pamodos, gaismai svīstot, un devos ārā no pilsētas uz tuvējo pakalnu tāpēc vien, lai savā nepacietībā īsinātu laiku un pēdējo reizi pamestu acis uz dzimtajām vietām. Es stāvēju mežmalā. Aiz tā austrumos sārtojās rīta blāzma, bet tūlīt arī dienvidos sāka tvīkt pašas augstākās kalnu galotnes, kalnu kores un nokares, kas pret austrumiem pavērās visai nepieredzētos veidos, jo nekad agrāk man nebija gadījies tās skatīt šādā apgaismojumā. Parādījās kraujas un aizas, arī ļoti augstas ganības un ciemati, par kuriem man nebija nekāda priekšstata; un, kad beidzot pa kādu kalnu ierobu austrumos izgaismojās arī vecās baznīcas pilsētā man pie kājām, kad redzēju pār zemi plešamies debesu dzīles bez viena mākonīša un visapkārt sāka skanēt putnu dziesmas, tad dzimto zemi ieraudzīju pavisam citādu — tik svešādu, it kā es to vis nepamestu, bet tikai tagad sāktu iepazīt. Tas bija viens no tiem gadījumiem, kad pierastais un tuvais atsedzas neiepazītā skaistumā un nozīmībā tikai tai brīdī, kad mēs no tā novēršamies, atgādinot skumjo patiesību, ka mūsu esība ir īss mirklis, kas mums atvēlēts. Pietika — vārda tiešā nozīmē — ieraudzīt visu citā gaismā, un šķiršanās kļuva jo smagāka, sāka mākt nožēla un nedrošības sajūta, jā, es pats sev nozvērējos ar bezjēdzīgu apņemšanos: agri celties, izmantot katru laika sprīdi, it kā es būtu zemkopis, mednieks vai karavīrs, kam rīta agrumā jāsāk savs darba cēliens. Atgādinādams sev šo apņemšanos, pacēlu no zemes baltgaiš-zili svītroto sīļa spalviņu un piespraudu pie savas samta beretes — tās taču bija mūsu senās Šveices valsts krāsas. Tad steidzos atpakaļ uz pilsētu, kur ielās jau rotājās saule un sāka dunēt baznīcas zvani. Kamēr māmiņa gatavoja pēdējās brokastis, es gāju atvadīties no mājas ļaudīm, kas īrēja dzīvokļus dažādos stāvos.

Pašā apakšējā stāvā dzīvoja skārdnieks, cilvēks, kurš apstrādā materiālu, kam pašam nav tikpat kā nekādas vērtības un kas tikai pēc nemitīgas griešanas, klaudzināšanas un lodēšanas pārvēršas par kaut ko derīgu un nekad nevar tikt izmantots otrreiz. Tātad pats galvenais ir priekšmetam piešķirtā forma, kas apņem neskaitāmus tukšus vidus, un, tā kā materiāls ir mazvērtīgs, neviens negrib šo preču iegādei ziedot daudz naudas; ir neatlaidīgi jāstrādā no agra rīta līdz vēlai naktij, lai saražotu vairāk preču un tā nodrošinātu nepieciešamo dzīves iztiku. Sī iemesla dēļ un arī tāpēc, ka pastāvīgi vajadzēja uzmanīties, piesitot jumta notekas, jo darbs apdraudēja dzīvību, meistars bija kļuvis drūms formālists, bargs pret saviem zeļļiem un pat nelaipns pret sievu un bērniem. Būdams neuzņēmīgs un arī neuzticēdamies nevienam, viņš nekad nebija uzdrīkstējies atvērt pats savu veikalu un uzņēmumu paplašināt, bet aprobežojās ar to, ka savā tumšajā darbnīcā, kas atradās nomaļā ieliņā, strādāja no agra rita līdz vēlai naktij, kad palīgi jau sen gulēja vai ari sēdēja krogā. īri par dzīvokli viņš maksāja kārtīgi, pret māti izturējās pieklājīgi, ar cieņu, turpretī uz mani viņš skatījās Šķibi, bija atturīgs un paskarbs, jo, kā es to jau sen nopratu, nosodīja manu līdzšinējo bezrūpīgo, brīvo dzīves veidu, manu profesiju, vispār visu, ko es darīju. Tāpēc jutos pārsteigts, kad viņš mani saņēma labā noskaņā, draudzīgi; necerēti jautrā oma atspoguļojās arī tikko noskūtajā sejā, mugurā viņam bija svētdienas uzvalks, lai gan tas viņu nekavēja iecirst pļauku un saraudināt mazu puišeli, kurš, ēzdams brokastis, bija pieprasījis vēl pienu. Tūlīt paklusām iešņukstējās arī meitenīte, jo viņš bija to negaidot parāvis aiz bizes, tāpēc ka viņai bija nokritusi zemē maizīte. Pēc tam kad sieva, notvērusi vīra bargo skatienu, izgāja ar bērniem virtuvē, viņš sāka dzīvi apspriest manu ceļojumu, pilsētas, kuras es redzēšu; šo pilsētu ievērības cienīgās vietas, kuras man vajagot redzēt, viņš nosauca vairākas, kā to amata zeļļi mēdz ceļojot cits citam ieteikt: te — kādu akmens tēlu, tur — greizu torni, vēl kaut kur — koka pērtiķi pie rātsnama. Pēc tam viņš novērsa sarunu uz ēdieniem un dzērieniem, kādus šur vai tur vajagot nogaršot vai arī no kādiem vairīties, stāstīja par gardām nacionālām maltītēm, kuras nekad neaizmirsīšot un kuras man iznākšot nobaudīt. To lai es nepalaižot garām.

Tad viņš nosvērtiem soļiem piegāja pie rakstāmgalda, izņēma no turienes papīriņā ietītu Brabantes dālderi un pa-sniedza man kā nelielu dāvanu ceļam ar mudinājumu priecīgu prātu un labā veselībā tērēt to sev par patiku. Noraidīt būtu aizvainojoši, — pieklājīgi pateikdamies, es paņēmu to rokā un kāpu stāvu augstāk. Tikai vēlāk es dabūju zināt, ar ko bija izskaidrojama viņa neparastā laipnība. Viņš jutās priecīgs un šķietami apmierināts, jo bija pārliecināts, ka tagad es iepazīšu grūtības un darbu un tai dzīves skolā, kurai es tik vientiesīgi gāju pretī, mani pienācīgi izdresēs, jo ar tiem nacionālajiem gardumiem, kurus viņš savu klejojumu laikā it kā esot baudījis, nekas liels nav bijis, viņš dabūjis ciest badu un slāpes, pieredzējis daudz posta — nevis savas vainas, bet kļūmīgu neveiksmju dēj. Tāpēc viņa jautrā atvadīšanās bija savdabīgs lāsts, tiesa, manis paša labā, kā viņš domāja.

Nākošajā stāvā, kur es uzkāpu, dzīvoja mehāniķis, kas tirgojās ar dažādiem precizitātes instrumentiem, kā svariem, mēriem, cirkuļiem, arī ar kafijas dzirnaviņām, vafeļu pannām, ābolu mizojamām mašīnām, kuras, ja vajadzēja, arī laboja, vecākam strādniekam piepalīdzot. Vienlaikus viņš bija arī rajona uzraugs pār mēriem un svariem, pārbaudīja tos un ieroboja, ieslīpēja tajos atbilstošas zīmes. Bet galvenokārt viņam iznāca pastāvīgi karot ar daudzajiem krodziniekiem, kad tie, dažādi izlocīdamies un bieži mainīdami stikla traukus, mēģināja apiet likumu. Viņš aizrautīgi sekoja ne vien mēru un trauku pareizai apzīmogošanai, bet arī tam, lai, izmantojot apmeklētāju miermīlīgo attieksmi, trauki netiktu pildīti zem svītras. Šādās reizēs viņš pats zaudēja mēra sajūtu un dzēra tik daudz puskausiņu, ka nespēja vairs nekā saprast, kaut arī stingri un cieši pētīja katru, iekams to iztukšoja. Patlaban viņš vēl neskuvies un nepārģērbies gaidīja savu rīta kafiju, ko sieva klusiņām gatavoja; viņa ar gudru ziņu atturējās no asiem nosodījuma vārdiem, līdz būs izvējojis pēdējais dzēruma tvans, kurā vīrs vēl varētu smelties spēku turēties pretī, un paliks tikai vājums — to izmantojot, viņa diendienā bez panākumiem pēra viņu ar vārdiem. Uzraugs ielēja mazliet ķiršu vīna cilindriskā traukā, kas kalpoja mazu mēru tarēšanai un svēršanai, jo sieva vai nu aiz nenovīdības, vai dusmām bija saplēsusi viņa pēdējo vīna glāzi.

Šo metrisko atspirdzinājumu viņš sniedza man, bet sev iešļāca lielākā glāzē pamatīgu malku — pārbaudītu līdzekli, kā pagarināt pašaizsardzības spējas. Pakasījis savu nesukāto galvu, viņš, mirkšķinādams apsarkušās acis, paraudzījās manī un sūrojās par nelāga paradumu — ilgo sēdēšanu sestdienas naktīs, sabojājot sev svētdienas rītus. Pēc tam viņš teica:

— Esmu jūsu māmiņai, Lē kungs, parādā pēdējo īres maksu, tāpēc man nebūtu ērti jums piedāvāt kaut vai pieticīgu dāvanu ceļam. Toties gribu dot labu padomu, kas jums lieti noderēs, ja ņemsiet to vērā. Turieties allaž pie labas kompānijas un esiet vienmēr priecīgu prātu! Lai jūs būtu bagāts vai nabags, nevaļīgs vai dīks, veikls vai gauss, neejiet nekad dienas laikā krogā — nogaidiet vakaru! Tas ir izglītota un kulturāla cilvēka viedoklis, kāds es diemžēl vairs neesmu. Un ari vakaros ejiet labāk vēlāk nekā agrāk, nekas neatstāj tik cienījamu un tīkamu iespaidu kā pēdējais apmeklētājs, ja vien viņš nav ieradies no kāda cita kroga. Protams, katrs jau nevar pēc tāda goda tīkot, jo kādam jau jabūt arī pirmajam, citiem jāatnāk pa vidu un tā tālāk; atnācis izdzeriet savu pieticīgo mēriņu un tikpat apņēmīgi ejiet atkal prom vai vismaz nekverniet, garlaicīgi vervelējot pie tukšam glāzēm, labāk lieciet tās vēlreiz piepildīt nekā nozogat tik zemiskā veidā krodziniekam nakti, kā dienaszagli zog tam Kungam dienas! Un tagad uz atvadīšanos es gribu jūs nokalibrēt, lai jūs visās lietas ievērotu mēru!

Viņš atnesa garenu futrāli, izņēma no tā smalku, spožu metāla etalonu, aplika man ap kaklu un teica:

— Līdz šejienei — ne tālāk — drīkst sniegties laime un nelaime, prieks un bēdas, līksme un posts! Lai krūtīs plosās vētra un ārdās nikni vēji, lai elpu aizžņaudz kaklā! Galva jātur augstu līdz pašai nāves stundai!

Kailais metāls bija auksts, man likās, it kā es tiešām izjustu kādu valdonīgu iedarbību, un nezināju, vai tā bija gudrība vai muļķība, kas runāja ar šī cilvēka muti. Smieties viņš smējās kopā ar mani, kad sēdās brokastot un es gāju savu ceļu tālāk.

Tagad piegāju pie durvīm, kas bija aizslēgtas, bet tas mani nepārsteidza. Te dzīvoja neprecējies sīks ierēdnis, kurš katru svētdienu, ja vien laiks atļāva, agri devās prom un pazuda uz visu dienu, lai tikai netiktu aicināts kaut ko paveikt vai pastrādāt kādu steidzamu darbu. Tāpat viņš arī katru dienu, tiklīdz pulkstenis nosita seši, nolika spalvaskātu un pameta telpas, lai arī cik steidzams darbs būtu darāms. Savu darbu viņš lādēja vienā laidā, kaut gan gadiem ilgi bija pēc tā tīkojis un, gandrīz vai ceļos krizdams, lūgšus izlūdzies. Viņš dēvēja sevi par «vīlušos principu» upuri un apgrozījās tikai tādā sabiedrībā, kur viņa priekšniecība tika noniecināta, un tādās reizēs viņš izplatīja baumas, ka tikai tāpēc netiekot darbā uz augšu, ka neprotot liekt muguru, īstais iemesls viņa neizvirzīšanai labākā darbā bija neprasme paveikt kaut ko grūtāku, ko viņš pierādīja jau ar savu puķaino frāzi par «vīlušos principu», jo nezināja pat lāgā savu valodu. Par spīti neapmierinātībai, viņš bija kā dadzis pieķēries savam postenim un nebūtu no tā ne ar stangām atraujams, jo tas nodrošināja ja arī ne spožu, tomēr drošu un mierīgu iztiku. Tā kā viņa slinkums bija ļaunprātīgs un viņš to varēja pēc vēlēšanās ierobežot, viņš sargājās pārkāpt robežu, aiz kuras draudēja atlaišana, par aizrādījumiem un pamudinājumiem viņš nelikās ne zinis. Man šis mājas iemītnieks vēl jo vairāk nepatika tāpēc, ka līdz ar savu raksturu, kas ne tuvu nebija paraugraksturs, bija man tāds kā kluss pārmetums, jo māmiņa, vērodama viņa bezrūpīgo, mierīgo dzīvīti, jau vairākkārt bija aplinkus ieminējusies, vai tomēr nebijis labāk, ja mēs būtu sekojuši tā maģistrāta padomam, kurš ieteica līdzīgu dzīves ceļu, — pa to tāds aprobežots cilvēks so|o bez bēdām, kamēr man jādodas plašā pasaulē, un vēl nemaz nezinu, kā man tur klāsies. Es apmierinājos ar to, ka norādīju, cik nožēlojams ir šis cilvēks, kam nav tieksmju kaut ko dzīvē sasniegt un kas nav neko pasaulē redzējis. Tagad, stāvēdams pie viņa durvīm, kur uz misiņa plāksnītes bija rakstīts viņa vārds un minēts arī visai nenozīmīgais amats, es dzirdēju iekšpusē sienas pulksteņa svārstekli gausi un rāmi šurp un turp vēzējamies. Aiz durvīm valdīja tik dzi|š klusums un miers, ka likās, it kā pat sienas pulkstenis priecātos, ka mājās nav mūžam ar visu neapmierinātā saimnieka. Atbalstījies pret durvju stenderi, es brīdi ieklausījos vienmuļajā, zīmīgajā dziesmā, ko skandēja laika mērītājs, kurš nekad divreiz nemērīja vienu un to pašu mirkli. Kaut ko es saklausīju šajās skaņās, bet savas jaunības dēļ ne to, ko vajag, un beidzot drāzos augšā uz mūsu dzīvokli.

Māmiņa jau gaidīja ar mūsu pēdējo kopējo maltīti, nākošo viņai vajadzēs jau ēst vienatnē. Rīta saule pielēja istabu ar savu gaismu, un, kamēr mēs, tikai pa vārdam izmezdami, sēdējām pie galda, šķietami klusuma atsvešināti, es pētīju vienkāršos baltos aizkarus, vecos sienas paneļus, visus priekšmetus istabā, it kā man nebūtu lemts tos kādreiz vēl redzēt. Brokastis bija mazliet bagātīgākas nekā parasti, galvenokārt tāpēc, lai es nebūtu jau pēc pāris stundām izsalcis un nevajadzētu tērēt naudu, un arī tāpēc, ka māmiņa atlikušo dienas daļu iztiks ar brokastu atliekām un šodien sev vienai vairs negrib neko gatavot. Kad viņa garāmejot par to ieminējās, es ļoti samulsu un grasījos iebilst, lai viņa tā nedara, lai man nevajadzētu aizbraukt ar tik skumjām domām. Taču es nespēju ne vārda bilst, jo tamlīdzīgas sarunas mums nebija parastas; māmiņa tikmēr meklēja vārdus, ar kādiem mani pamācīt pirms došanās ceļā, kas parasti ir tēva pienākums. Māmiņa nepazina ne pasauli, ne to darbošanos un dzīvi, kas gaidīja mani, un tomēr juta, ka kaut kas manā ikdienā un nākotnes cerībās nav īsti kārtībā, gan nevarēdama to pierādīt, tāpēc viņa tikai vēlreiz piekodināja, lai es nekad neaizmirstu dievu. Tas bija vispārējs novēlējums, kas aptvēra un izteica visu, ko viņa varētu novēlēt ceļā man, kurš sevī glabāja teistisku nelokāmu ticību un izjūtu, — es to uzklausīju klusējot, kas jau pats par sevi nozīmē piekrišanu. Tobrīd, cits citu apsteigdami, ieskanējās baznīcas zvani, tāpēc māmiņas novēlējums palika mūsu sarunas pēdējie vārdi, jo bija pienācis brīdis, kad man jādodas ceļā. Es pielēcu kājās, paķēru mēteli un somu un sniedzu māmiņai atvadām roku. Durvīs, redzēdams, ka viņa grasās mani pavadīt, es viņu saudzīgi pastūmu atpakaļ, aizvēru durvis un steidzos uz pasta kantori, kur drīz vien jau sēdēju smagā piecu zirgu vilktā diližansā, kurš katru rītu rikšiem laida pa slikti bruģētajām kalnu pilsētas ielām.

Kādas piecas stundas vēlāk es braucu pāri garam koka tiltam. Paliecies pa durtiņām, es redzēju lejā plūstam varenu upi, tās skaidri zaļais ūdens pamīšus atspoguļoja skābarža jauno lapotni, kas aizsedza krasta nogāzi, un maija debesu dziļo zilgmi, atstaroja tik brīnumainus zilzaļus vizuļus, ka es skatījos kā apburts, un tikai tad, kad parādība bija atkal tikpat ātri izzudusi un es dzirdēju sakām: «Tā bija Reina!» — jutu sirdi spēcīgi dauzāmies. Es atrados uz vācu zemes, un tagad man bija pienākums runāt valodā, kuru biju mācījies no tām grāmatām, kas ievadīja manu jaunības dienu izglītību un iedvesmoja manus cildenākos sapņus. Vēstures gaita lika man aizmirst to, bet īstenībā pārgāju tikai no viena senģermāņu apvidus otrā, no vienas senās Svābijas daļas otrā senās Svābijas daļā, tāpēc Reinas ūdeņu zaļzilā dzirksteļošana man šķita kā rēgu sveiciens noslēpumainā burvju valstībā, kurā esmu iekļuvis.

Man tomēr bija lemts pārsteidzošā kārtā no šādiem sapņo-jumiem pamosties un tālākajā ceļojumā pakļauties visnepatīkamākajiem starpgadījumiem. Pirmajā kaimiņu valsts pasta zirgu maiņas vietā atradās arī muita ar firstu vapeni, un, kamēr braucēju saiņi tika vienīgi pavērti un pavirši pārbaudīti, mana neizskatīgā lāde saistīja muitnieku sevišķu uzmanību; viss, ko iepriekšējā vakarā bijām tik rūpīgi iepakojuši, tika bez žēlastības izņemts un izplāts, arī grāmatas lādes dibenā, un tās likās jo sevišķi aizdomīgas. Parādījās dienas gaismā arī nabaga Cvīhana galvaskauss, kas tāpat izraisīja ziņkāri, bet jau citādi, īsi sakot, muitas ierēdņi nelikās mierā, līdz viss manas lādes saturs gulēja izkaisīts uz svešās zemes. Vēsi smīnēdami, kareivīgie robežsargi noraudzījās, kā es nobēdājies pūlos no jauna samest lādē savu mantību, ko spiedu un spaidīju, bet, tikko ar grūtībām izdevās visu sabāzt atpakaļ, pārējie pasažieri jau sēdēja citos pasta ratos, un kučieris mani mudināja pasteigties. Viņš palīdzēja man vēl piespiest vāku, un, kad smago lādi beidzot liznesa, tukšajā vietā gulēja galvaskauss, — paslēpies aiz lādes, tas bija aizmirsts. Vietas tikpat jau viņam lādē nebūtu vairs bijis. Es to pacēlu, pasitu padusē, aiznesu līdz diližansam un visu ceļu turēju klēpī, ievīstītu kaklautā, ko paņēmu līdz, lai aptītu ap kaklu, ja naktīs būtu auksts. Tāda kā pietāte vai bailes no sirdsapziņas pārmetumiem man liedza no traucējošā priekšmeta pa ceļam neuzkrītoši atbrīvoties vai to pamest, pēc tam kad biju to tik vieglprātīgi kapsētā nolaupījis, — gluži tāpat pats nelietīgākais cilvēks vienmēr vēl rod iespēju, lai arī visneparastākajā veidā, apliecināt kaut drusciņu cilvēcības.

Otras dienas pievakarē es sasniedzu sava ceļojuma mērķi — lielo galvaspilsētu, kas ar savām akmens masām un apstādījumiem bija izpletusies līdzenumā. Ar satīto mi-roņgalvu rokā es pārstaigāju labu daļu pilsētas, kamēr sameklēju viesnīcu, kuras adrese man bija pierakstīta. Pēdējos saulrieta staros sārtoja grieķiskās jumtgales un gotiskie torņi. Kolonnas, sastājušās rindās, vēl mērca savas izrotātās smailes sārtā spozmē, gaišas bronzas statujas dzirkstīja, mirguļoja krēslas pustumsā, kā atstarodamas silto dienas gaismu, tikmēr apgleznotās atklātās galerijas jau tika apgaismotas, un tajās staigāja grezni ģērbušies cilvēki. Akmens tēli garām virknēm tiecās no augstajiem dzeguļiem tumšzilajā tālē; pilis, teātri, baznīcas, jaunas un krāšņas, veidoja visdažādāko stilu ansambļus pārmaiņus ar nomelnējušu kupolu tumšajām masām un sabiedrisko ēku un dzīvojamo namu jumtiem. No baznīcām un restorāniem skanēja mūzika, zvanu šķinda, ērģeļu un arfas balsis. Pa mistiski izrakstītajām kapelu durvīm plūda laukā vīraka aromāts. Man garām bariem gāja gan skaisti, gan ērmoti mākslinieki, studenti iežņaugtos svārkos un ar sidrabu izšūtām cepurītēm, jātnieki spožās kaskās lepni un nesteidzīgi jāja nakts sardzē, tikmēr kurtizānes ar atsegtiem pleciem devās uz spoži apgaismotajām deju zālēm, kur rībināja bungas un skanēja trompetes. Vecas, tuklas sievas noliecās, sveicinādamas kalsnus, melnus priesterus, kas bija sastopami ik uz soļa; māju vaļējās verandās pie galdiem ar ceptām zosīm un milzīgam krūkām sēdēja tukli birģeļi. Garām brauca ekipāžas ar nēģeriem un jēgeriem aizmugurē... īsi sakot, lai arī kur es gāju, ko redzēt bija tik daudz, ka es noguru un biju priecīgs, beidzot ticis man norādītā viesnīcas istabā, kur varēju novilkt mēteli un nolikt miroņgalvu.

vienpadsmitā nodaļa GLEZNOTĀJI

Pārstaigāju atmiņā savus toreizējos dzīves ceļus, un tie kļuva pārskatāmi tikai pēc tam, kad biju vairāk vai mazāk inkognito apmēram pusotra gada nodzīvojis šinī pilsētā. Jo tiklab mana sagatavotība, kā arī dzīves pieredze nebija atbilstoša iespējai darboties noteiktā virzienā.

Taustīdamies šinī pārejas laika krēslībā, es redzu sevi kādā gaišā pēcpusdienā tīrām paleti un mazgājam otas, ar kurām biju uzsācis cīnīties eļļas glezniecībā, ko pazinu vienīgi pēc nostāstiem. Redzu vēl, ka sniedzos pēc vienkāršas platmales, ko jau sen biju pasācis valkāt sentimentālās samta beretes vietā, un dodos ceļā pie kāda sava jauna paziņas, lai sastaptu to vēl pie darba un kādu brīdi pavērotu viņu strādājam, iekams uzsākam norunāto pastaigu ārpus pilsētas. Biju atbraucis bez kādām rekomendācijām, arī bez līdzekļiem; lai tiktu mācībā pie kāda sekmes guvuša meistara, man vajadzēja apmierināties ar iespēju pastāvēt tempļu aizdurvē un slepus paraudzīties pa aizkaru spraugu, un arī tas parasti bija saistīts ar grūtībām. No mācekļiem — vismaz to lielākās daļas — ko pārņemt nebija, bet, tiklīdz jaunie ļaudis pārdeva kādu savu darbiņu, tā pieskaitīja sevi pie gleznotājiem meistariem un neielaidās nekādās sarunās par amata noslēpumiem. Reiz jau es tiku pamatīgi atsēdināts, kad, paklausīdams nepārprotamam aicinājumam, bikli ierados pie tāda jaunizcepta mākslinieka; viņš mani, augstprātīgi atvainodamies, apturēja pie durvīm, viņam patlaban esot konference ar mākslas kritiķi, lai dotu norādījumus «šim skribentam», kā apspriežama kāda viņa jaunā glezna. Arī ideālajā mākslas pasaulē ir vairāk dadžu un nātru nekā smaržīgu puķu, un, ja cilvēki zinātu, cik sīka un nožēlojami aprobežota ir viena otra gleznotāja, dzejnieka un mūziķa garīgā pasaule, tad atteiktos no dažādiem aizspriedumiem, kas šiem ļautiņiem ir tikai kaitīgi.

Jāteic, ka mana jaunā drauga Oskara Eriksona raksturs bija tiešs un vienkāršs. Garš, platiem pleciem, bieziem, zeltainiem matiem, kuros rotājās no augšas krītoša gaisma, viņš sēdēja un strādāja pie miniatūras glezniņas. Bez paris skiču burtnīcām plašajā istabā tikpat kā nekā nebija — dažas medību bises pie sienas, uz grīdas nomesti ūdenszābaki, uz galda pulvera rags, maisiņš ar skrotīm un dažas grāmatas. Kad es iegāju, milzis krekšķēdams un elsdams knosījās uz

krēsla, pūzdams varenus dūmu mutuļus no īsas mednieku pīpes; viņš piecēlās, atkal apsēdās, aizmeta pīpi pa roku galam, — gruzdošā tabaka izbira pa grīdu, — nomērķēja ar otu un sāka aprauti bērt:

— Ka tevi jupis! Kāds velns mani dīdīja uz pindzelē-šanu! Sasodītais zars! Saliku pārāk daudz lapu, savu mūžu netikšu galā ar šī koka apstrādi! Laikam biju galvu durvīs ievēris, ka ķēros pie tik komplicēta darba ... Ak dievs, ak dievs! Kaut mani jods parautu no šejienes prom! Traki, traki, traki! Tā tik ir smalka padarīšana — tiktu nu vēl šo reizīli no tās ķezas laukā!

Pēkšņi viņš izmisīgi varenā balsī iedziedājās:

Kaut būtu jūras plašumos Un stūri tvertu cieši!

Tas viņam it kā palīdzēja sevi pārvarēt, ota skārās īstajā vietā un labu brīdi mierīgi darbojās, tikmēr Eriksons arvien rāmāk, apslāpēti atkārtoja uzsākto melodiju, beidzot apklusa un gleznoja klusēdams. Bet, laikam lai pārāk ilgi neizaicinātu dievu, viņš negaidot pielēca kājās, pakāpās soli atpakaļ un gaužām apmierināti, svilpodams «Desavas maršu», vēroja savu darbu. Tad, sameklējis atkal savus pīpēšanas piederumus, viņš svilpoto melodiju ietērpa vārdos: «Tā dzīvojam, tā dzīvojam, tā dzīvojam ik dienas...» — un beidzot pamanīja mani.

— Vai redzat, kā man jāmokās! — viņš iesaucās, sirsnīgi kratīdams man roku. — Esiet priecīgs, ka jums ir ķēriens uz kompozīciju un pindzelējat no galvas, jums nekas nav jāprot, bet tādam nabaga amata brālim kā man nekad nav saprotams, kur lai grābj tos neskaitāmos nepieciešamos pus-tonīšus, triepieniņus, gaismēniņas, lai pārāk blēdīgi neno-zieķētu tās savas četrdesmit kvadrātcollas!

Tas nemaz nebija domāts ironiski; viņš vēlreiz neuzticīgām acīm nopētīja savu darbu un atkal apsēdās, lai mazliet pamēģinātu laimi, bet es saspringti vēroju, kā viņš uz lielās paletes ar bailīgu piesardzību atlasīja tīras un drošas krāsas, jauca un klāja uz audekla. Vēlāk, kad mēs kļuvām vaļsirdīgāki, Eriksons, runājot par sevi, teica, ka neesot varbūt slikts mākslinieks (tādam apgalvojumam viņš bija pārāk gudrs), bet savā būtībā vispār neesot mākslinieks. Uzaudzis pie ziemeļu ūdeņiem, robežapgabalā starp zemēm, ko apdzīvo vācieši un skandināvi, pārtikuša kuģa īpašnieka dēls — Eriksons jau agrā jaunībā bija pratis gluži piemīlīgi un veikli uzmest ar zīmuli skicēs visu, kas acu priekšā pagadījās, un galvenokārt ikgadējiem skolas eksāmeniem ar ogli zīmētus greznus eksponātus. Sava zīmēšanas skolotāja ietekmē — viena no tiem, kas ar dedzīgu aizrautību mēdz apslēpt vai uzlabot savu trūcīgo iztiku un allaž gatavi kļūmīgi pamudināt jauniešus, — arī laimīgās, brīvdomīgās ģimenes atbalstīts, jauneklis, kas sevi vēl neapzinājās, tika pievērsts mākslai, bet skolotājs tikmēr baudīja jaunekļa ģimenes labvēlību, saņēma arī skanošu atlīdzību par padomiem vietā un nevietā. Tāds neparasts dzīves gājums likās arī vairāk atbilstam dzīvespriecīgajam jauneklim, viņa nevaldāmajiem briestošajiem spēkiem un prasībām nekā nīkšana tēva kantorī.

Un tā viņš — sacensībā ar daudziem citiem jaunekļiem, kas bija līdzīgā stāvoklī, ar ģimenes atbalstu un svētību, apgādāts un ieteikts — devās mācībā uz slavenākajām mākslas darbnīcām, kur tika laipni uzņemts ievērojamāko meistaru studijās. Sākumā mācības virzījās raiti uz priekšu, bez pārtraukumiem, it īpaši tāpēc, ka jaunais cilvēks, kaut arī nebija pārmērīgi uzcītīgs — viņam patika līksmi pavadīt laiku —, tomēr nekad nepaļāvās slinkumam un tiklab ar savu vareno augumu, kā arī jautro dabu un nopietno pieeju darbam bija studiju lepnums. Taču panākumi sekoja tikai līdz zināmai robežai, un tad viss sasniegtais palika stāvam uz vietas; tas nebija saprotams, jo visi saistīja ar viņu visgaišākās cerības un audzēkņa vīrišķīgi sapratīgajā uzvedībā nekādas pārmaiņas nebija notikušas.

Eriksons pats pirmais ievēroja šo apstākli, domāja cīnīties pret to, pārvarēt un tikt ar to galā. Viņš mainīja mācību vietu, izmēģinājās visos žanros, mainīja meistarus citu pēc cita — viss velti, viņš juta, ka viņam trūkst jaunatklāsmes spēju, kā arī pacietības panākt gleznas gatavības pakāpi, ka iedvesma viņu zināmā — skaidri jaušamā brīdī pamet vai arī rodas pēkšņi kā laimes gadījums metamo kauliņu spēlē, gadījums, kas vairs neatkārtojas; viņš jau bija nodomājis atteikties no apkaunojošās cīņas un atgriezties mājās, kad saņēma ziņu par tēva uzņēmuma bankrotu. Stāvoklis vecāku namā bija tik bezcerīgs — vismaz tuvākajos gados —, ka dēla atgriešanās mājās postu vienīgi padziļinātu, un neapšaubāmi bija vēlams, lai viņš pats parūpējas par sevi, izlīdzēdamies ar savu slavējamo centību.

Tātad viņš savu apņemšanos grozīja. Stingri paškritiski apsvērdams un salīdzinādams visu, uz ko būtu spējīgs, Eriksons pēc ilgām pārdomām secināja, ka varētu drošu prātu darināt vismazākā izmēra visvienkāršākās ainavas, atdzīvinātas ar piesardzīgi izvietotām figūrām, tām netrūktu zināmas pievilcības. Viņš nevilcinādamies ķērās pie darba un strādāja godīgi un apzinīgi. Viņš neizvēlējās vieglāko ceļu — mālēt efektīgus, manierīgus, modernus smērējumus, kas, tā sakot, paši gulstas uz audekla (tieši tas būtu dažam labam taisni pa prātam), Eriksons kā īsts džentlmenis palika uzticīgs pamatnoteikumam par rūpīgu sagatavotību un izpildījumu, tāpēc katra nākošā glezniņa prasīja ne mazums darba un pūļu. Par laimi, iecere attaisnojās. Jau pirmais izstādītais darbs tika ātri pārdots, un drīz vien kolekcionāri, smalkie lietpratēji, jau meklēja tā saucamos «eriksonus» par labu samaksu pirkt.

Tādam «eriksonam» priekšplānā varēja būt gaišs, smilšains krasts, daži žoga stabi ar staipekņu augiem, centrā tievs bērziņš, tālāk — plašs, līdzens apvārsnis, kura skopās līnijas, gudri aprēķinātas un saskaņotas ar vienkāršo apgaismojumu, uzbūra nelielā darbiņa tīkamo iespaidu.

Lai gan Eriksonu līdz ar to atzina par īstu mākslinieku, viņš nekļuva ne uzpūtīgs, ne alkatīgs; tiklīdz viņa iztikas prasības bija apmierinātas, viņš nometa paleti un otu un devas kalnos, kur ciešās draudzības dēļ ar medniekiem pat tika aicināts uz lāču medībām. Gada lielāko daļu viņš šādi pavadīja tālu no pilsētas.

Tādi bija šejienes dzīves apstākļi, tādi Eriksona paradumi, kad es centos no lādzīgā puiša, kurš pats sevi neuzskatīja par mākslinieku, izdibināt amata noslēpumus.

— Nu gan pietiks! — Eriksons pēkšņi iesaucās. — Tā mēs tālu netiksim! Vai zināt, paķersim pa ceļam vienu kolēģi, pie kura, ja laimēsies, dabūsiet redzēt kaut ko labāku! Vai pazīstat holandieti Lisu?

— Esmu par viņu dzirdējis, — es atbildēju. — Tas, liekas, ir tas savādnieks, par kura darbiem nekas nav zināms? Kurš nevienu nelaiž savā darbnīcā?

— Mani jau laiž, jo es neesmu nekāds mākslinieks! Varbūt arī jus laidīs, jo jūs vēl nekā neprotat un vispār nav zināms, vai no jums iznāks gleznotājs. Nu, nu, nav ko piepūsties, kaut kas jau nu iznāks un ir jau iznācis. Lisam, paldies dievam, nav vajadzības strādāt, viņš ir bagāts un spēj visu, ko vēlas, tikai šādu vēlēšanos nav pārāk daudz, jo viņš tikpat kā nedara neko. Galu galā arī viņš nav nekāds gleznotājs, vismaz nevajadzētu tā saukt nevienu, kurš neglezno no tiesas, viņam būtu nepieciešams izlādēties kā Leonardo, kurš apmētāja ar dālderiem doma kupolu!

Es palīdzēju viņam ātri nomazgāt otas, kuras viņš pastāvīgi turēja priekšzīmīgā kārtībā, un arī tagad viņš pārbaudīja, kā esmu to paveicis.

— Nevar jau ar mēsliem strādāt, ja grib dabūt skaidru toni, — viņš teica. — Kuram darba rīki noķēzīti vai kurš jauc to, kas nav savienojams, tas ir līdzīgs pavāram, kas glabā žurku indi starp garšvielām. Otas ir tīras, lai debesis jūs svētī! Sai ziņā jūs esat nevainojams. Jums ir laba māte... vai varbūt viņas vairs nav?

Pēc tam kad bijām šķērsojuši vairākas ielas, mēs iegājām mistiskā holandieša rezidencē, kas bija izvēlēta tādā veidā, ka logi plašajam stāvam, ko viņš apdzīvoja viens pats, raudzījās brīvajā apvārsnī un atklātajās debesīs, no pašas pilsētas nebija redzams nekas vairāk kā vien daži arhitektūras retumi un apstādījumi ar masīvām koku grupām. Ja šai apvidū apstājās tāpat kaut kur, tad acīm pavērās tikai pilsētas nepabeigtā nomale ar dēļu sienām, vecām barakām un būvmateriāliem; tāpēc skati no Lisa kunga dzīvokļa logiem, pa kuriem nebija redzams nekas cits kā vien zeltītas gaismas strāvas apņemtas, acis priecējošas ainavas, likās izmeklēti ar izcili labu gaumi. Krāšņo ainavu, kas pavērās pa lielajiem logiem, izcēla arī skaidri apzinātā nomierinošā necilība istabu iekārtojumā.

Biju pārsteigts, ka Lisam, kurš mūs laipni saņēma, nepiemita nekas tāds, kas atbilstu mūsu priekšstatam par holandiešiem. Slaikajam, gadus divdesmit astoņus vecajam cilvēkam bija tumši mati un acis, acīm bija skumīga izteiksme, tāpat kā tīkami smaidošajām lūpām. Vēl vairāk mani pārsteidza tas, ka istabā, kurā mēs atradāmies, nekas neliecināja par tās saimnieka darbošanos mākslā, drīzāk varētu domāt — te dzīvo zinātnieks vai politiķis. Lielos aizsegtos plauktos glabājās milzums grāmatu, starp tām, kā es vēlāk dabūju zināt, viens otrs retums un pirmizdevums. Pie sienām nekarājās vis gleznas vai studijas, bet ģeogrāfijas kartes, uz kāda galda gulēja kaudze žurnālu dažādās valodās, bet pie plata rakstāmgalda Liss, šķiet, nupat bija strādājis.

— Es neesmu vēl dzēris pēcpusdienas kafiju, — viņš teica, kad mēs apsēdāmies. — Vai kungi piebiedrosies?

— Protams, jo jādomā, ka kafija nebūs slikta! — atbildēja par mums abiem Eriksons, un Liss atsauca ar zvanu jaunu kalpotāju. Tikmēr es pretēji labas uzvedības principam joprojām ar acīm kaut ko meklēju.

— Šis arī brīnās, — iesaucās Eriksons, — kur tad šai mākslas templī slēpjas molberti un gleznas! Pacietību, jaunais censoni, gan jau, ja labi palūgsim, mums tos parādīs! Bet, kas tiesa, tas tiesa, mīļais Lis, pie jums izskatās kā populāra žurnālista vai ministra kabinetā!

Mazliet sadrūmis, tomēr smaidīdams, namatēvs paskaidroja, ka neesot šodien noskaņots skatīties uz saviem darbiem. Jau trešo reizi viņa puisim nākoties vakarā novākt neskartās paletes, tāpēc lai atvainojot viņa nevēlēšanos iet darbnīcā vienam vai kopā ar apmeklētājiem. Un tiešām, kad ienāca kalpotājs, nesdams uz paplātes kafijas traukus, viņš deva rīkojumu novākt darba rīkus. Izņemot ķīniešu tasītes, paplāte un trauki bija agrāko gadu desmitu pieticīgā jaun-grieķu stilā darināti no smaga sidraba, liecinādami, ka holandieša vecāki un ģimenes locekļi šķīrušies no šis pasaules un viņš, vienīgais mantinieks, vadā šīs lietas līdz, lai paturētu tuvumā kaut pēdējo atspīdumu no zaudētās tēva mājas. Kādreiz vēlāk Eriksons man uzticēja noslēpumu — Liss glabājot rakstāmgaldā savas mātes dziesmu grāmatu zelta apdarē.

Brūnais dzēriens bija pats smalkākais no visa, ko es savā vienkāršajā mājas dzīvē līdz šim tiku baudījis. Mani pārņēma biklums šajos neparastajos apstākļos, redzot, ka tik greznu ģimenes servīzi ceļojošs mākslinieks lieto ikdienā, un, kad Liss, ievērojis manus joprojām apkārtklīstošos skatienus, teica: — Kā tad ir, Lēmaņa kungs, vēl arvien nevarat samierināties, ka mans dzīvoklis nesaderas ar gleznotāja mājokli? — tad tiklab viņa aizmāršība vai arī paviršība, izrunājot manu uzvārdu, kā arī atteikšanās parādīt savus darbus pamudināja mani uz nelielu izlēcienu. Es atbildēju, ka viņa iekārtas raksturs varbūt ir saistīts ar kādu citu parādību, ko esmu kopš kāda laika novērojis, proti, savādo veidu, kādā atšķirīgas mākslas aizņemas cita no citas tehniskos izteiksmes līdzekļus. Nesen lasīju kritiku par kādu simfoniju, kur bija runa tikai par silto kolorītu, gaismas izkliedēšanu, par basu krītošajām ēnām, akompanējošo balsu izplūdušajiem apvāršņiem, par vidējo partiju caurstrāvīga-jām gaismēnām, par noslēguma frāzes drosmīgajām kontūrām un tā joprojām, liekas, it kā lasītu recenziju par gleznu. Drīz pēc tam es noklausījos kāda dabas pētnieka daiļrunīgo priekšlasījumu, kurā viņš stāstīja par dzīvnieku gremošanas procesu, salīdzinādams to ar varenu simfoniju, jā, pat ar kādu «Dievišķās komēdijas» dziedājumu; tikmēr pie kāda cita sabiedriskās zāles galda daži gleznotāji apsprieda slavena gleznotāja — akadēmijas direktora jauno vēsturisko kompozīciju, tās loģisko izkārtojumu, trāpīgo valodu, abstrakto atšķirtību, dialektisko pretstatījumu, polemisko tehniku un tomēr — skepses harmonisku izskaņu kopējā toņa apstiprinošā tendencē; īsi sakot, neviena cunfte nejūtas lāgā sava ada un katra vēlas lepoties ar citas spalvām. Laikam visa cēlonis ir jaunu saturu izzināšana un noteikšana visām mākslām un zinātnēm, un, to darot, ir jāsteidzas, jo citādi var nokavēt.

—- Es jau redzu, — Liss smejoties iesaucās, — mums tomēr vajadzēs iet paskatīties, lai jūs pārliecinātos, ka mēs vismaz vēl gleznojam ar krāsām!

Viņš devās pa priekšu un atvēra durvis, mēs gājām cauri vairākām telpām, katrā atradās tikai pa vienai no tām gleznām, pie kurām viņš strādāja, — tā bija novietota visizdevīgākajā apgaismojumā, nekas cits nenovērsa uzmanību. Rietošās saules stari, apgaismodami laukā mākoņus, plašo ainavu, tempļiem līdzīgās ēkas, atblāzmojās jau krāsā mirdzošajās gleznās, padarot tās vēl apskaidrotākas, tāpēc telpas klusumā tās uzbūra neparasti svinīgu iespaidu. Pirmajā bija attēlots Zālamans ar Sābas ķēniņieni, neparasti skaists cilvēks — tāds varēja sadzejot Augsto dziesmu un uzrakstīt: «Viss zem šīs saules ir niecību niecība!» Ķēniņiene nebija mazāk daiļa, savukārt apveltīta ar sievišķīgu skaistumu, un abi, ietērpti krāšņās drānās, viņi sēdēja divvien-tulībā viens otram pretī, kvēlām acīm viens otrā urbdamies, dedzīgiem, gandrīz vai naidīgiem vārdiem tiekdamies izzināt būtības, gudrības un laimes noslēpumu. Savdabīgi, ka daiļā ķēniņa sejas vaibstos bija iemūžināts izskaistināts, idealizēts pats Liss. Istabā vairāk nebija nekā, vienīgi senlaicīga, spoži nospodrināta misiņa bļoda ar dažiem apelsīniem, kas laikam nejauši nolikta uz stūra galdiņa. Figūras bija gleznotas uz pusi mazākas par dabisko lielumu.

Nākošās istabas gleznā bija attēlots dānis Hamlets — nevis kādā no traģēdijas skatiem, bet kā laba meistara gleznots portrets —, vēl gluži jauns zaļoksnis princis svētku tērpā, ap viņa pieri, acīm un muti jau manāmas gaidāmā likteņa ēnas. Arī šis Hamlets atgādināja pašu mākslinieku, bet līdzība bija tik prasmīgi apslēpta, ka nevarēja saprast, ar ko tā izskaidrojama. Vienā istabas kaktā bija piesliets zobens ar tēraudā un sidrabā izstrādātu spalu, jādomā, ka tas bija kalpojis vai arī vēl tagad kalpoja par modeli. Šis vienīgais priekšmets vēl vientulīgāku un skumīgāku vērta noskaņu, ko izstaroja mierīgā glezna. Hamlets portretā bija gleznots līdz ceļiem — dabiskā lielumā.

No šīs istabas iegājām beidzot pēdējā, ko varētu saukt par zāli. Šeit bija pati lielākā kompozīcija, tāpat kā pārējās, jau ielikta smagā, greznā ietvarā, tai par tēmu bija izmantoti bībeles vārdi: «Lai slavēts tas, kurš nesēž uz zaimotāju sola!» Uz pusloka akmens sola romiešu villā zem vīnogulāju lapotnes kādi četri vai pieci vīrieši, ģērbušies atbilstoši astoņpadsmitajam gadsimtam; uz marmora galda viņu priekšā Venēcijas glāzēs dzirkstīja šampanietis. Pie galda — ar muguru pret skatītāju, atšķirti no pārējiem — braši noaugusi, uzposusies meitene, abas rokas viņai bija aizņemtas, skaņojot lautu, bet tai pašā laikā viņa dzēra no glāzes, ko tuvākais sēdētājs, gadus deviņpadsmit vecs jauneklis, viņai turēja pie mutes. Nevērīgi turēdams glāzi, jauneklis raudzījās nevis uz meiteni, bet cieši acīs skatītājam, viņš bija tai pašā laikā atbalstījies pret sirmgalvi ar iesarkanu seju. Arī sirmgalvis raudzījās uz skatītāju, ar vienu roku zobgalīgi, drastiski sizdams knipi, ar otru atbalstījies pret galdu. Viņš viltīgi laipni bija pamirkšķinājis ar acīm, viņa seja pauda deviņpadsmit gadus veca jaunieša draiskulību, turpretī jauneklis ar savu spītīgi skaisto muti, atturīgi dedzīgajām, melnajām acīm un nevaldārrio matu ērkuli, kura spožo melnumu nespēja apslēpt nobružātā pūdera kārta, liekas, glabāja sevī sirmgalvja dzīves pieredzi. Sola vidū — kura augstā, ar smalkiem grebumiem rotātā atzveltne bija manāma starp sēdētāju mugurām — bija novietojies īsts dīkdienis un āksts, kurš ar neslēptu izsmieklu, degunu saraucis, raudzījās no gleznas un savu izsmieklu padarīja vēl aizvainojošāku, turēdams pie mutes rozi, kā vēlēdamies zobgalību labsirdīgi noslēpt. Tālāk redzams stalts vīrietis formas tērpā — tas vērās rāmi, gandrīz vai grūtsirdīgi un tomēr ar līdzjūtīgu ironiju; un, beidzot, pusapli noslēdza jauneklim pretī sēdošais abats zīda sutanā, kura uzmanība it kā nupat tikai būtu pievērsta skatītājam un kurš raudzījās pētošu, dzelksnīgu skatienu. Viņš patlaban cēla pie deguna šķipsniņu tabakas, bet roka palikusi pusceļā — tik ļoti viņu pārsteidzis skatītāja smieklīgums, muļķība vai nekaunība, kas izaicina uz dzēlīgu apsmieklu. Un tā visu acis — vienīgi ne meitenes acis — bija pievērstas tam, kurš nostājās pie gleznas to aplūkot, un, šķiet, ar neatvairāmu neatlaidību vilkšus vilka no tā laukā jebkuru sevis maldināšanu, jebkuru nekonsekvenci, apslēptu nevarību, apzinātu un neapzinātu liekulību. Tiesa, uz viņu pašu pierēm, mutes kaktiņos bija uzspiests nepārprotamas bezcerības zīmogs, un, kaut arī, izņemot sirmgalvi, visi izskatījās bāli, viņi bija tik veseli kā zivis ūdenī, un gleznas vērotājs, kurš nebija par sevi drošs, šo skatienu ielenkumā jutās tik nelādzīgi, ka gribējās iesaukties:- «VaU tam, kas stāv zaimotāju sola priekšā!»

šis gleznas iecerei un iedarbībai bija negācijas raksturs, turpretī izpildījums bija vissiltākā dzīvīguma pārpilns. Katrā uzgleznotajā sejā vaibsti liecināja par saturīgu, neapšaubāmu personību, un pati par sevi tā bija vesela traģiska pasaule vai arī lieliski apgaismota un gleznota komēdija, tāpat kā smalkās rokas, kas darba nepazīst. Zeltā austās dīvaino vīriešu drānas, sievietes seno romiešu tērps, viņas kakla žilbinošais baltums, koraļļu virknīte, melnās matpīnes un sprogas, skulpturālais vecais marmora galds, pat vizošās smiltis, kurās iespiežas meitenes pēda, potīte virs bāli sārtās zīda kurpītes — tas viss bija gleznots droši, pārliecinoši, bez samākslotības un nekautrības, no tīras sirds, tāpēc kontrasts starp priecīgo mirdzumu un gleznas kritisko garu atstāja ļoti neparastu iespaidu. Liss nosauca šo gleznu par savu «augstāko komisiju» — lietpratēju komisiju, kuras priekšā viņš pats reizēm stāvot drebošu sirdi; reizēm viņš atvedot pie gleznas kādu nabaga grēcinieku, kura zināšanas un prāts nav necik spoži, un vērojot, cik samulsis tas vaibstoties.

Mēs vairākkārt gājām no gleznas pie gleznas, brīžiem es pakavējos viens pie kādas, ne ar vārdu nepiedalījos sarunā, tikai klusēdams ļāvos tam iespaidam, kādu gūst cilvēks, kuru tik izcila prasme negaidot pārsteigusi. Turpretī Erik-sons, kurš kopa savu pieticīgo, ierobežoto darbalauku, bija tik daudz izmēģinājis un redzējis, ka varēja viegli un saprātīgi risināt sarunu. Viņš arī mēdza teikt, ka saprotot mākslā tieši tik daudz, lai kļūtu par pieklājīgu mākslas cienītāju un kolekcionāru; ja laime piešķiršot viņam bagātību, tad par šādu cenu viņš esot ar mieru tūlīt pat uzkārt paleti uz naglas. Tiešām — viņš prata vērtēt un spriest par seno un jauno glezniecību atšķirībā no viena otra mākslinieka, kas visu noniecina, ienīst vai vienkārši nesaprot to, kas neatbilst viņu virzienam. Tāda krasa norobežotība tiešām daudziem ir nepieciešama, ja viņi grib noturēties tai pakāpē, kādu tikai viņi spējīgi sasniegt, jo pretenzijas un pieticība reti saderas vienkop. Liss savukārt teica, ka tiešām laiku pa laikam vienam otram māksliniekam vajadzētu pašam atteikties no praktiskas darbošanās, lai atjaunotos asinis lietpratēju saimei. Profesionālie kritiķi ir noderīgi loģiskajai un hronoloģiskajai, grafiskajai un biogrāfiskajai pieejai, fiksējot jau atzīto; lai vērtētu pašreizējo, to, kas ir jauns un pārsteidzošs, viņi ir nevarīgi, bezpalīdzīgi; pirmajam vērtējumam parasti vajadzēja rasties mākslinieku aprindās, tāpēc tas lielākoties bija neobjektīvs, un kritiķi, tikuši pāri pirmajam apjukumam, šo neobjektivitāti attīstīja tālāk, līdz apspriežamais priekšmets jau piederēja pagātnei, un tad to nešaubīgi varēja pakļaut saprātīgam vērtējumam. Nejauka būšana! Viņš esot pazinis gleznotājus, kas mūžības mierā aizgājušo Rafaēlu dēvēja par «visai ērmotu cilvēku» un vēl nezināja, kā lepoties ar savu kritisko vērtējumu. Viņam gadījies arī sastapt profesorus, kuri lasījuši lekciju kursus un nav pratuši atšķirt senās gleznās īstu metālisku apzeltījumu no uzgleznota zelta un tehnikas ziņā vispār atradušies vienā līmenī ar bērniem un mežoņiem, kas portretā ēnu pie deguna uzskata par melnu plankumu.

Es jau biju ievērojis, ka Liss ir savdabīgā veidā baudījis dižo itāliešu skolu, netiekdamies atdarināt neiespējamo; tagad dabūju zināt, ka viņš agrāk apguvis stingro vācu zīmējumu un tik pārliecinoši pratis rīkoties ar zīmuli un ogli, ka gandrīz vai sasniedzis sava skolotāja meistarību; krāsas viņš uzskatījis par ļaunumu, ar kuru jāsamierinās. Pēc tam kad viņš ilgāku laiku pavadījis Itālijā, atgriezies bijis pilnīgi pārvērties un noniecinājis visu agrāk paveikto. Kad saruna skāra šo jautājumu un Eriksons izteica nožēlu, ka Liss pilnīgi ignorē cildeno vācu prasmi pārvaldīt zīmējumu, kas ir sava veida neaizvietojams sasniegums un nācijas īpatnība, viņš atbildēja:

— Muļķības! Ja cilvēks labi prot gleznot, tad vēl jo vairāk zīmēt un tiks galā ar jebkuru uzdevumu! Starp citu, es reizēm ar to padarbojos, gan tikai sava prieka pēc.

Viņš atnesa palielu, ādas vākos iesietu albumu, kas bija noslēgts ar tērauda slēdzīti. Atvēris ar atslēdziņu, kas bija piestiprināta pie pulksteņa važiņas, viņš mums rādīja lapu pēc lapas — tā bija vesela dailes pasaule un tai pašā reizē zobošanās par to; tādas pretišķības vienkop reti kad sastopamas. Tas bija stāsts par daudzām mīlas dēkām, ko Liss piedzīvojis un iezīmējis albumā ar vissmalkāko zīmuli un pašā solīdākajā vācu stilā, varētu domāt, ka tās ir Dīrera un Holbeina, Overbeka un Kornēliusa ilustrācijas «Dekame-ronam» vai arī sagatavoti zīmējumi vara grebējam. Ikviens no šiem piedzīvojumiem atkarībā no tā, cik ilgi tas turpinājies, aizņēma vairāk vai mazāk lapu; katra sākās ar aprakstāmās epizodes varones galviņas zīmējumu vairākos variantos un dažādos traktējumos; pēc tam skaistule bija attēlota visā augumā, kā to mākslinieks pirmo reizi ieraudzījis kaut kur tirgū, baznīcā vai parkā; tad sākās pazīšanas un veidojās attieksme pret varoni — allaž pašu Lisu — līdz uzvarai un mīlestības triumfam; tam sekoja noriets, ko ievadīja ķildu skati, viena vai abu partneru neuzticība un nenovēršamais šķiršanās brīdis, kas beidzās vai nu ar pēkšņu šķietami satriektā varoņa padzīšanu, vai abu pušu komisku vienaldzību. Notikumu gaitā it īpaši izcēlās neskaitāmas sapīkušu vai raudošu skaistuļu figūras — patiesi, mazi monumenti tīkami stingrajam stilam. Kāda atraisījusies matu sproga, tērpa paslīdēšana vai nu no pleca, vai ap kājām vērta kustības jo iespaidīgas, tāpat kā saplosītas, plīvojošas buras liecina, ka laiva pārcietusi vētru. Bija grūti spriest, vai traģiskās situācijas attēloja bijīgi līdzjūtīga roka vai varbūt sava loma bija apslēptai ironijai; toties dažas sievišķīgās būtnes staroja sava triumfa augstumos kā apskaidrotas mitoloģiskas dievietes.

Liss tik pašsaprotami vēra lapu pēc lapas, it kā demonstrētu tauriņu kolekciju, un tikai reizēm nosauca skaistuļu vārdus:

— Sī ir Terēza, tā ir Marieta. Tas bija Fraskati, tas — Florencē, tas — Venēcijā.

Pārsteigti un klusēdami mēs sekojām pāršķirtajām lapām, kurās slīdēja garām brīnum daudz skaistuma un talanta, tikai Eriksons reizēm uzlika uz kādas lapas plaukstu, lai to uz brīdi aizkavētu.

— Man jāatzīstas, — viņš beidzot teica, — nevaru lāgā saprast, kā var tik daudz ģenialitātes sevī apspiest vai — labākā gadījumā — izlietot tādām slepenām blēņām! Cik daudz prieka jūs varētu sniegt, ja visu šo prasmi veltītu nopietnākam mērķim!

Liss paraustīja plecus.

— Ģenialitāte? Kur tā ir? Tas ir jājautā! Arī vismežonīgākajam šīs sugas pārstāvim, kad viņš viens un strādā, jābūt rāmam un vientiesīgam kā bērnam. Man laikam trūkst šīs vientiesības vai vienkāršības; es nekad neesmu viens, visapkārt man ir suņu bars, kurus man rīda virsū.

Mēs lāgā nesapratām šos vārdus, kas turklāt bija pretrunā ar iepriekš teikto, ka «var visu», un arī es jau vairs nesapratu, ko lai par visu to domāju. Es jutu simpātijas pret šo iznesīgo, mierīgo, pat nopietno cilvēku, kaut gan albuma saturs liecināja par principialitātes trūkumu, kādu reizēm spējam piedot sev, bet neciešam to cienījama drauga raksturā. Te bija kaut kas no tā drausmīgā principa, kad abi dzimumi nostājas viens pret otru kā naidīgi dabas spēki, — jābūt āmuram vai laktai, iznicināt vai tikt iznīcinātam —• vai, vienkārši sakot, kas neaizstāvas, to aprij vilki.

Tikmēr mēs bijām apstājušies pie pēdējā zīmējuma, aiz tā palika vēl dažas tukšas lapas, un Liss dzīrās albumu aši aizsist ciet. Eriksons viņu aizkavēja, jo gribēja pēdējo zīmējumu aplūkot labāk, — visas līdz šim redzētās personas bija itāliešu izcelsmes, šī nepārprotami — vācu. Galviņa nebija kā citās lapās atsevišķi skicēta, it kā mākslinieks nebūtu spējis to atveidot izolēti, — slaika, jauna meitene parādījās skatītājam jau pašā sākumā visā augumā, viņas krāšņie mati, saņemti biezās bizēs, šķita tik smagi, ka galviņa likās liecamies kā neļķes zieds uz gara kāta, un maigi ieapaļā kakla pieliekums liecināja par dabisku pievilcību. Bez abām lielajām, izbrīnās pilnajām acīm, kas likās starojam ķā zvaigznes, sejā nekāda cita izteiksme nebija nolasāma, tās liegie vaibsti bija tikko jaušami iezīmēti ar sidraba zīmuli, ko mākslinieks bija izvēlējies. Toties ciešāk un izteiktāk — gan joprojām ar vieglu pieskārienu — cauri klasiski stingrajām apģērba krokām atklājās jaunā auguma aprises, un te nebija neviena zīmuļa vilciena lieka, nedz arī kāda par maz.

— Tas ir ko vērts! — iesaucās Eriksons. — Kur šis ziediņš aug?

— Te, pilsētā, — atbildēja Liss, — var jau gadīties — ja labi uzvedīsieties, dabūsiet to redzēt.

Turpretī es, tēla pārliecinošās skaidrības aizkustināts, neapdomīgi lūdzošā balsī iesaucos:

— Jūs viņai taču nedarīsiet pāri, vai ne?

— Oho! — Liss iesmējās, uzsizdams man uz pleca. — Ko tad es viņai varu nodarīt?

Smējās arī Eriksons, un mēs holandieša pavadībā devāmies savā vakara pastaigā. Ejot cauri istabām atpakaļ, mums vēlreiz iemirdzējās visas trīs skaistās gleznas, man — pēdējo reizi, jo vēlāk man gadījās tās skatīt pelēkā rītausmā, kad nespēju tām pievērst uzmanību. Kur tās pēc tam palikušas, es nezinu; nekad tās nav parādījušās atklātībā, un Liss pats sava svārstīgā rakstura dēļ bija no mākslas novērsies. Ja ir zvaigznes, kā saka, kuras vienu mirkli var skaidri redzēt svārstāmies, tad kāpēc gan vājš cilvēks nevarētu novērsties no sava ceļa?

Tā mēs trijatā devāmies no pilsētas ziemeļdaļas uz rietumu pusi, lai bez steigas sameklētu no dienvidiem plūstošās upes krastā vietu atpūtai. Pa ceļam mums iznāca iet garām mājai, kurā es dzīvoju,

— Pagaidiet! — iesaucās Eriksons, kad mēs ar holandieti grasījāmies iet garām. — Paskatīsimies arī, ko paveicis viņš! Rietošā saule, kas patlaban iespīd pa viņa ne visai parocīgo logu, nāks viņam talkā, un mēs dabūsim vismaz krāsas redzēt!

Vilcinādamies, tomēr labprāt gāju pa priekšu, lai atslēgtu istabu; sārtajā vakara blāzmā mani atbaidošie kleķējumi izskatījās tik līdzīgi degošai pilsētai, ka mēs visi trīs sākām skaļi smieties. Te bija divi lieli kartoni: senģermāņi tauru medībās plašā kalnu ieplakā un ģermāņu ozolu mežs ar akmens pieminekļiem, varoņu kapiem un upuraltāriem. Abus sižetus es biju ar milzīgu niedres spalvu uz liela papīra laukuma uzzīmējis un spēcīgi sasvītrinājis, ar pelēkām ūdenskrāsām izplājis plašus ēnu laukumus, pēc tam pārklājis kartonus ar līmūdeni un uz šī fona braši izrīkojies ar eļļas krāsām, tā ka gaismēnu caurredzamajās daļās viscaur bija saskatāms spalvas zīmējums. Nebiju izmantojis nevienu pašu studiju dabā, vienīgi savā neapvaldāmā tieksmē darboties biju visu no pirmās līdz pēdējai svītrai pats izdomājis, un, tā kā šāda veida darbs veicās ir viegli, ir jautri, tad abi krāsainie kartoni likās pieņemami, lai gan sakāma par tiem nekā daudz nebija. Vai es būtu spējīgs pie tādiem darbiem strādāt, to vēl nevarēja zināt. Astoņas collas augstas figū-ras iezīmēja mans novadnieks, jauns cilvēks, kurš mācījās akadēmijā un jau prata veiksmīgi skicēt. Figūras vēl nebija krāsotas un pagaidām klīda pa mežiem kā balti spoki.

Aiz šīm lapām, no kurām viena līdzīgi kulisei stāvēja pa pusei paslēpusies aiz citām, pie sienas, paceldamās pāri, rēgojās trešā, tādā pašā veidā sākta, tikai vēl bez krāsām. Milzīgu, kuplu liepu apņemta maza pilsēta pie kalna nokares pavērās starp koku stumbriem un pāri lapotnei, tā bija pārbagāti apdarināta ar neskaitāmiem torņiem, divslīpju jumtiem, gotiskām smailēm, dzeguļiem un erkeriem. Pavērās skats uz šaurajām, līkajām, ar kāpnēm savienotajām ieliņām, uz nelieliem laukumiem ar akām, un cauri katedrāles zvanu tornim bija redzami balsni vasaras mākonīši, gaiši mākoņi peldēja arī aiz atklātajiem dzērienu paviljoniem, kas izdalījās uz debesu fona; tur patvērās mazu cilvēciņu sabiedrības, ko biju zīmējis pats. Šo visai neparasto pilsētu es biju sameistarojis, papētījis arhitektūras albumu, un romāņu un gotisko celtniecības stilu raibā grupējumā pārspīlēti tā sagrūdis vienviet, ka diezin vai kaut kas tāds jebkad bijis iespējams, turklāt es ļāvu noprast ēku hronoloģisko tapšanu, pils un baznīcas apakšējām daļām piešķirdams celtniecības veidu, kas atspoguļo dziļu senatni. Augstu paceltais apvārsnis pletās vēl pāri liepām un noslēdza plašu apvidu ar lopu fermām, dzirnavām, birzīm un — drūmā, ēnainā nostūrī — soda vietu. Priekšā pa atvērtiem vārtiem, pāri paceļamam tiltam bija paredzēts izbraukt viduslaiku kāziniekiem un te sastapties ar algotņu pulku — apbruņotiem pilsētas sargiem. So figūru mudžekli es pievienoju ar paskaidrojumu, jo patlaban tam bija atstāta tikai tukša vieta.

— Lieliski! — sacīja Liss. — Izdomāt aksesuāru — tas ir vieglāk par vieglu! Starp citu, jūsu pilsēta kvēlo šinī rieta saules aveņu mērcē kā degoša Troja! Vai zināt ko: jums vajadzētu visus sablīvētos mūrus taisīt no sarkanā smilšakmens, tas iepretī milzīgajiem kokiem un saskaņā ar spožajiem, baltajiem mākoņiem radīs neparastu efektu! Bet kas tas?

Viņš jautāja par mazāku pie sienas pieslietu kartonu, kur tumšās, pelēkās krāsās bija attēlota mana dzimtā puse Lielās tautu staigāšanas laikā. Pazīstamos apvidos gan augstāk, gan zemāk pletās mūžameži, tālumā kalnu gravā varēja redzēt virzāmies karaspēku, bet uz vienas kalna virsotnes kūpēja romiešu sargtornis. Bet Liss jau bija pagriezis pret sevi kādu citu uzmetumu, tā sakot, ģeoloģisku ainavu. Cauri jaunākas formācijas kalniem, kas ir atšķirami pēc norādījumiem grāmatās, laužas vainagveidīgas pirmatnējas kalnu grēdas, kuras, saplūstot ar pārējām, rada gleznainu līniju. Neviens koks, ne krūms neatdzīvina bargo, mežonīgo apvidu, tikai dienas gaisma ienes dzīvību, cīnīdamās ar drūmo negaisa mākoņu ēnu, kas uzgūlusies pašā augstākajā kalna virsotnē. Akmenājā Mozus pēc dieva pavēles noņemas ar galdiņu gatavošanu desmit baušļiem, kas rakstāmi otrreiz, pēc tam kad iepriekšējie galdiņi sadauzīti.

Varenajam vīram, kurš dziļā nopietnībā uz ceļiem noliecies pār galdiņiem, stāv aizmugurē Jēzus bērniņš bez apģērba un, salicis rociņas uz muguras, tikpat nopietni noraugās uz milzīgā auguma akmeņkali. Tas bija tikai pirmais uzmetums, tāpēc figūras biju veidojis pats, kā nu pratu, un tās bija vēl atbilstošākas zemes kataklizmu ērai. Tā kā Mozus bija apveltīts ar staru ragiem un bērns ar oreolu, tad Liss man par apmierinājumu tūlīt pazina tēmu, bet to pašu brīdi arī iesaucas:

^ — Redz, kur atminējums! Tātad mums ir darīšana ar spi-rituālistu, cilvēku, kurš rada pasauli no nekā! Jūs laikam patiesi ticat dievam?

— Protams, — es atbildēju, gribēdams zināt, kas viņam aiz ādas, taču Eriksons mūs pārtrauca, vērsdamies pie Lisa:

— Labais draugs! Ko jūs mūždien noņematies ar reliģijas ravēšanu! Jums tas sagādā vairāk pūļu nekā visniknākajam fanātiķim ar tās iedēstīšanu!

— Liecieties mierā, indiferentist! — apstādināja viņu Liss un turpināja: — Nu ir skaidrs! Jūs negribat paļauties uz dabu, bet vienīgi uz garu, jo gars dara brīnumus un nestrādā! Spirituālisms ir bailes no darba, tās rodas, nepietiekami apsverot parādību izpratni un pieredzi, īstās dzīves uzcītība tiek aizvietota ar brīnumdarbiem — akmeņus pārvērst par maizi, nevis art, sēt, nogaidīt vārpu piebriešanu, pļaut, kult, malt un cept. Tāda safantazēta, iedomāta, mākslīga, alegoriska pasaule, ignorējot visa devēju dabu, nav nekas cits kā bailes no darba; un, ja visu veidu romantiķi un alegoristi augu dienu raksta, dzejo,_ glezno un trallina, tad tas viss ir tikai dīkdienība salīdzinājumā ar darbu, kas nepieciešams un likumsakarīgs dabas dāvanu audzēšanai. Jebkura jaunrade, pamatojoties uz nepieciešamo, ir pati dzīve un pūles, kas pašas sevi iznīcina, tāpat kā jau ziedēšanā jaušama bojāeja; šī ziedēšana ir īstais darbs un īstā uzcītība; pat vienkāršai rozei ar visu savu būtību tam nemitīgi jānododas no agra rīta līdz vēlam vakaram, un par atalgojumu tā novīst. Toties viņa bijusi īsta roze!

Es sapratu viņu tikai daļēji, jo biju pārliecināts, ka tomēr esmu strādājis, un tā viņam arī pateicu.

— Nu redzat, tas ir tā, — viņš atbildēja: — Ģeognostisko ainavu, ko jūs gribat attēlot, jūs neesat nekad redzējis un, varu derēt, nekad arī neredzēsiet. Tanī jūs ievietojat divas figūras, ar kurām daļēji slavējat pasaules radīšanu un tās radītāju, daļēji arī ironizējat; tā ir laba epigramma, bet ne glezniecība, un, beidzot, kā tas redzams, jūs neesat spējīgs nemaz pats šīs figūras atveidot — vismaz tagad — un tātad arī nevarat tām piešķirt to nozīmi, ko esat asprātīgi nodomājis, tāpēc viss jūsu nodoms karājas gaisā — tā ir niekošanās, nevis darbs! Bet pietiks par to, atļaujiet jums pateikt, ka mans sprediķis nav pret jums vērsts, bet pret visu ' irzienu, jo paši par sevi man jūsu darbi jau tāpēc vien tīkami, ka ir pretrunā ar maniem darbiem. Mēs visi esam duālistiski vientieši, lai sāktu kā sākdami. Kas tas te par galvaskausu, tas nav preparēts, tātad paņemts no zemes?

Liss norādīja uz Albertus Cvīhana galvaskausu, kas gulēja istabas kaktā.

— Tas arī bija zināmā mērā duālists, — es teicu un, prom e>ot, pastāstīju īsumā visu notikumu par divām sievietēm, starp kurām nabaga Albertus svaidījās šurp un turp.

— Es jau tāpēc saku, — Liss iesmējās, — uzmanīsimies, ka mēs neiegāžamies starp diviem krēsliem!

Mēs palikām visi trīs līdz dziļai naktij kopā un nolēmām tikties biežāk, kas arī notika; drīz mēs cieši sadraudzējāmies un visur mūs redzēja kopā.

Divpadsmitā nodaļa SVESAS MĪLAS DĒKAS

Lielais attālums, kas šķīra mūsu dzimtenes, — tās atradās agrākās impērijas vistālākos ziemeļos, rietumos un dienvidos, — drīzāk mūs saistīja nekā šķīra. Mūs visus trīs iedvesmoja viena un tā pati iekšējā apziņa par kopīgo izcelsmi, un, nonākuši pie tautu lielā centrālā pavarda, mēs nokļuvām attālu radinieku stāvoklī, kuri viesmīlīgā mājā vispārējā ņudzeklī, citu neievēroti, sabāzuši galvas, uztic cits citam savas domas par to, kas katram paticis vai nepaticis, kas slavējams, kas nosodāms. Tiesa, ne jau mūsu vainas dēļ mēs katrs bijām atnesuši līdzi šādus tādus aizspriedumus. Tas bija laiks, kad pār Vāciju tik neprasmīgi un neapdomīgi valdīja savi trīsdesmit četrdesmit noteicēji, kad viņpus robežas klīda bari padzīto, kas gandrīz vai apmācīja ārzemniekus lamāt un noniecināt vācisko tēvzemi. Tika lietotas tādas zobgalības, kas līdz šim kaimiņvalsts iedzīvotājiem nebija pazīstamas un varēja rasties tikai noniecinātās valsts iekšienē. Un, tā kā spējas pazoboties pašiem par sevi — kas parasti notiek pārspīlēti — ārpus Vācijas reti sastopamas un netiek ne cienītas, ne saprastas, tad ārzemnieki jebkuras izzobotās nebūšanas pieņēma par skaidru patiesību un iemanījās paši tās lietot vietā un nevietā, jo vairāk tāpēc, ka šādi bija iespējams pieglaimoties nelaimīgajiem, kas savā pasaules nepazīšanā gaidīja no viņiem palīdzību un atbalstu. Katrs no mums bija visu to dzirdējis un iegaumējis. Ar laiku draudzīgās sarunās mēs secinājām, ka izceļotāji un tie, kas palikuši mājās, ir dažādi ļaudis un īsti iepazīt kādas tautas raksturu var tikai pie viņas pašas pavarda. Tauta ir pacietīgāka, tāpēc arī labāka par jebkuru atkritēju un stāv nevis zemāk, bet augstāk par tiem, kaut arī iespaids rodas pretējs, bet tas ar laiku izzūd.

Sai ziņā mēs bijām tikuši pie skaidrības, toties nomocīja cits ļaunums, proti, pretišķības starp ziemeļiem un dienvidiem. Vienas izcelsmes un kopīgas valodas celma tautas, kam vajadzētu kopus veidot vienu veselu, ir laimīgas, ja tām ir ar ko citai citu pabikstīt, iedzelt, jo, tāpat kā tas ir viscaur dabā, pretišķība un daudzveidība saista, nevienādais un tomēr radniecīgais rada ciešāku vienotību. Bet pārmetumi, ar ko mēs, ziemeļnieki un dienvidnieki, cits citu apbērām, bija rupji aizvainojoši un naidīgi: dienvidnieki atzina, ka ziemeļniekiem nav ne sirds, ne jūtu, ziemeļnieki savukārt, ka dienvidniekiem trūkst saprāta un apgarotības; un, kaut arī šis iesakņojies paradums ne ar ko nebija attaisnojams, nebija daudz apdomīgu cilvēku ne vienā, ne otrā pusē, kas izturētos pret to noraidoši vai vismaz savā sabiedrībā drosmīgi pārtrauktu šādas ģeķīgas runas. Lai izveidotu kaut sev to ideālo stāvokli, kāda nebija īstenībā, mēs apņēmāmies katrreiz, kad rastos vajadzība, iesaistīties sarunā objektīvi, vai nu strīda laikā tur būtu tikai viens no mums vai visi, un stingri aizstāvēt to pusi, kura tiktu apvainota. Dažreiz mums izdevās radīt samulsumu vai pat panākt labvēlīgu pavērsienu. Gadījās arī, ka mūs pašus pieskaitīja pie vienas vai otras kategorijas un atkarībā no mūsu izcelsmes mēs tikām apzīmēti par godīgiem vientiesīšiem un miegapūžņiem vai pārgudriem, augstprātīgiem badakāšiem. Bet, tā kā mūs šādi apzīmējumi ne mazākā mērā neskumdināja, drīzāk izraisīja jautrību, tad vismaz tika mīkstināts sarunas asais tonis un panākts zināms izlīdzinājums.

Taču mūsu starpniecība kādu dienu kļuva lieka un reizē patīkami atalgota — visa daudzveidīgā mākslinieku pasaule nolēma kopīgi svinēt nākamo karnevālu, lai lielā, svinīgā gājienā demonstrētu pagājušā laikmeta greznību — nevis ar audekla, otas un kalta palīdzību, bet ar dzīviem cilvēkiem. Bija paredzēts, cik tas būtu iespējams, ļaužu gājienā attēlot seno Nirnbergu, kāda tā bijusi, kad pēdējais bruņinieks ķeizars Maksimiliāns Pirmais svinēja svētkus un valsts apbalvoja savu slaveno dēlu Albrehtu Dīreru ar ģerboņiem un godazīmēm. Viena cilvēka galvā radušos ideju tūlīt uztvēra astoņsimt vīru un jauniešu — visu rangu mākslas apsēsto, it ķā būtu jārada nākamajām paaudzēm atstājama mākslas vērtība, un, visiem lietišķi, kopīgi gatavojoties, raisījās jautrības un biedriskuma atmosfēra, ko gan aizēnoja prieks par pašiem svētkiem, un tomēr draudzīgā noskaņa saglabājās atmiņā kā gaiša, labestīga visa pasākuma daļa.

Svētku gājiens sadalījās trīs kolonnās, pirmajā gāja Nirn-bergas birģeri, mākslas un amatniecības pārstāvji, otrajā — ķeizars ar firstiem, bruņiniekiem un karavīriem, un trešajā tika demonstrēta senā maskarāde, kādu ievērojamā ķeizar-pilsēta sarīkoja par godu kronētajam viesim. Šinī pēdējā daļā, ko varētu nosaukt par sapni sapnī, mēs visi trīs izvēlējāmies sev vietu, lai divkārt fantastiskos tēlos ietu kopā ar citiem no pagātnes ēnu valstības.

Nopietnība un svinīgā greznība, kas jau no sākta gala iezīmēja šo pasākumu, neizslēdza no piedalīšanās sieviešu kārtu; mākslinieku sievas, meitas, līgavas un viņu draudzenes no citas sabiedrības kārtas gatavoja atbilstošus kostīmus, un vīriešiem tika savs prieks, pieliekot te roku, palīgā ņemot grāmatas par senlaiku tērpiem, uzraugot visai svarīgo nodarbību un uzmanot, lai samta un zelta cauraustie audumi, smagais brokāts un gaisīgie plīvuri būtu atbilstoši un pienācīgi piegriezti un piemēroti slaikajiem augumiem, lai mati tiktu sapīti, kā prasa laikmets, vai palaisti izklaidus, lai cepures ar spalvu rotājumiem, beretes, aubes un aubītes iegūtu pienācīgo formu un stilu un labi piestāvētu. Šo laimīgo vidū bija ari mani draugi Eriksons un Liss, jo katrs no viņiem gāja pa savu mīlas taciņu.

Ikgadējai izlozei, kas notika sakarā ar gleznu izstādi, Eriksons bija pārdevis vienu no savām mazajām glezniņām, un to bija vinnējusi kādas lielas alusdarītavas atraitne, kura nebija gluži mākslas cienītāja, bet piedalījās tādās izlozēs, uzskatīdama to par turīgu ļaužu sabiedrisko pienākumu. Bieži gadījās, ka šādi vinnēti mākslas priekšmeti nonāca par pusvelti uzbāzīgu tirgotāju rokās, tāpēc mākslinieki tādos gadījumos centās savu darbu atgūt, lai paši saņemtu peļņu. Arī Eriksons bija nodomājis pie izdevības uzdrīkstēties un pamēģināt gleznu par pieņemamu cenu atgūt un vēlreiz pārdot un tā vismaz šai reizē tikt vaļā no pūlēm gudrot un gleznot jaunu darbu. Jo Eriksons bija pieticīgs un nedomāja, ka pasaule aizies bojā, ja viņš cītīgi nestrādās. Tāpēc viņš nekavējoties ieradās pie gleznas vinnētājas un gaidīja atraitnes savrupmājas priekštelpā, kuras solīdais iekārtojums apstiprināja baumas par nelaiķa alusbrūvera bagātību. Veca kalpotāja, kurai viņam vajadzēja pateikt sava nāciena iemeslu, tūlīt atgriezās ar atbildi, ka kundze ar prieku atsakās no gleznas, bet viņam jāatnākot kādu citu reizi. Pat nedomādams apvainoties par tik nicīgu izturēšanos, Eriksons aizgāja vēl otro un trešo reizi un tikai tad mazliet apjuka un sadusmojās, kad kalpone beidzot paziņoja, ka nesteidzīgā dāma pārdos gleznu par ceturtdaļu no noteiktās summas un naudu ziedos trūcīgajiem, — lai gleznotāja kungs aiztaupot sev pūles, jo nākošajā dienā gleznu dabūšot, lai paņemot līdzi naudu. Eriksons mierināja sevi ar izredzēm vismaz mēnešus trīs likt otas mierā un, pētīdams laika apstākļus, vai tie izdevīgi medībām, devās ceļā ceturto reizi.

Vecā kalpone, kurai garām paiet nebija iespējams, ieveda viņu nelielā dienesta telpā un pameta tur stāvam, kamēr atnesīšot mākslas darbu. Taču glezna nebija nekur atrodama; arvien lielāks bars kalpotāju, virtuveņu, istabeņu, sētnieku un kučieru skraidīja pa malu malām un meklēja virtuvē, pagrabā, pieliekamajos un ratnīcā. Beidzot kņada iztraucēja atraitni, un, kad viņa, kas, spriežot pēc niecīgā gleznas izmēra, bija domājusi ari tās autoru tikpat sīku un neievērojamu, tagad ieraudzīja Eriksona vareno stāvu un zeltainos matus, kuri vizēdami krita uz platajiem pleciem, viņa pagalam samulsa, vēl jo vairāk, kad viņš, sākumā pasmaidīdams, sāka uz viņu cieši un nenovērsdamies raudzīties kā uz brīnumainu parādību. Viņa arī bija apbrīnošanas vērta — gadus divdesmit četrus veca, rožainā sejas krāsa liecināja par veselību un dzīvesprieku, augums bija brīnumaini samērīgs, tumši, zīdaini mati, brūnas, smejošas acis —, viņu no tiesas varēja salīdzināt ar Afroditi, to viņa pati labi apzinājās un tāpēc pienācīgi rūpējās par savu ārieni.

Atraitne piesarkusi atguvās un, lai pārvarētu abpusēju izbrīnu un apmulsumu, lūdza gleznotāju istabā, kur iegājis viņš tūdaļ ieraudzīja mazo lādīti ar glezniņu, kas stāvēja kājsoliņa vietā zem atraitnes darba galdiņa, kur viņa to bija vai nu aizmirsusi, vai pametusi bez ievērības.

— Redz, kur tā ir! — teica Eriksons, vilkdams lādīti ārā. Tā nebija pat vaļā vērta — vāciņš turējās, viegli pieskrūvēts. Eriksons bez pūlēm atvēra to, un mazā glezniņa senlaicīgā rāmī spoži iezaigojās dienas gaismā. Tikmēr jaunā sieviete centās jo aši izkļūt no neveiklās situācijas un galvenokārt izbēgt no apkaunojuma, kāds varētu rasties, jo viņa tik nevērīgi apgājušies ar mākslas priekšmetu. No jauna sarkdama, viņa sacīja, ka tiešām neesot zinājusi, par ko ir runa, turpretī tagad, kaut arī viņa neesot lietpratēja, viņai glezniņa liekoties izcili jauka un viņa baidoties, ka apvainošot tās autoru, ja neprasīšot par to vismaz pusi no iepirkuma cenas. Norūpējies, ka viņa varētu atkal paaugstināt cenu, Eriksons pasteidzās sameklēt maku un noskaitīt zelta monētas; tikmēr dāma arvien uzmanīgāk aplūkoja vienkāršo ainaviņu, skaistās acis slīdēja pār saulaino klajumu, it kā te būtu Neapoles līča. krastmala un jūra. Tad viņa kā nobijusies pacēla acis uz spēkavīru un atsāka: jo vairāk viņa skatoties uz gleznu, jo vairāk tā patīkot, un viņa citādi nevarot — jāprasot pilna cena.

Nopūzdamies Eriksons piedāvāja trīs ceturtdaļas, lai vismaz kaut ko glābtu. Tomēr viņa neatkāpās no jaunās prasības un paskaidroja, ka labāk paturēšot glezniņu nekā atdošot par zemāku cenu.

— Tādā gadījumā, — Eriksons sacīja, — būtu cietsirdīgi manam mazajam darbiņam laupīt tik labu patvērumu; man navarī nekāda pamata pastāvēt uz darījumu, kas man nedod nekādus ienākumus.

Viņš norausa no galda savu naudu un grasījās iet prom. Bet skaistule, nenovērsdama acis no glezniņas, mazliet samulsusi, lūdza vēl mirkli uzkavēties. Tikai tagad viņa piedāvāja Eriksonam apsēsties, lai iegūtu laiku un pilnībā izbaudītu gandarījumu, pēc patikas izrīkodamās ar šādu cilvēku. Beidzot viņai iešāvās prātā vispieņemamākais atrisinājums, un viņa pieklājīgi apjautājās Eriksonam, vai viņa nevarot pasūtīt viņam otru — līdzīgu ainavu, kas būtu tikpat piemīlīga un tīkama acij, tad, tā sakot, viņai būtu pa rimtai vietiņai, kur katrai acij atpūsties, kad viņa sēdēšot pie sava rakstāmgalda, virs kura viņa esot nodomājusi glezniņas novietot. Tāda optiska nejēdzība gleznotāju iekšēji uzjautrināja, un, kaut ari viņš bija nācis, lai tuvākajā laikā tiktu vaļa no darba, viņš, protams, laipni piekrita, bet atraitne pēkšņi sarunu pārtrauca un izklaidīgi atvadījās.

Visu līdzšinējo notikumu gaitu Eriksons mums tās pašas dienas vakarā pastāstīja, bet vēlāk viņš vairs pie tā neatgriezās un pat ietiepīgi klusēja par visu, kas uz to attiecās. Un tomēr pēc kada mājiena mēs noskārtām arī turpmāko: kādu dienu, runājot par otru — jau gatavo glezniņu, viņš bija spiests pieminēt pasūtītāju un nosauca viņu vārdā ~ par Rozāliju. Mēs ar Lisu klusēdami saskatījāmies, jo bijām draugi un, labu vēlēdami, negribējām traucēt Eriksonu viņa gaitās.

Pati dzimusi bagātu aldaru ģimenē, meitene pēc senas tradīcijas bija saderināta ar aldari, jo klasiskais nacionālais dzēriens jau pats par sevi bija sabiedriski nozīmīgs, pietiekami svarīgs, lai uzturētu tamlīdzīgu pārmantojamību. Pēc tam kad spēcīgais aldaris, pēkšņi saslimis ar bīstamu drudzi, aizgāja no šīs pasaules, atraitne ar rāvienu ieguva brīvību un patstāvību, tobrīd viņa jau bija arī garīgi pilnīgi nobriedis cilvēks. Apveltīta ar izcilu skaistumu, kas sastopams visai reti, jūtot iekšēju nepieciešamību pēc harmoniska dzīves veida, viņa vispirms bija sevi norobežojusi ar vieglu un tomēr stipru barjeru no jebkādiem nodomiem, jā, pat padevusies zināmai rezignācijai, lai izvairītos no jebkura pārsteidzīga lēmuma, kam sekotu tikai nožēla, bet, liekas, tomēr saglabādama izšķirošās izvēles iespēju, tiklīdz sitīs liktenīgā stunda.

Liktenīgā stunda bija situsi ar Eriksona parādīšanos. Sapratusi vai arī nojautusi to, Rozālija nepalaida gadījumu niekvalodās un sāka darboties mierīgi un apdomīgi. Laiku pa laikam viņa deva Eriksonam izdevību ierasties ar šādu vai tādu padomu. Tas neradīja nekādas aizdomas, jo viņa tiešām grasījās nomainīt savā mājā nejaušības pēc iegādāto raibo iekārtu, vienkāršot to un reizē bagātināt. Ar slepenu prieku viņa vēroja mierīgo pārliecību, ar kādu Eriksons palīdzēja un deva padomus, tāpat arī viņš likās īsti savā vietā, lietderīgi rīkodamies ar līdzek|iem un telpām. Viņai nepalika apslēpts, ka viņš ir no labas ģimenes un saņēmis labu audzināšanu, ciktāl viņa varēja par to spriest no pašas pieredzes, un tā viņa soli pa solim tuvojās savam nodomam notvert lāci, kurš bija jau viņu notvēris.

Arvien biežāk viņa rīkoja viesības, lai varētu aicināt viņu un sēdināt pie sava galda. Viņa arī pamudināja Eriksonu ievest viņas mājā savus draugus, tāpēc arī es vienu vai divas reizes biju tur, un te man visai noderēja mans izejamais uzvalks, ko biju pēc māmiņas ieteikuma rūpīgi glabājis un saudzējis. Bet mūsu draugu Lisu viņš ne reizes neaizveda turp — jo tur bija albums ar atslēdziņu, kā viņš man slepus atzinās, kam es ar nopietnu sejas izteiksmi piekritu. Šķiet, es izjutu tādu kā farizejisku godkāri par man izrādīto priekšrocību un gluži vai lepojos, ka ne bagātība, ne brīvība, ne pasaules pazīšana, ne arī personībai atbilstošas īpašības nebija man vēl nekad sagādājušas apstākļus, kuros es būtu varējis pierādīt savu labestību. Jo savus agrākos piedzīvojumus ar Judīti es neņēmu vērā; es biju sasniedzis to dzīves posmu, kad uz labu laiku aizmirst tā saucamās bērnišķības un ar pašpārliecinātu cietsirdību nosoda visu, kas vēl nav pārdzīvots.

Tagad, gatavojoties mākslinieku svētkiem, attiecības starp Rozāliju un Eriksonu bija izveidojušās tā, ka viņa gandrīz vai varētu tanīs piedalīties kā viņa partnere, — apmēram tā, kā mēdz pieņemt ielūgumu uz balli.

Lai dabūtu sev partneri svētkiem, Liss bija izvēlējies citu ceļu. Iekšpilsētas senatnīgajā daļā, vienā no mazajiem nomaļu laukumiem, atradās šaurs nams, celts no apkvēpušiem ķieģeļiem un tikai trīs stāvu augsts — katrs stāvs gan pie-

tiekami liels, bet tikai viena loga platumā. Logi bija pos-maini, ne vien paši apdarināti bagātīgiem ietvariem, bet arī cits ar citu saistīti izrotājumiem, kas apņēma nomelnējušās freskas. Nams veidoja it kā mazu torni vai arī slaiku pieminekli, kādus pagājušā gadsimta mākslinieki ar īpašu patiku cēla paši sev. Virs nama durvīm uz apzeltīta pusmēness stavēja melna marmora jaunavas Marijas statuja, kas sniedzās līdz otrajam stāvam, bet pie durvīm spīdēja piestiprināts veclaiku durvju klauvētājs — drosmīgi izliekusies nāra. Apakšējā vitrāža uz pirmā loga rūtīm atveidoja Perseju, kas atbrīvoja Andromedu no pūķa, uz otrā loga bija redzama svētā Georga cīņa arī ar pūķi, glābjot no tā Lībijas karaļa meitu, bet uz smailā frontona bija uzgleznots erceņģelis Mihaels, kurš jaunavas Marijas labad savukārt ar šķēpu nodur kādu nezvēru. Pirms daudziem gadiem, kad pieminekļus, līdzīgus šim piemīlīgajam namiņam, noniecinātus vai nu nojauca, vai pārkrāsoja, kāds maz pazīstams arhitekts ieguva šo par smiekla naudu, rūpīgi saglabāja un atstāja savam dēlam, viduvējam portretu gleznotājam, kurš dienēja karaļa gvardē par rezervistu, jo bija stalta auguma. Tagad vecajā namā dzīvoja šī gleznotāja gvardista atraitne ar meitu, viņa saņēma nelielu pensiju, turklāt ik gadus zināmu summu par to, ka bez augstāku iestāžu atļaujas bija apņēmusies māju nepārdot un neko nepārveidot un neizjaukt fasādē.

Meita, ko sauca par Agnesi, bija modelis pēdējam zīmējumam skaistuma cienītāja Lisa albumā; vispirms aplūkodams māju, tad iekšieni, viņš bija atklājis dārgumu, kas šajā lādītē glabājās. Māte bija ne vien bērna un mājas, bet arī sava « pašas skaistuma sargātāja, jo tāda bija attēlota sava vīra un valdnieka rokas gleznotā dabiska lieluma portretā. Ar platu ķemmi augstu matos, katrā pieres pusē trīs lejup slīdošas sprogas, mirdzēdama līgavas tērpā, viņa valdīja telpā, kur portreta priekšā pastāvīgi stāvēja divas sārtas vaska sveces, kas vēl nekad nebija aizdedzinātas. Kaut arī gleznojums bija sekls un vājš, kādreizējais skaistums bija skaidri redzams, taču sejai„trūka apgarotības, un grūti bija pateikt, vai tā būtu mākslinieka vaina, vai arī atspoguļoja sievietes raksturu. Lai vai kā, viņa joprojām kopā ar portretu valdīja šai mājā, un vajadzēja tikai, garām ejot, pamest acis uz to, lai apzinātos, ka meitas skaistums nav pārāks. Acis uz portretu tika mestas tikpat regulāri kā pirkstgali mērcēti trauciņā ar svētīto ūdeni līdzās istabas durvīm. Taču dvēsele, kas gadu gaitā bija pamazām vien aizslīdējusi no viņas bez pēdām, daļēji parādījās viņas meitā, tiesa, nedroši, klusi un nenoteikti, tāpat kā miesas apvalks, kurā viņa mita.

Kad Liss ar savu veiklību un tīkamo uzvedību bija iekarojis uzticību un drīkstēja zīmēt meiteni — gan ne mums zināmā albumā, bet vispirms uz īpašas lielāka formāta lapas studijām —, viņam nebija ne drosmes, ne iegansta parasto ciklu novest līdz galam, tāpēc albumā palika vienīgais zīmējums, ko viņš ar mīlestību un rūpību bija pārzīmējis no studijas. Reizēm viņš pavadīja šai mājā vakaru, gadījās, ka aicināja māti un meitu uz teātri vai izpriecu dārzu, un, lai kur viņi parādījās, visur Agneses neparastā āriene ar savu piemīlību iesildīja sirdis labvēlībā, tāpēc nebija dzirdamas nekādas valodas, ne aprunāšanas. Viņas kustības bija vienkāršas, dabiskas un tāpēc skaistas, kad ar viņu runāja par kaut ko patīkamu, viņas acis staroja uzticīgā paļāvībā, — tādas acis ir jaunam dzīvniekam, kurš nav piedzīvojis nežēlīgu apiešanos, — un tā Liss neuzsāka vis vienu no savām agrākajām mīlas dēkām, bet neviļus iesaistījās visai cienījamās, nopietnās attiecībās, kas pamazām izvērtās par līdz šim viņam nepazītu nepieciešamību. Viņa apjukums bija vēl lielāks, kad māte, gribēdama izcelt meitas krietnumu, Agnesei klāt neesot, stāstīja, ka viņa nekad — arī joka pēc — neesot spējīga pat uz visniecīgākajiem meliem, jau agrā bērnībā pati darījusi zināmu katru pārkāpumu un darījusi to tik mierīgi, gandrīz vai ar ziņkāri — kādas būs sekas —, ka sods likās nevajadzīgs, pat neiespējams. Par to runājot, māte atbilstoši savam raksturam, lai pati netiktu pārāk zemu novērtēta, ļāva noprast, ka viņas meita, ja arī neesot pārāk atjautīga, toties godīga un atklāta gan. Liss jau saprata, ka Agnese bija gudrāka par māti, kaut arī to vēl pati neapzinājās, tāpat bija pārāka arī veiklībā, jo viņš bija ievērojis, ka mājās saimniekojot viņa rīkojās klusi un ātri, neko nelauzdama, turpretī mātei viss norisēja trokšņaini, vienā skraidīšanā, tērgāšanā un šķindināšanā, kas bieži vien beidzās ar plīstošiem traukiem. Tādās reizēs meita parasti dažos vārdos, vai nu attaisnojot, vai mierinot māti, prata pateikt kādu asprātību, kam pamatā bija lietišķa nopietnība. Tomēr meitenes garīgā būtība Lisam palika apslēpta, un, kad viņam vēlēja laimes sakarā ar šo atradumu un apgalvoja, ka Agnese būšot pati labākā sieva, kāda vien gleznotājam rodama, — klusa, harmoniska, neizsmeļams plastikas avots, — tad viņš kratīja galvu un teica, ka taču nevarot precēt dabas brīnumu.

Un tomēr viņš nepārtrauca savus apmeklējumus piemīlīgajā namiņā, kurā dzīvoja jaukā būtne, tikai sargājās teikt

Vili darīt kaut ko, kas paustu mīlestību. Meitenes acis viņš redzēja kā klusus ezera ūdeņus, kas liekas pakļāvīgi, bet slēpj sevī briesmas pat prasmīgam peldētājam, jo kas lai zina, kādus čūkslājus un mūdžus tas slēpj savās dzīlēs. Tādu neskaidru briesmu priekšnojautu mākts, viņš sadrūmis neviļus reizi pa reizei nopūtās. Bet šīs nopūtas uzkūra gaišās liesmās sirsnīgas pieķeršanās slepeno kvēli, kas jau kopš ilgāka laika dega septiņpadsmit gadus vecās meitenes sirdī. Katrs varēja redzēt piemīlīgo liesmu, arī mēs, draugi, to redzējām, kad Liss rīkoja pie abām dāmām mazas vakariņas un ielūdza mūs, lai nebūtu tur viens vai lai nevajadzētu atteikties no šīs mājas apmeklēšanas. Mēs redzējām, ka Agneses acis pastāvīgi kavējās pie viņa, tad skumji novērsās un tomēr atkal viņam tuvojās, bet Liss pūlējās to nemanīt, taču nepārprotami simtiem reižu apvaldījās, lai drebošu roku viņai nepieskartos. Ja viņai kādreiz izdevās notēlot, ka saprot un cienī viņa atturīgo, tēvišķīgo izturēšanos, un meitenes roka palika brīdi kavējamies uz viņa pleca vai arī nepiespiesti kā bērns viņa uz mirkli viņam pieglaudās, tad viņas acīs staroja laime un visu vakaru viņa jutās apmierināta, un viņai ar to pietika.

Šādas attiecības pamazām kļuva nomācošas un apšaubāmas visiem, tikai ne mātei, kurai patika dzīvīgums mājā un kura nešaubījās, ka Liss tieši tāpēc, ka ir tik atturīgs, kādu dienu ieradīsies bildināt. Arī Eriksons, nodarbināts pats ar savām_ domām, nelauzīja par to galvu, un, kad mēs kopīgi pametam jauko namiņu, viņš nekavējoties gāja savu ceļu, kamēr mēs ar Lisu stundām ilgi klaiņojām, viens otru vadīdami, spriezdami un strīdēdamies gan pie viņa, gan manām namdurvīm. Es neuzdrīkstējos viņam atklāti prasīt, kādi ir viņa nodomi ar meiteni, jo viņš noslēdzās sevī un, jo nedrošāks jutās, jo izlikās pārliecinātāks par sevi, it kā zinātu, ko dara un kas darāms. Tāpēc es izvēlējos aplinku ceļu — disputu par metafizikas jautājumiem, vienkop ar sāpīgu sirdi pārmezdams vieglprātību, kā arī bezdievību. Viņš, lai arī cik vēla nakts stunda, tikpat dedzīgi un aušīgi aizstāvēja savus uzskatus, kā es tiem nemitīgi uzbruku. Dažkārt mēs nākts klusumā runājām tik ilgi un tik skaļi, ka nakts patruļa mūs nopietni brīdināja, lai saudzējam pilsoņu miegu. Un pēkšņi — laikā, kad tika gatavoti mākslinieku svētki, — Liss reiz pārtrauca mani, jo saprata, kurp es tiecos, un mierīgi paziņoja, ka esot nodomājis Agnesi uzaicināt par savu dāmu svinībās un svētku gaitā izlemšot, vai varēšot saistīties ar viņu paliekošām saitēm. Šādās reizēs, viņš teica, biklie raksturi mēdz atklāties un drosmīgāk izšķirt savu likteni nekā ikdienā. Ari viņam nejaušība palīdzēšot pieņemt lēmumu, jo vēlēšanos līdzsvaro bailes no kļūmīga soļa.

Agnese atplauka jaunā cerībā, tiklīdz mīļotais viņu iepriecināja ar patīkamo vēsti, jo klusībā skuma, pārliecināta, ka svētku spožumā nevarēs viņam ne tuvumā būt. Negribēdama izaicināt likteni, viņa klusi un pazemīgi pakļāvās visiem Lisa rīkojumiem, kad viņš ieradās ar krāšņiem audumiem, kam vajadzēja apņemt viņas slaiko augumu, izcelt skaistuma skaidrās līnijas. Un, kamēr viņš apsvērdams, pārkārtodams cilāja meitenes smagās sprogas, ar kurām pietiktu arī trim meiteņu galviņām, un viņa neiebilzdama ļāva visam notikt, šai pašā galviņā klusi un svinīgi nobrieda apņemšanās darīt visu, lai īstajā brīdī viņu apskautu un nešķirami saistītu savu un viņa dzīvi. Tāds drosmīgs nodoms varēja rasties tikai vientiesīgi bērnišķīgā, satraukuma pārņemtā meitenē.

Trīspadsmitā nodaļa ATKAL KARNEVĀLS

Galvaspilsētas lielākais teātris bija pārvērsts par zāli un, spoži apgaismots, uzņēma abus svētku armijas korpusus —-izpildītājus un skatītājus. Tikmēr galerijās un ložās bija sapulcējušies tie, kas gatavojās un gaidīja parādi, bet pagaidām priecēja acis paši ar saviem tērpiem; dunēja un dūca mākslinieku pārpilnās blakus zāles un gaiteņi, kur kārtojās gājienam. Te viss viļņojās cits caur citu, simtiem krāsu un mirguļojošu nokrāsu. Katrs par sevi bija nozīmīga personība un, pats līdzinādamies kaut kam ievērojamam, priecīgi aplūkoja tuvāko kaimiņu, kurš tāpat izskatījās tik iespaidīgs un cienījams, kādu to ikdienā nemaz nevarētu iedomāties, lai gan svētku dalībnieku kodolā nebija godkāru statistu un sabiedrības švītu, bet gan aizrautīgi, ģēnija pacilāti jaunekļi un sen darbā sevi attaisnojuši vīri, kam bija likumīgas tiesības atveidot godprātīgos senčus. Bez gleznotājiem un tēlniekiem gājienā piedalījās arhitekti, bronzas lējēji, stikla un porcelāna apgleznotāji, kokgriezēji, gravieri, litogrāfi, medaļu izgatavotāji un citi daudzveidīgās mākslas dzīves piederīgie. Metāllietuvēs stāvēja nupat karaļa pilij pabeigti divpadsmit apzeltīti karaļnama senču tēli, katrs divpadsmit pēdas augsts. Neskaitāmas valdnieku un garīdznieku statujas — gan pašu zemes, gan svešzemju, uz kājām nu jāšus — kopā ar to pjedestāliem bija jau gatavas un i/victotas pilsētā; sākās milzu apjoma darbi, lietuvēs darbs kūsāja tikpat vareni kā Florences stāvceplī, kur Benvenuto i/.loja savu Perseju. Nepārskatāmas sienu platības jau bija noklātas ar freskām. Vitrāžas nama augstumā tika apdedzinātas un saliktas liesmojošās krāsās, kas bija cienīgas svinēt šis izzudušās mākslas atdzimšanu. Visus retos un neaizvietojamos gleznojumus no iznīcīgā audekla tagad pieredzējuši meistari ar slavējamu uzcītību pārnesa uz porcelāna plāksnēm un cildeniem traukiem saglabāšanai ilgam laikam, to darot, mākslinieki parādīja apskaužamu prasmi — šāda pilnība bija sasniegta tikai kopš dažiem gadiem. Sevišķa atzinība visiem šīs mākslas paudējiem — lieliem un maziem meistariem, zeļļiem un audzēkņiem — pienācās par laikmeta pirmā jaunības brieduma skaidrāko atspulgu, reti gadās, ka laikmeta ideālais dzīvesprieks atklājas tai pašā laikposmā, biežāk jau tas šur tur tiek apēnots ar izkropļojumiem un deģenerēšanos. Visi, arī gados vecākie, bija jauni, jo pats laiks bija jauns, un tādas pazīmes, ka māka vien tiktu likta lietā bez jūtu līdzdalības, bija vērojamas tikai retu reizi.

Durvis atvērās, skaļi muzicēdami, ieradās trompetisti un bundzinieki, ar savām rindām viņi aizsedza gājienu, vajadzēja apbruņoties ar pacietību un gaidīt, kamēr atbrīvosies ceļš krāšņajam plūdumam. Pirmie sekoja divi ceremonijmeistari ar Nirnbergas vapeni — ērgli uz baltsarkanām svītrām, aiz viņiem slaiks un stalts soļoja slavenās meistardzie-doņu cunftes vecākais ar pamatīgu zāļu vainagu galvā un zelta zizli rokā. Tāpat — vainagiem galvā sekoja krietns pūlis meistardziedoņu ar savu devīzi, pa priekšu gāja ceļot-kārie zeļļi īsos tērpos, aiz viņiem vecāki ļaudis, ieņēmuši savā vidū Hansu Zaksu, kurš tumšā kažokādas mantijā ar mūžīgas jaunības saulaino starojumu ap sirmo galvu bija cēls labi nodzīvotas dzīves apliecinājums.

Taču dziesmu bagātība tolaik Bija tik liela un daudzveidīga, ka bez dziesmām neiztika neviena meistaru apvienība un it īpaši cunfte, kura soļoja zem bārddziņu karoga un kurai pa priekšu nesa bārdas nazi un ziepju putu trauciņu. Tur gāja Hanss Rozenblīts, asins nolaidējs, daudz ceļojis joku dzejoļu un ģerboņu devīžu autors, bezbēdīgs puisis kuprītis ar lielu klistīra šļirci padusē. Plati sperdams soļus, viņam sekoja garkājainais Hanss Folcs no Vormsas, slavenais bārddzinis un karnevālu lugu un farsu sacerētājs, tātad Rozenblīta kolēģis un Hansa Zaksa priekštecis. Tā divi balbieri un kurpnieks aprūpēja vācu skatuves jaunos asnus.

Dziesmu netrūka ari pārējām cunftēm, kas tagad sekoja katra ar savas krāsas apģērbiem un saviem karogiem — mucinieki un aldari, miesnieki sarkanos un melnos, ar lapsas ādu apmalotos cunftes tērpos, beķeri — zili pelēkos un baltos, vaska sveču lējēji, ģērbušies acīm tīkamā zaļibaltsarkanā apģērbā, un slavenie medus raušu cepēji, ietērpušies gaiši brūnā un tumši sarkanā, nemirstīgie kurpnieki melnizaļā — piķis un cerība, raibos kostīmos skroderi. Damasta un paklāju audēji jau pārstāvēja slavenus augstāka ranga meistarus, jo viņi darināja krāšņus paklājus un segas, kas greznoja bagāto tirgotāju un patriciešu namus.

Visas tagad radušās cunftes bija katra par sevi īsta spēcīgu, radošu amata un mākslas lietpratēju republika. Centība un darba prasme bija ne tikai meistaru daļa, dažs labs zellis bija īsti talantīgs. Virpotāju vidū tāds bija Hīronims Gertners, kurš ar bērnišķīgu bijību, dievu slavēdams, bija izgriezis no koka ķiršogas, kuras šūpojās uz kātiņa, un mušu, kas uz tām sēdēja, tik smalki, ka, uzpūšot elpu, mušai sakustējās kājiņas un spārniņi; Gertners bija arī pieredzējis ūdensvadu un sarežģītu strūklaku meistars.

No lielā, raibā pūļa, kur katram bija sava raksturīga leģenda, daudzi vēl tagad man ir dzīvā atmiņā, un tomēr tas ir maz, ja padomā, cik viņu vispār bija. Starp kalējiem, kas ģērbušies melnā un sarkanā — kā uguns un ogles, soļoja meistars Melhiors, kurš ar brīvu roku kala lielos dzelzs^iiei-gabalus, starp ieroču meistariem — izgudrotājs Hanss Dan-ners, kurš jau tolaik prata no metāla kā no mīksta koka plēst skaidas, un viņa brālis Leonhards, kas izgudrojis mūru dragājamo mašīnu. Tepat līdzās gāja arī meistars Volfs Danners, krama aizslēga izgudrotājs, un viņam blakus — Beheims, lielgabalu lējēju meistars, kura spožie, krāšņi izrotātie ieroču stobri, lielgabali, mortīras ieguvuši slavu visā pasaulē.

Jau viena pati zobenu speciālistu un ieroču kalēju cunfte bija vesela prasmīgu metālstrādnieku daudzveidīga pasaule. Tiklab zobenu meistari, kā ķiveru un bruņu gatavotāji — katrs no viņiem savu kara bruņojuma daļu bija pagatavojis līdz iespējamai pilnībai, apliecinot paša mākslas prasmi. Brīnumainā kārtā striktā kārtība, sadale pa nozarēm pajuka, jo vienkāršie cunftes vīri brīvi un atraisīti pēkšņi veica vissvarīgākos darbus un izgudrojumus un bieži, nemācēdami ne lasīt, ne rakstīt, tika galā ar jebkuru uzdevumu. Tā, piemēram, atslēdznieks Hanss Bulmanis prata izgatavot lielus pulksteņus, ievietojot tanīs planētu sistēmu, bet pulksteņu

pilnveidotājs Andreass Heinlains mācēja sameistarot tik mazus pulkstenīšus, ka tos varēja ielikt spieķa roktura pogā; Pēteris Hēle, īstais kabatas pulksteņu izgudrotājs, bija te Ieguvis cienījamo atslēdznieku meistara nosaukumu.

Atceros vēl redzējis starp kokgriezējiem mazu vīriņu kakadū mētelī — Hīronimu Reši, kaķu draugu, kam klusajā darbistabā visur sēdēja un murrāja šie dzīvnieki. Pelēki melnajam kaķu vīriņam pa pēdām sekoja spožā sidraba kaldinātāju grupa debeszilos un sārtsarkanos ietērpos ar baltiem apmetņiem, tad zeltkaļi koši sarkanos ģērbos, melnos damasta apmetņos, bagātīgi izšūtos ar zeltu. Viņiem pa priekšu tika nestas sidraba bareljefa plātnes un zeltā kaltas bļodas; plastikas māksla šeit smējās sidraba šūpulī, tepat savā metāliskajā izcelsmē bija redzama arī jaundzimusī vara gravēšana, kas, atšķirti no kokgrebējiem, gāja vienkop ar nomelnējušiem grāmatu iespiedējiem.

Vēl redzu varkaļu rindās kādu cildenu vīru, — teiksma par viņu mani sevišķi aizkustināja, — tas bija Sebastians Linde-nasts, kura kapara trauki un bļodas bija tik skaisti un bagātīgi apdarināti, ka imperators piešķīra viņam privilēģiju tos apzeltīt, ko nedrīkstēja neviens cits. Cik skaistas attiecības meistaram ar nācijas galvu,_ šīs tiesības necilu metālu tā izcilas formas dēļ celt zelta kārtā!

Līdzās viņam redzu ejam Feitu Stosu, apbrīnojami pretrunīga rakstura cilvēku. Viņš greba no koka piemīlīgas madonnas un eņģeļus, ko pēc tam jauki nosedza ar krāsām, piešķīra tiem zeltītus matus un dārgakmeņus, tā ka toreizējie dzejnieki jūsmīgi cildināja viņa darbus. Turklāt viņš bija rāms, kluss cilvēks, vīnu nedzēra un uzcītīgi strādāja, darinādams arvien jaunas svētbildes altārim. Naktīs viņš tikpat cītīgi gatavoja viltus vērtspapīrus, lai tiktu pie lielākas bagātības, un, kad viņu pieķēra, tad par sodu viņam publiski izdūra nokaitētu stiepli cauri abiem vaigiem. Sis kauna traips viņu nemaz nesalauza, viņš nodzīvoja vienā mierā līdz deviņdesmit pieciem gadiem un līdztekus visam citam greba apvidus reljefa kartes ar visām pilsētām, kalniem un upēm, ķā ārī gleznoja un gravēja kaparā.

' Bet kā pilnīgs un klasisks laikmeta pārstāvis ar pieticīgu dzeltenā un sarkanā kapara lējēja amata nosaukumu tālāk fiāēa Pēteris Fišers ar pieciem dēliem, spožās bronzas meistariem. Ar savu kupli sprogaino bārdu, apaļo filca cepurīti un ādās skoteli viņš izskatījās kā pats drosmīgākais Hēfaišts. Viņa lielo acu draudzīgais skatiens pauda pārliecību, ka viņam izdevies līdz ar svētā Zēbalda kapenēm uzcelt sev nezūdošu pieminekli, kas liecināja par daudzu gadu neatlaidīgu darbu, — tas bija senās Grieķijas spožuma iedvesmots mājoklis daudzām skulptūrām, kuras gaišā telpā apsargāja svētā vīra sidraba zārku. Meistars pats kopā ar saviem pieciem dēliem, viņu sievām un bērniem dzīvoja vienā mājā un strādāja vienā darbnīcā, atkal mudināts uz jauniem darbiem.

Gandrīz tikpat stipri mani sajūsmināja Georgs Vēbers, liels un spēcīgs vīrs, kura pelēkajam apģērbam vajadzēja milzum daudz olekšu vadmalas, viņš gāja mūrnieku un namdaru rindās. Tas bija īsts mežu iznīcinātājs, jo kopā ar saviem strādniekiem — tos viņš izmeklēja lielus un spēcīgus, kāds bija pats, — apstrādāja kokus un baļķus tik prasmīgi un saprātīgi, ka grūti būtu rast viņam līdzīgu. Viņš bija arī neatlaidīgs savas tautas cīnītājs un Zemnieku kara laikā taisīja zemniekiem lielgabalus no tikko nogāztiem kokiem. Tāpēc viņam Dinkelsbīlā piesprieda nāves sodu, nocērtot galvu. Taču Nirnbergas padome, ņemot vērā viņa lielo meistarību un noderību būvniecībā, atbrīvoja viņu un iecēla par pilsētas namdari. Viņš cēla ne vien skaistas un stipras ēkas, bet arī dzirnavām maļamos gaņģus, ceļamierīces un milzīgus kravas ratus, viņa spēcīgajā pierē radās idejas, kas ļāva pārvarēt jebkurus šķēršļus, tikt galā ar jebkurām grūtībām. Turklāt viņš neprata ne lasīt, ne rakstīt.

Tā, veselu laikmetu pārstāvot, sekoja veselas grupas visizteiksmīgāko tēlu, kuri bija dzīvojuši pilnvērtīgu dzīvi, — šo gājiena daļu noslēdza gleznotāju un tēlnieku cunfte, un pašās beigās parādījās Albrehts Dīrers. Viņam pa priekšu gāja pāžs ar ģerboni, kam uz zila pamata bija redzami trīs sidraba vairodziņi. So ģerboni Maksimiliāns bija piešķīris dižajam meistaram kā visas pasaules mākslas pārstāvim. Dīrers pats gāja vidū starp savu skolotāju Volgemūtu un Ādamu Kraftu. Lomas tēlotāja gaišās matu sprogas, pāršķirtas vidū uz celiņa, krita uz platajiem, ar zvērādām apsegtajiem pleciem tieši tāpat kā pazīstamajā pašportretā; ar tīkamu iznesību apveltītais staltais cilvēks prata svinīgā cieņā attaisnot viņam uzticēto godpilno uzdevumu.

Pēc tam kad pa priekšu bija aizgājuši visi, kas pilsētu ceļ un poš, nāca kārta, tā sakot, pilsētai pašai. Divu bārdainu, āvām bruņotu vīru pavadībā tika nests liels karogs. Brašs karognesējs krāšņā ģērbā ar šķēlumiem turēja plandošo karogu augstu paceltu, kreiso dūri lepni iespriedis sānos. Viņam sekoja pilsētas komandants, varen kareivīgs, tērpies sar-kanmelnā ģērbā ar krūšu bruņām, un viņa galvu sedza plata berete ar plīvojošām spalvām. Tad nāca birģermeistars, sin-diks un pilsētas domnieki, to vidu dažs labs cienījams, visā valstī ievērojams cilvēks, un beidzot — pilsoņi paši svētku greznībā. Zīds, zelts un dārgakmeņi laistījās krāšņā pārpilnībā. Tirgotāji patricieši, kuru preces peldēja pa visām jūrām, kuri bija parādījuši nelokāmību un drosmi, aizstāvot pilsētu ar pašu lietiem ieročiem, un kuri bija ņēmuši dalību savas valsts karos, pārspēja vidējo aristokrātiju greznībā un bagātībā, kā arī solidaritātē un morālā stājā. Viņu sievas un meitas slīdēja garām, čaukstēdamas kā lielas dzīvas puķes, dažai zelta tīkliņš un aubīte skaisti sapītajos matos, citai galvā cepure ar plīvojošām spalvām, vēl citai ap kaklu apmests smalkum smalks plīvuriņš, un vēl kādai kailie pleci apņemti ar dārgām zvērādām. Šinīs žilbīgajās rindās gāja arī daži Venēcijas senjori un mākslinieki, kas tēloja viesus; viņi bija dzejiski tērpušies ārzemnieciskos koši sarkanos vai melnos apmetņos. Sie stāvi, rosinot fantāziju, uzbūra pilsētu pie lagūnas un visas tālās Vidusjūras piekrastes.

Un tad nākošā — plašā trompetistu un bundzinieku rfhda, virs kuras slējās divgalvains ērglis, dārdēdama gāja pa priekšu impērijai un visiem, kas personificēja drosmi un spozmi imperatora galmā. Bars algotņu ar robustu kapteini priekšgalā tūlīt izraisīja toreizējā kara laika ainavu un trauksmainās, nevaldāmās dziedātājtautas raksturīgo iedabu. Cauri astoņpadsmit pēdu garo pīķu mežam, aiz kura viņi soļoja, gara acīm pavērās kalni un lejas, meži un lauki, pilis un cietokšņi, vācu un franku valsts īpašumi, pēc tam kad bija skatīta mūros ieslēgtā lielā pilsēta. Gluži jauni puiši un vairāki gados vecāki rūdīti karotāji tā bija iejutušies savos vēsturisko prototipu tērpos, apguvuši paradumus un dziesmas, ka pēc šiem svētkiem sākās īpaša kara algotņu cildināšana vārdos un tēlos un vēl ilgi pēc svinībām visur bija redzami aušībnieku plikie, saulē iedegušie pakauši, kuplās piedurknes ar šķēlumiem un īsie zobeni.

Bet nu atkal gājiens kļuva svinīgāks un klusāks. Četri pāži ar Burgundijas, Holandes, Flandrijas un Austrijas va-peņiem, tad četri bruņinieki ar Steires, Tiroles, Habsburgu karogiem un ar ķeizara standartu, viņiem sekoja — šķēpnesis un divi heroldi. Pēc ķeizara miesassargiem, kas bija apbruņoti ar divrocīgiem zobeniem, nāca bars pāžu īsos zelt-auduma kamzoļos, viņi nesa zelta kausus, apsteigdami ķeizarisko dzērienu pasniedzēju; vecākajam jēgcrmeistaram pa priekšu gāja mednieki un vanagziņi. Lāpu nesēji ar sejas aizsegiem ielenca ķeizaru. Zeltaustos, cauršūtos ar melnu svārkos un sermuliņādu mantijā, ar zelta krūšu bruņām un karaliska diadēmu uz beretes svinīgi soļoja Maksimiliāns Pirmais, kura seja pauda laikmetam atbilstošo varonību, bruņnieciskumu un atjautību. To pašu varēja teikt par lomas tēlotāju. Imperatora lomai bija atrasts jauns gleznotājs no toreizējās Vācijas vistālākā novada, viņa seja un stāja bija gluži kā radīta šim uzdevumam.

Tūlīt aiz imperatora nāca viņa jautrais padomdevējs Kuncs fon der Rozens, nepavisam ne kā āksts, bet kā gudrs un sevi aizstāvēt gatavs, atjautīgs, zinošs varonis. Viņš bija ģērbies sārtensarkanā, cieši pieguļošā samta tērpā ar platām, augšpus elkoņa robumotām piedurknēm. Galvā viņam bija gaiši zila cepurīte ar vainagu, kurā rozes mijās ar zvārguļiem; pie sārtas jostas gūžas augstumā karājās plats un garš laba tērauda zobens. Tāpat kā viņa varonis un ķeizars, arī viņš bija drīzāk pati personificētā dzeja, nevis dzejnieks.

Nu tērauda bruņās, ieročiem žvadzot, soļoja visi tie, kas no Lineburgas silāja līdz senajai Romai, no Pirenejiem līdz turku Donavai bija cīnījušies un lējuši asinis, — visi slavas vainagotie valsts karavadoņi: vietvaldis Zigmunds fon Dīt-rihšteins, kurš mantojuma ceļā ieguvis dzēriena izsniedzēja titulu, un līdz pagaidu karavadoņa postenim tikušais jurists Ulrihs fon Sellenbergs, Georgs fon Frundsbergs, Erihs fon Braunšveigs, Francs fon Zikingens, abi draugi — Rogen-dorfs un Zaims, Andreass fon Zonnenburgs, Rūdolfs fon Anhalts un pārējie, katrs ar savu ieroču un trofeju nesēju; tie soļoja ar plīvojošiem karogiem, kuros uzskaitītas kaujas un aplenkumi, ar vairogiem, kam bezbailīgas vai cēlsirdīgas devīzes. Šinī procesijā varēja redzēt skaistus un spēcīgi noaugušus vīriešus, jo te lielākoties piedalījās tādi, kas, būdami paši savas laimes kalēji, bija cīnījušies un uzkāpuši dzīves un panākumu kalngalā un visādā ziņā varēja cienīgi pārstāvēt krietnākos no krietnākajiem. Es paspraucos mazliet uz priekšu no savas apslēptās vietas, lai labāk redzētu, un vai apriju visu ar acīm, it kā spētu saskatīt vairāk nekā parastais mirstīgais. Pilnīgi aizmirsis, ka arī pats piedalos spēlē, es pacilāts baudīju lielisko skatu, it kā arī būtu impērijās zudušo sabiedroto pēcnācējs; pilns lepnuma es ieelpoju prieku, kas uzbangoja vēl lielāks — ja vien tas varēja 'buf iespējams —, kad starp karaļa mācītajiem padomniekiem ieraudzīju slaveno Vilibaldu Pirkheimeru, kurš tā sauktajā' «švābu karā» Maksimiliāna armijā bija vedis kaujā Nirnber-gaš palīgspēkus pret šveiciešiem un šo karagājienu arī aprakstījis. Un nu es pēkšņi atcerējos, ka šis pats bruņnieciskais karalis ar visiem karavadoņiem, kas grasījās no jaunā pakļaut manu tēvzemi impērijai, bija spiests nolaist pret maniem senčiem pacelto impērijas karogu un atkāpties, žēlodamies, ka nespēj sakaut šveiciešus bez pašu šveiciešu palīdzības. Tā es varēju bez bēdu baudīt nacionālu pašapmierinātību un nedomāju par to, ka likteņa svaru kausi pastāvīgi svārstās un, kaut arī mani senie Šveices patrioti bija pierādījuši savu drosmi, kaimiņi viņus diez ko vis nemīlēja un necienīja.

Es būtu gandrīz vai palaidis garām brīdi, kad krāšņais «Pēdējā bruņinieka» gājiens tuvojās beigām, un, kamēr bars garām aizgājušo dalībnieku plašā ceļa lokā satikās, jau šalkdama tuvojās raibā maskarāde, kurā vērienīgi atklājās viss, ko mākslas pasaule spēja sniegt, — te bija pārgalvīgi savādnieki, jokdari, stiķu taisītāji, žilbīgi talanti.

Fantastisko gājienu uzsāka maskarādes ceremonijmeistars, sēdēdams uz ietiepīga ēzelīša, bet aiz viņa palēkdamies dancoja raibie āksti Gilime, Peks un Gugerillis, ērmīgie punduri Meterši, Duveindls un vēl daudzi citi, kuru vidū iespruku atpakaļ ari es — samērā kluss āksts. Tad nāca Dio-nīsijs ar vainagu galvā un zizli rokā, viņš veda sev līdz pinkaino, ragaino un astaino mūžiņu bandu. Ieģērbušies kaz-ādās, dancodami, lēkādami šie puiši spēlēja kādu senu, dīvaini skarbu, dūcošu melodiju, brīžiem oktāvās, brīžiem skaļās kvintās svilpdami, dungodami, pārlēkdami no visaugstākajām notīm uz viszemākajām.

Ar zeltītām lapām apvītu Bakha zizli rokā soļoja bakhanā-lijas gājiena vadītājs. Zilu vīnogu ķekaru vainags meta ēnu uz viņa kaistošās pieres. No pleciem līdz pat kājām viļņodamas krita karnevāla neskaitāmās raibās zīda lentes, kas plīvodamas apņēma viņa slaiko augumu. Kājas bija apautas zelta sandalēs. Apsējuši priekšautus, vīndari it kā viduslaiku, it kā antīkās pasaules manierē rosījās ap bībelniekiem, kas, nākdami no Apsolītās zemes, nesa dziļi ieliektā kārtī milzīgu vīnogu ķekaru, viņiem sekoja četri vēl spēcīgāki vīri, kuri starp četrām stāvus izslietām priedītēm stiepa vēl varenāku vīnogu ķekaru. Visa pārējā bakhantiskā ļaužu drūzma, nesdama bļodas, kausus un zižļus, vilka un stūma ar efejām rotātā dieva ratus, pār kuriem liecās tumši zilu vīnogu ķekaru jums.

Veneras triumfa ratiem, kas tagad tuvojās, pa priekšu kā Marsa kalpi gāja divi puisēni ar bungām un stabuli, ģērbušies algotņu drānās, viņu rotātās platmales nokarājās uz muguras, tā ka to raibās spalvas vilkās pa zemi. Ar šķelmīgu svinīgumu viņi atskaņoja ķara maršu, bet drīzāk maigā nekā skarbā fleita allaž atkārtoja vienu un to pašu smeldzīgo frāzi. Karaļi ar kroņiem un scepteriem, noskranduši ubagi ar tarbām, priesteri’un ebreji, turki un mori, jaunekļi un sirmgalvji vilka triumfa ratus. Tajos, atzvēlusies rozēm klātā guļvietā, aiz puķu šķidrauta sēdēja Venera, kas nebija neviena cita kā skaistā Rozālija. Viņai bija purpura zīda kleita, kas izskatījās pēc tā laika patriciešu svētku tērpiem, kādus Albrehts Dīrers mēdza zīmēt mitoloģiskiem tēliem. Smagais audums atbilstoši laikmetam veidoja pal gleznaini krītošās ieloces uz platajām, garajām piedurknēm un karaliskas velces, bet purpura samta cepure platām malām, apņemta ar baltām spalvām un izrotāta ar zelta zvaigzni, viegli aizēnoja viņai seju. Rokā viņai bija zelta zemeslode, uz kuras sēdēja divi baloži, kas, spārnus vēcinādami, skūpstījās. Viņas gūstekņu vidū abpus ratiem gāja pagānu filozofs Aristotelis un kristīgo dzejnieks Dante Aligjēri, kas viņai jo goddevīgi kalpoja, noderēdams īpašai aizsardzībai un atbalstam. Viņa laiku pa laikam paraudzījās atpakaļ, jo tūlīt aizmugurē nāca spēcīgais Eriksons, tēlodams mežaini, kurš vadīja Diānas svītu; ap gurniem un pieri viņam bija bieza ozollapu vītne, ap pleciem apmesta lāčāda. Viņam sekoja daudzi mednieki ar zaļiem zariņiem pie platmalītēm un beretēm, viņu lielās medību taures bija izpušķotas ar zaļumiem, bet apģērbs ar seskādām, lūšu galvām, stirnu kājām un kuiļu ilkņiem. Daži veda dzinējsuņus un kurtus, daži ar kalnā kāpēju āķi aiz jostas nesa uz muguras kalnu āžus, citi — medņus un saišķī sasietus fazānus, un vēl citi stiepa uz nestuvēm meža cūkas un briežus ar apsudrabotiem ilkņiem, ragiem un nagiem. Tad nāca bars mežaiņu vai ar veselu lapu koku mežu, kurā lēkāja vāverītes ūn ligzdoja putni. Cauri šim mežam jau varēja pamanīt spīguļojam Diānas sidrabaino augumu — šmaugo Agnesi, ko bija apģērbis un uzposis Liss. Viņas rati bija klātin noklāti ar jo dažādiem meža zvēriem, bet ratus rotāja to galvas — apzeltītu ragu un raibu spalvu vainags. Viņa pati sēdēja ar stopu un bultu uz klints, no kuras tecēja avots, ieplūzdams stalaktītos; meža vīri, mednieki un nimfas tuvojās raibā pūlī, lai, saujām pasmeļot ūdeni, dzesētu slāpes.

Agnese bija ģērbusies līdz gūžām cieši piekļāvīgā sidraba auduma kleitā, viss viņas liegais augums šķita kā no šī metāla izliets. Mazās, tvirtās krūtis bija kā sidrabkaļa roku smalks darinājums. Sākot ar gurniem, viņas augumu vairākām kārtām apņēma zaļa plīvurjosta, audums brīvi krita krokās, tomēr atsegdams kājas, kas sidraba sandalēs kautrīgi lūkojās ārā. Melnajos, grieķiski uzsietajos matos tikko bija saskatāms spožais mēness sirpis, un, kad viņa mazliet pakustināja galvu, tas uz brīdi pilnīgi pazuda sprogās. Agneses seja bija balta kā mēness gaisma un vēl bālāka nekā parasti, viņas acis tumši kvēloja un meklēja mīļoto, bet krūtīs, kas zaigoja sidrabā, drosmīgi pieņemtā lēmuma dēļ nevaldāmi pukstēja sirds.

Taču mīļotais Liss, kurš bija izvēlējies kāda veca medību cienītāja asīriešu karaļa tērpu, lai varētu turēties savas Diānas tuvumā, tiklīdz ieraudzīja Rozāliju — Veneru, tā pameta savu dievieti un iejuka Veneras triumfālajā gājienā, pats neapzinādamies, ko dara, nenovērsa no viņas acu un gluži kā mēnessērdzīgs neatkāpās no viņas ne soli.

Savukārt es, uzticīgs savai senajai iesaukai, uzstīvēju zaļā āksta ģērbu, bet āksta cepuri izpušķoju ar dadžu kātiem un aslapainās palmas zariem. Kad ieraudzīju, kā ievirzījusies visa notikumu gaita, es izmantoju savu mednieku saimei līdzīgo apģērbu, lai laiku pa laikam izspraustos caur ceļojošo mežu un pabūtu pie nabaga Diānas, tāpēc ka neviena drauga viņas tuvumā nebija, jo Eriksons, šis meža vīrs, sekoja ar acīm Lisam un Rozālijai, bet viņa dvēseles mieram tas neko daudz nekaitēja.

Dienvidgrieķiskās ainas nomainīja ziemeļģermāņu pasaka — sākās Kalnu karaļa gājiens. Kristāla un kapara kalnājs pacēlās viņa pajūgā, un uz šī kalnāja kā uz troņa sēdēja milzenis pelēkā zvērādas mantijā; sniegbaltā bārda un mati sniedzās viņam līdz gurniem un izplūda vēl apkārt sēdeklim. Karalim galvā bija augsts, robots zelta kronis. Viņam visapkārt pa alām un ejām lēkāja un ložņāja mazi rūķīši, tie bija mazi puisēni. Bet sīciņais kalnu gars, kas stāvēja pašā priekšā ar spožu kalnraču lampu uz pieres un veseri rokā, nebija ne trīs pēdas garš pilnīgi pieaudzis mākslinieks ar smuidru, trauslu augumu, atklātu, vīrišķīgu seju, zilām acīm un gaišu ķīļbārdu. Mazā pasaku būtne nebija nekāda pārsteidzoša savdabība, bet gan solīds, slavens mākslinieks, dzīvs apliecinājums tam, ka šī ievērojamā mākslas pasaule aptver ne vien lielas tautas visus atzarojumus, bet arī visu veidu fiziskas novirzes.

Kalnu karalim aizmugurē uz tiem pašiem ratiem naudas kalējs kala no sidraba un spožā kapara mazus svētku piemiņas žetonus; pūķis spļāva tos skanīgā bļodā, un divi pāži, ar iesauku Zelts un Sidrabs, meta mirdzošās metāla ripiņas skatītāju pūlī. Pašās beigās vientulīgi vilkās nerrs Gilihišs un noskumis kratīja tukšo tarbu.

Klibajam nerram pa pēdām sekoja spožais gājiens iepriekšējā kārtībā; atkal soļoja garām cunftes, senā Nirnberga, ķeizars un impērija, pasaku valsts — soļoja jau otro un trešo reizi, un vienmēr Liss gāja līdzās Veneras triumfa ratiem, aiz tiem, uzmanīgi vērodams, sekoja Eriksons, bet Agnese, savā mežā neko nevarēdama saskatīt, gan apjukusi raudzījās visapkārt, gan skumji nolaida acis.

Visi uzveduma dalībnieki tagad sakārtojās ciešās rindās un sāka dziedāt skanīgu svētku dziesmu, godinot īsto karali, kam bija pakļauta visa šī sapņu valstība. Tad garais gājiens defilēja garām ložai, kur bija sapulcējusies zemes valdnieka ģimene, un pēc tam pa segtajām ejām devās uz pili, gāja pa tās zālēm un gaiteņiem, kas bija skatītāju pārpilni. Apmierinātais, pat uzjautrinātais monarhs, kurš šo šalcošo un krāsām bagāto svētku prieku varēja zināmā mērā uzskatīt par savu paša nopelnu, sēdēja zelta krēslā savas ģimenes vidū un ielūkojās vienā otrā garāmslīdošajā grupā ciešāk, dažreiz pateikdams kādam dalībniekam kaut ko asprātīgu.

Tuvojoties viņam, atcerējos, ka man ar viņu kārtojams savs rēķins. Nesen, kad, krēslai metoties, es gāju pa klusu ielu, lai’, paklausot mēru un svaru pārbaudītāja padomam, pieticīgi iedzertu savu vakara lāsīti, ieraudzīju strauji pretī nākam svešu slaiku, kalsnu cilvēku, kurš, pēkšņi pagausinā-jis soli, garām iedams, jautāja, kāpēc es neizrādot viņam pienācīgu godu. Es izbrīnījies uzlūkoju viņu, bet viņš jau bija man nocēlis no galvas cepuri, iespiedis man to rokā un teica:

— Vai tad mani nepazīsti? Es esmu karalis! — Un turpināja nokrēslī savu ceļu.

Es novietoju cepuri, kur tai pienācās būt, apmulsis noskatījos krēslā izzūdošajam gājējam nopakaļ un netiku gudrs, kas man būtu darāms. Beidzot nolēmu — ja tas bijis kāds jokpēteris, kas atļāvies šādas blēņas, tad mans gods nav skarts; ja tas tiešām bijis karalis, tad arī ne, jo, ja karaļus nedrīkst apvainot, tad arī viņi nevar ne apvainot, ne pazemot, tāpēc ka viņu personīgajai patvaļai nav nekāda sakara ar jebkuru notikumu norisi. mt

Tagad, iedams garām, es tūlīt attapu, ka tas bijis karalis: Izmantodams nerriem atļauto brīvību, izlēcu no rindas, piegāju pie viņa, pastiepu tuvāk galvu un līksmi uzsaucu:

— Ei, brālīt karali! Ko tad tu nerauj man cepuri nost no galvas?

Viņš cieši pavērās manī, acīmredzot atcerējās un saprata, ka es runāju par dadžiem un asajām lapām, gar kurām viņš varētu savainot rokas. Taču viņš neteica ne vārda, smaidīdams satvēra ar pirkstgaliem divus manas ākstu cepures izslējušos stūrus, lēnītēm pacēla cepuri, tā ka es paliku stāvam ar kailu galvu, un tikpat lēnām atlika atpakaļ. Tad es redzēju, ka te nekas vairs nav darāms, atteicos no sava nodoma un cilpoju prom.

Kāpjot lejā pa greznajām parādes kāpnēm, ejot pa kolonnu zālēm, šķērsojot ļaužu pārpilnos, lāpām apgaismotos laukumus, visur mākslinieki gāja garām saviem darbiem, līdz gājiens sasniedza lielu, svētkiem paredzētu ēku, kam telpas bija sagatavotas un izgreznotas turpmākajai programmai. Lielā zāle bija iekārtota banketam, rotaļām un dejām, turklāt pilnīgi atbilstoši laikmeta stilam; atsevišķām grupām paredzētās nišas un blakus telpas bija pārveidotas par dārziem. Kad bija jau labu laiku sēdēts pie klātajiem galdiem, sākās dažādas rotaļas un dejas. Vienā no mazākajām zālēm ineistardziedoņi pie atvērtajām durvīm sarīkoja «dziedāšanas skolu». Pēc cunftes noteikumiem skolas apmeklētāji sacentās dziedāšanā un dažam labam no skolniekiem vai dziedātājiem tika piešķirts meistara nosaukums. Norunātie dzejoļi galvenokārt bija vērsti pret dažādajiem mākslas novirzieniem, tika izzobota uzpūtība, kāda piemita cilvēkiem un skolām, ietiepība, nosodīti sabiedriskie netikumi, cildināts viss atzītais, neapstrīdamais. Tā bija, tā sakot, vispārēja norēķināšanās, kur katram virzienam, katrai slavenībai bija savs pārstāvis starp dziedātājiem ar jau sagatavotu dzejoli. Atjautīgo satīrisko dzejoļu saturs gaužām neparasti kontrastēja ar veidu, kā tie tika norunāti. Kaut arī visi dziedātāji vienveidīgi un kokaini skandēja savus četruzsvaru pantus, katru atsevišķi tomēr pieteica ar jaunu motīvu. Tika dziedāts gan pēc ilgu pilno Orfeja žēlabu motīva, gan pēc dzeltenās lauvas ādas motīva, gan melnā ahāta, eža, slēgtas ķiveres, augstum augstu kalnu, raga, gluda zīda, salmu stiebra, asa īlena, strupas otas, zilas Berlīnes, Reinas sinepju, spīguļojošu torņu zvanu, skāba citrona, gan sīksta medus motīva un tā joprojām, un katrreiz, kad pēc tik skanīgiem pieteikumiem atkal un atkal atskanēja tā pati vienmuļā leijerēšana, zālē uzbrāzmoja skaļi smiekli. Daži dziedātāji uz ātru roku izvēlējās savam priekšnesumam tematu no pašreiz uztvertā. Ta kāds kurpnieks atriebās dižciltīgai dāmai, kas atbilstoši savai lomai bija atteikusies ar viņu dejot, skaļi cildinādams labvēlību, kas iegūstama ne pie vienas vien augstākās sabiedrības dāmas, — vajagot tikai zināt, kā tas darāms;

viņam piebiedrojās kāds ādminis ar sen apspriežamu jautājumu: kas ātrāk novedot pie mērķa — nekaunība vai kautrīga atturība, — un beidzot kāds sveču lējējs paskaidroja, ka sievietes esot tādas būtnes, kas allaž esot gatavas uz šādu vai citādu tuvošanās veidu.

Veneras kundze, kas kopā ar daļu no savas svītas bija ieradusies dziedāšanas skolā, nespēja tādās piedauzīgās runās klausīties. Veikli notēlotā sašutumā viņa piecēlās un devās uz vienu no blakus telpām, kur atradās viņas galms ar vairākām piemīlīgām sievietēm. Turpat vienā no zaļumu apņemtajām nišām bija apmetušies mednieki un vairākas nimfas no Diānas svītas; taču nimfas lielākoties pameta savu dievieti sēžam vienu pašu un aizjoņoja dejā ar brašajiem medniekiem. Tāpēc es laiku pa laikam apsēdos Diānai līdzās, mēģinādams cik iespējams ar sarunām un sīkiem pakalpojumiem pamesto uzmundrināt, līdz notiktu cerētais pavērsiens. Eriksons nāca un gāja; savā mežoņa ģērbā viņš nevarēja ne dejot, ne pārāk tuvu apsēsties dāmām. Šo lomu viņam nepieciešamības pēc lika uzņemties pēdējās dienās, un viņš, daudz netielēdamies, bija ar mieru to pieņemt, jo tad viņam neiznāca būt bieži kopā ar Rozāliju un tādējādi abu attiecības netika pārāk ātri visiem zināmas; arī Rozālijai tas bija pa prātam. Tagad viņš gandrīz vai nožēloja, ka bija uzņēmies šo lomu, jo redzēja, ka Liss neatkāpjas no Rozālijas, redzēja, kā viņa smejas, joko, staro laipnā piemīlībā un uzmundrina neuzticīgo kavalieri, kas viņu centīgi aplido, ar mīlīgiem, naiviem jautājumiem, bet viņš apžilbināts nenojauta, cik liela ir šīs sievietes pašpārliecība. Ne viņš, ne Eriksons nepamanīja šķietami nevērīgo, nejaušo, bet apmierināto skatienu, ar kādu viņa sarunas laikā lūkojās uz mežaini, kad tas nelielā attālumā gāja garām.

Agnese jau ilgāku laiku sēdēja klusēdama man līdzās, bet šīs nakts neatkārtojamās, dārgās stundas neatturami ritēt ritēja prom. Pretrunīgu jūtu plosīta, viņa šūpoja melnspro-gaino galvu un tikai reizēm pameta liesmainu skatienu uz Lisa un Rozālijas pusi; dažbrīd viņas acis raudzījās arī mierīgas un izbrīnītas, bet pastāvīgi viņa redzēja vienu un to pašu skatu. Beidzot arī es apklusu un iegrimu drūmās pārdomās par sava augsti vērtētā drauga tik lielo rakstura vājību. Gluži kā biedējoša dabas parādība mani satrauca šis cietsirdīgais, šaudīgais prāts, kas jau izvērtās par nekaunīgu pārdrošību, un mani māca sajūta, kādu pārdzīvo sapnī, redzot kādu bezprāti metamies bezdibenī.

Mani atsauca īstenībā dziļa nopūta — Agnese bija ierau-dzijuši, ka Liss ar Rozāliju dodas uz galveno zāli, kur viss ņirbēja un šalkoja dejas virpulī; pēkšņi viņa aicināja mani aizvest arī viņu turp. Un jau pēc brīža mēs griezāmies kopā ar raibi košo pūli, divas reizes satikdamies ar sārto Veneru, kuras purpura plīvurtērps plandoties reizēm pa pusei aizsedza dejojošo Lisu. Viņš sveica mūs priecīgi un apmierināti, kā mēdz apsveikt bērnus, kas šķietami jautri pavada laiku. Un, valsim izskanot, mēs atkal sastapāmies. Rozālijai iepatikās jaukā meitene, un viņa vēlējās, lai tā paliek viņas tuvumā, bet man vajadzēja piedalīties ākstu priekšnesumos, kas tagad nomainīja dejas.

Kuncs fon der Rozens veda garā virvē visus ākstus cauri pūlim. Katrs nesa plakātu ar savas ākstības nosaukumu; no visiem jautrais padomnieks atšķīra deviņus svarīgākos un nostādīja pretī ķeizaram kā ķegļus. Tā nu visu acu priekšā stāvēja Augstprātība, Skaudība, Rupjība, Uzpūtība, Visgud-rība, Nelabvēlība, Patmīlība, Ietiepība un Gļēvums. Ar milzum lielu bumbu, ko pārējie āksti, smieklīgi stumdami un stiepdami, atvēla, tagad bruņinieki un pilsoņi mēģināja visus deviņus ķegļu nerrus apgāzt, taču neviens pat nepakustējās, līdz beidzot varonīgais Makss, kurš pārstāvēja vācu tautu, visus ar vienu metienu apgāza, un viņi, kūleņus mezdami, aizripoja.

Sī sakāve izraisīja komisku augšāmcelšanos — Kuncs, apbalvodams uzvarējušo karali, sāka rādīt senās pasaules skulptūras un vispirms no pakritušajiem ākstiem sastādīja Niobīdu grupu, kas gan Maksimiliāna laikā vēl gulēja zemē. Negaidot no šīs traģiskās grupas nošķīrās trīs grācijas —* tie bija trīsjauni, glīti āksti, kas, pagriezušies apkārt, kļuva par vienu mazāk, palika — Amors un Psihe; beidzot pagaisa arī tie, viņu vietā stāvēja viens pats Narciss. Tad pazuda arī tas, un viņa vietā tagad zemē gulēja iepriekš minētais maz-mazais pundurītis kā mirstošs cīnītājs un tēloja tik aizrautīgi, ka skatītāji visi kā viens jutās aizkustināti un skaļi izteica savu atzinību; te piesteidzās ākstu pulks, pacēla viņu ar visu zivs bļodu, kurā viņš gulēļa, un svinīgi aiznesa.

Kad bija izklīdis arī šis mākonis, kļuva redzama Lāoko-onta grupa — to veidoja Eriksons un divi jauni satīri ar divām milzu čūskām, kas bija izgatavotas no stieples un audekla. Nebija viegli ar saspringtiem muskuļiem palikt nekustīgi stāvam noteiktajā stāvoklī, bet uzdevums kļuva vēl grūtāks, kad viņš ar krampjaini atpakaļ atliektu galvu pavērsa acis sānis un mirklīgajā redzes laukumiņā pamanīja Rozāliju, kuru zem rokas veda Liss, pamanīja, kā viņa smai-dīdāmā, garām ejot, pagriezās uz viņa pusi un tad kopā ar savu kavalieri pazuda pūlī. Viņš dzirdēja arī kādu sakām:

— Tur iet skaistā Venera — visu laiku ar to bagāto flāmu vai frīžu, vai kas nu viņš ir! Puisim nav nekādas vainas, un viņa droši vien domā: «Skaists un mantīgs, ko tur gaidīt!»

Tiklīdz Eriksons nosvieda prom čūskas un bija brīvs, viņš metās cauri mājai, izlūgdamies no dzīrojošiem paziņām liekus apģērba gabalus. Savdabīgi apģērbies — daļēji kā bīskaps, daļēji kā mednieks un mežainis, uz galvas joprojām viņam bija zaļumu kušķis —, viņš meklēja pazudušos un atrada viņus lielākā barā, kur bija sapulcējušies Bakha ļaudis, Veneras galms un mednieki. Eriksons nebija greizsirdīgs un pat no šādas domas kaunējās, jo tiklab pamatota, kā nepamatota greizsirdība iznīcina cieņu, kas nepieciešama īstai mīlestībai. Viņš tikai apzinājās, ka dzīvē viss iespējams un bieži vien bēdīgu seku iegansts ir sīka paviršība, kas visu bez vajadzības pārgroza, turklāt viņš patlaban vēl nezināja, vai izturēties mierīgi vai uztraukties — kas varētu Rozāliju vairāk aizvainot. Jo, ja viņa pacieta tik atklātu holandieša lakstošanos un izturējās tā ar slepenu nodomu, tad arī Erik-sonam vajadzēja būt tik prātīgam un viņas rīcību aptvert.

Ieraudzījis meklēto pāri mūsu mitoloģiskajā lokā, viņš nomierinājās, vienaldzīgi apsēdās turpat tuvumā, bet drīz atkal viņam vajadzēja sasprindzināt uzmanību. Liss runāja par nevainīgiem, pat vienaldzīgiem jautājumiem, bet vērsās pie savas dāmas tik draudzīgā tonī, kā mēdz runāt šādi siržu lauzēji, lai jau laikus pieradinātu pasauli pie neizbēgamā. Eriksons daudz ko pacieta un Lisu nenosodīja, bet tagad viņam tomēr radās aizdomas, vai tikai draugs nepieder pie tiem jokdariem, kam galvenais triks ir nozagt zelta pulksteni vai atņemt otram mīļoto. Ir jhu tādi laupītāji un amēbas tiklab vīriešu, kā sieviešu vidū, kuri tikai tad jūtas apmierināti, kad izdodas izpostīt otra laimi. Tiesa, viņi ņem tikai to, kas dabūjams, un prece arī lielākoties ir atbilstoša. Taču šoreiz patiesi būtu žēl! Un viņš atkal ar rūpēm un apbrīnu vēroja Rozālijas kundzi — kā viņa ar apburošu uzmanību klausījās Lisa valodā un ar valdzinošu smaidu uzmundrināja teikt asprātīgus un pašapmierinātus vārdus. Tā Eriksons nebija spējīgs ne pamanīt to, kas notika ar Agnesi, ne arī to, ka' es kā viņas sūtnis vēlreiz piegāju pie Lisa un paklusu, bet uzstājīgi lūdzu kaut vienu reizi ar Agnesi dejot. Liss atvilka elpu un satraucās kā mednis riesta laikā nevis tāpēc, lai laistos prom, bet lai pieklusinātā balsi man uzbruktu:

— Kas tā par uzvedību jaunai meitenei? Dejojiet un lieciet mani mierā!

Es gāju prom, lai, cik nu iespējams, mierinātu un uzmundrinātu sāpīgi satraukto meiteni, bet mani jau bija apsteidzis Eriksons, kuram Rozālija tobrīd, kamēr es runāju ar Lisu, bija pačukstējusi kaut ko, kas viņu padarīja možāku. Viņš aizveda sidrabaini vizošo augumiņu dejotāju rindās un, turēdams viņu savās stiprajās rokās, viegli griezās ar viņu dejā, arī Agnese lidot lidoja kopā ar viņu un ap viņu tā, it kā viņas gleznās kājiņas būtu no tērauda. Pēc tam viņu uzaicināja Francis fon Zikingens, kuram nebija nekādas vēlēšanās visu mūžu būt iežņaugtam bruņās. Agnese bija arī figūru dejā tik neparasti apburoša, ka pats lielais meistars Dīrers pienāca tuvāk, nenovērsa no viņas acu un — uzticīgs savai lomai — izvilka no kabatas blociņu un sāka cītīgi zīmēt. Jaukā iedoma iepriecināja visus, dejotāji palika stāvam un, sapulcējušies visapkārt, labvēlīgi, gandrīz vai goddevīgi noraudzījās, kā viņš zīmē, it kā tiešām meistars būtu pats te ieradies un, visiem redzot, strādātu.

Bet tas vēl nebija pats lielākais pagodinājums, ko Agnesei iznāca piedzīvot; imperators, iedams ar savu svītu garām, painteresējās, kas te notiek, un izteica vēlēšanos iepazīties ar slaiko Diānu; laipniem vārdiem viņš lūdza Zikingenu atjaut izdejot ar Diānu vienu tūri apkārt zālei. Iedārdējās orķestris pilnā sastāvā, Agnese roku rokā ar svinību karali apgāja apkārt visai zālei, un ik uz soļa bruņinieki, augstākās sabiedrības dāmas un patricietes noliecās sveicinot, bet bir-ģeji nocēla cepures.

Kad pēc tik spožiem panākumiem imperators viņu svinīgi nodeva atpakaļ Zikingenam un tas savukārt Eriksonam, kurš viņu aizveda līdz v.ijias vietai, Agneses vaigos uzplauka satraukuma un cerību^ sārtums. Vienīgi viņas mīļotais nebija no tā visa neko redzējis un pat nemanīja, ka viņa atgriezusies. Rozālija bija tikmēr noņēmusi platmalaino cepuri un iedevusi to paturēt Lisam, un tagad, kad viņa sēdēja ar kailu galvu un ar saviem baltajiem pirkstiņiem kārtoja smaržīgos matus, viņas skaistums vēl vairāk apbūra Lisu.

Agnese nobāla, pagriezās pret mani un lūdza, lai es Lisam pasakot, ka viņa gribot doties mājup. Viņš tūlīt atsteidzās, atnesa meitenes silto mēteli un galošas un, kad viņa bija rūpīgi saģērbta, pamādams man, izveda viņu laukā, (eļlķa viņas roku manējā un, tēvišķīgi laipni atvadīdamies no Ag-!.

neses, lūdza mani viņa mazo aizbilstamo labi pasargāt un sveiku un veselu nogādāt mājās.

Paspiedis mums abiem rokas, viņš tūdaļ pazuda pūlī, kas kāpa pa platajām kāpnēm augšā un lejā.

Mēs stāvējām uz ielas. Ekipāža, kurā Agnese bija braukusi šurp apņēmības pilna izlemt savas mīlestības likteni, nekur nebija redzama, skumji pavērusies augšup uz gaiši apgaismoto namu, kurā viss dziedāja un skanēja, viņa pagrieza tam vēl vairāk noskumusi muguru un, manis pavadīta, devās mājup pa klusajām ieliņām, kurās jau svīda gaisma.

Agneses galviņa bija zemu noliekta; rokā viņa neapzināti turēja lielo mājas atslēgu, tas bija veclaiku meistardarbs, ko Liss bija izklaidībā iedevis viņai, nevis man. Viņa turēja atslēgu cieši iežmiegtu saujā, neskaidri apjauzdama, ka auksto, aprūsējušo dzelzs gabalu iedevis Liss — tomēr tas bija kaut kas no viņa —, citādi viņš taču šodien nebija daudz viņai sniedzis. Svētku maltītes laikā viņa nebija tikpat kā nekā baudījusi, un tas mazumiņš, ar ko viņa mazliet atsvaidzināja lūpas, bija manis gādāts.

Kad mēs nonācām pie Agneses mājas, viņa klusēdama apstājās un nespēra vairs ne soli, lai gan es vairākkārt vaicāju, vai man pavilkt zvanu vai varbūt ar skaisto nāru — durvju veserīti — padauzīt pa durvīm, un tikai tad, kad, pamanījis viņai rokā atslēgu, es atslēdzu durvis un lūdzu iet iekšā, viņa gausi aplika man ap kaklu rokas un kā nemaņā sāka elsot, cīnīdamās ar asarām, kas tomēr negribēja plūst. Mētelis viņai noslīdēja no pleciem; es grasījos to uztvert, bet reizē neviļus kā brālis viņu apkampu, glāstīju viņai galvu un kaklu, jo pie vaigiem klāt netiku. Gleznajās sidraba krūtīs, kas man glaudās klāt, es jutu un dzirdēju straujos sirdspukstus un nopūtas, kuras lauzās uz āru, — tā bija kā neredzama avota burbuļošana, ko reizēn\\,var saklausīt mežā, pieliekot ausi pie zemes. Agneses karstā elpa skāra manu ausi, un man tā vien šķita, ka es īstenībā dzīvotu kādā saldi sērīgā pasakā, vienā no tām, par kādām stāsta senās ziņģes, un neviļus nopūtos arī es. Beidzot nabaga meitēnam sāka līt asaras, un viņa nevaldāmi un rūgti raudāja. Patiesas žēlabas, kurās nebija nekā pievilcīga, bet kuras bija bezgala aizkustinošas — kā bērna sirdssāpes, lauzās uz āru un aprāvās Agneses kaklā man pie pašas auss. Viņa uzlika galvu man uz otra pleca, un es neviļus pieliecu arī savu galvu, kā mierinādams viņu bēdās. Tobrīd manas cepures dadži un asās lapas sadurstīja viņai kaklu un vaigus, viņa atrāvās, attapās un pēkšņi aptvēra, ar ko ir te kopā, Divkārši vīlusies, meitene bezpalīdzīgi un raudādama raudzījās sānis. Lai viņa atgūtos, es pārliku viņai pār elkoni mēteli, lēni pievedu pie kāpnēm un, pievēris durvis, izgāju ārā. Mājā valdīja klusums, viņas māte, liekas, gulēja ciešā miegā, es tikai dzirdēju, kā Agnese elsodama kāpa augšā, klupdama pret pakāpieniem. Beidzot es lēnām devos prom un atgriezos svētku zālē.

Četrpadsmitā nodaļa ĀKSTU KAUJA

Kad es iegāju zālē, patlaban lēca saule. Sievietes un gados vecāki vīrieši bija jau aizgājuši. Bet pūlis jauniešu, līksmības aizrauti, drūzmēdamies steigšus kāpa ekipāžās, lai, ilgi nedomājot, bez atelpas tūlīt pat brauktu ārpus pilsētas un turpinātu dzīres mežziņu mājās un izpriecu dārzos, kas atradās platās kalnu upes krastos.

Rozālijai šinī apvidū bija vasarnīca, un viņa bija uzaicinājusi karnevāla jautros dalībniekus pēcpusdienā tur ierasties; viņa, kā jau namamāte, viesus pati sagaidīšot. It īpaši viņa bija lūgusi atbraukt vairākas dāmas, un tās šai karnevāla laikā nolēma braukt turp tanīs pašos tērpos; arī viņām gribējās pēc iespējas ilgāk baudīt vienreizēji spožos svētkus.

Eriksons bija aizgājis uz savu dzīvokli, lai apģērbtu ikdienas drēbes, kuras izvēlējās tikai mazliet rūpīgāk nekā parasti. Tā kā arī Rozālija vēlāk ieradās modernā tualetē, piemērotā gadalaikam un šai dienai, varēja domāt, ka te notikusi vai nu savstarpēja vienošanās, vai arī abus pārņēmušas vienādas izjūtas, — kā vienā, tā otrā gadījumā rāmiem vērotājiem tas viss nevarēja paslīdēt garām nepamanīts.

Arī Liss bija aizsteidzies mājās, bet tikai gluži citā nolūkā. Viņš bija sa# laikā studijām gleznai ar Zālamanu pasūtījis izmēģinājumam seno austrumu ķēniņa tērpu; tas bija garš, no smalka, balta batista, izrotāts ar purpura, zilu un zelta apmali, pušķiem un bārkstīm, krita kroku krokās. Arī galvassega un apavi atbilda aptuveni tam stilam, kāds senatnē valdīja Austrumos. Strādājot pie gleznas, viņš minēto studiju nebija izmantojis, tagad apģērbs viņam likās noderīgs, lai izspēlētu joku un ierastos mīlas dievietes galmā kā iepriekšējās dienas medību karalis, tērpies galmam piemērotā svētku tērpā. Lai tēls atbilstu pilnībā, viņš lika matus un bardu iesprogot un ieveidot ar smaržīgām eļļām, bet kailās rokas izrotāja ar neredzētām aprocēm un gredzeniem. Tā darbojoties, pienāca dienas vidus — droši vien pēc maz gulētas nakts, ko viņš bija aizvadījis savā neprātīgajā aizrautībā.

Es savukārt nebiju nemaz gulējis un tūlīt pašārīta agrumā ar viesu lielāko daļu devos turp. Plati rati, bāztin piebāzti ar algotņiem un šķēpiem, kas spurojās no ratiem ārā uz visām pusēm, aizrībināja pa priekšu, un aiz tiem gara rinda visdažādāko pajūgu traucās pretī spilgtajai rīta saulei uz skaisto skābaržu mežmalu stāvajā krastmalā pie upes, kura mirguļodama un šalkodama meta lokus ap sanesu un krūmāju saliņām.

Bija rāms februāra rīts, saule no zilajām debesīm spraucās cauri kokiem, un, kaut arī tiem trūka lapotnes, tomēr jo zaļāka spīdēja mīkstā sūna, kas klāja zemi un koku stumbrus, bet lejā staroja zilgais kalnu ūdens.

Raibais ļaužu pūlis izklīda pa gleznaino māju puduri, kuras, mežu ieskautas, slēpās stāvajā krastmalā. Mežniecība, veclaicīga viesnīca un dzirnavas pie šalkojoša meža strauta drīz vien pārvērtās kopējā, vienoti saviesīgā, līksmā apmetnē. Pie klusuma pieradušos iedzīvotājus pēkšņi pārsteidza un apstulbināja daudzināto svētku skaļums; viņiem bija ko redzēt un dzirdēt, ko apbrīnot un uzjautrināties, ieraugot neskaitāmos tēlus, kas viņus tik negaidīti ielenca no visām pusēm. Turpretī māksliniekiem brīvā daba, pavasara atmoda skāra dvēseles smalkākās stīgas. Svaigais gaiss atraisīja prieka visjūtīgākās uztveres spējas: aizvadītajā naktī valdīja jautrība, tāpēc ka iepriekš bija notikusi pārdomāta gatavošanās, turpretī tagad dienas prieks aicināt aicināja to plūkt brīvi, nejauši, kā augļus no koka. Fantastiskām izjūtām un pārdzīvojumiem piemērotie tērpi bija šim gadījumam kā radīti, vairs nemaz nebija iedomājams, ka bez tjem varētu iztikt, tie rosināja laimīgos uz allaž jauniem un jauniem jokiem, uz rotaļām un neprātībām — gan atjautīgām, gan arī tīri bērnišķīgām; bieži to visu negaidīti pārskanēja ausij tīkama dziesma — tā bija dzirdama gan tepat no birztalas puses, gan no krodziņa vai arī algotņu pulkā, kuri bija ielenkuši dzirnavnieka meitu. Bet arī šādos aizmirstības brīžos katrs tomēr palika tas, kas viņš bija, — mūžīgi cilvēciskais slīdēja kā vieglas ēnas pār smaidošajām sejām. īgnie savā reizē mazliet paīgņojās, pārgalvīgie ķircināja viegli aizvainojamos, bezrūpīgie izraisīja strīdu ar allaž neapmierinātajiem, ikdienā rūpju nomāktie negaidot atcerējās savas rūpes un dziļi nopūtās. Taupīgais un piesardzīgais paslepen pārskatīja savu naudas maku, bet vieglprātīgais, kam kabata jau bija tukša, pārsteidza un aizskāra viņu, vēlēdamies no viņa aizņemties. Taču tas viss aizvirpuļoja nemanot, kā vēja pūsma virs gludās ūdens virsmas.

Kādu brīdi arī es iekļuvu šāda garāmslīdoša mākoņa ēnā. Ejot gar dzirnavu strautu, biju ienācis dziļāk mežā un noskaloju seju dzidri vēsajos viļņos, tad apsēdos uz aizsprosta baļķa un nogrimu pārdomās, atceroties pagājušās nakts notikumus un savādo piedzīvojumu pie Agneses nama durvīm. Ūdens rāmā šalkoņa man uzdzina miegu, un snauduļojot kā sapnī domās pārstaigāju dzimteni; man rādījās, ka sēžu līdzās mirušajai Annai pie klusā meža strauta, ka esmu ģērbies «Vilhelma Telia» personāža kostīmā, tad redzēju sevi jājam līdzās Annai pa vakara krēslu — redzēju to visu mierīgu sirdi kā aizgājušo dienu parādību, kas izgaisusi, un zināju, ka nekas nav vairs atgūstams. Tad atkal šī aina pazuda, izbālēja, tās vietu ieņēma Judītes tēls, ar viņu es klaiņoju pa nakti, biju pie viņas mājā, bet māju bija ielenkuši mūki, redzēju Judīti iznirstam no viņas rudenīgā dārza dūmakas un beidzot izceļotāju pajūgā pazūdam tālē. «Kur viņa ir? Kas ar viņu noticis?» — man kāda balss nelika mieru, un ilgās pēc viņas es pēkšņi atžirbu. Spožā dienas gaismā redzēju Judīti — stāvam un ejam, bet zem viņas mīļajām kājām nebija zemes, un mani pārņēma sajūta, it kā pats labākais, kas man jebkad bijis un vēl varētu būt, ir varmācīgi un neatsaucami reizē ar viņu aizgājis zudumā.

Es domāju par laika nežēlīgo joņošanu, nopūtos, papurināju galvu, un tikai tagad, ieskanoties zvārguļiem, manas domas noskaidrojās un pakļāvās zināmai secībai, tā ka es beidzot iedomājos arī par māmiņu — kā par kaut ko pašu par sevi saprotamu un nezūdošu kā dienišķo maizi; to, ka viņas kādu dienu man jo drīz var pietrūkt, es vēl nespēju aptvert. Un tomēr es sirsnīgā nopietnībā domāju par vientuļo sievieti klusajā istabā; man tuvojās jau divdesmit otrais mūža gads, bet es vēl līdz šim nebiju varējis mātei sniegt nekādu noteiktu paskaidrojumu par savām nākotnes izredzēm, par to, kā es turpmāk iekārtošu savu dzīvi. Es aši pabīdīju uz priekšu somiņu, kas karājās man pie jostas, somiņā kopā ar mutautiņu un citiem sīkumiem glabājās arī daļa no pēdējās naudas, ko māte man, kā parasti, nekad nenokavējot, noteiktā laikā atsūtīja. Skaitīt patlaban gan nebija nozīmes, un es pastūmu somu atkal atpakaļ, bet neslēpu sev, ka mans mājas labais gars neatbalstītu manu piedalīšanos svētkos. Āksta tērps gan nemaksāja daudz, un' tieši tāpēc es tādu ari biju izvēlējies, taču varēja pienākt laiks, kad man vajadzētu rūgti nožēlot arī šos nelielos izdevumus. Tomēr tagad sapratu labāk nekā māte, kas jaunam puisim nepieciešams un noderīgs, it īpaši, kad no jautrās nometnes atkal atskanēja jauna dziesma. Es vēlreiz pakratīju galvu, zvārgulīši iešķindējās, tad pielēcu kājās un steidzos turp.

Laiks pagāja patīkami, gan vienatnē, gan citu sabiedrībā klaiņājot un iepazīstoties ar apkārtni. Ap dienas vidu ieskrēju krūtīs staltajam Eriksonam, kurš patlaban nāca no pilsētas. Tūlīt pat sāku runāt par mūsu drauga Lisa uzvedību. Eriksons paraustīja plecus un neko daudz neiebilda, turpretī es izteicu izbrīnu un sašutumu par Lisa negodīgo izturēšanos. Es nosodīju viņu visasākajiem vārdiem vēl jo vairāk tāpēc, ka neskaidri apjautu, ka pagājušajā naktī, kad Agnese savās bēdās un apmulsumā man piekļāvās, es tikai ar grūtībām biju atvairījis neatļautu jūtu uzplūdumu. Mana pašpārliecība bija nesatricināma, jo pamodinātās atmiņas par Judīti un neapklusināmās ilgas pēc viņas to man tagad iedvesa. Savādi gan, ka seno dienu pārdzīvojumi, tik bīstami un nepiedienīgi man, noderēja, lai tagad pasargātu no kārdinājumiem.

— Varu derēt, — Eriksons mani pārtrauca, — ka viņš šodien pametīs nabaga meiteni vienu un neņems līdzi. Mums vajadzētu ar viņu izspēlēt kādu joku, lai beidzot vestu pie prāta. Paņem ekipāžu, aizbrauc uz pilsētu un paskaties, kas tur notiek! Ja nesastapsi trakgalvi ne mājās, ne pie meitenes, tad ved meiteni nekavējoties šurp, dari to Rozālijas vārdā un uzdevumā, tad viņas mātei nebūs iebildumu; es uzņemos par to atbildību. Lisam tu vēlāk varēsi paskaidrot, ka uzskatīji par savu pienākumu tā darīt, jo viņš tik uzstājīgi iepriekšējā naktī tevi lūdza par skaistulīti gādāt.

Iedoma man likās ļoti pieņemama, un es nekavējoties braucu uz pilsētu. Ceļā satiku Lisu, viņš sēdēja karietē viens, ievīstījies siltā mētelī; tomēr vēlīnais svētku viesis ar ko-nusveidīgo, piekariņiem rotāto karaļa cepuri un brīnumaini sasprogoto melno bārdu pietiekami skaidri pats sevi nodeva.

— Kurp tu? — viņš man uzsauca.

— Man uzdots tevi sameklēt, — es atbildēju, — un parūpēties, lai tu paņem līdzi jauko meiteni Agnesi, ja nebūtu to pats jau izdarījis. Šķiet, ka tieši tā nu tas ir, un, ja tev nav nekas pretī, es aizbraukšu viņai pakaļ un tavā vārdā atvedīšu līdzi. Tā vēlas Eriksona skaistā atraitne.

— Dari tā, draudziņ! — Liss mākslotā vienaldzībā noteica, lai gan varēja manīt, ka jutās mazliet pārsteigts.

Viņš ciešāk ievīkstījās mētelī un strupi uzsauca kučierim, lai brauc tālāk, bet es it drīz vien atrados pie Agneses mājas durvīm. Zirgu pakavu klaudzoņa un riteņu dārdoņa, kā arī pēkšņais klusums, ekipāžai apstājoties, tik neparasti atbalsojās nomaļajā ieliņā, ka Agnese to pašu brīdi jau bija pie loga un raudzījās starojošām acīm lejup. Kad meitene redzēja izkāpjam mani, viņas skatiens atkal aizplīvurojās, tomēr, kad es iegāju istabā, viņa vēl gaidu pilna vērās manī.

Agneses māte apskatīja mani no visām pusēm un, notraukdama ar vecu strausa spalvu putekļus no sava altāra, no gleznas virs tā, no porcelāna tasēm un kristāla glāzēm, kā arī no vaska svecēm, ņēmās tērgāt:

— Paskat, arī mūsu mājā iegriežas karnevāls, lai slavēta jaunava Marija! Cik burvīgs āksts ir šis kungs! Bet kas jums tur lēcies? Ko Lisa kungs nodarījis manai meitai? Sēž visu rītu, ne ēd, ne guļ, ne smejas, ne raud ... Tas ir mans portrets, kungs, tāda es biju pirms divdesmit gadiem. Bet, man liekas, jūs jau to esat redzējis. Lai slavēts tas Kungs un Pestītājs, vēl var bez bažām uz to palūkoties! Sakiet — kas tam bērnam noticis? Laikam jau Lisa kungam vajadzēja viņu norāt, es vienmēr esmu teikusi, ka viņa ir vēl pārāk liela muļķīte un tik smalkam kungam par maz izglītota. Neko nemācās un gaužām neveikla! Jā, jā, Agnes, pielūko vien! Vai tu to no manis esi mantojusi? Vai neredzi portretā, cik cildena esmu bijusi jaunībā? Vai es neizskatījos kā dižciltīga dāma?

Uz visu to es atbildēju ar Lisa un Rozālijas kundzes vārdā izteiktu ielūgumu; minēju arī vairākus ieganstus, kāpēc viņš pats nav varējis ierasties; Agneses māte laiku pa laikam iesaucās:

— Pasteidzies, pasteidzies, Nesi! Svētā Marija, kādi tur bagāti ļaudis sanākuši vienkop! Mazdrusciņ pamaza, mazdrusciņ pamaza augumā ir mūsu mīļā dāmiņa, bet citādi jauka gan! Tagad tu varēsi izlabot to, ko vakar izdarīji aplam vai palaidi garām. Ej ģērbies, nepateicīgā! Velc mugurā tās dārgās mantas, ko tev Lisa kungs dāvāja! Redz, kur uz grīdas guļ mēness sirpis! Bet vispirms man tev jāsakārto mati — ar jūsu atļauju, kungs!

Agnese apsēdās istabas vidū, un, jaunu cerību spārnotai, vaigi viņai piesarka. Māte viņai prasmīgi un veikli sakārtoja matus. Viņa darbojās ar suku visai piemīlīgi, un, vērojot stalto sievieti, viņas joprojām skaistos sejas pantus, vajadzēja atzīt, ka viņas godkāre kādreiz bijusi attaisnojama.

Agnese sēdēja atkailinātu kaklu, ko apēnoja pa nakti vaļā palaisto matu kuplais vilnis, bija tīkami vienā mierā noraudzīties, kā māte, sukādama un pīdama garās matu šķipsnas, atkāpjas tālu nost. Viņa runāja bez mitas, bet mēs abi ar Agnesi klusējām un labi zinājām, kāpēc. No visas garās runāšanas es sapratu, ka Agnese nav savai mātei neko stāstījusi par pagājušās nakts bēdām, un nojautu, cik nežēlīgi tas viss meiteni nomoka.

Beidzot mati bija sakārtoti gandrīz tāpat kā vakar, un Agnese iegāja ar māti viņu kopējā guļamistabā, lai vēlreiz apģērbtu Diānas tērpu; tikušas ar to kaut cik galā, viņas atkal ienāca un pabeidza tualeti, man klāt esot, jo mātei par vari gribējās patērzēt, iespējami vairāk uzzināt, kā svētkos viss noritējis. Pēc tam viņa steigšus uzvārīja stipru šokolādi — savu iemīļoto dzērienu, ko daļēji, tāpat kā cepumus, jau bija sagatavojusi no paša rīta, gaidīdama ciemos asī-riešu karali.

Tagad taupīgā namamāte nolēma, ka aromātiskais dzēriens var reizē aizstāt pusdienas maltīti, un ņēmās to cītīgi tiesāt, jo bija pagatavojusi pamatīgu porciju; arī Agnese izdzēra divas tases un apēda krietnu gabalu cepuma; es turēju abām līdzi, lai gan biju jau baudījis daudz labumu. Cilvēkam savā mūžā gadās sastapties ar dažāda veida viesmīlību. Nemaz nevaru vairs ticēt, ka reiz šādā ietērpā, sēžot mazā, jaukā arhitektūras mākslas šedevrā, esmu mierīgi ēdis un dzēris pie viena galda ar Diānu un veco Sibillu.

Laiks bija labs, un Agneses māte, vēlēdamās padižoties kaimiņu priekšā, lika, lai, prom braucot, nolaiž ekipāžas jumtu, un, vēcinādama pa atvērto logu ar mutautiņu, atvadījās no mums, sūtīdama visa laba yēlējumus. Taču Agnese paslepen nopūtās un uzelpoja vieglāk tikai tad, kad mēs bijām izbraukuši pa vārtiem. Ne ar vārdu nepieminēdama iepriekšējās nakts notikumu, viņa ņēmās tērzēt. Man vajadzēja pastāstīt, kā noritēs šīsdienas izprieca, kas tur piedalīsies un kad atgriezīsimies. Viņa neuzdrīkstējās atklāti izr tēikt cerību, ka mājup varēs braukt ar Listi, nevis ar mani. Ēš, nezināju neko vairāk, tāpēc ieminējos par iespēju, ka Visa sabiedrība brauks prom reizē un, pēc manam domām, šod'iēh Vispār vēl nevajadzētu atgriezties.

Viņa arī tam piekrītot, Agnese priecīgi piebilda, it ka tā būtu viņas nopietnība. Kad mēs jau pa gabalu ieraudzījām balto savrupmāju, Agnese atkal satraucās; viņa sarka un bālēja, un, kad ceļmalā uz pakalna kļuva redzama kapela, gribēja izkāpt,

Pieturēdama savu sidraba tērpu, viņa teciņus steidzās pa kāpnēm augšup un nozuda baznlciņā; kučieris nocēla cepuri, nolika to sev līdzās uz bukas, pārmeta krustu un, izmantodams mierīgo brīvo brīdi, noskaitīja tēvreizi. Man neatlika nekas cits kā savā mulsumā pieiet pie kapelas durvīm un gaidīt, kamēr beigsies neparedzētā aizkavēšanās. Pie durvju stenderes rāmī zem stikla bija nodrukāta lūgšana, kuras saturs bija aptuveni šāds: «Lūgšana visupiemīlīgākajai, yisu-svētlaimīgākajai un visu cerību iedvesmojošai jaunavai Marijai, žēlsirdīgajai palīdzības sniedzējai aizlūdzējai dievmātei. Visu žēlīgā bīskapa kunga atzīta un ieteikta labdar-bīgai izmantošanai bēdu nomāktām sieviešu sirdīm...» — un tā joprojām. Vēl bija pievienots norādījums, kā rīkoties, cik daudzas «Ave Maria» un citas lūgšanas jānoskaita. Tas pats teksts, uzlīmēts uz papes, bija nolikts uz vairākiem veciem koka soliem.

Kapelas iekšienē nekas cits nebija redzams kā tikai vienkāršs altāris, apklāts ar izbalējušu violetu segu. Altāra gleznā bija nemākulīgi attēlota «Eņģeļu zemošanās», tai priekšā vēl stāvēja maza svētās Marijas vaska figūra, viņai bija mugurā zīda krinolīns ar daudzkrāsainiem metāla vizuļiem. Visapkārt altārim pie sienas karājās dažāda lieluma visādi izrotātas vaska upura sirdis. Vienā bija iesprausta zīda puķīte, no citas lauzās ārā vizuļzelta liesma, vēl kādu citu bija caururbusi bulta. Viena sirds bija ievīstīta sarkanā zīda drāniņā un apsaitēta ar zelta pavedienu, bet viena pat piespraudīta pilna ar lielām kniepadatām gluži kā adatu spilventiņš — laikam lai attēlotu dāvinātājas sāpīgās ciešanas, turpretī zaļa, ar daudzām sarkanām rozītēm izkrāsota sirds, likās, liecināja par veiksmīgu izdziedināšanu.

Diemžēl es nepaguvu izlasīt lūgšanas tekstu pats, jo nespēju novērst acu no lūgšanā iegrimušās, kura savās elku dievietes drānās ar šķīstības pusmēnesi virs pieres bija neslīgusi uz ceļiem pie altāra vaska tēla priekšā un drebošām lūpām nolasīja lūgšanas vārdus no kartona, tad, saņēmusi rokas, pacēla acis pret altārgleznu un klusi nomurmināja vai čukstus norunāja pārējās priekšrakstā noteiktās rindas, kādu, par laimi, nebija pārāk daudz. Svētsvinīgajā klusumā vērojot šo skatu, es izjutu laikmetu saplūšanu un man gandrīz radās iespaids, ka es dzīvoju laikā pirms divtūkstoš gadiem un atrodos kādā antīkā apvidū maza Veneras tempļa priekšā. Un tai pašā laikā sapratu, ka stāvu neiedomājami

augstu pāri šai ainai, lai ari cik aizkustinoša tā bija, un pateicos radītājam par lepno un brīvo sajūtu, kas mani pacilāja.

Beidzot Agnese, liekas, bija pietiekami nodrošinājusi sev debesu valdnieces palīdzību; nopūtusies viņa piecēlās un piegāja pie svētītā ūdens trauka, kas atradās manā tuvumā. Te viņa pamanīja mani stāvam pie durvīm un uzmanīgi viņu vērojam un pēc manas izturēšanās attapa, ka esmu ķeceris. Bailīgi iemērkusi slotiņu dziļi traukā, viņa piesteidzās pie manis un, mezdama ar slotiņu krustus, apšļakstīja man seju ar ūdeni. Tā nepilnu divpadsmit stundu laikā viņa bija mani divas reizes aprasinājusi, pirmo reizi — ar asarām un tagad ar svētīto ūdeni; es nevilšus pagrozīju kaklu, jo mik-lums bija ticis aiz apkakles. Lai vai kā, bet divkārt mitoloģiskā meiča bija tagad mierīga, jo mana ķecerība vairs nevarēja neko kaitēt; viņa satvēra manu roku un ļāva sevi aizvest uz ekipāžu, kur mūsu kučieris, jau sen pabeidzis savu garīgo stiprināšanos, bija gatavs braukt tālāk. Manī viņš pavērās, šķelmīgi pasmaidīdams, jo, protams, zināja tautas ticējumu par šo necilo lūgšanas namiņu. Pats viņš droši vien sievišķa izlūgto svētību mīlestībai pielīdzināja glāzītei salda liķiera, kas vecam dzērājam aiz pārskatīšanās patrāpījusies pa rokai.

Muižas mājās, kad mēs tur ieradāmies, jau valdīja rosība. Ēkas atradās plašā parkā, un pēc to dažādās arhitektūras varēja secināt, ka tās agrāk kalpojušas viesnīcas vajadzībām un tikai pēdējā laikā tiek pārveidotas par ģimenes vasaras mītni, kur nomnieks vai saimniecības vadītājs rūpējas * arī par dažādām saimniecības vajadzībām. Tagad lieliski noderēja svaigais krējums pie atspirdzinošās kafijas, ar ko Rozālijas kundze pacienāja viesus. Saule jau jūtami sildīja, tāpēc daudzi baudīja dzērienu brīvā dabā pie tikko ierīkoto dārzu istabu durvīm, kamēr citi apmetās telpā pie kamīniem vai pat vecajā viesnīcas istabā pie kurošas krāsns.

Jutos gandrīz vai tikpat bikls kā mana aizbildināmā un piesardzīgi spraucos kopā ar viņu uz priekšu, tomēr drīz vien skaistā namamāte mūs pamanīja; tagad viņa bija ģērbusies glītā zīda kleitā, moži rosījās un nekavējoties ieveda Agnesi mājā.

— Dievu tērps, — viņa teica, — lāgā neatbilst mūsu klimatam, īpaši mums, sievietēm. Iesim iekšā pie uguns! Arī Babilonijas ķēniņš vai Nins — Lisa kungs tur sildās, jo šeit viņš nosaltu.

Liss tiešām savā batista tērpā ar kailām rokām nebūtu izturējis ārā un tagad sadrūmis sēdēja pie lielās krāsns; pat kafija, kas mūs, pārējos, iepriecēja, nespēja izkliedēt rūpes, kādas redzami aptumšoja viņa pieri. Ikdienas ģērbs, kādā viņš negaidot ieraudzīja ne vien Veneru, bet arī Eriksonu, bija šo rūpju iegansts, bet vēl jo vairāk viņš bija noraizējies, redzot, cik draugs rosīgi darbojas, gan ripinādams pāri pagalmam mucu vislabākā alus, gan sagriezdams maizi vai kur citur pielikdams roku, it kā būtu te nolīgts par kalpotāju. Šādos apstākļos Agneses ierašanās drūmajam asīrietim bija gluži vēlama. Viņš nekavējoties laipni piedāvāja roku viņai kā piemērotai partnerei pa to laiku, kas jāpavada vienatnē vai kamēr Rozālija uzturas mājas priekšā, saņemot ne vien no meža nākošos svētku dalībniekus, bet arī dažādus radus un draugus (arī tos viņa bija paguvusi ataicināt). Tieši kvēlais jūtu uzliesmojums, kas bija Lisu sagrābis, piespieda viņu, gluži kā varoni kaujas laukā, būt divkārši piesardzīgam. Bīstama saaukstēšanās vai pat dzīvību apdraudoša saslimšana tagad nebūtu vēlama, tāpēc aplamību apģērba izvēlē vajadzēja glābt ar piesardzību. Un te nu savas izdarības slēpšanai lieti noderēja sidrabotā Diāna, kuras tērpu viņš pats bija pagādājis.

Tā, nu viņa bija lidzās savas mīlestības elkam — atguvusi savas tiesības. Bet Agnese neizrādīja triumfu, ne pašpārliecību, tikai mazliet mierīgāk uzelpoja, apslāpēdama iekšējo dedzību, jo īsā laika sprīdī bija pārdzīvojusi pārāk daudz ļauna, lai to varētu tik ātri aizmirst. Savaldīgi nopietna viņa gāja zem rokas cauri istabām ar skaisto lielķēniņu, kurš smiedamies uzdevās par veco Nimrodu un apgalvoja, ka ar parasto veiksmi medībās viņam izdevies notvert pašu medību dievieti. Un, tikai ejot garām lielam spogulim, Agnese skaidrāk saskatīja pārvērtību viņa izskatā, viņa spožo tērpu, augumu, redzēja līdzās pati sevi un apbrīnas pilnos skatienus, ar kādiem klātesošie pavadīja neparasto, starojošo pāri. Viegls sārtums ieplaiksnījās Agneses bālajā sejā, bet viņa apņēmīgi savaldījās, saglabādama vienaldzīgu izskatu, kaut arī varbūt bija vienīgā no visas sabiedrības, kurai Lisa savdabīgais tērps likās pavedinoši pievilcīgs, kā savā prāta apmulsumā viņš bija vēlējies.

Tikmēr no mājas attālākajām telpām atskanēja vilinoša deju mūzika, kā jau tas jauniešiem — turklāt karnevāla laikā — bija pierasts. Kādā no agrākajām viesnīcas zālēm bija saglabājusies maza estrāde orķestrim — tā bija izgreznota ar raibiem paklājiem un stādiem puķu podos* Uz šī paaugstinājuma sēdēja četri jauni mākslinieki, kurus saistīja

draudzība un prieks vakaros kopīgi muzicēt; arī šoreiz viņi bija paķēruši līdz savus mūzikas instrumentus. Viņi bija iesaukti par četriem svētajiem muzikantiem, jo daļēji sava prieka pēc, daļēji — lai tiktu pie nelielas peļņas, viņi svētdienas spēlēja kādā no pilsētas daudzajām baznīcām. Viņu vadonis bija skaists, brūni iededzis reinzemietis, ne visai liela auguma jauneklis ar smieklu pilnām acīm un labsirdīgu smaidu lūpās, kas slēpās sprogainā bārdā. Mākslinieku vidū viņš bija ieguvis iesauku Dievdaris, jo ne vien kala skaistas formas baznīcu piederumus, bet arī veiksmīgi grieza no ziloņkaula krucifiksus un dievmātes tēlus; no Reinzemes viņš bija ieradies, lai šajās mākslas jomās iegūtu dziļāku prasmi. Visur viņš bija labi ieredzēts, viņā nebija ne miņas no fanātisma, un allaž viņam bija krājumā jocīgi nostāsti par melnsvārčiem. Tāpēc katolicisms viņam būtībā bija sen ierasts paradums, no kura nav iespējams atbrīvoties; viņš nekad pa? to nedomāja, turklāt viņam allaž bija no dzimtenes līdzi atvesta muciņa ar vīnu, ko, tiklīdz tā bija tukša, viņš steigšus sūtīja piepildīt.

DieVdaris vīnkopja apģērbā spēlēja čellu, atskaņodams Baha svītu; pirmo vijoli spēlēja gara auguma Kalnu karalis, kurš nu bija noņēmis bārdu, tā atklādams, ka ir jauns skulptors. Runāja, ka viņš strādājot divus gadus pie «Golgātas ceļa», bet netiekot vaļā no pazīstamā klasiskā parauga; toties jo prasmīgāk viņš spēlēja vijoli. Divi pārējie kvarteta mūziķi bija stikla apgleznotāji, viņi izrotāja baznīcu logus ar grezniem paklāju musturiem un citiem ornamentiem un vienmēr bija redzami kopā. Viņi te bija ieradušies no Nirnbergas cunftu gājiena, kurā bija piedalījušies kopā ar meistardziedoņiem. Es pazinu šos mūziķus no lētā krodziņa, kur bieži pusdienoju. Daudz krietnu puišu tur ik dienas nāca un gāja pie pastāvīgi aizņemtajiem galdiem, bet abi stikla apgleznotāji bija vienīgie, kas glabāja naudu apaļos, cieši aizvilktos ādas maciņos. Viņi bija priecīgi par savu pieticīgo, bet drošo ienākumu, dzīvoja taupīgi un, ik svētdienu spēlējot baznīcā, nopelnīja lieku guldeni.

Taču šodien svētku labad visi četri darīja, ko varēja, un ar labskanīgu mūziku vilināt vilināja viesus uz deju. Drīz jau kāds pusducis pāru līksmi griezās plašajā telpā, to vidū arī Agnese, Lisa roku apskauta, svētlaimībā lidot lidoj,a; ,— pirmo reizi kopš svētku sākuma. Šķiet, ka lūgšana kapelā bija līdzējusi; tiesa, arī dievbijīgie mūziķi darīja savu un it īpaši Dievdaris, kurš spožām acīm sekoja slaikajam augumiņam un katrreiz, kad viņa dejojot pienāca tuvāk,, piespieda čella lociņu pie stīgām spēcīgāk un tomēr maigāk, iadā jo jaukā veidā izteikdams savu sajūsmu. Es sēdēju pie galdiņa, atpūtos un, sūkdams alu no krūzes, labpatikā vēroju viņu, labi saprazdams, kādu iespaidu meitenes izsmalcinātais skaistums varēja atstāt uz mākslinieku, kurš strādā ar sidrabu un ziloņkaulu.

Agnesei laiks pāris stundu ritēja pēc viņas vēlēšanās; kā jau brīvprātīgie, dievbijīgie muzikanti nespēlēja pārāk bieži, tāpēc neviens nenogura un palika pietiekami daudz laika mierīgai sarunai. Saule slīga uz rieta pusi, un mājā iestājās krēsla. Eriksons uzradās gan te, gan tur — gluži kā ceremonijmeistars, lika aizdedzināt, uzkabināt, nolikt sveces pēc vajadzības. Tad atkal nozuda, lai vienā no jaunākajām zālēm liktu uzklāt vienkāršas vakariņas, ar kurām dzīvespriecīgā atraitne gribēja pacienāt viesus.

— Cik nu labi tas steigā izdevies, — atvainojās nenogurdināmais Eriksons, it kā tas attiektos uz viņu pašu.

Tikmēr Liss gan nāca, gan gāja, lai paraudzītos arī citur, tad pazuda un vairs neatgriezās. Mēs viņu gaidījām turpat vai stundu; Agnese bija nerunīga un tikko man atbildēja, arī ar citiem viņa negribēja ne tērzēt, ne dejot. Beidzot, redzēdams, ka viņa gaidot nogurusi un jau atkal bēdājas, es ieteicu aiziet paskatīties, kas notiek citās telpās. Agnese piekrita, un es viņu lēnītēm vedu cauri istabām, kur visur izklaidējās atsevišķas viesu grupas, līdz nonācām kabinetā, kur pie diviem trim galdiņiem omulīgi tika spēlētas kārtis. Pie viena no galdiņiem pretī namamātei starp diviem vecākiem kungiem sēdēja Liss un spēlēja vistu. Abi kungi bija Rozālijas radinieki, kam viņa gribēja iespējami labāk pakavēt laiku, un, protams, Liss steidzās viņai palīgā nest šo upuri. Viņš bija tik laimīgs un tik dziļi iegrimis domās, ka nemanīja ne mūs, ne citus, kas pienākuši vēroja spēli.

Partija beidzās, Liss un Rozālija bija no vecajiem kungiem vinnējuši dažus luidorus, kas nemiera garam Lisam šķita kā labvēlīga zīme un tā satrauca, ka viņš nespēja savu prieku noslēpt. Rozālija savāca kārtis un palūdza spēlētājus, pie kuriem bija pienākuši arī tie, kas sēdēja pie citiem galdiem, uzklausīt viņu.

— Esmu līdz šim, — viņa piemīlīgi uzsāka, — smagi nogrēkojusies pret mākslu, jo, lai gan esmu laimīgi svētīta ar mantību, tomēr tikpat kā nekā neesmu darījusi mākslas labā. Jo vairāk esmu apkaunota tāpēc, ka tik labi jūtos mākslinieku vidū, un man šķiet, ka vislabāk varēšu kaut daļēji izteikt pateicību par man tik glaimojošu jautro mūzas bērnu ierašanos, ja beidzot uzsākšu kaut ko lietderīgu. Labi zināma visu protektoru un labvēļu īpašība pastāvīgi vervēt savam pasākumam līdzdalībniekus un pēc iespējas izvērsties, lai vēlamais pasākums plestos plašumā. Nu tad klausieties, mīļie draugi! čjodieri pēcpusdienā, kad es izgāju lauka, lai pasauktu kādu kalpotāju, dārza klusā nostūrī ieraudzīju pašu jaunāko uri trauslāko no mūsu viesiem, Kalnu karaļa svītas pāžu Zeltu, kurš gājiena laikā tik augstsirdīgi izdāļāja savas bagātības. Zēns — viņam nav vēl ne septiņpadsmit gadu — stāvēja blakus savam biedram pāžam Sidrabam un turēja rokā atplēstu vēstuli; viņš bija bāls, šausmu pārņemts un trausa no savām skaistajām acīm lielas, karstas asaras. Mums visiem šodien sirdis ir līdzjūtīgas, tāpēc es nespēju atturēties, piegāju viņam klāt un laipni apvaicājos, kāds ir bēdu cēlonis. Dabūju zināt, ka jau vakar pēcpusdienas laikrakstos bijis ziņojums par lielu ugunsgrēku, kas vairākas dienas plosās zēna tālajā dzimtenes pilsētā, bet mums svētku ņudzeklī nebija par to ne mazākās nojausmas. Un šodien Sidraba pāžs, kurš rītausmā bija aizgājis izgulēties un pusdienas laikā grasījās nākt savam draugam pakaļ, — abi ir mūsu akadēmijas audzēkņi un strādā līdzās, — ierodas un atnes viņam vēstuli. Vēstulē rakstīts, ka arī tā iela, kur zēns dzimis un kur dzīvo viņa pusmūža māte, ir pārvērtusies pelnos un māte palikusi bez pajumtes. Es lūdzu Eriksona kungu steidzīgi uzzināt kaut ko vairāk. Jaunais, neparasti apdāvinātais puisis vēl gaužām agrā jaunībā atsūtīts šurp, lai ar visai pieticīgiem līdzekļiem iespējami ātrāk nostātos pats uz savām kājām,^— pārdrošs pasākums, kas līdz šim ar audzēkņa neatlaidīgo uzcītību ir attaisnojies. Tagad viss draud sabrukt! Uguns aprijusi ne vien viņa iztikas līdzekļus, bet nabaga puisis pat nevar tūlīt steigties turp, lai postā un nelaimē sameklētu savu māmiņu, jo tos pāris dālderus, kas būtu nepieciešami, viņu pierunājuši izlietot karnevāla vajadzībām tie, kuri gribējuši redzēt viņa slaiko zēna augumu pāža apģērbā, turklāt viņš gaidīja no mājām sūtījumu, ko nu vairs nesaņems. Un nu viņš mokās sirdsapziņas pārmetumos, ka bijis tik vieglprātīgs, un apsūdz sevi tā, it kā pats būtu vainīgs pie šausmīgā ugunsgrēka. Es pamudināju nelaimīgo pāžu, kam zelta kaisīšana bija tik bēdīgi beigusies, nekavējoties doties uz savu dzīvokli un sakravāt mantas. Bet, manuprāt, vajadzētu kaut ko darīt, lai viņš varētu atgriezties un turpināt mācības, tiklīdz viņa māte būs aprūpēta un nomierināta. Vārdu sakot, es gribētu nabaga puisim izgādāt mazu stipendiju, ar kuru pietiktu pāris ga-

diem, un man patiktu, lai tas notiktu šeit. Es izdalīšu kārtis un turēšu banku, kā to diemžēl esmu redzējusi darām kūrortos, kurp man gadījies doties kopā ar saviem nelaiķa vecākiem. Tam, kurš zaudēs, vajadzēs ar to samierināties, bet, kas vinnēs, ieliks pusi vinnesta šai traukā — tas būs stipendijas fonds! Spēlē drīkst piedalīties tikai tie, kas nav mākslinieki. Izņēmums ir Lisa kungs, kurš, kā dzirdēju, nepārtiek no līdzekļiem, kas iegūti ar mākslu.

To pateikusi, Rozālija nolika uz galda smagu naudas maku. Tad sajauca kārtis un iesaucās:

— Kungi un dāmas, sāksim! Sarkana vai melna?

Pārsteigtā sabiedrība mirkli vilcinājās, tad Liss bruņnieciski lika galdā zelta monētu un vinnēja. Rozālija izdeva viņam pusi un otru pusi iemeta tukšā cukurtraukā, kas gadījās pie rokas.

— Liels paldies, Lisa kungs! Kurš liks vēl? — viņa jautri un laipni apvaicājās.

Kāds vecāks vīrs, kuru Rozālija pamudināja ar: «Braši, tēvoča kungs!» — lika divguldeņu monētu un arī vinnēja. Vienu guldeni viņa ielika trauciņā, otru kopā ar likmi iedeva viņam. Trīs vai četras dāmas, šāda iznākuma iedrošinātas, visas reizē riskēja dot pa guldenim un zaudēja; Rozālija smiedamās iemeta no katras pa pusguldenim trauciņā. Lai atspēlētos par dāmām, kā Liss teica, viņš vēlreiz lika lui-doru, tad vairāki kungi lika pa divdālderu monētai, bet dāmas atkal uzdrīkstējās riskēt, likdamas gan pa pusguldenim, gan pa veselam. Vinnests un paspēle mainījās samērā vienlīdzīgi, bet cukurtraukā, kaut arī lēnām, «stipendijas fonds», kā Rozālija to sauca, pieauga acīm redzami.

— Pārāk gausi! — pēkšņi iesaucās Liss un lika galdā četras zelta monētas — visu atlikušo naudu, kas viņam bija līdzi makā.

— Vēlreiz sirsnīgs paldies! — teica Rozālija, kas bija vinnējusi, un iemeta pusi traukā.

Grūti bija saprast, vai Liss arī priecājas, bet viņš paķēra krēslu un, apsēdies skaistajai sievietei iepretī, iesaucās:

— Arī tas nav īstais temps!

Ilgus gadus ceļodams, viņš bija pieradis allaž ņemt līdzi lielāku naudas summu banknotēs. Arī tagad tērpa krokās bija paslēpts kabatas portfelis; izvilcis to, viņš nolika uz galda simt Reinas guldeņu banknoti, paspēlējis — uzlika otru, trešo un tā līdz desmitajai, kas bija pēdējā. Visa spēle — gājiens pēc gājiena — neturpinājās ilgāk par divām minūtēm, tāpēc Rozālijai pietika ar vienu vienīgu smaidu, vienu vienīgu starojošu skatienu, ko viņa, gandrīz vai neelpodama, nenovēl sa rio Lisa, sākot ar pirmo un beidzot ar pēdējo banknoti, kuras viņa tāpat, neatskaitījusi pusi, iemeta cukurtraukā. Zibenīgais ātrums, ar kādu viss notika, piešķīra norisei savdabīgu pievilcību, it kā sārtvaidze bankas turētāja nebūtu vienkārša mirstīgā, bet pārzinātu burvju mākslu.

— Pietiek! — viņa iesaucās. — Tūkstoš guldeņu, neskaitot skanošo! Vairāk par piecsimt guldeņiem gadā tik jaunam puisim nav vajadzīgi. Tātad mēs varam viņu atbalstīt divus gadus un naudu noguldīt bankā. Taču vispirms lai viņš rīt aizbrauc mājās!

Tad viņa attēloja mums skatu, kāds norisināsies starp ugunsgrēka satriekto māti un dēlu, kurš necerēti ieradies sniegt palīdzību, un vēlreiz attēloja, kā ziedošo jaunekli tālu no dzimtenes kādā līksmā karnevālā pēkšņi satriec briesmīgā ziņa, kā viņš izmisīgi cīnās ar rūgtām asarām. Prieka izpausmē Rozālija bija tik skaista, ka likās gauži brīnumaina savā sievišķīgajā valdzinājumā; viņas daiļuma atspulgs skāra arī Lisa seju, kad viņa pāri galdam sniedza viņam roku, paspieda un, sirsnīgi pakratīdama, teica:

— Vai jūs nemaz nepriecājaties par to sīko saulstaru, par kuru esmu jums pateicību parādā! Bez jūsu cēlsirdības mēs nebūtu tik ātri zēnam varējuši palīdzēt! Jums jābūt arī mūsu pasākuma vadītājam, šodien jūs vedīsiet mani pie galda!

To sakot, viņas domas, šķiet, pievērsās kaut kam citam; piecēlusies un atvainojusies viņa aizgāja. Tūlīt ari Liss steigšus devās ārā pa tām pašām durvīm, it kā būtu aizmirsis kaut ko pateikt. Pagāja pusstunda, un Rozālija atgriezās zem rokas ar Eriksonu, lai savu jautro draugu ielenkumā dotos pie galda. Liss vairs nerādījās, dzirdēja runājam, ka viņš aizgājis uz meža nometni, jo vēlējies skatīt ari tur valdošo kūsājošo jautrību.

Par to, kas bija norisis starplaikā, tika vēlāk samērā sīki zināms, satiekoties ar tiem, kuri bija šādi vai citādi ar šiem notikumiem saistīti. Liss bija pēkšņas apņēmības pilns sparīgiem soļiem meties pakaļ Rozālijai un panācis viņu nomaļā istabā, kur viņa bija nodomājusi pārmīt dažus vārdus ar kādu citu. Satvēris viņas rokas, Liss atklāja savas nopietnās un svētās mīlestības jūtas un lūdza, lai viņa, vienīgā, kas to spējot, neliedzot viņam mūža laimi un sirdsmieru. Viņa, dievišķīgā, esot visa sievišķīgā iemiesojums, — pasaulē tāda esot tikai viņa viena — skaista, gaiša un jautra kā zvaigzne Venera, gudra un labestīga, līdzīgas viņai vairs neesot, tagad viņš zinot, kāpēc dzīvojis maldos un šaubās, nojauzdams un meklēdams pašu labāko, bet nespēdams to atrast. Tagad nu viņa nenovēršams pienākums un neatņemamas tiesības esot to iekarot. Nekādi apsvērumi nekavēšot šai izšķirošā stundā pāriet pār nedrošo, šauro tiltu uz patieso esību un piedāvāt viņai nedalītu, pilnīgu, no visām dzīves nejaušībām pasargātu dzīvi — dzīvi, kas ir pati nepieciešamība, nevis dzelžaina, bet zelta nepieciešamība. Jo neesot iespējams, ka vēl kāds mirstīgais varētu tā pazīt un cienīt viņu, to viņš nemaldīgi jaušot, tāda atziņa kvēlojot kā uguns liesma viņa sirdī, un šī kvēle esot vienlaikus gaisma — saprašanās gaisma, kurai jābūt savstarpējai.

Atskanēja vēl daudz viņam pašam neparastu skaļu vārdu. Bet, visu to sakot, Liss esot izskatījies tik jauks, tik apgarots un valdzinošs, ka Rozālija nav varējusi viņa uzbrukumu atvairīt ar joku vai aizvainojumu, lai gan pat tērps, kādā viņš bija ieradies viņas mājā, viņu esot nepatīkami pārsteidzis.

Iztrūkusies viņa atbrīvoja rokas, atkāpās un iesaucās:

— Bet labais Lisa kungs! No jūsu noslēpumainās runas es saprotu vienīgi tik daudz, ka gaismas, savstarpējas saprašanās, par kuru jūs runājat, mums nav nemaz. Es neesmu visa sievišķīgā iemiesojums, lai dievs pasargā, tad jau es būtu visu vājību vājība! Esmu vienkāršs, neldzīgs cilvēks un nevaru pagaidām sevī atklāt ne mazāko pazīmi par kādu tiekšanos pēc jums, arī jūs mani tikpat kā nemaz nepazīstat, jo nav pagājušas ne divdesmit četras stundas, kopš ieraudzījāt mani pirmo reizi!

Taču Liss viņu pārtrauca, grasījās no jauna satvert viņas rokas un turpināja: viņš pazīstot Rozāliju labi, zinot visu viņas pagātni un nākotni. Tieši viņas dzīve pazemībā un atturībā esot norādījums, ka viņas liktenim lemts sasniegt savu tiesību skaidrību un spozmi. Daudzajās teiksmās par dieviem un cilvēkiem tā jau esot dziļākā jēga, ka dievišķā labestība un skaistums nokāpj tumsā kalpošanai cilvēkam un no aizkustinošās sevis pašu neizpratnes tiek aicināti uz sevis apzināšanu, būtiskajam jāatbrīvojas no nebūtiskā putekļiem.

Pēkšņi Rozālija sasita rokas un žēlabaini iesaucās:

— Debess augstā, kāda nelaime! Būtu es to zinājusi pirms nedēļas! Nu jau atkal par vēlu! Esmu saderināta, uzminiet — ar ko?

— Ar Eriksonu! — Liss spēji attrauca. — Tā jau man likās! Bet tam nav nozīmes! Patiesie likteņa lēmumi šādiem šķēršļiem pārslīd pāri kā rīta vējš pār zāli! Vakardienas lēmumam, kas salīdzinājumā ar šīsdienas nodomu ir novecojis, jāizplēn.

— Nē. — Viņa pašūpoja galvu it kā skumjās šaubās. — Manas dzimtas cilvēki vārdu tur. Te nekas nav līdzams, esmu tikai zāles stiebrs!

Rozālija kādu brīdi klusēja kā atgūdamās, bet Liss atsāka savus neatlaidīgos runas plūdus. Taču viņa atkal pārtrauca Lisu, it kā viņai būtu pēkšņi iešāvusies prātā laba doma:

— Esmu dzirdējusi vai lasījusi par apbrīnojamām sievietēm, kas mierīgi dzīvojušas ar gluži neievērojamiem vīriem un tai pašā laikā viņām bijusi maiga dvēseļu draudzība ar izcila prāta cilvēkiem, bet tādai dvēseļu draudzībai sākumā nepieciešams ievērojams attālums, līdz nomierinošais vecums atnes gaidīto svētību. Stāsta, ka tādas sievietes, dzemdējušas pietiekami lielu bērnu bariņu un tos pienācīgi uzaudzinājušas, bieži vien tad arī tiekot pie pilnīgas šo augstā gara cilvēku izpratnes, jo nu viņām atliekot pietiekami laika nodoties augsto matēriju studijām. Redziet nu, cik jauki mēs varētu iekārtoties, ja vien gribētu! Ja manī tiešām ir kaut kas neparasts, kam esmu jau gatava gandrīz ticēt, tad jau es varu pagaidām precēt savu necilo Eriksonu, bet jūs uz dažiem gadu desmitiem tikai attālinieties ...

Viņa apklusa ne bez bažām, jo Liss, sāpīgi nopūzdamies, atkrita krēslā un nodūra acis. Tikai tagad viņš atjauta, ka burvīgā sieviete dzen jokus, un, attapies, kāds tērps pašam mugurā, laikam saprata, cik nejēdzīgā situācijā savas vājības dēļ iekūlies. Iespējams, ka savā garīgi bagātajā būtībā viņš pirmo reizi arī saskatīja tumšās tukšības ēnu.

Mazajā istabā mīkstais paklājs bija noslāpējis Eriksona soļus; viņš jau pirms dažām minūtēm bija ienācis un nostājies draugam aiz muguras, bet Rozālija, ne ar aci nepamirkšķinājusi, bija savu draiskulīgo runu noskandējusi, viņam dzirdot.

— Ak tu spoks tāds! — teica Eriksons, uzlicis Lisarn uz pleca roku. — Kurš tad savam biedram kantē nost līgavu?

Liss apsviedās un pielēca kājās. Pa labi viņš redzēja stāvam sievieti, pa kreisi — ziemeļnieku, tie abi viens otram uzsmaidīja.

— Tā! — viņš apmulsis un sarūgtināts noteica, viņa lūpas pauda skumjas un nožēlu. — Redz, kā iet! Tādas ir sekas, ja cilvēks reiz atklāj sirdi. Tagad es zinu, kā ir ap dūšu, kad tieci izsūtīts trimdā. Jā, vēlu jums laimes!

Viņš spēji pagriezās un aizgāja.

Kad vēlāk visi sēdās pie galda, kas djņzāk bija klāts mā-ļfgal, nevis izsmalcinātai viesību maltītei, un Liss vairs neparādījās, es atkal norūpējies iedomājos nabaga Agnesi. Karšu spēles laikā viņa bija klusēdama man stāvējusi līdzās nu noskatījusies, tad garajā starpbrīdī satvērusi manu roku, un mēs pastaigājāmies; viņa nebilda ne vārda. Es nebiju vel uzdrīkstējies ieminēties par viņas izredzēm, par notiekošo un nejutu ari vēlēšanos viņu mierināt, jo man nebija šādam nolūkam nekādas prasmes. Tomēr nojautu, cik satraukti elpā cilājas viņas krūtis, kā no tām laužas dusmu un sāpju nopūtas, ko viņa pūlas visiem spēkiem apspiest.

Es pavadīju Agnesi līdz galdam un apsēdos līdzās. Kad Eriksons dažos vārdos paziņoja par savu saderināšanos un lūdza, izmantojot gadījumu, līksmo sabiedrību dalīties viņa laimē, dzirdēju, kā Agnese vispārējā priecīga izbrīna, laimes vēlējumu, glāžu šķindoņas troksnī atviegloti uzelpo. It kā atbrīvojusies no smaga sloga, viņa kādu brīdi sēdēja, iegrimusi sevī. Bet, tā kā Liss vairs nerādījās, nekas nespēja viņu mierināt; notikumu gaita, kuru viņa nojauta, kad Liss vairs nerādījās, atklājās vēl skaidrāk, un viņas vientiesīgā sirds nespēja kalt jaunus plānus uz viņa neveiksmes rēķina. Tomēr Agnese pārvarēja savas bēdas, turējās drosmīgi un neizteica vēlēšanos doties mājās. Un, kad visi piecēlās, lai, ejot garām līgavai, novēlētu laimes, arī Agnese pēc mana aicinājuma pievienojās viesu garajai rindai.

Sākumā ap Rozāliju pulcējās viņas radi, kurus, liekas, negaidītā saderināšanās sevišķi neiepriecēja, par ko liecināja viņu padrūmās sejas. Gudrā sieviete bija izmantojusi šo dienu, lai iemānītu viņus lamatās un piespiestu ar cieņu piedalīties saderināšanās reizē; jau tādēļ vien, ka viesu bija daudz, viņiem nebija ne mazākās iespējas ko iebilst, dot viņai nevēlamus padomus vai brīdināt. Sapīkušo māsīcu un brālēnu vidū laimīgā līgava likās jo piemīlīgāka un jautrāka.

Satraucošs likās brīdis, kad raibajam dažādo viesu pūlim piebiedrojās arī Agnese, — pamestā sveica uzvarām vainagoto. Viņa noliecās un noskūpstīja līgavai roku kā bēdu nomāktā — laimīgajai. Rozālija apjukusi viņu uzlūkoja un tad līdzjūtīgi paspieda roku. Viņa bija meiteni pilnīgi aizmirsusi, tāpat kā šobrīd viņai no prā^-bija pagaisis viltīgais Liss, un varēja noprast, ka viņa patlaban kaut ko apņemas teikt, taču nākošajā brīdī skumjā Agnese jau bija prom, un Rozālija nodevās savām laimīgajām domām un priekam.

Pēc tam kad viesi bija no jauna apsēdušies savās vietās un sākās vispārēja līksmība, kurai beidzot piebiedrojās arī jautrību mīlošie brālēni, drīz vien atkal atgadījās kaut kas negaidīts. Ziņa par laimīgo pavērsienu kāda biedra dzīvē bija sasniegusi lielo apmetni mežā, kur joprojām līksmojās nenogurdināmā jaunatne. Pa vienām durvīm ar bungām un stabulēm, un plīvojošu karogu iemaršēja bars algotņu, bet pa otrām — jautri cunftes un amatu zeļJi ar savu mūziku. Abas grupas apgāja apkārt galdam, vēcinot cepures un uzsaucot apsveikumus, tad, paklausot aicinājumam, apstājas, lai, godinot saderinātos, iztukšotu kādu glāzi. Iepriekšējā kārtība bija izjaukta, un Eriksonam kopā ar kalpotājiem bija darba pilnas rokas, ierādot vietas no jauna pienākušajiem, kuri piepildīja gandrīz vai visas telpas. Tomēr laiks aizritēja, triecot jokus, labā omā; diena tālab kļuva vēl svinīgāka.

Es jautāju Agnesei, ko viņa vēlas — vai atgriezties mājās vai palikt. Man nebūtu bijis iebildumu, ja viņa izšķirtos par atgriešanos mājās, jo, kaut ari ieilgusī aizbildnība par tādu nevainīgu un jauku meiteni likās tīkama un pagodinoša, man tomēr gribējās pabūt kopā ar vācu jauniešiem, gribējās atgūt līdz šim nokavēto un pēdējās stundas pavadīt starp sev līdzīgiem — brīvam starp brīvajiem.

Agnese nevarēja izšķirties; slepenībā viņu šausmināja domas palikt vientuļai mājās, kur viņu neviens nesapratīs un nemierinās; varbūt viņa negribēja pamest to vietu, kur vēl nesen bija uzturējies viņas mīļotais un viņu bija spārnojusi jauna cerība. Tad nu es pagaidām pavadāju viņu pa dažādām telpām, starp gleznainām dzīrotāju grupām, visur, kur bija kaut kas interesants, jo viesu neatslābstošajā fantāzijā nemitīgi radās arvien jaunas idejas.

Tā klaiņojot, izdzirdām labskanīgu četrbalsīgu dziedāšanu un devāmies turp. Kāda blāvi apgaismota gaiteņa galā mēs nonācām pie erkerarn līdzīgas piebūves, kas savu daudzo logu dēļ noderēja kā oranžērija, jo te bija kāds ducis apelsīnu un granātu koku, arī mirtes, kuru vidū Dievdaris un viņa draugi bija novietojuši galdiņu. Virs ieejas karājās viesnīcas veclaicīgā skārda izkārtne, pentagrammas lietuvēna krusta izskatā, ko jaunekļi bija kādā kaktā atraduši un atnesuši šurp. Te nu viņi sēdēja — Reinas vīndaris, Kalnu karalis un abi stiklu apgleznotāji meistardziedoņi un patlaban pierādīja, ka četrbalsīgā dziedāšanā ir tādi paši meistari kā stīgu instrumentu spēlē. Kad mēs apstājāmies pie ieejas, lai paklausītos, viņi tūlīt pat, ciešāk saspiedušies un atnesuši vēl krēslus, lūdza mūs apsēsties pie viņiem. Man par izbrīnu Agnese tam labprāt piekrita: dziedāšana, liekas, iesildīja viņas sirdi, izklaidēja un remdināja. Tieši tolaik tika no jauna godā celtas dažas senas vācu tautas dziesmas un komponisti tās apstrādāja korim. Tāpat arī viss, kas bija uzrakstīts tādā kā Eihendorfa, Ūlanda, Kernera, Heines, Vilhelma Millera dzejoļu garā, ieguva vairāk vai mazāk skumju skanējumu, un gluži kā jaunatklājumu to izpildīja muzikāli skoloti jaunieši, iekams dažas no šīm dziesmām — daļēji otrreiz — guva popularitāti tautā. Vēl nekad Agnesei nebija gadījies dzirdēt kaut ko tādu. Tikko bija nodziedāta dziesma «Pie akas vārtu priekšā ...», viņi uzsāka «Salna krita ...». Veclaicīgas ziņģes par šķiršanos, nāves ziņām, žēlabas par zudušu laimi, pavasara vēstījumu, dziesmas par dzirnavām un eglīti, Ūlanda «Sirds mana nabagā, vairs mokas nepiemini, viss mainīsies, to zini!...» — visu to viņi izpildīja prasmīgi un izteiksmīgi; Dievdaris ar savu gaišo tenoru pārvaldīja augšējās balss partiju, Kalnu karalis dziedāja basu, un vitrāžisti centīgi piebalsoja, stingri ievērodami toni un takti.

Agnese klausījās kā apburta, viss, ko viņa dzirdēja, likās viņai vien rakstīts, izlauzies no viņas pašas krūtīm. Pēc katras dziesmas, atviegloti uzelpodama, viņa kļuva manāmi mierīgāka un brīvāka. Tāds kā saulains prieks iemirdzējās pie mūsu mazā, pusē apslēptā galdiņa; likās, visi klusēdami nojauta, ka nomākta sirds atbrīvojas no smaguma, lai gan, izņemot mani, neviens neko nezināja. Tad uz mūsu nostūri pameta acis Eriksons, kurš, pārstaigādams visas telpas, atklāja mūsu pulciņu un, dabūjis zināt, kā mēs uzjautrināmies, aizsteidzās un atnesa vairākas pudeles franču dzirkstošā vīna, bet tad devās gādīgās namamātes uzdevumā tālākā apgaitā.

Agnese, tāpat kā gandrīz visi no mums, nekad vēl nebija pat redzējusi, kur nu vēl dzērusi šampanieti, turklāt tolaik modernās augstās glāzes, kurās dzirkstošās pērles bez mitas cēlās augšup, noskaņoja mūs it īpaši svinīgi. Ienāca Rozālija, ienesa Agnesei šķīvi ar saldiem cepumiem un augļiem un piekodināja, lai esam galanti un uzjautrinām trauslo Diānu.

To mēs arī cītīgi pūlējāmies darīt. īpaši uzmanīgs un pieklājīgs bija Dievdaris. Bet arī pārējie neatpalika uzmundrinošas laipnības un cieņas parādīšanā, lepodamies, ka tik poētiski skaista parādība, kā viņi teica, grezno viņu necilo, mazo kompāniju. Kad visi bija ar Agnesi saskandinājuši un dzēruši uz viņas veselību, Agnese iztukšoja kausu līdz dibenam, vai — pareizāk — dzirkstošā saldme kā čūskulēns ieslīdēja mutē, tā ka viņa ne manīt nemanīja. Vismaz Diev-daris vēlāk apgalvoja, ka redzējis to iezogamies Agneses baltajā kaklā. Tagad Agnese sāka čivināt, ka jūtoties tik labi, it kā būtu no ziemas drēgnuma paglābusies siltā istabiņā. Viņa labi zinot: ja vairāki krietni cilvēki sanākot vienkop, tad tāds silts patvērums rodoties pats no sevis — bez krāsns, jumta un logiem.

— Uz visu labo cilvēku veselību! — viņa iesaucās un, kad glāzes saskandinot nodzinkstēja, atkal izdzēra savu tukšu un piebilda: — Cik brīnum jauks vīns! Arī tas ir labvēlīgs gars!

Tas mums visiem bija īsti pa prātam; visi četri puiši, iepriekš neko nesarunājuši, uzsāka pilnā sparā: «Pie Reinas, pie Reinas briest visu vīnu vīns.» Tikko bija izskanējusi jaukā dzīru dziesma, viņi pārgāja uz nopietnāku, bet arī straujā tempā dziedamu citu Klaudiusa dziesmu:

, Vien mirkli cilvēks dzīvo,

Ir dzīve mirklis īss,

Viss ātri projām plīvo,

Viss spožums pagaist drīz.

Kad tā beidzās ar varenu «Aleluja, āmen!» un iestājās pēkšņs klusums, varēja dzirdēt, ka tālumā no citām telpām atšalca balsu murdoņa, dziesmas, kas cita citu apsteidza, un deju mūzika; apslāpētie skaņu viļņi atplūda pie mums katrreiz, tiklīdz mēs apklusām. Bet šajā brīdī kontrasta dēļ mums tas likās pacilājoši svinīgi. Šķita, ka, sēžot te, miršu un apelsīnu koku aizvējā, mēs, rāmā mierā vērodami, ieklausāmies pasaulīgajā steigā un trauksmē. Kādu laiku ar patiku nodevāmies dīvainā skaņu mistrojuma apcerei, tad, sabāzuši kopā galvas, uzsākām saistošu sarunu; katrs no mums atcerējās kādu jautru vai skumju jocīgu nostāstu, bet it īpaši Dievdaris zināja neskaitāmus amizantus, aizrautīgus stāstus par jaunavu Mariju: kā viņa reiz sasaukusi savu pārstāvju kongresu visslavenākajās pasaules svētceļotāju vietās un tur izcēlies milzīgs konflikts, kā jau tas bijis sagaidāms, kur sanāk kopā tik daudz sieviešu; viņš zmaja stāstīt, ko viņas turpceļā un atceļā piedzīvojušas un kā uzvedušās: viena ceļojusi lepnas valdnieces izskatā, grezni un izšķērdīgi, cita turpretī kā nožēlojama skopule; tā pārgulējusi iebraucamās vietās un savus eņģeļus iespundējusi vistu kūtīs, no rīta arī kā vistas tos pārskaitījusi, vai kāda netrūkst. Divas citas cienījamas dāmas, kas arī ceļojušas uz kongresu, — dievmāte no Censtohovas Polijā un Marija no Ein-zīdelnas kopā ar savu svītu satikušās kādā viesnīcā un dārzā ēdušas pusdienas. Kad pasniegta bļoda ar Leipcigas cīruļiem, virs kuriem gulējusi cepta sloka, poliete nekavējoties pavilkusi bļodu uz savu pusi un teikusi, ka, cik viņai zināms, ievērojamākā persona pie galda esot viņa, tāpēc stār-ķēns bļodas virspusē pienākoties viņai. Garā knābja dēļ viņa bija sloku noturējusi par jaunu stārķi, iedūrusi tanī dakšiņu un uzlikusi uz sava šķīvja. Šveiciete, sašutusi par šādu uzpūtību, tikai pamājusi: «Tiš!» — un ceptā sloka pēkšņi dzīva un apspalvota pacēlusies no šķīvja un aizlaidusies. Tikmēr Einzīdelnas Marija pievilkusi bļodu sev tuvāk un visus cīruļus notraukusi savā un savējo šķīvjos, bet Censtohovas dāma uzsvilpojusi: «Tir-li-li!» — un cīruļi, tāpat kā iepriekš sloka, pacēlušies spārnos un vīterodami pagaisuši tālē; un tā cienījamās dāmas aiz greizsirdības samaitājušas viena otrai pusdienas un bijis jāapmierinās ar rūgušpienu, lai arī cik ērmīgi tās šķobījušas savas tumšbrūnās sejas.

Agnese sēdēja starp mums kā pašu cilvēks, atbalstījusies ar elkoni pret galdu un atslējusi vaigu delnā. Viņa nespēja lāgā saprast, kā svētās Marijas, kas visas taču esot viena un tā pati, varot ceļot kā tik daudzas atšķirīgas personas, kā varot sapulcēties un pat naidoties savā starpā, un Agnese atklāti izteica savas šaubas.

Vīndaris pielika pirkstu pie deguna un domīgi noteica:

— Tā jau ir mistērija, brīnums, ko mēs ar savu prātu nespējam izskaidrot.

Bet Kalnu karalis, kurš, apspriežot pārgudrus jautājumus, bija jo daiļrunīgāks un jo mazāk spējīgs savā «Golgātas ceļā» attālināties no Rafaēla slavenās gleznas, sacīja:

— Domāju, ka te ir runa par debesu ķēniņienes neaptveramību, spēju būt vienlaikus visur, dažādību un māku pārvērsties; viņa ir visur un visā kā pati daba un tuva tai jau tāpēc vien, ka ir sieviete, viņa nemitīgi mainās, turklāt viņa mēdz parādīties visos iespējamos veidos un ir pat redzēta kā kaujai gatavs karavīrs. Tieši te viņa atklāj savam dzimumam atbilstošu īpašību — vismaz tā izcilākajām pārstāvēm — zināmu tieksmi ģērbties vīriešu drānās.

Viens no vitrāžistiem sāka smieties.

— Man iekrita prātā jocīgs gadījums ar šādu pārģērbšanos, — viņš teica un pastāstīja: — Manā dzimtajā pilsētā, kur it īpaši rudeņos notika bagātīgs tirgus, mēs, puikas, veseliem bariem klaiņojām pa tirgu un uzlasījām ābolus, bumbierus, plūmes un citus augļus, kad tie tika izkrauti, svērti un nokrita zemē, bet reizēm paķērām pa kādam arī no kaudzēs. Mūsu bariņā pastāvīgi bija arī kāds zēns, kuru neviens nepazina, bet kurš vienmēr pamanījās visur pirmais un bija izveicīgāks par citiem; piebāzis kabatas, viņš pazuda, tad ieradās no jauna, lai tās pildītu atkal. Zemnieki mēdza vest uz pilsētu jauno vīnu un pilsētnieku namu priekšā tecināja to no mucām traukos; mēs notupāmies zem ratiem ar garām niedres caurulītēm rokā, slepus iebāzām tās apakšā paliktajos toveros un kublos un sūcām no turienes nenorūgušo vīnu, kas mērījot bija pārlijis pāri; svešais puišelis allaž bija klāt, taču vīnu nenorija, bet saprātīgi visu niedres caurulītē iesūkto ielaida pudelē, ko slēpa zem jakas. Puika nebija par mums lielāks, toties stiprāks gan, viņam bija neparasti vecīga seja un spalga, taču bērnišķīga balss, un, kad mēs reiz piedraudēdami noprasījām, kāds ir viņa vārds, viņš sevi nosauca par Joheli Kleinu. Tad nu šis Johelis izrādījās «neīsts» ielaspuika, proti — kāda maza auguma nabaga atraitne no priekšpilsētas, kurai nebija ne plika graša pie dvēseles un kurai aiz nabadzības bija ienākusi prātā veikla izdoma: apvilkt sava mirušā divpadsmit gadus vecā dēla drēbes, nogriezt bizi un zināmās stundās iziet uz ielas un iejukt puiku barā. Reiz, kad viņa, paļaudamās uz savu prasmi, bija pārāk aizrāvusies, viņu notvēra. Tur, kur tirgojās ar sieru, viņa bija novērojusi, kā daži tirgotāji ar īpašām caurulītēm no lielajiem Šveices siera rituļiem izdur nogaršošanai apaļus siera stabiņus, rūpīgi nolauž tiem galiņu, bet pārējo atkal iebīda atpakaļ sierā, tāpēc tas izskatījās tāds pats kā iepriekš; paņēmusi parastu naglu, šī sieviete izlūkoja, izpētīja siera rituļus, meklēdama tikko manāmo aplīti, kas norādīja uz siera stabiņu. Tad izdevīgā brīdī iedūra tajā naglu un izvilka siera stabiņu ārā, bieži vien viņai tā izdevās aiznest mājās savu pusmārciņu lieliska siera. Taču siera tirgotāji visur ir badīgāki un kārāki pēc peļņas nekā citi tirgotāji, beidzot viņa tika pieķerta, nodota policijai, un tad ari atklājās viņas noslēpums. Bet par Joheli Kleinu viņu sauca līdz mūža galam.

Agnese uzjautrinājās par nelaimīgās sievietes naivo viltību un vienīgi nožēloja, ka viss tik nelāgi beidzies. Otrs gleznotājs arī solīja pastāstīt kādu atgadījumu par sievietes pārģērbšanos, taču šis stāsts esot drausmīgāks nekā tas par sievišķīgo ielaspuiku.

— Tas ir sens sešpadsmitā gadsimta notikums, — viņš uzsāka, — un, pēc hronikas ziņām, norisinājies tūkstoš pieci simti sešdesmitajā vai sešdesmit otrajā gadā Geldernas pilsētā Nimvegenā, Vietējais bende tika izsaukts uz Brabantes robežas pilsētiņu Grāvi pie Māsas upes, lai tur sodītu trīs noziedzniekus. Nimvegenas bende gulēja slims un vārgs gultā, paša kalps bija viņu pabarojis ar saindētu zupu, cerēdams ieņemt viņa vietu. Jo, kā saka hronists, nav neviena tik nožēlojama amata, lai nerastos kāds, kurš necenstos to sagrābt, kaut vai pazudinot savu dvēseli. Un tā nu bende paziņoja Gravēs maģistrātam, ka nevar ierasties, bet steigšus aizsūtīšot savu sievu pie Arnheimas bendes, ar kuru viņam esot noslēgts līgums par savstarpēju palīdzēšanu, tas ieradīšoties noteiktajā laikā un darīšot, kas darāms. Sievai viņš pavēlēja nekavējoties doties uz Arnheimu un nodot ziņu turienes kolēģim. Taču sieva, stalts, skaists un nekaunīgs sievišķis, bija skopa un negribēja tik ienesīgu veikalu palaist garām. Viņa negāja vis uz Arnheimu, bet slepus apģērba vīra drēbes, iepriekš paplešot platāku uz krūtīm kreklu un kamzoli, ātri nogrieza matus, uzmauca galvā vīra cepuri ar piesprausto spalvu, apjoza siksnu ar bendes zobenu un nakts tumsā un miglā devās uz Grāvi, kur ieradās laikā un pieteicās pie birģermeistara. Tiesa, viņš, pievērsis uzmanību viņas gludajai sejai, jaunajai, skanīgajai balsij, apjautājās, vai viņai, pareizāk, viņam, viltus bendem, būšot pietiekami spēka un izveicības šādam darbam. Viņa vīzdegunīgi apgalvoja, ka šo spēlīti pieprotot labi, neesot jau pirmā reize. Un tūlīt pat satvēra virvi, aiz kuras tika izvests pirmais nabaga grēcinieks, tā dabūdama viņu savā varā. Bet, kad nelaimīgais jau sēdēja uz krēsla un viņa sēja tam ciet acis, viņš nemierīgi sakustējās; viņa noliecās tuvāk, lai redzētu, vai saite viscaur cieši pieguļ, un nu viņš juta, ka pie galvas pieskaras viņas mīkstā krūts. Viņš tūdaļ iebrēcās, ka bende esot sievišķis. Viņš negribot, ka viņu sodot sieviete, gribot mirt no kārtīga bendes rokas, to prasīt esot viņa tiesība. Nelaimīgais cerēja iegūt laiku. Vispārējā apjukumā viņš kliedza arvien skaļāk, lai noraujot viņai apģērbu, tad redzēšot, ka tas esot bābietis. Apkārt stāvošajiem apgalvojums nelikās gluži neticams, tāpēc kādam bendes palīgam uzdeva par to pārliecināties, un ar tām pašām šķērēm, ar kurām viņš notiesātajam bija nupat nogriezis matus, viņš pārgrieza sievietei uz krūtīm un uz muguras kamzoli un kreklu un norāva tos no pleciem, tā ka krāpniece stāvēja visas tautas priekšā ar atsegtu auguma augšdaļu un ar kaunu tika padzīta no soda vietas. Noziedzniekus vajadzēja aizvest atpakaļ uz cietumu: saniknotais pūlis dzīrās sievieti noslīcināt, un tikai ar pūlēm izdevās to novērst. Un tomēr sievietes — saimnieces un kalpones — kā plēstas metās ārā no mājām un ar svārp-stiein un slotām dzinās pakaļ bēgošajai bendei līdz pašiem pilsētas vārtiem, sazilinādamas viņas koši balto muguru. Tā pārģērbšanās pārdrošajai amazonei beidzās bēdīgi. Kad viņas vīrs drīz pēc tam nomira, nelietīgais kalps, kurš bija viņu noindējis, tiešām tika iecelts bendes amatā Nimvegenā, apprecēja atraitni un tātad dabūja sevis cienīgu sievu.

Ar šo parupjo stāstu mūsu tērgāšana jau bija gandrīz pārkāpusi robežu, kādu vajadzēja ievērot, meitenei klāt esot. Viņa šausminādamās pašūpoja galvu un, kad visi saskandinājām, nekavējās izdzert savu glāzi. Sarunas laikā mēs cieši turējām pirkstos augsto vīna kausu, lai tas nenokristu un būtu pie rokas, tiklīdz atskanēs kārtējais aicinājums, un Agnese aiz neziņas, laimīga, aizmirsusi visas bēdas, cītīgi centās no mums neatpalikt. Mums nebija pieredzes, kā šādos gadījumos vajadzētu apieties ar sievišķīgu būtni, un, tiklīdz glāzes bija iztukšotas, atkal tās piepildījām, priecādamies, ka jaukais meitēns top aizvien možāks un jautrāks.

Dievdaris Reinholds pa garā stāstījuma laiku bija nolauzis no apelsīnu kociņa Agnesei aiz muguras dažus ziedošus zariņus un, savijis tos vainadziņā, uzlika viņai galvā. Pie reizes viņš lūdza viņu aplaimot ar deju, pārējie neatteikšoties viņiem spēlēt.

— Nē! — Agnese iesaucās. — Vispirms es gribu viena pati nodancot lendleru, ko nospēlējiet visi četri!

Jaunieši paklausīgi izņēma no futrāļiem savus instrumentus un noskaņoja no jauna. Es pavirzījos sānis, viņi nospēlēja kādu toreiz ļoti populāru tā apvidus deju, un Agnese ar piemīlīgu grāciju lēnā tempā nelielajā brīvajā telpā starp kociņiem uzsāka deju, kuras mūzikā jautās skumjas ilgas. Tikko bija izskanējis pēdējais akords, viņa palūdza kausu ar putojošo vīnu un, izslāpušām lūpām to iztukšojusi, pieprasīja valsi, ko vēl gribot nodejot viena. Lādzīgie puiši spēlēja, cik labi vien mācēja, un Agnese ar mirdzošām acīm, iespraudusi rokas slaikajos gurnos, virpuļoja apļu apļiem. Pēkšņi viņa tvēra ar rokām gaisā, it kā meklēdama ko, palika stāvam, nocēla no galvas vainadziņu, aplūkoja, no jauna uzlika galvā un sagrīļojās. Es pieskrēju klāt un pievedu viņu pie krēsla; muzikanti iztrūkušies apklusa, nabaga meitene uzmetās ar galvu un rokām uz galda, apgāzdama glāzes, un sāka skaļā balsi aizgūtnēm vaimanāt un saukt māti. Viņa raudāja un elsoja tik sirdi plosoši, ka saskrēja arī citi viesi, un mēs stāvējām Agnesei visapkārt pilnīgā neizpratnē un apjukumā. Mēģinājām viņu piecelt, bet viņa noslīdēja zemē, palika guļam tur bāla kā līķis, ar drebošām lūpām un rokām, bet pēc mirkļa, kad viņa aprima, nebija manāmas ne mazākās dzīvības zīmes, iestājās biedējošs klusums.

Beidzot nolēmām nabaga nekustīgo meiteni aiznest mājas apdzīvotajā daļā, kur varētu sameklēt palīdzību. Kalnu karalis pacēla viņu aiz pleciem, Dievdaris pieturēja aiz kājām, un tā viņi piesardzīgi nesa vieglo, sidrabaini mirgojošo nastu prom. Es gāju pa priekšu, abi vitrāžisti mums sekoja ar vijolēm padusē, jo nolikt tās nebija laika, bet pamest tik labus instrumentus nedrīkstēja.

Diemžēl Rozālija jau bija, ne no viena neatvadījusies, Eriksona pavadībā aizbraukusi uz pilsētu, lai netraucētu jautrību un nepamudinātu citus doties mājās. Tāpēc jo iepriecinošāka bija saimnieces jeb nama pārvaldnieces parādīšanās — tā piesteidzās un aizvadīja mūs uz savu istabu, kur nekustīgo Agnesi noguldīja ērtā guļvietā uz tur atnestajiem spilveniem.

— Nav nekā briesmīga, — sacīja saimniece, redzēdama mūsu izbailes. — Jaunkundze ir apskurbusi, tas drīz pāries.

— Nē, viņai ir bēdas, — es pačukstēju.

— Tad viņa ir savas bēdas slīcinājusi, — kurš tad dod jaunai meitenei tik daudz dzert?!

Mēs nosarkām un stāvējām apkaunoti un apmulsuši, līdz krietnā sieviete mūs sūtīja prom, iepriekš apjautājusies, kur saslimusī dzīvo.

— Kundzes ekipāža atbrauks vēlreiz šurp, ja kaut kas būs vajadzīgs, tātad par visu tiks gādāts.

Reinholds piedāvājās palikt un nebija no tā atrunājams; viņš lūdza, lai tālāko gādību par pamesto uzticu viņam; es piekritu, jo zināju, ka viņš ir godīgs cilvēks. Agneses liktenis, pašai neapzinoties, pa svinību laiku bija iet no rokām rokās kā reiz verdzībā nonākušai karaļmeitai.

Es šķīros no vijolniekiem, kam bija jāparūpējas par saviem instrumentiem, un devos ceļā. Ap šo laiku tiklab te, kā arī pāri pretī mežā jau visi posās prom un ceļš bija braucēju pilns. Nesastapis nevienu paziņu, kurš mani paņemtu līdzi, nolēmu iet kājām un, lai nepakļūtu zem braucēju ratiem, kas, zirgiem rikšojot, cits citu apdzina, pakāpos uz mežmalas taciņas blakus ceļam. Dilstošais mēness blāvi spīdēja cauri kokiem; brikšņi vietām traucēja iešanu, un es panācu vientuļu gājēju, kurš pikti karoja ar ērkšķu krūmiem un kazeņu ceriem. Tas bija Liss, kuram zem tumšā mēteļa rēgojās smalkā linauduma tērps, kas ķērās ērkšķos.

Kad bijām viens otru pazinuši, es pastāstīju par notikušo tādā toni, ka nebija grūti uzminēt, ko es par to domāju.

Liss, kurš varēja daudz dzert, bet neaprciba un uzskatīja piedzeršanos pat vīriešiem par apkaunojumu, sadusmojās un sāka apbērt mani ar pārmetumiem un apvainojošām piezīmēm.

— Smalki gan! — viņš iesaucās. — Tad tādi ir jūsu varoņdarbi — piedzirdīt nepieredzējušu meiteni! Nudien esmu labām rokām uzticējis nabaga bērnu!

— Uzticējis! — es aizkaitināts attraucu. — Pametis, pievīlis — to tu gribi teikt! — Un es izgāzu pār viņu veselu straumi pārmetumu, kas tālu pārsniedza manas tiesības to darīt. — Vai tad ir tik grūti, — es pabeidzu, — apvaldīt savas tieksmes un pateicīgā uzticībā apmierināties ar tādu dieva dāvanu? Vai tad visai pasaulei jāsagriežas juku jukām un tumsai jānomāc gaisma?

Tikmēr Liss bija ticis vaļā no dzelkšņiem. Redzēdams, ka nespēj mani iebiedēt, viņš padevās un, kad mēs viens aiz otra gājām tālāk, mierīgi noteica:

— Liec mani mierā, tu neko nesaproti!

Es iekarsis nepadevos:

— Pietiekami ilgi esmu sev mēģinājis iestāstīt, ka tavā domāšanas veidā ir kaut kas tāds, ko es nespēju ar savu pieredzi aptvert un saprast. Bet tagad skaidri redzu, ka tā ir visbanālākā patmīlība, nevēlēšanās ne ar ko rēķināties; egoisms, kas tevi sagrābis, ir tik atbaidošs, ka acīs duras. Ak, ja tu zinātu, kā tas tevi izkropļo un apbēdina tavus draugus, — tad tā paša egoisma dēļ būtu nācis pie prata un ticis vaļā no pretīgā kauna traipa!

— Es tev vēlreiz saku, — Liss pa pusei pagriezās pret mani, — tu neko nesaproti! Un tas manās acīs vislabāk attaisno tavu nepiedienīgo runāšanu. Ak tu, tikumības sludinātājs! Vai tu jel kādreiz esi darījis ko tādu, no kā nav iespējams atteikties? Nedz tagad tu to dari, nedz spēsi to darīt tad, ja kādreiz piedzīvosi ko īstu!

— Vismaz ceru, ka spēšu jebkurā laikā atteikties no tā, ko atzīšu par nepieņemamu un peļamu!

— Tu vienmēr, — Liss vēsi atteica, no jauna pagriezdams man muguru, — tu vienmēr atteiksies no tā, kas tev būs nepatīkams.

Es nepacietīgi dzīros viņu pārtraukt, bet viņš pacēla balsi:

— Ja tev gadīsies iesprukt starp divām sievietēm, tad tu skriesi abām pakaļ, ja abas tev būs tīkamas, tas ir vieglāk nekā izšķirties par vienu! Un iespējams, ka tev būs taisnība. Kas attiecas uz mani, tad zini: acs ir mīlestības izraisītāja un glabātāja vai arī iznīcinātāja. Es varu apņemties būt uzticīgs, taču acs neapņemas neko, tā ir padevīga dabas mūžīgajai likumībai. Luters, teikdams, ka nespēj uzlūkot nevienu sievieti, nevēlēdamies to iegūt, runāja tikai kā parasts cilvēks. Tikai skaidra sieviete, brīva no visa neīstā, slimīgā, pārspīlētā, sieviete ar veselu miesu un prātu, jautra, labsirdīga un gudra — tāda kā Rozālija — spētu mani saistīt uz mūžu. Ar kaunu man jāatzīstas, ka biju gatavs saistīt savu likteni ar tik apnicīgu vientiesību, kāda ir Agnese! Bet arī tev vajadzētu kaunēties klīst pa pasauli kā tukšai abstraktai parādībai, kā bezķermeņa ēnai! Pacenties, lai beidzot tavai dzīvei būtu saturs, lai tavas jūtas būtu aizraujošas, nevis uzbāzties citiem ar savu tērgāšanul

Vairākkārt aizvainots, es kādu brīdi klusēju. Pats to neapzinādamies, Liss ar savu piemēru par divām sievietēm bija trāpījis gandrīz vai mērķī — vēl pa pusei bērns tiku maldījies pa tamlīdzīgiem dzīves ceļiem. Un tomēr negribēju viņam piekrist; izdzertais vīns, vairāk nekā divdesmit četras stundas ilgie cits pēc cita piedzīvotie satraukuma brīži darīja savu, iekvēlinādami manu ķildīgo prātu, tāpēc apņēmīgi uzsāku:

— Spriežot pēc tā, ko teici, tu neesi vis pārāk noskaņots attaisnot cerību, kādu savā vieglprātībā iedvesi meitenei?

— Neesmu nekādu cerību devis, — sacīja Liss, — esmu brīvs, esmu pats noteicējs par savu gribu gan attieksmē pret jebkuru sievišķi, gan pret visu pasauli! Starp citu, ja es varu kaut ko darīt jaukās meitenes labā, tad bez klīrēšanās un skaļiem vārdiem būšu viņai patiess un nesavtīgs draugs. Un teikšu tev pēdējo reizi: liec mierā manas mīlestības vai nemīlestības dēkas, es tev kategoriski aizliedzu iejaukties!

— Nelikšu vis mierā! — es iesaucos. — Vai nu lu reiz pildīsi savu pienākumu pret godu un uzticību, vai arī es uzvandīšu tev šīs jūtas pašos dvēseles dziļumos un pierādīšu, ka tev nav taisnība! Redz, ko nodara tas bezjēdzīgais ateisms! Tur, kur nav dieva, nav ne satura, ne prāta!

Liss sāka skaļi smieties.

— Lai slavēts tavs dievs! Tā jau es domāju, ka beigās tu iebrauksi šai svētlaimības ostā. Bet tagad es tevi, Zaļais Heinrih, lūgšu — liec mīļo dieviņu mierā, tam te nav itin nekā, ko darīt! Es tev galvoju, ka vai nu ar viņu, vai bez viņa es būtu gluži tāds pats. Nevis ar manu ticību tam ir kāds sakars, bet gan ar manām acīm, ar manām smadzenēm, ar visu manu fizisko būtību!

— Katrā ziņā ar tavu sirdi! — es nikni uzkliedzu, zaudēdams savaldību. Jā, teiksim bez aplinkiem, nevis tava galva, bet tava sirds nepazīst dievul Tava ticība vai, pareizāk, neticība ir tava morāle!

— Bet tagad diezgan! — nodārdināja Liss un, pagriezies pret mani, palika stāvam. — Kaut arī tu mels pa tukšo, kas tik un tā nespēj aizvainot, es tomēr zinu, kas tev prātā, jo man nav sveša tādu murgotāju un fanātiķu nekaunīgā valoda, kādu es nekad nebiju no tevis gaidījis. Tūlit pat ņem atpaka] vārdus, ko teici! Es neļaušu nesodīti aizskart savus principus!

— Neko es neņemšu atpakaļ! Redzēsim, kur tevi novedīs tavs bezdievja trakums!

Es to izkliedzu nevaldīdamies, ķildīgi. Liss atbildēja sarūgtinātā, īgnā balsī:

— Pietiks! Es tevi izaicinu! Gaismai austot, esi gatavs ar ieroci rokā aizstāvēt savu dievu, kura dēļ proti vareni lamāties. Parūpējies par sekundantiem, manējie pēc divām stundām būs uz vietas un gādās par pārējo.

Viņš nosauca vietu, kur, domājams, visu nakti vēl neapklusa svētku rosība un izskaņa. Tad pagriezās un sparīgiem soļiem devās tālāk, jo taka bija kļuvusi labāka. Es metos uz braucamā ceļa, kurš pa mūsu strīda laiku jau sen bija tapis kluss un tukšs. Tādas tad nu bija skaisto svētku beigas! Es gāju pa ceļa vidu, mēness gaismā man pa priekšu vilkās paša ēna, un es skaidri redzēju savas āksta cepures nokarenos stūrus. Bet nekas vairs nelīdzēja, saprāta gaisma bija izdzisusi, un es steidzos meklēt sekundantus divkaujai.

Pirms gadiem sešiem kāds polis, kurš mūsu mājā īrēja mazu istabiņu, bija mani mazliet apmācījis paukošanas mākslā. Tas bija stalts gara auguma karavīrs, viens no tiem bēgļiem, kuri pēc tūkstoš astoņsimt trīsdesmit pirmā gada revolūcijas bija visur sastopami un kopš tā laika tikpat kā pazuda no pasaules vai vismaz no emigrācijas. Bijušais kavalērijas virsnieks bija dižciltīgas izcelsmes, viņš godīgi un veikli cīnījās par savu iztiku un samierinājās ar vispieticīgāko dzīves veidu, ar jebkuru darbu, allaž bija jautrs un laipns un tikai tad, kad saruna skāra bijušās kaujas un dzimtenes postu, runāja ar naidu par Krieviju. Lai arī audzis katoliskā garā, viņš tādās reizēs sarūgtināts un sašutis sauca, ka nav dieva debesīs, jo citādi viņš nebūtu Poliju iegrūdis krieviem rokās. Polis bija man labvēlīgs un, parādīdams laipnību, vēlēdamies paveikt ko noderīgu, kā arī tāpēc, ka nebija tobrīd ne ar ko nodarbināts, nelikās mierā, līdz piedabūja mani mācīties paukošanu. Viņš nopirka pats par savu naudu divus rapierus jeb floretes, maskas un citus piederumus un katru dienu vienu stundu kopā ar mani devās uz plašo bēniņu telpu, kur es viņa vadībā apguvu paukošanas pamatus; viņš noņēmās ar mani tik pacietīgi, ar tādu mīlestību, it kā mēs nodarbotos ar alķīmiju, līdz likteņa pavērsiens aizveda viņu prom no mūsu apvidus. Pilsētā, kur es tagad dzīvoju, reizēm satikos ar studējošiem novadniekiem, kam mājās bija paukošanas piederumi, un laiku pa laikam sava prieka pēc mēs izmēģinājām vienu otru paņēmienu. Dažus no šiem jauniešiem es tagad cerēju sastapt viņu parastajā satikšanās vietā un lūgt būt par maniem sekundantiem; un tiešām, kā jau tas tik vēlā stundā bija sagaidāms, viņi tur bija, turklāt man īsti noderīgā pārgalvīgā omā. Viņi nekavējoties devās turp, kur viņus gaidīja mana pretinieka uzticības personas.

Drīz vien viņi atgriezās, norunājuši, ka divkauja notiks no rīta pulksten sešos Lisa dzīvoklī. Liss esot uzsvēris, ka dzīvojot viens pats, tātad neesot jābaidās no lieciniekiem, tad vēl viņš piebildis, ka, gadījumā ja tikšot ievainots, varēšot likties pats savā gultā, kur klusībā tikšot izārstēts vai arī nomiršot, pretinieks bez steigas vienā mierā varēšot aizbraukt. Ja gadīšoties, ka cietīšot es, tad mani varēšot pirmajā laikā novietot viņa mājā, bet viņš pats aizlaidīšoties lapās.

Arī par ārstu jau esot gādāts, tāpat par ieročiem, no kuriem biju izvēlējies īsu rapieri — vienīgo, ar kuru pratu kaut cik apieties, turklāt zināju, ka Lisam arī tas nav svešs.

Kā viņš bija pavadījis atlikušās īsās nakts stundas, nezinu; es paliku kopā ar saviem padomdevējiem, jo nospriedām, ka bīstamais piedzīvojums jāuzskata par karnevāla svētku noslēgumu; labāk tā domāt nekā doties duelēties, kad esi pamodināts no dziļa miega, — es nebūtu ne izgulējies, ne arī ticis skaidrībā par notiekošo. Tā es nepaguvu pat pārģērbties, un, ja liktenis būtu man nelabvēlīgs, tad es tiktu aiznests prom kā nodurts āksts.

Un tomēr nogurums mani pievārēja, es aizsnaudos un beigās, nolicis galvu uz galda, gulēju, kamēr pārējie kopā ar svētku dalībniekiem, kas vēl nāca un gāja, dzēra pa kausam karsta punša. Kad, gaismai austot, mani sapurināja un pamodināja, arī es izdzēru vienu glāzi, bet īsais miega brīdis nebija mani ne atsvaidzinājis, ne atskurbinājis. Atceros kā pa sapņiem, kā kopā ar abiem draugiem drūmi vilkāmies pa ielām, kā iegājām Lisa klusajā dzīvoklī, kur viņš ar diviem vai trim jauniem cilvēkiem drūmi un vēsi mūs sagaidīja.

Mēs visi stāvējām viņa dzīvokļa plašākajā istabā pie gleznas ar zobgaļiem. Rītausmas izgaismotas, figūras likās gluži kā atdzīvojušās un vēroja, kas te notiks.

No garas kastes tika izņemti divi trīsšķautņaini, spoži nopulēti, kā adata smaili asmeņi, divi ar sidraba stiepli caurausti rokturi un divi apzeltīti zvanveida roku aizsargi; visi šie piederumi tika sakabināti cits ar citu. Pēc tam kad mums apjautājās, vai nav iespējams izlīgums vai citāda veida saprašanās, un neviens no mums abiem pat nepakustējās, mums iedeva pa ierocim un norādīja, kur katram nostāties. Es pametu mirkli uz Lisu, viņš izskatījās tikpat bāls un pārguris ka es. Mūsu sejās nebija ne miņas no draudzības vai labvēlības, kaut arī sākotnējais naids bija pagaisis, lūpas stindzināja parasta cilvēciska ģeķība. Te nu es stāvēju ar ieroci rokās, gatavs izliet drauga asinis, lai viņam pierādītu savas ticības patiesību, draugam savukārt bija nepieciešamas manas asinis, lai aizstāvētu sava pasaules uzskata godu, bet katrs no mums taču vienmēr bija aizstāvējis saprātu, brīvību un cilvēcību. Viens vienīgs nelaimīgs mirklis, un spožais tērauds būs ieslīdējis siltajā sirdī!

Taču pārdomām par jebkādu glābiņu vairs laika nebija. Tika dots mājiens, mēs, kā nākas, pacēlām rapierus sveicienam un pieņēmām stāju, taču ne kā pieredzējuši duelanti, bet drīzāk kā nedroši skolnieki. Mūsu rokas vienlīdz drebēja, kad, gatavodamies uzbrukumam, slidinājām rapieru galus vienu gar otru, un pirmais grūdiens, kuru es izdarīju, bija tieši tāds, ko paukošanas zālē apzīmē ar skolas uzdevuma pirmo numuru. Liss atsita tikpat skolmeistarīgi, jo laikus jau bija to paredzējis; viņš atbildēja uzbrukumam, un es viņu atvairīju mazliet smagnējāk, taču vēl pietiekami laikus. Tikai mīļajam dieviņam, kura dēļ mēs kāvāmies, bija zināms, kā divi miermīlīgi paukotāji nonākuši tik bīstamā situācijā. Bīstama tā bija neapšaubāmi, jo līdz ar šķindoņu, asmeņiem saduroties, kaujas norise tapa arvien dzīvāka, straujāka, tāpēc arī uzbrukumi un aizsargāšanās neviļus pieņēmās tempā, saasinājās. Pēkšņi mūsu ieroču tērauds un rokturi iezvērojās sarkanīgā kvēlē, un vienlaikus maigi iezaigojās istabas dziļumā glezna. To bija izraisījis kāds liesmojošs mākonis, atspoguļodams rītausmas starojumu. Liss neviļus pameta iesā-nis skatienu uz gleznu un sastapās ar savu «zinātāju», kā viņš tos sauca, mums pievērstajām acīm. Viņš nolaida rapieri, un man — es pašreiz gatavojos jaunam izklupienam — tika uzsaukts: «Stāt!» Liss, kurš vispār bija no sākta gala palicis pilnīgi skaidrs, ieraugot šo skatu, attapās pirmais, saprazdams mūsu rīcības bezjēdzību.

— Es atsaucu savu izaicinājumu, — viņš paziņoja stingrā, mierīgā balsī, — un gribu notikušo aizmirst bez asins izliešanas.

Viņš paspēra man soli pretī un sniedza roku.

— Iesim gulēt, Heinrih Lē, — viņš teica, — un pie reizes paliec sveiks! Tā kā esmu jau gatavojies prombraukšanai, tad šodien gribu uz kādu laiku aizceļot.

Pasveicinājis pārējos, viņš iegāja savā guļamistabā, un mēs izšķīrāmies, par spīti negaidītajam izlīgumam, bez jebkādām draudzības jūtām, jo bijām taču īstenībā paši sevi apvainojuši un šobrīd neviens no mums nebija ticis pats ar sevi skaidrībā. Liecinieki un ārsts, kam vispār nebija nekas skaidrs par mūsu ķildas iemeslu, klusēdami atvadījās mājas priekšā un katrs gāja savu ceļu, es turklāt ar sajūtu, it kā mani būtu satriecis morāli pārāks pretinieks, kuru biju grasījies pārmācīt.

Kad iegāju savā mājvietā, saimnieki sēdēja pie brokast-galda un apsveica mani kā ilgi izturēt spējīgu uzdzīvotāju. Lai gan biju pārguris, nomocījies, nespēju aizmigt, un, kad beidzot miegs mani tomēr pievārēja, es sapņoju, ka esmu nogalinājis draugu, taču asinīm noplūda nevis viņš, bet es pats, un māte raudot mani pārsēja. Mani smacēja elsas, un es pamodos. Acis un spilvens bija sausi, sāku domāt par visa notikušā iespējamām sekām, līdz beidzot cieši aizmigu.

Piecpadsmitā nodaļa AUŠĪBAS

Es nogulēju līdz pēcpusdienai un pamodies nesapratu, ko iesākt; galva, tāpat ari visa pasaule, man likās tukša un izmirusi: Atcerējos skolas laika kadetu manevru beigu cēlienu, «Telia» uzveduma noslēgumu un nodomāju: «Ja visi tavi svētku prieki šādi beidzas, tad labāk gan vairies no tiem!» Vispirms savācu pa grīdu izkaisītos āksta apģērba gabalus un pakarināju tos darbnīcā kā mākslas priekšmetus uz naglas, bet dadžu aslapaino vainagu uzliku uz Cvīhana galvaskausa, kas atradās uz kumodes mazajā guļamistabā, tādējādi radīdams svētīgu memcnioL Vēlēšanās rotaļāties un uzposties nezūd nekādos apstākļos, pat ne nabadzībā, tā paliek, līdz sabrūkam. Iespējams, ka tā ir daļa mūsu sirdsapziņas, [10] jo, tāpat kā dzīvnieks nesmejas, tā arī cilvēks, kam trūkst sirdsapziņas, nerotaļājas, bet, ja to dara, tad vienīgi sava labuma pēc.

Savā drūmi dīkajā garastāvoklī nopriecājos, kad ieradās vīndaris un vijolnieks Reinholds, kurš bija atnācis lūgt draudzīgu pakalpojumu. Viņš pastāstīja, ka Agneses savārgums ildzis vēl vairākas stundas un tikai pret rītu, kad bijis jau gaišs, viņa tiktāl atguvusies, ka varējis nogādāt viņu mājās. Nelādzīgas baumas par Agneses šķietamo izlaidību, par reibumu, kura dēļ viņu nekavējoties pametis bagāts pielūdzējs, jau bija apsteigušas viņu, un, kad pie mājas apstājusies ekipāža un no tās satriekta, pārgurusi izkāpusi meitene, atvē-rušies kaimiņu logi un cilvēki noskatījušies uz viņu ar skaidri manāmu nicinājumu vai vismaz nosodījumu. Viņš pats esot kopā ar kādu no villas kalponēm pavadījis nabaga meiteni, bet, protams, tūlīt pat devies prom un nemaz neiegājis mājā. Bet pat tāda — atkal cita pavadītāja parādīšanās nepatīkamo stāvokli vēl pasliktinājusi, un, tā kā mēs esam savu tiesu vainīgi, tad tagad mūsu pienākums aizstāvēt meitenes godu. Viņam radies kāds nodoms, par ko viņš apspriedies ar saviem draugiem, un viņi nolēmuši šovakar zem Agneses loga nospēlēt nopietnu, cildinošu mūziku — serenādi šī vārda labākajā nozīmē. Lai nerastos nekādi traucējumi un šī uzstāšanās iegūtu solīdu raksturu, iestāžu atļauja jau esot rokā. Viņš esot apņēmies pēc serenādes nekavējoties uziet augšā un svinīgi izlūgties pamestās meitenes roku.

— Par to, kas bijis, negribu nekā zināt, lai arī ko ļaudis melš. Tāda, kāda viņa ir šobrīd, — ar piemīlīgo sejiņu, trauslo augumu, ar visu būtību un savu likteņa devu viņa man patīk, un es nevaru iedomāties dzīvi bez viņas. Un, ja es maldītos, tad vienīgi tai ziņā, ka viņa ir vēl labāka, nekā es domāju. Mazliet saules siltuma, mazliet no tā, ko saucam par laimi, dažbrīd glāzīti laba Reinas vīna, un viņa atgūs možumu.

— Un kāds būtu mans uzdevums? — es jautāju izbrīnījies, bet priecīgs palīdzēt, jo sirsnīgā cilvēka nodoms man likās vislabākā palīdzība šai situācijā.

— Jūs es lūgšu, — viņš atbildēja, — vakara pusē doties uz šo šauro namiņu — šo dārglietu kārbiņu un tur aizkavēt sievietes, lai viņas nekur neaizietu un tomēr lai mūzika būtu pārsteigums. Tad vēl, ja tas nebūtu jau noticis, — neuzkrītoši novirzīt sarunu uz mani un atsaukties par mani labvēlīgi, tas ir, nevis par mani, bet par maniem apstākļiem, proti, par maniem pieticīgajiem ienākumiem, kas man ļauj bez rū-pērn vest mājās sievu. Gribētu, lai jūs to pieminētu it kā starp citu, bet tomēr kā par ko labi zināmu, neizraisot ne mazākās šaubas, lai tas jau būtu pateikts un man nevajadzētu par to runāt. Tas ir svarīgi, un šādos sarežģītos apstākļos tam lielākoties ir izšķiroša nozīme. Un varu jums droši apgalvot, ka jūs nebūsiet melojis, ja vien pārāk nepārspīlēsiet. Nedaudz zemes un mana mākslas amatniecība dod pietiekami pieklājīgai iztikai, nevar būt ne runas par skopo-šanos, bet nākotnē man ir nodrošināts mantojums; gados paveca tante mani nemitīgi moka ar mudinājumu, lai es precos, un jau tur gatavībā pūru kā pašas meitai. Pag, šo apstākli jūs varētu mazliet atainot! Nudien jāsmejas, labā sieviete joprojām pērk visu, ko iedomājas noderam manā nākotnes saimniecībā; viņas jau tāpat kopš laiku laikiem pieblīvētajā mājā krājas kaudžu kaudzēm arvien jaunas — gan apmēros lielākas, gan mazākas lietas... Tātad runājiet, stāstiet! Vai izpildīsiet manu lūgumu? Man jāteic, ka jūtos tā, it kā redzētu kāda stulbeņa nomestu pērli un nu trīcētu bailēs, ka tik kāds cits to nepaceļ, iekams pats tur nokļūšu.

Es neviļus sevī nosmējos par trāpīgo notikumu gaitu, kas norisa tik atbilstoši — ja vien Reinholda nodoms piepildītos. Ar prieku apsolīju visu darīt pēc labākās sirdsapziņas, un viņš, cerību spārnots, steidzās veikt tālāko gatavošanos vakaram.

Manai tukšai, dīkai dienai šāds uzdevums bija tikai apsveicams, lai arī cik nepierasts, — proti, savedēja pienākums. «Pēc tam kad turpat divas dienas esi sargājis kāda donžuāna pamesto dārgumiņu,» es domāju, «vari uzņemties arī šo — vecu sievu darbiņu, tas saderas gan ar iepriekšējo, gan ar izputējušo dueli.»

Tiklīdz iestājās krēsla, es devos ceļā un drīz vien atrados pie abu sieviešu namdurvīm; viņas, liekas, sēdēja klusēdamas, jo nebija dzirdama ne skaņa. Kad pieklauvēju, atskanēja vārgs: «Iekšā!» — bet, kad es iegāju, tad pustumsā ieraudzīju tikai Agneses māti, kura sēdēja atzveltnes krēslā, atbalstījusi galvu abās rokās. Uz galda atradās neliela kārbiņa. Ieraudzījusi mani, viņa piesmakušā balsī noteica:

— Jauki svētki mums gan! Jauka nakts un jauka diena!

— Jā, — es nedroši ieminējos, — notika visādas burvestības, un dažam labam gadījās piedzīvot šo to savādu.

Viņa brīdi paklusēja un tad sāka bērt:

— Smalka savādība! Vajag tikai pabāzt galvu pa durvīm, jau kaimiņi rāda ar pirkstiem uz mani! Sievas, kas te nekad nav redzētas, cita pēc citas lien šurp, lai papriecātos par mūsu kaunu! Un ir jau ari — divas naktis vazā bērnu apkārt, tad atsūta man to piedzērušu mājās un vēl ar svešiem cilvēkiem! Protams, skaistajam, bagātajam pielūdzējam Lisa kungam tāda izrāde nevarēja būt pa prātam, viņš atsaka un laižas lapās! Nu jūs redzat, kas mums jāpiedzīvo!

Viņa izvilka zem kastītes paliktu vēstuli un atlocīja to, taču bija pārāk tumšs, lai varētu izlasīt.

— Atnesīšu gaismu, — viņa teica, īgna un gurda izgāja no istabas un atgriezās ar necilu virtuves lampiņu, jo viņai nelikās_ vērts vienam no tik nelietīgas kompānijas pakalpot ar labaku. Es izlasīju īso vēstuli, kurā Liss, dažos vārdos paskaidrodams, ka viņam jāaizceļo uz nenoteiktu laiku, iespējams, pavisam, sirsnīgi pateikdamies par draudzīgo izturēšanos, vēlēdams laimi un labklājību, lūdza meiteni pieņemt mazu piemiņas lietiņu. Kad biju to izlasījis, noskumusī sieviete atvēra kārbiņu, kurā vizēja samērā vērtīgs pulkstenis ar smalku važiņu.

— Vai šī bagātīgā dāvana, — viņa iesaucās, — nepierāda, cik nopietni bijuši viņa nodomi, ja viņš vēl tagad, kad bijis jāpiedzīvo tāds kauns, izturas tik cēli?

— Jūs maldāties! — es teicu. — Neviens nav pelnījis pārmetumus, bet vismazāk jau jūsu jaukā meita. Liss no paša sākuma nelikās par Agnesi zinis un visu uzmanību veltīja citai skaistulei, bet, saņēmis noraidījumu, — jo, īsi sakot, tā tagad ir viņa drauga Eriksona līgava, — aizbrauca no šejienes. Es skaidri zinu, ka viņš bija jūsu meitai zudis, vēl iekams viņai aiz bēdām un satraukuma kļuva nelabi. Un laikam jau laime, ka tā noticis, esmu par to pārliecināts.

Sieviete raudzījās manī plati ieplestām acīm, no šaurās, garas istabas dziļumiem atskanēja smaga nopūta. Tikai tagad ievēroju, ka kaktā pie krāsns sēž Agnese. Viņas mati bija atrisuši izklaidus un aizsedza seju un vienu noliektā auguma pusi. Turklāt pār galvu un pleciem bija pārmests lakats, ko viņa bija pavilkusi sejai priekšā; novērsusies no mums un piespiedusies ar vaigu pie sienas, viņa sēdēja nekustīgi.

— Viņa baidās apsēsties pie loga, — sacīja māte.

Es piegāju pie Agneses, lai sasveicinātos un sniegtu roku, bet Agnese novērsās un sāka klusiņām raudāt. Apjucis atgriezos pie galda, un, tā kā paša piedzīvojumi morāli bija mani satriekuši, arī man saskrēja asaras acīs. Tas savukārt aizkustināja atraitni, un viņa sāka raudāt, seja viņai savilkās grimasē kā mazam, raudulīgam bērnam. Tas bija visai dīvains, netīkams skats, tāpēc man acis tūlīt metās sausas.

Bet arī viņai, tāpat kā bērniem, negaisa mākonis ātri bija pāri, un gluži citādā balss noskaņā viņa tagad piedāvāja man apsēsties. Viņa tūliņ apjautājās, kas bijis tas svešinieks, kurš Agnesi no rīta pārvedis mājā. Vai tik viņš nesākšot šo posta un bēdu notikumu stāstīt tālāk?

— Pilnīgi izslēgts! — es atbildēju. — Tas ir ļoti cienījams, krietns cilvēks.

Un es nekavējos šķietami vienaldzīgi, ar nepieciešamo piesardzību tā attēlot Dievdara raksturu un viņa dzīves apstākļus, kā viņš pats bija vēlējies. Tikai stāstot par tanti un viņas tiekšanos sagādāt tādu pūru, ka viņas māsasdēla nākošajai sievai nebūs iespējams novietot mājās kaut ko arī no savām lietām — labi vēl, ja atliks vietas pašai, — mans attēlojums kļuva dzīvāks, jo uzjautrināja mani pašu.

—- Starp citu, — es beigās teicu, — Reinholda kungs ar jūsu atļauju šovakar gribētu ierasties uz pieklājības vizīti, lai izpildītu savu pienākumu un apvaicātos, kā jūtas saslimusī jaunkundze. Tā kā viņš zina, ka man ir atļauts viesoties jūsu mājā, tad uzdeva man izlūgties atļauju ierasties un pēc tam jūs iepazīstināt ar viņu.

Tāds pieklājīgs pieteikums atkal atdeva sievietei daļu pašpaļāvības.

— Vai dzirdi, bērns? — Viņa pielēca kājās. — Mums būs viesi, ej apģērbies, sasukā matus, tu jau izskaties pēc raganas!

Taču Agnese nepakustējās, un arī tad, kad māte piegāja un viņu saudzīgi sapurināja, viņa atvairījās un iešņukstēdamās lūdza likt viņu mierā, jo citādi viņas sirds neizturēšot. Māte savā izmisumā sāka klāt galdu un gatavot tēju. Viņa atnesa pāris šķīvju ar aukstiem uzkožamiem un torti un salika visu uz galda. Jau vakar viņa esot vakariņām iegādājusies paciņu vislabākās tējas un šādus tādus saldumus, jo cerējusi, ka jaunie ļaudis atgriezīšoties it drīz. Lai nu tagad pieticīgā maltīte vēl tomēr noderot par godu gaidāmajam ciemiņam; nekas no ēdiena neesot sabojājies.

Mēs sēdējām, un spožajā, reti lietotajā tējkannā ūdens jau labu laiku vārījās, taču neviens ciemiņš nerādījās, jo bija vēl ļoti agrs. Lāga sieviete kļuva nepacietīga, izteica šaubas, vai Reinholds vispār maz ieradīšoties; es centos viņu nomierināt, un mēs gaidījām atkal kādu laiciņu. Beidzot viņai apnika gaidīt, un viņa sagatavoja tēju. Mēs izdzērām pa tasītei, šo to ieēdām un gaidījām atkal, pārmijām pa vārdam, pa piezīmei, līdz nogurusī mājasmāte, manas mazrunības ieaijāta, iesnaudās, Tagad iestājās dziļš klusums, un pēc kāda laika, sadzirdējis no krāsns puses klusus, vienmērīgus elpas vilcienus, nopratu, ka arī Agnese piemiguši. Tā kā es pats biju ļoti maz gulējis, arī man krita acis ciet, un kompānijas pēc mazās lampas nespodrajā gaismā aizmigu arī es.

Bijām varbūt kādu stundiņu draudzīgi pasnauduši, kad mūs pamodināja skaņa, taču liega mūzika un vienlaikus logā ieblāzmojās sārta gaisma. Pārsteigtā atraitne metās pie loga, piesteidzos arī es. Mazajā laukumā pie nošu pultīm stāvēja astoņi muzikanti, četri zēni turēja augstu paceltas degošas lāpas, bet pie ieejas laukumā, kur ātri salasījās bars klausītāju, šurp un turp soļoja divi policisti, uzturēdami kārtību. Reinholds bija dabūjis bez vijolniekiem vēl mežraga, obojas un fleitas spēlmaņus; pats viņš sēdēja uz saliekamas taburetes un spēlēja čellu.

— Svētā Marija, ko tas lai nozīmē! — pārsteigta iesaucās Agneses māte.

Aizdedziniet sveces! — es teicu. — Tas ir Reinholda kungs ar saviem draugiem, spēlē jūsu meitai serenādi. Mūzika veltīta viņai, lai pasaules un šīs pilsētas priekšā parādītu viņai godu.

Es atvēru logu, bet atraitne aizsteidzās pēc saviem greznajiem svečturiem un aizdedzināja sārtās sveces, kas patlaban bija īsti piemērotas. Sena itāliešu komponista adagio skanēja aizkustinoši un, saplūstot ar glāsmīgo, agro pirms-pavasara elpu, strāvoja augšup.

— Bērniņ, — māte čukstēja Agnesei, kura sāka ieklausīties, — mums spēlē serenādi, mums spēlē serenādi! Nāc paskaties!

Es pirmo reizi dzirdēju viņas balsi, runājot ar meitu, tādu — sirsnīgi satrauktu un ielīksmotu, tik ļoti viņu aizkustināja mūzika; arī Agnese klusēdama pagrieza bālo seju uz loga pusi. Tad lēnām piecēlās, piegāja tuvāk. Bet, ieraudzījusi lāpu gaismā uz ielas un visos kaimiņu logos daudzos cilvēkus, metās atpakaļ uz savu vietu, salika rokas klēpī un tikai mazliet pielieca galvu sānis, lai nezaudētu ne skaņas no skaistā priekšnesuma. Tā viņa palika sēžam, līdz bija izpildīti visi trīs skaņdarbi, un mūzika beidzās ar melodiski jautru, tautas dziesmai līdzīgu frāzi. Muzikanti sakārtojās un klusēdami aizgāja, bet pūlis uz ielas skaļi aplaudēja. Arī glītās kastītes un futrāļi, kuros viņi ievietoja instrumentus, izraisīja ļaudīs jo lielu interesi: šķita, ka noticis kas ārkārtējs, smalkmanīgs; ļaudis, lēnām izklīzdami, ziņkārīgi nopētīja dīvaino namu, un Agneses māte, stāvēdama pie loga, izbaudīja visu līdz pēdējam brīdim; pat nošu pulšu aiznešana viņai šķita pats svinīgākais, pārsteidzošākais no visa, ko viņai gadījies pieredzēt.

Kad beidzot viņa aizvēra logu un pagriezās, istabā stāvēja Reinholds, goddevīgi viņu sveicināja, un es tūliņ nosaucu viņa vārdu. Viņš atvainojās par uzbāzīgo traucējumu, atsaukdamies uz joprojām valdošo karnevālisko noskaņu. Viņa atbildēja ar komplimentiem un pateicību tik svētlaimīgi dziedošā balsī, kas skanēja gandrīz kā uz vijoles izvilinātas fleitas skaņas. Pēkšņi viņa pieklusa, lai pasauktu meitu, kas, pēc viņas domām, nepiedienīgi ilgi nenāca laukā no sava kakta. Taču Agnese bija nemanot izslīdējusi no istabas un pašlaik tikai atgriezās. Pāri rītakleitai, kuru, visu dienu skumdama, nebija novilkusi, viņa bija pārmetusi baltu šalli un tās galus sasējusi mugurpusē. Melnos matus viņa pakausī bija savijusi lielā mezglā, to visu paguvusi vienā mirklī, liekas, pat nepavērusies spogulī. Pēc izturēšanās un sejas izteiksmes viņa tagad likās gadu desmit vecāka; pat māte raudzījās viņā lielām acīm, it kā ieraudzījusi parādību. Noteiktā gaitā Agnese devās pretī Dievdarim, mierīgi un nopietni pavērās viņā un sniedza roku. Būtu viņa tērpusies zīdā un samtā, tad nespētu tā saistīt Reinholda skatienu kā tagad savā necilajā vienkāršībā; arī man iešāvās prātā: «Paldies dievam, ka Liss ir prom un neredz vairs viņu, citādi visa nelaime sāktos no jauna!»

Reinholds klusā pielūgsmē apbrīnoja pats savu panākumu, jo patiesi bija aizlauzto puķi iztaisnojis, atdevis dzīvei. Gods, ko viņš parādījis meitenei, atstaroja tik dzidri no viņas pieres un spulgoja mierīgajās, tumšajās acu dzīlēs, ka viņš apmulsis un pazemīgs nespēja bilst ne vārda arī tad, kad mēs sēdējām pie galda un dzērām tēju, ko māte bija atkal uzvārījusi. Iestājās tāds kā apjukums un neveikls klusums, līdz Agneses māte sāka apvaicāties par viesa dzimteni Reinzemi un jautāja, vai esot taisnība, ka viņš vairs ilgi te neuzturēšoties un atgriezīšoties mājās. Nu viņš tapa runīgs un pastāstīja, ka baznīcas un prelāti gaida viņu ar saviem pasūtījumiem un cer, ka viņš darbā būs guvis panākumus. Viņš priecājās par iespēju slavēt savu skaisto dzimteni.

— Mana māja, — viņš teica, — atrodas ārpus vecās pilsētiņas saulainā piekalnē, no kurienes Reinas novads redzams visgarām. Torņi un klintis peld zilganā dūmakā, bet lejā plūst platā upe. Aiz dārza kalnam k|aujas klāt vīnogulājs, bet augšā ir jaunavas Marijas kapela, kas pace|as tālu pāri apkārtnei un ienirst sārtajā vakara blāzmā. Cieši līdzās esmu uzcēlis nelielu atpūtas namiņu, zem kura klintī izcirtu pagrabiņu, kur pastāvīgi glabāju kādu duci dzidra vīna pudeļu. Katrreiz, kad man gatavs jauns kauss, es uzkāpju tur un, iekams apzeltīju kausa iekšpusi, iztukšoju to sausu reizes trīs vai četras uz visu svēto un visu jautro cilvēku veselību. Jo, atzīstos, ka mani sidraba kalumi, mazliet mūzikas un vīna bijis mans vienīgais prieks un manas gaišākās dienas ir dievmātes saulainie svētki, kad es viņai par godu spēlēju apkārtnes baznīcās, bet lejā uz puķu vītnēm izrotātā altāra laistās mani kausi. Un man jāatzīstas, ka vēlāk neliela iedzeršana pie melnsvārča jautrā galda man likās pats augstākais līksmības kalngals. Turpmāk, protams, tā vairs nebūs, nu zinu kaut ko labāku ...

Izteicis šos vārdus ar pieaugošu siltumu, Reinholds sa-minstinājās, bet tūlīt arī sasparojās, piecēlās no krēsla-un sacīja abām sievietēm:

— Es runāšu bez aplinkiem. Esmu te atnācis, lai piedāvātu jaunkundzei godīgu sirdi un visu, kas piederas klāt, — roku, namu, sētu; īsi sakot, esmu atnācis, lai lūgtu viņu kļūt par manu sievu! Es lūdzu mani uzklausīt un, ja mana rīcība šķiet pārsteidzīga, pārdroša, lūdzu ņemt vērā, ka tieši tādas svētku dienas, kādas nupat aizvadītas, bieži beidzas ar tamlīdzīgiem, iepriekš neparedzētiem notikumiem.

Lādzīgā atraitne, pieradusi pie stingras taupības, nupat bija ar karotīti izmakšķerējusi no savas tasītes cukura graudiņu, kas tur neviļus bija iekritis, un nemanot nolikusi uz šķīvīša, lai paglābtu to, kas vēl nebija izkusis. Aši un klīrīgi nolaizījusi karotīti, viņa, labsajūtā sarkdama, ņēmās vislabskanīgākā balsī dziedāt slavas dziesmu viņām parādītajam lielajam godam, bet ieminējās arī, ka nepieciešams kādu laika sprīdi apdomāties. Taču meita, šķiet, kļuvusi vēl bālāka nekā līdz šim, viņu pārtrauca:

— Nē, māmiņ! Pēc visa, ko esam pārdzīvojušas un ko Reinholda kungs manis labā darījis, viņam nekavējoties jāsaņem atbilde, un ar tavu atļauju es saku «jā»! Es neesmu to postu pelnījusi, kas mani piemeklēja. Tāpēc jo vairāk gribu būt pateicīga savam glābējam, kurš mani pasargā no pamestības un nicinājuma.

Ar aizkustinājuma asarām acīs viņa piegāja pie laimīgā precinieka, aplika viņam ap kaklu rokas un piekļāva viņa mutei savas ilgās pavērtās lūpas, kas vēl nekad nebija skūpstītas.

Viņš bikli un maigi glāstīja Agneses vaigus un nenovērsa no viņas acu. Pārsteigtā atraitne neizpratnē raudzījās viņos, un Agnese iesaucās:

— Māt, esi mierīga un laimīga! Vēl vakar es lūdzu svēto jaunavu, lai viņa piešķir manai sirdij to, kas tai pienākas, šodien es visu dienu sūrojos, ka mana lūgsna nav uzklausīta, un tagad turu savās rokās to, kas man piederas un sniedz vairāk laimes, nekā tas, ko biju iedomājusies.

Šķiet, ka man bija pienācis īstais brīdis pazust, — es jutos lieks un nezināju, kur slēpt acis. Steigšus paspiedu visiem roku un steidzos prom, iekams mani aizkavētu, kas gan netika darīts. Iznācis uz ielas, vēlreiz palūkojos augšup uz māju, kur mēness gaisma rotājās pār madonnas melno attēlu virs namdurvīm un blāvi apmirdzēja zelta pusmēnesi un vainagu.

«Debestiņ, ir nu gan katoliska būšana!» es nodomāju un pašūpoju galvu par dzīves līkločiem. Sīs pašas dienas rītausmā es biju mērķējis rapiera smaili uz dieva noliedzēju un tagad naktī smējos par svēto pielūdzējiem.

Nākošajā rītā, kad vajadzēja ķerties pie pārtrauktā darba, man smiekli vairs nenāca. Lielākā tiesa no mākslinieku saimes cītīgi un bezbēdīgi atsāka ierastās gaitaš, es nezināju, kam pievērsties. Paveroties visapkārt, man radās iespaids, ka es mēnešiem ilgi neesmu bijis istabā un mani pusē pabeigtie darbi ir sen pagājuša laikmeta pieminekļi. Citu pēc cita vilku tos laukā, un viss man likās tik nevajadzīgs un banāls kā nožēlojama mīlas dēka. Es gudroju, lauzīju galvu, taču nespēju saprast, kāpēc jūtos tik drūms un nomākts. Turklāt mani pārņēma vientulības sajūta; Liss bija prom un pazudis, pazudis laikam arī mākslai, jo pēdējā laikā bija ļāvis nojaust, ka pie pirmā niecīgākā pārdzīvojuma izmetīs trauslo trauku no rokām. Arī Eriksons, vakar kādā skurbās laimes atelpas brīdī atklāja man nodomu tūlīt pēc kāzām pamest savu sarežģīto gleznošanu un ar sievas prāvajiem līdzekļiem atjaunot savas dzimtas kuģniecības uzņēmumu, panākt tā uzplaukumu. Apstākļi esot labvēlīgi, un viņš cerot samērā īsā laikā pats tikt pie bagātības. Un nu arī es sāku šaubīties, un tā mēs, visi trīs perifērijas ģermāņi, savā prātā domādami, ka esam labāki par Vācijas lielurn lielās tautas ļaudīm, atbirām kā sausas skaidas, aizbraucām kur kurais, lai droši vien nekad vairs nesastaptos.

Salīgi drebinādamies, meklēdams sev patvērumu, es atradu jaunu, tikko sāktu kartonu, uzvilku uz rāmja pelēku, savas astoņas pēdas platu un atbilstoši garu papīra lapu. Uz tās bija vienīgi uzmests priekšplāns ar divām vētras aplauzītām priedēm abpus topošās ainavas; no šī iecerētā darba biju jau pirms vairākiem mēnešiem atteicies, tagad tas bija man pilnīgi no atmiņas pagaisis. Vienīgi lai kaut ko darītu un rosinātu domas, es ņēmos ar niedru spalvu izstrādāt vienu no kokiem, kuri bija uzmesti ar ogli, gaidot, kas vēl paveiksies. Bet, kad biju pastrādājis kādu pusstundu un apklājis dažus zarus ar vienveidīgu skuju rakstu, tapu gaužām izklaidīgs un, neko nedomādams, vilku švīkas uz lapas, kā mēdz darīt, izmēģinot spalvu. Svītrinot radās bezgalīgs rakstu saaudums, ko es katru dienu, tiklīdz man ienāca prātā ķerties pie darba, iegrimis bezmērķīgu pārdomu jūklī, audu tālāk, līdz šis monstrs kā milzīgi liels, pelēks zirnekļa tīkls bija noklājis laukuma lielāko daļu. Ja palūkojās vērīgāk, tad šai mudžeklī varēja saskatīt jo ievērojamu sakarību un uzcītību, jo nepārtrauktie svītrojumi un līkloči, kas, iespējams, bija vai tūkstoš olekšu garumā, veidoja labirintu, kuram varēja izsekot no sākuma līdz galam. Reizēm bija manāms jauns paņēmiens, zināmā mērā jauns periods darbā; radās citādi raksti un motīvi, bieži mierīgi un gludi, un, ja visa uzmanība, mērķtiecība un neatlaidība, ko prasīja šī neprāta mozaīka, tiktu izlietota īstam darbam, tad man, protams, būtu vajadzējis panākt kaut ko ievērības cienīgu. Tikai reizēm šur tur varēja jaust mazākas vai lielākas aiztures, manas izklaidīgās, gremztošās dvēseles juceklīgo labirintu mezglojumus, un rūpība, neatlaidība, ar kādu spalva meklēja ceļu, lai atbrīvotos no apmulsuma, pierādīja, kādā tīklā bija notverta mana snaudošā apziņa. Tā pagāja dienas, nedēļas, un vienīgā pārmaiņa manā ikdienā radās, kad es, piespiedis pieri pie loga rūts, sekoju ar acīm mākoņu gaitai, vēroju to veidošanos, domām tikmēr klīstot tālumā.

Kādu dienu, kad es atkal ar tādu miegainu dvēseli, bet asu prātu nodevos darbam — pamatīgajai švīkāšanai, pie durvīm pieklauvēja. Es iztrūkos, sarāvos, bet rāmi aizvākt bija jau par vēlu. Ienāca Reinholds un Agnese, un mēs tikko kā bijām paguvuši sasveicināties, kad ieradās Eriksons ar Rozāliju — tagad jau viņa sievu, un to pašu brīdi mani atsauca īstenībā jautrība, dzīvība, skaistums. Abi pāri bija jau pasteigušies klusībā apprecēties: Reinholds — aiz nepacietības paslēpt savu mīļo ieguvumu, Eriksons tāpēc, ka Rozālijas radi un garīdzniecība mēģināja likt ceļā reliģioza rakstura šķēršļus. Taču Rozālija ar ietekmīgu draugu atbalstu bija slepus ātri pārgājusi tai pašā ticībā, kāda bija Erikso-nam; viņa apgalvoja: ja Parīze savā laikā bijusi mesas vērta, tad viņas mīļotais vēl jo vairāk būšot grēksūdzes vērts, — un laulību ceremonija bija notikusi.

— Mēs jau atrodamies kāzu ceļojumā, — sacīja Eriksons, pabeigdams savu īso ziņojumu. — Pagaidām tikai pa šīs pilsētas ielām, rīt jau pa lielceļu — un drīz, kā ceru, būsim paši uz sava kuģa.

Viņa sieva tikmēr bija apsveikusi otru pāri un sarunājās ar laimīgo Agnesi, kas izskatījās sveika un vesela. Eriksons stāvēja pie molberta un pārsteigtām acīm aplūkoja manu jaunāko darbu. Tad domīgu seju pavērās manī un, redzēdams, ka es apmulstu un nosarkstu, galvu pašūpodams un šķelmīgi pakratīdams, sacīja:

— Ar šo nozīmīgo darbu, tu, Zaļais Heinrih, esi iegājis jaunā fāzē un sācis risināt problēmu, kurai var būt vislielākā ietekme vācu mākslas attīstībā. Nudien, nebija vairs paciešams mūždien klausīties runājam un spriežam par brīvo skaistuma pasauli, kas pastāv tikai sevis labā un ko nedrīkst apēnot nekāda realitāte, nekādas'tendences, un kas tai pašā laikā ar vislielāko nekonsekvenci izmanto sevis apliecināšanai tikai cilvēkus, dzīvniekus, debesis, zvaigznes, mežu, lauku un pļavas, un tamlīdzīgas banalitātes. Tu esi spēris uz priekšu varenu soli, kura nozīmību vēl nav iespējams novērtēt. Jo kas ir skaistais? Skaidra ideja, kas parādīta mērķtiecīgi, nepārprotami, ar iecerēto veiksmi. Miljoniem svītru un svītriņu, vieglu un gaisīgu vai arī stingru un noteiktu, kādas ir tavā ainavā, veidotu tā saukto gleznu vecā nozīmē un līdz ar to kalpotu tradicionālai, rupjai tendencei. Lieliski! Tu esi nešaubīdamies visu priekŠmetīgo, nožēlojami saturīgo izmetis laukā. Sī uzcītīgā svītrināšana ir svītrinā-šana sevī, lidinoties pilnīgā skaistuma atbrīvotībā, ir uzcītība, mērķtiecība, skaidrība sevī, valdzinošā abstrakcijā! Un šie samezglojumi, no kuriem tu tik veiksmīgi esi ticis laukā, — vai tie nav triumfējošs pierādījums, ka loģika un mākslas likumības ievērošana savas skaistākās uzvaras svin tikai nerealitātē, ka Nekas rada kaislības un aptumsumus un tad lieliski tiek ar tiem galā? Dievs radīja pasauli no Nekā! Tā ir šī Nekā slimīgs abscess, dieva sevis paša noliegums! Skaistais, poētiskais, dievišķais ir tieši tas, ka mēs no šī materiālā augoņa atkal ienirstam šajā Nekā, vienīgi tā var būt māksla, bet tad gan īsta!

— Mans mīļais, ko tu gribi ar to teikt? — iesaucās Erik-sona kundze, kas, uzmanīgi klausīdamās, bija mums pievērsusies,

Dievdaris stavēja ieplestām acīm un ieplēstu muti; svešādo jēdzienu savārstījumi, teikti gan pa jokam, gan nopietni, bija viņa vienkāršajai domu gaitai nesaprotami un miglaini. Mani Eriksona možums nedaudz uzjautrināja, tomēr samulsis stāvēju pie loga.

— Taču manai uzslavai, — viņš svinīgi turpināja, — tūlīt pat jārada nopēlums vai — vēl drīzāk — aicinājums uz tālāku enerģisku progresu! Šinī reformātiskajā mēģinājumā joprojām slēpjas tēma, kas kaut ko atsauc atmiņā. Tu arī nevarēsi citādi, tev būs jādod savam lieliskajam audumam balsts, piestiprinot to ar pagarinātiem pavedieniem pie šo veco, vētru aplauzīto, bet joprojām spēcīgo priežu zariem, citādi jābaidās, ka audums aiz sava smaguma var noslīdēt. Bet līdz ar to tas atkal saskaras ar atbaidošo realitāti — ar izaugušiem kokiem, kam ir gadu apļi. Nē, mīļais Heinrih, tā neder! Nepaliec te stāvot! Svītras, izvietodamās gan zvaigžņveidīgi, gan viļņveidīgi, gan ornamentāli, gan radiāli, veido vēl pārāk materiālu musturu, kas atgādina tapetes vai apdrukātu katūnu. Nost ar to! Sāc augšpusē stūri un velc atsevišķas svītras citu pie citas, rindu zem rindas. Pēc katrām desmit svītrām ar vienu pagarinātu iezīmē apakšnodaļu, pēc katrām simt — virsnodaļu, pēc katras tūkstošās — biezāku — noslēguma robežu. Tāda decimālsistēma ir pilnīgi mērķtiecīga un loģiska, bet atsevišķu svītru izcelšana pauž uzcītību, kas skaidrā esībā pilnīgi atbrīvota no tendencēm. Šeit, šinī mēģinājumā, joprojām jaušama zināma prasme. Nepieredzējis cilvēks, kam māksla sveša, nebūtu bijis spējīgs radīt šādu baismonību. Bet prasmei ir pārāk izteikts svars, un to izraisa neskaitāmas neskaidrības un nevienlīdzības censoņu vidū. Tas izraisa tendenciozu kritiku un izteikti naidīgu nostāju pret skaidro nodomu. Modernais eposs atklāj mums īsto ceļu. Tanī apgaroti gaišreģi rāda mums, kā neaptraipīts, nevainīgs, tik dzidrs kā debesu zilgme nodoms var tikt cauri plānākiem vai biezākiem sējumiem, nekur nesadurdamies ar šīszemes prasmes drūmo varu. Mūžam līksma, zeltmalota vienlīdzība valda censoņu brālībā. Bez grūtībām un bēdām viņi sadala vairākus tūkstošus rindu dziedājumos un pantos, un kurš pateiks, cik tālu ir laiks, kad arī dzeja atmetīs smagnējās rindu važas, paglābsies pie vieglspārnotajām decimālsistēmu svītrām un noslēgs laulības ar tēlojošo mākslu identiskajā ārējā formā? Tad skaidrais, radošais un dzejiskais gars, kurš snauž jebkurā pilsonī, brīvs no visiem žņaugiem parādīsies dienas gaismā, un tur, kur sastapsies divi pilsētas iedzīvotāji, būs dzirdama apsveicināšanās: «Dzejnieks?» — «Dzejnieks!» Vai: «Gleznotājs?» — «Gleznotājs!» Pārbaudītu grāmatsējēju un ietvaru apzeltītāju apvienots senāts ik nedēļas piešķirs olimpiskajās spēlēs «krāšņa iesējuma» un «zelta ietvara» cienīgu apzīmējumu. Pirms tam senāta locekļiem ar zvērestu būs jāsola pa tiesas spriešanas laiku pašiem nenodoties ne eposiem, ne gleznošanai, un veselas kohortas izdevēju ik stundu sekojošos izdevumos tik dziļdomīgi izsūtīs godalgotos darbus pa visu Vāciju, ka pats velns tos vairs nemūžam nesameklēs!

— Vīrs, rimsties reiz! — iesaucās Rozālija vēlreiz. — Es tevi vairs nepazīstu!

— Lai nu paliek! — atteica Eriksons. — Lai šī tērgāšana ir mana aizkustinoša atvadīšanās no mākslas! Kopš šīs dienas to visu atmetīsim un pacentīsimies savu dzīvi lietpratīgi nodzīvot!

Viņš, nopietni paskatījies, paņēma mani pie rokas, aizveda aiz lielā timekļa auduma un klusi sacīja:

— Liss vairs neatgriezīsies. Es viņa gleznas saritināju, saliku kastēs un nosūtīju, kā viņš vēlējās, uz dzimteni, tāpat arī grāmatas un mēbeles. Viņš man rakstīja, ka gribot kandidēt uz savas zemes deputātu palātu un nekad vairs neglez-nošot, jo tam «esot nepieciešamas acis», — to es nesaprotu. Tā viņš metas no aplamības aplamībā — vai tur nav jāraud? Un tagad nu es atnāku te un atrodu tevi grābstāmies pa tukšu gaisu, tādas aušības savu mūžu nav redzētas! I<o nozīmē šāds smērējums? Saņemies, nepalaidies, raisies vaļā no sasodītā pinekļa! Vismaz te tiksi laukā!

To sakot, viņš izgrūda dūri cauri papīram un saplēsa to krustām šķērsām. Ēs viņam sniedzu pateicībā roku; viņa vārdi un apņēmīgais dūres trieciens pierādīja man viņa izpratni un līdzdalību.

Pēc tam kad bijām iznākuši šaipus molberta un aplūkojuši caurumu arī no priekšpuses, visi ātri atvadījās, protams, ar apņemšanos atkal satikties, taču nevienu pašu no šiem četriem neesmu nekad vairs redzējis. Mirkli vēlāk manā istabā atkal valdīja nāves klusums, un baltās durvis, aiz kurām pazuda skaistās sievietes un vīrieši, ņirbēja man acu priekšā kā audekls, no kura ar rāvienu tika noslaucīta jauka dzīves ainava.

CETURTĀ DAĻA

.

Pirmā nodaļa BORGĒZES CĪNĪTĀJS

Manā darbistabā uz zemās krāsns stāvēja «Borgēzes cīnītāja» gandrīz trīs pēdu augstā ģipša figūra. Tā bija lieliska, kaut arī mazliet nobrūnējusi kopija, ko te bija atstājis kāds no agrākiem iedzīvotājiem un kas bija pārgājusi nākamā īrnieka īpašumā. Visi viņi paturēja istabā brašo cīnītāju, samaksājot atlīdzību saimniekiem, kas šādi aizvien vēl prata gūt peļņu no uzcītīgā Agasiza darba vēl pēc divtūkstoš gadiem.

Kad Eriksons un Reinholds ar savām sievām bija nozuduši aiz durvīm, uzmetu skatienu līdzās stāvošajam cīnītājam, un acis man palika piesaistītas pie skaistās skulptūras. Es piegāju tuvāk, skatot gaidīto mājas iedzīvotāju skumjā vientulības brīdī, un varbūt pirmo reizi aplūkoju viņu, kā nākas. Aši aizvācu gleznas un molbertus, nobīdīju tos pie malas, novietoju figūru gaismā istabas vidū uz galdiņa. Kaut arī laika gaitā satumsusi, tā izstaroja spožu gaismu; dzīvība tanī apliecināja pati sevi, mūžsenā nerimtībā aizstāvoties un uzbrūkot. No kreisās paceltās dūres pāri pleciem līdz lejup nolaistajai labajai rokai, no pieres līdz pat kāju pirkstiem, no pakauša līdz papēžiem katrs muskulis, katra auguma daļiņa pauda kustību, apņēmību uzvarēt vai slavas vaiņagotam iet bojā. Un kāda formu daudzveidība! Visas ķermeņa daļas — kaujā saliedēti vīri, vienas gribas iedvesmoti, traucas pēc uzvaras, lai pasargātu savu vienotību no iznīcības.

Es neapzināti sniedzos pēc tīras papīra lapas, rūpīgi noasināju ogles zīmuli un_ mēģināju uzskicēt vienas otras detaļas aprises, tad, redzēdams, ka nekas labs neiznāk, ašā, spējā rāvienā centos uztvert visu muskuļu virzību no kreisās rokas līdz padusei un tālāk plūstošo kustību līdz krei-

sajam cirksnim. Bet manai rokai trūka iemaņas, un tikai tad, kad ogle metās strupa, svītra pati no sevis kļuva vairāk atbilstoša un manos pirkstos iezagās dzīvība. Bet tagad atklājās, ka mana acs nav pieradusi pietiekami ātri uztvert cilvēka auguma proporcijas un roka to apsteidz. Man vajadzēja piecelties un uzmanīgāk iepazīties ar norobežojumiem un pārejām, jo biju pietiekami pieredzējis, lai bez apdoma trauktos tālāk, vajadzēja apstāties, apsvērt, pavērot.

Tā es dažu dienu laikā puslīdz ciešami tiku galā ar visu skulptūru, pagriezu un uzzīmēju to arī no citām pusēm. Tad man pēkšņi iešāvās prātā cīnītāju iztaisnot un uzzīmēt mierīgā stājā, līdz ar to pārbaudot apgūto prasmi. Vērodams anatomiski nevainojamo paraugu, es labi redzēju, kāda nozīme ir kauliem vai muskuļiem, cīpslām vai asinsvadiem, bet, kad man vajadzēja to visu atveidot citādā rakursā, sapratu, ka man trūkst noteiktu zināšanu kopumā par to, kas slēpjas un noris zem mūsu ādas, bet, tā kā nevarēja būt runas par aptuvenu, paviršu uzmetumu, kam nebūtu arī nekādas nozīmes, tad gribot negribot vajadzēja likt ogli pie malas.

Tas notika brīdī, kad biju mākslai veltījis ne vienu vien sava mūža gadu un cerējis gūt pirmos panākumus. Es būtu varējis to paredzēt, iekams uzvilku pirmo svītru, un tagad, kad, salicis rokas klēpī, prātoju par savu aplamību, nespēju vien nobrīnīties, kāpēc nebiju uzskatījis par savu aicinājumu attēlot cilvēkus, bet attēloju tikai dabu, kurā cilvēks dzīvo un strādā. Un, gudrodams par šo liktenīgo nejaušību, atkal un atkal brīnījos, kā vispār bijis iespējams, ka es, tolaik vēl pusē bērns, varēju tik viegli panākt to, ko vēlējos, lai izšķirtos par ceļu, kurš nosaka visu tālāko mūžu. Es vēl nebiju ticis pāri jaunības maldiem un ticēju, ka tāda sevis apliecināšana jaunajos gados ir pelnījusi vislielāko atzinību, tomēr tagad man negaidot bija jāsecina, ka pārrunās un strīdos ar stingru un apdomīgu tēvu, kurš prot raudzīties tālāk par mājas slieksni, jauneklis savai nākotnei gūst labāku rūdījumu nekā mātes pašaizliedzīgās mīlestības paspārnē. Ja atmiņa mani neviļ, tad es pirmo reizi skaidri apjautu, ko nozīmē bērnība bez tēva, man pārskrēja karsts pār kauliem, iedomājoties vien, ka ar tēvu man būtu laupīta agri iegūtā brīvība, iespējams, ka man būtu bijis jāpakļaujas stingrai disciplīnai, toties es tiktu novadīts uz drošiem ceļiem. To apsverot, mani sagrāba pretrunīgas jūtas — ilgas un man svešāda, bet tīkama paklausības izjūta un reizē iecirtīgas brīvības alkas; es pūlējos atdzīvināt atmiņā tikpat kā pilnīgi izbalējušo tēlu, taču tas manu domu jūklī izdevās, vienīgi raugoties ar mātes acīm, ar kādām viga redzēja mirušo vīru sapņos.

Laika gaitā viņa bija gan ar vairāku gadu pārtraukumu divas vai trīs reizes redzējusi sapnī tēvu, — lieks pierādījums tam, cik reti liktenis apveltī mūs ar patiesas laimes gaišajiem mirkļiem. Katrreiz viņa no rīta ar pateicīgu sajūsmu stāstīja sapnī piedzīvoto, kas garos laikposmos parādījās negaidot, un sīki attēloja, kādā izskatā un kur tēvu redzējusi.

Tā reiz viņa sapņojusi, ka, tāpat kā senāk, svētdienā dodas ar vīru pastaigā ārpus pilsētas; taču līdzās viņš nav bijis, māte ieraudzījusi viņu nākam pa tāltālu lauku ceļu. Viņš bijis svētdienīgi smalki ģērbies, bet apkrāvies ar smagu mugursomu; pienācis klāt, apstājies, noņēmis cepuri no galvas un noslaucījis sviedrus no pieres; tad sirsnīgi pamājis mātei un labskanīgā balsī pateicis: «Tālu, tik tālu, ko iet!» — un, balstīdamies uz spieķa, sparīgi soļojis tālāk, kamēr izzudis no acīm. Pārdomājot sapni, māmiņa noskuma, jo bija skatījusi savu vīru nevis atpūšamies, bet ar nastu mugurā dodamies nepārredzamā tālē; kaut arī viņa nebija nedz māņticīga, nedz arī nodevās sapņu tulkošanai, viņu nomāca sajūta, nojausma par smagiem pārbaudījumiem, kādiem pakļauts viņas mirušais vīrs.

Turpretī man, tagad visu pārdomājot, sirdij mīļā, nenogurdināmā ceļošana pa nezināmo mūžību drīzāk rosināja apbrīnu par neiznīcināmo dzīvesprieku, par nemitīgo tiekšanos pēc spraustā mērķa Es pats redzēju šo viru soļojam prom un man pamājam, un, kad šis skats pamazām manā atmiņā sāka bālēt un tad izzuda pavisam, es apņēmīgi sev pateicu: «Ko tur lai dara! Nedrīkstu vairs vilcināties, nokavētais jāpanāk!»

Un tā es nolēmu tūlīt pat uzsākt mācības par anatomiju, vismaz apgūt tik daudz, cik nepieciešams cilvēka auguma izpratnei un atveidošanai, un, tā kā es neapmeklēju sabiedrisko mākslas skolu, kas sniedza dažas, kaut arī nepilnīgas iemaņas šai ziņā, tad aizgāju pie tā studenta, kurš bija mans sekundants nejēdzīgajā duelī ar Ferdinandu Lisu. Tas bija uzcītīgs medicīnas students, kas drīzumā gatavojās studijas beigt un tagad strādāja gandrīz vienīgi klīnikās un operāciju zālēs. Viņš tūlīt pat bija gatavs aizdot man savus anatomijas atlantus un grāmatas un grasījās mani ievest auditorijā, kur notika lekcijas par kaulu uzbūvi, taču, labi apsvēris, ieteica man apmeklēt kopā ar viņu antropoloģijas lekcijas, kuras nupat sāka lasīt kāds ievērojams profesors. (•! 11-'

Arī viņš pats gribot šīs lekcijas klausīties — nevis tāpēc, lai dzirdētu sen apgūtu vielu, bet priekšlasījumu izcilā pasniegšanas veida un dziļā satura dēļ, kas vien jau esot neatsverams ieguvums un baudījums. Varētu teikt — anatoms ir «atpakaļejošs», tā sakot, noārdošs skulptors, turpretī tēlniekam jāiet pa pretēju ceļu — jāsāk ne vien ar skeleta pētīšanu, bet arī ar skatienu, kas aptver visu cilvēku un viņa tapšanu, un, ja šis skatiens vēl apjautīs zem ārējā apvalka jūtas un prātu, protams, viņš vis nekļūs nekāds Mikelan-dželo, ja pašam trūks nepieciešamo spēju, bet tās var aizstāt citas pagājušo laiku fakultātes, kādu tagad vairs nav.

Es vērīgāk ielūkojos savā saprātīgajā novadniekā, un man nemaz negribējās ticēt, ka tas ir tas pats cilvēks, kurš pirms dažām nedēļām bija gatavs man palīdzēt izdurt caurumu dzīva cilvēka miesā. Ja jauni ļaudis, sadraudzējušies vieglprātīgās izpriecās, vēlāk atklāj cits citā nopietnas rakstura īpašības, tad tas vienmēr sagādā viņiem tīkamu gandarījumu, turklāt bieži notiek pakļaušanās kāda ietekmei. Tāpēc es nevilcinādamies paklausīju savam padomdevējam un kopā ar viņu iegāju plašajā universitātes ēkā, kur pa kāpnēm un gaiteņiem šurp un turp steigtin steidzās dažādu valstu jaunie pilsoņi. Mūsu auditorijā soli vēl bija tukši. Kailās sienas, melnā tāfele, sagraizītie un ar tinti notraipītie galdi — tas viss man nomācoši atsauca atmiņā skolas klases, kuras jau kopš ilgiem gadiem nebiju vairs redzējis. Pārtrauktās mācības sāpīgi sevi atgādināja, man likās — kamēr sēžu uz viena no šiem soliem, mani pēkšņi var izsaukt un nokaunināt; es neiedomājos, ka te zināmu laika sprīdi katrs jūtas pilnīgi brīvs, neviens neliekas zinis par otru un norēķinu diena studentam snauž kaut kur miglainā nākotnē. Taču pamazām zāle pildījās, un es ar izbrīnu lūkojos stāvgrūdām pilnajā telpā. Līdzās daudzajiem mana vecuma jauniešiem, kas, nerēķinoties ar citiem, strīdoties ieņēma vietas, bija arī gan labāk, gan trūcīgāk ģērbušies vecāka gada gājuma ļaudis, kuri uzvedās rāmāk un atturīgāk; ieradās arī daži cienījami sirmgalvji, pat pazīstami profesori; viņi apsēdās patālāk, sānis, laikam arī vēlēdamies kaut ko pamācīties. Tad es apjautu savu aprobežotību, jo biju aplam iedomājies, ka mācīšanās zinību pili varētu kādu apkaunot.

Vairāk nekā simt klausītāju gaidīja lektoru, kurš pēkšņi ienāca pa durvīm, steigšus uzkāpa katedrā un apjomīgā ievadā uzsāka attēlot mūsu organisma un tā dzīves priekšnosacījumu ainu atbilstoši tālaika zinātnes līmenim, kas, kā jau vienmēr mēdz apgalvot, tieši tobrīd esot sasniedzis līdz šim iespējami augstāko uzplaukumu. Profesors neplātījās ar skaļām frāzēm, runāja mierīgi un skaidri, bez kādas aiztures, rāmi plūstošā valodā ieveda klausītāju savas zinātnes rūpīgi izkārtotajā novadā, darīja to bez steigas, bet arī bez nevajadzīgas kavēšanās, bez īpašiem pārsteigumiem vai samocītām asprātībām, viņš necentās savu runu arī izskaistināt nedz ar izsaucieniem, nedz žestiem.

Jau šī pirmā lekcija mani tik ļoti ietekmēja, ka es aizmirsu iemeslu, kādēļ esmu te atnācis, aizmirsu visu un tikai kāri tvēru bagātīgi plūstošos atklājumus. Visvairāk mani tūlīt pat saistīja visu organisma daļu brīnumainā mērķtiecība; katrs jauns fakts likās pierādām dieva gudrību un attapību, un, lai gan es visu mūžu biju iedomājies, ka pasaule radusies pēc iepriekšēja apsvēruma, tomēr, kad pirmoreiz saskāros ar šo zinātnisko skaidrojumu, man šķita, ka es līdz šim nebūtu neko zinājis par dzīvās radības rašanos, toties tagad ar dziļāko pārliecību varu un gribu sarunā — vienalga, ar ko, — aizstāvēt radītāja esību un gudrību. Bet, pēc tam kad profesors bija lieliski attēlojis visu norišu pilnību un nepieciešamību, viņš nemanot pameta tās savā ziņā, tā ka uzmanība, kas bija novirzījusies uz domām par radītāju, tikpat nemanāmi atgriezās un palika, tāpat kā bijusi, noslēgtā faktu aplī. Un, ja vēl kaut kas bija palicis nenoskaidrots, iegrimis neziņas krēslībā, tad profesors iededza spožu gaismu pār jau izskaidroto un ļāva šai gaismai iespīdēt tumsā, tāpēc katrs priekšmets līdz zināmam laikam palika neskarts, neaptraipīts tāpat kā tāla krastmala, gaidot saullēkta staru gaismu. Pat tad, kad gadījās atteikties no skaidrojuma, viņš atkāpās ar neapšaubāmu norādījumu, ka viss norisinās pilnīgā saskaņotībā un cilvēka izzināšanas spēju robeža nekādā gadījumā vēl nav robeža dabas likumības pārliecinošai secībai. Viņš nelietoja skaļas frāzes un izvairījās tiklab no zināmiem teoloģiskiem izteicieniem, kā arī no iebildumiem pret tiem. Neobjektīvie nekā no visa tā nemanīja un cītīgi pierakstīja to, kas viņiem likās nepieciešams pašu mērķiem un savu domu izteikšanai, kamēr objektīvie klausītāji, nedomādami ne par ko citu, svētlaimīgi uztvēra skolotāja gudros domu pavērsienus un iemācījās cienīt tīras izziņas procesu.

Arī man visi patvaļīgie, savtīgie nodomi drīz pagaisa, un, nemaz nejuzdams, kā tas noticis, es ļāvos gan vienkāršo, gan sarežģīto faktu ietekmei; tiekšanās pēc patiesības nekad nav saistīta ar ļaunumu, tā ir skaidra un pašaizliedzīga, tikai tai brīdī, kad tā izsīkst, sākas meli tiklab kristīgo, kā

arī pagānu pasaulē. Es neizlaidu nevienu lekciju. Gluži kā lietuvēns būtu novēlies no manām krūtīm, es attapos, ka vēl tomēr varu kaut ko mācīties; laime izzināt ari tāpēc ir patiesa laime, ka tā ir vienkārša un tieša, agri vai vēlu tā vienmēr pilnībā attaisno cerību; tā aicina doties uz priekšu, nevis atpakaļ un, apstiprinot dabas likumu nemainību, liek aizmirst paša nīcību.

Es jutu dziļu, atzinības pilnu pateicību pret daiļrunīgo profesoru, kurš nekā par mani nezināja; šķiet, ka tā nav cilvēka ļaunākā īpašība, ja viņš par garīgu labdarību izjūt lielāku pateicību nekā par materiāliem labumiem, turklāt mūsu pateicība ir jo lielāka, jo mazāks reālais labums, kas iegūts no garīgās labdarības. Vienīgi tad, ja materiālā labdarība saistīta arī ar garīga spēka sniegumu, kas saņēmējam sagādā iekšēju pārdzīvojumu, viņa pateicība nezina robežu un padara cildenāku viņu pašu. Pats labākais, ko rnēs varam gūt, ir pārliecība, ka kaut kur pasaulē valda skaidrs tikums un labestība, un pat netiklība savā dvēselē apmierināti berzē neredzamās, melnās rokas, pārliecinādamās, ka ir arī labi un cildeni cilvēki.

Kad mācība par cilvēka dabu pamazām tuvojās noslēgumam, es pārsteigts ievēroju, ka daudz kas manās iedomās līdzās lietišķai formai ieguvis tipiski fantastisku veidolu, kas, tiesa gan, pastiprināja uztveres spēju galvenajos vilcienos, bet apdraudēja atsevišķu detaļu labāku iepazīšanu. Iemesls tam bija paradums visu aplūkot no tēlotājas mākslas viedokļa, kas tagad iejaucās arī tur, kur vajadzēja valdīt saprātam, kamēr savukārt tas centās iespiesties jomā, kura pienācās mākslai. Tā, piemēram, es iedomājos asinsriti kā lielisku purpura straumi, pār kuru kā bāls rēgs savā pelēki baltajā nervu apmetnī plešas spokaina parādība, kas alkatīgi dzer, sūc, pieņemas spēkā un tad, līdzīgi Protejam, pārvēršas mūsu piecos prātos. Vai arī es skatīju miljoniem sfērisku ķermenīšu, kuri — tikpat nesaskaitāmi un ar neapbruņotu aci tikpat neredzami kā debesu ķermeņu karapulki — veido asinis, plūst pa tūkstošiem kanālu, kur to straumi nemitīgi rausta nervu zibšņi laika atstarpēs, kas no mūžības viedokļa ir tikpat gari vai īsi kā tie laikposmi, kādi nepieciešami zvaigznēm to likteņa noteiktajā klejojumā. Arī milzīgās daudzveidības atkārtojums un visas kosmiskās pasaules vienotība katrā atsevišķā vārgā galvaskausā man tēlojās kā neiedomājama aina: mazs mazītiņš pētnieks, tāds kā monāde, sēž dziļi smadzenēs un, par spīti blīvajai matērijai, kas to apņem, viegli paceļ tālskati pret bezgalīgām tālēm, tāpat kā astronoms, kurš pēta pasaules ēteru; varbūt smadzeņu nervu vielas oscilācija nav nekas cits kā domu vai izpratnes daļiņu ceļošana pa puslodes telpu. Tādas un tamlīdzīgas aplamības man šaudījās pa galvu.

Tomēr lektora nopietnība un viņa skaidrojumu nesatricināmais miers beidzot pārmāca manus murgojumus un izraisīja uzmanību, kas vairs neatslāba līdz lekcijas beigām, bet tad es neviļus apjuku. Pabeidzis mācību par maņu orgānu attīstību līdz ar cilvēka apziņas rašanos, viņš, atmetis iepriekšējo atturību, beidza ar klaju tā sauktās brīvās gribas noliegšanu. Viņš to izdarīja dažos apvaldītos vārdos, kas, lai arī izskanēja rāmi un mierīgi, tomēr bez mazākās pašapziņas vai pašapmierinātības; teiktajā drīzāk bija skaidri nojaušama tik skarba atteikšanās, ka manī tā tūlīt pat izraisīja protestu, jo jaunatne nekad labprāt nešķiras no tā, kas tai liekas vēlams un apsveicams.

Otrā nodaļa PAR BRĪVO GRIBU

Jo lielāku vērtību šis cilvēks ieguva manās acīs, jo cītīgāk centos atsaukt sevī iemīļoto gribas brīvību, kuras, manuprāt, man nekad nav trūcis un kuru pastāvīgi esmu pratis likt lietā. Starp nedaudzajiem priekšmetiem, kas no tā laika vēl saglabājušies, man ir neliela piezīmju grāmatiņa. Tanī ir daži steigšus izdarīti ieraksti, un es tagad pārlasu ar zīmuli aprakstītās lappuses ar pieticīgākām jūtām un aizkustinājumu.

«Profesora izteiktais noliegums pats par sevi mani neatsvešina un nebiedē. Pastāv izteiciens, ka jāprot ne vien noārdīt, bet arī uzcelt; šādu apgalvojumu pastāvīgi izmanto pavirši tie cilvēki, kuri mīl ērtības, kad viņiem gadās kāda netīkama nodarbošanās, kas prasa pārorientēšanos pašos pamatos. Šāds teiciens ir. vietā, ja kaut ko vieglprātīgi vai gadījuma pēc noliedz, citādi tam nav jēgas. Jo ne jau katrreiz tiek noārdīts tāpēc, lai celtu no jauna; gluži otrādi, tiek aizrautīgi jaukts nost tāpēc, lai dotu vietu gaisam un gaismai, kas ierodas tur. kur tiek novākts no ceļa traucēklis. Ja raugās uz notikumiem objektīvi un spriež atklāti, tad nav nekā negatīva, viss ir pozitīvs, lietojot šo nodeldēto teicienu.

Ja brīvās gribas arī nebūtu bijis cilvēces attīstības zemākajā pakāpē un dažiem garīgi atpalikušiem cilvēkiem, tad tai tomēr jāparādās un jāveidojas, tiklīdz rodas vajadzība pēc tās, un, kaut gan Voltēra sauklis: «Ja dieva nebūtu, tad tāds būtu jārada!» — skan drīzāk kā zaimi, nevis kā «pozitīvs» apgalvojums, tad tomēr ar brīvo gribu tā nav; te būtu tiesības un pienākums teikt: «Izkarosim šo brīvību un apveltīsim ar to pasauli!»

Brīvās gribas skolu varētu salīdzināt ar manēžu. Skrejceļš ir mūsu šīszemes dzīve, pa kuru jāprot pienācīgi staigāt, un tai pašā laikā to var uzskatīt par matērijas ciešu pamatu. Stalta auguma apmācīts zirgs — tā ir īpaša matērija, jātnieks — cilvēka labā griba, kas tiecas sev pakļaut matēriju un tapt par brīvu gribu, lai cildenā veidā pārvarētu robusto materiālo ceļaposmu; un, beidzot, staļļmeistars ar saviem garajiem zābakiem un pātagu — ir morālais likums, kas gan visnotaļ un vienīgi ir atkarīgs no zirga dabas un izskata un citādi vispār neeksistētu. Savukārt zirgs nevarētu eksistēt, ja nebūtu zemes pamata, pa kuru tas rikšo; tādā veidā šī apļa atsevišķie locekļi ir cits ar citu saistīti un neviens nevar pastāvēt bez otra, izņemot tikai matēriju — zemi, kas pastāv neatkarīgi no tā, vai kāds pa to iet vai neiet. Un tomēr ir tiklab veiksmīgi, kā arī neveiksmīgi jātnieki ne vien fizisko dotību dēļ, bet galvenokārt prasmes dēļ sevi savaldīt. Pierādījumam noder kurš katrs jātnieku pulks, kas mums gadās ceļā. Tajos ierindas kareivju baros, kuriem nebija izvēles, kā mācīties — ar lielāku vai mazāku uzcītību, kurus seglos turēties pieradināja vienīgi dzelzs disciplīna, gandrīz visi jātnieki ir vienādi: neviens īpaši neizceļas, un neviens neatpaliek no citiem; ierasto ikdienas dzīves gaitu ataino arī apmācītie, pie ierindas pieradinātie zirgi, kuri palīdz jātniekiem, un to, ko varētu aizmirst jātnieks, zirgs izdara pats. Tikai tur, kur nav spaidu un ieraduma, nav rūgtās nepieciešamības pēc ļaužu masām, proti, tikai virsnieku korpusā sastopami jātnieki, kurus var dēvēt par labiem, sliktiem vai izciliem, jo viņu varā ir vairāk vai mazāk pārspēt prasītos noteikumus. To visu ārkārtējo un drosmīgo, ko ierindas cilvēks paveic kaujas karstumā, neviļus un neapzināti, virsnieks paveic diendienā, vingrinoties lēkšanā un šķēršļu pārvarēšanā pats sev par prieku, pēc brīvas gribas, tā sakot, teorētiski; tomēr jātnieks vēl ne domāt nedomā, ka tāpēc būtu visuvarens un ka, par spīti drosmei un spēkam, iecirtīgais zirgs nevarētu viņu kādreiz nomest vai aizrikšot pa citu ceļu, nekā viņš vēlas.

Un vai tad stūrmanis — ja izmantosim citu piemēru — negaidītas vētras dēļ, kas kuģi varētu novirzīt no paredzētā ceļa, tāpēc ka nepūš labvēlīgi vēji, kuģa sliktās sagatavotības dēj, zemūdens klinšu dēj, tāpēc ka ceļa rādītājas zvaigznes vai saule slēpjas aiz mākoņiem, — vai tad stūrmanis varētu teikt: «Nav mācības par kuģa vadību!» Un vai viņš atteiktos izlietot visus līdzekļus, lai sasniegtu nosprausto mērķi?

Nē, tieši nenovēršamībai un līdz ar to tūkstošiem citu ar citu saistītu noteikumu likumsakarībai jāmudina mūs neizlaist stūri no rokām un vismaz izcīnīt tāda drosmīga peldētāja godu, kurš iespējami taisnākā ceļā tiks pāri arī grūti pārvaramai straumei. Tikai diviem nebūs lemts tikt pāri: tam, kurš netic saviem spēkiem, un tam, kurš plātās, ka viņam neesot nekādas vajadzības peldēt, jo viņš gatavojoties lidot un tikai gaidot, kad radīsies vēlēšanās to darīt.

Jā, kāda ar izteiktu atbildības sajūtu pārpilna būtne darbojas it visur un savirmo dvēseles miera spoguli: prasība pēc likumsakarīgas brīvas gribas jau ir vienlaikus tās cēlonis un piepildījums, un tam, kuram šāda prasība radusies, jāuzņemas morāla atbildība apstiprināt tās esību.»

Atceros, ka šos vārdus uzrakstīju kāda pilsētas parka attālākā nostūrī; tas bija augustā. Pārāk nomākts no šīs atziņas nejutos, pēc padarītā darba bez steigas klaiņoju tik tālāk un nonācu pie mežrozīšu dzīvžoga, kur starp krūmiem bija saausti daudzi zirnekļu tīkli. Tā bija vesela mazu, dzeltenu krusta zirneklīšu kolonija, kuri uzcītīgi rosījās. Viens no tiem rāmi sēdēja sava mākslas auduma vidū un pacietīgi gaidīja medījumu; kāds cits bez steigas rausās šurpu turpu pa tīkla pavedieniem, vietām kaut ko palabodams; tikmēr vēl kāds īgni vēroja naidīgo kaimiņu. Tīkla malās, paslēpušies lapās, glūnēja tādi paši dzelteni, tikai sīkāki zirneklīši, kas paši neauda tīklus, bet izmantoja čaklo meistaru veikumu. Vēja vēsma šūpoja krūmu zariņus un līdz ar tiem arī visu šo ieceļotāju gaisīgo apmetni, tāpēc arī te, klusā nostūrī, valdīja parastā dzīves steiga un kūsāja kaislības.

Es notvēru mušu un iemetu tīklā, kura vidū nekustīgi zvilnēja tā īpašnieks. Zirneklis nekavējoties metās pie nabaga upura, ņēmās to stumdīt un valstīt ar savām kājiņām, iepriekš ar ciešiem pavedieniem sasaistījis tā kājas un spārnus, tad, nosedzis ar blīvu apvalku, nemitīgi un veikli to grozīdams ar pakaļkājām kā cepeti uz iesma, savēla ērtu nastu un mierīgi aizvilka to uz savu vietu. Tai brīdī arī parazītiskais zirneklis laupītājs ar spēju rāvienu metās šurp no sava novērotāja posteņa, gatavs atņemt likumīgajam īpašniekam viņa guvumu; tikko tas pamanīja ienaidnieku, tā pa-karināja medību somu uz sava cietokšņa režģa un zibens-ātrumā pavērsās pret uzbrucēju. Abu acis zvēroja, ar izstieptām priekškājiņām abi gāja viens otram pretī, pielāgojās kā īsti cīnītāji un metās viens otram virsū. Pēc karstas cīņas zirneklis, kas aizstāvēja savas likumīgās tiesības, piespieda uzbrucēju bēgt un atgriezās pie sava guvuma, bet to jau bija pakampis no pretējās puses piezadzies laupītājs, kurš patlaban grasījās ar mušu pazust. Tā kā šim veiksmīgākajam gangsterim medījums jau bija rokā, tad tam izdevās padzīt likumīgo īpašnieku, kurš sekoja, un steigšus izslīdēt no tīkla. Aplaupītais zirneklītis satraukts skraidelēja, savezdams kārtībā tīklu, kas pēc visiem šiem notikumiem bija sabojāts, un beidzot no jauna iesēdās sava mājokļa vidū.

Es atnesu vēl vienu mušu, zirneklis satvēra to tāpat kā iepriekšējo, bet ari pirmais uzbrucējs, kam izsalkums diktēja savu gribu, jau zagās klāt; tagad zirneklītis vairs nevīstīja savu upuri ērtā nastiņā, satvēra to ar žokļiem un kā lācis aitu stiepa nevis uz tīkla vidu, bet prom kādā slēpnītī. Zirneklītim nebija lemts to sasniegt, jo ienaidnieks aizšķērsoja ceļu, tā ka vajadzēja meklēt citu patvērumu, bet, tā kā medījumu pamest nevarēja, tad nedrīkstēja arī uzsākt cīņu. Tā nu nelaimīgajam kukainītim sākās vēl mokošāki pārbaudījumi, jo vējš pieņēmās un sašūpoja tīklu tik spēcīgi, ka pārrāva vienu no stiprākajiem pavedieniem, pie kura tas turējās; muša pazuda, pretinieks aizbēga, un tikai zirneklītis palika, lai pildītu savu pienākumu. Tāpat kā matrozis vētras laikā karājas kuģa takelāžā, tā arī zirneklītis trīsošām kājiņām rāpās pa vēja šūpoto tīklu, mēģinot glābt, kas vēl glābjams, nebēdājot par vēja brāzmām, kuras svaidīja to kopā ar visu būvi. Tikai tad, kad es nolauzu kādu zariņu un notrausu visu tīklu, zirneklītis, pakļāvies augstākai varai, iebēga dziļāk krūmājā. «Nu, šodien tam pietiks!» es nodomāju un devos tālāk. Bet, kad pēc ceturtdaļstundas atkal gāju garām šai vietai, zirneklis bija sācis aust jaunu tīklu un radiālie pamat-pavedieni jau bija gatavi. Patlaban tas vilka zīdainos šķērs-pavedienus, gan ne tik vienmērīgus un smalkus kā iznīcinātos: vietām atstarpes bija platākas, citur pārāk blīvas, te trūka kāda pavediena, tur tas izvilka kādu divkārši; jāteic, ka zirneklītis uzvedās tā, it kā būtu piedzīvojis daudz moku un lielas grūtības un savā nomāktībā izklaidīgi no jauna ķertos pie darba. Patiesi skaidri redzams, ka mazā dzīvībiņa bija cieši apņēmusies: «Neko darīt! Jāsāk ar dieva palīgu no jauna.»

Tas mani ne mazums pārsteidza — tik liela neatlaidība, tāda apņēmība sīksīkajās smadzenītēs likās gandrīz vai cilvēciskās brīvās gribas izpausme, kuru es aizstāvu; vai varbūt tā pazemina brīvo gribu līdz dabas aklajai likumībai, instinktam. Lai no tā izvairītos, es nekavējoties tūlīt paaugstināju savas morālās prasības, jo, gaisa pilis ceļot, jau nav jārēķinās ar ieguldījumu — vairāk vai mazāk, kāda tam nozīme? Kas zina, vai gaisa pilis kādreiz kļūs īstenība vai vismaz kalpos zelta vidusceļa sargāšanai, kā romiešu nocietinājumi sargāja kara ceļus, — tas paliks dzīves pieredzes noslēpums, ko cildena pieticība reti atklāj.

Tā nu es, kaut ari nebiju karotājs, biju apbruņots ar brīvās gribas spožo zobenu. Tā kā man no prāta jau tikpat kā bija izgaisis nodoms iegūt zināmu ieskatu anatomijā, lai varētu atveidot cilvēka augumu, es neko vairs šai virzienā neuz^ sāku.

Nezinu pats, kā tas gadījās, bet tai pašā vasarā iekļuvu juridiskās fakultātes sagatavošanas kursos un biju nokavējis tikai dažas nodarbības, kad man jau likās neiedomājami nezināt to, par ko līdz šim nebija ne mazākās izpratnes un ko neviens no manis neprasīja. No jauniegūtajiem paziņām, kas tagad, izmantodami brīvdienas, bija izbraukuši kur kurais, biju aizņēmies grāmatas un vienu otru iegādājies arī pats. Lasīju tās dienām un naktīm, it kā nupat būtu gaidāms pārbaudījums, un, kad rudenī auditoriju durvis atkal atvērās, es biju romiešu tiesību pirmās lekcijas klausītāju vidū, taču nepavisam ne tādēļ, ka grasītos kļūt jurists, bet vienīgi tādēļ, lai izprastu šīs profesijas un visa, kas ar to saistīts, jēgu. Jāteic, ka te kavējos tikai tik ilgi, līdz radās saprātīgāka tieksme pēc iedziļināšanās vispārējā Romas valsts un tautas vēsturē, un tad jau tepat pa rokai bija arī grieķu teiksmas, no kuru saīsinātā, visai pieticīgā skolas izdevuma nācās šķirties, kad man skolas durvis tika slēgtas. Tagad es izturējos klusi un rāmi, ar labpatiku uztverdams lielisko poēziju; allaž ieklausoties labskanīgajos seno vietu apzīmējumos, man acu priekšā atklājās skaistas ainavas, salas, priekškalnes.

Nejauši man gadījās pa rokai vairāki senģermāņu sējumi par tiesu dokumentiem, pareģojumiem, teiksmām un mitoloģiju, kas tolaik bija visai populāri; te visi ceļi veda uz dzimtenes senatni, un es atkal reiz pārsteigts izjutu, ka aizvien ar lielāku prieku iepazīstu savas zemes tiesības un vēsturi. Ap šo laiku arī sāka ieviesties Brunhildes kults, kas sakņojās ilgās pēc ģermāņu jaunības laika un nobīdīja pie malas krietnās namamātes Tusneldas piemiņu; tāpat dēmoniskā

Aiēdeja pārsātinātām jūtām patīk labāk nekā cilvēciskā Ifi-gēnija. It īpaši vienam otram vārgulīgam bruņiniekam nesaprastā, varenā jaunava bija sirdij jo sevišķi tīkama, un tā lika savā mākoņplīvurā vēl daudzkārt pieminēta ar siltām jūtām. Lai vai kā, spožā parādība starot apstaroja senatnes ainavas un atsauca dzīvē savam tēlam pretstatīto Zigfrīdu, kurš bija dusējis, paslēpies ēnaino mežu dzīlēs.

Kad biju jau vairāk apradis ar vēstures vērojumiem, tad tomēr drīz vien šādi fantāzijas radīti uzskati atkāpās saprātīgāku pārdomu priekšā, un es kā jauns Sančo Pansa gandrīz vai ar dažiem banāliem sakāmvārdiem varēju izteikt notikumu jēgu. Es redzēju, ka jebkuras vēsturiskās parādības mūža ilgums atbilstoši savai izcelsmei atkarīgs no izmantoto līdzekļu sprieguma un dzīvotspējas. Es redzēju, ka jebkura panākuma noturība ir tikai izlietoto līdzekļu rezultāts, saprātīguma pārbaude, redzēju, ka vēstures gaitā nekas nespēj izjaukt nepārtraukto cēloņu un seku virkni — ne cerības, ne bailes, ne žēlabas, ne plosīšanās, ne augstprātība vai mazdūšība, jo kustībai uz priekšu un atsitienam ir savs noteikts ritms. Tāpēc mēģināju noskaidrot tamlīdzīgas attieksmes vēsturē un salīdzināju notikumu un apstākļu raksturu ar to ilgumu un tam sekojošu maiņu: piemēram, kura no noturīgām vēsturiskām iekārtām, kas pastāvējusi pietiekami ilgi, pēkšņi sabrūk, kura izbeidzas pamazām, vai arī — kādi negaidīti, cits citam sekojoši notikumi tomēr ir noturīgi? Kurš kustību veids izraisa ātrāku vai gausāku reakciju, kurš no tiem šķietami maldina un noved strupceļā un kurš atklāti iet pa iepriekš nosprausto ceļu? Kāda vispār vēsturē morālā satura kopumam ir attieksme ar gadsimtu, gadu, nedēļu un atsevišķo dienu ritmu? Tādējādi es domāju jau kādas kustības sākumā atkarībā no tās raksturīgām iezīmēm un savdabības gūt iespēju noteikt, kas saprātīgu un brīvu pasaules pilsoni sagaida — cerību piepildījums vai bailes. «Ko sēsi, to pļausi,» es domāju; par laimi, arī vēstures gaitās šis teiciens esot pierādījis savu neapstrīdamo patiesību. Tāpēc mūsdienu dzīvē gaužām noderīgi apgūt atziņu: jāizvairās no visa, ko nosodām un neatzīstam savos pretiniekos, un jāvadās vienīgi pēc taisnīguma viedokļa ne vien aiz sliecības pēc tā, bet aiz mērķtiecības un izpratnes par vēsturisko notikumu gaitu.

Tagad es jo labprāt kavējos zinātnes mājokļos, klaiņoju pa auditorijām kā brīvklausītājs, kurš alktin alkst visu uztvert, visu redzēt — kā kungu dēliņš, kurš augstskolās iegūst vienīgi vispārēju izglītību, citādi viņam nav pēc tās lielas vajadzības. Lai arī kur — vai nu pie fiziķiem, ķīmiķiem, zoo-

logiem, vai anatomiem tika izziņoti savdabīgi izmēģinājumi, tai arī kur tika pieteikti slavenu lektoru īpaši aizrautīgi priekšlasījumi, es pastāvīgi biju zinātkāro klausītāju barā. Un pēc kārtējās lekcijas manis nekad netrūka to studentu pulciņā, kuri tukšoja savu bramanīgo priekšpusdienas alus kausu. Tikai tagad es sāku uzvesties pretēji mēru un svaru pārbaudītāja meistara padomam — nekad neiet krogā pa dienu; mani vilināja pārrunas par dzirdēto lekciju un vēlēšanās izteikties pašam. Reizēm aizrāvies es uzstājos arī kā orators — gandrīz tāpat kā tajos laikos, kad, izšķērdēdams savas krājkases saturu, plātījos zēnu vidū un neglābjami tuvojos traģiskam postam.

Trešā nodaļa DZĪVES VEIDI

Bet bija jau atkal kāda krājkase, kas gaidīja, kad to izlietos. Nākošajā dienā pēc manas aizceļošanas — vairāk nekā pirms trim gadiem — māmiņa bija nekavējoties pārkārtojusi savu saimniekošanu un apguvusi prasmi iztikt tikpat kā no nekā. Viņa bija izgudrojusi savdabīgu ēdienu — neparastu zupu, ko vārīja sev pusdienās dienu no dienas, gadu no gada, lai gan uz uguns, taču tikpat kā bez malkas, jo ar vienu malkas nešļavu iztika vai veselu mūžību. Tagad viņa ēda viena pati un tāpēc darbdienās galdu neklāja, nevis saudzēdama sevi, bet lai mazinātu izdevumus par veļas mazgāšanu; savu bļodiņu viņa nolika uz vienkārša salmu pinuma, kas pastāvīgi palika tīrs; mērkdama nodeldēto karoti zupā, viņa nekad neaizmirsa piesaukt mīļo dieviņu, lūgdama, lai nevienam cilvēkam un it īpaši viņas dēlam netrūktu dienišķās maizītes. Tikai svētdienās un svētku dienās viņa apklāja galdu ar tīru baltlinu galdautu un nolika uz tā šķīvi ar gabaliņu vērša gaļas, ko sestdienā bija nopirkusi. Arī šo iepirkumu viņa izdarīja ne tik daudz aiz nepieciešamības — jo būtu gatava arī svētdienā samierināties ar savu spartā-nisko zupu, ja tā vajadzētu, — bet tāpēc, lai saskartos ar ļaudīm un kaut reizi nedēļā izmantotu izdevību ierasties vecajā tirgū un palūkoties pasaulē.

Tā viņa rāmi un lietišķi ar groziņu uz elkoņa vispirms gāja gar gaļas galdiem; prātīgi un atturīgi stāvēdama aizmugurē dižām saimniecēm un kalponēm, kuras skaļi un nekautrīgi lika piepildīt savus grozus, māmiņa kritiski vēroja sieviešu uzvedību un it īpaši pukojās par spridzīgajām, vieglprātīgajām kalponēm, kuras ļāva jautrajiem miesnieku zeļļiem sevi tā apmuļķot, ka tie, smejoties un jokus dzenot, nemanot iemeta svaros milzum daudz kaulu un plēvju, — Elizabetei Lē kundzei šāds skats derdzās. Būtu tās bijušas viņas kalpones, tad viņām nāktos smagi nožēlot savu ķiķināšanos ar miesnieku zeļļiem un katrā ziņā pašām būtu jāēd šo blēžu iemānītās skrimstalas un kauli. Taču liktenis nav lēmis kokiem ieaugt debesīs, un tai, kura varbūt būtu pati prasīgākā no visām sievietēm tirgū, bija iespējams nopirkt vienīgi niecīgu gaļas gabaliņu, ko viņa izvēlējās pacietīgi un apdomīgi.

Ielikusi gaļu groziņā, viņa devās uz krastmalu — uz dārzāju tirgu, kur acis priecēja sakņu zaļums, augļu raibums — viss, kas bija atgādāts šurp no dārziem un laukiem. Viņa gāja no groza pie groza, pāri ļodzīgajām laipām no laivas pie laivas, aplūkodama zaļumu kaudzes, priecādamās par to skaistumu un lētumu, spriezdama pēc redzētā par valsts labklājību un prātīgu saimniekošanu; te viņai arī atmiņā uzpeldēja jaunības laika zaļie lauki un dārzi, kuros viņa pati visu bija tik bagātīgi audzējusi un kad spēja desmitreiz vairāk atdāvināt nekā tagad apdomīgi nopirkt. Būtu viņai patlaban nepieciešams iegādāties pietiekamus krājumus lielai ģimenei, tad viņa vēl varētu samierināties ar to, ka vairs nav iespējams sēt un stādīt, bet arī šī mierinājuma viņai nebija, un tikai sauja zaļo pupiņu, spinātu vai burkānu, kurus viņa, iepriekš izmetusi dažu labu asu vārdu par dārdzību, beidzot ielika groziņā kopā ar kušķīti pētersīļu vai loku, ko izdevās izkaulēt piedevām, noderēja par nožēlojamu pagātnes simbolu.

Arī pilsētas baltmaizi, kuras parasti mājā nebija trūcis, viņa vairs nepirka un katru nedēļu iegādājās lētāku rupjāka maluma maizi, ko ēda tik taupīgi, ka tā beidzot sacietēja kā akmens, taču, apmierināti to notiesādama, viņa tīksminājās par savu labprātīgo askētismu.

Reizē ar to viņa kļuva skarba un iecirtīga saskarē ar citiem, atturīga un piesardzīga, lai izbēgtu no liekiem izdevumiem; nevienu nepacienāja un, ja to darīja, tad tik pieticīgi, negribīgi, ka drīz vien tiktu izdaudzināta par skopu un nelaipnu, ja šo skarbo taupību neatlīdzinātu ar divkāršu gatavību palīdzēt ikvienam ar pašas roku darbu.

Visur, kur vien bija nepieciešams, viņa, rosīga un saprātīga, bija allaž klāt ar padomu vai darbu; viņa nevairījās grūtību un, tā kā ar darbiem tika ātri galā, tad daudz laika ziedoja šādiem pakalpojumiem te vienā, te citā ģimenē, kur cilvēkus apdraudēja slimības vai nāve.

Un visur viņa ieviesa savu izdevumu iedalīšanas māku, tāpēc pārticīgākie, ar pateicību pieņemdami viņas nenogurstošo palīdzību, tomēr aiz muguras sprieda, ka Lē kundze īstenībā grēko, būdama tik bailīga, klīrīga, negribēdama vai nevarēdama nemaz paļauties uz dievu. Patiesībā viņa paļāvās uz dievu katrreiz, kad viņai nebija kas saprotams, pirmām kārtām jau visos morāles jautājumos, ar kuriem viņai nekāda lielā saskare negadījās, jo nekādus bīstamus ceļus viņa negāja. Dievs bija arī īstenais atbalsts dienišķā uztura prasībās, bet tas viņai likās tik nozīmīgs uzdevums, ka viņa nekad nevilcinājās pirmām kārtām darīt visu iespējamo, tāpēc, no malas skatoties, varēja likties, ka viņa paļaujas tikai pati uz sevi.

Ar dzelžainu apņēmību viņa neatkāpās no sava dzīves veida; ne kāda saulaina prieka izpausme, ne nomācošs sagurums, ne jautrība, ne nopietnība nespēja viņu pamudināt kaut uz niecīgākajiem liekiem izdevumiem. Grasis tika likts pie graša, un nolikti tie bija drošāk noglabāti nekā visbadīgākā skopuļa lādē. Viņa krāja naudu ar sīkstuļa pacietību, taču ne tāpēc, lai priecētu acis, jo nekad nepalūkojās krātuvē un nekad nepārskaitīja naudu, un vēl jo mazāk apsvēra, ko visu par šo naudu būtu varējusi iegādāties vai baudīt.

Turpretī es jau labu laiku biju visus savus izglītībai paredzētos līdzekļus paguvis iztērēt. Biju jau pamatīgi iedzīvojies parādos; tas notika gluži nemanot saskarē ar studentiem, kuru dzīves veids manāmi atšķiras no jauno mākslas kalpu dzīves veida. Pēdējiem savā darbā no sākta gala bija jārēķinās ar dienas gaismu; jau tas vien prasa citādu laika izkārtojumu, kas ir radniecīgs vecajiem labajiem amatu kopēju paradumiem. Tai laikā, kad draudzējos ar bagāto Lisu un Eriksonu, kas bija paraduši dzīvot bezrūpīgi, es nekad neizjutu, cik mani apstākļi trūcīgi. Mēs parasti satikāmies tikai vakaros, un tad viņi pavadīja laiku gluži tāpat, kā es un citi mazturīgie to varēja atļauties: ne miņas no tā, ka cits citu pamudinātu uz izšķērdību, un, ja reizēm labs noskaņojums vai kādi svētki bija iemesls neparedzētiem izdevumiem, tad tie nekad uz ilgāku laiku nesašķobīja manas naudas līdzsvaru.

Turpretī studenti līdz eksāmenu laikam dzīvo, pilnām izmantodami savu brīvību. Vieglprātīgi savā jaunības aizrautībā — viņi gaida šādu izturēšanos arī no citiem. Laiskoša-nās un naudas trūkums netiek uzskatīti par ļaunumu, gluži otrādi, abas šīs īpašības tiek cildinātas īpaši sacerētās ziņģēs, senās un jaunās tradicionālās dziesmās, kas slavē pat pēdējās mantas izšķērdētājus un tos, kuri zobojas par kreditoriem. Kaut arī tam visam mūsdienu jo saprātīgajos apstākļos ir vairāk eifēmistisks raksturs, tomēr tā ir brīvas uzvedības pazīme, kam pamatā ir zināma godprātība.

Un tā nu es kādu rītu pārsteigts atklāju, ka esmu iestidzis parādos, nodevos novēlotām pārdomām un mēģināju apmēram šādā veidā tikt skaidrībā.

Ja man gadītos sniegt labas pamācības dēlam, tad es viņam teiktu: «Dēliņ, ja tu bez vajadzības un, tā sakot, paša izpriecas labad taisi parādus, tad tu manās acīs neesi tikai vieglprātis vien, bet vēl sliktāks — zemisks cilvēks, ko es turu aizdomās par derdzīgu tīkošanu pēc pašlabuma, savtīguma un kas, pārliecinoši lūgdams palīdzību, apzināti piekrāpj savu tuvāko. Un, ja šāds cilvēks grasās no tevis aizņemties, noraidi viņu, jo labāk būs, ja tu pasmiesies par viņu nekā viņš par tevi! Ja turpretī tev gadās patiesas naudas grūtības, tad aizņemies tieši tik daudz, cik tas nepieciešams, un negudrodams tāpat izpalīdzi draugiem, bet pēc tam centies savu parādu nolīdzināt, pārciest zaudējumus vai saņemt aizdoto atpakaļ bez šaubīšanās un pazemojoša strīda. Jo ne vien parādnieks, kas pilda savu pienākumu, bet arī naudas aizdevējs, kurš bez strīda saņem atpakaļ savu īpašumu, pierāda, ka ir taisnprātīgs cilvēks, kam nav svešas goda jūtas. Neprasi otrreiz, ja kāds nevēlas aizdot, tāpat arī neliec lūgt sevi; neaizmirsti, ka tava labā slava ir saistīta ar parāda atmaksu — vai, pareizāk, par to nav jādomā; nedomā ne par ko citu, paturi prātā vienīgi to, ka tev dzīvam vai mirušam tik un tik daudz jāatmaksā. Ja kāds cits nevar tev doto solījumu pildīt, tad nedomā par viņu tūlīt ļaunu, ļauj, lai tiesā laiks. Iespējams, ka būsi pat priecīgs, jo viņš tev būs noderējis par krājkasīti. Pēc tā, kā tu pildi savus pienākumus un kā prasi tos pildīt citiem saskaņā ar savu sirdsapziņu, varēs spriest, ko esi vērts. Tu saprātīgi izjutīsi, ko nozīmē mūsu esības atkarība, un pratīsi cildenāk vērtēt neatkarību nekā tas, kurš pats neko nedod un nevēlas nevienam būt parādā. Ja tev negadījuma brīdī ievajagas ideāla parādnieka parauga, tad atceries spānieti Sidu, kurš iedeva saviem aizdevējiem ebrejiem pilnu lādi ar smiltīm, paskaidrodams, ka tanī ir tīrs sidrabs! Viņa vārds gan arī bija sidraba vērts, un tomēr — cik nepatīkami, ja kāds aiz ziņkārības vai neuzticības būtu pirms laika lādi atvēris! Un tomēr tas bija tas pats Sids, kurš, jau miris, tvēra pēc zobena, kad ebrejs grasījās viņu paraustīt aiz bārdas.»

Šie skaļie vārdi, ar kuriem centos aizstāt gudra tēva padomu, tomēr tik spēcīgi satrauca manu sirdsapziņu, ka es nolēmu gūt atrisinājumu, kaut ko nopelnot. Ilgi nevilcinādamies, sāku uzmest neliela apmēra ainavu, kuras pārdošana man nelikās gluži bezcerīga. Pamatam izmantoju piemīlīgu skici, kas man bija vēl līdzi no dzimtenes; ainavā bija redzams izcirsts mežs kalnos. Meža malā palikušie ozoli kāpa pa kalna kori augšup un pa to pašu ceļu atkal lejup ielejā gar burzguļojošu meža strautu; tas bija gluži kā milžu gājiens, lai pulcētos lejā un apspriestos. Pabeidzis uzmetumu, es izjutu nepieciešamību dzirdēt kāda sava mākslas žanra biedra domas, lai nepalaistu garām neko, kas varētu tuvināt mani panākumiem. Ar katru zīmuļa vilcienu es arvien spēcīgāk izjutu sava uzdevuma nopietnību.

Par laimi, man gadījās sastapt kādu slavas augstumus sasniegušu ainavistu, ar kuru biju dažas reizes bijis kopā Eriksona sabiedrībā. Mākslinieks strādāja ar drošu un ietekmīgu tehniku; viņš, tā sakot, neuzlika uz audekla nevienu triepienu par daudz vai par maz, un katrs no tiem staroja pārliecinoši un spēcīgi, tāpēc arī viņa gleznas bija visur iecienītas, un viņš tik uzcītīgi centās apmierināt pieaugošās prasības pēc darbiem, ka jau sāka izjust sižetu trūkumu un gleznoja vairāk, nekā viņam bija krājumā ideju. Viņš bieži atkārtojās un reizēm apjuka atsevišķu mākoņu vai dabas stūrīšu atveidošanā, jo visus iespējamos variantus jau bija vienu vai vairākas reizes izmantojis, kaut arī vēl nebija ne četrdesmit gadus vecs. Viņam bija izskatīga sieva un vesels bars bērnu — ģimene, ko vajadzēja uzturēt, un, tā kā reiz, meklēdams peļņu, viņš laimīgi bija atradis īsto gleznošanas paņēmienu, tad tagad apņēmās tikt pie pārticības. «Ja gribi nodrošināt sev vecumdienas,» viņš mēdza teikt, «tad par to vajag parūpēties jaunībā.» Viņš nespējot ne iedomāties, ka viņa bērni ciestu trūkumu, tāpēc viņam vajagot tos no šī posta pasargāt un ietekmēt tādējādi, lai arī viņi savukārt tāpat gādātu par saviem bērniem. Tā viss ritēja savu iesākto gaitu pēc reiz apņēmīgi noteiktā principa.

Viņš man apjautājās, ar ko nodarbojos, un es, izmantodams gadījumu, lūdzu viņa padomu. Viņš labprāt ieradās pie manis un mazliet pārsteigts aplūkoja manu darbu, it īpaši šī. darba uzmetumu dabā. Kokiem, kādreizējā dižmeža paliekām, bija tik savdabīga, gleznaina forma, kādu reti gadās sastapt, un klaidais izvietojums, kādā tie — it īpaši virs nokares — auga, nebija mazāk oriģināls. Jādomā, ka tagad būs nocirsti arī tie ozoli un diezin vai tik tālu prom, kur atrodas šis mežs, vēl kāds cits būs uzzīmējis to pašu, tāpēc etīdes sižets no dabas un iesāktā glezna bez jebkāda mana nopelna likās vērtīga un reta. Tas laikam arī bija pieredzējušo ainavistu ieinteresējis. Vispirms viņš ieteica novākt visu pārpārēm lieko, kas traucē un kavē nodomu, un izcelt būtisko. Tad aizrāvies paķēra zīmuli un papīru un, joprojām runādams, ar ievingrinātu roku piešķīra savām domām tik trāpīgu un redzamu apstiprinājumu, ka pusstundas laikā bija gatavs meistarīgs uzmetums, kas jebkurā labu zīmējumu kolekcijā būtu ieņēmis izcilu vietu. Tiesa, es ar slepenu nožēlu noraudzījos, kā pazūd ne viens vien pārdomāts un simbolisks motīvs, ko nemaz negribējās upurēt, bet tai pašā reizē ar labpatiku ievēroju, ka tieši tāpēc viss pārējais iegūst īpašu — spēcīgāku nozīmību un arī atvieglo visas gleznas tapšanu. Es priecājos, ka īstajā brīdī biju šo cilvēku sastapis, un nevarēju vien sagaidīt, kad varēšu ķerties pie darba. Protams, tagad vajadzēja pagatavot jaunu uzmetumu, jo mākslinieks, pateicis savu sakāmo, mierīgi salocīja lapu ar zīmējumu un, iebāzis to kabatā, laipni pameta mani pateicīgu jūtu pārpilnu.

Strādādams pie gleznas, es pūlējos pēc labākās apziņas, darbojos uzcītīgi un cerīgi, pēc iespējas sekodams meistara padomiem. Tiesa, vēlāk man gan likās, it kā kompozīcijā pārāk daudz atmests, ignorējot manu pieticīgo krāsu paleti, gar kuru tagad, kad darbs jau bija gandrīz pabeigts, man bija ko noņemties, jo trūka nepieciešamo iemaņu. Un tomēr pēc vairāku nedēļu darba, palūkojoties uz gleznu sava mājokļa četrās sienās, tā likās gluži pieņemama; es pasūtīju vienkāršu rāmi bez apzeltījuma, kam vajadzēja paust mākslinieciskā nodoma nopietnību, netiecoties pēc ārišķībām un turklāt atbilstot maniem apstākļiem, tad nosūtīju gleznu uz izstādes telpām, kur ik nedēļu tika izlikts apskatei viss jaunākais un kur darbi tika arī pārdoti.

Bija pienācis laiks, par kuru es tik plātīgi runāju laukos aizbildņu padomē, — laiks sevi pierādīt darbā. Kad nākošajā svētdienā iegāju izstādes zālēs, kur drūzmējās grezni tērpies pūlis, man skaidri atausa atmiņā toreiz teiktie lepnie vārdi, turpretī tagad mani pārņēma biklums, jo pārāk daudz bija atkarīgs no šīs izstādes. Tiklīdz es no tālienes pamanīju savu necilo gleznu, tā neuzdrīkstējos tai tuvoties, jo pēkšņi jutos kā nabaga bērns, kurš no vates kušķīša un nedaudziem vizuļiem sameistarojis jēriņu ar četrām stīvām kājiņām ziemsvētku tirdziņam un tagad bailīgi gaida, vai kāds no tūkstošiem garāmgājēju pametīs skatienu arī uz viņa darbu<Tā bija nevis augstprātība, bet laimīgas iespējas gaidas, kaut atrastos kāds pircējs manam ziemsvētku jēriņam.

Bet arī par to nevarēja vairs būt ne runas, jo, tiklīdz iegāju nākošajā zālē, tā ieraudzīju savu ainavu, ko bija izstādījis mans padomdevējs; ainava staroja viņa meistarības spožumā, rāmis vien maksāja vairāk, nekā es uzdrīkstējos prasīt par savu gleznu. Piestiprinātā zīmīte apliecināja, ka veiksmīgais darbs ir jau pārdots.

Mākslinieku grupa gleznas priekšā apspriedās.

— Kur viņš ķēris tik neatdarināmu motīvu? — jautāja viens no viņiem. — Viņam jau sen nebija nekas jauns parādījies!

— Tur, pirmajā zālē, — sacīja kāds cits, kurš tikko bija pienācis pie runātājiem, — karājas šis pats motīvs, acīmredzot to gleznojis kāds iesācējs, kurš neprot vēl lāgā ne gruntēt, ne krāsas klāt.

— Tad viņš ir šim to nozadzis, ak tu blēdis tāds! — iesmējās pārējie un devās aplūkot manu liktenīgo darbu. Es paliku pie uzvaras vaiņagotā darba stāvam un, smagi nopūties, domāju: «Kas kaunu neprot, tas badu nemirst!» Bet, kad ņēmos uzmanīgāk aplūkot gleznu, tad atklāju, ka visas mākslinieka ieviestās izmaiņas ir gan labas un noderīgas viņa meistarības tehnikai, bet manam atturīgajam darba stilam būtu drīzāk kaitējušas. Man nebija dota viņa otas enerģiskā spozme, tāpēc mana pirmā uzmetuma dziļākais iekšējais saturs, tēlu un formu pārpilnība, bagātās dabas tiešā, svaigā uztvere — tas viss varētu gandarīt mākslas cienītāju.

Kad, prom ejot, brīdi pakavējos pie savas vientuļās gleznas, es pārliecinājos, ka meistara padomi nav darbam palīdzējuši, bet gan to noplicinājuši; tas bija pierādījums, ka arī šādos gadījumos zvirbulim nav ko mācīties no pāva.

Pēc pastāvošajiem noteikumiem man vajadzēja atstāt gleznu izstādē astoņas dienas — pa šo laiku neviens nebija apjautājies par tās cenu. Es aizvācu to un pagaidām pieslēju pie sienas. Tad iegāju turpat blakus guļamistabiņā un apsēdos uz ceļojumu kofera: tas bija iegājies man paradumā, ja bija jāapsver kaut kas nopietns, jo koferis bija daļa no dzimtās mājas. Tā beidzās mans pirmais mēģinājums patstāvīgi nopelnīt sev gabalu maizes.

Kas ir panākums, un kas ir darbs? — es sev jautāju. Vienam vajag tikai vēlēties, un laimīga gadījuma pēc viņam jau ir bagātīgs guvums rokā, cits pūlas neatlaidīgi, ar nemitīgu uzcītību, kas jau ir rada īstam darbam, bet tam trūkst iekšējas patiesības, trūkst nepieciešamā mērķa, trūkst idejas. Pirmais tiek uzslavēts par darbu, atalgots un cildināts par to, ko otrajam uzskata par dīkdienību, māžošanos, aplamību. Pirmajam lieti noder un palīdz kaut kas nepilnīgs, nepatiess, kamēr otrajam patiesais un īstais līdzēt nevar neko, un allaž tikai gadījums ir karalis, kas ieceļ bruņinieku kārtā. Kādam spekulantam rodas ideja, un viņš izgudro Revalenta arabica^11 (tā vismaz viņš to nosauc) un strādā ap šo pasākumu pacietīgi un uzmanīgi; uzņēmums plešas plašumā un gūst spožus panākumus, tūkstošiem cilvēku dabū darbu, pat simtiem tūkstošu, tiek pelnīti miljoni, lai gan visi saka: «Tā ir krāpšana!» Un tomēr par blēdību un krāpšanu taču dēvē tādas izdarības, kas bez darba un pūlēm dod ienākumus. Bet neviens taču neteiks, ka Revalenta uzņēmums neprasītu darbu; nav šaubu, ka te valda krietna kārtība, uzcītība un rosība, apdomība un piesardzība kā jebkurā cienījamā tirdzniecības namā vai valsts uzņēmumā; spekulanta izdomas radīta, attīstījusies plaša darbošanās, patiess darbs.

Maisījuma piegāde, kārbiņu pagatavošana, iesaiņošana un izsūtīšana nodarbina daudz strādnieku, tikpat daudz cilvēku uzcītīgi nopūlas daudzveidīgas reklāmas labā. Nav nevienas pilsētas jebkurā kontinentā, kur burtliči un iespiedēji nepārtiktu no reklāmu un ziņojumu darba, nav nevienas provinces, kur uzpircējs nenopelnītu savu tiesu. Un visi ienākumi neskaitāmām straumītēm saplūst daudzajās bankās, un tur cienījami grāmatveži, lakoniski kasieri aizvada tos līdz dižās idejas pirmavotam. Tur, savā kantorī, ar svarīgu sejas izteiksmi, iegrimuši nopietnā darbā, sēž paši pasākuma ierosinātāji, jo viņiem vajag ne vien pārzināt ik dienas veikalu darījumus un vadīt uzņēmumus, viņiem nepieciešams arī izzināt tirdzniecības politiku, lai pavērtu savai produkcijai jaunus ceļus, lai šinī vai citā pasaules daļā pasargātu to no draudošās konkurences.

Bet ne jau vienmēr šajās telpās valda dziļš darbīgas dienas klusums; ir arī atpūtas un izpriecu dienas, morāla gandarījuma laiks, kad svētā nopietnība top tīkami pārtraukta. Pilsoņu paļāvība pagodinājusi namatēvu ar pilsētas padomnieka titulu, un šim notikumam par godu sarīkots atbilstošs mielasts visiem aizbilstamiem. Vai arī tiek svinētas vecākās meitas kāzas, svinību diena visiem, kam ar šo gadījumu ir kāda saskare, jo noslēgtas pilnām atbilstošas saistības ar vienu no pilsētas visizcilākajām ģimenēm; mantība no abām pusēm tik vienlīdzīgi apsvērta, ka nekāds prātam aptverošs šķērslis laulības laimei nav iedomājams. Jau iepriekšējā dienā mājā tiek savests veseliem vezumiem palmu un miršu koku un sakārtas puķu vītnes; no rīta iela pildās ar ziņkārīgajiem, pūlis goddevīgi atkāpjas, kad cita pēc citas atbrauc, aizbrauc un atkal atgriežas ekipāžas, līdz fanfaras skaļi ziņo par svinību maltītes sākšanos. Bet drīz vien iestājas dziļš klusums — līgavas tēvs pieskandina pie glāzes un ar kautrīgu aizkustinājumu, likteni neizaicinādams, ataino savu dzīves gaitu un slavina augstāko varu, kas viņu, necienīgo, tik žēlīgi vadījusi, ka viņš nu tagad stāvot te visu acu priekšā. Ar vienkāršu ceļaspieķi, kas vēl tiekot uzglabāts kādā kambarītī, viņš esot ienācis šinī cienījamā pilsētā un soli pa solim ar neatlaidīgu uzcītību cīnījies ar postu un nabadzību, dažbrīd vai zaudēdams drosmi; taču roku rokā ar savu cildeno dzīvesbiedri, viņa bērnu māti, viņš no jauna saņēmies un paturējis prātā tikai vienīgo, dižo mērķi. Garas, vientuļas naktis viņš nomocījies ar radošiem plāniem, kuru augļi nākuši par svētību visai pasaulei un pie reizes atlīdzinājuši arī viņa godīgo centību, sagādājot pieticīgu labklājību, un tā joprojām.

Tamlīdzīgi tāds Revalenta arabica tiek gatavots arī daudzos citādos veidos — ar to atšķirību, ka ne katrreiz tam pamatā ir nekaitīga izejviela — pupu milti, bet allaž gan tas pats neizprotamais darba un krāpšanas apvienojums, iekšējs tukšums un ārēji panākumi, aplamība un gudra rosība, līdz laika rudens vējš visu aizpūš un neatstāj uz klaja lauka neko citu kā vietām — kādas bagātības atliekas, vietām — izputējušu tirdzniecības namu, kura mantinieki vairs nezina vai arī negrib zināt, kā tas ticis nodibināts.

Ja man vajadzētu — tā es nodevos tālākajām pārdomām — minēt darbīgu, panākumiem bagātu un reizē patiesu un saprātīgu cilvēka mūžu, tad tā būtu Fridriha Sillera dzīve un viņa darbība. Dzejnieks, ticis ārā no vides, kādu viņam bija sagatavojusi ģimene un valdošais hercogs, pameta visu, kam, pēc to domām, vajadzēja viņu padarīt laimīgu, un jau agrā jaunībā nostājās uz savām kājām, izpildīdams tikai pēc paša ieskatiem nepieciešamās prasības; lai tiktu pie brīvas elpas un gaismas, viņš izmantoja pat fantastisku stāstu par izlaidīgiem laupītājiem, bet, tikko ieguva brīvību, iekšējas izjūtas mudināts, sprauda sev cildenus mērķus, un viņa dzīve nebija nekas cits kā iekšējas nepieciešamības izpausme, secīga tā ideāla kristalizācija, kas atbilda viņa un tā laika prasībām. Tāds uzcītīgs, vienkāršs dzīves veids sniedza viņam beidzot visu, kas personiski bija nepieciešams. Viņš bija — ar cieņu sakot — zinātnieks mājās sēdētājs un tāpēc netiecās ne pēc bagātības, ne spoža sabiedriska stāvokļa. Pieļautu viņš tikai nelielu novirzi no savas fiziskās un garīgās būtības, kas nebūtu «šilleriska», — un viņš visu to iegūtu. Bet var teikt, ka tikai pēc dzejnieka nāves viņa godīgā, skaidrā un patiesi darbīgā dzīve sāka rosināt un ietekmēt; pat ja neņemtu vērā visu viņa atstāto garīgo mantojumu, pārsteidz jau viņa izraisītā reālā kustība, tīri materiālais labums, ko dzejnieks atstāja ar uzticīgo kalpošanu saviem ideāliem. Visur, kur skan vācu valoda, nav pilsētās daudz dzīvokļu, kur nebūtu viņa kopoto rakstu, un ik ciematā tie būs atrodami vismaz divās trijās mājās. Jo kulturālāka kļūs nācija, jo plašāk dzejnieka grāmatas ieviesīsies un beidzot ienāks arī vismazākajā būdiņā. Simtiem iedzīvošanās kāru cilvēku glūnēt glūn, kad izbeigsies mantinieku privilēģijas laiks, lai sāktu vērst plašumā Sillera cildeno mūža darbu tikpat masveidīgi un lēti kā bībeli, un viņa darbu popularitāte, kas bija radusies gadsimta sākumā, tā otrajā pusē dubultosies. Kāds daudzums papīra fabrikantu, iespiedēju, pārdevēju, kalpotāju, izsūtāmo, ādas izstrādājumu meistaru, grāmatsējēju pelnīja un pelnīs ar to savu maizi! Kaut arī šī popularizēšana ir pretēja Revcilenta ara-bica izplatības veidam, tā tomēr ir tikai raupja čaula saldajam, nezūdošajam nacionālās bagātības graudam.

Tā bija vienota, harmoniska īstenība: dzīve un domas, darbs un gars saplūda vienkop. Bet gadās taču arī, ka abas atšķirīgās, zināmā mērā savā starpā nesaistītās dzīves puses rit vienlīdz godīgi un mierīgi — tā tas ir tad, ja cilvēks ik dienas pilda savu necilo, apnicīgo darbu, lai iegūtu mierīgu iespēju brīvai domāšanai; tā Spinoza slīpēja optiskos stiklus. Bet Ruso, kurš pārrakstīja notis, tāda dzīve izvērtās mocībā, jo viņš nemeklēja šai nodarbībā nedz mieru, nedz atelpu, bet drīzāk tirdīja gan sevi, gan citus, lai arī kur bija un ko darīja.

Kas te būtu darāms? Kas nosaka darbošanās likumus un cienīgu ieguvumu, un kur rodama to sakritība?

Tā es prātuļoju par darbošanās veidiem, lai gan man patlaban nebija nekādas izvēles, jo grūtības un dzīves nepieciešamība pirmo reizi pa īstam klauvēja pie manām durvīm. Beidzot tas man kļuva skaidrs; es atcerējos zirnekli, kurš atkal un atkal atjaunoja izpostīto tīklu, un pieceldamies nospriedu: «Neko darīt, jāsāk no jauna!» Es pavēros visapkārt, meklēdams savā mantībā kādus priekšmetus, kurus, glīti izkārtotus, varētu izmantot nelielām, necilām glezniņām. Man pēkšņi bija ienācis prātā sākt tādu praktisku darbu, kuru, kā es iedomājos, varētu jebkurā brīdī pamest. Tā nebūtu nekāda daiļgleznieclba, kādai nodevās man nočieptā motīva mākslinieks, — tas man nebūtu pa spēkam, — bet es varētu nolaisties uz zemāka līmeņa, kur spīdēt spīd apgleznotās paplātes un kārbas. Tiesa, tik zemu es negrasījos nokāpt, joprojām domāju par zināmu vērtību radīšanu, bet zināju, ka vajadzēs rēķināties ar tirgus ļaužu lēto gaumi un efektu. Bet, lai arī cik uzcītīgi, cik neatlaidīgi meklēju savās mapēs, man viss, kas patrāpījās rokā, — katra studija, vismazākais uzmetums likās pārāk labs šādam nolūkam. Ja es negribēju pats ar varu sapostīt savus agrākos radošā priekā gūtos darbus, tad man vajadzēja krist vēl zemāk un pašam izgudrot kaut ko jaunu, kur vairs nebūtu ko zaudēt.

Nopietnāk apsverot, mans nodoms atklājās visai nepievilcīgā gaismā; es mazdūšīgi ļāvu lapai, ko patlaban turēju rokā, noslīdēt zemē un atkal atsēdos uz ceļojumu kofera. Vai tad tā beigsies ilgie mācību gadi, vai tāds būs lielo cerību, pašpārliecināto runu piepildījums? Vai es pats aizsprostošu sev ceļu uz tēlojošās mākslas pasauli un apkaunojoši pagaisīšu tumsā, kur nelaimīgie bēduļi velk dzīvību, ražodami lētus smērējumus? Es pat neattapos, ka biju grasījies sākt nopietnu darbu, bet rutinēts sava amata pratējs nolaupīja man panākumu; es meklēju tikai savas kļūdīšanās cēloni, jo biju pārāk pašpārliecināts, lai uzskatītu sevi par neveiksminieku, un beigās, netikdams pie skaidrības, ar smagu nopūtu vēlreiz nospriedu visu pārdomāt un izlemt vēlāk, kā jau vairākkārt biju darījis, kad vajadzēja domāt par tuvākā nepieciešamā mērķa sasniegšanu.

Tā es sēdēju, apņēmis ar rokām galvu, bet domas klīda visapkārt, līdz nonāca dzimtenē un no turienes atnesa jaunas rūpes — man likās, ka māmiņa nojauš, kā man klājas, un ir nobažījusies. Parasti es viņai rakstīju regulāri un jautrā noskaņā, stāstīju par svešās puses paražām un tikumiem, kādus biju novērojis, pa starpām iepinu kādu joku, lai no tālienes viņu pasmīdinātu un varbūt arī lai paplātītos ar savu jautrību. Māmiņa savukārt uzcītīgi ziņoja par visiem notikumiem mājas dzīvē un, atbildot uz maniem jokiem, sniedza dažu labu kāzu vai nāves gadījuma aprakstu, stāstīja par kādas ģimenes iziršanu vai kādas citas apšaubāmo laimi. Bija nomiris tēvocis, bērni izklīduši kur kurais pa ju-ceklfgajiem kara ceļiem un jau paši stūma ratiņus ar bērniem līdzīgi ebrejiem tuksnesī. Kopš kāda laika manas vēstules bija tomēr kļuvušas retākas un īsākas; māmiņa, liekas, baidījās jautāt pēc iemesla, par ko es biju viņai pateicīgs, jo neko jēdzīgu vēl nevarētu pateikt. Kopš vairākiem mēnešiem es vispār nebiju rakstījis, un nerakstīja arī viņa. Un tagad, man sēžot istabas klusumā, kāds viegli pieklauvēja pie durvīm; ienāca puišelis ar vēstuli, rokraksts un zīmogs norādīja, ka vēstule ir no mātes.

Viņa nebija vairs ilgāk spējīga paciest neziņu vai, pareizāk, bailes, ka ar mani kaut kas nav tā, kā cerēts un domāts, tāpēc viņa prasīja paskaidrojumu par maniem apstākļiem un izredzēm, bija noraizējusies, ka es būšot iestrēdzis parādos, jo nezinot, vai es ko nopelnot, un nelielais mantojums jau būšot sen notērēts. Vajadzības gadījumā viņai esot šādi tādi ietaupījumi no liekās naudas, ko varētu izlietot, ja vien es atklāti visu pateikšot.

Puisēns, kas atnesa -vēstuli, vēl stāvēja turpat, kad es jau biju to aši izlasījis; es biju zēnu kādreiz izmantojis par modeli mazajam Jēzum savā kristīgi mitoloģiskajā vai ģeoloģiskajā ainavā, noskatīdams nepieciešamās proporcijas, un, tā kā ainava, kad meklēju kaut ko piemērotu, bija nejauši nonākusi virspusē, tad puisēns, tanī nolūkodamies un pielikdams pirkstu pie debesu bērniņa, teica: «Tas esmu es!» Šī aizkustinošā sagadīšanās varētu likties pārdabiska: mazais labās vēsts atnesējs bija tikpat kā dievišķās providences sūtnis, un, kaut arī es brīnumiem neticēju pat šāda labvēlīga joka veidā, nelielais piedzīvojums man tomēr sagādāja ļoti lielu prieku un māmiņas vēstule mani divkārt iepriecināja. Tā nu bija noticis, ka tas pats personāžs, kuru biju izmantojis gleznas uzmetumā ar nolūku piešķirt tai dziļdomīgas ironijas nokrāsu, tagad vismaz alegoriski manās raizēs ienesa kaut ko goddevīgu, piešķirdams tām cildenu mūžības dvesmu.

Viss likās labākā kārtībā un cerību piepildījums atkal iespējams; es ne mirkli nešaubījos pieņemt upuri un atbildēju mātei mazliet mulsi, tomēr atklāti un pat jautrā noskaņā. Es neaizmirsu pieminēt arī par savām dīvainajām studijām universitātē, kas, tiesa, patlaban neko nedod, bet nākotnē no tām zināms ieguvums ir gaidāms, un beidzot es atkal biju ticis līdz solījumam un «Labās Cerības ragam».

Kad māmiņa saņēma un izlasīja šo vēstuli, viņa aizslēdza durvis, atslēdza veco rakstāmgaldu un pirmo reizi izvilka dienas gaismā savus sakrātos dārgumus. Viņa salika dālderus stabiņos, tos savukārt vairākām kārtām ievīstīja izturīgā papīrā, sasaistīja bezformīgo sainīti ar auklām, no visām pusēm appilināja ar zīmoglaku un tad uzspieda zīmogu — to visu viņa darīja diezgan neprasmīgi, ar pārliekām, nevajadzīgām pūlēm, jo sainītis bija jau diezgan cieši nosiets, bet tā likās drošāk. Tad viņa iebāza smago sainīti savā zīda somiņā, uzmauca to uz elkoņa un pa aplinku ceļiem steidzās uz pastu, jo nevēlējās nevienu satikt, lai nevajadzētu neko stāstīt, ja kāds jautātu, kurp viņa ar naudu dodas. Ar grūtībām un drebošu roku viņa izdabūja no zīda somiņas naudas rullīti, iestūma to pa aizbīdāmo lodziņu un ar atvieglojuma sajūtu izlaida no rokām. Ierēdnis palūkojās uz adresi, tad uz sievieti, paveica garlaicīgās procedūras, pasniedza kvīti, un māmiņa neatskatīdamās devās prom, it kā nebūtu vis nodevusi tik daudz naudas, bet kādam to atņēmusi. Kreisā roka, kurā viņa bija turējusi smagumu, bija nogurusi un stīva, un tā nu viņa, mazliet piekususi, devās mājup, klusēdama steidzās cauri to ļaužu pūlim, kuri nespēja saviem bērniem iedot nevienu guideni nelielīdamies, neklaigādami, nevaimanādami un nesūdzēdamies. Tai laikā, kad mans tēvocis vēl bija dzīvs un sprediķoja, viņš bija reiz teicis: «Dievs gan zina, kuri cilvēki ir klusi un pieticīgi un kuri tādi nav, un šiem otrajiem viņam labpatīk laiku pa laikam uzknābt, bet tie pat nenojauš, kāpēc tā notiek, un man ir aizdomas, ka tas viņam sagādā pat tādu kā prieku.»

Atgriezusies mājās, māmiņa atrada sekretāra vāku vēl atvērtu, atvilktnes tagad bija tukšas, izvilktas ārā; viņa tās aizbīdīja un atvēra to, kur mazā vācelītē glabājās ikdienas vajadzībām domātā niecīgā monētu kaudzīte, kas liecināja, ka turpmāk vairs nav izvēles starp labdarību un iztiku un ka tagad krietnajai sievietei ar labāko gribu nav iespējas sagādāt sev vieglākas dienas. Taču ne viņa to manīja, ne arī, pēc viņas domām, tam bija kāda nozīme. Viņa aizbīdīja arī šo atvilktnīti, nolika savā vietā rakstāmpiederumus un zīmoglaku, aizslēdza sekretāru un taisna kā eglīte apsēdās uz vecā rūpju krēsliņa, kam nebija atzveltnes, lai atvilktu elpu pēc dienas pūlēm.

Lai arī nebiju toreiz klāt, pazīdams viņas paradumus, vēl tagad redzu viņu, tāpat kā senatnes pētnieks pēc dažām pazīmēm un liecībām restaurē sabrukušu pieminekli.

Ceturtā nodaļa FLAUTAS BRĪNUMDARBS

Paciņu ar naudu man atnesa uz istabu nevis saimnieku dēlēns, kas bija iedevis vēstuli, bet pastnieks pats. Viņa smagie, ilgi nedzirdētie soļi kāpnēs tūlīt uzlaboja omu maniem saimniekiem, kuri nešaubīdamies bija man uzticējušies; priecīgā pateicībā viņi saņēma manu diezgan lielos apmēros pieaugušo parādu, pēc tam kad es ar pūlēm biju atbrīvojis naudu no daudzajiem papīriem un auklām un aši pārskrējis ar acīm klāt pielikto vēstuli, kas pauda nemitīgas rūpes par mani.

Tāpat apmierināti, laipni parakstījās par parāda saņemšanu drēbnieks, kurpnieks un citi, izteikdami gatavību arī turpmāk pakalpot. Tas mani tā iepriecināja, it kā būtu mans paša nopelns un es pats būtu sagādājis līdzekļus parādu nomaksai. Man gandrīz vai metās žēl, ka vairs nav kam atdot un visai lepnībai tik drīz pienācis gals; tomēr mana uzpūtība aprima, kad es vēl tai pašā dienā sāku atdot labiem paziņām to, ko biju aizņēmies skaidrā naudā, un redzēju, cik vienaldzīgi viņi, saņēmuši naudu, nolika to pie malas. Es sapratu, ka viņu acīs neesmu neko īpašu paveicis, un mana pašapmierinātība plaktin noplaka. Un tomēr man no sirds bija novēlies smagums, mātes nopelnu — iespēju samaksāt parādus — uzskatīju gandrīz vai par savu un vakarā nosvinēju mazus atbrīvošanās svētkus; lai arī atzīmēšana bija gaužām pieticīga, māmiņa būtu varējusi ar šo naudu iztikt nedēļas divas. It kā nu būtu brīvs no visām pasaules nelaimēm, es pat dziedāju brašā tempā citiem līdz dziesmiņu par nievīgu izturēšanos pret ikdienas rūpēm, kā pēdējā laikā nekad nebiju darījis.

Bet jau nākošajā rītā, ieraudzījis dālderu kaudzīti, kas bija palikusi no visas bagātības, sapratu, ka tas nu ir glābšanas jostas gals. Jo, kad attinu pēdējo jau iesākto naudas turziņu un atlikumu precīzāk aprēķināju un izskaitīju, noskaidrojās, ka labi, ja varēšu ar to iztikt mēnešus trīs. Jutos ļoti pārsteigts, ka tik ātri atkal mani apsēdušas rūpes, un beidzot nopratu, ka tās nebija nekur pazudušas — līdzīgi attapīgajai eža sievai, kas skriešanas sacensībās ar zaķi mierīgi paslēpās vagā un tikai uzsauca zaķim: «Esmu jau te!»

Es vairs nevilcinājos un sāku atkal raudzīties pēc iespējas kaut ko nopelnīt; saprātīgi pārdomājis, kā man pašam likās, izvēlējos zelta vidusceļu; sāku gleznot divas nelielas ainavas

bez pretenzijām uz stila oriģinalitāti vai fantāziju, gan rūpīgi apsvērdams publikas gaumi, tomēr pamatos ņemdams patiesus dabas skatus, vardarbīgi nepārvērzdams piemīlīgu skaistumu neglītajā, izsmalcināto — bezveidīgajā. Biju pārliecināts, ka šādā ce|ā iznākums būs veiksmīgāks, bet tai pašā laikā viss, pēc kā es tiecos, ar ko grasījos izpatikt, manā pavērsienā pārvērtās atturīgā pieticībā, bet izpildījuma forma pavirša vērotāja acīs atkal ieguva aizdomīgu stila nokrāsu. Tas nebija lietderīgi, jo tie paši cilvēki, kuri, runājot par saviem ikdienas notikumiem, lieto skaļus vārdus un izmeklēti smalkus izteicienus, tūlīt pat sarauc degunu, ja pamana mākslā kaut ko līdzīgu stilam vai savdabīgai formai.

Es ziedoju šim darbam ne mazums piesardzīgas rūpības, bet mani arī satrauca laika nemitīgā ritēšana un līdz ar to mana naudas padoma pastāvīgā samazināšanās; īsais laika sprīdis ar savu tiesu satraukuma un cerībām atainojās vēlāk kā svētīgi aizvadīts mūža ceļa gabals, kas vienmērīgi aizpildīts ar pieticīgām prasībām, godprātīgu darbošanos un mierinošām nezināma panākuma gaidām. Ja šādā stāvoklī netrūkst dienišķās maizes, bet domas par turpmāko neļauj dvēseles spēkiem iesnausties, tad tā viegli nodzīvot līdz mūža galam. Bet pie tādas atziņas mēdz nonākt tikai tad, kad cerības ir zudušas un atliek vienīgi vēlēties senākos laikus ar miglā tīto nākotni.

Tiklīdz biju pabeidzis abas dvīņu gleznas, tā beidzās arī mana mierīgā dzīve un vajadzēja domāt, kur lai tās pārdod. Izlikt atklātā izstādē pēc nelaimīgā plaģiāta es tās vairs neuzdrīkstējos; tas, protams, liecina par pieredzes trūkumu un diletantismu, jo pilnvērtīgs talants viegli tiek tamlīdzīgiem atgadījumiem pāri un neliekas zinis par atdarinātājiem, kas strīdas par ideju un atradumu īpašuma tiesībām.

Es devos pie kāda ievērojama tirgotāja, kurš bija noteicējs visās izsolēs un iegādājās mākslas darbus; viņš pirka arī jaunas gleznas, ja tās bija ieguvušas viņa — lietpratēja — acīs žēlastību vai arī kādu citu noslēpumainu priekšrocību dēļ modināja viņā iedzīvošanās kāri. Viņa skaistās mājas pirmais stāvs bija pārpilns ar tā saukto vecmeistaru un arī jaunāko mākslinieku gleznām, un dažas pastāvīgi bija izliktas logos, bet nekad neredzēja nevienu tādu, kas nebūtu bijusi pa prātam tirgotājam. Nezinu, vai tā bija klīrība vai arī kautrība, ka pirmo reizi es aizgāju bez savām ainavām, lai tikai apjautātos, vai man gleznas atsūtīt vai ari drīkstu viņu gaidīt pie sevis, lai viņš tās apskatītu. Es ienācu gleznu galerijā pilnīgi nepamanīts, jo veikala īpašnieks kopā ar vairākiem apmeklētājiem un lietpratējiem stāvēja pie nelielas glezniņas, ko viņi, sabāzuši galvas kopā, aplūkoja ar palielināmo stiklu, un īpašnieks sniedza izsmeļošas ziņas par reto mākslas darbu. Pēkšņi viņš ar palielināmo stiklu rokā aizveda grupu uz blakus telpu, lai tur pie līdzīga darba izdarītu salīdzinošus secinājumus, un es uz brīdi paliku viens. Beidzot apmeklētāji izklaidus atgriezās, joprojām dzīvi sarunādamies, it kā apspriezdami un vienodamies par kādu svētu patiesību; acīmredzot te nebija runas par darījumu, bet drīzāk notika tāda kā mākslas cienītāju konference: tā gleznu tirgotāji mēdz piešķirt saviem peļņas kārajiem darījumiem it kā zinātnisku nokrāsu. Tikmēr veikala īpašnieks mani pamanīja un apjautājās, ko es vēloties.

Diezgan samulsis, paskaidroju sava nāciena iemeslu; man likās, ka es lūdzu kaut ko tādu, gar ko nevienam nav daļas, un, tikko apklusu, tā tirgotājs, pat nepajautājis, kas es esmu, īsi un aši pateica, ka gleznas nepirkšot, un pagriezās prom.

Saruna bija beigusies; man nebija iemesla vēl kaut brīdi te uzkavēties, un pēc ceturtdaļstundas biju atkal mājās pie abām savām ainavām.

Sai dienā es vairs nekā neuzsāku; mani nomāca rūpes un satraukums. Es nespēju samierināties ar to, ka tā izturas lielāko tiesu cilvēki, kuri atvaira visu, kas neatbilst' viņu pašu vēlmēm, un cenšas sevi norobežot ar allaž zaļu noraidošu atbilžu dzīvžogu, ļaudami izspraukties cauri vienīgi tam, no kā viņi var gūt sev labumu.

Nākošajā dienā atkal devos ceļā, taču ar gudru ziņu paņēmu līdzi abas drāniņā ietītās gleznas, lai tās vismaz tiktu apskatītas. Sameklēju zemāka ranga tirgotāju, kuram apgrozījuma summas bija ievērojami mazākas nekā iepriekšējam, lai gan ar mākslas priekšmetiem viņš prata labāk apieties; viņš pats tos tīrīja, laboja un atjaunoja. Es viņu sameklēju diezgan tumšā telpā pie pudelītēm un trauciņiem piekrauta galda, kur viņš patlaban lāpīja vecu, apgleznotu caurumainu linaudumu. Viņš mani uzmanīgi uzklausīja, pats novietoja manas ainavas iespējami labvēlīgākā gaismā, tad, noslaucījis rokas priekšautā, atbīdīja savu samta cepurīti virs kailā galvvidus atpakaļ, iesprieda rokas sānos un bez aplinkiem pateica:

— Ainavas nav sliktas, tikai darinātas pēc vecām gravīrām, turklāt labām!

Pārsteigts un īgns attraucu:

— Nē, šos kokus esmu pats zīmējis dabā, un tie, jādomā, aug tur vēl tagad, arī viss pārējais ir gandrīz tāpat, kā šeit redzams, tikai vairāk izklaidus.

— Tādā gadījumā man šīs gleznas vispār neder! — viņš atteica', novērsās un atkal pabīdīja cepurīti vietā. — Nevar dabā izvēlēties motīvus, kas izskatās kā vecas gravīras! Vajag iet kopsolī ar laiku un raudzīties uz priekšu!

īsi un skaidri atrisināta stila problēma. Es savācu savas gleznas un promejot pametu skumju mirkli uz visu gadījuma darbu un nejēdzīgu kleķējumu kolekciju, kas laikam atbilstoši vai, drīzāk, nākotnes nojausmā klāja sienas; tie bija nabaga neveiksminieku darbi: neprazdami apieties ar otu, viņi pa tumsu uzcepa to, kas vēlāk prasīgi izlauzās gaismā. Es pats stāvēju uz ielas gaužām nožēlojamā noskaņā, taču ar nabadzībā krituša idalgo lepnību pagriezu veikalam muguru un soļoju tālāk. Svārstīdamies, vai labāk neatgriezties mājās, izstaigāju vairākas ielas un atrados pie ebreju drēbnieka tirgotavas, kur tika pārdoti gan jauni apģērbi, gan jaunas gleznas. Dažs labs mākslinieks mēdza pie viņa iegādāties apģērbu, tāpēc viņš bija reizēm spiests samaksas vietā pieņemt kādu gleznu vai arī paturēt to ķīlā; tādā veidā viņš bija kļuvis par nelielas gleznu galerijas īpašnieku un paguvis veikt vienu otru izdevīgu darījumu, nopirkdams darbus no trūkumā nonākušajiem jaunajiem māksliniekiem, kas vēlāk ieguva slavu, vai arī neapzināti iegādādamies no tādiem nelietpratējiem kā pats kādu vērtīgu mākslas priekšmetu. Es pavēros pa logu tanī veikala daļā, kur bija izstādītas gleznas, un, tā kā telpā, likās, vismaz valdīja tīrība un kārtība, tad uzdrīkstējos ieiet un pamēģināt vēlreiz piedāvāt savus darbus. Tirgotājs tūlīt pat bija ar mieru aplūkot audeklus; viņš vēroja tos ar neslēptu ziņkāri, izjautāja sīki un smalki un beigās apvaicājās, vai es tiešām esot pats šo ainavu zīmētājs un vai tās esot labi gleznotas. Jautājums nemaz nebija tik naivs, kā varētu likties, jo tai pašā laikā viņš mani cieši vēroja, lai no manas sejas nolasītu, vai mana pašapziņa ir attaisnojama vai uzpūtīga; tāpat viņš izjautāja cilvēku, kurš viņam piedāvāja zelta gredzenu, — vai tas ir īsts; ja runa bija par gredzenu, viņš pats labi zināja, kāds tas ir, un jautādams tikai vēlējās izprast, ar kādu cilvēku viņam ir darīšana; saskarē ar mani viņam jau no sākta gala bija skaidrs, kas es esmu, bet pēc manas uzvedības viņš gribēja attapt, ko darīt ar atnesto preci. Es vilcinādamies atbildēju, ka esmu strādājis pēc labākās apziņas, bet man nepiedienas sevi slavēt un droši vien ainavas nav nekas izcils, citādi jau es te nestāvētu, bet, lai vai kā, tās ir pieticīgās cenas vērtas, kādu es par tām prasu. Atbilde viņam, liekas, bija pa prātam, viņš kļuva laipns un runīgs, laiku pa laikam tomēr šaubīdamies un labvēlīgi nolūkodamies uz gleznām. Manī jau sāka mosties cerība, ka tagad kaut ko panākšu, taču nepanācu neko citu kā vien negaidītu piedāvājumu pieņemt gleznas komisijā, izstādīt tirgotavā un pārdot pēc iespējas izdevīgāk. Tā mēs ari vienojāmies, jo ne par ko citu es viņu nebūtu varējis pārliecināt, viņa priekšlikums bija saprātīgs, izturēšanās cilvēciska, jo atstāja man cerību, un es ar vieglāku sirdi atgriezos mājās, nekā būtu atgriezies tad, ja man vajadzētu gleznas nest atpakaļ.

Un tā nu man atkal reiz ceļš uz peļņu palika slēgts, biju atdūries tikpat kā pret mūri, kurā nebija nekur rodama kāda izeja, ne vismazākā sprauga, pa ko varētu kaut vai kaķis izlīst. Tiesa, šinīs trijās reizēs es nebiju ne simt vārdu bildis, bet ari simt pirmais man neko nelīdzētu; būtu te Eriksons, viņš ar dažiem vārdiem manas gleznas pārdotu — aizietu un pateiktu: «Vai nu prāts, jums jāpaņem tās!» Bet Ferdinands Liss būtu piespiedis mani tās izstādīt un, izmantodams savu bagāta cilvēka ietekmi, ieteicis tās kādam bagātam vīram, un es, tāpat kā simti citu, būtu nokļuvis uz pietiekami plaša ceļa un uz tā palicis. Taču abi draugi paši bija novērsušies no mākslas, es pat nezināju, kur viņi mīt; viņi bija aizgājuši tikpat kā citā pasaulē, no kurienes šeit palikušajiem pamāja: «Pamet arī tu reiz to!»

Citas, kā mēdz teikt, noderīgas pazīšanās mākslinieku aprindās man nebija, jo pastāvīgi uzturējos vienīgi studentu un jauno zinātnieku vidū un kā sabiedrisks brīvklausītājs biju pārņēmis viņu runas un dzīves veidu. Tikpat lielā mērā es zaudēju ārējo un daļēji arī garīgo līdzību ar iesācēju gleznotāju. Apņemšanās un pienākums mani saistīja pie materiāli ienesīga darba, bet garam, kurš pieradis pie iekšēja pārdzīvojuma, gausais, tikpat kā cerību vairs neiedvesmotais roku veikums — kādas domas iemiesojums — likās gluži nevajadzīga piepūle, ja tai pašā laikā uz neredzamu vārdu spārniem acu priekšā slīdēja tūkstošiem tēlu. šai aplamai izjūtai bija vēl jo lielāka vara tāpēc, ka mana līdzdalība zinātnes nozarēs aprobežojās ar klausīšanos un lasīšanu, zināšanu iegūšanu un to baudīšanu, bet man nebija nekādas pieredzes par zinātniska darba tapšanu. Un tā es griezos un grozījos līdzīgi ēnai, kura no diviem atsevišķiem gaismas avotiem iegūst divkāršas aprises un izplūdušu centru.

Tāda bija mana iekšējā noskaņa, kad pēdējais dālderis tiešām bija izdots un es atkal biju no citiem atkarīgs parādnieks. Šoreiz sākt visu no gala man bija vēl grūtāk, jo tas bija skumjš atkārtojums, bet turpmāk viss kā smagā sapnī ritēja pats no sevis līdz noteiktajam laikam, kad sekoja atmošanās reizē ar nepieciešamību maksāt parādus un dzīvot tālāk.

Beidzot nolēmu vēlreiz griezties pēc palīdzības pie mātes, kā jau tas pasaulē parasts, — jaunība, kamēr vien iespējams, grūtā brīdī meklē atbalstu pie vecākiem. Jaunība, kas apzinās savus skaidros nodomus un labo gribu, parasti paļaujas uz tālum tālo nākotni, aizmirsdama, ka droši vien pašai nāksies tikt galā ar dzīves grūtībām, un beigās, gan atskatoties uz vecākiem, gan paskatoties uz bērniem, ar skumjām pārliecinās par tautas parunas rūgto patiesību, ka drīzāk māte pabaros septiņus bērnus nekā septiņi bērni — vienu māti.

Mātes no jauna iekrātais ietaupījums — jo viņa neapšaubāmi bija atkal krājusi — nevarēja būt tik liels, cik man tagad bija vajadzīgs; tāpēc es nolēmu ķerties vērsim pie ragiem un ieteicu kādā vēstulē, kurā izlikos, ka esmu ar dzīvi apmierināts, paņemt uz mājas rēķina hipotēku. Tas būtu, tā es rakstīju, saprātīgs, nesteidzīgs parāds, ko pēc tam, kad būšu ar savu centību ieguvis laimīgu patstāvību, atkal tikpat nesteidzīgi nolīdzināšu, vienīgi tas varētu maksāt nelielus procentus.

Saņēmusi manu vēstuli, māmiņa ļoti iztrūkās, jo nevis vēstuli, bet mani pašu viņa bija katru dienu ilgodamās gaidījusi — ja arī ne slavenu, laimīgu, tad tomēr apmierinošā stāvoklī. Viņa saprata, ka viss atkal atvirzīts nezināmā tālē. Iekrāts viņai šai reizē bija visai maz, jo viņa īrnieku dēļ bija cietusi zaudējumus; lāga svaru un mēru pārbaudītājs bija kritis par upuri savām profesionālajām vīna mēru pārbaudēm un nomiris, atstādams parādus; savukārt allaž īgnais ierēdnis, sašutis par nemitīgo necieņas izrādīšanu, bija iztukšojis nelielu tiesas nodevu kasi un aizbēdzis uz Ameriku, lai tur atrastu taisnīgākus priekšniekus. Viņš bija arī manai mātei palicis parādā īri par veselu gadu, tādējādi manām nedienām nelaimīgā kārtā vēl pievienojās šie ārkārtējie negadījumi. Un tad vēl vientulība, kas nomāca, līdz ar tuvinieku nāvi: drīz pēc tēvoča bija aizgājis aizsaulē skolotājs, Annas tēvs, arī dažs labs draugs un vēl citi, kā jau mēdz būt, kad, gadiem aizejot, no dzīves vienlaikus šķiras daudzi, kam tas nolemts. Māmiņa jau nu gan nebūtu visiem aizgājušajiem prasījusi padomu, taču vientulība pavairoja bailes, un, lai atkal kaut ko uzsāktu un sajustu dzīvību, viņa izpildīja manu vēlēšanos. Viņa sameklēja kādu spekulantu, kurš prasīto summu ar dažādām atrunām un izdarībām izgādāja, kamēr māmiņai vajadzēja kā biklai lūdzējai stāvēt un gaidīt. Paklausīdama padomam, viņa vēl dabūja ne mazums noskrieties, lai saņemtu vekseli, ko beidzot priecīga nosūtīja man. Vēstulē viņa tikai pastāstīja par šiem pūliņiem — ne pārmetumu, ne pamācību tur nebija.

Es savā vēstulē, baidīdamies prasīt pārāk daudz, biju pēdējā brīdī samazinājis aprēķināto summu uz pusi, domādams, ka varēšu izkulties arī tā. Tāpēc ar naudu, ko saņēmu pret vekseli, tikko varēju segt parādus un arī tad, ja gribēju kaut cik paturēt īsam laika sprīdim, biju spiests lūgt parāda atmaksas pagarinājumu tiem, kas bija draudzīgi aizdevuši un kam bija labi apstākļi. Tie vilcinājās ar atbildi, un es apjautu, ka mans lūgums bijis negaidīts, un nokaunējies savu lūgumu atsaucu. Tikai viens, ievērojis mani nosarkstam, atteicās uz laiku no naudas, kaut arī drīzumā grasījās aizceļot. Lai es atdodot naudu, kad man būšot izdevīgāk, viņš varot tagad bez tās iztikt un gan jau vajadzības gadījumā par sevi atgādināšot.

Pateicoties viņa laipnībai, vēl dažas nedēļas varēju būt mierīgs. Taču viss notikušais rosināja manī nopietnas pārdomas par paša likteni un savu garīgo «es». Pēkšņas apņemšanās pārņemts reiz īsti tikt skaidrībā ar savu esību, izprast savu līdzšinējo dzīvi un pārdzīvojumus, nopirku veselu paku rakstāmpapīra un sāku aprakstīt visu, ko līdz šim esmu pieredzējis. Tikko biju iegrimis šai darbā, tā pilnīgi aizmirsu sākotnējo kritisko nodomu un ļāvos vienīgi apcerīgām atmiņām par visu, kas jebkad manī bija izraisījis prieku vai skumjas; es nejutu vairs pašreizējās rūpes, rakstīju no rīta līdz vakaram diendienā — nevis kā cilvēks, ko māc raizes, bet tā, it kā skaistā pavasara laikā sēdētu sava dārza lapenē ar glāzi laba, veca vīna pie labās rokas un tikko atplaukušu lauku puķu pušķi pa kreisi. Drūmajā krēslībā, kas jau labi sen bija mani apņēmusi, sāka likties, ka man nekad nav bijis jaunības; un nu, paša rokas vadīts, sāka šķetināties jaunas dzīves ritējums, kas, par spīti apstākļu šaurībai, sagrāba mani savā varā, nelaida vairs vaļā un pārpildīja gan ar svētlaimīgām, gan arī dziļas nožēlas izjūtām.

Tā es nonācu līdz brīdim, kad biju rekrūtis un manevru laukā ieraudzīju, ka skaistā Judīte aizceļo, bet nedrīkstēju ne pakustēties. Nokļuvis līdz šai vietai, es noliku spalvu, jo viss kopš tā laika pieredzētais vēl bija manī pārāk dzīvs. Aprakstīto lapu kaudzīti aiznesu grāmatsējējam, lai viņš iesien zaļā audeklā — mana mūža krāsā, — tad ielikšu grāmatu atvilktnē. Pēc dažām dienām pirms pusdienām aizgāju tai pakaļ. Meistars bija mani pārpratis un iesējis grāmatu tik izmeklēti skaisti, kā man tas nebija ne prātā ienācis. Linauduma vietā viņš bija paņēmis zīda drānu, griezuma malas apzeltījis un pielicis metāla sprādzes. Man bija līdzi visa mana nauda, tās būtu pieticis iztikai vairākām dienām; lai samaksātu grāmatsējējam, tagad to vajadzēja nolikt galdā līdz pēdējam feniņam, ko es, daudz negudrodams, arī darīju; negāju vairs pusdienas ēst, bet ar pasaulē visnevajadzīgāko sacerējumu padusē devos mājās. Pirmo reizi mūžā paliku bez pusdienām, labi zinādams, ka ar aizņemšanos un atmaksu nu ir beigas. Pēc dažām dienām nepatīkamais gadījums būtu tikpat noticis, un tomēr tas pārsteidza mani tagad ar rāmu, bet nepielūdzamu spēku. Dienas otru pusi pavadīju istabā un vakarā agrāk nekā parasti neēdis likos gultā. Te man negaidot atausa atmiņā māmiņas viedās runas pie galda, kad es, vēl mazs zēns būdams, biju nopaļājis ēdienu un viņa aizrādīja, ka varbūt es būšot kādreiz priecīgs, ja tik dabūšot šādu ēdienu. Nākošā izjūta bija cieņas apziņa pret visa notiekošā dabisko secību, pret visu likumsakarīgo; patiesi — nekas nespēj tik pārliecinoši pierādīt dzīves neapstrīdamos likumus kā izsalkums; cilvēks ir izsalcis tāpēc, ka nav nekā ēdis, un viņam nav ko ēst tāpēc, ka nav neko nopelnījis. Pēc šīs vienkāršās, parastās domu gaitas paši no sevis sekoja tālākie secinājumi, un, tā kā es biju no visa brīvs un mani neapgrūtināja nekāda šīs pasaules barība, es vēlreiz apsvēru visu savu dzīvi, lai gan uz galda atradās zaļajā zīdā ietērptā grāmata, pārdomāju savus grēkus un, tā kā izsalkums nevilšus noskaņoja mani visai līdzjūtīgi pret sevi, tad arī pret tiem izturējos saudzīgi.

Ar šādām domām mierīgi aizmigu. Pamodos ierastajā stundā, pirmo reizi mūžā nezinādams, ko šodien ēdīšu. Kopš kāda laika biju atteicies no brokastīm, uzskatīdams tās par lieku greznību; tagad būtu bijis priecīgs tās baudīt, taču dzīvokļa saimnieki nedrīkstēja zināt, ka es badojos; man bija skaidrs, ka pati pirmā prasība jaunajā situācijā ir visstingrākā slepenība. Biju patlaban palicis viens, jo visi jaunieši aizbraukuši kur kurais; šobrīd nebija neviena paša, kam es varētu atklāt savas nedienas. Jo uz tādu, kurš, ja vien tas nav ubags, kādā dienā, dzīvodams sabiedrības vidū, pēkšņi cieš badu, visi raudzītos kā uz baltu zvirbuli. Tāpēc es nevarēju pusdienu laikā justies drošībā, slēpdamies aiz saviem uzgleznotajiem mežiem, bet biju spiests iet laukā. Ielās staroja pati gaišākā pavasara saule; visi apmierināti steidzās — katrs pie sava pusdienu galda. Es gāju savaldīgi garām ļaužu drūzmai, lai nepievērstu sev uzmanību, un nopratu, ka šobrīd netīkoju tik daudz pēc labām pusdienām kā svaigām, apbrūnējušām baltmaizītēm, kas novietotas maiznīcu priekšā; tā nemanot visu vēlēšanos vēlēšanās beidzot bija pats vienkāršākais un parastākais pārtikas produkts, godā ceļot senseno teicienu par dienišķo maizi.

Tagad savukārt vajadzēja prast, garām ejot, ne uz mirkli nepakavēties ar kārīgu aci pie tās, lai tādā veidā saglabātu garīgās būtības priekšrocības, tāpēc pārtraucu bezmērķīgo klaiņošanu un apņēmīgi devos uz gleznu galeriju, lai tur, kā nākas, pavadītu laiku, vērojot šedevrus, kuru meistari savā mūžā arī ne mazums tika izcietuši. Man izdevās kremtošās dabas prasības uz dažām stundām pieklusināt un aizmirst strīdu, kas izraisījās starp tām un mani. Kad muzeju slēdza, es tūlīt steidzos ārā no pilsētas un apmetos koši zaļojošā birzītē pie upes, kur liegā klusumā paliku līdz tumsai. Divu nebeidzami garu dienu laikā biju jau mazliet apradis ar mokošo stāvokli; mani pārņēma skumja samierināšanās sajūta, kas likās paciešama, ja vien nekļūtu ļaunāk. Pamazām putni pārstāja čivināt, un visu dabu apņēma miers, tikai iztālēm bija dzirdama jautrās pilsētas dūkoņa. Bet, kad pēkšņi tuvumā atskanēja kāda putna brēciens, kuru piebeidza cauna vai zebiekste, es rausos augšā.

Tāpat pagāja trešā diena, tikai tagad visu manu augumu bija pārņēmis gurdenums; klaiņoju gausākiem soļiem, un arī saraustītās domas bija manāmi grūtāk sasaistīt. Tādā kā apātiskā ziņkārībā gribējās zināt, kas būs tālāk, līdz pievakarē, kad es sēdēju pilsētas parkā diezgan tālu no mājām, mani tik spēcīgi un mokoši sagrāba izsalkums, ka pārņēma sajūta, it kā man kaut kur tuksnesī būtu uzbrucis tīģeris vai lauva. Bija skaidrs, ka draud nāves briesmas, bet ari tās nepiespieda mani šinī vissmagākajā bēdu stundā atteikties no ciešas apņemšanās — nemeklēt palīdzību. Es slāju mājup; cik vien spēdams turējos taisni un trešo reizi likos gultā neēdis; par laimi, man līdzēja doma, ka mans stāvoklis nav ne ļaunāks, ne apkaunojošāks kā tad, ja es būtu apmaldījies kalnos un tur man vajadzētu pavadīt trīs dienas bez ēšanas. Nebijis šī mierinājuma, nakts man būtu pārāk grūta; tagad es vismaz pret rītu iegrimu pussnaudā un atmodos, kad saule jau bija pacēlusies augstu pie debesīm. Jutos pagalam bezspēcīgs un slims, pats nesapratu, ko lai daru.

Tikai tagad mani pa īstam sagrāba īgnums un asaraina smeldze, un es gluži kā nomaldījies bērns iedomājos par māti, iedomājos par savu dzīvības devēju, atcerējos ari viņas garīgo sargu un pārtikas virspārzini mīļo dieviņu, kura klātbūtni arī es vienmēr jutu, tikai man viņš nebija sīkmanīgs uzraugs. Un, tā kā kristietībā toreiz vēl nebija ieviestas lūgšanas bez objekta, tad es, peldēdams pa dzīves rāmo jūru, biju sen atradinājies no tām. Lūgšana, pēc kuras ieradās neprātīgais Rerners, manuprāt, bija pēdējā.

Šinī bēdu stundā manas gara spējas, cik nu to vēl bija atlicis, savācās vienkop un, līdzīgi ielenktas pilsētas iedzīvotājiem, kuru vadonis nogāzies bez spēka, noturēja apspriedi. Tika nolemts atgriezties pie ārkārtēja, senaizmirsta pasākuma un vērsties tieši pie augstākās dievišķās varas. Es uzmanīgi ieklausījos, netraucēju spriedējus un pamanīju, ka manas dvēseles krēslibā raisās kaut kas līdzīgs lūgšanai, tikai vēl nespēju atšķirt, kas tur izkūņosies — kāds būs šīs garīgās piepūles veidols. Lai nu viņi dieva vārdā pamēģina, es nodomāju, kaitēt jau nekaitēs, ļaunuma no tā nekad nav bijis. Tā nu es ļāvu nopūtu apņemtajam radījumam pacelties debesīs, pat lāgā nespēdams aptvert tā apveidus.

Kādu brīdi biju turējis acis aizvērtas. «Vajadzēs tomēr piecelties!» teicu sev un saņēmos. Kad atvēru acis, ieraudzīju istabas kaktā tuvu pie grīdas kaut ko spīguļojam — kaut ko spožu, tādu kā zelta gredzenu. Spīdums bija neparasts, bet tīkams, jo nekādas citādas gaismas avota istabā nebija. Piecēlos, lai noskaidrotu šo parādību, un ieraudzīju, ka spīd manas flautas vārstulis; flauta jau mēnešiem ilgi gulēja pamesta kaktā kā ceļinieka aizmirsts spieķis. Viens vienīgs saules stariņš, izspraucies pa aizvilkto aizkaru spraugu, krita uz metāla gabaliņu; bet no kurienes iespīdēja saule? Logs bija rietumu pusē, un ap šo laiku te saule nespīdēja. Atklājās, ka stars atspīgulojas no zibens novadītāja zeltītā gala, kas laistījās saulē uz patāla nama jumta un bija atradis ceļu tieši pa aizkara spraugu. Pacēla flautu un aplūkoju to. «Tā tev arī nav vairs vajadzīga,» es nodomāju. «Ja to pārdotu, varētu vismaz vienreiz paēst!» Sī apskaidrība, tāpat kā saulstars, nāca tikpat kā no debesīm. Es apģērbos, izdzēru pilnu glāzi ūdens — tā man netrūka — un sāku flautu izjaukt un rūpīgi attīrīt atsevišķās daļas no putekļiem. Pēc tam ar nelielu pernicas pārpalikumu un vilnas lupatiņu pamatīgi to nospodrināju, bet iekšpusi, lai instruments arī skanētu, ja to pārbaudītu, ieziedu ar balto magoņu eļļu, jo mandeļu eļļas, ko tādā gadījumā parasti lietoja, man nebija. Tad sameklēju veco flautas futrāli, ievietoju tanī instrumentu tik svinīgi, it kā tanī iemājotu kādi noslēpumaini spēki, un vairs nekavējos: tik ātri, cik vien manas gurdenās kājas ļāva, posos ceļā meklēt pircēju savai senajai jaunības draudzenei.

Drīz vien kādā sānieliņā uzgāju mazu, tumšu vecu krāmu bodīti, kur logā līdzās senlaiku porcelāna traukiem pamanīju klarneti; otrā logā karājās dažas nodzeltējušas vara gravīras, nelielā rāmītī kādas veclaicīgā mundierī ģērbtas militārpersonas izbalējis miniatūrportrets, kabatas pulkstenis, kam uz ciparnīcas bija uzgleznots skats no ganu dzīves. Iegāju un visu dažādo krāmu vidū ieraudzīju dīvainu vecīgu vīriņu, maza auguma resnīti; viņš bija ievīstījies garos rīta-svārkos un tiem virsū uzsējis baltas drānas sieviešu priekšautu. Uz apaļīgās galvas bija uzmaukta savdabīga naga cepure, kas izskatījās pēc jūras gliemežnīcas. Patlaban viņš stāvēja, pārliecies pār mazu plītiņu, un kaut ko maisīja katlā. Veclietu vīriņš paskatījās uz mani un diezgan laipni apjautājās, ko es vēloties; paklusā balsī atbildēju, ka gribētu pārdot flautu. Viņš ziņkārīgi pavēra futrāli, bet tūdaļ atdeva atpakaļ, teikdams:

— Salieciet to mantu kopā, tā es nemaz nevaru saprast, kas tas ir!

Kad biju, kā nākas, savienojis visas trīs daļas, viņš paņēma instrumentu, aplūkoja no visām pusēm, pielikdams tuvu pie acs, pārliecinājās arī, vai tas nav greizs vai sašķiebies.

— Kāpēc jūs gribat to pārdot? — viņš jautāja, un es atbildēju, ka tā man nav vairs vajadzīga.

— Vai flauta skan arī? Tur man jau sen guļ klarnete, no kuras nevar izdabūt ne skaņas, ar to es esmu iekritis. Papūtiet!

Es nospēlēju gammu, bet viņš gribēja dzirdēt kaut ko vairāk, un es ar nevarīgu elpu, lai gan prāts nemaz nenesās uz muzicēšanu, sāku āriju no «Burvju strēlnieka»:

Kaut mākonis iet saulei garām, lr saules vieta debesjums.

Pār visti valda svēta vara,

Ne akls un niecīgs gadijums.

Tas bija pirmais mūzikas gabals, ko biju pirms daudziem gadiem mācījies, un tagad tas arī tūlīt man iekrita prātā. Ne vien aiz vārguma, bet arī ar skumjām apzinoties savu stāvokli un atminoties bezrūpīgos laikus, mans priekšnesums padevās tremolējošs, skaņa trīsuļoja, un es tiku vienīgi līdz

desmitai vai divpadsmitai taktij. Taču vīrelis pieprasīja turpinājumu, un es pūtu aiz bailēm, ka darījums varētu izjukt, pūtu, juzdamies nožēlojami pazemots, tālāk, bet večuks neatlaidīgi raudzījās manī. Es novērsos un aiz sarūgtinājuma miklām acīm skatījos laukā pa logu.

Man pretī, līdzīgi saullēktam, pa logu ielūkojās brīnum daiļa meitenes sejiņa, tik gaiša kā pavasara rīts; meitene apburoši pasmaidīja un pieklauvēja pie rūts ar smalkā ādas' cimdā ieģērbtu rociņu. Acīmredzot tā bija dižciltīga sieviete; večuks steidzās pavērt logu, cik vien atļāva uz tā sakrautās preces.

— Ei, vectētiņ, kas tad jums tur par koncertu? — viņa draudzīgi ieminējās vietējā izloksnē, ko, liekas, izmantoja vienīgi aiz laipnības; tad, iekams pārsteigtais vīrelis paguva atbildēt, viņa apjautājās par ķīniešu tasītēm, ko viņš solījis pagādāt. Es tikmēr apsēdos uz kastes un, atvilkdams elpu pēc nogurdinošās spēles, priecēju acis par jauko meiteni, kura, aši pabeigusi savu sakāmo, vēl pameta telpā mirkli, un tā starojošā gaisma noglāstīja arī mani, te skumīgi sēdošo.

— Gādājiet, lai es tieku pie tām vecajām krūželēm, un tagad varat atkal muzicēt! — viņa vēl izsaucās un, piemīlīgi pamājusi, pazuda aiz loga. Večuku viņas negaidītā parādīšanās bija stipri satraukusi; meitenes sejas pavasarīgais starojums bija viņu neapšaubāmi sasildījis un sagādājis tīkamu garastāvokli.

— Flauta skan bez kādas vainas, — viņš man teica. — Cik tad jūs gribat par to?

Kad es minstinājos, nezinādams, ko prasīt, viņš sameklēja divas spožas monētas — vienu veselu un vienu pusguldeni.

— Vai ar to pietiek? Nav ko prātot, tā ir laba nauda!

Es biju apmierināts un steigā pateicos tik sirsnīgi, cik tas atbilda manai sajūtai, ka esmu glābts, kas viņa praksē droši vien nebija atgadījies bieži. Viņš labsirdīgi paplāja man pa plecu un lika parādīt, kā flauta izjaucama un ievietojama futrālī. Un tūlīt atvērtu nolika logā.

Uz ielas iznācis, es vēlreiz aplūkoju abas monētas, lai pārliecinātos, ka man tiešām rokā ir vara remdināt izsalkumu. Sidraba gaišais spulgojums, divu pirmīt redzēto, vēl neaizmirsto acu spulgojums un saules stars, kurš no rīta tūlīt pēc lūgšanas man norādīja uz aizmirsto flautu, — viss likās izrietam no viena un tā paša avota saistībā ar kādu augstāku varu. Aizkustināts un pateicīgs, atbrīvots no visām ikdienas rūpēm, es nogaidīju pusdienas laiku, pārliecināts, ka mīļais dieviņš man nekavējoties palīdzējis. Tātad viss norit, kā nākas, es nodomāju, jūtot, cik ļoti iedragāta mana brīvdomātājā patmīlība, — man jāpieņem šis pieticīgais man piešķirtais brīnums un jāpateicas dievam. Jau simetrijas dēļ vien es pievienoju šārīta lūgšanai īsu pateicības lūgšanu, nevēlēdamies debesu valdnieku apgrūtināt ar daudziem skaļiem vārdiem.

Bet tagad vairs nekavējos, steidzos uz pierasto ēdnīcu, kur, man likās, nebiju bijis vai veselu gadu, — tik ilgi bija vilkušās šis trīs dienas. Es izēdu šķīvi spēcinošas zupas, notiesāju gabalu vērša gaļas ar garšīgiem dārzājiem un šai apvidū parasto miltu saldēdienu. Tad vēl palūdzu krūzi alus, kas lieliski putoja, un tas viss man garšoja tā, it kā es sēdētu pie visizsmalcinātākā mielasta galda. Kāds ārsts, vecpuisis, kurš arī mēdza te pusdienot, draudzīgi ieminējās, ka sākumā nodomājis, vai tik es neesot slims, tik nelāgs izskats man bijis, bet, tā kā man esot tik svētīga ēstgriba, tad jau nekas bīstams nevarot būt. Pēc tā es secināju, ka vismaz veselība man ir apskaužama, par ko līdz šim nebiju domājis, un par to es arī biju pateicīgs debesīm, jo vārgākam vai slimīgam cilvēkam šī liksta varētu beigties ļaunāk.

Paēdis pusdienas, iegriezos kafejnīcā, lai tur pie tasītes melnas kafijas atpūstos, palasītu laikrakstus un redzētu, kas notiek pasaulē. Jo arī šai ziņā biju trīs dienas pavadījis kā tuksnesī — ne ar kādu ticies, ne ko jaunu dabūjis zināt. Un tiešām es uzzināju dažādus jaunumus un dažādus pasaules notikumus. Omulīgi sēžot, manāmi vien atgriezās mani garīgie un miesīgie spēki, un, lasot ziņu par kādu pilsētas baznīcu, kurp ļaudis skrienot bariem, jo tur Marijas tēls svētbildē kustinot acis, es mulsi iedomājos par savu paša kluso brīnumu un pēc īsām apcerēm gluži citādā noskaņā nekā pirms ēšanas teicu sev — vai tad tu esi labāks par šiem elku pielūdzējiem? Te nu gan var teikt, ka velns bada laikā arī mušas ēd, bet Heinrihs Lē meklē brīnumu!

Un tomēr es vilcinājos atteikties no personiskās saskares ar Visumu, no mierinošās sajūtas, ka par mani tiek gādāts.

Beidzot, lai šīs priekšrocības nezaudētu un tomēr paglābtu arī saprāta likumību, izskaidroju sev šo atgadījumu tā, ka mantotais paradums lūgt dievu ir stājies saspringtas, enerģiskas domu koncentrācijas vietā un, šādā veidā atvieglojot sirdi, esmu atbrīvojis domu spēku un devis tām iespēju rast vienkāršu glābiņu, kāds jau pastāv, jāprot tikai saskatīt vai arī to meklēt; un tieši šis process ir dievišķas izcelsmes, un dievs tādā veidā reizi par visām reizēm dāvājis cilvēkiem iespēju lūgt, neiejaucoties atsevišķos gadījumos un negalvojot par ikreizēju neapšaubāmu panākumu. Jādomā, ka viņš, lai pasargātu savu vārdu no veltas valkāšanas, iekārtojis visu tā, lai cilvēku pašpārliecība un enerģija, kamēr tā nav izsīkusi, būtu līdzvērtīga lūgšanai un svētīta ar panākumiem.

Arī vēl šodien man nenāk smiekli nedz par to dienu niecīgajām grūtībām, nedz par īslaicīgo ticību brīnumiem, nedz arī par secīgajiem pedantiskajiem aprēķiniem. Es neparko neatdotu reiz mūžā izjusto spēcīgo izsalkumu, pēc lūgšanas piedzīvoto laipnā saulstara brīnumu un tā kritisko izskaidrojumu, pēc tam kad izsalkums bija remdināts, jo ciešanas, maldi un spēja cīņā izturēt, man liekas, ir tie, kas piešķir dzīvei krāsainību.

Piektā nodaļa DARBA NOSLĒPUAUINA VARA

Naudas mazumiņu, ko saņēmu par flautu, biju izgudrēm sadalījis tā, ka pietika vēl arī nākošajai dienai. Pamodos no rīta bez bažām par to, ka man šodien vajadzēs badoties, un tā savukārt bija agrāk nepazīta labsajūta, jo arī tāda veida rūpes man līdz šim bija svešas. Patīkamā noskaņa būt nodrošinātam pret bada nāvi bija tik rosinoša, ka es steigšus pārlūkoju, vai neatradīšu vēl kaut ko savā mantībā, kas varētu sekot flautai, tomēr neko lieku nespēju sameklēt, vienīgi nelielo grāmatu krājumu, kas bija saradies pa manu nodarbību laiku dažādos zinātnes laukos un brīnumainā kārtā vēl bija palicis pilnīgi neskarts. Es pārlapoju dažas grāmatas un tāpat, kājās stāvot, lasīju lappusi pēc lappuses, līdz pulkstenis nosita vienpadsmit un pienāca pusdienlaiks. Tad nopūzdamies aizvēru pēdējo grāmatu un noteicu:

— Lai iet! Tagad nav īstais laiks izšķērdībai, gan jau vēlāk atkal gādāsim grāmatas!

Aši sameklēju cilvēku, kurš visu bagātību sasēja ar virvi, uzvēla sev mugurā un sekoja man ceļā pie bukinista. Pusstundas laikā es biju brīvs no visām šīm gudrībām, toties man kabatā glabājās īpašums, no kura varēšu vairākas nedēļas iztikt.

Man šķita, ka tas ir bezgala ilgs laiks, bet pagāja arī tas, un manā dzīvē nekas nebija mainījies. Tātad vajadzēja atkal gaidīt, gaidīt pavērsienu uz kaut ko labāku, uz laimīgo dienu sākumu. Ir cilvēki, kuri arī tad, kad nav stingra pamata zem kājām un noteikta mērķa acu priekšā, saglabā mērķtiecību, ir pacietīgi un darbīgi, turpretī citiem nav iespējams bez stingra pamata un mērķa izturēties aktīvi un pārdomāti, jo bez mērķtiecības viņi neprot un negrib kaut ko darīt. šie cilvēki ir pārliecināti, ka pati labākā virzība mērķtiecībai ir, nekavējoties pie ikdienas sīkumiem, laist pāri galvai gan vēju, gan viļņus, ik brīdi būt gataviem satvert vadošo tauvu, ja vien redz, ka tā ir kaut kur piestiprināta. Tikuši uz cietas zemes, viņi no jauna kļūst par stāvokļa noteicējiem/kamēr pirmie ar baļķēniem un dēlīšiem turas virs ūdens un, nepacietībā ķepurodamies, attālinās no krasta. Es jau nu nepavisam nebiju nekāds dižgars, lai drīkstētu izmantot tik cildenu līdzekli kā pacietība, taču man toreiz nekā cita pie rokas nebija, un, nepieciešamības spiests, zemnieks sasien vīzi ar zīda auklu.

Pēdējais, kas man bija palicis, neskaitot gleznas un uzmetumus, kurus neviens nepirka, bija mapes, pilnas ar dabas studijām. Tas bija manas jaunības uzcītīgā darba krājums, vesela bagātība, jo bija vienīgi reālas dabas rosinātas. Es paņēmu divas labākās paliela formāta lapas, kuras jau toreiz brīvā dabā biju pilnīgi pabeidzis un kuras gadījuma pēc bija laimīgi izdevies viegli iekrāsot, šos darbus izvēlējos, lai būtu drošs, ka tie atstās labu iespaidu; es negrasījos iet pie izcilajiem mākslas darbu tirgotājiem, bet gribēju doties pie tā paša laipnā veclietu tirgotāja večuka un, jau turpu iedams, necerēju dabūt par tiem patieso vērtību. Nonācis pie viņa veikaliņa un dzīvojamām telpām, es vispirms palūkojos pa logu un ieraudzīju tanī jau redzētos priekšmetus — klarneti, vara grebumus un dažādas bildītes, bet flautas futrāļa vairs nebija. Tālab iedrošināts iegāju pie večuka, kurš mani tūdaļ pazina un jautāja, ko es esot labu atnesis. Viņš bija visai labā omā un pastāstīja, ka flautu esot jau sen pārdevis. Kad es atritināju lapas un izplāju uz galda iespējami ietekmīgāk, viņš, tāpat kā gleznu un apģērbu tirgotājs ebrejs, vispirms apjautājās, vai tas esot mans darbs; es vilcinājos atbildēt, jo biju pārāk lepns, lai atzītos, ka trūkums mani atdzinis viņa graustā ar paša darbiem. Taču viņš glaimodams izvilināja no manis patiesību: man neesot ko kautrēties, drīzāk es varot lepoties, jo darbi viņam liekoties labi un viņš gribot riskēt un maksāt par tiem iespējami lielu summu. Viņš arī iedeva tik daudz, ka es varēju ar šo naudu dažas dienas iztikt, un man tas likās gluži pieņemams ieguvums, kaut arī savā laikā gleznojot biju nedēļām ilgi noņēmies, strādājot ar prieku un uzcītību. Tagad es salīdzināju nelielo samaksu nevis ar darbu īsto vērtību, bet ar pašreizējā brīža diktēto lielo trūkumu, un šādā skatījumā mazās bodītes sirmais vīrelis man likās īstens mākslas lietpratējs, jo viņš būtu varējis mani arī noraidīt. Un tas mazumiņš, ko viņš, palīdzēt gribēdams, jocīgi vaibstīdamies, man deva, sagādāja man ne mazāku prieku kā lielāka summa, ko man būtu varējuši samaksāt bagātie gleznu tirgotāji atkarībā no sava garastāvokļa un mainīgajiem spriedumiem.

Vēl man klātesot, večuks iestiprināja nelaimīgās lapas logā, un es pasteidzos pazust. Ticis uz ielas, pametu mirkli uz logu un redzēju dzimtenes saulaino mežu stūrīšus sērīgi noliktus pie nabadzības tumšā kauna staba.

Un tomēr divas dienas vēlāk es atkal ar vienu zīmējumu devos pie večuka, kurš mani saņēma priecīgi un laipni. Divi pirmie zīmējumi nebija vairs redzami; večuks jeb, pareizāk, Jozefs Smālhēfera kungs — tā bija lasāms uz mazās, vecās bodītes izkārtnes — tomēr negribēja neparko teikt, kur tie palikuši, bet prasīja, lai parādu, ko esmu atnesis. Par cenu vienojāmies ātri; es gan tā kā dzīros panākt līdzcietīgāku novērtējumu, bet biju priecīgs, ka veclietu tirgotājs nebija zaudējis vēlēšanos pirkt un mudināja nest arī turpmāk visu, ko būšu paveicis, mudināja būt apdomīgam un taupīgam, norādīdams, ka, spriežot pēc pieticīgā sākuma, droši vien gaidāms kaut kas lietpratīgs. Viņš atkal draudzīgi paplāja man pa plecu un ieteica nebūt tik bēdulīgam un nerunīgam.

Pamazām vien viss manu vāku saturs pārceļoja pie allaž priecīgā pircēja. Viņš neizlika vairs zīmējumus logā, bet rūpīgi ievietoja starp divām kartona loksnēm, ko pārsaitēja ar garu siksniņu. Es ievēroju, ka lapas — lielās un mazās, krāsainās un ar zīmuli zīmētās — reizēm atradās tur ilgāku laiku, līdz pēkšņi kādu dienu mape bija atkal plāna un tukša; taču nekad ne ar vārdu viņš neatklāja, kur pazūd manas jaunības dārgumi. Citādi večuks bija nemainīgs, kamēr vien man bija vēl zīmējumi, ko pārdot, es pie viņa vienmēr atradu drošu patvērumu un beigās labprāt arī bez kādiem tirdznieciskiem darījumiem kādu stundiņu pavadīju kopā ar viņu, patērzējot un pavērojot viņa rosīšanos. Kad es grasījos iet, viņš centās mani pārliecināt neskraidīt pa krogiem un nekaisīt savu naudiņu pa vējam, bet palikt un dalīties viņa maltītē; dažreiz viņš arī pierunāja mani. Vecais, vientuļais rūķītis prata izcili gatavot, viņa drūmajā mājoklī pastāvīgi bija uz plīts vai cepeškrāsnī kaut kas kārdinošs pusdienām. Reizēm viņš cepa pīli, reizēm zosi vai sutināja garšīgus dārzājus ar jēra gaļu, vai arī mācēja no lētām saldūdens zivīm pagatavot brīnumainu svētku maltīti. Reiz, kad viņam izdevās mani notvert un paturēt uz pusdienām, viņš pēkšņi atrāva vaļā logu, kā pats teica, tveices dēj, bet patiesībā, lai apvaldītu manī ubaga lepnību, parādot mani garāmgājējiem. To es tūlīt nopratu pēc viņa viltīgajām actiņām un jokiem, ar kādiem viņš centās izgaisināt samulsumu un nepatiku, ko nomanīja manā sejā. Vairāk es arī viņa lamatās neiekritu, uzskatīju savu nabadzību par savu paša daļu, ar kuru viņam nav tiesību izrīkoties. Dīvaini, ka viņš nekad nejautāja, kā un kāpēc esmu kritis nabadzībā, lai gan sen zināja manu vārdu un izcelsmi. Domāju, ka iemesls bija vēlēšanās izvairīties no jebkādiem paskaidrojumiem, lai nejustos morāli spiests man piedāvāt cilvēciskākus pirkšanas noteikumus. Tā paša iemesla pēc viņš arī nekad vairs neizteica savu vērtējumu par atnesto — vai zīmējumi ir labi vai apmierinoši—un, tāpat kā iepriekš, ietiepīgi slēpa, kam tos pārdod.

Es arī vairs pēc tā netaujāju. Savā tagadējā noskaņā labprāt atdevu visu par pieticīgu maizes gabalu, ko man liktenis bija piešķīris, un izjutu gandarījumu, ka izšķērdīgi par to maksāju. Jo jūtamāk tas bija tāpēc, ka mazumiņš, ko saņēmu, bija pirmā peļņa par paša darbu, bet vienīgi ar darbu gūtais ienākums ir nevainojams un atbilstošs sirdsapziņas prasībām; viss, ko par to saņemam, ir, tā sakot, paša rokām gūts — maize, vīns, apģērbs un rotas.

Kaut arī večuks par neskaitāmām skicēm un uzmetumiem man gaužām maz maksāja, tie uzturēja mani apmēram pusgadu; likās, krājumi bija neizsīkstoši, un tomēr kādu dienu tie izsīka. Man nebija vēlēšanās tūlīt atkal sākt badoties. Tāpēc paņēmu savus lielos, raibi izkrāsotos vai vienkrāsainos kartonus, katru rūpīgi sagriezu neskaitāmos vienāda lieluma gabalos, saliku mapē un citu pēc citas aiznesu šīs dīvainās, bet joprojām iespaidīgās loksnes Jozefam Smālhē-fera kungam. Viņš aplūkoja tās gaužām pārsteigts, bija jau arī ko brīnīties. Plaši tvertais, drosmīgais zīmējums, kurš vienlaidus turpinājās visos fragmentos, sabiezinātie spalvas vilcieni, izplūdušās tušas plankumi uz mazajiem kartona laukumiem izskatījās divkārt lielāki un piešķīra tiem it kā daļai no nepazīstamā veselā noslēpumainu, teiksmainu nokrāsu, tāpēc večuks bija nesaprašanā un atkārtoti jautāja, vai tas esot kaut kas jēdzīgs. Es centos viņam iestāstīt, ka viss ir, kā nākas, ka lapas var salikt kopā un tad izveidojas liela glezna, bet arī atsevišķām daļām ir sava nozīme, katrai savs saturs, īsi sakot, es viņu mazliet pavazāju aiz deguna, zinādams, ka arī tad, ja lapas paliks pie viņa nepārdotas, tas būs tikai neliels zaudējums salīdzinājumā ar to pe|ņu, ko viņš no manis guvis. Veclietu rūķītis mulsi paberzēja kāju, kur niezēja uzmetusies ēde, tomēr neizlaida no rokām sibilltskās grāmatas un kādu dienu bija tās pārdevis visas vienkop, bet man neteica, kur tās nonākušas.

Kad arī šī pēdējā nauda bija izlietota, man vairs nekas nebija padomā. Uz labu laimi aizgāju pie gleznu un apģērbu tirgotāja apvaicāties par abām eļļas gleznām. Tās karājās tai pašā agrākajā vietā; es piedāvāju tirgotājam gleznas nopirkt par pašu pieticīgāko cenu, kādu viņš pats nosaka. Taču viņš nebija noskaņots izdot cik necik skaidru naudu un mudināja mani būt pacietīgam, cerēt uz lielāku ieguvumu. Biju arī tā ar mieru, jo palika vēl kāds cerību stariņš, kāds gaisā pakārts darījums. No turienes devos tālāk un iegriezos pie sava Smālhēfera novēlēt laburītu. Viņš tūlīt pat ievēroja, ka esmu atnācis ar tukšām rokām; es arī pateicu, ka nav vairs nekā, ko viņam nest.

— Nenokar degunu, draudziņ! — viņš iesaucās, paņemdams mani pie rokas. — Mēs tūlīt ķersimies pie darba, no kā atlēks savs labumiņš. Nupat ir īstais laiks, nav ko slinkumu lāpīt!

Un viņš vilkšus vilka un bīdīja mani vēl tumšākā skabūzī aiz bodītes, kur gaisma iespīdēja tikai pa šauru, šaujamlūkai līdzīgu spraugu miklā, appelējušā mūrī. Pēc tam kad acis bija apradušas ar tumsu, es redzēju, ka pagrabs piekrauts pilns ar neskaitāmām dažāda lieluma koka kārtīm un kātiem — jauni, apaļi un gludi noēvelēti tie saiņu saiņiem stāvēja saslieti gar sienām. Uz veclaiku ēzes, kas te palikusi kā piemineklis no kāda alķīmiķa, kurš šeit darbojies pirms saviem simt gadiem, stāvēja ar baltu līmes krāsu pilns spainis, tam apkārt vairāki podi ar citādām krāsām un katrā pa krietnai krāsotāja otai.

— Pēc divām nedēļām, — pārmaiņus gan svepstēja, gan klaigāja večuks, — mūsu pilsētā ieradīsies troņmantnieka līgava. Visa pilsēta tiks izgreznota, izrotāta, tūkstošiem logos, durvīs un vēdlodziņos būs izkārti karogi mūsu un līgavas valsts krāsās; visu lielumu karogi būs tuvākajās divās nedēļās pati ejošākā prece! Esmu jau dažas reizes piedalījies šādā pasākumā un nopelnījis labu naudiņu. Kas pasteigsies pirmais, būs veiklāks un lētāks, tam būs ko rauties. Tāpēc nav ko ķēpāties, pie darba! Esmu jau visu paredzējis un sagādājis kārtis, nākošā partija jau pasūtīta, arī drānas piegriešana un šūšana tūlīt sāksies. Bet jūs, draudziņ, esat kā pašas debess izredzēts krāsot kārtis! Sst! Nav ko degunu raukt! Par šiem lielajiem es dodu pa kreicerim gabalā, par mazākajiem puskreiceri, par šiem pavisam mazajiem, kas derēs nabaga ļaužu peļu alām un logu spraudziņām, kreiceri par četriem gabaliem. Tagad paskatieties, kā tas darāms, visu vajag mācīties!

Viņš jau bija vairākus kātiņus nokrāsojis, dažus pa pusei, citus pilnīgi; vispirms koks tika noklāts ar baltu pamatkrāsu, kāda bija abām karalistēm, pēc tam ar spirāllīniju tam tika apvīta cita krāsa. Večuks ielika vienu no sagatavotajiem kātiem loga spraugā, turēja to ar kreiso roku līmeniski un, mērkdams otu krāsā, pamācīja mani, lai neņemu krāsu ne par daudz, ne par maz un lai ar vienu otas vilcienu iznāk vienlīdzīga un gluda līnija, tad, lēnām grozot nūju, ar otru roku vilka uz tās debeszilu spirāli, pūlēdamies saturēt rokas, lai tās nedrebētu un nevajadzētu krāsot vēlreiz. Rokas tomēr drebēja, un zilās svītras iznāca dažāda platuma, tāpat arī baltās atstarpes, tāpēc viņš nometa sabojāto kātu un iesaucās:

— Tā gan! Šādā veidā tas tiek darīts! Jūsu uzdevums ir paveikt to labāk, jo kāpēc tad esat jauns!

Daudz negudrodams, paķēru vienu kātu, pieslēju pie loga un sparīgi ķēros pie savādā darba; drīz vien viss risēja, kā nākas. Tā es uzcītīgi noņēmos līdz pusdienas laikam; izlīdis no drūmās pažobeles, ieraudzīju, ka ap večuku nostājušās trīs četras šuvējas, kurām viņš nomērīja karogu drānu un sniedza simtiem pamācību — lai nešujot pavirši, bet tas neesot jādara ari pārāk rūpīgi, taču tā, lai darbs ātri veiktos, bet karogi, vējā plīvojot, tomēr noturētos — un ne jau mūžību tiem esot jānoturas. Sievietes smējās, smējos arī es, iedams garām; večuks man uzsauca, lai ne vēlāk kā pēc stundas esot atpakaļ. Tā arī bija, un turpmāk es augas dienas pavadīju pie šā darba.

Laukā tveicēja vēlās vasaras neparastais karstums, pilsēta un visa apkārtne gozējās saules staros, ļaudis možāk nekā parasti plūda pa ielām. Meistara Jozefa bodīte bija nemitīgi pilnum pilna ar cilvēkiem, kas pasūtīja vai arī nāca pakaļ karogiem, — meitenes te piegrieza vai šuva, galdnieki nesa jaunus karogkātus; večuks izrīkoja un klaigāja vislabākajā omā visiem pa vidu, saņēma naudu, skaitīja karogus un laiku pa laikam ielūkojās manā tumšajā pažobelē, kur es stāvēju pilnīgā vientulībā, tverdams skopo gaismu, cik tās ieplūda pa spraugu mūrī, un, grozīdams balto kātu, vilku bezgalīgo spirāli.

Viņš piesardzīgi paplāja man pa plecu un pačukstēja pie auss:

— Labi, labi, mans dēls! Sī ir tā īstā dzīves līnija, ja tu iemācīsies to rūpīgi un ātri vilkt, tad tālu tiksi!

Un tiešām vienkāršā nodarbošanās pamazām ieguva tādu valdzinājumu, ka man šai caurumā pavadītās dienas aizskrēja kā stundas. Sī bija pati zemākā darba pakāpe, kas neprasa ne pārdomas, ne aroda goda, ne kādu citu noteikumu ievērošanu — darbs rit pats no sevis, un tas sagādā vienīgi ikdienas iztiku; tā ceļinieks, iedams garām strādniekiem, paķer lāpstu, stājas rindā un palīdz, kamēr apnīk un dzīves nepieciešamība mudina šo ceļu labot.

Es nemitīgi vilku vītņu lenti — ātri un tomēr uzmanīgi, nemezdams traipus, nesabojādams nevienu kātu, nezaudēdams ne mirkli, svārstoties vai aizmirstoties sapņošanā, un, tikko izkrāsoto kātu kaudze pieauga, tie tika aiznesti, bet tikpat nemitīgi tika atnesti jauni; es tomēr visu laiku zināju, ko esmu paveicis, katram kātam bija sava noteikta vērtība. Tā nu sašutušajam Jozefam vajadzēja jau trešajā vakarā man samaksāt ne mazāk par diviem dālderiem — vairāk, nekā viņš bija man maksājis par labāko zīmējumu. Sākumā viņš iecirtās un brēca, ka esot pārrēķinājies, neesot domājis, ka es tik daudz ar šiem niekiem nopelnīšot.

Man turpretī prāts uz jokiem nenesās, es pieprasīju so-bto, uzstāju, ka viņam nav da|as gar manu prasmi un viņam jāpriecājas, ka, pateicoties tai, var piegādāt tik daudz karogu, — īsi sakot, es jutos nesatricināms savās tiesībās un tā iebiedēju večuku, ka viņš pasteidzās piekāpties un lūdza mani tādā pašā garā turpināt, viss esot labākajā kārtībā.

Viņa precei bija labs noiets, viņš apgādāja lielu daļu pilsētas ar saviem cildenajiem karogiem. Es tikmēr grozīju vienā laidā kātus un domās klīdu līdzi spirāliskajai zilajai līnijai pa atmiņu pasauli un izredzēm nākotnē. Es negrasījos sevi pazudināt un tomēr neredzēju citu ceļu, kas neapšaubāmi bija rodams, jo ticība dievišķīgajai pasaules kārtībai manī bija dzīva, kaut ari sargājos vēlreiz izmest makšķeri cerībā noķert mazu lūgšanas brīnumu. Beigās samierinājos ar apziņu, ka esmu nodrošināts uz daudzām dienām. Es izvilku ādas maciņu, ko pēc važoņu un matrožu parauga biju iegādājies, un pārliecinājos, ka pieticīgais sidraba monētu krājums, noglabāts drošībā, manāmi pieaug.

Līdz šim biju naudu parasti glabājis brīvi vestes kabatā, bet tagad kā sīkstulis apņēmos nekad vairs nesaimniekot bez naudas maka un uzcītīgi turpināju savu necilo, mierīgo darbu. Vakaros devos uz kādu attālāku viesnīcu, kur svešu laužu vidū notiesāju savas skopās vakariņas, tad, maciņā rūpīgi atlasot, apdomīgi, nesteidzīgi samaksāju — kā jau cilvēks, kurš zina naudas vērtību.

Beidzot pienāca augstās personas ierašanās diena. Vēl pēdējā brīdī atsteidzās vairāki trūcīgi vai arī paskopi pilsētnieki, pēc pamatīgām pārdomām nopirka vienu vai divus karodziņus, par kuriem bija labu laiku kaulējušies; tad veco lietu bodītē iestājās klusums un miers, večuks skaitīja ienākumus un, iegrimis šajā darbā, ieteica man iet paskatīties svinīgo nākošās valdnieces ierašanās ceremoniju un mazliet izklaidēties.

— Jums laikam nav par to ne silts, ne auksts, ko? — viņš piebildu, redzēdams, ka es neizrādu īpašu prieku. — Redziet, kā pamazām var pieņemties prātā un gudrībā! Tik īsā brīdī, pastāvējis pie vecās ēzes, jau esat ticis pie sajēgas! Tā tam jābūt! Un tomēr izejiet gan mazliet pa āru, draudziņ, kaut vai tāpēc, lai paelpotu svaigu gaisu un pasildītos saulītē!

Šāds padoms man likās pieņemams; es devos klaiņot pa pilsētu, kura vienā rāvienā bija ienirusi krāsu, zelta un zaļumu bagātībā, tā ka laistit laistījās un plīvoja malu malās. Ielās cilvēku jūra, uz pilsētas vārtiem devās spožs jātnieku eskadrons, kājnieki, cunftes, korporācijas un apvienības ar visdažādākiem brīnumainiem karogiem; aiz pilsētas vārtiem, pa kuriem kopā ar visiem izgāju arī es, viss jautrais ļaužu pūlis izplūda pa brīvo laukumu, pievienodamies cilvēku drūzmai, kas tur jau bija priekšā, jo no tuvas un tālas apkārtnes šurp bija steigušās zemnieku, strēlnieku apvienības, lauku skolas. Tiem pa vidu spraucās ziņkārīgie skatītāji, un kopā ar tiem arī es ļāvu, lai straume mani nes.

Pēkšņi nodārdēja lielgabali, zvanu skaņas izlija pār tālu izpletušos pilsētu; orķestru grandoņa, bungu rīboņa un ļaužu apdullinošie saucieni vēstīja gaidītās princeses tuvošanos. Pusdienas saulstaros iemīrguļojās jātnieku zobeni, un tiem sekoja puķēm greznota ekipāža, kura, līdzīgi kuģim, kas slīd pa šalcošo jūru, aizvizināja pāri viļņojoša pūļa galvām jaunu, sievišķīgu būtni, jo es neredzēju ne zirgus, ne riteņus. Sākumā arī mani aizrāva vispārējā sajūsma, bet tad sāka nomākt kaut kas svešāds, neiederīgs; manī pamodās republikāņa netīksme pret rnonarhistisku varu, pret dzīves veidu, ar ko man nebija nekā kopīga, ko nespēju grozīt, nedz varēju tam ko pielikt, nedz atņemt.

«Un tomēr, tu esi gan pielicis savu roku, esi pūlējies!» ierunājās manī pilsoniskā sirdsapziņa. «Tu jau esi labu laiku no tā pārticis un savu grēka algu vēl glabā kabatā.»

«Lai vai kā, es vismaz neesmu uz šiem pavalstniekiem šāvis,» iebilda mans pašaizsardzības instinkts, «kā to bieži darījusi Šveices gvarde firsta kalpībā, un šobrīd vēl veseli pulki stāv sardzē pie troņiem — tas ir vēl ļaunāk par to, kas te tiek slavināts!»

Domās aizklīstot pie šveiciešu pulkiem svešai nes dienestā, radās jauna fantāzijas radīta ainava — es gara acīm skatīju daudzus tūkstošus manis krāsoto karogkātu, kas bija salikti kā nepārredzams žogs, un pats sevi kā feldmaršalu stāvam savas koka armijas vidū ar ādas maciņu rokā. Šāds godpilna stāvokļa salīdzinājums ar kāda šveiciešu nelaiķa maršala posteni franču vai spāņu armijā likās runājam man par labu, jo pie manām rokām nelipa ne piliens asiņu. Mans iekšējais «es» atkal atguvās, sevi attaisnoja, un es soļoju sava neredzamā kāršu pulka priekšgalā kopā ar ļaužu masām, kas lēnām plūda atpakaļ uz pilsētu.

Bez steigas paklaiņoju pa izgreznotajām ielām un uzmanīgāk aplūkoju visus rotājumus un izpriecas; pievakarē izgāju vēlreiz laukā — visi dārzi ar deju laukumiem, visas dzērienu nojumes bija ļaužu pārpilnas. Es nekur neaizkavējos, bet, kad bija uzlēcis mēness, nonācu upes salā ar simtgadīgām sidraba papelēm; salas vidū pacēlās gaiši apgaismota ēka, tur skanēja vijoles, bungas un trompetes, te priecājās, dejoja vienkāršā tauta. Es mēģināju sameklēt kādu nomaļāku vietiņu zem kokiem tuvāk upei, kur mēness gaismā vizēja līganie viļņi. Taču citiem arī bija radusies līdzīga vēlēšanās, un tā es veltīgi gāju garām galdiņiem un beigās nolēmu apsēsties pie kāda no tiem, kur jau sēdēja vairākas jaunas sievietes kopā ar saviem draugiem vai radiem. Augsto koku kreslību mazliet izgaismoja raibs papīra lukturītis, taču ne tik daudz, lai laupītu mēness apstarotajam ūdenim tā burvību — pats nakts gaismeklis tikai blāvi vērās cauri koku zariem.

Kad es, viegli pacēlis cepuri, apsēdos, divas tuvāk sēdošās meičas, šķelmīgi smaidīdamas, apgalvoja, ka labam paziņam un darbabiedram vietas atradīšoties pietiekami, un tikai tagad es attapos, ka tās ir karogu šuvējas Smālhēfera bodītē. Viņas bija jauki uzposušās, un es jutos pārsteigts, redzēdams tik piemīlīgas meitenes, kuras visu laiku, kamēr biju gājis cauri bodītei uz savu tumšo kambari vai arī no kambara uz bodīti, nebiju ne lāgā pamanījis, ne lāgā sveicinājis. Vecākā no viņām iepazīstināja sabiedrību — jaunus dažādu nozaru amatniekus — ar mani, nosaukdama mani par darbabiedru un pateikdama ari vārdu, ko bija dabūjusi zināt no veclietu tirgotāja. Kā redzams, mani uzskatīja par uzcītīgu krāsotāja zelli; puiši man sirsnīgi sniedza savas alus krūzes, bet arī es pasūtīju sev krūzi un jutos priecīgs, ka pēc ilga vientulības laika varu būt starp cilvēkiem, dalījos viņu primitīvajos priekos, neatklādams savu mazliet izcilāko stāvokli, kas vispār te nebūtu bijis vietā.

Mazajā sabiedrībā bija trīs iemīlējušies pāri — tas bija redzams pēc tā, cik viņi jutās brīvi, sēdēdami apskāvušies. Nemitīgi cerot, ka paliks uz mūžu kopā, un nemitīgi baiļojoties, ka tiks izšķirti, viņi nezaudēja laiku, lai nodrošinātu sev tagadni. Ceturtā meitene, likās, bija lieka, viņa sēdēja man līdzās bez pielūdzēja, iespējams, tāpēc, ka bija pārāk jauna, — labi, ja viņai bija gadu septiņpadsmit. Meitenes spožās acis biju ievērojis jau krāmu bodē, jo katrreiz, kad kāds gāja garām, viņa pacēla plakstus. Tagad es redzēju arī ar svētdienīgu baltu šalli apņemto slaiko augumiņu, uz galda gulēja smalkā, mazā rociņa, kuras maigie pirkstgali bija adatu sadurstīti un likās raupjāki, — un vēl mīksto, brūno matu vilni, kas spraucās laukā no gaisīgās cepurītes; un, kad gaišais lakats uz brīdi noslīdēja, tad acīm pavērās tādi nabadzības krēslībā apslēpti dārgumi, kuru dēļ dažs labs ar bagātību aplaimotais varētu viņu apskaust. Pat viņas sejas bālums, ko es, kā man likās, biju jau agrāk ievērojis, tagad noderēja par fonu gaismas spēlei — citreiz papīra lukturītis, vēsmiņas šūpots, slidināja pār seju sārtenu atspīdumu, citreiz tai pārlaidās upes sidrabaini zilais atspulgs, un tas viss kopā ar smaidu, kas atplauka runājot, piešķīra viņas sejai noslēpumainu nerimtību. Turklāt viņas vārds bija Hulda^12.

Es pajautāju meitenei, vai viņu tiešām tā sauc vai arī viņa šādu vārdu tikai pieņēmusi, kā to reizēm mēdz darīt mūsu šķiras strādnieces un kalpones.

— Nē, — viņa attrauca, — šo vārdu reizē ar četriem citiem es saņēmu kristībās no vecākiem. Mans tēvs bija nabaga kurpnieks un nespēja sarīkot kristību mielastu, ne arī ataicināt tādus kūmas, kas mani apdāvinātu. Un tomēr vecākiem piemita sava dīvainība, tāpēc viņi deva man piecus vārdus. Es no visiem tiku vaļā, paturēju tikai pašu īsāko, tādiem kā mēs taču bieži iznāk iet uz dažādām iestādēm, jo jatur savi papīri kārtībā, bet ierēdņi katrreiz man uzbļāva — cik_ vardu tad galu galā man esot, varbūt viņiem vajadzēšot sākt jaunu lappusi, lai tos visus varētu uzrakstīt.

— Un jūs paturējāt pašu skaistāko no visiem pieciem? — es vaicāju, uzjautrināts par nopietnību, ar kādu viņa man to visu stāstīja.

— Nē, tikai pašu īsāko! Pārējie bija garāki un skanīgāki. Bet jūs nēsājat pārāk daudz naudas līdzi, tā nevajag!

Es biju nolicis uz galda savu tīkami apaļīgo naudas maku, lai samaksātu vēl par vienu alus krūzi, ko man atnesa, jo biju izslāpis un ar pirmo jau ticis galā.

— Tā ir mana peļņa par karogkātiem, — es teicu, — gan jau paglabāšu, kad būšu samaksājis!

— Debestiņ! Tik daudz esat pie večuka nopelnījis! Un es tikko sagrabināju četrpadsmit guldeņus!

— Man maksāja par katru gabalu, tad var saraut un patronu pavazāt aiz deguna!

— Ei, vai dzirdat, viņam bijis gabaldarbs, — viņa uzsauca pārējiem, — tad tik var nopelnīt! Un ko jūs īstenībā strādājat, vai varbūt esat pats savs kungs?

— Esmu pašreiz patstāvīgs un gribu tā, cik vien ilgi varēs, turpināt.

— Protams, ka varēs, jūs esat tik čakls, noņematies no agra rīta līdz vēlam vakaram, mēs jau to ievērojām un bieži runājām par to. Daži teica: «Nebijis viņš tik lepns!» Bet es drīzāk domāju, ka jūs esat vai nu bēdīgs, vai garlaicīgs. Vai esat jau vakariņas paēdis?

— Vēl ne. Un jūs?

— Arī ne!_ Vai zināt — tā kā es esmu viena, mēs varētu mesties kopā un reizē paēst, tad mēs arī būtu tikpat kā pārītis!

Man šis priekšlikums patika, likās saprātīgs, un mani pārņēma labsajūta, ka negaidot esmu sagādājis sev tik jauku vakaru. Tāpēc lūdzu prātīgo Huldu ļaut man parūpēties par cienastu, taču viņa nebija pierunājama un gribēja maksāt tikai kopīgi; un, kad atnesa pasūtīto ēdienu, viņa izvilka maciņu, kurā naudas bija pietiekami, un nelikās mierā, kamēr nepaņēmu viņas daļu. Tā mēs draudzīgi un labā omā vakariņojām, jaukā meitene tikai neparko neņēma kartupeļus, kurus es biju pasūtījis pie karbonādes, ko viņa vēlējās. Mulda pat izteica aizdomas, ka man nekad neesot bijis savas meitenes, citādi es zinātu, ka strādnieku skuķi izpriecu dienās kartupeļus neēd.

— Kā tad lai es to zinu? Un kas tas ir par noslēpumu?

— Tāpēc ka viņas jau visu nedēļu gandrīz tikai kartupeļus vien ēd un atēdas, — viņa paskaidroja.

Es izteicu līdzjūtību, neatzīdamies, ka esmu pieredzējis ari ļaunākas dienas, jo ar to diezin vai būtu iemantojis viņas cieņu, — vismaz es tā domāju.

Tikmēr pārējā sabiedrība nodevās dejām, viens vai otrs pāris devās uz zāli dejot, tad atkal atgriezās, tāpēc brīžiem pie mūsu galda bija patukšs, brīžiem visi krēsli aizņemti. Pēkšņi divi pāri atgriezās ļoti satraukti un vēl pie galda turpināja acīmredzot zālē uzsāktu strīdu. Viena no meičām raudāja, otra bārās, bet abu pielūdzējiem bija ko noņemties, lai nomierinātu vētru un atsistu uzbrukumus, kas apdraudēja pašus.

— Nu jau atkal iet vaļā! — sacīja Mulda; viņa man cieši pieglaudās un apslāpētā balsī pastāstīja, ka tā esot savstarpēja sarežģīta mīlestība. — Vienai no viņām agrāk bija otras draudziņš un otrai atkal šās tagadējais, tad visi četri samainījušies — vai vari iedomāties! — un nu šai ir viņas un viņai šās mīļotais. Bet katrreiz dančos sākas tāds jampadracis, ka vai gals klāt. Šāds jocīgs četrjūgs nekur neder, tādās reizēs jābūt tikai diviem!

— Bet kāpēc tad viņi turas pastāvīgi kopā, vajadzētu taču izvairīties no satikšanās!

— Dievs to zina, kāpēc! Vienmēr saduras vienuviet un sēž, degunus sabāzuši, nu taisni kā apburti!

Mani pārsteidza tiklab savādais apstāklis, kā arī jaunās paziņas bērnišķīgā runāšana. Strīds, kas bija izcēlies, kā liekas, neizprotama, niecīga iemesla dēļ, beigās tā iedegās, ka trešais pārītis, kurš sēdēja vienā mierā un saticībā, iejaucās un tikai ar grūtībām panāca tādu kā samierināšanos. Krūzes, no kurām strīdnieki ik pa diviem dzēra, tika piepildītas no jauna. Taču abas meitenes iekarsušas ķīvējās ne vien savā starpā, bet arī ar saviem mīļotajiem. Atkal vajadzēja iejaukties citiem, un beidzot tika pieņemts Muldas priekšlikums, ka abām meitenēm, lai izbeigtu reiz visāda veida greizsirdību un aizdomas, jāizdejo viena deja atkal ar saviem agrākajiem partneriem un neviens nedrīkst tāpēc greizi skatīties.

Tā arī notika: pāri, kas bija samainījušies, pēc garākas dejas atgriezās; meitenes turējās pie rokas saviem agrākajiem pielūdzējiem, tomēr abi pāri tagad vis neizšķīrās, kā mēs bijām gaidījuši, bet palika, kā bija samainījušies, un, ne vārda nesakot, savāca savas mantiņas un aizgāja katrs uz savu pusi. Pagalam apmulsuši, mēs, pārējie, noskatījāmies viņiem nopakaļ, kamēr vien tie bija vēl redzami, un tad sākām skaļi smieties. Tikai Hulda, šūpodama galvu, noteica:

— Vai nav ņergas! — Un tiešām — dejas laikā viņi nebija vis tikuši pie cerētā morālā izlīdzinājuma, bet, gluži otrādi, guvuši jaunu pamudinājumu savai patvaļai un tagad pēc ilgas atšķirtības steidzās baudīt atjaunotās draudzības priekus.

Vēl nebiju atguvies no pārsteiguma par šo vienkāršo ļaužu brīvajiem tikumiem, kad jutu uz sava pleca uzgulstam meitenes maigo roku; arī viņai beidzot iegribējās padejot. Kaut arī es nebiju par šāda veida izpriecu domājis, tomēr vajadzēja meitenes vēlēšanos izpildīt, jo viņai tas likās pats par sevi saprotams; cepuri un šalli viņa jau bija uzticējusi draudzenei, kura te vēl sēdēja ar savu puisi. Tikai tagad, deju zāles gaismā brīvi dejojot, es pilnībā saskatīju, cik meitene ir skaista. Taču drīz vien es viņu vairs neredzēju, tikai jutu viņas vieglo svaru, gaisīgu kā pūka, kad viņa kā māņu tēls lidinājās dejā. Ja mums iznāca apstāties, tad es redzēju viņas silto acu laipno skatienu un lūpu priecīgo smaidu, kamēr viņa kārtoja manu sašķiebušos kaklasaiti vai arī pievērsa manu uzmanību tam, ka manā kreklā trūkst vienas pogas.

Sājā maigajā būtnē, liekas, versmoja karsta dzīvības elpa, un tā tiecās apņemt ar savu labestību visu, kam vien tuvojās. Neizprotams maigums pamazām atklājās visā meitenes būtībā — no acīm līdz pirkstgaliem, un te nebija ne miņas no liekulīgas pieglaimības vai pat vulgaritātes; visa viņas uzvedība, kustības pauda tik piemīlīgu biklību, ka dejotāju drūzmā neviena dzīva dvēsele neko nemanīja. Un tomēr meitene nemaz necentās būt piesardzīga un apvaldīta.

Kad dažu jauniešu neveiklības dēļ dejotāji sadrūzmējās un Hulda tika man cieši piespiesta klāt, viņa sajuta manas sirds pukstus, pielika roku man pie krūtīm, laipni pamāja un teica:

— Ļaujiet paskatīties — vai jums tiešām ir sirds?

— Domāju, ka ir gan! — es atbildēju un pārsteigts ielūkojos piemīlīgajā sejiņā, kas tagad bija tik tuvu pie manējās. Viņa pamāja vēlreiz, un mēs grasījāmies mesties no jauna dejas virpulī, kad pēkšņi mūs apturēja Huldas draudzene, pasniedza viņai cepuri un šalli un pateica, ka dosies mājās, jo agri no rīta jābūt darbā.

— Man arī pulksten septiņos tur jābūt, — Hulda teica smiedamās, — jo karogu šūšanas dēļ esmu savus parastos pasūtījumus atlikusi uz vēlāku laiku un tagad nokavētais jāpanāk. Bet tūlīt pat uz mājām man vēl negribas!

— Tu jau vari vēl kādu laiciņu palikt, — ieminējās draudzene, — mūsu labais paziņa un draugs tevi droši vien pēc tam pavadīs mājās, jūs taču būsiet tik labs, karogkātu meistara kungs, vai ne?

Es labprāt apsolīju šādu uzdevumu izpildīt, un tad arī šis mīlas pārītis atvadījās, bet mēs ar Huldu atgriezāmies pie pamestā galdiņa. Tagad mēs sēdējām divatā zem sidraba papelēm; mēness bija pacēlies augstu debesīs un nomanāms tikai lapotņu palēcīgajā mirguļošanā;_ lejā bija diezgan tumšs, jo arī upe šai vietā vairs nevizēja un lukturis bija nodzēsts.

— Mazliet atpūtīsimies un tad arī iesim! — viņa teica un brīvi atslējās pret manu roku, kad es viņu apskāvu. Es dzīros roku atbrīvot, lai atnestu glāzi punša vai karstvīna. Hulda mani aizkavēja un atkal kā pirmāk atbalstījās pret manu roku.

— Nevajag dzert! — viņa klusi teica. — Mīlestība nav joka lieta, un es negribu būt iereibusi, ja arī tā būtu tikai pa jokam!

— Vai tad jūs jau tik daudz zināt par mīlestību, jaukais bērns, jo bērns jau nu vien esat!

— Es? Man ir tieši septiņpadsmit gadu! Kopš pieciem gadiem man nav neviena paša visā plašā pasaulē. Katru mīļu dienu, sākot ar divpadsmit gadiem, esmu godīgi ar darbu sev pelnījusi maizi un daudz ko pieredzējusi. Tāpēc es mīlu darbu, tas ir mans tēvs un mana māte. Un vēl ir kaut kas man tikpat mīļš — tā ir mīlestība. Tad jau labāk mirt, ja nav ko mīlēt!

— Ak tu jaukais cukurzirnīt! — es teicu, meklēdams sārto mutīti, kas bilda šādus vārdus.

— Vai tad ne? Jūs laikam domājat, ka esmu no koka? Šinī sirdī jau pabijuši divi mīļotie!

— Debess augstā, jau divi! Kur tad šie palikuši?

— Pirmais bija vēl gaužām j’auns un te tikai atbraucējs, tam vajadzēja doties tālāk, un viņš atrakstīja, ka dzimtenē viņam esot mīļotā, kuru reiz apprecēšot. Nu tad bija asaru plūdi, bet līdzēt tie nelīdzēja. Pēc tam uzradās otrs, bet tas negribēja strādāt, un man viņu vajadzēja tikpat kā uzturēt; tas man galu galā apnika, arī jākaunas viņa dēļ bija, un es viņu padzinu. Jo, kas nestrādā, tam ne vien nebūs ēst, bet nebūs arī mīlēt!

— Un viņš mētājas tepat pa pilsētu?

— Diemžēl ne, jo ir ietupināts, izdarījis kaut ko nelādzīgu pēc tam, kad es vairs neko nedevu. Es par to tik ļoti kaunējos un bēdājos, ka veselu pusgadu neuzdrīkstējos nevienam acīs skatīties!

— Bet tagad viss kārtībā?

— Protams! Citādi jau nevarētu dzīvot!

Mani pārņēma arvien lielāks mulsums, klausoties jauno būtni tik pašapzinīgi, pārliecinoši un viegli spriežam, dzirdot, kā maigais, trauslais meitēns apgalvo, ka viss dzīves saturs ir darbs un mīlestība un neko citu viņa nevēlas. Un tad atkal man viņa šķita kā teiksmaina parādība, kura gluži kā svešādu puķi nes rokā pati savu tikumības jēdzienu. Likās, pēkšņi no zila gaisa būtu ieradusies īstā pasaku Mulda — un es to dzīvu, taustāmu turu savās rokās.

Mūsu sarunu nemanot bija nomainījuši maigi glāsti; pēc brīža viņa čukstus jautāja:

— Un kā tad ir ar jums? Vai esat brīvs?

— Diemžēl pilnīgi un jau labi sen!

— Ko tad vairs, tad varam mierīgi pamazām draudzēties, un gan jau redzēsim, kas no tā iznāks!

Prozaiskie, lietišķie vārdi tika teikti ar tādas meitenes balsi un izteiksmi, kas kautri pirmo reizi atklāj savu sirdi, bet arī atsauca atmiņā tās nemirstīgās būtnes, kuras mēdz pieņemt nabaga kalpoņu izskatu, lai, mūžīgā jaunībā atdzimstot, baudītu mīlestības priekus. Tiesa, viņas vārdos bija saklausāma pārliecība, ka, zaudējusi mani, viņa tikpat prātīgi atgriezīsies pie savas parastās ikdienas kā jebkurā citā gadījumā. Tas bija nepārprotami manāms, bet es tomēr meklēju viņas mazo rociņu un lūpas, kas sniedzās man pretī rīta rasas svaigumā, tik tīras un smaržīgas kā plaukstošs rozes zieds.

— Nu gan iesim! — viņa sacīja. — Ja būsiet tik laipns un pavadīsiet mani līdz mājai, tad redzēsiet, kur es dzīvoju. Atnāciet sestdienu vakaros, tā ap pulksten deviņiem, un tad mēs norunāsim, ko uzsāksim svētdienās. Bet pa nedēļas vidu klusi un mierīgi strādāsim savu darbu! O, cik patīkami ir strādāt, ja ir par ko domāt — par kaut ko mīļu — tin vari būt drošs, ka svētdienā būsi ar to kopā. Un, kad būsim tiktāl tikuši, ka paliksim savā istabiņā un dzīvosim kopā, tad mūs nebiedēs ne vētras, ne lietus, mēs sēdēsim mierīgi un smiesi-inies par negaisiem un puteņiem laukā.

— Bet kā tad tu, mīļais, labais bērns, zini, ka viss notiks tā, kā tu vēlies, kā tu zini, kāds es būšu? Tu taču mani nepazīsti!

— Esi bez rūpēm, mazliet jau esmu tevi iepazinusi, un sirdij vajag arī kaut cik uzdrīkstēties un laikus atvērties, ja grib dzīvot! Ja tu zinātu, ko tik es neesmu jau pieredzējusi un piedzīvojusi! Un, ja tev gadījumā nebūtu darba, tad es varu tevi ar to apgādāt, es šo to zinu, redzu un dzirdu vairāk, nekā tu vari iedomāties!

Viņa bija paņēmusi mani zem rokas, moži un apņēmīgi soļoja man līdzās, dungodama kādu jautru dziesmiņu par mīlestību, to atkal un atkal atkārtodama. Es nespēju ticēt tam, ko dzirdēju un redzēju, — pašā bēdu un posta apmātībā, visdziļākajā esības tumsā tik pēkšņi, tik negaidot atrasties pie visdzidrākā dzīvesprieka avota, pie valdzinošas burvības neizsīkstošiem dārgumiem, kas spīguļoja un laistījās zem gruvešiem un sūnām!

«Velns lai parauj,» es nodomāju, «tautai ir veseli burvju kalni, par ko visdiženākajam bruņiniekam nav ne jausmas, laikam jau pašam jākļūst nabagam, lai tiktu pie tāda krāšņuma!»

— Ko jūs tik uzcītīgi prātuļojat? — Mulda pārtrauca dungošanu.

— Es vēroju brīnumaino laimi, ko tik negaidot esmu saslapis. Vai par to nav jābut mazdrusciņ pārsteigtam?

— Tad nu gan ir smalki izteicieni! Kā no grāmatas! Bet es jau šad tad ievēroju, ka tu nerunā un neuzvedies kā īstens darba cilvēks. Varbūt esi redzējis labākus laikus un nemaz negribi strādāt par amatnieku?

— Jā, tā apmēram ir gan! Bet tagad esmu apmierināts, it īpaši šodien.

— Iesim, iesim! — viņa mudināja, apskāva mani un noskūpstīja ar tik maigu sirsnību, ka es kā apskurbis gāju ar viņu tālāk, jo vēl bija gabals, ko iet.

Es nebiju melojis, meitenei atbildēdams, un domās turpināju:

«Kāpēc nepatverties šajā miera ostā, neatteikties no tiekšanās pēc slavas un ideāliem? Kāpēc rīt pat neķerties atkal pie darba, ko darīji nedēļām ilgi... būt strādniekam starp strādniekiem, būt drošam par pieticīgo dienišķo maizi un katru vakaru gūt klusu mieru pie šīs maigās dvēseles, kas ziedošā jaunībā nāk tev pretī. Vienkāršs darbs, gaiša mīlestība un drošs maizes rieciens — kas vēl tev vajadzīgs! Un var jau būt, ka beidzot viss atrisināsies vēl kaut kā labāk, ja vien būtu vēl ko vēlēties.»

Kad mēs beidzot bijām nonākuši pie Huldas namdurvīm, es biju pārliecināts, ka esmu ticis pie īstas laimes veltes, un

apsolīju nākošajā sestdienā katrā ziņā ierasties. Vēlīni nama iemītnieki nejāva mums atvadīties pienācīgi maigi, un meitene, pieklājīgi pateikusies par pavadījumu, aši ieslīdēja pa durvīm līdzi citiem.

Mēness tuvojās savam rietam. Spēcīgs vējš kulstīja apklusušajās ielās karogu tūkstošus, viscaur — gan lejā, gan augšā — pie namiem un torņos tie plandījās un plīvoja, kā neredzamu roku šūpoti. Arī pa manām dzīslām bangoja un šalca pamodusies kvēle — kaismīgi un maigi, reizē saldtīk-smīgi un prasīgi cerībā, jā, pārliecībā, ka pēc dažām dienām es būšu guvis necerēta laimes sapņa piepildījumu, par ko vēl pirms pāris stundām neuzdrīkstējos ne domāt.

Tādā noskaņā atgriezos savā tukšajā mājoklī, kurā nebiju kopš paša agra rīta bijis.

Sestā nodaļa SAPŅI PAR DZIMTENI

Mājā, kurā es dzīvoju, bija ieradusies nāve, es satikos ar to, tā sakot, kāpnēs. Pēcpusdienā saimniecei bija sākušās dzemdības, un tagad viņa gulēja bez dzīvības vāji apgaismotā istabā līdzās savam mirušajam bērnam. Man vajadzēja iet garām vaļā pamestajām durvīm; vecmāte un kāda no kaimiņu sievām uzkopa istabu un mierināja bērnus, kuri raudādami nāca laukā no gujamkambara. Uz krēsla sēdēja īsi pirms manis pārnākušais bērnu tēvs, kas kopš pusdienlaika bija gājis līdzi svētku gājienam un ņēmis dalību izpriecās, tāpēc viņu nebija varējuši sameklēt viņa parastajās uzturēšanās vietās. Kāds bija viņa amats, ar ko viņš nodarbojās ārpus mājas, es nezināju, zināju tikai to, ka lielāko tiesu nopelnītā viņš izlietoja sev. Nelaiķe bija bijusi ģimenes vienīgais atbalsts un uzturētāja.

Tagad šis cilvēks, bēdu nomākts, sēdēja kluss, bezpalīdzīgs un bāls, jo nesenās jautrības sārtums bija pazudis no sejas bez miņas, tomēr par iešanu pie miera nebija ko domāt, lai arī līdzēt viņš neko nevarēja, vajadzēja palikt nomodā. Viņš baiļpilnām acīm vērās uz drāniņā ievīstīto neizprotamo būtni, kas sāpju un ciešanu murskulī bija izdzisusi, pat neredzējusi dienas gaismu. Šausminādamies viņš šūpoja galvu, raudzījās uz māti, kura gulēja nekustīgi un vienaldzīgi, kā tas cienījamai nelaiķei piedienas; tagad viņai nebija daļas ne gar vīru, ne bērniem, ne kaimiņiem, pat gar mazuli viņai līdzās, lai gan vēl nupat viņa dēļ bija upurējusi savu dzīvību.

Bērni, kas mātes nāves moku brīdī bija aizmirsti un ieslēgti, rūgti raudāja par mirušo un izsalkuši prasīja ēst, līdz tēvs beidzot pieslējās kājās un grīļodamies sāka meklēt, kur sieva būtu nolikusi pēdējo pagatavoto ēdienu. Viņš neviļus atskatījās uz sievu, it kā gaidīdams, ka viņa uzsauks: «Paskaties tur, tur ir piens, te ir maize, un dzirnaviņās ir vēl kafija!» Taču viņa neteica ne vārda.

Visa redzētā satriekts, es piegāju tuvāk un jautāju, vai nevaru būt palīdzīgs. Viena no sievietēm teica, ka ārsti esot piekodinājuši, lai mirušo nekavējoties aizvedot uz līķu kambari; būtu labi, ja to paspētu tūlīt, no paša rīta, taču, ja vīrs to neizdarīšot, neesot neviena, kas aizietu nodot nepieciešamo pasūtījumu. Es piedāvājos to izdarīt un jau pēc desmit minūtēm parāvu zvanu pie sarga durvīm. Pēc tam kad biju sargam pateicis visu nepieciešamo, ielūkojos pa stikla durvīm zālē, kur viņi gulēja — visu kārtu un visu vecumu cilvēki, kā uz tirgu atbraukuši laucinieki, kas gaida rītu, vai izceļotāji, kuri apgūlušies ostā uz savām mantām. Citu vidū ievēroju jaunu meiteni atdusamies uz bagātīga puķu klāsta. No tikko uzplaukušajām krūtīm krita bālas ēnas uz mirušās kreklu; tad es atcerējos visu, ko biju šai naktī piedzīvojis un ko biju apņēmies, un, šaubu un nemiera, baiļu un noguruma dzīts, steidzos mājās, lai aizmirstos miegā.

Taču miegs bija nemierīgs un nesniedza vēlamo atpūtu. Brīžiem modināja skumjais notikums sēru mājā, brīžiem satrauca paša pusnomoda murgainie sapņi, kuros juku jukām dīvaini rādījās gan dienas notikumi, gan gatavošanās pēdējam ceļam, versmaini mīlas vārdi un kapa zvanu skaņas nemitīgi jaucās cits caur citu; es atviegloti uzelpoju, tikai rītam austot, kad vismaz varēju kaut cik sakopot domas.

Bet, arī kad pamodos, tās netika skaidrākas, jo, piecēlies un pielicis roku pie pieres, attapos, kas bija noticis un ko biju nodomājis tuvākajā laikā uzsākt; tad sāku svārstīties, — varbūt uzskatīt drūmās nāves ēnas par brīdinājumu un atkāpties jeb vai tomēr sekot mīlestības māņu tēlam, kas mani vilināja, pieņēmis strādīgas nabadzības veidolu. Virsroku guva kārdinājums — kas varētu būt vēl labāk, tā man šķita, nekā just mierinājumu,, paļāvību un atgūt pašam sevi pie jaunas dzīvības maigās krūts, un, jo nopietnāk sirdsapziņa brīdināja tagad uzsākt mīlestības dēku un uzņemties tik apšaubāmas saistības, jo pārliecinošāk ierunājās nepieciešamība turēt vārdu, pierādīt savu godīgumu, neatsacīties mazdūšīgi no sākotnējā nodoma.

Es pat nolēmu sameklēt piemīlīgo meiteni jau nākošajā vakarā, nevis gaidīt līdz nedējas beigām; tomēr gribēju iepriekš apspriesties ar veclietu bodnieku, vai viņš nevarētu arī turpmāk mani apgādāt ar tik neizvēlīgu darbu, kādu biju nupat paveicis.

Tā es, acīm un lūpām alkstot dzīves priekus, izgāju no sēru nama, no kura jau pirms vairākām stundām bija iznesta mirusī māte un viņas pēdējais bērns. Es nepievērsu uzmanību bārajiem mazujiem, kas klusiņām sēdēja, piespiedušies cits pie cita vaļējās durvīs. Tiklīdz iznācu laukā un steigšus devos pa ielu prom, saskrējos ar jaunu vīrieti, kam līdzās zem rokas gāja skaista sieviete. Abi bija ģērbušies glītas ceļojuma tērpos un acīmredzot, raudzīdamies zīmītē ar adresi, ko turēja rokā, meklēja kādu namu. Vīrietis likās man tā kā redzēts, bet savā izklaidībā dzīros viņam paiet garām, taču viņš, uzlūkodams mani vērīgāk, iesaucās manas dzimtās puses izrunā:

— Te jau viņš ir! Jūs taču esat Heinrihs Lē kungs, kuru mēs meklējam?

Gan iepriecināts, gan iztrūcies es tūlīt pazinu kaimiņu amatnieku no mūsu pilsētas; viņš apmēram tai pašā laikā, kad es, bija devies svešumā, sen jau atgriezies, ticis par meistaru, pārņēmis tēva darbnīcu, paplašinājis uzņēmumu un tagad atradās kāzu ceļojumā. Šo ceļojumu viņš izgudrēm izmantoja, lai paveiktu dažus veikala darījumus, jo jaunā sieva, ar kuru viņš gāja zem rokas, bija pūrā atnesusi pietiekami līdzekļu jauniem, ienesīgiem pasākumiem.

Viņš nodeva sveicienus no manas mātes, kuru bija īpaši šim gadījumam apciemojis. Viņa apmulsusi kaimiņam atzinusies, ka nemaz noteikti nezinot, kur es atrodos — vai dzīvoju vēl iepriekšējā vietā, — un vēl jo vairāk ilgojoties pēc kādas ziņas par mani. Es jutos tikpat apmulsis, jo kautrējos viņu daudz izjautāt, tādējādi atklājot, ka neko par māti_ nezinu, tomēr ilgi nespēju atturēties un cītīgi ņēmos vaicāt par to, ko gribējās zināt.

— Nu, mēs vēl parunāsim, — sacīja novadnieks, uzmanīgi manī noskatīdamies, — bet jūs esat stipri pārvērties, — vai tev, siev, tā neliekas? Tu taču arī agrāk pazini Heinriha kungu?

— Man liekas gan, kaut arī es toreiz vēl biju skolniece, — viņa atbildēja, bet man — varbūt tāpēc, ka viņa bija tagad pieaugusi sieviete, — viņa likās pilnīgi sveša. Es tomēr manīju, kā viņas skatiens pārslīd pār manu neizskatīgo uzvalku, kas, protams, nebija ne jauns, ne labi saglabāts; šī bija pirmā reize, kad es sava trūcīgā apģērba dēļ jutos pazemots — un apmulsu vēl vairāk, kad novadnieks jautāja, vai mēs neuzkāpšot manā dzīvoklī. Par laimi, nāves gadījums mūsu mājā noderēja man par ieganstu, lai aizbildinātos, ka patlaban tur nav piemēroti apstākļi un ka tāpēc es pats esmu nupat kā iznācis laukā.

— Tad atļaujiet jūs ielūgt šo dienu pavadīt kopā ar mums. Mēs atbraucām jau vakar, bet es kārtoju dažas veikala darīšanas. Rīt no rīta mēs ceļosim tālāk, tāpēc jūs pārāk daudz laika nezaudēsiet ar mums, jo mēs nekādā gadījumā negribētu kavēt jūsu darbu.

Lādzīgais novadnieks pat nenojauta, cik sāpīgi šie vārdi mani skāra; es tomēr centos viņu pārliecināt, ka tas nav tik svarīgi un ka es neesmu pārmērīgi uzcītīgs. Mēs visi devāmies pastaigā, es viņus pavadāju dažas stundas pa pilsētu, tad iegājām pieticīgajā viesnīcā, kur viņi bija apmetušies, un paēdām pusdienas. Sen nebijusī iespēja sarunāties sava dzimtā novada valodā, sarunāties par to, kas sirdij tuvs kopš bērnu dienām, turklāt vēl pudele laba reinvīna, tā aromāts palīdzēja man vēl vieglāk aizmirst tagadni. Jaunā pāra mierīgi laipnā izturēšanās bez jebkādām uzbāzīgām maiguma izpausmēm, kādas jaunlaulātiem raksturīgas, palielināja mājīguma izjūtu, kas mani sildīja kā nejauši cauri drūmiem mākoņiem izlauzies saules stars.

Kad mans novadnieks pasūtīja otru pudeli un pārējie viesnīcas iemītnieki bija piecēlušies no pusdienu galda, arī jaunā sieva, vēlēdamās mazliet atpūsties, devās uz savu istabu. Mēs palikām divatā, tagad saruna raisījās vēl dzīvāk, līdz lādzīgais kaimiņš pieklusa un tad, meklēdams vārdus, kas neaizvainotu, teica:

— Neslēpšu, Lē kungs, ka jūsu māmiņai ļoti nepieciešama jūsu atgriešanās, un es gribētu jums dot padomu cik vien iespējams drīz braukt mājās, jo, lai arī kā drosmīgā sieviete cenšas slēpt dziļās bēdas un ilgas pēc jums, mēs labi redzam, kā viņu, kura dienu un nakti par to vien domā, šīs rūpes saēd. Nezinu, varbūt es maldos, bet man tā vien šķiet, ka jūsu apstākļi nav diezin cik spoži, un domāju, ka atrodaties tai stadijā, kad mākslinieku kungiem jāpārvar daudz grūtību, lai beigu beigās izietu no dzīves cīņas ar stalti izslietu galvu. Taču visam ir sava robeža. Jums vajadzētu uz kādu laiku nodarbības pārtraukt un apmeklēt dzimtās vietas, kaut arī jūs neatgrieztos vēl kā uzvarētājs. Bieži gadās, ka jāpaveras uz notikumiem no citas puses, savādāk jāķeras pie darba.

Viņš pacēla glāzi, saskandināja ar mani par dzimteni un uz māmiņas veselību, brīdi padomāja un tad turpināja:

— Ļaunas mēles mūsu pilsētā melš, ka jūsu māmiņa jums nosūtījusi zināmu summu un līdz ar to ievērojami samazinājusi pati savus līdzekļus iztikai, sievietes un pat vīrieši uzdrīkstējās viņai aiz muguras izteikt bargus nosodījumus un pat nekaunējās tieši sejā sacīt, ka viņa rīkojusies aplam un ne vien izdarījusi sliktu pakalpojumu savam dēlam, bet nodarījusi pāri arī pati sev. Katrs, kas jūsu māmiņu pazīst, labi zina, ka tā nav, taču muļķīgā tērgāšana tik ļoti viņu iebiedējusi, ka viņa tikpat kā ne ar vienu nesatiekas un dzīvo vientulībā, atteikdamās no visa.

Augu dienu viņa sēž pie loga un vērpj, vērpj gadu pēc gada, it kā būtu jāapgādā ar pūru vismaz septiņas meitas; to viņa dara, kā pati saka, tāpēc, lai pa šo laiku kaut ko iekrātu un lai dēlam un viņa namam pietiktu visam mūžam kaut vai linauduma. Šķiet, ka ar baltā linauduma krājumu, ko Lē kundze katru gadu nodod aust, viņa cer tikpat kā izvilktā tīklā pievilināt jūsu laimi, lai nodrošinātu jums kārtīgu saimniecību, — apmēram tāpat kā zinātnieku vai rakstnieku kaudze balta papīra mudina uzrakstīt kādu labu darbu vai gleznotāju uzstiepts audekls aicina gleznot.

Dzirdot krietnā sarunu biedra pēdējo salīdzinājumu, es nespēju apvaldīt rūgtu smaidu. Tas likās apstiprinām viņa secinājumu pareizību, un viņš turpināja:

— Reizēm viņa atpūzdamās atbalsta galvu rokā un, acis nenovērsusi, raugās pāri jumtiem uz tālajiem laukiem vai mākoņos, bet, kad sāk krēslot, pamet ratiņu un paliek sēžam tumsā, gaismu viņa neiededzina, un, ja viņas logā iespīd mēness vai arī kāds gaismas stars no ielas, tad nemaldīgi katrreiz redzams, ka viņa stā.v joprojām turpat un, kā allaž, raugās tālē.

Patiesi skumji skatīties, kad viņa vēdina gultas drānas. Viņa tās nenes vis ar citu palīdzību uz laukumu pie lielās akas, bet stiepj uz jūsu mājas augsto, melno jumtu, izplāj tās tur saules pusē, čakli tipina, novilkusi kurpes, pa nolaideno jumtu līdz pašai malai, izdauza spilvenus un pēļus, groza tos, purina un rosās viena pati tur pa augšu zem dzidrajām debesīm; bail skatīties, kā viņa tur drosmīgi ņemas, un savādi metas ap sirdi, redzot, kā dažbrīd viņa pierimst un, aizsegusi ar plaukstu acis no saules, stāv un lūkojas tālumā. Reiz, kad mēs ar zeļļiem atradāmies pagalmā, es nespēju vairs ilgāk uz viņu nolūkoties, devos turp, uzkāpu līdz jumtam un, apstājies pie lūkas, noturēju vai veselu runu, aizrādīdams, kādām briesmām viņa sevi pakļauj. Taču Lē kundze tikai pasmaidīja un pateicās par labo padomu. Tāpēc esmu pārliecināts, ka jums vajadzētu doties uz mājām un, jo ātrāk, jo labāk. Brauciet tūlīt kopā ar mums! — Taču es papurināju galvu, jo nespēju atzīties sakāvē un doties atpakaļ, neko neieguvis. Biju nolēmis tikt pats ar savām nelaimēm galā, vienādi vai otrādi gūt skaidrību par savu nākotni un noliktajā laikā atgriezties. Es necentos liekuļodams izrādīt pārāk lielu pašpārliecību, nedz arī atklāt savu patieso stāvokli; gari un plaši spriežot, bet īstenībā neko noteiktu nepasakot, aizvadīju dienas atlikušo daļu un vēlu vakarā ardievojos no saviem novadniekiem, kas agri no rīta grasījās braukt prom.

Un tomēr domas par māti, kas raugās tālumā, izraisīja manī tik spēcīgas ilgas pēc mājām, kādas līdz šim biju izjutis tikai pa sapņiem. Kopš es vairs dienas laikā nenodarbināju fantāziju un tai radniecīgu spēju uzburt tēlus un formas, tās padevīgie darboņi ieradās naktīs un, izrīkodamies patstāvīgi, radīja veselu šķietami saprātīgu un secīgu sapņu galeriju, kas pārsteidza ar viskošākajām krāsām un visspilgtākajiem tēliem. Gluži tā, kā man kādreiz bija pareģojis mans neprātīgais, daudz pieredzējušais meistars un skolotājs, es sapņos skatīju gan savu dzimto pilsētu, gan ciemu — brīnumainā veidā apskaidrotu un pārveidotu —, bet nekad nespēju tur nokļūt vai arī, ja beidzot tur atrados, tad, gaužām noskumis, pēkšņi pamodos. Es ceļoju pa dzimtenes viskrāšņākajiem apvidiem, kurus nekad nebiju redzējis, skatīju kalnus, līdzenumus un upes ar nekad nedzirdētiem un tomēr pazīstamiem vārdiem, kas skanēja kā mūzika, un tai pašā laikā tiem piemita kaut kas ērmots. .

Sarunās ar novadnieku man bija pilnīgi no atmiņas pagaisusi vakarējā meitene un šārīta nodomi; noguris steidzos ātrāk tikt gultā un tūlīt arī iegrimu savā rosīgajā sapņu pasaulē. Pa dīvainiem ceļiem es tuvojos pilsētai, kur atradās mans tēva nams, — gar platu upju krastiem; katrs upes vilnis nesa rožu krūmu, ūdens tik tikko bija saskatāms spīguļojam cauri rožu klājienam. Krastmalā zemnieks ara ar sniegbaltiem vēršiem, zem viņu soļiem plauka lielas rudzupuķes, arkls bija tīra zelta. Vaga pildījās ar zelta graudiem, zemnieks, ar vienu roku vadīdams arklu, ar otru smēla graudus un meta tos augstu gaisā; tie bira pār mani kā zelta lietus lāses. Cik vien varēju, es tās uztvēru ar cepuri un priecīgi noskatījos, kā tās pārvērtās par lielām zelta piemiņas medaļām, uz kurām bija iegravēts vecs šveicietis ar garu bārdu un divpusīgu zobenu. Es skaitīju tās cītīgi un tomēr nespēju saskaitīt, taču piebāzu ar tām pilnas kabatas; tās, kuras vairs kabatās nelīda, sviedu no jauna gaisā. Tad zelta lietus pārvērtās brīnumainā zelta kumeļā, kurš zviegdams kārpīja zemi, bet no tās strūklveidīgi šļācās laukā vislabākās auzas, no kurām zirgs nebēdnīgi novērsās. Ikviens auzas graudiņš bija salds mandeļrieksts, kurš kopā ar rozīni un spožu feniņu bija ietīts sarkanā zīda drāniņā, pārsietā ar cūkas saru, kas zirgu patīkami kutināja, kad tas vārtījās auzās un sauca: «Auzas dursta mani!»

Es notvēru zelta kumeļu, ielēcu seglos, jo tas bija jau apseglots, jāju gar krastmalu, raudzīdamies visapkārt, redzēju, kā zemnieks aizar līdz peldošajām rozēm un iegrimst tajās līdz ar visu aizjūgu. Rožu plūdi beidzās, rozes savērpās blīvos kamolos un aizpeldēja tālumā, kur pacēlās pie apvāršņa sārtā miglā. Upe tagad likās nebeidzami zila kā plūstoša tērauda lente. Tikmēr arkls bija pārvērties par kuģi; zemnieks stūrēja kuģi ar zelta lemesi un dziedāja: «Alpu kalnu kvēle pagaist un nolaižas visapkārt tēvzemei.» Pēc tam viņš kuģa grīdā izurba caurumu, iebāza tanī bazūni, sāka pa to spēcīgi sūkt, atskanēja tik varena skaņa kā no medību raga, un gaisā uzsitās spoža ūdens strūkla, kas izveidoja uz peldošā kuģa brīnumainu strūklaku. Zemnieks satvēra strūklu, apsēdās uz kuģa borta un sāka ar labo dūri kalt uz ceļiem, tā ka dzirksteles šķīda, milzīgu zobenu. Kad zobens bija gatavs, viņš pārbaudīja tā asumu pie mata, ko izrāva no bārdas un cienīgi pasniedza pats sev, pēkšņi pārvērzdamies par Vilhelmu Tellu, kuru kādreiz, Telia tautas svētkos manā agrā jaunībā, bija tēlojis druknais viesnīcnieks. Viņš paņēma zobenu, savicināja un iedziedājās varenā balsī:

Urā, urā! To nevar liegt —

Man prieks ir bultu tālē triekt!

Urā, urā! Klāt brīdis skaists,

Kad Tellam bultu gaisos laist!

Kurp raugāties? Vai neredzat?

Tā augstu gaisos dej, skat, skat!

Un nevar zināt to neviens,

Kur bulta stās, kad tā vēl skrien!

Pēc tam resnulis Tells nošņāpa ar zobenu no kuģa malas krietnu šķēpeli — tā nu bija šķiņķa gabals — un cienīgi devās ar to kajītē ieturēt brokastis.

Tikmēr es jāju ar zelta kumeļu tālāk un negaidot atrados tā ciema vidū, kur dzīvoja mans tēvocis. Es tikko vairs varēju ciemu pazīt, jo gandrīz visas mājas bija uzceltas no jauna. Iedzīvotāji aiz gaiši apgaismotajiem logiem sēdēja pie galdiem un ēda, neviens nepalūkojās uz tukšo ielu. Es par to ļoti nopriecājos, jo tikai tagad atklāju, ka sēžu savā spožajā zirgā vecās, nodriskātās drānās. Tāpēc, pūlēdamies arī turpmāk palikt nepamanīts, steidzos uz tēvoča māju, ko gandrīz vairs nespēju atrast. Beidzot sameklēju to; māja bija viscaur apaugusi ar efejām un turklāt tā paslēpusies aiz vecajām lazdām, ka nebija redzams ne akmens, ne ķieģelis, tikai šur tur cauri zaļumam paspīdēja plaukstas lieluma loga rūts. Redzēju aiz tās kaut ko sakustamies, bet nespēju nekā skaidri saskatīt. Dārzs bija viscaur klātin noklāts ar savvaļā kupli saaugušām lauku puķēm, kam pa vidu koku augstumā sniedzās dārza augi — rosmarīns un fenhels, saulgriezes, ķirbji un jāņogu krūmi. Puķu biezoknī dūca meža bišu spieti, bet bišu stropā gulēja vecā mīlestības vēstule, ko sensenis tur reiz bija iemetis vējš, — tā bija atplēsta, sapluinīta, neviens pa visiem šiem gadiem to nebija atradis. Es to pacēlu un dzīros iebāzt kabatā, bet pēkšņi tā man tika no rokām izrauta, un, kad atskatījos, pamanīju aiz stropa pavīdam smaidošo Judīti; viņa mani pa gabalu skūpstīja, bet es sajutu uz lūpām viņas lūpas. Taču skūpsts bija īstenībā.gabals no ābolkūkas, ko es kārīgi apēdu. Tas tomēr neremdināja manu izsalkumu, ko miegā jutu, tāpēc iedomājos, ka es laikam sapņoju un ka šai kūkai būs izlietoti tie āboli, ko mēs kādreiz ar Judīti skūpstīdamies bijām ēduši. Tad nu uzskatīju, ka prātīgāk ir iet iekšā mājā, kur jau droši vien bija sagatavota kāda maltīte. Es izkravāju smagu ceļasomu, kas pēkšņi bija parādījusies zirgam mugurā, kad es to sēju pie sakrituša dārza žoga. No ceļasomas izvēlās lieliski tērpi un jauns, smalks krekls, kam krūšu daļa bija izrotāta ar izšūtām vīnogām un maijpuķītēm. Bet, tiklīdz šo svētku kreklu atlocīju, tā no viena radās divi, no diviem — četri, no četriem — astoņi, īsi sakot, vesels klājiens visskaistākās veļas, ko es veltīgi pūlējos sabāzt atpakaļ ceļasomā. Arvien vairāk kreklu un citu apģērbu sedza zemi visapkārt; mani sagrāba bailes, ka radinieki varētu mani pārsteigt tik savādā nodarbībā. Izmisumā beidzot paķēru vienu no krekliem, lai vilktu mugurā, un kautrīgi nostājos aiz kādas lazdas, bet no mājas šo vietu varēja redzēt, un es kaunēdamies pašāvos aiz citas un tā vienā laidā zagos no koka pie koka, līdz atrados pie pašas mājas, iespraucies efeju biežņā, kur apjukumā un steigā pārģērbos, bet gandrīz netiku galā ar skaistajiem apģērbiem, un, kad beidzot izdevās saposties, es atkal biju sprukās, jo nezināju, kur lai nogrūžu nelaimīgo saini ar vecajām drānām. Lai kur es to nesu, allaž izkrita kāds skrandains gabals; beidzot man ar pūlēm izdevās iedabūt saini strautā, kur tas neparko negribēja peldēt tālāk un rāmā garā grozījās turpat malā. Es paņēmu satrunējušu kārti un par katru cenu centos iegrūst velnišķīgo saini strauta vidū, taču kārts gabalu pa gabalam lūza nost, un beigās man palika rokās tikai strups galiņš.

Te man pie vaiga pieskārās liega dvesma, un tā bija Anna; viņa mani ieveda mājā. Roku rokā mēs devāmies augšup pa kāpnēm un iegājām istabā, kur parasti mēdza sanākt kopā tēvocis, tante, brālēni, māsīcas. Atviegloti uzelpodams, es pavēros visapkārt: pazīstamā istaba bija svētdienīgi uzposta un tik saulaina, ka nespēju saprast, kā gaisma var izlauzties cauri biezajām efejām. Tēvocis un tante bija pašos spēka gados, brālēni un māsīcas tik ziedoši kā vēl nekad, arī skolotājs, izskatīgs vīrietis, bija jautrs kā jauneklis, un Anna — četrpadsmit gadus veca meitene sārtpuķainā kleitā ar piemīlīgo krokoto apkaklīti.

Bet pats neparastākais bija tas, ka visi, arī Anna, turēja rokā garu māla pīpi un pīpēja tīkami smaržīgu tabaku, arī es darīju to pašu. Turklāt visi, gan mirušie, gan dzīvie, ne brīdi nestāvēja mierā, bet, nemitīgi laipni, priecīgi smaidīdami, staigāja pa istabu šurp un turp, un tepat rāmā sadraudzībā uzturējās arī medību suņi, stirna, cauna, vanagi un baloži, tikai dzīvnieki gāja pretējā virzienā, un, viņiem garām ejot, radās brīnumains raksts.

Masīvais riekstkoka galds ar vītajām kājām bija apsegts ar baltu damasta galdautu un klāts ar smaržīgiem kāzu mielasta ēdieniem. Man saskrēja siekalas mutē, un es teicu tēvocim: «Paskat tik, jums, kā rādās, varen laba dzīve!» — un viņš atbildēja: «Protams!» — un visi atkārtoja: «Protams!» — tīkami skanīgās balsīs. Pēkšņi tēvocis lika sēsties pie galda; visi salika pīpes piramīdveidīgi uz grīdas pa trim kopā, kā kareivji saliek šautenes. Un tad, liekas, viņi jau atkal aizmirsa, ka bija gribējuši ēst, jo man par sarūgtinājumu sāka atkal tāpat staigāt šurp un turp un klusiņām dziedāt:

Mēs ceram, mēs ceram,

Mēs ceram, un mēs tvefam,

Mēs jājam, un mēs stājam,

Mēs stājam, un mēs jājam,

Mēs tur un tomēr te,

Prom steidzot, stāvam še.

Kam saprotams tas nav?

Cik dzejolītis jauksi Halo, halo!

Lai dzīvo, kam uz zemes svārks zajš un lepns tiek,

Lai dzīvo lauki, meži un brašais rnedinieks!

Sievietes un vīrieši dziedāja aizkustinošā harmonijā un labpatikā, bet «halo» mans tēvocis uztvēra tik varenā balsī, ka visi pārējie arī sāka skaļāk dziedāt. Apkārtne iešalcās un reizē sāka bālēt, izzust, pagaist dūmakā, bet es šņukstēdams rūgti raudāju. Pamodos vienās asarās, arī spilvens bija slapjš no asarām. Kad beidzot ar pūlēm attapos, pirmais, ko atcerējos, bija bagātīgi klātais galds, tāpēc ka pēc sarunas ar novadnieku vakarā nebiju spējīgs neko vairs ieēst un tikai pa miegam no jauna jutu izsalkumu. Iedomājoties, ka, par spīti nevaldāmās fantāzijas krāšņumiem, es tik alkatīgi sapņoju tikai par naudu un bagātību, par apģērbu un ēdienu, man no jauna izlauzās pazemojuma asaras, līdz es atkal iemigu.

Septītā nodaļa JOPROJĀM SAPŅI

Es atrados lielā mežā un gāju pa ērmotu, šauru laipu, kas bija pārmesta augstu koku zaros un lapotnē, — pa tādu kā bezgalīgi garu iekārtu tiltu, bet ērtā zeme lejā, kā jau sapņos mēdz būt, palika neizmantota. Tomēr bija skaisti nolūkoties lejup uz zaļas sūnas klāto meža zemi, kas bija iegrimusi tumsā. Sūnā auga daudz savrupu zvaigžņveidīgu puķu uz grīļīgiem kātiņiem, un tās nemitīgi vērsās augšup pret vērīgo gājēju; pie katras puķes stāvēja mazs rūķītis vai meža elfa un ar zelta lukturītī starojošu sarkano granātu apgaismoja puķi, kas dziļumā vizēja kā zila vai sarkana zvaigznīte, un viss puķu zvaigznājs, gan gausāk, gan ātrāk griežoties, bieži vien izveidoja skaistus tēlus, bet tikmēr sīkie rūķīši gāja tiem apkārt, rūpīgi novirzīdami gaismas strēli uz puķu ziedkausiem. Vērojot, no augstās baļķu vai dēļu laipas šo gaismekļu riņķošanu dziļumā, šķita, ka raugos uz paze-v mes zvaigžņotām debesīm, atšķirība bija tikai tāda, ka tās bija zaļas un zvaigznes staroja visās varavīksnes krāsās.

Sajūsmināts es gāju pa iekārto tiltu tālāk, drosmīgi spraukdamies cauri skābaržu un ozolu lapotnēm, jo sapratu, ka tik greznu zemi, protams, nedrīkst mīdīt kājām. Reizēm es iekļuvu priedulājā, te bija drusku skrajāks, saules sārteni iekrāsotie, stipri smaržojošie priežu zari bija pasakaini skaisti, it kā mākslīgi apstrādāti, noslīpēti, izrotāti ar savādām skulptūrām, bet tai pašā laikā tie bija visparastākie zaru veidojumi. Reizēm laipa veda arī tieši pāri koku galotnēm, zem klajām debesīm un saules gaismas, un es, balstīdamies uz ļodzīgajām margām, raudzījos apkārt, kurp ved šis ceļš, taču nekas nebija saskatāms — cik tālu vien acis sniedza, vienīgi zaļās lapotnes bezgalīgā jūra, pār kuru mirguļoja karstā vasaras diena un lidinājās tūkstošiem meža baložu, sīļu, zaļo vārnu, dzeņu un kliju, bet pats brīnumainākais bija tas, ka pat tāltālu lidojošos putnus varēja skaidri saredzēt un atšķirt viņu krāsu un izskatu. Kad biju pietiekami izpriecājies, raudzīdamies visapkārt, no jauna palūkojos lejā tumsā, kur tagad pamanīju klints aizu, kura vienīgā bija saules izgaismota. Pašā dziļumā pie skaidra avota bija redzama neliela pļaviņa, tās vidū uz maza, no salmiem pīta sēdekļa sēdēja mana māte; viņai bija sniegbalti mati un mugurā brūns vientuļnieces apģērbs. Viņa bija veca un salīkusi, bet, lai arī atradās tik dziļi lejā, es saskatīju katru viņas sejas vaibstu. Ar zaļu žagariņu rokā viņa ganīja nelielu sidrab-fazānu bariņu un, tiklīdz kāds grasījās bēgt prom, vieglītēm uzsita tam pa spārniem, un tad dažas mirdzošas spalvas, saulē vizēdamas, pacēlās gaisā. Pie strauta stāvēja mātes vērpjamais ratiņš, visnotaļ apdarināts ar lāpstiņām, un patiesībā tas bija neliels dzirnavu rats, kurš zibenīgi griezās. Viņa vērpa tikai ar vienu roku spožu pavedienu, kas netinās vis uz spoles, bet krustām šķērsām pletās pār nokāri un tūlīt pārvērtās lielā žilbinoši baltu linu drānu kaudzē. Tā cēlās augstāk un augstāk, un pēkšņi es sajutu smagumu uz pleca un pamanīju, ka nesu aizmirsto ceļasomu, kas bija cieši piestūķēta ar smalkajiem virskrekliem. Tagad es sapratu, kur tie gadījušies. Ar grūtībām vilkdamies tālāk, atklāju, ka fazāni bija mīkstie pēļi, ko māte čakli vēdināja un dauzīja. Pēc tam viņa visus savāca un, rūpīgi salikusi, aiznesa citu pēc cita uz kalna iekšieni. Iznākusi atkal laukā, māte, aizsargādama acis ar plaukstu, vērās apkārt un klusiņām dziedāja, bet es skaidri sapratu katru vārdu:

Mans dēls, mans dēls,

Cik tonis cēls!

Kad atkal sauks,

Caur mežu trauks?

Pēkšņi viņa mani ieraudzīja augšā it kā gaisā lidināmies un ilgās uz viņu noraugāmies. Viņa skaļi un priecīgi iesaucās un līdzīgi parādībai aizslīdēja pāri klintij un akmeņiem, zemei nepieskardamās, arvien tālāk, arvien vairāk draudēdama izzust man no acīm, bet es, veltīgi saukdams, steidzos pakaļ; laipa man zem kājām liecās un krakšķēja, koku galotnes šūpojās un šalca.

Tad mežs beidzās, un es atrados uz kalna iepretī manai dzimtajai pilsētai — bet ko es ieraudzīju! Upe bija reizes desmit platāka nekā parasti un spīdēja kā spogulis; visas mājas bija tik lielas kā dažkārt katedrāle — pasakaini skaistas un laistīt laistījās saules staros, logi izpušķoti ar veselu puķu klāstu, kas smagi kārās pāri mūriem, kurus rotāja statujas. Liepas nepārredzami augsti iesniedzās tumši zilajās, dzidrajās debesīs kā vienā veselā dārgakmenī, un milzum garo liepu galotnes zvārojās gar to šurp un turp, kā vēlēdamās uzspodrināt akmeni vēl spožāku, un beigu beigās tās ieauga caurspīdīgi zilajā kristālā.

Starp liepu zaļo lapotņu kalniem pacēlās katedrāles torņi, bet masīvais akmens korpuss slēpās zem neskaitāmiem sirds-veida liepu lapu pakalniem, un tikai paretam šur tur paspī-guļoja kāda purpursārta vai zila loga rūts, ko bija trāpījis nejaušs saules stars. Zelta kroņi, kas greznoja torņus, vizuļoja debesu fonā, un neskaitāms daudzums meiteņu bija izbāzušas pa gotiskajiem rotājumiem laukā savas sprogainās galviņas, vērdamās plašajā dieva pasaulē. Un, lai gan es varēju skaidri saskatīt katru liepas lapu, tomēr nespēju pateikt, kas šīs meitenes bija, tāpēc pasteidzos tikt turp, jo man ļoti gribējās zināt, kas varētu būt šīs manas pilsētas iemītnieces.

īstajā brīdī man līdzās gadījās zelta kumeļš, es uzkrāvu viņam mugurā ceļasomu un jāšus devos pa stāvo, terasvei-dīgo ceļu lejup uz tilta pusi. Taču katrs pakāpiens bija slīpēts kalnu kristāls, un katrā no tiem aizmigusi gulēja neizsakāmi skaista, samērīga auguma, tikai sprīdi gara sievie-tīte. Kumeļš kāpa lejup pa galvu reibinošo stāvo ceļu, kur ik brīdi draudēja briesmas nogāzties kopā ar jātnieku bezdibenī, bet es liecos laukā no segliem gan pa kreisi, gan pa labi, nepacietīgi, ar ilgu pilniem skatieniem vērdamies kristāla pakāpienu dziļumā.

— Ka tevi! — es alkatīgi iesaucos. — Kas varētu būt šīs brīnumainās būtnes šajās apburtajās kāpnēs?

Un nemaz nejutos pārsteigts, kad zirgs pēkšņi pagrieza galvu un ierunājās:

— Kas tad lai tās būtu? Tās ir tikai labie nodomi un idejas, ko sevī glabā dzimtenes zeme, un tos var izkalt laukā tikai tas, kurš paliek savā dzimtenē un godīgi pelna sev iztiku.

— Velns ar ārā! — es iesaucos. — Rīt pat atnakšu šurp un atskaldīšu dažus pakāpienus!

Un es nespēju novērst skatienu no garajām kāpnēm, kas, man aiz muguras spīguļodamas, kļāvās pie kalna. Bet zirgs teica, ka tas ir tikai virsējais slānis, visa zeme esot pilna ar tamlīdzīgām vērtībām. Mēs bijām nonākuši pie tilta. Tas nebija vairs vecais koka tilts, bet marmora pils, kas divos stāvos veidoja bezgalīgi plašu zāli ar kolonnām un nekad vēl neredzētu krāšņu tiltu pāri upei. «Kā tik viss neizmainās un neprogresē, vajag tikai dažus gadus pabūt prom!» es nodomāju, bez steigas uzjādams platajā tilta hallē un ziņkārīgi lūkodamies visapkārt. No ārpuses šī celtne laistījās baltā, sārtenā un melnā marmorā, bet iekšpusē sienas bija noklātas ar neskaitāmiem gleznojumiem, kuros bija attēlota šīs zemes vēsture un notikumi. Visi no šīspasaules šķīrušies cilvēki un pat tas, kurš nupat vēl tikai bija nomiris, bija uzgleznoti uz sienas un likās vienoti ar dzīvajiem, kas staigāja pa tiltu; daži no tiem izkāpa no gleznām un iejuka starp dzīvajiem, kamēr citi piebiedrojās uzgleznotajiem un palika pie sienas. Abās grupās bija varonīgi vīrieši un sievietes, garīdznieki un laji, kungi un zemnieki, godīgi ļaudis un klaidoņi; tilta ieeja un izeja bija atvērta un neapsargata, un kustība pa to ne brīdi neaprima, bet apmaiņa starp uzgleznoto un patieso dzīvi norisa nepārtraukti, šķita, ka uz šī brīnumaini apdzīvotā tilta pagātne un nākotne saplūdušas vienkop.

— Tomēr gribētos zināt, kas tas ir par traku joku! — es nomurmināju, un mans kumeļš tūlīt pasteidzās paskaidrot:

— To sauc par nācijas identitāti!

— O, tu taču esi augsti mācīts zirgs! — es iesaucos. — Tev patiesi auzas iesitušās galvā! Kur esi ņēmis šādus izteicienus?

— Atceries, — sacīja zelta kumeļš, — kam tu sēdi mugurā! Vai tad es neesmu cēlies no zelta? Bet zelts ir bagātība, un bagātība ir tālredzība.

Pie šiem vārdiem es tūlīt ievēroju, ka mana ceļasoma bija nevis vairs pilna ar drēbēm, bet ar zelta monētām. Es daudz negudroju, kur tās tik negaidot radušās, un jutos gaužām apmierināts par savu īpašumu, un, kaut arī nebiju gluži vienis prātis ar gudro kumeļu, ka bagātība ir tālredzība, tomēr negaidot pats kļuvu tik tālredzīgs, ka vismaz neko neiebildu un rāmu garu jāju tālāk.

— Pasaki man, tu gudrais Zālaman, — es pēc brīža atkal uzsāku, — vai par identitāti sauc tiltu vai cilvēkus, kas uz tā atrodas? Kuru no abiem tu šādi apzīmē?

— Abi kopā ir identitāte, citādi jau par to nebūtu runas!

— Par nāciju?

— Protams, par nāciju!

— Tātad tilts arī ir nācija?

— Ko nu — no kura laika tilts, lai arī cik skaists, var būt nācija? — īgni iesaucās kumeļš. — Tikai cilvēki var būt nācija, tātad arī te!

— Tā! Bet tu taču nupat teici, ka nācija un šis tilts kopā veido identitāti!

— Tā es teicu un pie tā arī palieku!

— Nu, tātad?

— Tev jāzina, — kumeļš apdomīgi atbildēja, stingri balstīdamies uz visām četrām, — ka tas, kurš spēs atbildēt uz šo kutelīgo jautājumu un atrisināt pretrunu, var sevi uzskatīt par meistaru meistaru un pats darboties, attīstīdams šo identitāti. Ja es zinātu pareizo atbildi, kas man jau mēles galā ir, un prastu to pareizi noformulēt, tad es nebūtu vis zirgs, bet jau sen būtu uzgleznots uz šīs sienas. Starp citu, neaizmirsti, ka esmu tikai tavs sapņos redzētais zirgs un visa mūsu saruna ir tavu pašu smadzeņu radīta izdoma. Tāpēc uz turpmākiem jautājumiem vari pats sev atbildes gūt, tā sakot, no pirmās rokas.

— Ak tu, ietiepīgais bestija! — es iebrēcos un iespiedu tam papēžus sānos. — Vēl jo vairāk tev, nepateicīgais kleperi, jāpakļaujas man, ja esmu tevi ar pūlēm radījis no savas paša miesas un asinīm un pa visu sapņa laiku man tevi jābaro un jādzirda!

— Sava tiesa taisnības tev ir, — zirgs vienā mierā atzina. — Visa šī saruna, visa mūsu cienījamā pazīšanās ilgst nepilnas trīs sekundes un maksā tev tik tikko vienu tavas augsti godājamās būtības elpas vilcienu!

— Kā, trīs sekundes? Vai tad nav pagājusi vismaz stunda, kopš mēs jājam pa šo bezgalīgo tiltu?

— Trīs sekundes ilgst naksnīgā jātnieka zirga pakavu dipoņa, kas izraisījusi tavās smadzenēs manu rašanos, es pazudīšu reizē ar to, un tu varēsi atkal iet kājām.

— Dieva dēļ! Nezaudē vairs velti laiku, citādi mirklis paies — un es nebūšu ticis pāri šim tiltam!

— Nemaz nav jāsteidzas! Viss, ko mums lemts pārdzīvot un pieredzēt, pilnām ietilps laika sprīdī, kurš nepieciešams zirga brašajam solim, un, ja īsteni ticīgais psalmotājs uzsauc dievam, savam kungam: «Gadu tūkstotis tev ir tikai viens mirklis!» — tad šī pati hipotēze, otrādi lasīta, būs tā pati patiesība: viens mirklis ir kā tūkstoš gadu! Mēs varētu vēl tūkstoškārt vairāk redzēt un dzirdēt pa šī pakava uzsitiena laiku, ja vien, mīļais cilvēk, ar mums viss būtu, kā nākas. Te nelīdz ne steiga, ne vilcināšanās, visam ir savs piepildījums, mēs varam mierīgi nesteigties ar savu sapni — kāds tas ir, tāds ir, ne labāks un ne sliktāks!

Es vairs nepievērsu uzmanību tam, ko saka zirgs, jo ievēroju, ka mani no visām pusēm ar cieņu sveicina; ne viens vien garāmgājējs jau bija ar veiklu ķērienu pataustījis manu cieši piebāzto maisu — tā laikam miesnieks zemnieku kūtīs vai tirgos pārbauda kaujamā dzīvnieka barojumu, pačamdot viņa krustus un gurnus.

— Tad nu gan ir manieres! — es beidzot ieminējos. — Man šķita, ka te mani neviens nepazīst.

— Sveicieni jau arī nav domāti tev, — paskaidroja zelta kumeļš, — bet tavam ceļojuma maisam, tavam smagajam naudas maisam, kas spiež man krustus.

— Tā? Tātad atminējums visam tavam identitātes noslēpumam ir zelta monētas? Tu pats jau arī esi no līdzīgas vielas, bet tevi neviens nečamda!

— Hm! — zirgs noteica. — Tas nav jāsaprot tik burtiski. Cilvēki, lai vai kā, tiecas nostiprināt savu identitāti, ko šai gadījumā viņi sauc par neatkarību un aizstāv pret jebkura veida uzbrukumu. Bet viņiem ir labi zināms, ka dūšīgam, kaujas spējīgam karavīram jābūt labi paēdušam un viņš nedrīkst iet kaujā ar tukšu vēderu. Bet, tā kā tas ir sasniedzams tikai tad, ja ir pietiekami daudz skanošā, tad viņi uzskata katru, kurš ar to ir nodrošināts, kā apbruņotu aizstāvi un identitātes atbalstītāju, tāpēc arī pievērš tam uzmanību. Protams, tad arī gadās, ka viņi savas personiskās intereses neatšķir no sabiedriskajām, jo vispār, enerģiski darbojoties, nevienā jomā nav viegli ievērot mēra sajūtu, tālab arī te viens, te otrs ir ieguvis rijīga ēzeļa izskatu. Lai nu būtu kā būdams, es tev ieteicu savu kapitālu te vēl mazliet laist apgrozībā un pavairot. Kaut arī visumā ļaužu domas ir maldīgas, tad tomēr katram ir brīvas rokas tikt pašam pie savas patiesības un tādējādi padarīt patīkamu savu dzīvi.

Es iegrūdu roku maisā un pasviedu gaisā vairākas riekšavas zelta monētu, kuras tūlīt pat uztvēra un svieda tālāk simtiem augšup pastieptu, ķerstīgu roku, iepriekš zeltu apskatot un paberzējot pret savu paša zelta monētu, pie tam abi naudas gabali dubultojās. Drīz visi mani naudas gabali atgriezās kopā ar citu zeltu un palika karājamies pie zirga; lija īsts zelta lietus un kārtām aplipa tam ap visām četrām kājām, tāpat kā bitēm ziedputekšņu biksītes; zirgs vairs nespēja ne soli paspert. Taču dzīvniekam izauga lielum lieli spārni, tāpēc viņš pēdīgi izskatījās kā milzīga bite, pacēlās gaisā un aizlidoja pāri ļaužu galvām. Tagad nu mēs gāzām lejup tādus zelta lietus plūdus, ka mums joza pakaļ nepārredzams pēc zelta izslāpis ļaužu pūlis. Veci un jauni, sievietes un vīrieši, klupdami krizdami cits pār citu, grāba zeltu. Zagļi kopā ar sargiem, kas viņus veda, metās iekšā barā; maizniekmācekļi meta upē maizes klaipus un pildīja grozus ar zeltu; garīdznieki, kuri bija ceļā uz baznīcu, lai sprediķotu, uzspraudīja savu talāru stērbeles kā zemnieces, pupas šķinot, un rausa tur iekšā zeltu; pilsētas maģistrāta locekļi, nākdami no rātsnama, kautrīgi pamanījās pacelt aizripojušās zelta ripiņas; pat no tiesas sēdes, kas bija uzgleznota uz sienas, mirušie tiesneši metās no galda prom, pametot apsūdzētos, un traucās lejā man pakaļ, un beidzot, brēkdams pēc zelta, no sienas nolēca arī noziedznieks.

Savas bagātības apziņā, aiz uzpūtības vai plīsdams, es izlidoju beidzot no tilta halles laukā un lepni pacēlos uz sava zelta bites zirga gaisā, kur, līdzīgi vanagam, augstu riņķoju pāri katedrāles torņiem, gan izvēlīgi nolaizdamies zemāk, gan atkal paceldamies, no sirds izbaudīdams bērnišķīgo lidojuma un reizē jāšanas prieku, kā mēdz tikai sapņos būt. No torņiem simtiem baltu roku tvarstīja pēc mana zelta, acis un vaidziņi ziedēja kā neaizmirstules un rozes saules staros.

— Tagad izvēlies, — sacīja kumeļš, — tās ir šīs zemes meitenes precību gados! Pats labākais ir — kārtīga sieva!

Es jau arī pašapmierināti un kārīgi nolūkojos uz viņām lejup un gudroju, ka vajadzētu darīt galu visiem klaiņojumiem un skumjiem pārdzīvojumiem, piedienīgi apprecoties, kad negaidot atskanēja skarba balss:

— Vai tad nav neviena, kas dabūtu lejā to valsts grāvēju?

— Es jau te esmu! — atsaucās tuklais Vilhelms Tells, kurš bija paslēpies liepas lapotnē, nomērķēja no stopa un trāpīja ar bultu man. Kā atdzimis Ikars es rībēdams nogāzos kopā ar zelta kumeļu uz baznīcas jumta un no turienes nožēlojami nošļūcu uz ielas, tāpēc arī pamodos un jutos kā salauzts, it kā tiešām būtu nokritis. Galva nežēlīgi sāpēja, un es ar grūtībām atcerējos sapnī redzēto. Trakā pasaule, pa kuru klaiņoja manas nomodā nenodarbinātās smadzenes, pašas uz savu roku sameklējot un tālāk aužot sakarīgas pasakas un alegorijas pēc kaut kur lasītiem satīriskiem paraugiem, sāka mani biedēt kā smagas slimības vēstnese; kā baiga parādība pat uzglūnēja bailes, ka šādā veidā man pakļāvīgie pieci prāti varētu mani, tas ir, manu saprātu, beigās pavisam izmest pa durvīm un uzsākt negantu saimniekošanu.

Vēl turpinādams pārdomāt visu šo gadījumu, apjautu, kādas briesmas draud, ja pretēji dabai un paradumam nododas nesaprātīgai fantazēšanai cerībā ar to apmierināt savu izsalkumu, un tomēr es nezināju, kā tikt no šī valdzinājuma vaļā. Tā prātojot, es atkal aizmigu, un atkal sākās sapņošana, tikai bija izzudis atbaidošais alegorisms, palicis vienīgi nekādiem likumiem nepakļaujamais haoss.

Es dzinu tagad savu pārgurušo, smagi ar maisiem apkrauto zirgu augšup pa kalnainu ceļu uz mājām pie mātes; tas ilga veselu mokošu mūžību, līdz beidzot tur nokļuvu. Te zirgs nogāzās un pārvērtās visai skaistos, greznos nieciņos un neparastās sīkās dāvanās, kādas mēdz vest no tāliem ceļojumiem; suvenīri bira laukā arī no maisiem. Bet es stāvēju pagalam samulsis pie dārgo mantu kaudzes, kas pacēlās tepat uz ielas, un veltīgi meklēju pavelkamo zvanu un durvju rokturi. Bezpalīdzīgi un tramīgi sargādams izbērtās bagātības, es pacēlu acis uz māju un tikai tagad ievēroju, cik tā neparasta. Tā bija līdzīga senlaicīgam, smalkam tumša riekstkoka skapim ar neskaitāmām dzegām, kasetēm, plauktiņiem un galerijām, viss smalkmanīgi izstrādāts un spoguļ-gludi nopulēts. Patiesībā tā bija uz āru izvērsta mājas iekšiene. Uz dzegām un galerijās stāvēja veclaicīgas sidraba krūkas un kausi, porcelāna trauki un marmora statuetes. Kristāla logu rūtis mirgoja noslēpumainā spozmē uz tumšā fona starp svēdrainajām istabu un skapju durvīm, kurās varēja redzēt spožas tērauda atslēgas. Un pāri neizprotamajai fasādei slīga tumši zilās debesis, un pusnakts saule atspulgoja riekstkoka tumšajā krāšņumā, krūku sidrabā un logu rūtīs.

Beidzot es ievēroju, ka uz galerijām ved griezumiem bagātīgi izrotātas kāpnes, pa kurām, meklēdams ieeju, devos augšup. Bet, tiklīdz pavēru kādas durvis, tā redzēju vienīgi ar dažāda veida priekšmetiem pilnas telpas. Vienviet bija bibliotēka, kur grāmatu ādas iesējumi lepojās ar apzeltījumiem, citur bija dažādu mājsaimniecības piederumu un trauku grēdas — viss, ko vien var vēlēties dzīves ērtībām; vēl dažviet pacēlās smalku linaudumu kalni, vai arī pavērās

skapis ar simtiem smaržīgu garšvielu kārbiņām. Citas pēc citām es vēru atkal durvis ciet, apmierināts ar redzēto un tomēr iztrūcies, jo nekur neredzēju māti, kura mani saņemtu šai lieliskajā mājīgumā. Meklēdams viņu, es piebāzu seju pie viena no logiem, turēdams plaukstu pie deniņiem, lai kristāla rūts atspoguļojums netraucētu; un pēkšņi ielūkojos nevis kādā telpā, bet brīnumainā, saules pielijušā dārzā, kur, man likās, redzēju māmiņu pašā jaunības un skaistuma mirdzumā, — tērpusies zīda drānās, viņa pastaigājās starp puķu dobēm. Es grasījos atvērt logu un pasaukt viņu, bet nevarēju atrast ne rokturi, ne tverekli — es taču atrados mājas ārpusē, lai gan raudzījos dārzā it kā no iekšienes. Beigās es manīju, ka stāvu pie sienas, kas bija apšūta ar koka paneļiem, uz šauras dzegas, tā ka manām kājām tik tikko pietika vietas. Kad es atliecos, lai paskatītos, kā tikt lejā no bīstamās vietas, ieraudzīju uz ielas mazu knauķi puišeli pelēkiem, nesukātiem matiem, kurš ar koku rušinājās pa manu dārgumu kaudzi.

Es tūlīt pazinu savu jaunības laika ienaidnieku, zēnu, kas bija nogāzies no torņa, — Meierleinu un steigšus kāpu lejā, lai viņu padzītu. Taču viņš ņēmās nikni lamāties un kā augļotājs un kreditors — tāpat kā manā bērnībā — pēc tik daudziem gadiem atkal sāka uzstādīt savas prasības, spiezdams plaukstu pie krītot sasistās galvas. Beidzot viņš mani apķīlāšot, tikšot pie sava aizdevuma, rēķini viņam esot pilnīgā kārtībā — tā viņš žultaini sauca.

«Tu melo, mazais nelieti!» es viņam uzkliedzu. «Taisies, ka tiec!» Te viņš atvēzējās ar spieķi, mēs ieķērāmies viens otram matos un sākām nežēlīgi plūkties. Satrakotais pretinieks saplosīja driskās manas skaistās drānas, un tikai tad, kad es tusnīdams izmisīgi sāku viņu žņaugt, viņš izslīdēja man no rokām, bet es paliku stāvam uz drūmās, aukstās ielas. Pagalam nomocījies, ieraudzīju, ka stāvu basām kājām. Māja tagad tiešām bija mūsu pašu vecā māja, taču pa pusei sabrukusi, nodrupušu apmetumu, akliem logiem, kuros stāvēja tukši vai izkaltuši puķu podi un kuriem vējā grabēja slēģi, kas turējās tikai vienā eņģē.

No manas pasakainās bagātības bija atlikušas vairs tikai uz ietves izkaisītās paliekas, kas nebija nekā vērtas, bet rokā man bija vienīgi boze, iegūta cīņā ar neganto ienaidnieku.

Šausmu sagrābts, es pārgāju ielas otrā pusē un noraizējies pavēros augšup uz tukšajiem logiem, kur skaidri saskatīju aiz tumšajām logu rūtīm savu māmiņu — novecojušu,

pelēku un bālu; nogrimusi dziļās pārdomās, viņa sēdēja pie vērpjamā ratiņa.

Es.pastiepu rokas uz loga pusi, bet, tiklīdz māmiņa sakustējās, paslēpos aiz mūra izciļņa un bailēs un apjukumā steidzos neviena nepamanīts tikt laukā no klusās, krēslainās pilsētas. Es zagos gar namiem prom un drīz vien jau soļoju, balstīdamies uz nedrošās bozes, pa nepārredzamu lauku ceļu turp, no kurienes biju nācis. Es slāju un slāju bez atelpas un atpūtas, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Tālumā uz tikpat gara ceļa, kas krustojās ar manējo, ieraudzīju ejam tēvu ar smagu mugursomu uz pleciem.

Kad es pamodos, man tikpat kā akmens novēlās no sirds, tik skumjas bija sapņos izbaudīto piedzīvojumu beigas.

Un tā tas turpinājās nakti pēc nakts, kaut ari reizēm piedzīvojumi sapnī bija rāmāka rakstura, gadījās pat, ka tie robežojās ar padevīgu apmierinātību. Reiz es redzēju sapnī, ka sēžu uz savas dzimtenes robežas kādā augstā kalnā, ko aptumšo mākoņu ēnas, bet tai pašā laikā visa zeme manu acu priekšā ir spožas gaismas apstarota. Pa baltajām ielām, pa zaļajiem laukiem drūzmējās un staigāja ļaužu bari, tie pulcējās uz jautriem svētkiem, uz dažādām apspriedēm un pārrunām, ko es visu uzmanīgi vēroju. Bet, kad šādi bari vai procesijas gāja man tuvu garām un ļaudis mani pazina, viņi, garām ejot, mani rāja, ka es, iegrimis savās bēdās, neredzot, kas notiek visapkārt, un aicināja piebiedroties. Es aizstāvējos, cik vien draudzīgi varēju, un uzsaucu viņiem, ka redzu visu, kas viņus satrauc, un visur piedalos. Lai viņi tagad neliekas gar mani zinis, tā man būs mierīgāk.

So parādību acīmredzot mani uzcītīgie sapņu gari bija aizguvuši no nepazīstama dzejnieka rindām, ko biju iepriekšējā vakarā izlasījis dažās sapluinītās lapās:

Jel nesakiet, ka nedienā Es tikai sevi vērties vēlos!

Pat dziļākajās ciešanās Es skaidri redzu jūsu tēlus.

Un jūras stiprā dārdoņa,

Kad mani apņem viļņu siena,

Vien jūsu dziesmu klusina,

Bet skaņa nepazūd neviena.

Un tā kā Danaīda gurusī,

Kas — sietu rokā — apkārt skatus raida,

Es brlnā noraugos jums nopakaļ Ar bažām: kas gan jūs vēl gaida?

Astotā nodaļa GALVASKAUSS KLAIŅ0TĀJS

Tādas bija manas naktis. Kā es toreiz vadīju dienas, nemaz nevaru vairs iedomāties; tā bija pati brinumainākā sacensība pacietībai ar likteni, tā sakot, pašam ar sevi. Un, kā jau es biju nojautis, viss atrisinājās pavisam vienkārši. Nepagāja necik ilgs laiks, un atklājās, ka mans dzīvokļa saimnieks, kļuvis atraitnis, nespēj tikt galā ar saimniecību, spiests to likvidēt, bērnus pagaidām aizsūtīt pie mirušās sievas vecākiem un dzīvokli atbrīvot. Mazie jau bija prom, kad viņš īgni un vienaldzīgi man paziņoja, lai es meklējot sev citu pajumti, jo pats nākošajā dienā aizejot no šejienes.

Visus šos gadus biju te nodzīvojis, un tagad, kad ļaunais liktenismanu trūcīgo mantību bija izsējis pa vējam, es tūlīt pat nolēmu atgriezties dzimtenē, nevis meklēt jaunu pajumti un ierasties tur ka ubags. Savu apņemšanos negrozīju arī tad, kad pēc parāda nomaksas saimniekam un vēl dažiem citiem no bagātības, ko biju nopelnījis pie Jozefa Smālhēfera, nepalika ne tik daudz pāri, lai iznāktu ceļanauda. Līdz ar nagiem pietika vienīgi ceļojumam kājām un tad arī tikai tādā gadījuma, ja es dienu un nakti pavadītu zem klajām debesīm un taupīgi iebaudītu ēdienu.

Novalkātajās drānās es sāku izskatīties pēc klaidoņa, un tad es iedomāju pēdējo glābiņu — mākslas lietu tirgotāju ebreju, pie kura atradās manas ainavas. Laiku nezaudēdams, devos pie viņa, paņēmu līdz arī mazliet lielāka izmēra gleznu, kas bija cietusi sakāvi izstādē, un jautāju, vai viņš par šīm trim gleznām var mani apģērbt labās jaunās drānās un kaut cik vēl izmaksāt skaidrā naudā.

Par pēdējo viņš, protams, negribēja ne dzirdēt, toties uzvalks, kuru, vadoties pēc saviem veikalnieka apsvērumiem, viņš man tūlīt bija gatavs izsniegt, izrādījās visai pieņemams; viņš pat piekāpās tiktāl, ka piedāvāja man vēl stingru, solīdu platmali, kuras mala varēja pasargāt kaklu no lietus. Es jutos pienācīgi apkalpots un guvis labus padomus, tāpēc, šķiroties no sava glābēja, pēc tam kad biju aizmugures kambarī pārģērbies, novilktās drēbes atstāju viņam kā pateicību par cilvēcisku izturēšanos.

Atceļā nevarēju izšķirties, vai neapmeklēt vēl veco Šmāl-hēferu un neatvadīties no viņa. Tomēr baidījos, ka viņš mani atkal iekārdinās ar gadījuma darbu, kas notrulina, bet dod labu peļņu, Tātad es viņa bodītē neiegriezos, paņēmu pilsētas

iestādē savus dokumentus un, tā kā tuvojās vakars, steidzos mājās, jo grasījos līdz ar nakts iestāšanos uzsākt savu ceļojumu.

Nekas cits man arī neatlika, jo saimnieks jau bija aizvedis visu savu saimniecību un arī manu gultu, neraizēdamies, kur es šo pēdējo nakti gulēšu. Es sastapu viņu gluži vienu klusajā dzīvoklī, kurā ik solis un vārds neparasti atbalsojās, jo istabas bija tukšas. Vēl tikai daži apģērbu gabali un nelieli priekšmeti nebija aizvākti, jo viņam nebija kastes, kur tos salikt. Es pateicu, ka viņš var izmantot manu lielo koferi, kurš man patlaban nav vajadzīgs. Viņš piekrita, pat paldies nepateicis, tāpēc es nolēmu izspēlēt joku. Jo, kad iegāju savās istabās, lai ieliktu ceļasomā vēl atlikušo veļu un savu skaisti iesieto jaunības stāstu, un paraudzījos visapkārt, kas te būtu vēl darāms, es ar izbailēm ieraudzīju Albertus Cvī-liana galvaskausu, kas vienīgais te vēl bija palicis.

Satriekts paņēmu rokā nelaimīgo galvaskausu, kam nekur nebija lemts rast mieru, un sajutu sirdsapziņas pārmetumus. «Nabaga Cvīhan,» es nodomāju, «kādreiz tu ceļoji no Aus-trumindijas uz Sveici, no turienes uz Grenlandi un atpakaļ, tad atkal šurp, un nu dievs vien zina, kas notiks ar tevi, ko es tik vieglprātīgi paņēmu līdzi no kapsētas!»

Bet tur nu nekā nevarēja līdzēt, es pacēlu tukšā kofera vāku, ieliku tur veco galvaskausu, pārējās rūpes par to atstādams ar vienu kāju jau pāri slieksnim pārkāpušajam saimniekam, kurš savā nelaimē bija tik nelaipni izturējies pret mani, lai gan es jau ilgāk nekā piecus gadus biju ne ar vienu vien dālderi palīdzējis uzturēt viņa ģimeni.

Pēc tam ar plecā uzkārtu somu pametu savas skumjās istabas; iegāju pie dzīvokļa saimnieka, aši pasniedzu roku un devos pa kāpnēm lejā. Nebiju vēl lāgā ticis līdz priekšnamam, kad nešķīstenis man no augšas uzsauca:

— Se, ņemiet to arī līdzi, tas ir jūsu! — Galvaskauss jau ripoja lejup pa garajām koka kāpnēm un sāpīgi iebelza man pa kājām.

Es to pacēlu; vakara krēslībā bija redzams nožēlojami atkāries apakšžoklis, kas bija piestiprināts ar stiepli un likās lūdzamies viņu nepamest.

— Nu tad nāc līdzi, — es teicu, — atgriezīsimies atkal kopā mājās! Tas būs neparasts ceļojums!

Ar grūtībām iedabūju galvaskausu somā, kas kļuva bez-formīga, it kā tanī būtu iestūķēts maizes kukulis vai kāpostgalva.

Atlika vairs tikai vienu darījumu nokārtot, bet tas nebija no vieglajiem. Kopš savādās un necerētās mīlas dēkas ar Huldu jau bija pagājusi viena neizmantota sestdiena, un šī bija otrā. Pēc ziņām, ko bija pastāstījis novadnieks, atrazdamies savā kāzu ceļojumā, kā arī pēc redzētajiem sapņiem, man nebija vairs ne drosmes, ne vēlēšanās īstenot tanheize-riskos laimes plānus; un tomēr siltas pateicības jutas, arī atmiņas par izjustām simpātijām neļāva man aiziet bez atvadu vārda, bez paskaidrojuma. Biju nolēmis jaukajai un godprātīgajai meitenei atzīties, ka neesmu amatnieka zellis, bet tikai nabadzībā nonācis mākslinieks, kurš vēl nezina, kas ar viņu notiks, kuram pagaidām jāpamet šī puse; cerēju šādā veidā bez lielām grūtībām nomierināt viņu, ka atkal jāzaudē mīļotais, un šķirties bez naida. Jau gatavs ceļojumam — ar somu un spieķi devos tās ielas virzienā, kur viņa dzīvoja. Vēl bija pārāk agrs, un es iegriezos viesnīcā, lai pēdējo reizi šai pilsētā paēstu vakariņas. Laternu gaismā drīz vien atradu vajadzīgo māju un apsēdos tai pretī akas pīlāra ēnā uz maza soliņa. Un tad arī nāca jaukā būtne, ģērbusies darba drēbēs, bet viņa nenāca viena, viņu pavadīja jauns slaika auguma cilvēks, pēc izskata students vai mākslinieks, kas dedzīgi kaut ko meitenei stāstīja. Tuvojoties nama durvīm, viņa pagausināja soli, un es dzirdēju, ka tagad sāk runāt viņa, dzirdēju man pazīstamo, piemīlīgo un sirsnīgo balsi, kas skanēja tikai mazliet skumjāk vai maigāk nekā toreiz.

— Mīlestība ir nopietna lieta, — viņa teica, — pat ja pa jokam! Bet pasaulē ir maz uzticības un godīguma. Nekas, redzēsim, kā būs ar mūsu pazīšanos rīt, ja jūs mani aizvedīsit uz dejām; mana sirds kutēt kut uzzināt, kā tas ir, kad tev līdzās tāds kungs!

Jaunais pielūdzējs čukstus kaut ko atbildēja, es nesapratu, ko, dzirdēju klusu skūpstu un «arlabunakti!», pēc tam meitene pazuda aiz nama durvīm, bet jaunais cilvēks ašiem soļiem aizgāja savu ceļu.

«Es esmu attaisnots,» nodomāju un piecēlos ar atvieglotu sirdsapziņu, taču ar visai juceklīgu izjūtu. Vairs apkārt neskatīdamies, ne mirkli ilgāk pilsētā nekavēdamies, steidzos uz vārtiem un pēc kāda laiciņa jau soļoju pa naksnīgo kara-ceļu savas dzimtās puses virzienā.

Apmierināts ar skaidro un noteikto virzienu, kāds tagad bija manam liktenim, bez steigas un bez kavēšanās soli pa solim tuvojos vienīgajam mērķim, ko paturēju acīs, — vienalga, bagātam vai nabagam, drīzāk tikt mājās pie mātes. Stundām ilgi es gāju un gāju, pat nepamanīdams, ka atrados krustcelēs un nogriezos uz mazliet šaurāka sānceļa un ka šādu novirzīšanos izdarīju vēlreiz, līdz atrados uz lielceļa. Spriežot pēc zvaigznēm, es aptuveni gāju pareizā virzienā, tāpēc nolēmu, ka neliela kļūdīšanās tāla ceļa gājējam piederas. Ceļš veda cauri mežam, pāri laukiem un pļavām, garām ciemiem, kuru neskaidrie apveidi vai tālās ugunis mirgoja tālu no ceļa. Bija pusnakts, dziļākā vientulība valdīja pār zemi, kad es gāju gar plašu lauku robežām, bet jo dzīvīgāki likās debesu klajumi ar gausi slīdošajiem zvaigznājiem, neredzami gājputnu bari, spārniem švīkstot, klaigāja augstu virs galvas. Vēl nekad nebiju tik tuvu bijis nakts pārlidojumiem rudenīgajās debesīs.

Es iegāju lielā mežā, un tūdaļ mani apņēma melna tumsa. Gar seju klusi aizšāvās pūce, kaut kur dziļumā brēca ūpis. Kad biju jau pagalam nosalis un noguris, uzgāju kādā izcirtumā kūpošu ugunskuru, bet pats ogļdeģis aizmidzis gulēja zemnīcā. Es klusiņām apsēdos pie kvēlojošās koka ogļu bedres, sildījos un aizsnaudos, līdz mani pamodināja pāri mežam lidojošu piekūnu bara spalgās balsis, to sidrabzilgie spārni un baltās krūtis laistījās rītausmas sārtajā gaismā. Tikko biju atžilbis, kad no zemnīcas sāka rausties ārā ogļdeģis. Es stāvēju kā nupat atnācis ceļotājs, novēlēju viņam laburītu un apjautājos, kas šis ir par apvidu un kurš būtu man pareizais ceļš. Neko daudz viņš paskaidrot nevarēja, vienīgi pateica, ka man jāturas vairāk uz rietumu pusi.

Mežs beidzās, un es iznācu vācu ainavai raksturīgā rudens rīta līdzenumā. Pie apvāršņa pacēlās mežiem apaugušas, tumšas kalnu grēdas; pa līdzenumu, sārti atspulgodama, vijās upe, vesela debesu puse kvēloja rītausmas staros, un purpurā sarkstoši mākoņu vāli slīdēja pāri laukiem, pakalniem, ciemiem un tālumā saskatāmas pilsētas torņiem. Migla kūpēja gar mežainajām nokarēm un zili melno kalnu pakājē. Pilis, pilsētu vārti un baznīcu torņi vizēja sarkanā gaismā; turklāt mežā skani atbalsojās medību troksnis, skanēja taures, te tuvāk, te tālāk rēja suņi, un, tikko biju izgājis no meža, tā man garām aizdrāzās skaists briedis.

Ja rītā sārta saule smaida, tad vakarā tik lietu gaidi, un tas nozīmēja, ka man nav nekādu lāga izredžu. Ja es gribēju ievērot ieplānoto ceļu, tad nedrīkstēju ne domāt par naktsmītni, jo tas varētu man laupīt vienas dienas uzturu. Tāpēc es ar zināmām izbailēm domāju par gaidāmo lietu un par to, ka man vajadzēs otru nakti soļot uz priekšu caur-caurām izmirkušam. Mitrums un dubļi ir ļaunā likteņa nežēlīgākais izsmiekls un laupa nelaimīgajam pēdējo mierinājumu — cerību pieplakt pie dzimtās zemes, kur neviens neredz. Visur salti dveš pretī nepielūdzamais drēgnums, tāpēc jāturas vien kājās.

Pēc nedaudzām stundām pelēks miglas auts aizsedza gaismu, bet tad pamazām tas saira slapjos pavedienos, līdz visapkārt sāka līt vienmērīgs, stiprs lietus, kas nepārstāja cauru dienu. Tikai reizēm slapji salto vienmuļību nomainīja vēja pātagotas spēcīgākas lietus gāzmes, ieviesdamas straujāku ritmu šajā ūdens valstībā, kas applūdināja laukus un ceļus. Es apātiski soļoju cauri straumēm, priecādamies, ka jauno uzvalku esmu izvēlējies no tādas drānās, kas spēj izturēt šādu pārbaudi. Tikai pusdienas laikā bez kavēšanās iegriezos kādā ciematā, kur paēdu pusdienas — karstu zupu ar kumosiņu gaļas un dārzājiem un lielu gabalu maizes. Atpūtos vienu stundu un tad atkal gāju ārā lietū. Jo, lai tiktu līdz mājām, man bija nepieciešama vismaz nedēļa, tāpēc nedrīkstēju atsacīties no iepriekš nodomātās kārtības, nedrīkstēju pat nogurt vai saslimt. Tikai tad es varētu palikt sava likteņa noteicējs un man nevajadzētu ne no viena baidīties.

Pēc vairāku stundu gājiena biju atkal nonācis pie meža takas un nemitīgi pūlējos tikt uz galvenā ceļa, kas pamazām aizvestu mani pareizā virzienā. Kad gabaliņu sānis pamanīju dižskābardi, kam dzeltenā lapotne vēl turējās pietiekami bieza, aizgāju turp un uz zemes starp saknēm ieraudzīju pietiekami aizsargātu vietu atpūtai. Tobrīd pamanīju tipinām šurp vecu māmiņu, kura ar vienu roku pieturēja niecīgu īsu žagaru nastiņu, ko nesa uz sirmās galvas; viņas izspūrušie mati nebija atšķirami no sausajiem zariem; ar otru roku viņa ar grūtībām vilka līdzi mazu nolūzušu bērziņu. Trīsošiem soļiem kustēdamās uz priekšu, elsdama un bailīgi nopūzdamās, viņa neatlaidīgi raustīja pāri daudzajiem šķēršļiem nepakļāvīgo kociņu līdzīgi skudrai, kas velk uz savu mājokli pārāk smagu salmiņu. Es līdzjūtīgi noskatījos uz nabaga večiņu, un man vajadzēja atzīt, ka viņai klājas vēl smagāk nekā man, bet viņa nepadodas, neatkāpjas grūtību priekšā. Tomēr jutos atkal reiz nožēlojami, jo nespēju viņai nekādi palīdzēt vai kaut ko iedot. Savā nevarībā nokaunējies raudzījos uz viņu; tad uz ceļa parādījās mežsargs, droši vien tikpat vecs kā šis sievišķītis, bet ar sārtu seju, lielām ūsām, ar maziem auskariem ausīs un pa-muļķīgām, izvalbītām acīm. Viņš tūlīt pat metās virsū vecajai māmiņai, kas bailēs bija izlaidusi no rokām kociņu, un kliedza:

— Ak tu vazaņķe, atkal zagi malku?

Vecīte zvērēja pie visiem svētiem, ka bērziņu atradusi jau nolauztu uz ceļa. Taču viņš nerimās:

— Tu vēl melosi? Pagaidi tik, es tevi pārmācīšu!

Vecais mežsargs satvēra večiņu aiz krumpainās auss, kas lūkojās laukā no kokvilnas aubītes, parāva un grasījās vilkt sev līdzi; nebija iespējams mierīgi noraudzīties šajā nežēlīgajā rīcībā. Pēkšņas iedomas iedvesmots, es izvilku no somas galvaskausu, uzspraudu to uz nūjas un izbāzu cauri krūmiem, aiz kuriem pats nebiju redzams. Un reizē nikni uzsaucu:

— Laid sievišķi vaļā, nelieti! — Es mazliet pakratīju galvaskausu, tā ka žokļi ieklabējās un lapas, caur kurām tas bija izbāzts, iečabējās. Jādomā, skats bija tāds, it kā pati nāve slēptos krūmos.

Mežsargs paraudzījās uz to pusi, no kurienes bija atskanējusi balss, sastinga, kļuva pelēks kā slikti izcepta maize un palaida večiņas ausi vaļā. Es pavilku piesardzīgi biedēkli atpakaļ, mežsargs nekustīgi blenza šurp, bet, kad es paslēju galvaskausu mazliet augstāk ārā no krūmiem, viņa apaļās ačeles sekoja turp, un tad, cik vien ātri grīļīgās kājas spēja pakustēties, viņš joņoja prom, neizdvesis ne skaņas. Jau labā gabalā, kur ceļš nogriezās, viņš palika brīdi stāvam un piesardzīgi atskatījās. Es pašūpoju galvaskausu, un viņš to pašu brīdi jau bez miņas pazuda ap stūri. Viņam, protams, ne prātā nevarēja ienākt, ka šādā laikā nabaga sievišķīša dēļ dziļi mežā tiktu pastrādāti kumēdiņi, turklāt jau auskari vien pietiekami liecināja, ka viņš ir māņticīgs. Vecā māmiņa, kas savās izbailēs neredzēja neko citu, tikai sava mocītāja pēkšņo aizbēgšanu, nekā nesaprata un, pametusi visu, arī laidās prom, ko kājas nes, trīsošām rokām čakli airēdamās pa gaisu un kaut ko murminādama.

Es savukārt iebāzu veco, nodzeltējušo galvaskausu, kurš bija tik labi pakalpojis, atpakaļ ceļamaisā. Joks bija izdevies un mani sasildījis; es vēl brīdi kā uzvarētājs kaujas laukā atpūtos ar tīkamu apziņu, ka nekad dzīvē nevar klāties tik ļauni, lai ar niecīgu pavērsienu nekļūtu atkal apstākļu noteicējs. Domās atsaucu atmiņā manis apkaunoto nelieti un centos izdibināt viņa sātaniskā rakstura cēloni. Redzēju viņa izvalbītās, spožās acis, uztūkušo, sarkano seju, iesirmās, rūpīgi koptās ūsas, dienesta svārku spožās pogas, un man šķita, ka visas šīs vulgārās, brutālās scēnas iegansts ir pārmērīga godkāre, kas neaptēstam tukšpaurim tikai šādi vien var izpausties.

«Iespējams,» es domāju, «ka šis nelietis ir gādīgs tēvs un virs un labs biedrs starp savējiem, kamēr neviens nekavē viņu plātīties; viņš droši vien ir gaužām apmierināts ar sevi un atbilstoši savai domāšanai uzskata sevi par varoni, ja rauj aiz auss vārgu sievišķīti. Iespējams, ka baznīcā vai grēksūdzē viņš atzīst savas kļūdas, bet uzpūtības un paš-tīksmes skurbumā, kas viņu ik brīdi apmāj, viņš pakļaujas saviem dēmoniem. Toties jo skaidrāk viņš saskata savas priekšniecības netikumus, tā savukārt atkal savējās priekšniecības, un tā pakāpeniski katrs ielāgo otra trūkumus, bet, ļaujot pilnu vaļu saviem grēka darbiem, nikni un kundziski nosoda citus. Visi šie cits no cita atkarīgie neskaitāmi daudzie cilvēki, savstarpēji tā sevi audzinādami, glauda savas sirmās ūsas, bola acis nevis aiz ļaunuma, bet bērnišķīgas uzpūtības. Viņi ir uzpūtīgi pavēlot un paklausot, uzpūtīgi lepnībā un pazemībā; viņi melo aiz uzpūtības un saka taisnību nevis pašas taisnības labad, bet tāpēc, ka tobrīd tas labi iederas. Skaudību, alkatību, cietsirdību, apmelošanas kāri, slinkumu — visus šos netikumus iespējams apvaldīt, vienīgi uzpūtība ir allaž nomodā un nemitīgi iesaista cilvēku neskaitāmās melīgās, brutālās vai vismaz nevajadzīgās situācijās, kur viņu apdraud, lielākās vai mazākās briesmās; tas viss beigās padara viņu gluži citādu, nekā viņš gribētu būt. Un sekas ir slimīga novirze no sava «es», nevis tā apliecinājums, pēc kā viņš ir tiecies.

Tā lielākoties notiek ar mazāk attīstītajiem, ar garā nabago pūli. Izsmalcinātākā daļa, saprātīgākie un izglītotie nezaudē sevi, viņiem ir burvju vārdi: mēs to zinām un gribam būt — uzpūtīgi. «Nevainīga godkāre ir labdabīga esamības rota, noderīgs mājas līdzeklis cilvēcības audzināšanā un pretinde brutālai, ļaunprātīgai godkārei. Labdabīga godkāre, piešķirdama paša būtībai izsmalcinātu papildinājumu un slīpējumu, rosina visu mūsu rakstura iedīgļu attīstību, kas mūs padara nepieciešamus un tīkamus pasaulei; tā ir reizē paša visai iejūtīgs tiesnesis un izvērtētājs un mudina mūs atklāt labo un patieso, kas citādi paliek apslēpts. Pat Kristum nav trūcis mazdrusciņ godkāres, jo viņa mati un bārda sprogojās un kājas viņš ļāva iesvaidīt ar eļļu.»

Tā tas ir, un šāda godkāre ir tas īstenais Molohs, kura lēnā uguns aprij cilvēkus un akmeņus. Tas allaž paliek sev uzticīgs — šis Molohs, viņš nebaidās un, kamēr nav sāta viņa nepiepildāmai rijībai, smaida savu dzelžaino smaidu.

Tanī sadeg draudzība, mīlestība, brīvība un dzimtene — viss labais, un, kad tam vairs nav nekā, ko rīt, tas pārvēršas pelniem pārpilnā aukstā krāsnī.

Skaitīdams pats sev šo nikno sprediķi, cītīgi soļoju uz priekšu un, tā kā domu rosība līdzēja vieglāk paciest aukstumu, tad turpināju prātot. Pārbaudīju pats sevi, savu uzvedību un nolēmu novērtēt savu attieksmi pret godkāro pasauli tai gadījumā, ja man šī netikuma nebūtu vai arī es kādreiz no tā atbrīvotos. Protams, — tā es domāju, — god-kārie ir to vergi, kam šis netikums nepiemīt, jo alkst viņu atzinības; taču vergi saceļas un kļūst nežēlīgi kā Santo Domingo nēģeri. Kā vienā, tā otrā gadījumā ar to jātiek galā, jāsaprotas ar viņiem tā, lai neciestu ne miesa, ne dvēsele. Bet kāpēc vajadzētu no viņiem atšķirties, būt pārākiem par viņiem? Vai tāpēc, lai, būdami pārāki, paši atkal kļūtu uzpūtīgi?

Es biju nonācis strupceļā, un, kamēr meklēju izeju, manu prātošanu pārtrauca vēja brāzma, kura sapurināja kādu koku tik spēcīgi, ka tas piepeši uzgāza man uz pleciem un muguras veselu šalti ūdens, kas bija sakrājies zaros. Es savukārt noskurinājos un raudzījos pēc patvēruma, kura nebija un kuru man arī nebūtu ļauts izmantot. Tomēr radās nepārvarama vēlēšanās justies kaut cik ērtāk, un es beidzot nolēmu atbrīvoties no Cvīhana galvaskausa, kurš vairāk savas neparastās formas nekā svara pēc mani traucēja. Taču, tikko grasījos to saudzīgi nolikt ceļmalas krūmos, tā man pēkšņi iegribējās, par spīti savai pakļāvībai apstākļiem, izdarīt kaut ko, kaut ari par naga tiesu — tomēr no brīva prāta. Un tā es atkal iebāzu somā savu askētisko nastu un turpināju mokošo klejojumu, kas vēl piedevām mani noveda uz dažādām nomaļām un grūtību pilnām taciņām.

Devītā nodaļa GRAFA PILS

Tā tas turpinājās, līdz metās krēsla, kad nogurums, sals un vispārējs nespēks sāka mani tā nomākt, ka morālisku sabrukumu pievārēju, tikai ērcīgi apcerēdams: «Nevar ne runas būt par to, lai aizietu bojā, lai padotos, viss ir pārvarams, nedrīkst pakļauties nomāktībai.» Es vēlreiz saņēmos un vājuma brīdi uzveicu.

Beidzot tiku no meža laukā, un acu priekšā man pavērās plaša ieleja, kur, liekas, atradās prāvas muižas ēkas, jo te neauga vairs mežs, bet krāšņi parka stādījumi, un starp kokiem bija saskatāmi jumti, un tālāk pa vidu laukiem un ganībām izklaidus pletās ciemats. Tepat netālu ieraudzīju nelielu baznīcu, tās durvis bija atvērtas.

Es iegāju baznīcā, tur jau bija patumšs, un altāra priekšā kā nespodra sārtena zvaigzne plīvējās mūžīgā uguntiņa. Baznīca, kā redzams, bija stipri veca, logiem rūtis daļēji apgleznotas, sienas un grīda klātas ar kapakmeņiem un piemiņas plāksnēm.

«Te es pavadīšu nakti,» es domāju, «atpūtīšos šī dievnama paēnā.»

Es apsēdos skapim līdzīgajā grēksūdzes krēslā, kur atradās biezs spilvens, un patlaban dzīros aizvilkt aizkariņu un tūlīt pat laisties miegā, kad pēkšņi kāda roka saturēja zaļo zīda drāniņu un ķesteris, kurš bija man nedzirdami mīkstās mājas tupelēs sekojis, jautāja:

— Vai jūs, draugs, domājat šeit pārnakšņot? Te jūs nevarat palikt!

— Kāpēc ne? — es jautāju.

— Tāpēc, ka es baznīcu tūlit slēgšu ciet. Ejiet vien laukā! — atteica ķesteris.

— Es nevaru paiet, — es sacīju, — ļaujiet man te pasēdēt tikai dažas stundas, dievmāte jums to neņems ļaunā!

— Ejiet tūlīt pat! — viņš uzsauca. — Te jūs nekādā gadījumā nedrīkstat palikt!

Noskumis slāju no baznīcas ārā, un modrais zvaniķis ņēmās noslēgt durvis. Tagad es atrados kapsētā, kas izskatījās kā labi kopts dārzs; katrs kaps atsevišķi vai kopā ar citiem brīvā izkārtojumā bija līdzīgs košai puķu dobei; it īpaši piemīlīgi izskatījās bērnu kapiņi, reizēm līdzīgi krāsainam bariņam, kas sapulcējies zālāja saliņā, gan atsevišķi pa vienam jaukā nostūrītī zem kāda koka, gan starp pieaugušo kapiem — kā bērni, kas ieķērušies mātēm priekšautā. Celiņi bija nokaisīti ar granti un rūpīgi nogrābstīti, bez kāda nožogojuma, kas nošķirtu kapsētu, tie veda atpūtas parkā zem tumšajām kļavām, gobām un ošiem. Lietus bija pierimis, bet vēl bagātīgi pakšķināja atsevišķas lāses, taču rietumos parādījās ugunīga saulrieta svītra, kas meta vāru atspīdumu uz kapakmeņiem. Es neviļus noslīgu uz soliņa, kas atradās starp kapiem.

No koku tumšās paēnas iznira slaika sieviete un sparīgiem soļiem nāca šurp; viņas melnās, kuplās sprogas vējā zvārojās, ar vienu roku viņa saturēja uz krūtīm apmetni, otrā viņai bija viegls lietussargs, bet tas nebija atvērts.

Piemīlīgā būtne labā noskaņā staigāja starp kapu kopiņām, šķiet, uzmanīgi aplūkodama, vai stādi nav cietuši lietū un vējā. Laiku pa laikam, nometusi lietussargu uz grantētā celiņa, viņa noliecās un piesēja kādu noliekušos rozi vai ar spožām šķērītēm nogrieza kādu asteri vai citu puķi un steidzās tālāk. Pārguris, daudz nedomādams, nolūkojos uz garām slīdošo skaisto parādību, kad pēkšņi atkal uzradās ķesteris.

— Te jūs arī, draugs, nevarat palikt! — viņš vēlreiz uzsāka. — Kapsēta zināmā mērā piederas pie muižas dārziem, un neviens svešinieks te nedrīkst nakts laikā klaiņot.

Es nekā neatbildēju, tikai bezpalīdzīgi vēros tukšumā, jo gandrīz vai nespēju saņemties, lai pieceltos.

— Nu, vai nedzirdat? Celieties, dieva vārdā, celieties! — viņš uzsauca skaļāk un paraustīja mani aiz pleca, kā krogā mēdz modināt aizmigušu apmeklētāju.

Tobrīd jaunā dāma bija pienākusi tuvāk un pārtrauca savu bezbēdīgo pastaigu, lai paskatītos, kas te notiek. Viņas sejiņa, cik es krēslā spēju saskatīt, bija bērnišķīgi ziņkārīga un gaužām piemīlīga un skaistās acis tik neslēpti laipnas, ka es tobrīd atguvos un piecēlos ar cepuri rokā. Taču, kad viņa uzmanīgi aplūkoja mani izmirkušajā un netīrajā uzvalkā, es apmulsis nodūru acis.

Pagriezusies pret baznīcas kalpu, viņa jautāja:

— Kas ir ar šo cilvēku?

— Ak, cienītā jaunkundz, — atbildēja ķesteris, — dievs zina kas viņš par cilvēku! Par vari grasās te gulēt; to taču nevar pieļaut, un, ja viņš ir nabaga klaidonis, tad labāk lai izguļas kādā ciema šķūnī!

Jaunā dāma laipni pievērsās man:

— Kāpēc jūs gribat te gulēt? Vai jums tik ļoti patīk būt kopā ar mirušajiem?

— Vai zināt, cienītā jaunkundz, — es, paceldams acis, atbildēju, — es uzskatīju viņus par īstajiem zemes īpašniekiem un namatēviem, kas nenoraida nevienu ceļā pagurušo, bet, kā redzu, viņi daudz vis nespēj, un viņu nodomi pakļaujas tiem, kas staigā virs viņu galvām.

— Tā nesakiet vis, — jaunkundze smaidīdama iebilda, — ka mēs šeit izturamies pret cilvēkiem sliktāk nekā mirušie! Jums vajadzētu tikai mazliet par sevi pastāstīt, pateikt, kā jums klājas, tad redzēsiet, ka arī mēs, dzīvie, esam gluži ciešami.

— Vai atļausiet jums vispirms uzrādīt savus dokumentus?

— Tie varētu būt viltoti. Labāk pastāstiet par sevi pats!

— Nu, esmu godīgu |aužu bērns un patlaban steidzos, cik vien ātri iespējams, turp, kur esmu dzimis. Diemžēl tas, kā redzams, nenotiek bez aizkavēšanās.

— Un kur jūs esat dzimis?

— Šveicē. Vairākus gadus esmu nodzīvojis jūsu galvaspilsētā, kalpodams mākslai, lai beidzot nāktu pie atziņas, ka neesmu mākslinieks. Tā nu bez kādām ērtībām dodos uz mājām un biju nodomājis, nevienu neapgrūtinot, ātri vien tikt prom. Mani aizkavēja lietus, tāpēc cerēju neviena nepamanīts nakti pavadīt šinī baznīcā un agri no rīta klusiņām doties tālāk. Ja šeit tuvumā ir kāda nojume vai šķūnis, tad pasakiet augstsirdīgi, lai man atļauj tur pārgulēt un neliekas gar mani ne zinis, — tālāk iet man nav spēka, un no rīta būšu ar pateicību atkal pazudis.

— Jums būs labāks patvērums, nāciet man līdzi, es to pagaidām uzņemos nokārtot, drīz atgriezīsies tēvs, viņš patlaban ir medībās.

Kaut arī visu laiku, kopš te stāvēju, mani aiz aukstuma un mikluma kratīja drebuļi, es tomēr vilcinājos viņai sekot. Kad jaunkundze mani nogaidoši uzlūkoja, es lūdzu mani atvainot, jo, par spīti manam neparastajam stāvoklim, tomēr ubags nebiju un viņas piedāvājums bija pretrunā ar manu nodomu — sasniegt dzimto māju bez citu palīdzības.

— Jūs taču, mans lepnais kungs, esat izmircis un salstat kā slapjš pūdelis! Ja paliksiet ārā, līdz rītam iedzīvosieties pamatīgā drudzī un tad jau gan bez citu palīdzības un kopšanas tālāk netiksiet. Pagaidām novietošu jūs tikai dārza mājā, kur es pavadīju dienu un kur ir silti iekurināts. Tātad nespurojieties vairs pretī, tad mēs varēsim, kā jūs to vēlaties, atkal drošāk un drīzāk tikt no jums vaļā. Un jūs, ķes-ter, par sodu, ka tik neviesmīlīgi izturējāties pret šo godprātīgo svētceļotāju, sekojiet mums kā pakalpīgs pavadonis!

— Un ko man teiktu, godājamā jaunkundze, — ķesteris īgni purpināja, — ko ar mani iesāktu, ja es nakti pamestu baznīcas durvis va|ā vai arī ieslēgtu tanī svešinieku? Vai mazums dzirdēts par baznīcu aplaupīšanām naktīs? Vai nekad nav zagti svečturi, kausi, kristāmtrauki?

Es neviļus iesmējos.

— Vaj jūs mani uzskatāt par Šekspīra Bardolfu, ko Francijā pakāra par ziedojumu šķirstiņa nozagšanu?

— Pēc tam kad viņš jau Anglijā bija nočiepis lautas futrāli, bijis ar to ceļā divpadsmit stundas un pārdevis par trim kreiceriem? — piebilda apbrīnojamā meitene, manī palūkodamās un gaiši iesmiedamās. Tad es savukārt teicu:

— Ja jūs esat tik attapīga un lietojat sabiedrībai kaitīgus citātus, tad es tomēr uzdrīkstēšos jums sekot, jo mēs abi piederam pie atklāti slepenā ordeņa, kurš sevi attaisno tādējādi, ka tā dalībnieki palīdz cits citam.

— Redziet nu, visam pasaulē ir arī sava labā puse! — viņa atteica un sāka iet pa priekšu, es sekoju, un ķesteris, sašutis un aizdomu pilns, nāca aiz mums caur tumšo parku. Drīz starp kokiem iemirgojās palielas dārza mājas apgaismotie logi, jādomā, ka galvenā ēka atradās gabalu tālāk. Mēs iegājām nelielā zālē, ko no parka atdalīja vienīgi stiklotas durvis; kamīnā dega gaiša uguns, jaunā dāma piebīdīja niedru pinuma atzveltnes krēslu un aicināja mani te atpūsties. Lieki nevilcinoties, apsēdos krēslā, taču bezformīgā ceļasoma mani traucēja.

— Lieciet taču somu nost! — sacīja namamāte. — Vai jūs tiešām slēpjat tanī zagtu lautas futrāli, ja negribat no tās šķirties?

— Kaut kas tamlīdzīgs, — es atbildēju, celdams no pleca nost somu, ko galvaskauss bija izspīlējis, un ķesteris, paklausīdams jaunkundzes mājienam, man palīdzēja to noņemt un novietoja kaktā. Viņš nemanāmi pieskārās ar kurpes purngalu somas cietajam apaļumam, pārbaudīdams, vai tik tur neslēpjas vismaz zagta melone, jo no sarunas par lautas futrāli netika gudrs.

Jaunkundze, kas tobrīd bija ar kaut ko aizņemta, pienāca atkal pie manis un līdzjūtīgi vaicāja:

— Kā tad jūs sauc? Vai arī jūs gribat pilnīgi inkognito ceļot?

— Heinrihs Lē, — es atbildēju.

— Lē kungs, vai jums klājas gaužām slikti? Man nav īsta priekšstata par to. Tik trūcīgs jūs taču neesat, ka jums nebūtu arī ko ēst?

— Tam nav nozīmes, bet patlaban tiešām tā ir — ja ēdīšu biežāk nekā vienu reizi dienā, tad man nepietiks kapitāla, lai aizkļūtu līdz mājām.

— Bet kāpēc jūs tā darāt? Kā var nonākt tādā trūkumā?

— Nevarētu teikt, ka es to būtu tīšuprāt darījis, bet, ja nu tā ir, tad pakļaujos ,tam pat ar pateicību, ja vien var pateikties par to, kas uzspiests. No it visa iespējams kaut ko iemācīties. Sievietēm tamlīdzīgi mēģinājumi nav nepieciešami, jo viņas parasti dara tikai to, bez kā viņām nav iespējams iztikt; taču tādiem kā es šādas uz paša ādas izbaudītas mācības noder gluži labi, jo tam, ko paši neredzam un nejūtam, lāgā negribam ticēt vai arī uzskatām to par nesaprātīgu un ievērības necienīgu.

Ar ķestera palīdzību viņa tūlīt pat piebīdīja nelielu galdiņu, uz kura stāvēja šķīvji ar ēdienu.

— Te, par laimi, ir tieši manas vakariņas. Uzkodiet pagaidām kaut ko, kad atgriezīsies tēvs, viņš par jums parūpēsies. Aizejiet labi ātri uz māju, ķester, lai saimniece iedod pudeli vīna, — vai dzirdat? Lē kungs, vai jūs labāk dzerat balto vīnu vai sarkanvīnu?

— Sarkano! — es visai neuzvedīgi atteicu, neattapdams, ko atbildēt, jo patlaban atkal jutos apjucis, nedz īsti būdams nepazīstams klaidonis, kam nepieciešama palīdzība, nedz piederīgs pie sabiedrības, pret kuru izturas ar pienācīgu cieņu.

— Tad lai iedod sarkano! — viņa uzsauca ķesterim, kurš jau gāja laukā, un pavilka zvana auklu; ieskrēja meiča, ģērbusies kā zemniece, un, mani ieraudzījusi, pārsteigta palika stāvam un izbrīnījusies mani vēroja. Tā bija dārznieka meita; viņš dzīvoja šai pašā mājā, un, kā vēlāk noskaidrojās, meitene bija jaunkundzes kalpone un reizē uzticības persona un uzrunāja viņu ar «tu».

— Kur tu paliec, Rozīt? — iesaucās jaunkundze. — Aši iededzini gaismu, mums ir negaidīts ciemiņš, pagaidām paliksim vēl tepat!

Tikmēr biju paņēmis nazi un dakšiņu un grasījos nogriezt gabaliņu aukstā cepeša, taču atkal samulsu. Sidraba nazis un dakšiņa bija, kā redzams, ilgi lietoti bērna galda piederumi, uz mazās dakšiņas bija gotu burtiem iegravēts vārds «Doroteja», un, tā kā nupat ienākusī meiča jaunkundzi nosauca par Dorīti, tad man rokās neapšaubāmi bija viņas galda piederumi. Es tos noliku atpakaļ. Rozīte to tūdaļ ievēroja un iesaucās:

— Ko tu dari, Dorīt! Tu jau esi ciemiņam iedevusi savus galda piederumus!

Viegli piesarkusi, tā sauktā Dorītes jaunkundze atbildēja:

— Nudien, tā iet, ja esi izklaidīga! Atvainojiet, ka iedevu jums savus bērnu dienu ieročus! Ja jums nav pretīgi ar tiem ēst, varat mierīgi turpināt, tad iedomāšos, ka esmu svētā Elizabete, kas pabaro trūcīgos no sava šķīvja.

Man nebija nekā, ko iebilst, pret šo nevainīgo joku. Tomēr ar ēšanu lāgā neveicās; pēkšņi bija zudusi ēstgriba, nomāca sajūta, it kā es būtu kaut kur neatļauti ielauzies, gribējās tikt laukā uz ceļa, brīvībā, taču apzinājos, ka nekur netikšu. Mazliet tīkamāk kļuva ap sirdi, kad izdzēru glāzi vīna, ko, mani kritiski nopētīdama, bija ielējusi Rozīte. Tad, atslējies krēslā, es vēroju abu meiteņu darbošanos. Jaunkundze bija apsēdusies zāles vidū pie liela, apaļa galda, un dārznieka meita stāvēja viņai līdzās. Uz galda bija redzamas dažādas glāzītes un krūzītes ar puķēm un daudzkrāsainiem meža augiem, sarkanu un melnu ogu čemuriem, ar kādiem iepriecina rudens. Pa starpām noliktas neparastas koši sarkanas un zeltdzeltenas lapas, plūksnainas un sirdsveidīgas, īpaši skaistas spoži zaļas efeju lapas, niedres — viss sagatavots puķu pušķim vai arī tāpat acu priecināšanai. Puķes, tā man likās, bija no kapsētas, ievēroju, ka arī šodien plūktās jaunkundze patlaban lika glāzē ar ūdeni. Daži pušķīši bija svaigi, citi novītuši vai arī apvītuši, kas liecināja, ka skaistā meitene ar mīlestību rūpējas par mirušajiem. Es atcerējos teiksmu par svēto Elizabeti, kas bērnībā labprāt rotaļājusies ar citiem bērniem kapos un runājusi par mirušajiem, un, tā kā Doroteja pati labi zināja šīs teiksmas, tad tas piešķīra viņai īpašu valdzinājumu, ļāva nojaust meitenes sirds siltumu, bet vienkāršā, brīvā izturēšanās aizgainīja jebkuras aizdomas par svētulīgu liekulību.

Snauduļodams ar labpatiku noraudzījos uz galdu, puspievērtām acīm vēl kādu brīdi klausījos un vēroju, ko abas darīja un runāja, līdz nemanot biju tiešām aizmidzis. Uz krēsla sev līdzās Dorīte bija nolikusi paprāvu mapi, no tās vilka laukā lielākas un mazākas lapas, kuras nostiprināja uz stingra papīra loksnēm tā, ka palika plata mala, kas aizsargāja tur novietotās lapas. Rozīte šim nolūkam sniedza šauras papīra strēmelītes un līmi.

— Mums vajag atkal sagriezt papīru, — sacīja Dorīte, kad krājums bija izbeidzies. Viņas apņēmīgi pabīdīja visu, kas traucēja, sānis, lai atbrīvotu uz galda vietu, tad uzlika jaunas papīra loksnes un, paņēmušas šķēres, sāka ar tām darboties, it kā uz galda būtu audekls un viņas piegrieztu dvieļus. Papīru nevarēja griezt kā drānu pa pavedienu, tas raucās griezuma vietā kopā vai arī šķēres slīdēja greizi, un meitenes pukojās un jokojot viena otrai izteica pārmetumus.

— Nu, vai zini, — iesaucās Dorīte, — tev malas vienā laidā spurojas, papus droši vien nebūs ar mūsu darbu apmierināts un beigu beigās pats ķersies pie tā!

— Un tev nu gan ir acumērs! Paskaties pati, cik šķība tā karte! Tad jau mums ar tēvu, kad mēs iedalām dobes dārzājiem, iznāk taisnāk!

— Paliec klusu, es pati redzu! Lapas ir pārāk lielas, nemaz nevar, kā nākas, pārskatīt! Institūtā, kad mēs zīmējām puķes, tās bija jēdzīgāka formāta; gan jau papus ar zīmuli un lineālu atkal visu savedīs kārtībā. Galvenais, lai neviena lapa nebūtu mazāka, jo visām jābūt vienāda lieluma. Tēvs ir pasūtījis tām atbilstošu lādi, kur tās gulēs kā Ābrama klēpī; tiks pagatavoti arī vairāki koka rāmīši ar stikliem, tanīs tēvs pārmaiņus ieliks vienu vai otru lapu, kas viņam sevišķi iepatiksies, un uzkarinās savā darbistabā. Rāmji būs ērti — aizmugurē izbīdāmi.

— Kas te ko skatīt! Kam tie vajadzīgi?

— Dumiķīt, sava prieka pēc! Tas viss jāpazīst, jāsaprot, tā ir izprieca! Vai tad tu neredzi, cik tas ir jauki, — visi šitie koki, kā tur vijas un lokās zari un lapiņas, kā saule uz tām rotājas? Lai tā attēlotu, to visu vajadzējis mācīties!

Rozīte atbalstījās ar rokām pret galdu, piebāza deguntiņu pie kādas lapas un teica:

— Nudien, kā tad, redzu! Kā mana tēva zaļā svētdienas veste! Vai tas ir ezers?

— Kāpēc ezers, nejēga sienāzi? Tās ir zilas debesis, kas plešas pār kokiem! Kopš kura laika koki atrodas apakšā un ūdens virsū?

— Kādas muļķības! Debesis taču ir apaļas un izliektas, bet te plakans, četrstūrains zilums kā mūsu lielais dīķis, kam kungs lika apkārt sastādīt liepiņas. Protams, tu esi ainavu ačgārni pielīmējusi! Pagriez otrādi, tad ūdens būs apakšā un koki, kā nākas, augšā!

— Kā tad, stāvēs uz galvas! Tas ir tikai gabaliņš no debesīm, muļķīt! Paskaties pa logu, tur arī ieraudzīsi vienīgi debesu četrstūri! Pati arī esi tāds četrstūris!

— Un tu — piecstūris! — attrauca Rozīte un paplāja ar plaukstu savai kundzei pa muguru.

Es gulēju, meiteņu vidžināšanas iemidzināts; līdz šim tā tikai glāstīja manu dzirdi, bet es tajā neieklausījos, taču pēc brīža pamodos, jo pavisam tuvu kāda labskanīga balss minēja manu vārdu. Dārznieka meita, nolikdama sānis lapu ar ainavu, bija nejauši pamanījusi vienā stūrī vārdu un gada-skaitli un jautājusi:

— Nezin kas te rakstīts?

— Kas tur var būt rakstīts! — Dorīte atbildēja. — Tā mākslinieka vārds, kas šīs studijas zīmējis; tās sauc par studijām, par dabas studijām. Viņa vārds ir Heinrihs Lē, viss šinī mapē ir viņa darbs! — Un pēkšņi viņa aprāvās, paskatījās uz manu pusi un iesaucās: — Tad nu gan esmu aizmārša! Tie taču, kā jau papus teica, lielākoties ir Šveices dabas skati!

Kad atvēru acis, viņa stāvēja man cieši līdzās un kā baznīcas karogu viegli turēja aiz augšējiem stūriem sev krūtīm priekšā lielu papīra lapu; no viņas pavērtajām lūpām nupat vēl bija atskanējis: «Heinrihs Lē kungs!»

Es biju tik loti nomiegojies, ka pirmajā brīdī nesapratu, kur atrodos. Redzēju tikai sev līdzās brīnumainu meiteni, kuras laipnās acis kā zvaigznes pāri kādai gleznai raudzījās uz mani. Vēl pavisam miegains ziņkāri paliecos uz priekšu un blenzu uz gleznu, līdz pēkšņi meža ainava man likās redzēta, un tad arī pazinu savu jaunības darbu. Tā bija kalnu ainava, kur starp slaikiem koku stumbriem varēja saskatīt Helvēcijas sniegotās kalnu virsotnes. It īpaši labi to pazinu pēc visai sakuplojušiem augiem — suņuburkšķiem, kuru baltie, līganie ziedu čemuri uz stipri patumšā fona bija spilgti izgaismoti. Gleznainais augs tajās senajās dienās man sagādāja tik daudz prieka, ka es biju pie tā strādājis uzcītīgāk nekā parasti, un tas savā īpatnējā stiebru un lapu veidojumā bija tik veiksmīgi padevies, ka tikmēr, kamēr man bija šī, nevajadzēja citu suņuburkšķu studiju. Tāpēc arī, šķiroties no tās, man smeldza sirds.

Pacēlis acis no ainavas, palūkojos sejā, kas smaidīja virs lapas, un arī seja tuvumā, uguns spoži apgaismota, man likās redzēta — un tomēr es nevarēju atcerēties, kur. Es domāju un domāju, rakdamies pagātnē, — tas lāgā nevedās tāpēc, ka nebiju vēl skaidrībā arī par šai dienā piedzīvoto. Nejauši pēc laipnā acu mājiena un pavērtajām lūpām pazinu skaisto meiteni, kas bija ielūkojusies veclietu tirgotāja logā un apjautājusies par ķīniešu tasītēm; nu es vairs ilgāk nešaubījos, ka atkal, kā jau vienmēr, sapņoju par neveiksmīgu atgriešanos mājās, tāpēc visu redzēto uzskatīju par ķircinošu sapni, bet savas pārdomas par sapņotāja šķietamo apziņu; šis sapņotājs baidās pamosties un atrasties agrākajā postā. Bet pamodies es patiesi biju, un mans saprāts darbojās reāli, tāpēc uztvēru visu skaidrāk un spēcīgāk, un, kad vēlreiz pametu acis uz pieticīgo ainavu, kurā, kā skaidri apzinājos, pazinu katru raibo akmentiņu, katru zālīti, man acīs saskrēja asaras, — es novērsos, lai sapņu aina pazustu.

Vēl tagad pēc daudziem gadiem šis mazais notikums man atgādina, ka viss brīžiem piedzīvotais ir tikpat skaists ka sapnī redzētais un turklāt saprātīgāks; nav jau svarīgi, cik laika tas prasījis.

Aizkustināti un_ līdzjūtīgi mani vērodama, Dorīte klusēja, viņa neuzdrīkstējās pakustēties un kādu brīdi palika stāvam sava piemīlīgajā pozā.

Beidzot viņa atkal dosauca manu vārdu un teica:

— Runājiet taču! Vai tas ir jūsu darbs?

Viņas skaļās balss atžilbināts, es piecēlos un paķēru zīmējumu abās rokās, lai pārbaudītu.

— Protams, tas ir mans darbs, — es teicu, — kā tas nonācis pie jums? — Un to pašu brīdi ievēroju arī pārējos darbus, ar kuriem, kamēr snaudu, biju redzējis abas meitenes darbojamies; es piegāju pie galda, paņēmu dažas lapas, tad pašķirstīju tās, kas mapē, — tie visi bija mani zīmējumi un studijas, šķiet, netrūka nekā, viss atradās vienkop tāpat kā toreiz, kad biju to īpašnieks.

— Tad nu gan brīnumi! — es iesaucos pārsteigumā. — Neviens neticētu, ka kaut kas tāds var notikt!

Es atkal paskatījos uz meiteni, kas plati ieplestām acīm sekoja manām kustībām tiklab saspringtā, kā priecīgā ziņkārē, un teicu: — Bet arī jūs esmu jau agrāk saticis un tagad zinu, kur jūs esat dabūjusi manus darbus! Vai jūs nebijāt tā, kas reiz ielūkojās pa logu vecā Smālhēfera bodītē un jautāja par veclaiku tasītēm, bet tobrīd tur kāds spēlēja fleitu?

— Kā tad, kā tad! — viņa iesaucās. — Pagaidiet, ļaujiet paskatīties!

Un viņa bez kautrēšanās, uzlikusi rokas man uz pleciem, ņēmās mani aplūkot.

— Kur gan man bija šodien acis? — viņas pārsteigums augtin auga. — Protams, esmu šo seju redzējusi vecā bel-cebula alā, tā tēvs viņu sauc. Un jūs toreiz spēlējāt «Kaut arī mākonis to sedz ...» — vai ne, Heinrih... Heinrih Lē kungs? Un kā tālāk?

— «Pār debesjumu valda saule! Nav gadījuma akla, visu redz tā acs, kam redzeslokā pasaule.» Nu, ko lai par visu to saka?

— Ja nu par vari gribam nodoties mitoloģijai, tad lai arī valda jaukā gadījuma dievība, kamēr tā dzen tik mīlīgus jokus! Tai vajadzētu upurēt vienīgi svaigus rožu ziedus un mandeļpienu, lai tā vienmēr valda tik nemanāmi, klusi un labvēlīgi! Bet tagad jūs arī jāuzņem pēc visiem noteikumiem, kā tas atbilst tik ievērojamam notikumam un neparastiem apstākļiem! Šinī te mājā ir vienkārša viesistaba. Es tūlīt visu nokārtošu, lai jūs vispirms varētu pārģērbties. Paliec,

Rozīt, tikmēr te, lai nabaga Lē kungam neviens nenodara pāri! — To pateikusi, viņa aizsteidzās.

Es biju neziņā, vai šo jauno pavērsienu uzskatīt par laimīgu sagadīšanos, un nopūzdamies aplūkoju savus zīmējumus, ar kuriem tik negaidot bija iznācis vēlreiz sastapties, lai tos atkal pazaudētu. Rozīte, ātri iejuzdamās savas kundzes priecīgajā noskaņojumā un laikam uzskatīdama mani par kautrīgu, laipni sacīja:

— Neliecieties ne zinis! Grāfa kungs un jaunkundze vienmēr rīkojas tā, kā viņiem patīk un kā uzskata par pareizu. Un to, ko dara, to dara no sirds, ne ausu neceldami par to, ko citi domā.

— Tātad esmu turklāt vēl nok|uvis pie grāfa? — es jautāju, vairāk iztrūcies, nekā patīkami pārsteigts.

— Vai to nezinājāt? Pie grāfa Dītriha V ... berga!

Tā vien tik trūka kā nonākt pilnīgi svešā augstākas kārtas sabiedrībā; savu mūžu man nebija gadījies sastapties ar tā saucamiem grāfiem, un man vienmēr bija fantastisks priekšstats par šādu kungu personisko dzīvi un prasībām — tas viss ietekmēja manu šveicieša iedzimto vienlīdzības apziņu. Un es iedomājos, ka pat tad, ja namatēvs būtu zemnieks, es savās nošķiebtajās kurpēs nevarētu stāties tam līdzās, un mani no jauna sagrāba apjukums par pavērsienu, kāds radies manam ceļojumam. Bet labsirdīgā meitene nemitējās man iedvest drosmi.

— Grāfa kungs katrā ziņā būs pārsteigts un priecāsies, ka tik negaidot jūs sastop, jo toreiz, kad viņš atveda no pilsētas pirmos zīmējumus, un vēlāk, kad dabūja vel citus, kungi augām dienām tos pētīja, un mapei vajadzēja vienmēr būt galdā.

Pēc kāda laika atgriezās Dorīte.

— Esiet tik laipns un uzkāpiet vienu stāvu augstāk! — viņa aicināja. — Rozīte jums parādīs gaismu un viņas tēvs — istabu. Iekārtojieties, cik nu ērti tā uz ātru roku iespējams, lai jūs būtu labi atpūties, kad tiksieties ar papu, un lai viņš mani nebārtu par neviesmīlīgu uzvedību!

Es paķēru savu ceļasomu, taču Rozīte man to atņēma un ar svečturi rokā gāja pa priekšu; tā es, lai notiek kas notikdams, uzkāpu dārza mājas otrajā stāvā, dārznieka dzīvojamā istabā. Viņš patlaban kopā ar ķesteri iebaudīja vakara lāsīti un saņēma mani kā atnācēju, par kura godīgumu nav nekādu šaubu; arī ķesteris tagad uzskatīja mani kā zināmu un gaidītu viesi, kurš acīmredzot ar savu uzvedību gribējis tikai padzīt dīvainus jokus. Dārznieks uzveda mani vēl dažus pakāpienus augstāk, kur pret pili pavērstajā mājas pusē bija uz koka kolonnām piebūvēta istabiņa. Sis piekārtais mezonīns bija ārpusē no kolonnu pamatiem līdz pat jumtam apaudzis ar koši sarkanām sausserža lapām; istabā bija gulta un pietiekamā izvēlē arī viss nepieciešamais, lai te varētu pavadīt ne vien nakti, bet dzīvot arī dienā.

Uz krēsliem jau bija salikti ērti apģērbu gabali, kurus dārznieks mani laipni aicināja izlietot. Lai nevajadzētu to darīt, es nolēmu labāk tūlīt pat likties gultā, vēl jo vairāk tāpēc, ka man acis aiz noguruma lipa ciet, un es lūdzu dārznieku, lai, tiklīdz būšu apgūlies, paņem manas slapjās drēbes, kuras bija jāizžāvē un jāiztīra. Kad beidzot gulēju tumsā, izdzirdu ratu rīboņu, zirgu pakavu dunu un suņu rejas. Neapšaubāmi bija atgriezies dižciltīgais namatēvs, un es jutos apmierināts, ka mūsu satikšanās notiks tikai rīt un ka šodien vēl esmu no tās pasargāts.

Desmita nodaļa LIKTEŅA PAVĒRSIENS

Es gulēju tik cieši un ilgi, ka pamodos tikai ap dienas vidu. Mans apģērbs bija savests kārtībā un jau sen nedzirdami ienests istabā, paskatījos uz to un vēlreiz nopriecājos par darījumu ar laipno ebreju. Tā reizēm pienāk brīdis, kas piešķir nejaušībai īpašu nozīmību. Pieticīgais ienākums, ko saņēmu par savu darbu pieklājīga apģērba veidā, man šoreiz likās apsveicamāks nekā citā reizē divkārt vai četrkārt lielāka naudas summa.

Kamēr vēl ģērbos, kāds pieklauvēja pie durvīm. Pēc mana aicinājuma ienākt durvis plaši atvērās, un tanīs ieraudzīju stāvam skaistu gara auguma vīrieti; neizlaizdams no rokas kliņķi, viņš uzmanīgi aplūkoja istabu un tās apdzīvotāju. Viņam bija kupla bārda, kāda tolaik vēl nebija parasta, tāpat kā matus, arī bārdu bija mazliet skāris sirmums; mugurā viņam bija īsa, pelēka medību jaka ar raga pogām.

— Labdien! Piedodiet, ka traucēju! — viņš teica skanīgā, spēcīgā balsī. — Gribēju tikai redzēt, kā jūtas mans viesis.

— Es jūtos lieliski, grāfa kungs, ja man ir gods redzēt šī nama saimnieku, — es atbildēju, mazliet samulsis, nolikdams sānis ķemmi, ar kuru patlaban biju sukājis matus, un sveicinādams palocījos, kā nu pratu.

— Lūdzu, neliecieties traucēties, jūtieties kā mājās! Bet vispirms esiet sveicināts mūsmājās!

To teikdams, viņš ienāca istabā, paspieda man roku, un kopš šī brīža mans samulsums izzuda kā nebijis, jo viņa rokas spiedienā, viņa skatienā un balsi jautās brīvi domājošs cilvēks, kurš raugās pāri ikdienas sīkumiem.

— Bet nu pasakiet, — viņš dzīvi iesaucās, apsēzdamies pie vaļējā loga, lai mani netraucētu, — vai jūs tiešām esat mūsu mākslinieks, mūsu Heinrihs Lē, kurš parakstījis visus zīmējumus? Es justos gaužām gandarīts, ja jūs to apstiprinātu. Jaunības gados esmu pats ar kaut ko tamlīdzīgu noņēmies, taču nekas labs neiznāca, vajadzēja visu pamest, toties ļoti priecājos, ja man reizēm laimējās iegūt īstu zīmējumu no dabas, kas reti atgadās. Tāpēc nekas nevarēja būt vēlamāks kā tikt pie tādas bagātības, kurā ietilpst pilnīgi viss godīga censoņa attīstības ceļš un līdz ar to vesela galerija dzīvās dabas parādību. Kad mums radās šī izdevība pie ērmīgā kaktu mecenāta, es tūlīt pat parūpējos, lai viss nonāktu manās rokās, mēģināju arī uzzināt, kur viņš šos darbus dabū, taču večuks ietiepīgi negribēja noslēpumu atklāt.

Es biju tikmēr savā ceļojuma somā sameklējis sainīti, kurā kopā ar mātes vēstulēm bija arī mana ceļojuma pase. To atvērdams, es parādīju grāfam dokumentu, kurā bija norādīts mans vārds un kārta.

— Viss ir tieši tā, grāfa kungs! — es teicu, jautri iesmiedamies. — Romantisks liktenis dod man iespēju vēlreiz sastapties ar manas jaunības gadu darba pieticīgajiem augļiem un pārliecināties, ka tie atrodas labās rokās, iekams atgriežos tur, kur tie radušies.

Grāfs paņēma pasi, uzmanīgi izpētīja to, atvainodamies, ka dara to nevis aiz neticības man, bet aiz vēlēšanās labi iegaumēt notikušo.

— Tā ir lieliska sagadīšanās, — viņš piebilda, — bet nu gan nevar būt runas par ceļošanu tālāk tuvākajās dienās, ja gribam tik neparastam gadījumam parādīt pienācīgo godu. Mani pārsteidz tas, kā jūs esat nokļuvis tik nelabvēlīgos apstākļos, gribētos dzirdēt jūsu tālākos nodomus, par visu to vajag mierīgā garā aprunāties, kamēr jūs atpūtīsieties pie mums, cik ilgi tas būs vajadzīgs, lai...

Pēkšņi viņa acis iepletās, raugoties uz galdu, no kura es biju nevērīgi paņēmis dvieli, lai noslaucītu nupat nomazgātās rokas. Šo pašu dvieli pirmīt, kad pie durvīm klauvēja, steigšus biju uzmetis pāri savas ceļasomas saturam, un tagad galvaskauss un Iesietais manuskripts ar manu jaunības stāstu gulēja atsegti.

— Kāda mistiska ceļojuma bagāža! — viņš iesaucās, pieiedams pie galda. — Galvaskauss un zaļa zīda Quartant ar zelta atslēgu! Vai jūs esat garu izsaucējs vai apraktas mantas meklētājs?

— Diemžēl, kā redzat, nē! — es atbildēju un īsumā pastāstīju nepatīkamo atgadījumu ar galvaskausu, un, tā kā uzspīdēja saule, tad uzlabojās mans garastāvoklis, un es kļuvu runīgāks un pastāstīju par vakardienas joku ar mežsargu. Ar rāmi starojošām acīm grāfs manī cieši palūkojās.

— Un kas tā par grāmatu?

— To es sarakstīju, kad nezināju vairs, ko darīt un kā tālāk dzīvot; tanī ir manu jaunības gadu apraksts, ar kuru gribēju izdarīt tādu kā pašpārbaudi, taču gala rezultātā nodevos vienīgi izpriecai kavēties atmiņās. Pie traki smalkā iesējuma es neesmu vainīgs.

Pastāstīju, kā pārpratuma dēļ ar grāmatsējēju tiku vaļā no pēdējā guldeņa, kā pēc tam dabūju iepazīties ar badu un pēc brīnuma ar fleitu nokļuvu pie veclietu bodnieka.

— Ak tad tā ir tā reize, kad Dorīte bija dzirdējusi jūs pūšam fleitu! — grāfs iesaucās, sirsnīgi smiedamies. — Tālāk, tālāk! Kas notika vēlāk?

Es vēl piedevām pastāstīju par «afēru» ar karogu kātiem un tīkamo apmierinājuma sajūtu, ko guvu šai darbā, par dzīvokļa saimnieces nāvi, vēl šo to citu un beidzot saskaņā ar jau iepriekš pastāstīto — kā saimnieks bijā' noripinājis galvaskausu man pakaļ pa kāpnēm. Par īso tikšanos ar Huldu un visu pārējo es noklusēju.

Grāfs paņēma rokā grāmatu.

— Vai drīkstu tanī ielūkoties vai varbūt pat izlasīt? — viņš jautāja, un es to labprāt atļāvu — ja vien tas viņu negarlaikošot.

— Iesim tagad pāri pretī uz māju kaut ko brokastīs iekost, jo pusdienas būs tikai pēc trim stundām.

Viņš pasita grāmatu padusē, paņēma mani pie otras rokas, un mēs devāmies uz pili, kā sauca galveno ēku, kas, jādomā, bija celta pagājušā gadsimta sākumā. Grāfs ieveda mani savās istabās apakšējā stāvā; gaiša bibliotēkas zāle ar ērtiem darba galdiem bija šī stāva centrālā telpa. Uz viena no galdiem bija noliktas brokastis un līdzās mape ar manām studijām. Grāfs Dītrihs, draudzīgi ieturēdams kopā ar mani brokastis, atvēra mapi.

— Jums vajadzēs man palīdzēt darbus sakārtot, — viņš teica, — tuvākajās dienās šī nodarbošanās jūs izklaidēs. Daudzām lapām nav datuma, bet darba veids un izpildījuma pakāpe ir stipri atšķirīgi; rūpība un paviršība, laimīgi paveiktais un neveiksmīgais, ar pārliecinošu drošību un nedrošāk paveiktais tik ļoti te sajaukts, ka es nespēju sakārtot vēlamā hronoloģiskā secībā. Nezinu, vai jūs mani saprotat. Te ir lapa, kas liecina, ka spējas vēl nav attīstītas, jādomā, ka tā attiecas uz sākotnējo laiku, un tomēr ir trāpīts naglai uz galvas, tā ir neapšaubāma veiksme savā valdzinošajā naivi-tātē; tur ir daži darbi, kas norāda uz drošāku tehnikas apgūšanu, taču skaidri manāms, ka mākslinieks nav savu mērķi sasniedzis, īsi sakot, tas viss ir interesanti, un gribētos visu kolekciju redzēt pēc iespējas precīzāk hronoloģiski sakārtotu, citiem vārdiem, mums par visu jāizlemj un jādara, ko atradīsim par nepieciešamu. Šorīt esmu jau par visu to daudz domājis.

Biju pārsteigts par viņa dziļo izpratni un spēju ar dažiem piemēriem nopamatot savas domas. Tad viņš izvilka no skapja vēl dažas mapes.

— Te ir vēl kas tāds, par ko es netieku gudrs, — vai tie arī ir jūsu darbi? Redzu, ka tie ir viena darba atsevišķas daļas, bet nezinu, kā tās apvienot.

Tās bija manas kartona kompozīcijas. Veclietu večuks bija sajaucis dažādās lapas, raibās un vienkrāsainās, lielākās un mazākās sadalījis pa mapēm tā, lai pēc sava prāta piešķirtu tām līdzīgu vērtību, ienesot dažādību haotiskajā kolekcijā. Jādomā, ka arī grāfs nebija to, kā nākas, papētījis, un es sapratu, ka šādā veidā grūti sameklēt kādu sakarību. Es sāku ātri šķirot lielo lapu klāstu, izvēlējos uz grīdas pietiekami lielu brīvu laukumu un saliku tur savu senģermāņu ozolu birzi.

Grāfs klusēdams vēroja lielo kartonu un tad teica:

— Tad šādam darbam esat nodevies? Kāpēc vajadzēja to sagriezt?

— Tāpēc, ka tikai tādā veidā es to varēju večukam iegrūst, jo viņš par visu krāsaino kartonu diezin vai būtu devis vairāk nekā par atsevišķiem gabaliem. Turklāt, atklāti sakot, c*s arī nebūtu gribējis, lai šie milzu palagi rēgotos tanī nelaimīgajā ūķī un no turienes nokļūtu diezin kādās rokās. Kādam alus krodziņa saimniekam varētu iešauties prātā iztapsēt ar to savas bumbotavas sienas, un tad par mani sāktu trīt mēles, jo šie mēģinājumi nebija mākslinieku vidū palikuši nezināmi. Bet tādā veidā tas bija mazāk iespējams.

Savācis pirmo ainavu, es saliku «Taura medības», tad «Viduslaiku pilsētu» un citus darbus.

— Tagad es vismaz zinu, ko jūs esat gribējis! — sacīja grāfs. — Bet jūs esat barbariski rīkojies — jo kā lai ainavas atjauno bez bojājumiem?

— Vajag pasūtīt pie jebkura galdnieka vieglus egles koka ķīļrāmjus, uzstiept uz tiem vieglu audumu un uz tā uzlīmēt virsū lapas tā, kā tās bijušas, tad paliks tikko mānāmu līniju tīkls, taču tas neko nekaitēs. Bet sakiet — ko jūs gribat ar tiem iesākt?

— Te virs grāmatu skapjiem tiem būs vieta. Tumšos rāmjos un tādā paskatā kā patlaban — daļēji nepabeigti — tie būs šai vietā darba un studiju liecinieki un man — skaidra atmiņa par mākslinieku, kurš dzīvojis šai mājā.

Istabai bija augsti griesti un tiešām virs ozolu skapjiem pie sienām vēl vietas diezgan; kad iedomājos, ka mana darba dīvainajiem augļiem būs lemts te palikt, es nopriecājos par likteņa labvēlīgo pavērsienu, kas tiem tomēr bija lemts. Tiem pāri svinīgi pacelsies lielās zāles velvētie griesti, un dažas antīkās bistes, globusi un tamlīdzīgi priekšmeti, kas stāvēja uz ozolkoka grāmatu skapjiem, drīzāk greznoja, izcēla gleznas nekā tās apēnoja vai nomāca.

Grāfs turpināja:

— Jūsu jautājums man jāuzdod atkal jums pašam — ko jūs domājat iesākt pats ar sevi?

— Tas man pa daļai , kļuvis skaidrs tieši šai brīdī, kad varu šķietami cienīgi un, tā sakot, ar mierīgu sirdi atvadīties no manām spējām neatbilstoša pasākuma un, kamēr vēl nav par vēlu, pievērsties tādam dzīves veidam, kas man vairāk piemērots, lai gan ir pieticīgāks. Kāds tas būs, es vēl tiešām nezinu, bet ilgi vairs nevilcināšos.

— Neizlemiet neko pārāk ātri, lai gan, man liekas, es jūsu noskaņu saprotu. Vispirms savedīsim kārtībā mūsu veikala darījumu! Vai jūs gribat savus darbus dabūt atpakaļ, un, ja ne, tad ar kādiem noteikumiem atstāsiet tos man?

— Tie jau ir jūsu īpašums! — Es jutos pārsteigts.

— Kāds tur īpašums! Jūs taču nedomāsiet, ka, pēc tam kad esmu ar jums iepazinies — kad atrodaties manā mājā, — paturēšu jūsu mapi par to naudas mazumiņu, jo neesmu jau tam večukam neko daudz maksājis, viņš apmierinājās ar visai pieticīgu peļņu, — jeb vai gribat mani apdāvināt?^

— Domāju, ka mape savu uzdevumu izpildījusi, tās liktenis ir izlemts. Dzīves nestundā tā palīdzēja man noturēties virs ūdens, katrs grasis, ko tā ienesa, bija man dāldera vērts, tātad esmu saņēmis visu, kas man pēc taisnības pienākas. Kas pagājis — pagājis!

— Tā būtu pareizi citos apstākļos. Bet patlaban tā ir klīrēšanās, ko atmetīsim. Esmu bagāts un būtu šo kolekciju nopircis par jebkuru pieņemamu maksu arī tad, ja jūs pats par to nebūtu neko saņēmis, tātad nerēķinoties ar jums. Mācieties pastāvēt uz savām tiesībām, ja jūs ar to nevienam nenodarāt pāri, kaut arī tās būtu tikai morālas tiesības, un pieņemiet bez kautrēšanās maksu, kāda jums pienākas; pēc tam Varat darīt ar naudu, ko gribat! Tātad nosauciet cenu, kāda jums liekas pietiekama, un es būšu priecīgs kolekciju paturēt!

— Lai notiek, — es atbildēju, pasmaidīdams un slepenībā priecādamies, ka mani apstākļi tik ātri uzlabojušies, — apspriedīsim darījumu, kā nākas! Te jābūt apmēram astoņdesmit pilnībā pabeigtām lapām, kas caurmērā, godīgi vērtējot, varētu maksāt divus luidorus gabalā — daža varbūt vairāk, daža mazāk; tad jābūt kādiem simt uzmetumiem un skicēm, kam daļēji vispār nav nekādas vērtības, — tos varētu visumā rēķināt par guldeni gabalā, un no kopējās summas atskaitiet to, ko esat samaksājis par visu Smālhēfera kungam!

— Redziet nu, — sacīja grāfs, — tā ir prātīga valoda! Varu jums pateikt, ka veclietu bodniekam esmu par visu, ieskaitot lielos kartonus, samaksājis trīs simti piecdesmit divus guldeņus un četrdesmit astoņus kreicerus.

— Tad viņš tiešām nav nopelnījis tik daudz, kā biju domājis, — es teicu, — jo esmu saņēmis apmēram pusi no šis summas.

— Tas pierāda, ka viņš šajā sava plaukstošā uzņēmuma nozarē nav neko daudz vis sajēdzis! Kas attiecas uz kartoniem, kurus jūs bijāt gandrīz vai iznīcinājis, tad spriedīsim par tiem vēlāk, kad tie būs atjaunoti. Tagad saskaitīsim mapes saturu, lai ap to laiku, kad sēdīsimies pusdienot, jūs zinātu, kāds ir jūsu kapitāls, un šī bēda jau būtu nobēdāta!

Un es sāku kārtot savu preci divās kaudzītēs: ilgi nedomādams, liku lapas pēc to nozīmības — vienā mazāk izdevušās, otrā vairāk izdevušās. Grāfs vairākkārt glāba kādu par neizdevušos atzītu lapu un pievienoja to labākajai pusei. Beigās abas puses tika saskaitītas un aprēķinātas, pēc tam namatēvs iegāja kādā tālākā istabā un atgriezās ar summu, kas pārsniedza pusotra tūkstoša guldeņu. Viņš pārskaitīja un nolika uz galda zelta monētas; es pateicos grāfam priekā pietvīkušu seju, izvilku no kabatas savu ādas maciņu ar nedaudzajiem ceļojuma grašiem, izņēmu tos un sabēru maciņā

zeltu, no kura tas pietūka apaļš. Tagad es zināju, ka atgr/f zīšos mājās labāk nodrošināts un varēšu atdot mātei df i no tā, ko viņa manis dēļ upurējusi.

— Kā jums tagad ir ap sirdi? — jautāja grāfs, pamanīdams manu priecīgo apmierinātību, kad es bāzu kabatā krietnu sauju pasakainā, sapnī redzētā zelta. — Vai jums nerodas vēlēšanās vēlreiz visu apsvērt un vēl kādu laiciņu nodoties glezniecībai? Jo pēc šāda sākuma, kuru man bija gods ierosināt, viss var pavērsties citādi — uz labo pusi un raiti plūst uz priekšu.

— Nē, tas nenotiks! Pārāk vienreizēja ir šī pārsteidzošā dēka, kaut kas tāds nemēdz atkārtoties. Turklāt manam lēmumam ir dziļāks pamatojums nekā tikai šāds vai citāds materiāls panākums; esmu sastapies ar cilvēkiem, kuri bija talantīgāki par mani, un tomēr viņi pieņēma tādu pašu lēmumu, atsacīdamies no labiem mākslinieka ienākumiem tikai tāpēc, ka tā nebija viņu sirdslieta.

Es pastāstīju par gadījumu ar Eriksonu un Lisu. Bet viņš pašūpoja galvu un teica:

— Sie abi gadījumi ir atšķirīgi un atšķiras arī no jūsējā. Vairāk nekā skaidrs, ka arī jūs neesat nekāds nejēga pin-dzelmanis, un, ja jūs tāds būtu, tad jau varētu profesiju pamest bez bēdu un mums nebūtu par to nemaz jārunā. Protams, atzīstos, ka man tas zināmos apstākļos patīk gluži labi un, liekas, apliecina garīgu spēku — ja cilvēks spēj pamest amatu, ko saprot, zina, izjūt, tikai tāpēc, ka tas nesniedz gandarījumu. Taču man šķiet, ka jūs neesat sevi pietiekami pārbaudījis. Tieši tāpēc, ka neesat sasniedzis savu spēju augstāko pakāpi, neesat ieguvis tādu iekšējo pārliecību kā abi minētie cilvēki, jums, man liekas, nav tiesību spert tik lepnu atteikšanās soli.

Es sāku smieties, iedomādamies, ko maksātu tamlīdzīga rīcība manos apstākļos, taču neteicu to skaļi, tikai piebildu:

— Jūs maldāties, grāfa kungs! Esmu pie sava pieticīgā galamērķa ticis un tiešām neesmu ne uz ko labāku spējīgs; arī labvēlīgākos apstākļos es varētu labākā gadījumā kļūt akadēmisks diletants, kurš tiecas attēlot kaut ko neparastu, kas neatbilst ne apkārtējās vides, ne laikmeta prasībām.

— Tā nesakiet! Ticiet man, tas bijis veselīgs instinkts, kas nav ļāvis pabeigt to, ko gribējāt. Cilvēks, kurš noderīgs kaut kam labākam, sliktāko nekad nepaveiks labi, kamēr vien to darīs piespiedu kārtā. No ierobežojumiem brīvs cilvēks veiks uzdevumu pašā augstākajā savu spēju līmenī, savādāk viņš pastrādās aplamības un muļķības. Protams, pavisam kas cits ir tad, ja viņš aiz tīras nebēdnības atkal ķeras pie mazsvarīgā, — tad tas viņam padosies kā rotaļājoties. Un tas, es domāju, jāizmēģina! Jums nevajadzētu tik nožēlojami mest plinti krūmos, bet ar cieņu šķirties no savas jaunības nodarbības, lai neviens nevarētu greizi noraudzīties uz jums! Ari tad, ja no kaut kā atsakāmies, mēs darām to no brīva prāta, nevis kā lapsa, kas atsakās no vīnogām!

To dzirdot, es noraidoši pašūpoju galvu, domādams vienīgi par to, kā pēc iespējas ātrāk tikt ar savu necerēto ieguvumu dzimtenē. Mūsu sarunu pārtrauca kāda garīdznieka ierašanās; tas bija vietējais kapelāns, kuram ķesteris bija pastāstījis par dēkainā viesa ierašanos un kurš, izmantodams savas tiesības pēc patikas ierasties pilī uz pusdienām, atnāca, lai apmierinātu ziņkārību. Kājās viņam bija gari, spoži nospodrināti zābaki, mugurā melni, rūpīgi kopti svārki, vienā rokā platmale un spieķis, ar otru viņš, komiski dziļi palocīdamies, izvēzēja plašu apli, teikdams, ka esot pils dāmas sūtnis. Viņa liekot pasacīt, ka galds klāts un viņa gaidot mūs dārza terasē.

— Jo es nepaguršu nest viņas važas tikmēr, kamēr nebūšu viņu aiz tām uzvilcis debesīs, — viņš jokoja.

Mani iepazīstināja ar kapelānu, un pēc tam mēs devāmies uz norādīto vietu. Jaunā namamāte staigāja pa terasi siltajā saulē, kas šodien spīdēja visu dienu. Viņa mani laipni apsveica, teica — mēs neesot veselu mūžību redzējušies — un jautāja, kā es jūtos. Taču, atbildi nenogaidījusi, aicināja kapelānu sniegt viņai roku, ko viņš, tāpat kā iepriekš, ar komisku svinīgumu arī darīja, un tā viņa iegāja grāfam un man pa priekšu mājā un tad pa platajām kāpnēm devās augšup, līdz bijām sasnieguši ēdamistabu. Jau nelielais gājiens pa grezno kāpņu telpu un garajiem gaiteņiem man neviļus atsauca atmiņā grūti izbrienamās taciņas, pa kurām biju vēl tikko pirms divdesmit četrām stundām laipojis, un, kad mēs četratā sēdējām pie apaļa galda un mūs klusi apkalpoja sulainis, ģērbies melnās drānās, ar baltiem cimdiem rokās, es jutos galīgi apjucis par brīnumaino likteņa pavērsienu, kam ieganstu biju devis es pats un mani aizvadītie mūža gadi. Taču maltītes norisē nebija nekā no greznības un ceremonijām, sarunas ritēja brīvi, vienkārši, tāpēc mani pārņēma gaužām mierīga labsajūta un es piemirsu visas rūpes. Sarunu galvenokārt vadīja kapelāns, apmainīdamies ar meiteni neskaitāmām asprātībām, kuru jēga man nebija katrreiz saprotama.

— Jums jāzina, — viņš pēkšņi pievērsās man, — ka mūsu cienītā jaunkundze iecēlusi mani par savu uzjautrinošo padomdevēju vai, pareizāk, par garīgo galma nerru; esmu šo amatu pieņēmis tikai tāpēc, lai tomēr glābtu viņas neticīgo dvēseli, kas katrā ziņā man būs jādara.

— Neticiet! — Doroteja pārtrauca viņu. — Cienīgtēvs, gluži otrādi, uzskatīdams manu dvēseli par pazudušu, spēlējas ar mani kā rotaļīgs kaķēns ar tauriņu, ko plosa ar savām ķepiņām.

— Neplātieties pārāk ar saviem jokiem, draugi! — aizrādīja grāfs. — Mūsu ciemiņš arī nav ar pliku roku ņemams un prot plēst tādus jokus, kas skar pašus varas pārstāvjus.

Un viņš pastāstīja abiem smējējiem par gadījumu ar mežsargu un galvaskausu. Izbrīns un atsaucība, kādu izraisīja šis notikums, pamudināja mani pavēstīt Albertus Cvī hana dzīves stāstu, jo es to uzskatīju par fable convenue\ proti, kā viņš divu skaistuļu Kornēlijas un Afras dēļ — vai, pareizāk, svārstīdamies, pie kuras palikt, — zaudēja manto jumu un dzīvību. Doroteja klausījās puspavērtu muti, bet ap dzīvīgajām lūpām rotājās smaids, un tādas kā aprautas zvaniņu skaņas neļāva izlauzties īstiem smiekliem.

— Tas ir dabūjis pēc nopelniem! — viņa iesaucās. — Tik nelietīgs zellis!

— Negribētos viņu tik cietsirdīgi nosodīt, — es uzdrīkstējos iebilst, — pēc izcelsmes un audzināšanas viņš bija tāds kā mežonis un ar bērnam raksturīgu egoismu centās satvert katru liesmiņu, ko redzēja iedegamies, nezinādams, kas ir mīlestība un ka ar to var apdedzināties.

Bet, pateicis to ar lietpratēja aplombu, es tumši piesarku un tūdaļ nožēloju šos vārdus: es ne vien ievēroju, ar kādu komisku izteiksmi sejā kapelāns pagrieza savu studenta gados ar zobenu savainoto degunu pret Doroteju, bet izjutu arī savas dzīves pieredzes vājās puses, kuru dēļ jau arī biju te nokļuvis. Klusībā apņēmos, cik vien ātri iespējams, atkal doties ceļā, un, kad pēc pusdienām sākās pārrunas, kā pavadīt dienas atlikušo daļu, es izteicu vēlēšanos vispirms sa meklēt meistaru, kurš pagatavotu ķīļrāmjus kartoniem. Kapelāns piedāvājās aizvest mani pie ciema galdnieka, kurš neapšaubāmi tikšot galā ar tik vienkāršu darbu. Kad sākām pārspriest, kur ņemt piemērotu pamatmateriālu kopā saliekamiem fragmentiem, atklājās, ka mācītājmājā, par kuru rūpēties bija patrona — tātad grāfa pienākums, pašlaik strādā [13] tapsētājs no kaimiņu pilsētas un liek jaunas tapetes kapelāna dzīvojamā istabā.

— Viņam ir pietiekami daudz papīra, lai apvilktu rāmjus, — garīdznieks sacīja, — garas papīra strēmeles, kuras viņš paliek zem tapetem, lai telpa butu silta.

—- Tas neder,_— iebilda grāfs, — jābūt blīvam, izturīgam audumam. Ta ka viņš taisa arī matračus, tad droši vien varēs kaut ko atbilstošu sagādāt. Tikmēr lai Lē kungs izdara vajadzīgo pasūtījumu. Tad lai tie abi — gan galdnieks, gan tapsētājs — atnāk šurp ar noēvelētām līstēm un audumu un māksliniekā uzraudzībā sadala un pagatavo rāmjus pēc mēra.

Priecīgs, ka radusies nodarbošanās, es devos kopā ar kapelānu uz lielu ciematu, kur atradās galvenā baznīca — jaunlaiku celtne. Ciemats bija nosaukts grāfa vai agrākās barona dzimtas vārdā, un kapelāns, kurš mani vienā laidā izklaidēja ar sarunām, parādīja kalna korē šīs senās dzimtas pils pelēkās drupas. Ar viņa palīdzību es veiksmīgi tiku galā ar nelielo uzdevumu un pēc garas pastaigas vienatnē atgriezos pili.

Grāfs bija kaut kur aizjājis; jautāt, kur ir jaunkundze, man nelikās piedienīgi. Tāpēc paliku uz terases un lūkojos vakara mākoņos — šajos laipnajos vientuļa ceļotāja pavadoņos, kas nenogurstoši gan pagaist, gan uzrodas, lai atkal un atkal saistītu pie sevis apkārtklīstošo skatienu. «Kāda apbrīnojama dzīve!» es nodomāju. «Te saplūdis vienuviet pats nepieciešamākais eksistēšanai ar neizsmeļamu redzes tēlu pārpilnību; tiklab nabagiem, kā bagātiem, jauniem un veciem — visos dzīves gadījumos tas ir jūtu spogulis un nemanāms tiesnesis, kas visu redz.»

No šīs lēnprātīgās vērošanas mani pamodināja Dorotejas vieglie soļi, kurus es jau pazinu. Viņa steigšus uznāca pa terases kāpnēm ar manu grezno zaļo grāmatu rokā.

— Un tā jūs pamet vienu pašu! — viņa iesaucās. — Vai zināt, no kurienes es nāku? No kapsētas; tur izlasīju jūsu manuskriptā stāstu par mazo Mereti, kas negribēja lūgt dievu. Vai es vispār drīkstēju lasīt un jūs ļausiet man turpināt? Tēvs šodien pēcpusdienā bija vairākas stundas iegrimis lasīšanā un tad iedeva grāmatu man, lai izlasu šo stāstu. Redziet, te esmu ielikusi efejas lapu no kāda bērna kapiņa! Bet tagad, kad mēs satiekamies, jums jāsniedz man roka, jo nu jau mēs esam tuvāk pazīstami!

Vienpadsmitā nodaļa DORITE ŠĒNFUNDE

Pēc dažām dienām biju pabeidzis kārtot savas studijas un restaurēt lielākās un mazākās ainavas — kartonus. Pēdējie, lai gan no pilsētas vēl nebija pienākuši pasūtītie ietvari, bija sakārti tiem paredzētajās vietās, kur grāfs apmierināti tos citu pēc cita aplūkoja. Kaut ari tie nepretendēja uz izcilu vērtību, tomēr patiesi atdzīvināja bibliotēkas zāles gleznaini nopietno iespaidu, un man, kā jau teicu, bija patīkami, ka šie godīgu meklējumu liecinieki atraduši patvērumu tik cienīgā vietā. Turklāt grāfs neskopojās ar uzmundrinājumiem.

— Vai nu jūs turpināsiet savu mākslinieka ceļu vai ne, man gleznas savu vērtību nezaudēs, pirmajā gadījumā kā ceļa zīmes kādas jaunrades attīstībā, otrajā — kā ilustrācija vai papildinājums jūsu jaunības stāstam, kuru tagad esmu izlasījis. Katram nepieciešams savs prieciņš, man patīk vērot, kā veidojas dzīves ceļš, piemēram, tāds kā jūsējais. Jūs esat īsts cilvēks, bet dzīvojat simbolu pasaulē, un te slēpjas briesmas, it īpaši, ja tas notiek tik naivā veidā. Taču nav jēgas tagad par to lauzīt galvu un dabūt sirmus matus, vismaz jums ne, jo uz sevi es nevaru vairs šo izteicienu lāga attiecināt. Mans uzdevums ir vispirms atlīdzināt jums par manas grāmatu krātuves izdaiļošanu.

— To jau jūs esat izdarījis! — es teicu, gandrīz izbijies, ka jau atkal saņemšu naudu, — tik aizdomīga man likās ne* parastā laime; un tomēr es stomījos nevis aiz liekulīgas kli® rības, bet tāpēc, ka tiešām biju apjucis un jutos neērti, Js tā bija mana nabadzība, kuras dēļ grāfs taisīja tik lielus izdevumus.

Taču viņš iesaucās:

— Nevajag neko sarežģīt, draugs! Nav runa par īsto vēr* tību noteikšanu, jo es labi zinu, ka tamlīdzīgus darbus pār® dot nav viegli un ne katram tie vajadzīgi; man tas drīzāk ir goda jautājums, bet jums — nepieciešamība. Tātad labi vien iznāk, turklāt būs noslēgums mūsu neparastajam piedzīvojumam — kāpēc lai mēs neparādītu tam pienācīgo godu?^

To sakot, viņš iebāza man krūškabatā aploksni ar banknotēm; kā es vēlāk redzēju, tā bija tāda pati summa, kādu viņi man bija izmaksājis, tāpēc nu biju divreiz bagātāks nekā pirms dažām dienām.

— Tātad, — viņš turpināja, — parunāsim par galveno —* par to, ko jūs tagad domājat uzsākt. Es arī jaušu, ka jums

tiešām nepieciešams mainīt nodarbošanos; jums ir pārāk plašs redzesloks, lai būtu pieticīgs ainavists, jūs esat pārāk stūrains, pretrunīgs, nemierīgs, jums nepieciešams cits darbalauks. Tikai tam nav jānotiek ar tik sērīgu prātu, tik negribīgi, bet, kā jau teicu, ar bri-ras izvēles cienīgu stāju un apziņu, ka izvēle varēja būt arī citāda.

— Cienīga stāja ir jau gandarīta ar to, ka esat tik atsaucīgs pret maniem apšaubāmiem darbiem.

— Nē, tam nav ar mani nekāda sakara! Jums jāpierāda vēl pašam sev, ka varētu, ja arī ne spoži, tomēr ar godu nodoties tai profesijai, kuru esat izvēlējies, un tikai tad atvadīties no tās! Uzgleznojiet te pie mums pabeigtu darbu, saņemiet visus spēkus, bet dariet to ar vieglu sirdi, drosmīgi un bez rūpēm, un esmu gatavs derēt, ka mēs to pārdosim!

Es vēlreiz pakratīju galvu, jo iedomājos garos mēnešus, ko man prasīs tāds pasākums.

— Grāfa kungs, pat tad, ja tas izdotos, nerastos nekas cits kā tikai viens no tiem simboliem, kuru pasaulē es, pēc jūsu domām, dzīvoju, un šai gadījumā man tas maksātu pārāk daudz. Jūs jau arī pats ar savu cēlsirdību esat veicinājis to, ka man zeme deg zem kājām — kā gribas jo ātrāk doties mājup!

— Paklausieties, ko es jums ieteikšu! — viņš mani pārtrauca. — Rīkosimies bez vilcināšanās. Lai šis jautājums pa nakti paliek neizšķirts. Sagatavojieties ceļojumam rīt pavisam agri, ekipāža jūs gaidīs; tad atkarībā no jūsu izšķirošā vārda es aizvedīšu jūs vai nu uz pasta staciju, no kurienes iet ceļš uz Sveici, vai arī dosimies kopā uz pilsētu, kur man tāpat šis tas kārtojams, un jūs sapirksiet visu, kas nepieciešams jūsu darbam. Norunāts?

Es situ saujā, nešaubīdamies, ka izvēlēšos ceļu, kas ved uz dzimteni.

Tai dienā mums bija paredzēts ēst pusdienas tā saucamajā bruņinieku zālē — tā atradās augšējā stāvā, un es tur vēl nebiju bijis. Dorīte atnāca bibliotēkā, lai mums to paziņotu. Bruņinieku zāle esot saules pusē, un šodien laukā tik silts, ka neesot vajadzības kurināt, varēšot atvērt logus, lai baudītu skaisto rudens dienu. Es klusā apbrīnā raudzījos uz meiteni, domādams, ka viņa pati ir līdzīga saulainai jūnija dienai; arī grāfs kādu brīdi pārsteigts nolūkojās uz viņu. Viņai bija mugurā melna atlasa kleita, kam apkakli un krūtis greznoja smalkmanīgas mežģīnes, kurās mirgoja pērļu vir-knīte. Smagais tumšo matu vilnis bija vēzienīgi atglausts pakausī, atsedzot deniņus un piešķirot meitenes galviņai savdabīgu smalkumu un cildenu izteiksmi.

— Kas tev padomā, ka esi tā uzposusies? — jautāja grāfs, — Vai gaidi viesus, par kuriem man nekas nav zināms?

— Man nav nekas cits padomā kā vien mazliet saposties par godu skaistajam laikam un pusdienām bruņinieku zālē. Turklāt es ceru visā visumā uzburt mūsu draugam Lē kungam spilgtu iespaidu, varbūt tad, kad atkal rakstīs savus stāstus, viņš attēlos uz kādas puslappuses arī šeit redzēto un reizē ar zāles aprakstu varbūt iezagsies grāmatā arī mana necilā persona! Turklāt šodien tiklab katoļu, kā arī protestantu kalendāros atzīmēta Narcisa diena, un tad jau mēs drīkstam mazliet padižoties, vai ne, Heinriha kungs?

Lai arī viņa runāja pa pusei ar sirsnīgu nopietnību, pa pusei ar piemīlīgu smaidu, kas nekādu ļaunu nolūku sevī neslēpa, tomēr vārds «Narciss», man likās, bija ar dzelonīti, mērķētu uz sevis atspoguļošanu manuskriptā, — es lāgā nejutos un nožēloju, ka esmu to izlaidis no rokām. Vienalga, aiz kāda iemesla — vai nu tas būtu spriedums, vai tikai joks, kas izraisīja dzēlienus, — man tas likās vienlīdz apkaunojoši; es jutu, ka nosarkstu un nespēju attapties kaut ko atbildēt. Viņa tam nepievērsa uzmanību un nekā arī nemanīja, jādomā, ka biju pārspīlējis viņas nodomu man iedzelt.

Bruņinieku zāle bija gan koša, bet cieņas pilna un svinīga. Grīdu sedza spilgti sarkans paklājs. Griesti visā garumā un platumā bija klāti ar vienu pašu freskas gleznojumu, sienas starp to un tumšajiem koka paneļiem cilvēka augumā bija nokārtas ar senču portretiem. Virs melna marmora kamīna — senlaiku ieroči un bruņas, citi smalkāk darināti ieroči spīguļoja stiklotos skapjos; sevišķi vērtīgi zobeni un šķēpi bija redzami arī dažos attēlos kopā ar to kādreizējiem lietotājiem. Taču bija arī ieroči no tik tāliem gadsimtiem, no kuriem neviena senču portreta nebija. Nelielā trīsstūra vairogā bija vēl tikko saskatāms pats vecākais vien kāršais dzimtas vapenis — tikai viens no divdesmit tagadējā vapeņa laukumiem, kam uz augšējās malas atradās četras kronētas bruņu cepures līdzīgi četriem uz laktas sēdošiem gaiļiem.

Es nespēju atturēties un ziņkārīgi gāju visgarām zālei, priecēdams acis ar visu šo krāšņumu; grāfs šo to paskaidroja, Doroteja atnesa atslēgas un atslēdza lielajā bufetē acīm noslēptus skapīšus, kur spīdēja veclaiku sidrabs. Koka paneļu sienās arī bija skapji, tanīs glabājās uz pergamenta rakstīti manuskripti ar spožām miniatūrām, daudzi dokm menti ar piekārtiem zīmogiem koka vai sidraba apvalkos, citi arī bez apvalkiem un daļēji sabirzuši. Grāfs izvilka dažus no šiem dokumentiem un atritināja, taču es nepratu tos izlasīt, jo tie bija no divpadsmitā vai pat vienpadsmitā gadsimta; tās bija ķeizara sūtītās vēstules, kas attiecās uz to zemes platību, kurā mēs atradāmies. Kad es neslēpu savu izbrīnu par tik bagātīgiem atmiņu krājumiem un pieminekļiem, kādus vēl nekad netiku redzējis, grāfs paskaidroja, ka visus dzimtas krāmus savācis šai zālē, kur tie varot vienā mierā atdusēties, nevis mūždien ik uz soļa pīties dzīvajiem pa kājām. Viņam pašam tas viss sagādājot mērenu baudu — ne vairāk kā jebkuram kolekcionāram.

— O, — es teicu, — tādu redzamu un skaidri jaušamu senu pagātni, kas skar arī mūs pašus, nav iespējams tīšuprāt aizmirst un atmest, vajadzētu par to prast priecāties, neizmantojot nelietderīgi!

— Tā jau varētu likties, bet, kas pats ir pieredzējis, zina, ka reizēm sešu septiņu gadsimtu smagums spēj nomākt. Esmu arī jau vēlējies dzīvot brīvā valstī, piederēt pēc izcelsmes pie aristokrātijas; ar vārdu «aristokrāts», bez šaubām, saprotu vienīgi cilvēku, kurš brīvprātīgi uzņemas lielākus pienākumus. Bet tie ir tikai sapņi, kas dažādu iemeslu dēļ nav piepildāmi, tāpēc tādam dižciltības nomāktajam atliek tikai — kādreiz ieplūst lielajā tautas masā. Un arī tas saistīts ar zināmām grūtībām; ja nav labvēlīgi apstākļi, tad tas nav tik viegli panākams, tāpēc arī šai ziņā nav nemaz tik viegli, kā liekas, noteikt savu likteni. Mans tēvs, kurš vienīgi savas izcelsmes pēc tika par kavalērijas virsnieku, iekļuva revolucionārās Francijas armijā un Krievijā nožēlojami zaudēja dzīvību. Mans vecākais brālis, ko uzskatīja par stūrgalvi, devās uz Dienvidameriku, lai uzsāktu sava veida jaunu dzīvi, bet tieši tur kļuva akla gadījuma upuris un vietējās sadursmēs vēl gados jauns aizgāja bojā. No ibēriešu dižciltīgās dāmas, ar kuru īsi pirms nāves viņš esot salaulājies, mēs nekad nekādu ziņu neesam saņēmuši. Tagad esmu majorāta īpašnieks, un visa šī greznība stāv, kā stāvējusi, man acu priekšā, jo esmu pats pēdējais mūsu dzimtā. Bijis man dēls, es jau sen būtu ar viņu aizlaidies uz Jauno Pasauli, lai ienirtu atjaunotās tautas plūsmā. Vienam pašam doties turp nav pūļu vērts, vēl jo vairāk tāpēc, ka visumā p.smu ar dzīvi apmierināts. Taču sēdīsimies pie galda, jo mūsu dāmai patīk tēlot senču pils īpašnieci.

— Jā, patīk gan! Gluži labi patīk uzturēties šai zālē, ko lemaz nav iespējams pietiekami novērtēt! —* Doroteja ar īpašu pašpārliecību noteica, atkal mani samulsinādama, jo viņas jaunā iedoma man nebija saprotama, tāpēc nespēju to ne nosodīt, ne apbrīnot. Mūsu uzturēšanās bruņinieku zālē tiešām bija svinīga tiklab saules dēļ, kas pārpilnām ieplūda telpā, kā arī te iepriekš kūpināto kvēpināmo sveču smalkā aromāta dēļ. Krāsu bagātība ap mums likās tāpēc vēl košāka un izteiksmīgāka.

Pēc tam kad mēs kādu laiku bijām sēdējuši, vienmuļi tērzēdami, Doroteja vērsās pie manis ar laipni labvēlīgu un tomēr gandrīz vienaldzīgu sejas izteiksmi, gluži kā īsta sabiedrības dāma un teica:

— Lē kungs, jums taču arī nav vienaldzīga paša godīgā izcelsme, un jūs savā pilsoņa kārtā lepojaties ar savu vecāku godprātību un savu piezīmju sākumā apgalvojat, ka jums arī ir trīsdesmit divas, kaut arī nezināmas slavenu senču paaudzes.

— Protams, — es pašapmierināti un nedaudz ietiepīgi atbildēju, — protams, es ari neesmu uz ielas atrasts!

Te viņa priekā sasita plaukstas, atgūdama savu parasto dabisko izturēšanos, un līksmi iesaucās:

— Nu esmu jūs pieķērusi, mans augsti dzimušais kungs! Bet es pati esmu tieši uz ielas atrasta!

Apjucis blenzu uz viņu un nesapratu, ko tas nozīmē, bet viņa iepriecināta turpināja:

— Jā, jā, bargais kungs ar nevainojamo izcelsmi! Es esmu pati īstākā atradene, un mans vārds ir Dorīte Sēnfunde^14, nekā citādi — tā mani nokristījis mans mīļais audžutēvs!

Tagad es uzlūkoju ar izbrīnu grāfu, kurš smējās.

— Tad tas ir iegansts tavam jokam? Mēs tiešām smējāmies, kad lasījām jūsu apgalvojumu, ka, vērojot sevi, jūs jūtoties pilnīgi pārliecināts par saviem trīsdesmit divu paaudžu senčiem. Un, kad, lasot tālāk, nonācām līdz vietai, kur jūs nespējāt atturēties, lai neizteiktu dažus spriedumus par saviem senčiem, mūsu meitēns sabozās un žēlojās, ka visi — kā dižciltīgie, tā pilsoņi un zemnieki — lepojas ar savu izcelsmi un tikai viņai vien vajagot kaunēties, ka neesot nekādas dzimtas. Jo taisnība vien ir, es viņu atradu uz ielas, un viņa ir mana krietnā un gudrā audžumeita!

Viņš mīļi atglauda viņas nepaklausīgās sprogas, kas tiecās no pakauša atpakaļ uz ierasto vietu līdzās piesarkušajiem vaigiem. Satriekts un aizkustināts es lūdzu mani atvainot, jo neesmu gribējis aizskart viņas jūtas. Piebildu, ka esmu pelnījis tādu apkaunojumu, jo mani bija vilinājusi doma mazliet pārmācīt šķietamās grāfienes laipnību, nevis samierināties ar to. Jāteic, ka viņas izcelsme tomēr bija pati cildenākā, jo viņa ieradusies tieši dieva rokas vadīta, un iespējams, ka aiz visa tā slēpās kaut kas noslēpumains un brīnumains.

— Nē, — iebilda grāfs, — nepārvērtīsim viņu par apburtu princesi. Vienkāršais atgadījums te ir visiem zināms, un to, kas nav noslēpums nevienam bērnam, drīkstat zināt arī jūs. Pirms divdesmit gadiem, kad nomira mana sieva, mana vienīgā, es, sāpju tirdīts, bezcerīgi devos garos ceļojumos. Kādu vakaru apstājos vienā no mūsu pilsētas mājām Austrijas Donavās krastā, kur mana mīļotā sieva labprāt bieži mēdza apmesties. Piegājis pie mājas, ieraudzīju līdzās portālam uz akmens sola sēžam skaistu divus vai trīs gadus vecu bērnu, taču nepievērsu tam uzmanību. Vakarā izgāju vēlreiz laukā, lai paraudzītos uz saulrietu virs platās upes, par ko vienmēr bija jūsmojusi mana sieva; bērns vēl turpat gulēja. Kad pēc pusstundas atgriezos, meitenīte klusi un žēli raudāja. Es pasaucu pārvaldnieku, bet tas savā vienaldzībā negribēja neko zināt, viņš tikai pastāstīja, ka cauri pilsētai izgājusi grupa pārceļotāju, kam bērns droši vien piederot. Es liku meiteni ienest istabā un apkopt, bet, tā kā tas notika negribīgi un garlaikoti, tad paņēmu mazo pie sevis un pabaroju ar savām vakariņām. Pārceļotāji bija tiešām te bijuši, bet tad ar plostiem un kuģiem devušies pa Donavu lejup. Pēc policijas iegūtajām ziņām, viņi bija ieradušies no Svābijas un ceļojuši uz Krievijas dienvidiem, taču ne viņu agrākajā, ne tagadējā dzimtenē neviens neko par bērnu nezināja teikt, nekur tāds netika meklēts, nekur izceļotāju sarakstos vai dokumentos tas nebija atrodams. Aizdomas radīja kāds čigānu bars, kas bija parādījies pilsētas tuvumā; sākās jaunas izmeklēšanas* Arī tās nekā nedeva. īsi sakot, bērns, īpaši skaists atradenis, palika pie manis — te jau jūs to redzat! Es nodrošināju viņai labu eksistenci, paziņoju, ka viņa ir manas mirušās sievas krustmeita, un devu viņai sievas vārdu — Doroteja. Uzvārdu Sēnfunde liku notariāli apstiprināt un, kad pārliecinājos, cik meitene ir labdabīga, adoptēju viņu pēc visiem likumiem un noteikumiem un pie uzvārda pievienoju vietas nosaukumu. Tāpēc tagad viņas vārds ir — Sēnfunde-V... berga. Tiesa, par grāfieni es viņu nevaru pataisīt, bet tas ari nav vajadzīgs.

— Kā jums liekas, vai mani jānožēlo vai jāapskauž? — skaistā meitene man jautāja.

— Protams, jūs var tikai apskaust, — es teicu, attapda-mies no aizkustinošā izbrīna. — Jūs esat līdzīga no jauna piedzimušai zvaigznei, kura radusies debesu dzīlēs un kurai iedots vārds. Bet zvaigzne var atkal pazust, kamēr nemirstīgā dvēsele, kurai tagad dots jūsu vārds, nezudīs nekad.

Viņa viegli, to noliegdama, pašūpoja galvu un teica:

— Ar šādu mierinājumu pārāk neleposimies. Atradenis var tikpat ātri pazust, kā uzradies.

Lāgā nesapratu teikto, jo paša vārdus, kas izraisīja tādu atbildi, vērodams meiteni, jau biju aizmirsis, un grāfs paskaidroja:

— Jums jāzina, ka tā ir Dorītes īpatnība, — viņa netic nemirstībai, un tas nenotiek tāpēc, ka viņa būtu tā mācīta vai atrastos kāda ietekmē, bet tas jau ir no laika gala, no pašas mazotnes.

Doroteja nokaunējās, it kā būtu atklāts sirdī glabāts noslēpums; viņa pielieca nosarkušo seju pie damasta galdauta, tā ka sprogas izklaidus papletās pa galdu. Mani viss dzirdētais ietekmēja kā rēnas nobīles, kas līdzīgi trīsām pārskrien pār muguru, kad būtne, kura jau ieguvusi mūsu sirsnīgu labvēlību, pēkšņi pārsteidz ar kādu nozīmīgu rakstura īpašību, kas skar mūsu slēptākās dvēseles stīgas.

— Tā kā nu jūs mani pazīstat un redzat, kāda es esmu, — viņa, pēkšņi pieceldamās un pasmaidīdama, teica, — varu iet un parūpēties par kafiju, ko dzersim kādā mājīgā no-stūrītī.

Kad vēlāk pavadīju grāfu viņa apgaitā pa saimniecību, jo galvenā uzraudzība par darbiem muižā bija viņa paša ziņā, es izjautāju viņu sīkāk.

— Jā, tā tas ir, — viņš atbildēja, — kopš tā laika, kad viņa sāka kaut cik saprātīgi spriest un bija dzirdējusi par to — es pat nezinu, kopš kura laika, — viņa atklāti, no skaidras bērna sirds pateica man, ka nespējot saprast un ticēt, kā cilvēki var būt nemirstīgi. Gadās diezgan bieži, ka dažādu kārtu taisnprātīgi |audis gūst šo dabisko, pirmatnējo zūdamības izjūtu gluži vienkārši mātē dabā un bez jebkādas skepses vai apsvērumiem saglabā to kā kaut ko pašu par sevi saprotamu. Taču tik piemīlīgi dabiskā veidā, kā tas atklājās šai bērnā, es vēl nekad to nebiju redzējis; viņas nevainīgā pārliecība piespieda mani — nekad nebiju lauzījis galvu par dievu un nemirstību — vēlreiz pārskatīt savu filozofisko izglītību, un, kad es ar pārdomām un grāmatu lasīšanu nonācu pie tās atziņas, kura meitenei jau sen bija ’Skaidra, un Dorīte man pār plecu lūkojās grāmatās, tad bija pārsteidzoši redzēt, kā viņā veidojās izjūtas, kas bija jau apziņas apstiprinātas. Tam, kurš apgalvo, ka bez ticības nemirstībai pasaulē nebūtu ne poēzijas, ne dzīves jēgas, — tam vajadzētu redzēt šo meiteni: ne vien daba un visa dzīve viņai visapkārt, bet ari viņa pati kļuvusi kā apskaidrota. Saules gaisma viņai liekas tūkstoškārt skaistāka nekā citiem cilvēkiem, visu parādību esība kļuvusi svēta, ari nāve, pret kuru viņa izturas ļoti nopietni, bet nebaidās no tās. Viņa pieradinājusi sevi ik bridi par to domāt, dzirkstoša prieka un Saimes brīžos neaizmirst, ka pienāks diena — un mums visā nopietnībā un uz laiku laikiem būs no dzīves jāšķiras. Visa mūsu iznīcībai pakļautā esība un saskare ar citām īslaicīgām dzīvām radībām un nedzīviem priekšmetiem, mūsu zibenīgais, ātri zūdošais lidojums pasaules izplatījumā viņas acīs apņemts gan ar vieglas, maigas smeldzes dvesmu, gan ar liegas līksmības nojausmu, kas neļauj izjust cilvēka nepiepildīto vēlēšanos sūrmi, jo pasaule kā nedalāma vienība tomēr pastāv. Un ar kādu pietāti un līdzjūtību viņa izturas pret mirējiem un mirušajiem! Tiem, kuri nav saņēmuši to, ko pelnījuši, un kuriem vajadzējis aiziet no dzīves, kā viņa saka, viņa uzpoš kapus, un nepaiet ne diena, kad viņa nepavadītu kādu stundu kapsētā. Tā ir viņas iemīļotā vieta pastaigai un pārdomām, un no turienes viņa atgriežas reizēm jautra un draiskulīga, reizēm klusa un domīga.

Tāda pievilcīga domu gaita laikam bija piemērota tikai šādai bezrūpīgai, smalkmanīgai dzīvei, kas nepazīst ciešanas, un veselīgai, speķa pārpilnai jaunībai; tomēr dzirdētais inani aizrāva un mulsināja.

— Vai tad viņa dievam arī netic? — es jautāju.

— Atbilstoši vispārpieņemtiem uzskatiem, — atbildēja grāfs, — abi šie jautājumi nav viens no otra šķirami, bet, kā jau sieviete, viņa neliekas daudz zinis par loģiku, jo viņas atziņas tai nepakļaujas. «Mīļais dievs,» viņa saka, «ko’es, nabaga radījums, lai te saprotu! Dievam ir viss iespējams, ari tas, lai viņš būtu!» Bet vairāk viņa savos ērmotos spriedumos arī neizsakās, gluži otrādi, sarunājoties un lasot viņa jūt nepatiku pret pārāk lielu brīvību vai nekautrīgiem iztei cieniem un nepavisam necieš rupjus izlēcienus. Viņa nesaprotot, kāpēc vajag pret mīļo dievu, ja arī netic, ka viņš ir, un no viņa nebaidās, izturēties rupji un nekaunīgi. To viņa uzskatot drīzāk par zemisku, nevis drosmīgu uzvedību.

Atgriezies no mūsu apgaitas, es devos uz savu idillisko mītni dārza mājā, kur lūdzu atļauju palikt, kad mani dzīrās m pārvietot uz pili. Pa manu istabu jau kāds rosījās; Doroteja pēc parastajiem darbiem lejā zālē bija kopā ar dārznieka meitu uznākusi augšā, lai paraudzītos, vai man ko nevajag. Ienākot es tūlīt pamanīju divus krusteniski aiz spoguļa aizliktus krāšņus niedru stiebrus ar ziedu pušķi galā. Uz kumodes zem spoguļa, kam bija apsūbējuša apsudrabota kapara rāmis, atradās Cvīhana galvaskauss, saudzīgi uzlikts uz zaļas sūnas postamenta, un ap deniņiem tam bija aplikts kapu miršu vainadziņš. Atbalstījusies ar elkoņiem uz izvel-btās kumodes, Rozīte, paliekusies uz priekšu, deguntiņu saraukusi un lūpas pastiepusi, uzmanīgi pētīja galvaskausu. Gabaliņu nostāk, salikusi rokas uz muguras, stāvēja viņas kundze, kā liekas, iegrimusi nopietnās pārdomās, vērojot savu roku veikumu.

— Paslavējiet mūs, ka esam uzposušas jūsu istabu! — Viņa pagriezās pret mani. — Mazliet mājīgāk iekārtojām jūsu mēmo ceļabiedru un līdz ar to arī jūs pašu. Bet es patlaban domāju, vai nebūtu laiks jums no ceļabiedra šķirties un dāvāt viņam pienācīgo mieru. Mēs varbūt varētu viņu apglabāt mūsu kapsētā, man ir zināma maza, labi apslēpta vietiņa zem kokiem, kur nekad nevienu nerok.

Sis «varbūt», kas, līdzīgi ziedlapiņai, nemanāmi pārslīdēja pār meitenes lupām, skanēja tik laipni, ka iepriecēja man sirdi. Es tomēr iebildu, ka esmu nodomājis, lai arī tas liktos lieki un nevajadzīgi, galvaskausu aizvest atpakaļ uz dzimteni un tur beidzot atkal guldīt zemē.

Kad jūs grasāties doties ceļā? — jautāja Dorīte.

— Domāju, rīt, kā bija nolemts.

— Jūs nebrauksiet, bet darīsiet tā, kā papus ieteic! Nāciet, es parādīšu kaut ko skaistu! — Viņa atvēra veclaicīgu in-krustētu skapīti, kas stāvēja kaktā, un izņēma no tā ļoti plānas, košas īstas ķīniešu tasītes. — Redziet, tās man izdevās dabūt no mūsu veclietu vecīša; viņš solīja dabūt vēl, bet līdz šim nav vārdu turējis. Mēs atnesām tās šurp, lai jūs varētu mūs kādreiz ataicināt uz kafiju šeit vai apakšā zālē un lai jūsu istabā arī būtu kaut kas patīkams. Skat, Rozīt, tā Lē kungs spēlēja flautu, kad es viņu redzēju pirmo reizi!

Viņa paņēma manu spieķi, pielika kā flautu pie mutes uri nodziedāja dažus vārdus no «Burvju strēlnieka» ārijas «Kaut arī mākoņi to sedz», tad, nolikusi spieķi, paātrinātā tempā nebēdnīgi noskandēja noslēguma fioritūru tik skaisti un pārliecinoši, ka es aikal jutos pārsteigts. Tikpat negaidīti, kā sākusies, mirklīgās iedomas rosinātā dziesma aprāvās. Pēk-sili viņa ieraudzīja garām ejam kapelānu un uzsauca pa logu:

— Cienīgtēvs! Uzkāpiet uz brīdi pie mums augšā, mēs te tērgājam, nosizdami laiku līdz tējas dzeršanai, un cenšamies izklaidēt mūsu apbrīnojamo cietēju Odiseju. Rozīte ir Nausi-kaja, jūs pārstāvat Alkinoja — cildenā feaku valdnieka svēto varu, un es esmu Arēitoja, dievišķīgā Reksenora meita!

— Tad jau jūs būtu mana laulātā draudzene, cienītā elku pielūdzēja! — tusnīdams sacīja garīdznieks, kad patiešām bija uzkāpis augšā istabā.

— Vai jūs kaut ko jaušat, o, svētās jaunavas padevīgais kalps, — viņa teica smiedamās, — tās padevīgais kalps, kura valda ēterā un kuras tronis ir zelta altāris?

— Sitās runas sniedzas pāri manai saprašanai! — iesaucās Rozīte, piebīdīdama kapelānam vienu no nedaudzajiem krēsliem, un aizgāja, bet viņš uzsāka jautru tērgāšanu, turpinādams ar Dorīti vārdu divkauju. Beidzot ieradās arī grāfs, lai paraudzītos, kur mēs visi esam palikuši, un piedalījās mūsu sarunā, līdz satumsa un virs parka kokiem pacēlās mēness, mezdams gaismu istabā. Pēc mēness apveida es secināju, ka aizritējušas četras nedēļas, kopš sēdēju ar strādniecēm pie upes zem sidraba papelēm, un biju pārsteigts par straujo notikumu maiņu tik parastā dzīves gājumā.

Vēlāk pilī mūsu mazā sabiedrība vēl ilgi palika kopā. Sākumā Dorīte vēl likās satraukti līksma, bet pamazām pierima arvien klusāka un tikai laiku pa laikam, sēdēdama pie lielā flīģeļa, nospēlēja pa kādai pasāžai; pēdīgi viņa nozuda neatvadījusies.

Sai naktī es līdz pat rītausmai nespēju aizmigt, bet tāpēc nemaz arī nejutos slikti. Tikko biju uz īsu brīdi piesnaudies, tā mani modināja, jo bija pienācis laiks doties ceļā. Apjucis ātri apģērbos un steidzos uz pili, kur grāfs jau sēdēja pie brokastu galda; ekipāža bija durvju priekšā un kučieris pie zirgiem. Kad mēs bijām iesēdušies, grāfs vaicāja:

— Tātad kurp ved mūsu ce]š?

Doroteja nerādījās, bet es neuzdrīkstējos apvaicāties par viņu, jo zināju, ka tas man neizdosies brīvi, nepiespiesti, taču nespēju aizbraukt no šejienes neatvadījies. Tāpēc, mirkli padomājis, pēdējā brīdī pateicu, ka esmu nolēmis pieņemt grāfa kunga piedāvājumu.

— Ļoti labi, — viņš noteica un lika kučierim braukt virzienā uz pilsētu, no kurienes biju atnācis.

Divpadsmitā nodaļa NOSALUŠAIS KRISTUS

Pils ziemeļdaļā bija kāda telpa ar sevišķi augstu logu, kurā bija iekārtota mājas baznīciņa. Diezin vai šai gadsimtā tā bija pieredzējusi kādu dievkalpojumu, tomēr pie sienām vēl atradās baznīcas rotājumi un piederumi, velvētie griesti vēl bija saglabājuši gleznojumu, un tikai flīžu grīda sen atbrīvota no krēsliem. Toties tagad telpas vidū stāvēja dzelzs krāsns, kas pietiekami piesildīja telpu, un uz liela salmu pīteņa stāvēja molberts, pie kura es diezgan cītīgi strādāju; pa logu bija redzami ar smalku sniegu pieputinātie lauki.

Ilgais pārtraukums darbā, viss pēdējā laikā piedzīvotais, apņemšanās atteikties no glezniecības bija neapšaubāmi paplašinājuši manu redzesloku un saasinājuši priekšmetu uztveri vai, pareizāk, pamodinājuši snaudošo domu, un tagad tas nāca man par labu. Jau pēdējoreiz, kopš uzturējos pilī, aplūkojot vecākos un jaunākos darbus, es tos skatīju citādi, man tikpat kā zvīņas bija nokritušas no acīm, un tāda sajūta nepameta arī tagad, kad es strādāju uzcītīgi, rāmi, bezrūpīgi un tai pašā laikā piesardzīgi, pie katra otas pieskāriena domāju par nākošo, bet vilcināšanās nemaz neapslāpēja manu dedzību. Gadās, ka tas, kas nekad nav padevies senāk, pēkšņi bez iepriekšējas sagatavošanās pēc kāda laika izdodas — vai nu tāpēc, ka mūsu garīgie spēki guvuši atpūtu, vai arī tāpēc, ka mainījušies dzīves apstākļi, bet tādas parādības sastopamas biežāk, nekā parasti domā. Tā bija noticis arī ar mani, tik lielā mērā, kā man bija lemts.

Es biju uzsācis reizē divas gleznas, un, tā kā man allal bija gaiša un līksma noskaņa, darbs labi veicās. īstais manas radošās degsmes dzenulis tomēr bija pamodušās ilgai pēc mīlestības, vēlēšanās iemīlēties; nezinu, kā lai tādu it* jūtu nosauc, tas pasakāms tikai pēc laika pārbaudes, uU arvien, kā jau dzīves nenovēršams likums, tā ir parasta pa® radība. Savā laikā arī es biju paradis saukt sirdi par mus« kuli un mehānisku sūkni; nupat es tomēr paļāvos ilūziju va* rai un noticēju, ka tā ir mītne dvēseles svārstībām, ko ro* šina mīlestības jūtas, un, par spīti parastajiem jokiem a? sirds heraldisko atveidu uz cepumiem, spēļu kārtīm un citiem tautā izplatītiem simboliem, tā atguva savu seno reputāciju, jo Dorotejas tēls ar savas noslēpumainās izcelsmes oreolU| ar savu savdabīgo pasaules uzskatu, skaistumu un izglītību, liekas, ieguva mājvietu sirdī, nevis galvā; galvai pie* krita tikai vārtsarga, vērotāja loma savā gaismas un skaņu pārpilnajā kambarī, lai pēc tam vērā ņemto ielaistu kaislību tumšsārtajās dzirnavās.

Pat saprāts pildīja uzliktās klaušas un darīja visu, lai apmierinātu jūtu prasības. Ar Dorotejas acīm raugoties, dzīve savā zūdamībā un neatkārtojamībā man atklāja pasauli košākās, starojošākās krāsās —- tādu pašu, kādu to redzēja viņa. Mani pārņēma ilgu pilna laimes nojausma, tikai iedomājoties vien iespēju nodzīvot savu īso mūžu šai skaistajā pasaulē kopā ar mīļoto. Tāpēc vienaldzīgi klausījos sarunās par — būt vai nebūt, bez prieka vai sāpēm, bez zobgalības vai nožēlas jutu saļogāmies, pagaistam kopš bērnības Ieaudzināto atziņu par dievu un nemirstību. Tiesa, iegansts šādai gara brīvībai bija cita veida nebrīvība, kas īstenībā nav vīrieša cienīga; to apzinādamies, centos sevi attaisnot, meklējot palīdzību grāfa bibliotēkā. Ar filozofijas vēsturi biju iepazinies tikai vispārējos vilcienos, tā ka maz pieredzējušam cilvēkam nekāda liela izpratne par esības pamata jautājumiem rasties nevarēja. Es ķēros pie tā mūsdienu filozofa darbiem, kurš bija guvis lielus panākumus un visus jautājumus skaidroja savā īpatnējā klasiski monotonā, bet dedzīgā, visiem saprotamā valodā, tvēra un svieda tos šurp un turp un kā apburts putns, kas sēž uz vientuļa zara, ar savu dziesmu dzina dievu laukā no neskaitāmām cilvēku •īrdīm.

Pēc sava domāšanas veida un daļēji arī personiskās noslieces dēļ grāfs piederēja pie tiem cilvēkiem, kas filozofa fūsmīgo kultu atbalstīja, lai gan pretēji šai filozofijai ne ce-ffja, ne arī domāja, ka tamlīdzīgas idejas katrā ziņā tiivā-lajā laikā varētu atnest politisku brīvību. Kā jau viesmīlīgs namatēvs, grāfs negribēja man uzspiest savu pārliecību, bet, kad es, kā parasti, sāku pretoties jaunām ietekmēm un prā-Nu, ciktāl drīkstu ļaut, lai pārbauda manus morālos uzskatus, tad sākās nebeidzami runas plūdi par dieva esa~ mību — temats, pie kā, jāteic, biju pieradis kopš bērnu $knām.

Grāfs, kas šinīs jautājumos jau sen bija ticis pie skaidrības, mazliet nepacietīgi teica:

— Man ir pilnīgi vienalga, vai jūs ticat dievam vai ne? Vo uzskatu jūs par cilvēku, kurš nepiešķir nekādu nozīmi tam, vai viņa esības un apziņas iedīglis atrodas viņā pašā vai ārpus viņa, un, ja tā nebūtu, ja man vajadzētu domāt, ka. ticēdams dievam, jūs būtu tāds un neticēdams — citāds, es nejustu pret jums to uzticību, kādu patiesi jūtu tagad. Mūsu laikmeta aicinājums ir izveidot un pilnveidot dzīvē drošu pārliecību par cilvēku godīgumu, taisnīguma izpratni, vienalga, pie kādas ticības tie piederētu un kādi uzskati tiem būtu, turklāt ne vien nosakot valsts likumdošanu, bet arī cilvēku personiskās savstarpējās attiecības. Nav runas par ateismu un brīvdomāšanu, par frivolitāti, skepticismu, pasaules sāpēm — un kādas tik vien nav iesaukas dotas visām šīm slimīgajām parādībām! Galvenais, lai būtu tiesības uz dvēseles mieru, vienalga, kādi būtu pārdomu un pētījumu rezultāti. Un vispār, kā mēdz teikt — mūžu dzīvo, mūžu mācies, — neviens nevar droši apgalvot, kam viņš ticēs dzīves novakarā. Tāpēc mēs tiecamies pēc neierobežotas sirdsapziņas brīvības. Bet cilvēcei jātiek tiktāl, lai tādā pašā nesatricināmā mierā, kādā tā atklāj līdz šim nezināmus dabas likumus vai jaunu zvaigzni pie debesīm, tā varētu uztvert un vērot arī garīgās dzīves notikumus un parādības, paliekot pastāvīgi sev uzticīga, tāda, kas spilgtas saules apstarota saka vārdus: «Šeit es stāvu un citādi nevaru!»

Nepagāja necik ilgs laiks, un man vairs nebija vajadzīgi brīvdomātāja grāfa norādījumi; es jau patstāvīgi soļoju pa to pašu taciņu uz priekšu un gluži labi orientējos dieva lielā drauga vienmuļīgi satrauktajā valodā, ja tā ironiski vai arī nopietni drīkst saukt to, kurš visu savu mūžu nespēj šķirties no savas iemīļotās tēmas. Kā jau parasti «jaunatgrieztie», es pat biju uzcītīgāks par citiem, un lāpa, ar kuru es apgaismoju savu seno domu mežu biezokņus, dega īpaši gaiši, jo bija aizdedzināta pie mīlestības uguns. Tagad es spriedelēju bez mitas, tikai pretējā virzienā, it īpaši vakaros, kas bija kļuvuši garāki, kad ērmotais kapelāns, strīdu pievilināts, ieradās, lai savā veidā sauktu pie atbildības jauno atkritēju.

Kapelānam bija raksturīgas trīs īpašības: viņam gauži patika labi paēst un iedzert, viņš bija izcils reliģiozs ideālists un vēl lielāks humorists, pēdējais gan vairāk tādā nozīmē, ka viņš ik minūtes piecpadsmit minēja vārdu «humors» un lietoja to par mērauklu un kritēriju visam, kas notika vai par ko tika runāts. Visu, ko viņš pats darīja, runāja un juta, viņš uzskatīja par humora piestrāvotu, un, kaut arī no humora te bieži nebija ne vēsts, jo lielāko tiesu tā bija nemitīga vāvuļošana, skaļas frāzes ar antitēzēm, gleznaini salīdzinājumi un apgalvojumi, tomēr pa daļai humors arī uzplaiksnīja, it īpaši tad, kad mēs vakaros sēdējām visi kopā un viņš, vārdus kā pupas bērdams, skaidroja, kas ir humors un ka mums neesot ne tik daudz kā melns aiz naga no šīs dieva dāvanas.

Viņš uzcītīgi lasīja visus humoristiskos rakstus un tos, kuros tika runāts par humoru, un bija izveidojis veselu mācību par to — par miklo, plūstošo, ēterisko, pasauli apskalojošo sistēmu, kā viņš to dēvēja un kas manāmi sasaucās ar viņa teoloģijas raksturu. Viņš tikpat bieži pieminēja Ser-vantesu kā Šekspīru, bet lielāko patiku viņam sagādāja neskaitāmie kautiņi, kuros tika ievilkti Sančo un bruņinieks, dažādās izdarības, blēdīšanās un rupjie joki. Viņš nemanīja gudrības un cildenuma zelta graudus, kādus rakstnieks bija ielicis mutē savam varonim pārmaiņus ar aplamību izvirdumiem; kapelāns nespēja vai negribēja saskatīt smalkāk izteiktu zobgalību, it īpaši, ja tā bija tikpat kā uz viņu mērķēta, un uzrādīja uzjautrinošu pretrunu savam apgalvojumam par dziļo humora izpratni. Tā, piemēram, Montesino alas dēkā viņš saskatīja vienīgi gaužām izdevušos joku. Humoram, kas slēpjas epizodē ar garo tauvu, kuru pilnīgi veltīgi atritina, kamēr bruņinieks jau pašā sākumā aizvēris acis — kā visi, kas krāpj paši sevi un tādējādi terorizē citus, — un tam, kā dons Kihots izturas vienmēr, kad aizsākas runas par alā redzēto, —- visam tam kapelāns nepievērsa uzmanību vai arī nemanot īgni rauca degunu.

Viņa ideālisms — un par ideālistu viņš sevi dēvēja gan dižodamies, gan atvainodamies — izpaudās apgalvojumā, ka viss, ko viņa klausītāji uzskatīja par ideālu, proti, patiesais un īstenais, kas pietiekami pārliecinoši izteic un atklāj savu būtību, ir mēsli un pīšļi; turpretī, pēc viņa uzskatiem, ideāls bija viss neredzētais, neaptveramais, nenosaucamais, neizsakāmais, tas bija tas pats kā nosaukt par Pomerāniju tukšu telpu debesu izplatījumā. Tā arī jebkuru diletantisku noņemšanos, no kuras nekas nebija gaidāms, viņš uzskatīja par ideālu censonību, lai arī cik tā bija nejēdzīga un uzpūtīga, toties pašaizliedzīgu un nopietnu darbošanos zinātnē un mākslā, kam paredzami panākumi, viņš saukāja par pasaulīgu dzīšanos pēc slavas, goda un mantas. Arhitektu, kam baznīcas torņi sabruka, viņš sauca par ideālistu traģiskos apstākļos, to, kura celtne stingri turējās, — par materiālistu, kurš dzenas pēc pasaules labumiem.

Viņš bija katoļu priesteris, taču izturējās iecietīgi pret rītām reliģijas mācībām, lai gan par to atturīgi klusēja un nelepojās. Toties apgaismības deismu, ko viņš cildināja, prata aizstāvēt fanātiskāk nekā jebkurš melnsvārcis savas reliģijas dogmas. Viņš pūlējās ar ideālistiskām un humoris* tiskām runām īsti sātaniski ietekmēt sarunas biedru un cēla sārtus no antitēzēm, nestabilām parabolām un samocītām asprātībām, tiekdamies sadedzināt tajos pretinieka saprātu, labo gribu un pat sirdsapziņu, sviezdams tos upurugunī par slavu paša ieskatiem.

Patika uz tamlīdzīgu aizrautīgu laika kavēkli un grāfa viesmīlība bieži vedināja viņu uz pili, un, tā kā viņš bija godīgs un uzticams palīgs dažādos labdarības pasākumos, tad ne vien darīja labu, bet arī pastāvīgi ienesa mājā jautrību. It īpaši Doroteja prata ar piemīlīgu vieglumu vadāt kapelānu pa viņa fantastiskā humora labirintiem, ķircinoši vilināt viņu paša ērmoto joku biezokņos. Grūti bija saprast, vai meiteni mudina nebēdnīga labvēlība vai apdomīga šķelmība, jo tikpat bieži, cik viņa kapelānam deva iespēju padižoties, tikpat bieži arī izvilināja viņa godkāri uz slidena ledus, kur viņa asprātības paklupa.

Garīdznieks bija īstais cilvēks, ar kuru radās izdevība izmēģināt jauniegūtos ieročus, un es darīju to jo nesaudzīgāk tāpēc, ka cīnījos pret netikumiem, kam biju pats pakļauts. Pēc pirmā smeldzīgā izbrīna par manu atkrišanu no dieva viņš ar divkāršu sparu metās uzbrukumā, lai mani sakautu, bet, tā kā es drīzāk aiz jaunatgrieztā kaujinieciskuma nekā aiz neuzvedības pārkāpu saprāta robežas, pie kurām viņš bija pieradis, un tikpat nejēdzīgā veidā atmaksāju viņam ar viņa paša fantastiskiem izlēcieniem un humoristiskiem dzēlieniem, tad viņš sadrūma un vairākkārt atteicās no mūsu sabiedrības, kurā bija guvis atpūtu pēc nerimtīgas mesu lasīšanas un dažādu pienākumu pildīšanas baznīcā. Tad savukārt apjuku es: mani pārsteidza tas, cik ļoti cilvēks spēj pārvērsties; atcerējos savu sadursmi ar Ferdinandu Lisu, kad kļuvu tik neiecietīgs, ka ar zobenu rokā stājos pretējā pusē — tanī pusē, kur tagad stāvēja kapelāns. Apņēmos turpmāk laboties un savaldīties, bet arvien atkārtoju vecās kļūdas. Līdz ar to man, mūžīgam miera traucētājam, pašam bija nepieciešama saudzība; sajutis to, es noskumu.

Taču liktenis jau bija parūpējies, lai nabaga apspiestajam kapelānam rastos negaidīta palīdzība. Kādu dienu smagnējs zemnieku zirdziņš pierībināja pie pils vaļējus ratus. Uz bukas sēdēja lauku kučieris ar pīpi zobos, bet ratos, kas izskatījās pēc siles, gluži kā Veneras gliemežnīcā — ērmots cilvēks, kuram galvā bija platmale ar noļukušām malām un mutē pīpe. Blakus viņam bija nolikts liels labības maiss, piebāzts ar daudziem lielākiem un mazākiem, stūrainiem un apaļiem priekšmetiem, tā ka augšgals bija tikai ar grūtībām aizsiets, savelkot tikko manāmu kronīti. Ratos sēdētājs, ar vienu roku pieturēdams maisu, norūpējies uzmanīja, lai, ceļot laukā, tas neciestu. Pēc tam viņš izlēca no ratiem arī pats un palika stāvam pie maisa, ko pieturēja, lai tas, pasarg dievs, neapveltos uz pamitrās zemes. Tas apgrūtināja viņa sarunu ar vedēju, kurš negribēja vilcināties un gaidīt samaksu, bet atbraucējs tiklab apstrīdēja prasīto cenu, kā arī gribēja, lai tas uzkavējas, kamēr viņš nodos savas vēstules un pieteiks, kā pieklājas, vizīti grāfa pilī. Ar pīpi zobos, vārdus bērdams, viņš mēģināja tikt galā ar vedēju, taču nespēja, kā paradis, ne pastiprināt teikto ar žestiem, ne sameklēt vēstules, jo, tiklīdz palaistu vajā maisu, tas apgāztos. Beidzot iznāca sulainis un apjautājās, kādā vajadzībā viņš ieradies.

— Tā ir mana bagāža, draudziņ! — sacīja atbraucējs. — Pieturiet mazliet, kamēr es sameklēju savas ieteikuma vēstules grāfa kungam, kuru lūdzu paaicināt šurp!

Sulainis pieturēja maisu, kamēr ceļotājs sameklēja pāris vēstuļu savā piestūķētajā kabatas portfelī, tad iedeva tās kalpotājam, kurš iegāja mājā, un atkal pats balstīja maisu. Pēc kāda laika ar vienu no vēstulēm rokā durvīs parādījās grāfs, lai paraudzītos pēc atbraucēja. Tas, balstīdams maisu, stiepa pretī brīvo roku, saukdams:

— Es sveicu jūs, cēlais cilvēk un biedri! Vai dzīvot nav jauki, kad visapkārt zaļi lauki?

— Vai man ir gods redzēt Pēteru Gilgusa kungu, kuru man te vēstulēs ieteic draugi? — jautāja grāfs Dītrihs.

— Jā, tas esmu es! Vai dzīvot nav jauki?

— Protams! Bet iekārtojieties mazliet ērtāk! Vai negribat nodot savas mantas un ienākt iekšā?

— To es nevaru, iekams nebūšu jums pateicis dažus vārdus!

Grāfs piegāja viņam klāt un, noklausījies klusi pateikto, sacīja vedējam, ka viņa prasība tikšot apmierināta, bet vispirms lai viņš aizbraucot līdz saimniecības ēkām, kur kaut ko varēšot iebaudīt pats un kur tikšot pabarots arī zirgs.

Pēc tam divi kalpotāji ienesa maisu sveiku un veselu mājā un grāfs aicināja svešinieku savā istabā, kur turpināja uzsākto sarunu.

Pēters Gilgusa kungs bija no Vācijas vidienes izbēdzis skolotājs un ateisma apustulis, kurš bija devies apskatīt pasauli un baudīt tās labumus, kopš no turienes izraidīts dievs. Tādu notikumu viņš piedzīvoja kā neizsakāmu laimes gadījumu un, lai kur nonācis, pastāvīgi sauca: «Vai dzīvot nav jauki!» — it kā pasaule no tiesas būtu atbrīvojusies no sava lielākā ienaidnieka un apspiedēja, kopš Gilguss bija izlasījis filozofa darbus. Tāpēc viņš izturējās tā, it kā nepārtraukti būtu svētki un galdā smaržotu cepetis, vai arī kā mazas hercogistes iedzīvotāji, kuru tirāns aizbēdzis, vai kā peles, kas danco pa galdu, tiklīdz kaķa nav mājās.

Jādomā, ka, viņam strādājot par skolotāju, garīdzniecība būs to krietni vien nomākusi; lai vai kā, bet par dieva padzīšanu viņš priecājās vairāk, nekā pieklātos. Viņš nespēja vien norimties un atkal un atkal jutās pārsteigts par to, cik lieliski ir justies brīvam no postošās apziņas, brīvam uz visiem laikiem no vairāk vai mazāk nomācošās atkarības. Viņš vicināja dūri pret visu garo pagātni, kas pilna ar antropo-morfiskiem dieviem; atkal un atkal viņš kāpa katrā pakalnā, izstiepis rokas, slavēja zaļojošās pasaules skaistumu, gavilēja par dzidri zilajām bezmākoņu debesīm, kas tagad bija brīvas no dieviem, un, nometies zemē, dzēra no strautiem un avotiem, kuru ūdens nekad neesot bijis tik svaigs un tīrs kā tagad. Tas tomēr nekavēja viņu, tiklīdz iestājās ilgstošs aukstums vai lietus, ļaut vaļu niknumam un ar senlaicīgiem lāstiem izteikt savu neapmierinātību, jo šādi varēja ietekmēt tikai personiski pašam eksistējošo varu, visu šo nejēdzību cēloni.

Uzsākot savus klejojumus, viņš pirmām kārtām iegriezās pie filozofa, savas mācības vadoņa; vienu nedēļu to godinājis, viņš aizņēmās tālākajam ceļam nedaudz naudas, cik nu pieticīgajam zinātniekam, kurš dzīvo labprātīgā nabadzībā, tai brīdī bija. Filozofs iedeva arī dažas vēstules mantīgākajiem piekritējiem, tie savukārt aizsūtīja viņu pie saviem draugiem, un tā viņš jau kopš gada ceļoja no pilsētas uz pilsētu, no muižas uz muižu, dzīvoja zaļas dienas un slavēja jauno ēru, kas nu bija sākusies. Tagad viņš beidzot bija ieradies arī pie grāfa Dītriha, kurš jau bija par viņu dzirdējis. Kad grāfs ar jauno viesi atnāca pie galda, viņš jau jutās mazliet noguris no viesa nebeidzamajiem vārdu plūdiem un skaļajiem izsaucieniem, bet viesim, tikko viņš bija ar. karoti pasmēlis garšīgo zupu, tūlīt pār biezajām lūpām spruktin izspruka: «Vai dzīvot nav jauki!»

Manī viņš jau tūlīt nojauta grāfa mājās ieredzētu viesi, pēc pusdienām pienāca pie manis un lika, lai pavadu viņu uz norādīto istabu, kur, vienā laidā jautādams, ņēmās iekārtoties un izkravāt savu maisu, kas viņam kalpoja par čemodānu. Starp neskaitāmiem dažādiem apģērbu gabaliem, no kuriem nebija divu saderīgu, dienas gaismā parādījās visneiedomājamākās mantas, un katru viņš afektēti slavēja. Izvilcis no maisa sava skolotāja publicētos darbus sarkanā ādas sējumā — katru grāmatu viņš bija ietinis drāniņā, — salika tos svinīgi uz rakstāmgalda, kas atradās istabā. Tad izņēma vairākas olektis garu, biezu nebalinātas drānas gabalu, no kuras gribot vasarā likt pašūt sev vācu vingrošanas kostīmu. Pēc tam viņš izvilka vēl citas grāmatas; izripoja vairāki sārti āboli, ko esot dāvājusi kāda skaista muižniece, tad papīrā ievīstīts gaļas gabals un visbeidzot zila salocīta vatēta sega, kurā atradās dzijas šķetere zeķēm. Redzot to visu, vajadzēja atzīt, ka viņš prot gluži labi iztikt bez dieva palīdzības un pats zina, kas viņam varētu būt noderīgs. Vēl izrakņājis kaut ko no maisa dziļumiem, starp citu, arī mazu Svarcvaldes pulksteni, viņš ielīda maisā ar visu galvu un no pašas apakšas izvilka sarkani puķotus saritinātus rītasvārkus. Tos atritinādams, izņēma palielu kārbu, kurā atradās cilvēka acs modelis, tik liels kā bērna galva.

Gilguss atvēra kārbu un piesardzīgi izcēla aci, lai paskatītos, vai tā nav ceļā cietusi. Acs bija no vaska un stikla, un to varēja sadalīt, lai demonstrētu mācību stundā cilvēka acs uzbūvi. Ceļā dodoties, viņš bija paķēris aci no savas skolas nelielās dabas zinātņu kolekcijas, tāpēc, tiklīdz tika zināma viņa uzturēšanās vieta, tā tūlīt sekoja oficiāli pieprasījumi, taču viņš pat nedomāja no acs šķirties.

Tagad viņš nopūta no tās putekļus, svinīgi novietoja uz rakstāmgalda un iesaucās:

— Tā patiesi ir dieva redzīgā acs!

šī dieva acs, protams, bija visai primitīvi pagatavota, un arī Gilgusa zināšanas nesniedzās tālāk par šo modeli; tomēr tam vajadzēja kalpot par dabaszinātnisku aizsegu, ar ko greznot prieka vēsti par dieva tā kunga padzīšanu; viņš veda aci līdzi arī kā visu uzvarošās zinātnes simbolu, kas, sākoties jaunu atklājumu virknei, katrreiz uzsauc Mūžīgajam: «Ei, vai dzirdi! Mēs tagad zinām, kā tas tiek darīts!»

Un tad vēl acs viņam noderēja par slepenu seifu un dārgumu glabātavu. Viņš atvēra acs ābolu un izņēma no tukšā dobuma saturu, kas ceļā bija pamatīgi sakratījies. No liela vates kumšķa Gilguss izvilka zelta kaklasaites adatu, sidraba pulksteņa važiņu, dažus gredzenus un ar lepnumu rādija man šos dārgumus. Izceldams sainīti ar rēķiniem un punša recepti, viņš ļāva nojaust, ka vienā sainītī ir mīlestības vēstules, ko saņēmis no savu viesmīlīgo draugu kalponēm, turpretī kādu loterijas biļeti viņš atlocīja ar ļoti nopietnu sejas izteiksmi, gluži kā turētu rokā valsts obligātu ciju, — tiesa, uz tās bija sadrukāti daudzi gan lielāki, gan mazāki simttūkstošnieki; kādu mazumiņu papīrā ietītās naudas viņš nosauca par savu rezerves fondu, kam nekādos apstākļos nepieskaroties, tāpēc glabājot to te. Kolekciju papildināja sakaltušu puķu pušķītis, kas it kā samierināja ar pasauli, liecinot par vienkārši cilvēcisku labestību.

Tāds bija acs saturs; izņēmis to, Gilguss salika visu tukšajā kārbā un ieslēdza atvilktnē; pašu anatomisko modeli viņš bija nodomājis demonstrēt gaidāmajās pamācošajās sarunās.

Jau pirmajā vakarā, kad ieradās kapelāns, Gilguss nekavējoties izraudzīja viņu par savas sludinātās mācības uzbrukuma mērķi un uzbruka viņam tik aizrautīgi, ka iedegās nevaldāma vārdu kauja, līdz garīdznieks saskatīja atnācējā idejiska pretinieka parodiju un, viltīgi samiedzis acis, tūlīt mainīja taktiku un ņēmās skaļajam Pēteram Gilgusam, kurš uzpūtīgā nekaunībā svaidījās ar zaimu pilniem apgalvojumiem, glaimot. Kapelāns teicās esam laimīgs, ka viņam izdevība apsveikt un iepazīt tik spilgti izteiktu īpatnību; viss uzskatos absolūti pretējais saprototies labāk nekā nenoteikta mērenība un gala rezultātā kaut kur augstākajās sfērās apvienojoties. Aizrautīgs dieva apliecinātājs un aizrautīgs dieva noliedzējs pamatos galu galā esot iejūgti vienos ratos, no kuriem tiklab viens, kā otrs netiekot vaļā, tāpēc viņš, uzticams biedrs, piedāvājot savu draudzību. Tik dedzīga un neatlaidīga dieva noliegšana patiesībā esot tikai citāda veida apslēpta dieva bijāšana, tāpat kā kristietības sākumā bijuši svētie, kas uzdevušies par lieliem grēciniekiem, lai, ļaužu nicināti, jo netraucētāk nodotos dieva slavināšanai.

Apjukušais Gilguss netika skaidrībā, kas te notiek, un centās izlīdzēties ar neapturamu vārdu birumu, taču jokdaris kapelāns aptina ap viņu veselu medainu joku tīklu, mierināja, ka dievs jau sen esot viņu ietvēris savā uzmanības lokā un viss vēl nokārtošoties, tāpēc Gilguss, juzdamies glaimots, pieņēma ielūgumu nākošajā dienā uz labām brokastīm baznīcas mājā. Tur viņi sākumā atjaunoja vārdu kauju, pēc tam krietni iedzēra, noslēdza draudzību un abi kopā devās pastaigā pa laukiem un krodziņiem, kur kapelāns izspēlēja arvien jaunus jokus ar savu draugu, jo saglabāja domu skaidrību un neaizmirsa ļaunos nodomus, kamēr Gilguss, arī nedaudz iedzēris, zaudēja jēgu un lēja žēlas asaras par sava likteņa diženumu, par laikmeta svini« gumu, «kur dzīvot ir tik jauki». Ja kapelānam izdevās viņu šādā stāvoklī vakarā vai ap pusdienas laiku nogādāt pilī, tad viņa sirds līksmoja. Grāfs reizēm smaidīja, reizēm saīga, Doroteja turpretī smējās, ziņkārīgi ieklausīdamās sarunās, jo viņai nekad vēl nebija gadījies neko tamlīdzīgu pieredzēt, it īpaši tad, kad Gilguss krita uz ceļiem un raudādams skūpstīja viņas apģērba malu, jo, tiklīdz viņš bija dabūjis zināt, ka Dorīte nav grāfiene, tā beidza lakstoties ar dārznieka meitu, laikam nodomājis, ka Dorīte, stipras gribas brīvdomātāja, ir pagaidām piemērota dalīties viņa priekā par dižo pasaules skatījumu un dzīvē ar viņu pašu.

Kad pēc šādiem izlēcieniem viņš atkal atžilba, tad iegrima dziļdomīgās skumjas un, lai vainu izpirktu, pievērsās dažādiem veiklības demonstrējumiem. Neņemot vērā vēso laiku, metas peldus dīķī un dzirnavu aizsprostā, tāpēc bieži kailais ateists bija gan te, gan tur redzams ienirstam un iznirstam no ūdens. Nozilējušu seju un slapjiem matiem viņš apgalvoja, ka jūtoties kā no jauna piedzimis, un kapelānam, kā arī Dorītei un pat draiskulīgajai Rozītei katru dienu bija izpriecu atliku likām. Kapelāns bija dzirdējis zemniekus runājām, ka tie grasoties reiz izvilkt no ūdens neticīgo ūdensvīru un noberzēt ar salmiem sausu, un arī par to garīdznieks priecājās jau iepriekš.

Visi šie notikumi pamudināja mani ne vien pieklusināt savu ķildīgo garu un pat izturēties rāmi, bet vēl turklāt izjust kaunu, jo man šķita, ka esmu tāds pats dēkainis kā ērmotais viesis. Pat tas, ka viņš meta acis uz skaisto mājasmāti, atgādināja man, ka es biju darījis to pašu un daru to joprojām, kaut arī neesmu sevi atklājis un negribu atklāt. Sirds dziļumos es apzinājos, ka esmu pats pelnījis zobgalīgos smieklus, kas Dorītei, lai arī kā viņa valdījās, reizēm paspruka. Ja gribēju būt atklāts pret sevi, tad man vajadzēja atzīt, ka esmu te vēl palicis vienīgi Dorotejas dēļ, tikai man nebija drosmes ļaut to noskārst vai uz kaut ko cerēt. Tātad, iespējams, biju vēl lielāks nelga nekā Pēters Gilguss.

Visu šo pretrunīgo izjūtu un domu dēļ mani pārņēma savāds sastingums, es iegrimu savā darbā un filozofisko grāmatu studēšanā, disputos vairs nepiedalīdamies. Iemīlējies biju tāpat kā iepriekš, tikai tagad šīs jūtas bija kā puķes ziedēšana — iestājoties pavasara dzestrumam, tā kādu brīdi paliek neizpratnē ar puspavērtu ziedkausu. Tai pašā laikā mani māca liels pretīgums pret līdzcensonību, jo tā es vērtēju Gilgusa izturēšanos gan jaunā pasaules uzskata, gan meitenes dēļ, bet, protams, attapu, ka tāds vērtējums nav ne atbilstošs apstākļiem, ne humāns.

Reiz rīta pusē, kad, dziļi iegrimis darbā, īgns kā vecmeita es sēdēju pie molberta, Gilguss satraukts un saposies iebrāzās pie manis. Viņam bija mugurā brūna fraka ar apzeltītām pogām, galvā, lai gan bija ziema, gaiša ceļojuma cepure. Attiecībām ar Dorlti, viņš kliedza, jābūt skaidrām; ja tāds cilvēks, kāds esot viņš, varētu savienoties ar personu, kāda esot Doroteja, tad tas būtu noziegums, ja šādu iespēju ignorētu, to darīt esot tieši vai filozofiski vēsturisks pienākums, jo pasaules atbrīvošanu no idejas par dievu varēšot pa īstam panākt ar brīvi domājošu abu dzimumu apvienošanos laulībā — un tā joprojām. Es jutos apkaunots un satriekts apziņā, ka dalos savās simpātijās ar nelgu, man pat smiekli nenāca par viņa muļķību. Vispār pats fakts nemaz mani neuzjautrināja, jo šķita, ka tas vien jau met vieglu ēnu uz naivo Dorīti.

Tāpēc īgni apjautājos, vai viņš uzposies frakā, lai tūlīt dotos meiteni bildināt.

— Nē, — viņš teica, — šodien vēl ne! Gribu tikai dažas dienas vairāk parūpēties par savu ārieni, kā preciniekam piederas. Vai fraka neizskatās labi? To man uzdāvināja kāds baņķieris ateists, izcils mūsu apvienības_ atbalstītājs; viņš gan svētdienās vēl iet baznīcā, jo viņam jarēķinas ar sabiedrības domām. O, kaut mana māmiņa būtu pieredzējusi to laimi, kas mani gaida!

— Jūsu māmiņa? Vai viņa mirusi?

— Jau pirms diviem gadiem! Viņa nepiedzīvoja cilvēces atbrīvošanu. Kaltētās puķes, kuras es glabāju dieva acī, viņa dāvāja manā pēdējā dzimšanas dienā, ko viņa vēl nosvinēja. Viņa bija tās nopirkusi tirgū par vienu kreiceri.

Jauns dūriens trāpīja manu sirdi; šis balamute runāja par mīlošo māti, galu galā viņš bija labāks dēls nekā es, kurš kavējās te, tikpat kā aizmirsis savu māti, lai gan zināja, ka viņa gaida. Tik samudžināta ir mūsu dzīve, ka vēl neesam paguvuši nosodīt savu tuvāko, ko nupat grasāmies darītg kad jau nosodījums trāpa mūs pašus.

Pēc kāda brīža, kad Gilguss bija aizdrāzies, ienāca Da« rīte ar skaistu vīnogu un bumbieru groziņu rokā.

'— Jūs tagad esat tik uzcītīgs un nemaz nerādāties, viņa teica, — tā ka jānes jums neliels atspirdzinājums šurp. Ēdiet augļus, citādi izkaltīsiet pavisam! Par to jums jādocl mums labs padoms. Strādājiet vien, es labprāt pasēdēšu un paskatīšos.

yiņa paņēma krēslu un apsēdās man līdzās.

— Papus raksta vēstules, — viņa turpināja, — un grib ar tām aizsūtīt Ciilgusa kungu prom, jo nevar vairs viņu paciest. Gilguss šorīt bija zemniekiem, kas ara lauku, lasījis sprediķi kā Jonass Nīnives ļaudīm, ka viņiem vajagot nožēlot grēkus un atteikties no pagāniskās ticības dievam. Tā jau nevar turpināties. Papus grasās viņu vēl šodien pat aizsūtīt labi tālu prom un ar ieteikuma vēstulēm panākt, lai viņš tiek aprūpēts un iekārtots kādā prātīgā darbā.

— Un ko tad es te varētu ieteikt? — es jautāju.

— Ne tik daudz ieteikt kā palīdzēt! Jums vajadzētu, ja viņš pretotos, pierunāt, pārliecināt, ka ceļojums ir kaut kas patīkams un nepieciešams. Esam nolikuši dažus koferus, kuros, jādomā, ietilps viņa atbaidošā maisa saturs. Ja jūs paliktu pie viņa šai pēdējā stundiņā, tad spētu varbūt viņu pārliecināt, ka ceļot ar maisu ir nepieklājīgi un aizdomīgi, im it kā nejauši ienest koferus. Varētu gadīties, ka viņš Ietiepjas un neņem tos, bet tēvs tomēr negrib ļaut, ka viņš •izbrauc no mūsu mājas ar labības maisu.

Es gan nešaubījos, ka Gilguss koferus paņems, tomēr apsolīju darīt, kas būs manos spēkos. Viņa vēl piebilda:

— Ja ir atļauts, es vēl drusku pasēdēšu. — Viņa sakrustoja rokas un palika sēžam man līdzas kādu stundas ceturksni; ne viņa, ne es nebildām ne vārda.

Kad es beidzot sāku ar paletes nazi kasīt nost kādu neizdevušos akmeni gleznas priekšplānā, Dorīte iesaucās:

— Hop! Nost no ceļa! — tad piecēlās, pateicās par vēlīgo •udienci un, prom iedama, lūdza pirms pusdienām pastāstīt, kā veicies ar norunāto pasākumu.

Veicās viss bez kādiem sarežģījumiem; Gilguss aizbrauca flmi, labā omā, ar krietni lielu bagāžu līdz tuvākajai pasta stacijai, lai no turienes agri no rīta ceļotu tālāk. Kad vakarā m tēju ieradās kapelāns, viņu pārsteidza tik dziļš miers un klusums, it kā pēkšņi būtu apstājies dzirnavu rats. Pēdējā !«tkā viņš, nākdams šurp, reizem mēdza paķert līdzi kādu »«no vācu mistiķu grāmatu ar nodomu tamlīdzīgu dižu garu fsjusto drosmīgo viedokli pretstatīt jaunlaiku gara viedoklim, k« savā būtībā bija tikpat dziļš un drosmīgs pat kariķētajā Gilgusa sniegumā, un, tā kā kapelānam gaužām patika tas, Vm rosina iztēli, patika meklet alegorisko, tad viņa lasītās rfedas apstiprināja ne vien paša, bet reizēm arī pretinieku «^skatus. Šodienai viņš bija izvēlējies Angelus Silezius «Ķe-tSbu ceļotāju» un nožēloja, ka te nebija vairs Gilgusa, jo cerējis ar savdabīgo dzeju viņu pakaitināt un tad apbirt, bet mūs uzjautrinoši samulsināt.

Mēs tomēr lūdzām viņu lasīt, un mazā sabiedrība guva īstu baudu, klausoties aizrautīgā dieva kalpa dzīvajā valodā un poētiskajā degsmē. Bet arī tas kapelānam nelikās pietiekami pārliecinoši, viņš sāka arvien jūsmīgāk un izteiksmīgāk lasīt, un ar katru pāršķirto lappusi mūs arvien vairāk aizrāva možā gara atklāsme, līdz viņš pusē īgni, puse noguris grāmatu nolika.

Tagad grāmatu paņēma grāfs, pārlapoja to un teica:

— Ļoti būtiska un savdabīga grāmatiņa! Cik pārliecinoši un trāpīgi sākas pirmā divi inde:

Kā augstas raudzes zelts, kā klints un akmens tvirts,

Kā visudzidrais kristāls lai kļūst tava sirdsl

Vai tad var vēl trāpīgāk noteikt visu mūsu spriedumu un teoriju pamatus, vai nu tie apstiprina, vai noliedz, vēl izteiksmīgāk norādīt īpašības, kādas nepieciešamas, lai gūtu tiesības teikt savu vārdu? Tālāk lasot, mēs ar patiku redzēsim, ka galējības saskaroties viegli var pārslīdēt viena otrā. Vai nešķiet, ka, lasot šīs rindas, dzirdam mūsu Ludvigu Feierbahu:

Es esmu dižs kā dievs, viņš tā kā cilvēks mazs.

Es dievam noklanos, un nav pār mani tas.

Tālāk:

Neko bez manis nespēj dievs ar savu varu;

Ja eju boja es, viņš arī izlaiž garu.

Arī te:

Tad svētlaimīgs ir dievs un saskaņā ar sevi,

Ja ne vien manim viņš, es arī viņam devis.

Vai te:

Es esmu bagāts: mums ar dievu kopīgs viss,

Tam pašam — ticiet! — nepieder ne puteklis.

Un kur nu vēl:

Ar dievu vien man mūžam nepietiek,

Pārdievību sirds mana meklēt liek.

... Kurp man traukt?

Sai tuksnesī pār dievu pāri augt.

Un cik vienkārši un patiesi apdziedāta mūsu laikmeta būtība mazajā epigrammā:

Jāmainās

Pār laiku, telpu ceļas, cilvēk, gars, Un mūžība ik mirkli tevi skar.

Tad:

Cilvēks ir mūžība

Kad izzūd laiks, par mūžību es kļūstu Un dievā sevi, sevī dievu gūstu.

Un vēl:

Laiks ir mūžība

Laiks, mūžība — tie nedalāmi ir,

Pats tu neko šai ziņā neizšķir.

Visu to lasot, rodas iespaids, ka labais Angelus varētu mierīgi dzīvot mūsu dienās, tikai dažas pārmaiņas viņa liktenī — un drosmīgais dieva kalps būtu tikpat drosmīgs un aizrautīgs mūsu laikmeta filozofs!

— Tas nu ir drusku par traku! — iesaucās kapelāns. *— Jūs aizmirstat, ka jau Šeflera laikā bijuši domātāji, filozofi un it īpaši reformatori, tāpēc, ja viņā būtu kaut mazākā noliegšanas tieksme, nekas nestātos ceļā tās attīstībai!

— Jums taisnība! — es iebildu. — Taču ne gluži tā, kā jums gribētos. Tas, kas viņu būtu kavējis toreiz un droši vien kavētu arī tagad, ir viegls frivolas asprātības elements, kāda netrūkst viņa kvēlajā misticismā; šis sīksīkais elements ar visu domas enerģiju arī tagad viņu vēl noturētu mista-gogu nometnē.

— Frivolitāte! — iesaucās kapelāns. — Arvien labāk! Ko jūs gribat ar to teikt?

— Grāmatas virsrakstu, — es turpināju, — dievbijīgais dzejnieks papildina ar — «Asprātīgas epigrammas un noslēguma dzejolīši». Protams, vārdam «asprātīgs» toreiz nebija gluži tāda pati nozīme, kāda ir tagad; bet, ja mēs visu grāmatiņu uzmanīgi izlasām, tad redzam, ka arī mūsdienu skatījumā tā ir pietiekami asprātīga un nepietiekami vientiesīga, tāpēc apakšvirsraksts tagad liekas gluži kā ironisks pareģojums. Pievērsiet uzmanību arī veltījumam:'autors veltī

savus dzejoļus mīļajam dievam, pilnīgi atdarinādams formu, kāda toreiz bija parasta, arī rindu kārtību, kādā mēdza augstiem kungiem veltīt grāmatas, un pat parakstu: «Ik brīdi nāvei gatavais Johanness Angelus.»

Atcerieties dziļi pārliecināto dieva kalpu svēto Augustīnu un sakiet godīgi — vai pieļaujat, ka viņš savā grāmatā, kurā ar sirds asinīm apliecinājis reliģiozo pārliecību, rakstītu tādu ērmotu, samākslotu veltījumu? Vai varat iedomāties, ka viņš vispār būtu spējīgs sarakstīt tādu rotaļīgi amizantu grāmatiņu, kāda ir šī? Prāta asuma viņam netrūka, bet viņš to stingri apvaldīja tur, kur bija runa par dievu. Palasiet viņa atzīšanos — cik aizkustinoši un pamācoši, ar kādu uzmanību viņš izvairās no jebkuras jutekliskas, izsmalcinātas tēlainības, jebkura pašapmāna vai dieva maldināšanas ar skaistiem vārdiem! Gluži otrādi, katru savu patieso un vienkāršo vārdu viņš raida bez aplinkiem tieši dievam un raksta_ it kā viņa acu priekšā, lai viņa atzīšanos nekropļotu nekādi nepiedienīgi izskaistinājumi, nekādas ilūzijas vai liekulīga izlikšanās.

Nepieskaitot sevi pie tamlīdzīgiem praviešiem un baznīcas kalpiem, es tomēr spēju kopā ar viņiem izjust šo vienīgo nopietni uztveramo dievu, Un tikai tagad, kad man viņa vairs nav, es saprotu brīvo un ironisko toni, ar kādu jaunībā, pārliecināts, ka esmu reliģiozs, mēdzu izturēties pret visu dievišķo, un man vajadzētu vēlāk arī sevi nosodīt par frivolitāti, ja nespētu pieņemt, ka alegoriskais, jocīgais veids bijis tikai aizsegs pilnīgai brīvdomašanai, ko beidzot esmu. sasniedzis.

— Haha! — garīdznieks smējās pilnā balsī. — Turpat jau esam atkal nonākuši! Brīvdomāšana, frivolitāte! Zivtiņa raustās garas auklas galā un domā, ka veic varonīgus lēcienus! Drīz tai pietrūks elpas! «Vai nu velna tuvumu kāds matīs!» — tā es teiktu, ja nebūtu runas par dievu to kungu, dievs, piedod man, grēciniekam!

Nīgrs, ka atkal esmu ticis par ēsmu lielajam zobgalim, es vairs nekā neteicu un klusēdams piegāju pie loga, kur skaitīju Greizos Ratus rāmi virzāmies pa savu ceļu. Pēkšņi Do* rotēja, paņēmusi grāmatu, iesaucās:

— Kaut kas traks! Te taču ir pati jaukākā pavasara dzies« miņa, kādu es jebkad esmu lasījusi! Paklausieties:

Jel plauksti, saltais Kristu!

Nu skaistais maijs ir klāt!

Nemūžam necelsies,

Ja ne tūlīt tepat!

Viņa pieskrēja pie klavierēm, uzsita dažus akordus un nodziedāja šos vārdus ilgu pilnā veclaicīga korāļa skanējumā, tomēr viņas trīsošajā balsi, lai arī tika dziedāts korāļa garā, jautās mīlas pārpilna pasaulīga noskaņa.

Trīspadsmitā nodaļa SVINA SMAGUMA

Lai gan vēl nebija pienācis ziemsvētku laiks, šķita, ka

Rretēji visiem dabas likumiem grasās iestāties pavasaris.

faktī, kad man ausīs skanēja Dorotejas dziedātās dziesmas vārdi un melodija, es visu laiku dzirdēju dienvidvēju pūšam un no jumtiem pilam kūstošā čaganā sniega ūdeņus, un no rīta šim gadalaikam nepierasti siltā saule apspīdēja nožuvušos laukus, un pārplūdušie strauti irdzēja un čaloja. Trūka Vienīgi mārpuķīšu un sniegpulkstenīšu. Un tomēr vēl arvien manī skanēja: «Nu skaistais maijs ir klāt! Nemūžam necelsies, ja ne tūlīt — tepatl»

Vēl vakar biju cieši pārliecināts, ka esmu ar savu neatklāto mīlestību pacēlies augstu pāri visam, ko, šķiet, kādreiz ļutu un domāju par mīlestību; tagad pēkšņi sapratu, ka man nav bijis ne mazākās nojausmas, kādas pārmaiņas izraisījusi viltus pavasara nakts,"

Mani sagrāba varens dzīves apliecinātājs instinkts: dzīves skaistuma un tās vienreizīguma izjūta saasinājās, un reizē ar to man šķita, ka visas pasaules laime slēpjas divās skaistās acīs; bet, kamēr es viņu mīlēju un cienīju aiz

Eateicības vien, ka viņa ir pasaulē, biju gauži pazemīgs un aidījos kaut vai domās viņu apgrūtināt, un tomēr arī pazemība un bailes bija meli — desmitiem reižu tos nomainīja gienoteiktas cerības, prieka un laimes priekšstati, nevis vie-Sūgā saprātīgā apņemšanās — bēgt.

Par darbu un mieru vairs nebija ko domāt, jo, tiklīdz sāku atrādāt, tā skatiens aizmaldījās tālumā un domas sekoja mīļotās tēlam, kas, ne uz brīdi mani nepametot, visu laiku lidinājās acu priekšā, un tai pašā laikā svina smagums spieda šnan sirdi — skaists un nepielūdzami nomācošs smagums. Un tikai Dorītes tuvums atbrīvoja, mani no nekad vēl neizlīstās nežēlīgās smaguma nastas, bet, tiklīdz es viņu vairs neredzēju vai nedzirdēju, tā atkal jutu sirdī svina smagumu — tas nomāca tiklab fiziski, kā morāli. Manu nepanesamo noskaņu neatviegloja arī apkaunojošā apziņa» ka №

man ir ērmots ciešanu biedrs — nupat padzītais Pēters Gil-guss; es vispār neticu, ka fiziskas un garīgas ciešanas ir vieglāk panesamas, ja tajās dalās ar citiem. Gilguss un es — mēs bijām dažādi cilvēki, bet līdzīgi tai ziņā, ka mēs abi, nabaga ceļotāji, bijām atraduši šai namā patvērumu un beigās sākām sapņot par namatēva meitu.

Pāragrais pavasaris pieturējās vairākas nedēļas; birztalā jau ziedēja zalktene, tāpēc ziemsvētku vakarā, kad neko citu nevarēju uz dāvanu galda nolikt, atnesu tās sarkanos, smaržīgos zarus. Apdāvināti tika vienīgi kalpotāji un arī bez jebkāda svinīguma, jo grāfs domāja, ka būtu nepiedienīgi dalīties ar baznīcu vienīgi priekos, ja nebijām piedalījušies iepriekšējos gavēņos un lūgšanas. Kad davanas no galda jau bija paņemtas un ļaudis izklīduši, uz tā vēl atradās mans puķu pušķis. Doroteja to paķēra:

— Kam gan domāta skaistā dafne? Protams, man, tas jau ir skaidrs!

— Ja jums neliekas pārāk aizdomīgs šis gadalaiks, — es teicu, — tad apžēlojieties par tik pāragri atskrējušiem vēstnešiem!

— Kam jūs tā, — vajag ņemt no dzīves visu labo, ko tā mums sniedz. Paldies, ielikšu zarus tūlīt ūdenī, tad smaržos visa māja!

Ne vien šai vakarā, bet pa visu svētku laiku Dorīte bija pacilātā omā, visjaukākā noskaņojumā, it īpaši Jaungadā, kad pirmo reizi, kopš es te uzturējos, uz svētku mielastu ieradās lielāka sabiedrība. Atnāca ne vien kapelāns, bet arī draudzes mācītājs, ārsts, apriņķa tiesnesis un dažas dižciltīgas ģimenes, grāfa jaunības draugi, kuri, par spīti viņa nosodāmai pārliecībai, joprojām uzturēja draudzīgas attiecības. Ieradās pat dažas spriganas vecākas dāmas, pēc kuru atbraukšanas tūlīt radās brīvi vaļīga jeb vaļīgi brīva noskaņa, kāda bieži raksturīga tikai gados vecākām dāmām* kuras pieredzējušas citus laikus un kurām ne no kā vairs nav jābaidās un ne uz ko nav jācer. Nekas netika runāts, ko kāds nedrīkstētu dzirdēt, bet netika noklusēts arī nekas tāds, kas vien spēja izraisīt vispārēju jautrību. Katram radās izdevība teikt savu vārdu, bet neviens šo izdevību neizmantoja ļaunprātīgi, jo, tiklīdz kāds dzīrās pārsteigt af šķietami nedzirdētu asprātību, tā atklājās, ka tā jau ir zināma. Pat kapelāns parādīja savu humorista talantu af pieklājīgu atturību, un draudzes garīdznieks, stingri ticīgs, bet ne ļaunprātīgs katolis, jau no paša sākuma tīkama pmu-lībā nosprauda tik plašu atļautā mērauklu, ka nevienam pat

prāta neienāca pārkāpt pieklājības robežas, neviens arī negrasījās tām tuvoties.

Lai gan valdīja jautrība, es uzskatīju, ka labāk jau laikus pazust, jo, te paliekot, varētu pievērst sev viesu uzmanību vai arī citus traucēt. Tobrīd jutos mierīgāks un devps uz veco mājas baznīciņu, lai tur padarbotos gar gleznām, kas jau bija pa pusei nožuvušas.

Sēdēdams klusumā, pēkšņi atcerējos māmiņu, kas tālu dzimtenē mani gaidīja un nezināja, kur es atrodos, kamēr man te klājās labi. Sen jau varēju un man vajadzēja dot kādu ziņu par sevi tagad, kad dzīve man pēkšņi bija pavērsusies uz labo pusi; tas, ka es tomēr rakstīšanu visu laiku atliku, bija izskaidrojams ar dažādiem nenoteiktiem iemesliem, kas bija saistīti cits ar citu. Pirmkārt, kopš es vairs necietu trūkumu, visu, kas notika ap mani, neuzskatīju par tik svarīgu un apspriežamu; turklāt cerēju ar savu negaidīto ierašanos visu griezt par labu — vēl jo vairāk tāpēc, ka īsais laika sprīdis, salīdzinot ar iepriekšējiem gadiem, man likās pavisam nenozīmīgs; un, beidzot, tagadējā dvēseles satrauktībā es neapzināti baidījos kaut vārdu bilst; arī apslēptā patmīlība, neraugoties uz manu domu un nodomu pretrunīgumu, tomēr nevēlējās atzīt, ka nav pieņemams neviens izšķirošs lējnums. Tā, rāmu garu apsvēris juceklīgo stāvokli, es tomēr nospriedu izmantot klusuma brīdi un aizrakstīt māmiņai, kur atrodos-, kā man klājas un ka drīz atgriezīšos. Tāpēc devos uz dārznieka māju, kur bija dažas manas grāmatas un rakstāmpiederumi. Ejot uz turieni, ievēroju, ka visa sabiedrība pastaigājas gluži pavasarīgas gaismas pielijušajā parkā. Tik neparasta Jaungada dienas aina varēja noderēt vēstules iesākumam. Bet, tikko biju nonācis savā istabā, tā pie durvīm klauvēja un ienāca dārzniece Rozīte, ģērbusies greznā tautiskā svētku tērpā; bija tik silts, ka viņa ar kažokādu apšūto vilnas jaciņu turēja pārmestu pār roku, tāpēc zaļā zīda ņieburs ar sidraba āķīšiem un podziņām vēl košāk izcēla skaistās meitenes augumu. No nelielas mežģīņotas melna samta aubītes apakšas nokarājās biezas, zeltainas bizes* viena bija nebēdnīgi pārkritusi pār plecu uz krūtīm un atradusi vietu uz rokas virs jakas.

Viņu esot atsūtījusi jaunkundze ar aicinājumu, lai mēs abi tūlīt ierodoties pie viņas un aizvedot turp, kur es esot atradis ziedošo zalkteni. To teikdama, meitene šķelmīgi smaidīja, labi apzinādamās, ka izskatās pievilcīga; mani iepriecēja skaistais skats, taču arī kalpones valdzinājums, manuprāt, piederēja viņas kundzei, kuras skaistumu Rozīte tikai pa-

pildināja. Nevilcinādamies atmetu savu iepriekšējo nodomu un steidzos kopā ar meiteni garām parka apstādījumiem, garām pastaigā iznākušajiem viesiem uz kapsētu, kur mūs gaidīja Dorīte.

— Kur tad jūs palikāt? — viņa sauca, ieraudzījusi mani. — Mēs gribētu vēl salauzt ziedošos zarus, ne jau katrā Jaungadā tas ir iespējams. Turklāt mēs te esam vienīgie jaunieši un drīkstam papriecāties paši uz savu roku.

Viņa satvēra mani pie elkoņa, un mēs, Rozītes pavadīti, devāmies uz skābaržu birzi, kas bija astoņu vai desmit minūšu gājiena attālumā. Zeme apakš kokiem bija sausa kā vasarā, un Dorīte sāka dziedāt, sāka dziedāt īstu tautas dziesmu un tā, kā tautā to dzied, — sirsnīgi, ar dažādiem locījumiem. Rozīte piebiedrojās savā alta balsī, mazliet dobjākā un skarbākā, tā ka likās — pa mežu svētku dienā iet divas veselīgas lauku meičas. Protams, tās bija sērīgas mīlestības ziņģes, kuras viņas uzsāka citu pēc citas un godprātīgi izdziedāja līdz beigām; Dorīte nelaida manu roku vaļā, līdz sarkanīgs spīdums norādīja, ka tuvumā aug meklētais krūms; rietošās saules stari, spraukdamies starp koku stumbriem, skāra datnes ziedošos zarus — tā Dorīte nosauca šī auga botānisko apzīmējumu, kas man bija svešs. Viņa līksmi iegavilējās, un abas meitenes skrēja turp salauzt skaistos, mulsinoši smaržīgos zarus, bet es apsēdos uz kāda nozāģēta koka stumbra un priecīgām acīm sekoju katrai viņu kustībai.

Kad viņas bija nolauzušas dažus zarus, Rozīte devās tālāk meklēt vēl citus krūmus un pamazām izzuda aiz kokiem skatienam. Dorīte pienāca pie manis, apsēdās man līdzās un pielika ziedošo pušķi man pie deguna.

— Vai te nav skaisti? — viņa jautāja. — Un vai jūs nepriecājaties, ka mēs izvilkām jūs no paslēptuves?

— Es grasījos rakstīt mātei.

— Vai tad jūs neesat vēl nosūtījis viņai Jaungada apsveikuma vēstuli?

— Neesmu viņai rakstījis, kopš atrodos te, viņa pat nezina, kur es dzīvoju.

— Nezina? Kā nu tā var!

Es skatījos sānis un nokasīju ar pirkstiem mazu sūnas kumšķīti, kas bija uzaudzis uz koka stumbra sidrabaini pelēkās mizas. Tad es sacīju, ka nebiju paredzējis tik ilgi te uzkavēties un biju nolēmis māti jo patīkamāk pārsteigt, ja beidzot ierastos pats.

— Tad nu gan! — viņa iesaucās. — Rit pat jums jāaizraksta, es to ilgāk necietīšu! Dievam jāpateicas, ja ir tāda māmiņā! Vai zināt, jūsu grāmata tagad izskatās kā herbārijs. Visās lappusēs, kur man kaut kas patika, vai ari tajās vietas, kur man būtu gribējies jums morāli nolasīt, es ieliku vai nu lapiņu, vai zāles stiebriņu. Grāmata ir ieslēgta manā sekretāra. Katrreiz, kad lasīju par jūsu māti, es nodomāju — cik jauki būtu, ja es varētu pieglausties šādai māmiņai, būt viņas paspārnē, jo nekad neesmu pazinusi mātes glāstu! Bet rīt taps uzrakstīts! Jums jāraksta manā istabā, un es neatkāpšos no jums ne soli, kamēr vēstule nebūs pabeigta un aizlīmēta, un, ja mani klausīsiet, tad es arī pierakstīšu klāt sveicienu.

— Tā vis laikam nevarēs! — es sacīju.

— Kāpēc ne? Ak, nosalušais Kristus! Kāpēc ne? Vai tad es nedrīkstu sūtīt sveicienu jūsu māmiņai? Vai arī jūs negribat rakstīt?

Es klusēju un tikai cītīgi kašāju nost sūnas kumšķīšus, jo svina smagais Dorītes attēls manā sirdī sagriezās, kamēr es sēdēju līdzās oriģinālam, kas citkārt nekad nebija noticis, un man šķita, ka attēls ar neciešamo svina smagumu sirdī draud ielauzt tumšā mājokļa sienas. Tikmēr viņa bija satvērusi manu roku un atkārtoja klusākā balsī:

— Kāpēc jūs negribat? Vai varbūt lai es rakstu it kā jūsu uzdevumā? Nē, tas nekur neder! Vai zināt — es jums diktēšu to, kas, pēc manām domām, varētu jūsu māmiņu iepriecināt, un jums vajadzēs tikai rakstīt! Nu?

Iekams paguvu atbildēt, atgriezās Rozīte ar sniegpulkste-nītēm pilnu priekšautu, un bija laiks atgriezties pilī. Dorīte sarunu neturpināja. Atceļā viņa vairs neņēma mani zem rokas, tomēr gāja cieši aiz manis. Pēkšņi viņa teica:

— Rozīt, aizdod man savu jaciņu, ja tev tā nav vajadzīga! Tomēr metas vēss.

Taču Dorīte bija garāka auguma, un jaciņa, ko Rozīte pasniedza, bija pārāk maza un šaura, tāpēc viņa to apģērbt nevarēja.

— Vai es drīkstu jums pakalpot ar savu žaketi? — es neveikli pajokoju, bet viņa atbildēja:

— Nē, jūsu ādā es negribu līst, jūs, aukstā zivs!

Atgriezusies pilīt viņa vēl pasaimniekoja pie tējas galda,

lai vēlāk, viesiem atvadoties, būtu tur klāt. Vakarā, kad man nācās vēl pasēdēt ar grāfu un kapelānu pie punša glāzes, Dorite atnāca pateikt arlabunakti. Apņēmusi grāfu sp pleciem, viņa jokojot iešņukstējās:

— Vai nav bēdīga dzīve tādai adoptētai meitai! Pat ne tēvu nedrīkst, gulēt ejot, noskūpstīt!

— Kas tev prātā, durniķīt? — grāfs smiedamies teica. — Protams, ka nevar un arī neklātos!

Svina smagums atkal sakustējās manā sirdī un mokoši spieda visu nakti. Turklāt tas vēl aizžņaudza man kaklu, un es nespēju citādi atgūt elpu, kā vien ļaujot vaļu asaru plūdiem un sāpīgām elsām — pirmo reizi savā mūžā mīlestības dēļ. īgnums par savu nevarību vēl pastiprināja manas bēdas, tāpat ari gaužām netīkamais atklājums, ka īstas jūtas — un par tādām es savas uzskatīju — laupa cilvēkam gribas brīvību, jebkuru iespēju saprātīgi noteikt savu rīcību.

Un, kad beidzot ausa rīts, no viltus pavasara vairs nebija ne vēsts, no debesīm pārmaiņus sniga sniegs un lija lietus. Kad es ierados pilī, Dorīte vairs par vēstuli neieminējās, un es pats nebiju spējīgs ķerties pie rakstīšanas. Un vēl kāda jauna sajūta — pretīgums pret ēdienu: nekad nebūtu ticējis, ka tamlīdzīgi iemesli var izraisīt tādas sekas. Lielas pūles man prasīja noslēpt ēstgribas trūkumu un līdz ar to arī drūmo izskatu, turklāt tad, kad es vairs nebiju iesvētāmā zēna vecumā. Es ari nožēloju, ka šāda maizi taupoša jūsma nebija mani sagrābusi tad, kad cietu badu, — toreiz tā man būtu lieti noderējusi. Man no sirds bija žēl, ka nevarēju dalīties ar Doroteju savos reālekonomiskajos apsvērumos un ar tiem viņu izsmīdināt.

Turpretī Dorīte bija labā noskaņā, kas ar katru dienu kļuva vēl labāka; par mani viņa nelikās neko daudz zinis. Viņa virpināja pa galdu monētas kā vilciņus, veda šurp bērnus, izpušķoja tos ar papīra cepurēm, pagalmā dresēja suņus un nodevās vēl daudziem šādiem nevainīgiem jokiem, un tas viss man likās neaptverami jauki, aizrautīgi, valdzinoši. Visas šīs mazās trakulības arvien skaidrāk norādīja uz dabas doto pievilcību un možo garu, un straujie noskaņu pavērsieni pierādīja, ka sprogainā galviņa pilna stiķu un niķu. Ja sākumā mūs pakļauj vaļsirdīgas, skaidras sirds labestība, ko mēdz dēvēt par sievišķīgu valdzinājumu, tad vēlāk, kad mēs savā naivitātē atklājam, ka mīļotā nav tikai skaista un laba vien, bet ari attapīga un izdarīga, viņas sirds nebēdnīgi bērnišķīgā cietsirdība mums galīgi laupa mieru un saprātu; tā ari man atausa gaisma, un mani sagrāba pēkšņas izbailes, ka nemūžam vairs negūšu mieru, tāpēc ka nekad nevarēšu saukt par savu jautro, nebēdnīgo meiteni. Jo tad, kad mīlestības jūtas ir ne vien skaistas un dzijas, bet arī īsteni aizrautīgas, — tad katrā mūsu īsā mūža mirkli tās atjaunojas un palielina dzīves vērtību, un nekas nav skumjāks kā apziņa, ka šāda dzīve ir iespējama, bet nav sasniedzama; jā, visskumjākie ir tie cilvēki, kas apzinās, ka spēj būt allaž jautri, bet nosodīti vadīt dienas noskumuši, jo nav kas dalās viņu dzīvespriekā. Tā es domāju un spriedu toreiz, jo nezināju, ka pasaulē ir daudz kas svarīgāks un pastāvīgāks nekā tāda jaunībai raksturīga nebēdnība.

Palikdama vienmēr nemainīga, skaistā meitene katru dienu man likās citāda, tāpēc es beigu beigās nepratu ne runāt, ne uzvesties, tikai mulsu un, lai paglābtos no savas nelaimes, līdzīgi vientuļniekam meklēju glābiņu dabā, tas ir, aizbildinādamies ar vēlēšanos iepazīt apkārtni un cilvēkus, sāku ik dienu jebkuros laika apstākļos pavadīt brīvā dabā. Tomēr lielākoties kavējos mežiem apaugušajos pakalnos, zem vecām eglēm vai ogļdeģu pamestajās būdās, izvairīdamies no cilvēku sabiedrības; tas bija gudri darīts jau tāpēc vien, ka, nemitīgi domādams par vienu un to pašu, zaudēju paškontroli un sāku prātot skaļi, it īpaši žēlodamies par svina smagumu sirdī, kas mani nomāca kā nezināma slimība, no kuras simtiem reižu veltīgi mēģināju tikt vaļā.

«Vai tad šitā velna būšana būtu īstā mīlestība?» es kādu dienu vaicāju pats sev, sēdēdams vienatnē mežā un raudzīdamies tālē. «Vai es apēdu kumosa tiesu mazāk, kad Anna bija slima? Nēl Vai es noraudāju kaut vienu asaru, kad viņa nomira? Nē! Un tomēr es tā plātījos ar savām jūtām! Es zvērēju uz mūžu palikt uzticīgs mirušajai, bet man pat prātā nav ienācis zvērēt uzticību dzīvajai meitenei, jo tas ir pats par sevi saprotams un nespēju pat citādi iedomāties. Ja viņa smagi saslimtu vai pat nomirtu, vai tad es būtu spējīgs tik uzmanīgi sekot visa norisei un to pat aprakstīt? O nē, jūtu, ka tas mani salauztu un pasaule sabruktu! Un cik saprātīgi es mācēju spriest, kad tik platoniski, tik apdomīgi mīlēju un biju tikai vēl zaļš puika! Cik nekaunīgi toreiz skūpstīju gan meiteni, gan pieaugušo sievieti, tikpat kā notiesādams brokastu un vakariņu devu! Un tagad, kad esmu krietni vecāks, kad esmu redzējis pasauli, man metas bail, jau iedomājoties vien, ka uzdrīkstētos kādreiz noskūpstīt piemīlīgo, brīnum jauko meiteni!

Un atkal es vēros visapkārt, brīdi ziņkārīgi sekoju kādam mākonim, kādam priekšmetam pie apvāršņa, noraudzījos uz kustīgo zāles stiebriņu pie kājām, bet domās jau atkal kavējos pie tā paša, jo svina smagais, sirdi gurdinošais tēls neļāva tām aizklīst tālāk. Reiz vakarā skumjā izklaidībā kāpu lejā pa akmeņainu taciņu un, pēkšņi paklupis, gāzos kūleniski zemē no klints; pat nesapratu, kā biju nokļuvis lejā, un sev par kaunu un bēdām vēl biju krietni apdauzījies. Kādu citu reizi sēdēju uz tīrumā pamesta arkla, kas atradās iesāktas vagas galā, un, jādomā, man bija gaužām drūms, muļķīgs izskats, jo garām visai labā omā slāja kāds smaidošs puisis ar māla krūku aizmugurē, — pamanījis mani, viņš apstājās, brīdi blenza manī un tad sāka nevaldāmi smieties, slaucīdams piedurknē muti un degunu. Jau nelaimīgā krūka, kas tik pašapmierināti un nekaunīgi zvalstījās puiša aizmugurē, — jādomā, ka tanī viņš bija nesis savu launaga tiesu, — radīja manī nīgrumu. Kā varēja nēsāt tādu krūku sev līdzi, it kā pasaule nekā nezinātu par Dorīti?

Bezkauņa nekustējās no vietas un smējās man tieši sejā; es piecēlos, gandrīz vai raudādams no aizvainojuma, piegāju pie viņa un tā iekrāvu viņam pa ausi, ka nabaga puisis pastreipuļoja sānis, bet, iekams viņš attapās, es izgāzu visas savas sāpes uz svešā muguras; sadauzīju arī krūku, tā ka man roka sāka asiņot, līdz puisis, laikam nodomāļis, ka nokļuvis paša nelabā nagos, metās prom kā plests un, tikai ticis gabalu tālāk, sāka apmētāt mani ar akmeņiem. Pēc šī humānā varoņdarba lēnām devos prom, galvu šūpodams un nopūzdamies, ka pasaulē ir tik daudz sirdssāpju.

Pats sašutis par savu uzvedību, es neļāvos sirdsapziņas mokām, bet mēģināju atrast ceļu, kas atbrīvotu no neprāta. Es vēroju un salīdzināju visas iespējas, cenšoties sevi pārliecināt, ka neesmu tas, kurš spētu izraisīt Dorītē simpātijas.

«Kas vienam der, otram neder», un «kā tu man, tā es tev» — tie abi ir zelta vērti sakāmvārdi, kas attiecināmi arī uz mīlestības jautājumiem, vismaz ja runa ir par saprātīgiem cilvēkiem, un vislielākie panākumi slimas sirds ārstēšanā ir nešaubīga pārliecība, ka ciešanas nerod atbalsi. Tikai ietiepīgiem un patmīlīgiem cilvēkiem var draudēt briesmas ļauties pašnāvības domām, ja viņus nemīl tie, kas viņiem patīk. Tomēr domas par to, kas varētu būt un nav iespējams, padara cilvēku nelaimīgu, un neko nelīdz apziņa, ka pasaule ir liela un aiz kalniem arī dzīvo cilvēki; vienīgi pašreizējais, tas, kas mūsu acu priekšā, ir mums svēts un noder par mierinājumu.

Pēc tam kad beidzot secināju, ka Dorīte par mani nedomā, mazliet nomierinājos un apsvēru, vai pateicībā par viņas laipnību man varbūt atklāt savas sirds noslēpumu. Domāju īsi pirms aizbraukšanas pasmejoties kā joku pastāstīt, kādu nemieru viņa manī izraisījusi, un tūlīt arī palūgt, lai par to neuztraucas, jo nu viss atkal ir kārtībā, esmu spirgts un vesels. Bet, no otras puses, radās šaubas, ka tamlīdzīgu atzīšanos varētu uzskatīt par viltīgu atzīšanos mīlestībā, un tad es parādītu sevi aplamā gaismā un mīļoto tikai sarūgtinātu. Un tā atkal iekļuvu nemierīgu un skumju pārdomu vara — vai darīt vai nedarīt tā —, līdz beidzot nolēmu, ka viņa ir pelnījusi tādu mazu izklaidēšanos un ka es ar smiekliem un jokiem atklāti un vienkārši pastāstīšu par vētru, kas mani bija sagrābusi, un līdz ar to atgūšu zaudēto mieru. Nolēmu to izpildīt bez kavēšanās. Bija sestdiena, un viss liecināja, ka arī rīt būs tikpat labs laiks kā šodien. Nolēmu izmantot svētdienas rīta rāmo spozmi savam pārgalvīgajam pasākumam, bet šai dienā vairs nerādīties, lai nekādi jauni iespaidi mani neietekmētu citādi.

Rīts ari tiešām bija ļoti skaists: zilas bezmākoņu debesis, kādas ir tikai agrā pavasari, smaidīja pa visiem logiem, un, kaut arī biju viegli satraukts, garastāvoklis man bija labs, jo mani gaidīja drīza atbrīvošanās no apkaunojošās nomāktības, un es jutos pārliecināts, ka ne pēc kā cita netiecos. Un tomēr visam saldensērīgajam satraukumam, kādā es, svētdienīgi saposies, vienā laidā gudroju jaunas asprātības, kuras biju nodomājis iepīt gaidāmajā sarunā, pamatā bija pašapmāns, negribēju sev atzīt, ka mani spārno vēlēšanās šādi vai citādi parunāt ar Doroteju par mīlestību.

Taču atklājās, ka viņa jau sestdien aizbraukusi jūdzēm tālu pie kādas draudzenes, no kurienes dosies uz pilsētu, un vispār būs prom vairākas nedēļas. Tā pagaisa visas manas cerības un zilās debesis satumsa melnas kā nakts. Pats pirmais, ko darīju, — reizes divdesmit nostaigāju turp un atpakaļ pa ceļu no dārza mājas līdz kapsētai, centos iet pa to taciņas pusi, kam mēdza pieskarties Dorītes apģērba mala. Tomēr šādā veidā es neko nepanācu, vecās mokas uzbruka ar vēl jo lielāku sparu, un visa saprātība pagaisa kā vēja aizpūsta. Arī svina smagums žņaudza sirdi.

Grāfs visu šo laiku bija nodevies savai vienīgajai aizrautībai — medībām — un tāpēc reti bija mājās. Nupat, šķiet, tas viņu bija mazliet nogurdinājis, un viņš sāka atkal meklēt manu sabiedrību. Viņš atrada mani kapelā, jo man nebija vairs iemesla skriet uz mežu, un šeit bija vientulības tiku tikām.

— Kā tad veicas ar gleznām, maestro Heinrih? — viņš jautāja, uzsizdams man uz pleca. — Vai darbs sokas?

— Ne pārāk, — es noskumis kautrīgi atbildēju.

— Nav jau nekāda steiga, mēs esam priecīgi jūs te vēl ilgi redzēt! Tomēr pēc jūsu sejas noprotu, ka jums gribas ar visu ātrāk tikt galā.

«Nu gan trāpīji naglai uz galvas!» es nodomāju un pēkšņi tik sparīgi metos darbā, ka pēc trim nedēļām abas gleznas bija pabeigtas. Noliku tās laukā, lai žūst, un pasūtīju galdniekam kastes, kurās tās varētu nosūtīt uz pilsētu. Tad, lai nesēdētu bez darba, devos tālākās pastaigās un, kad reiz vēlu vakarā atgriezos, ieraudzīju dārzā, ka Dorītes logos spīd uguns. Miegs, ko pēdējā laikā, čakli strādājot, atguvu, nu atkal nebija ne prātā, lai gan nemaz vēl lāgā nezināju, vai viņa ir atgriezusies.

No rīta ieradās Rozīte mani aicināt brokastīs, kuras par godu Dorītes atbraukšanai vajadzēja ieturēt kopīgi. Kad ienācu pilī, viņas balss skanēja it visur, viņa trallināja un dziedāja kā lakstīgala vasarsvētkos, un viss gaiss bija pārpilns prieka un dzīvības; vienīgi es biju noskumis un nerunīgs — šķiršanās brīdis nu jau bija tuvu.

Viņa, liekas, neko no tā visa nemanīja, vienā laidā draiskojās tā, ka mani atkal satrauca un mulsināja; to darot, viņa pastāvīgi vērsās pie citiem un galvenokārt savām nerātnībām izmantoja arvien pakalpīgo Rozīti. Gadījās, ka, izdzirdīs Rozītes paklusos, sidrabskanīgos smieklus, nodomāju: tiem par iemelsu ir mana drūmā oma, — skriešus metos meitenei pakaļ, satvēru aiz rokas, bet ar otru roku saturēju viņas galviņu.

— Kurš te tiek izsmiets, un kas tev, auša, prātā? — es iesaucos. Nebēdne meitene stīvējās un centās atbrīvoties, bet joprojām smējās. Tad pēkšņi pierima un pačukstēja man pie auss:

— Ļaujiet mums taču izsmieties! Jaunkundze priecājas, gavilē, ka atkal ir mājās. Vai zināt, kāpēc?

Kad es apjucis un nosarcis palaidu aušu vaļā, viņa, uzlikusi man roku uz pleca, tāpat noslēpumaini čukstēja:

— Viņa bija visu laiku tik noskumusi tāpēc, ka ir iemīlējusies. Un vai zināt, kurā?

Es jutu, ka man sirds krūtīs apstājas, un neskanīgi jautāju:

— Nu, kurā tad?

—• Kādā rotmistrā no kirasieru pulka, — viņa tikko dzirdami izdvesa. — Debeszils mundieris, sniegbalts apmetnis, tērauda bruņas un augsta sidraba ķivere ar pamatīgu seksti, un tas viss kopā — tik skaists kā Hektors, saka jaun-, kundze, lai gan tā sauc mūsu melno suni.

To pateikusi, Rozīte metās skriešus prom pakaļ savai saimniecei, kas jau bija aizmukusi. Es nopratu gan, ka tika dzīti joki, bet skaistā jātnieku virsnieka attēlojums šādā sakarībā man vis lāgā nepatika.

Laimīgā kārtā tika atvestas kastes gleznām, kuras tūlīt iesaiņoja. Es pats situ naglas vākos, tā ka piktie zvēlieni kapelā skāņi atbalsojās, jo ar katru belzienu arvien ciešāk apņēmos nākošajā dienā doties ceļā, un tāpēc man šķita, ka nagloju ciet pats savu zārku. Taču pēc katra sitiena atskanēja smiekli vai jautra vīterošana gan kāpnēs, gan gaiteņos, kur skraidelēja meitenes, te vērdamas durvis vaļā, te aizcirzdamas tās ciet.

Tas pamudināja mani doties uz savu dārza istabiņu un nekavējoties salikt mantas koferī, ko biju kopā ar tanī liekamo saturu nopircis pēdējā braucienā uz galvaspilsētu. Kad biju ar šo darbu galā, smagu sirdi, bet mierīgs izgāju no mājas un devos uz kapsētu, kur apsēdos uz Dorites iemīļotā sola, cerēdams, ka varbūt viņa atnāks un man vismaz izdosies vēl uz viņu paraudzīties, brīdi kopā pasēdēt bez izsmiekla, bez zobgalībām. Un tiešām pēc ceturtdaļstundas viņa bija klāt, bet dārznieka meitas un melnā Hektora pavadībā. Tad es pasteidzos pazust cerībā, ka viņas nebūs vēl mani pamanījušas, un pabēgu viņpus baznīcas. Kad, tur stāvot, dzirdēju meitenes runājam un smejam, es apjukumā aizstaigāju līdz ciematam un devos uz mācītāja māju, lai patvertos pie kapelāna, aizbildinoties ar vēlēšanos atvadīties.

Sastapu kapelānu sēžam pie pēcpusdienas saules apspīdētā galda.

— Es te mazliet iekožu launadziņu, — viņš teica, — vai nepiedalīsieties?

— Nē, pateicos, es atbildēju, — bet, ja atļausiet, es mazliet pasēdēšu pie jums.

— Ir nu gan jaunieši mūsu dienās, aizrādīja cienīgtēvs, — nav tiem vairs ne kārtīgas vācu ēstgribas! Tāpēc jau arī tam atbilstoši spriedumi, kas tur labs var būt — no nekā nekas nevar rasties!

— Kopš kura laika cienīgtēvs ir tik materiālistiski noskaņots?

— Nejauciet esošo ar neesošo, melnās maģijas cienītāj, un apsēdieties! Kāds malciņš alus jums nekaitēs!

Tā runādams, viņš cītīgi rosījās gar lielu bļodu ar nesen kauta sivēna ausīm, šņukuru un astīti; viss nupat kā bija nācis no katla, un ēdiena smarža tīkami kairināja garīdznieka degunu. Viņš slavēja bļodā sakrauto ēdienu, kas neesot ne ar ko salīdzināms garšas un maiguma ziņā, un piedzēra klāt no pamatīgas krūkas zeltaini brūnu alu.

Biju sēdējis minūtes desmit, kad pie durvīm klauvēja un ienāca Doroteja tikai skaistā suņa Hektora pavadībā; viņa gan piemīlīgi un laipni sasveicinājās, bet likās mazliet samulsusi.

— Negribu kungus traucēt, — viņa teica. — Gribēju vienīgi lūgt kapelāna kungu šovakar atnākt pie manis, jo Lē kungs rīt brauc prom. Jums taču būs laiks?

— Protams, es aiziešu! — atbildēja garīdznieks, kurš jau bija atkal apsēdies un atsācis tīkamo nodarbību. — Lūdzu, draugs, atnesiet jaunkundzei krēslu!

To es centīgi izpildīju Un noliku krēslu pie galda tieši sev pretī. Doroteja, laipni pasmaidīdama, pateicās un apsēdusies kautrīgi novērsa acis. Tagad es tomēr jutos svētlaimīgs — sēdēju mājīgajā, saulainajā kapelāna istabā, un viņa izturējās labvēlīgi un mierīgi. Kapelāns ēda un runāja, runāja viens pats, mums atlika tikai klausīties, bet suns plati ieplestu muti, kārām acīm sekoja cienīgtēva rokām, mutei, nenovērsa skatienu no bļodas.

— Ak, nabaga sunītis, viņam jau siekalas tek! — sacīja Doroteja. — Vai šito jūs arī ēdīsiet vai varbūt atļausiet viņam iedot?

Viņa norādīja uz gredzenoto astīti, kas rotāja bļodas malu.

— Šito cūkas asti? — kapelāns sašuta. — Nē, mīļā jaunkundzīt, to nedodiet vis, man pašam tā garšo! Pagaidiet, te viņam ir kaut kas! — Un viņš nolika kārajam sunim šķīvi ar kauliņiem un skrimšļiem. Mēs ar Dorīti saskatījāmies un neviļus pasmaidījām; mūs uzjautrināja garīdznieka ne ar ko neaptumšotais prieks par dzīvi tās visprimitīvākajā izpausmē. Arī suns, tīksmīgi tukšodams šķīvi, atbalstīja mūsu labo omu. Dorīte noglāstīja viņam galvu tieši tobrīd, kad es pārlaidu plaukstu pār viņa spožo spalvu uz muguras, un, kad mūsu pirkstiem draudēja briesmas sastapties, es atvilku savējos nost, un_ Dorīte tālab man veltīja vieglu smaidu.

Vaļā pavērtajā logā vēja pūsma tikko manāmi cilāja aizkarus, un bars spīguļojošu knišļu, tikko saskatāmi, saulē griezās dejā tik aizrautīgi un nevaldāmi, it kā saprastu, cik īss ir viņiem dāvātais laika sprīdis, kas ilgst varbūt tikai kādu pusstundu.

Tobrīd mājsaimniece paaicināja kapelānu pie kāda laulātā pāra, kas allaž ķildojās un kam draudzes mācītājs bija licis atnākt, bet pats patlaban nebija mājās.

— Mūždien viņiem jāstrīdas, posts un nelaime ar tiem ģimenes cilvēkiem! — iesaucās celibāta kalps, pikts par traucējumu. Terēze, vāciet galdu nost, es vairs neēdīšu!

To pateicis, no mums neatvadījies, viņš aizsteidzās uz draudzes mācītāja pieņemamo istabu, un mēs palikām sēžot pie balti apklātā galda, jo mājsaimniece novāca tikai šķīvjus un bļodas, bet galdautu atstāja. Es klusēdams raudzījos uz pavasara saules apgaismoto apaļo, žilbinoši balto plankumu starp mums. Vārdi «ģimenes cilvēki», ko kapelāns izteica aizejot, vēl skanēja gaisā, jo mēs nerunājām ne vārda; arī Do-rīte klusēja, uzlikusi roku uz galvas sunim, kurš arī bija ticis galā ar savu ēdiena tiesu. Vēl gaisā dzirdamie vardi nesaistījās manā uztverē ar parasto jēdzienu, bet izraisīja priekšstatu par diviem laimīgā mājas vientulībā viens otram pretī sēdošiem cilvēkbērniem. Šķita, ka baltais aplis atdzīvojas ar laimes ainām, un mani sagrāba dziļa līdzjūtība pret Dorīti, jo, lai vai kā, nespēju iedomāties, ka viņa varētu laimīga un apmierināta sagaidīt vecumu citādi nekā pie maniem sāniem. Smagi nopūties, es pacēlu asaru aizmiglotās acis un satrūcies redzēju, ka Dorīte ar dzīvu interesi raugās uz mani, bet aizvērtajās lūpās vīd maigas, laipnas nopietnības izteiksme, piešķirot sānis piešķiebtai galviņai īpašu valdzinājumu. Arī tad, kad mūsu acis sastapās, viņa nenovērsa skatienu un viņas sejas izteiksme nemainījās, un tikai tad, kad arī viņas acīs iemirdzējās miklums, Dorīte savaldījās. Šī mirkļa redzējums ir manī saglabājies kā tālas zvaigznes rāmais starojums, ko reiz palaimējies ieraudzīt neparasti dzidrajās debesis un vairs nevar aizmirst nekad.

Es drudžaini meklēju vārdus, lai pārtrauktu^klusumu, un Dorīte, tās pašas vēlēšanās mudināta, jau pavēra muti, kad atkal ienāca mācītājmājas saimniece un negāja vairs prom, jo laikam uzskatīja par savu pienākumu pakavēt laiku pils jaunajai iemītniecei. Drīz vien atgriezās arī kapelāns, ticis ar savu uzdevumu galā ātrāk, nekā bija cerējis, un, tā kā izraisījās saruna par saimnieciskiem jautājumiem, es izmantoju gadījumu un atvadījos, lai tiktu prom ar savu jūtām pāri plūstošo sirdi. Dorīte uzsauca man nopakaļ, lai es laikus atgriežoties pilī.

Kādu brīdi paklaiņojis, nonācu tai vietā, kur atrados, pirmo reizi šurp nākdams no meža puses, un lietus aizsegā ieraudzīju vakarīgo ainavu ar attālo muižu un veco baznīcu.

Es devos uz baznīcu, iegāju iekšā, un tur kāda sirma māmiņa, nometusies uz ceļiem, skaitīja lūgšanu, tāpēc es klusi viņai aiz muguras aizzagos uz ēkas vecāko — krēslaino telpu, kam romāņu stila logi bija līdz pusei aizmūrēti. Te laika gaitā bija sanesti neskaitāmi dažādi priekšmeti, kas pieblīvēja šo baznīcas daļu.

It īpaši izcēlās melna kaļķakmens kapa piemineklis, uz kura sarkofāga gulēja izstiepies garš bruņinieks, saņēmis rokas uz krūtīm. Viņam līdzās sarkofāga malā stāvēja cieši aizvērta, aizlodēta smalki darināta, gravēta bronzas kārba, līdzīga mazai urnai, ar tievu tā paša metāla važiņu piestiprinātā pie akmens bruņinieka krūšu bruņām. Kā stāsta teiksma, urnā esot nelaiķa iebalzamētā izkaltētā sirds; gan trauks, gan ķēdīte bija pilnīgi oksidējušies un pustumsā zaļgani zalgoja. Tas bija Burgundijas bruņinieka piecpadsmita gadsimta beigu kapa piemineklis; bruņinieks bijis nevaldāms, nemiera pilns, bet godīga rakstura; visādu raižu un sieviešu viltību vajāts, viņš klaiņojis pa dažādām zemēm un atradis savu beidzamo patvērumu pie grāfa senčiem, kur viņa sirds līdz ar kādu pēdējo nodevību arī galu galā tikusi salauzta.

Kapa pieminekli viņš esot pats pasūtījis un izlūdzies sev šo vientuļo vietu; grāfa dzimtas kapenes esot jau toreiz pārceltas uz lielāko baznīcu. Par urnā ieslēgto sirdi tautā klīda visādas teiksmas — kā, piemēram: «iemīlējies burgun-dietis» licis, lai sirds paliek tikmēr saistīta pie sarkofāga, kamēr dzīva vai mirusi ieradīšoties zināma dāma un paņemšot to līdzi uz dzimteni, bet, ja tas nenotikšot, tad viņa tāpat neiegūšot mūžīgo mieru, kā viņš cerot to gūt; jebkura cita sieviete, kas uzdrīkstētos paņemt rokā urnu ar sirdi, lai zinot, ka viņai urna trīs reizes jānoskūpsta un trīs reizes jānoskaita tēvreize, citādi «iemīlējies burgundietis» pataisīšot viņas roku gaudenu vai arī viņa lauzīšot kāju — un tā joprojām. Laikam jau šo teiksmu dēļ trauks un važiņa tik ilgi bija palikuši neskarti uz vietas.

Es apsēdos iepretī romantiskajam piemineklim kādā tumšā nišā starp savu laiku nokalpojušiem sakramentu traukiem un procesiju piederumiem un ļāvos smeldzīgām pārdomām par gaidāmo šķiršanos, kuras vēl jo smeldzīgākas bija tāpēc, ka man vajadzēja šais pēdējās stundās atzīt, ka diezin vai pēc visa pārsteidzošā, ko biju piedzīvojis, man arī turpmāk uzsmaidīs laime gūt vēl tādu spožu uzvaru, par kādu es sapņoju. Izdarīt tādu saprātīgu secinājumu mani mudināja izšķirošā brīža nepieciešamība, turklāt mani sagrāba kauns

par bērnišķīgo uzvedību: tiklīdz ieraugu aci priecinošu spo-žumu, tā tūlīt sniedzos pēc tā. Ar tamlīdzīgām izjūtām cīnīdamies, es pūlējos atrast mierinājumu atziņa, ka ne uz ko vairs neceru, visas labās domas veltīdams mīļotajai, ja vien tā nav atkal slepena senākā vēlēšanās; tā es prātoju, paslēpies baznīcas krēslainajā nišā, līdz izdzirdu, ka no baznīcas joma tuvojas viegli soļi un atskan sieviešu balsis. Ieklausīdamies pazinu Dorītes un Rozītes balsis. Patlaban meitenes nesmējās, bet par kaut ko apspriedās_. Tomēr saglabāt nopietnību ilgāku laiku nebija viņu vara, joL tiklīdz abas nospurdza pa nedaudzajiem pakāpieniem leja, tā Dorīte iesaucās:

— Nāc, Rozīt, paskatīsimies vēlreiz uz to mīlestības upuri!

Viņa piegāja tuvāk kapakmenim un ziņkārīgi aplūkoja akmens bruņinieka tumšo, godīgo seju.

— Dievs augstais, man bail! — čukstēja Rozīte un dzīrās mukt prom. Taču Dorīte viņu cieši saturēja un skaļi sarij a:

— No kā tad, muļķīt? Tas nevienam pāri nedarīs! Paskat, kāds lāga zellis viņš ir!

Viņa paņēma bronzas trauku un piesardzīgi pasvārstīja to rokā, bet tad negaidot sakratīja, cik spēka, vēl un vēl reizi, tā ka tur kopš četrsimt gadiem ieslēgtais izkaltušais «kaut kas» bija skaidri sadzirdams un tam līdzi skanēja važiņa. Dorīte satraukti elpoja, viņai uz sejas krita šaurs dienas gaismas atstarojums, tāpēc es redzēju, kā viņa pārvērtās — sārtumu vaigos nomainīja marmora bālums.

— Paklausies, kā grab grabulītis! — Dorīte sauca. — Še, pagrabini tu ar!

Viņa iespieda drebošajai Rozītei trauku rokā, bet tā iekliegdamās palaida sirdi vaļā; Dorīte veikli to uztvēra un ņēmās no jauna grabināt.

Par manu klātbūtni viņām nebija ne jausmas, un es pārsteigts noraudzījos šajā rotaļā.

«Velns ar ārā!» nodomāju. «Tevi nu gan derētu pabaidīt!»

Ātri nosusināju miklās acis, smagi nopūtos un skumjā balsī, ko man pat nevajadzēja īpaši pārvērst, teicu vecfranču valodā: «Dame, s’il vous plaist, laissez cestuy cueur en repos!»[15]

Atskanēja divkāršs spiedziens, un meitenes kā paša nelabā trenktas lidot izlidoja ārā no nišas un baznīcas; Dorīte pa priekšu vienā lēcienā bija pāri pakāpieniem un baznīcas durvju slieksnim; bāla kā nāve, bet joprojām smiedamās, viņa, uzraususi kleitu, skrēja, ko kājas nes, pa kapsētu, līdz tika pie sava sola un krišus nokrita uz tā; es visu varēju novērot pa vienu no logiem, uz kura biju aši uzrausies.

Dorīte, kam seja bija gandrīz viņas balto zobu krāsā, aptvērusi ceļgalus, atzvēlās atpakaļ, bet Rozīte sauca:

— Augstais dievs, tur spokojas!

— Kā tad, spokojas, spokojas! — Dorīte piebalsoja, smiedamās kā negudra.

^ — Tu, bezdieve! Vai tad tev nemaz nav bail? Vai tava sirds nedauzās vēl negantāk nekā tā mirusī sirds?

— Mana sirds? —« Dorīte atbildēja. ~~ Es tev saku, tai nekas nekait!

— Ko viņš teica? — jautāja Rozīte, kas vienā laidā spieda abas rokas pati pie savas sirds un pārmaiņus pārbaudīja, vai rokas vēl kustas. — Ko tas franču spoks teica?

— Viņš teica: jaunkundz, ja jums labpatīk, tad ņemiet šo sirdi un izmantojiet par adatu spilventiņu! Aizej un pasaki, ka mēs gribam pateikties, ej, ej, ej!

Viņa pielēca kājās, it kā tiešām grasītos padevīgo kalponi stumt atpakaļ uz baznīcu, taču negaidot apskāva viņu un ņēmās skūpstīt uz vaigiem. Tad abas pazuda aiz kokiem.

Labu brīdi vēlāk arī es izrausos no savas paslēptuves, lai dotos prom un vēl pabeigtu pēdējo sagatavošanos ceļam. Pārnācis dārza mājā, pārbaudīju, vai viss kārtībā, un tiešām, kravādams koferi, biju galvaskausu atkal aizmirsis, tāpēc vajadzēja tam vēl izbrīvēt vietu. Un tad arī tas bija novietots un, proti, kā vienīgā manta, ko biju no mājām paņēmis līdzi svešumā. Tāpēc arī, ja labi apdomāju, šī pagātnes atlasa bija tagad jo sevišķi dārga; ilgus gadus tas bija gulējis dzimtenes zemē, tad dalījies ar mani istabiņas vientulībā, kaut arī kā mēms liecinieks, redzējis mana mūža nodzīvotās dienas, un tā es atgriezīšos mājās vismaz ar vienu lietu no līdzi paņemtās mantības.

Pabeidzis kravāšanos, devos pie grāfa, lai parunātos ar viņu vēl pēdējās stundās, ko te pavadu, kā pienācās aiz pateicības jūtām. Taču viņš negribēja ne dzirdēt par tādām runām, bet uzstāja, ka vēlreiz pavadīšot mani uz pilsētu un vēloties redzēt, ko es uzsākšot ar gleznām un kā visu nokārtošot.

— Jāsargās, viņš teica, — lai tūlīt pēc pirmās neveiksmes tās atkal nenonāktu kāda vecu lietu tirgotāja rokās.

No tā nav ko baidīties, — es atbildēju, — esmu tagad pietiekami bagāts, lai gleznas pagaidām paturētu un aizvestu uz mājām, kur tās noderēs par pierādījumu, kā esmu pavadījis laiku.

— Tā gan ne, — viņš iebilda, — tām jāpaliek un jāietekmē mākslas pilsēta, citādi jūsu nodomam nebūs atbilstoša pamatojuma.

Pēc sarunas ar grāfu es devos uz terasi, kur nodomāju pavadīt īso brīdi līdz vakara stundai, kad sēdēsim visi kopā. Ejot uz turieni cauri kādai istabai, ieraudzīju uz galda trauku ar saldumiem, kādus mēdz ietīt raibos papīriņos ar dažādiem izteicieniem vai tā sauktajām devīzēm. Dorotejai bija paradums pašai ietīt saldumus un parasto banālo pantiņu vietā ierakstīt prātulas, divrindes un dziesmu vārsmas, ko viņa sameklēja dažādu dzejnieku grāmatās dažādās valodās. Savākusi visu sev noderīgo, viņa lika to nodrukāt uz lapām, kuras tad sagrieza un paņēma tai reizei atbilstošo. Viņai piemita talants katrreiz izvēlēties to, kas bija vajadzīgs, tā ka sabiedrība, ēdot desertu, bieži vien bija sajūsmā par sirsnīgi jautrajiem, asprātīgajiem un reizē dzēlīgajiem mājieniem, kas radīja možu noskaņu. Dažreiz viņa, jokus dzīdama, apvienoja dažādu dzejnieku divas dzejas rindas, un visiem likās, ka viņa lasa kaut ko pazīstamu, bet tad vairs neviens netika gudrs, jo zināmā savienojums ar nezināmo piešķīra rindām gluži pretēju nozīmi. Viņai bija pastāvīgi krājumā šādi sagatavoti saldumi, salikti pītā sidraba groziņā, un, kad radās iegansts, viņa, izrotājusi to ar puķēm, pati sniedza apkārt. Man tāda blēņošanās diezin kā vis nepatika, bet, kā jau mīlestības vergs, ja arī neuzskatīju to par lielisku, tad atzinu vismaz par attaisnojošu un amizantu nodarbību; mēs jau parasti esam priecīgi atrast mūsu mīļajos kādu trūkumu, kuru ne vien attaisnojam, bet pieņemam ar mīlestību.

Kā redzams, tagad Dorīte atkal bija pildījusi groziņu un laikam tobrīd pasaukta prom. Pēc atgadījuma baznīcā un prombraukšanas noskaņā es jutos brīvāk nekā jebkad, tāpēc apsēdos pie galda un paskatījos, kas Dorītei šoreiz padomā. Groziņā jau atradās labs skaits saldo, spožā papīrā ietīto plāksnīšu, un, kad ielūkojos, kādi dzejoļi vai epigrammas sagatavotas, tad ieraudzīju sainīti ar mazām, maigi zaļām zīmītēm, uz kurām bija viens un tas pats dze-jolītisj

Ceriba zūd tādam vien,

Kurš ir svaidīgs savā garā,

Tā no jauna katrudien

Uzticīgām sirdīm staro.

Cerība ir pamatos —

Sirdī tā, ne mutē most!

Lai arī kur piesardzīgi pašķīru sainīti (to saturēja zaļa zīda lentīte), visur man pretī lūkojās vienkāršie, sirsnīgie un tomēr satraucošie vārdi. Uzmanīgi izņēmu no groziņa vienu vai otru uz labu laimi jau sagatavoto plāksnīti, mazliet pavēru un katrā atradu to pašu zaļo dziesmiņu. Man šķita, ka dzirdu paipalas mierinošo saucienu vientuļā laukā vai meža dziļumā strazda lēni pieaugošo un maigi dziestošo dziesmu.

Tā kā nebiju dzirdējis, ka šodien paredzēta lielāka sabiedrība pie galda, tad acīmredzot Dorītei šoreiz bija padomā gatavoties kādam citam gadījumam, par kuru es nekā nezināju. Es pametu lapiņas un izgāju uz terases, kur, atslīdzis krēslā, pavadīju atlikušo laiku pārdomās un nopūtās. Pēc brīža ieradās Dorīte ar vairākām bāli iesārtām rozēm, ko, jā domā, bija atnesusi no siltumnīcas, un ar svečturi, kurā jau dega sveces, jo krēsla bija manāmi sabiezējusi. Viņa bezbēdīgi atsāka pamesto darbu, ielika vēl kādu pusduci cukura un vaniljas plāksnīšu kopā ar zīmītēm groziņā un dungoja dziesmas divas pirmās rindiņas:

Cerība zūd tādam vien,

Kurš ir svaidīgs savā garā ,», ~-

bet reizē ar pēdējo plāksnīti pārmetās uz beigām:

Cerība ir pamatos —

Sirdī tā, ne mutē most!

ko tai pašā neizprotamajā meldijā nodziedāja mazliet skaļāk un tik zemos toņos, cik vien viņas balss atļāva. Pēc tam viņa aši paslēpa atlikušās zīmītes kleitas kabatā, apspraudīja groziņu ar rozēm un, paņēmusi vienā rokā skaisto darinājumu, bet otrā — svečturi, steigšus pameta zāli; augstā loga tilla aizkaru aizsegā biju vērojis piemīlīgo ainu.

Atskanēja kapelāna omulīgā balss; es, nokāpis pa terases kāpnēm, pasteidzos viņam pretī, un mēs abi kopā iegājām mājā un pēc tam istabās, kur parasti mēdzām pavadīt vakarus. Izmantodams tādu aplinkus ceļu, es centos novērst jebkuras aizdomas, lai Dorīte nevarētu apjaust, ka man zināms viņas groziņa noslēpums. Kad mēs četratā sēdējām pie galda, laiks skrēja pārāk ātri, mana patmīlība jutās gandarīta par labvēlību, kādu man parādīja, jo šinīs pēdē-

jās vakariņās saruna risinājās tikai par mani, un apziņa, ka es pēdējo reizi baudu Dorītes sabiedrību, divkārt saīsināja atlikušo laiku. Grāfs apgalvoja, ka pieradis pie manis un, ja runa būtu par viņu vien, tad viņš vēl ilgi nelaistu mani prom, turpretī kapelāns spēji iebilda, ka man esot nepieciešams doties prom, jo viņš cerot, ka līdz ar gaisa pārmaiņu es savā skaistajā dzimtenē no jauna atgūšot zaudētos ideālus.

Es smejoties atbildēju, ka, spriežot pēc manu sapņu iztulkojumiem, varētu pareģot, ka mantošu jaunas idejas, un es pastāstīju par kristāla kāpnēm, kuru pakāpienos mazu sie-vietīšu tēlos bija dusējušas idejas. Kapelāns bija pārsteigts un raudzījās manī arvien ar lielāku izbrīnu, kad es turpināju^ atainot savu sapņu dīvainos tēlus posta piemeklētajās dienās, jo ar tiem pierādīju viņam, ka sapņojot biju vēl neprātīgāks, tas ir, pēc viņa izpratnes, vēl lielāks ideālists, nekā viņš pats bija nomodā. Pastāstīju par identitātes tiltu, par zelta lietu, kuru izraisīju, lidojot ar zirgu, un kā novēlos no baznīcas jumta un beidzot noskumis un izmisis stāvēju pie vecāku mājas durvīm, pēc tam kad tā brīnumainā kārtā acu priekšā sāka mirguļot.

Ugunīgais vīns, ko mēs dzērām, man atraisīja mēli, tāpēc es stāstījumu piepušķoju ar piebildēm un murgojumiem un beidzu kā īsts pasaku teicējs, kurš pūš klausītājiem miglu acīs.

— Tas nu gan var muldēt par trim mēmiem, — noteica kapelāns, apjukumā par manu melšanu izmezdams parupju tautas teicienu, jo, liekas, es biju neganti ielauzies viņa amata apcirkņos, tāpēc ka biju stāstījis no tiesas piedzīvoto, kas nebija nekas cits kā tikai tukšs sapnis; grāfs piebilda:

— Tādu daiļrunību nebijām līdz šim mūsu draugā atklājuši! Bet, ja nu tas ir noticis, tad ceru, ka viņš to kādu dienu izmantos nopietnākā nolūkā. Saskandināsim uz visu mūsu labāku nākotni!

Viņš piepildīja glāzes, mēs saskandinājām, bet es necentos izprast viņa domu jēgu, jo tobrīd pamanīju nākam Dorīti ar rozēm izpušķoto groziņu.

— Arī es gribu izteikt kādu vēlējumu, — viņa teica, nostādamās man līdzās, — taču izvēli atstāju gadījumam, kas slēpjas šai orākula groziņā; paņemiet konfekti — tikai vienu, bet uzmanīgi, apdomīgi!

Es skatījos uz viņu pārsteigts un jautājot, jo zināju, ka ikvienā gleznainā plāksnītē slēpjas viens un tas pats dzejolītis,

— Kuru jūs ieteiktu man paņemt? — es jautāju, dziļi satraukts, taču viņa vienaldzīgi atteica:

— Es nedrīkstu iejaukties, ja runā orākuls,

— Vai man ņemt šo?

— Nezinu!

— Varbūt šo?

— Es neko neteikšu — ne jā, ne nē!

— Tad ņemu šo un sirsnīgi pateicos! —- es iesaucos, atvērdams papīriņu, kamēr Dorīte aši aizvāca groziņu.

— Nu, kas tur rakstīts? — jautāja kapelāns. Es nopriecājos par viņa jautājumu, jo pats nebiju spējīgs dzejoli skaļi nolasīt. Es iedevu viņam lapiņu un lūdzu to izlasīt. Viņš to izteiksmīgi norunāja.

— Nekas, skaists teiciens! — viņš piebilda. — Jūs varat būt apmierināts, tas pauž godprātīgu un paļāvīgu pasaules uzskatu, kāds mūsdienās vairs nav pārāk bieži sastopams. Bet tagad, cienītā, sniedziet arī man groziņu, paskatīsimies, kas man, šeit palicējam, ir lemts!

Viņš prasīgi sniedzās pēc groziņa. Taču Dorīte viņu atvairīja:

— Nākošajā svētdienā, cienīgtēvs, varēsiet ņemt kā jau šeit palicējs! Šodien dabū tikai tas, kas brauc no mums prom. — Un viņa aizsteidzās, lai ieslēgtu groziņu bufetē.

Nākošajā rītā, kad mēs ar grāfu jau bijām iesēdušies ērtajos ceļojuma ratos, Dorīte, no kuras jau bijām atvadījušies, pēkšņi pienāca pie ekipāžas:

— Tomēr kaut kas ir aizmirsies! Jūsu zaļā grāmata, Hein-riha kungs, atrodas pie manis. Vai aizskriet pakaļ?

— Nevajag! — teica mans ceļabiedrs. — Tas mūs aizkavēs pārāk ilgi; ja viņš mums, kā ceram, drīz atrakstīs, tad varēsim grāmatu sveiku un veselu nosūtīt, vai ne?

Es, priecīgi uzelpodams, pamāju, jo man šķita, ka kopā ar grāmatu Dorītes tuvurriā paliek kāda daļa no manis paša.

— Es noglabāšu to drošība, un tai nekas nenotiks! — viņa teica un brīdī, kad sākām braukt, atklāti, draudzīgi noraudzīdamās, pamāja. Tobrīd es skaisto meiteni redzēju pēdējo reizi savā mūžā.

Četrpadsmita nodaļa ATGRIEŠANĀS NO AVE CAESAR

Divi jau agrāk pasūtītie zelta rāmji bija gatavi, kad mēs ar grafu ieradāmies pilsētā, kur nu jau otrreiz bijām kopā. Mans labvēlis nekavējoties centās likt lietā savu ietekmi, kas, pateicoties titulam, vēl bija saglabājusies un ko atsevišķos gadījumos varēja izmantot, tāpēc manas gleznas pēc dažam dienām atradās labā izvietojumā vienā no izstādes zālēm, kur es kādreiz biju tik neveiksmīgs un nezinošs. Gleznas nebija nekāds meistardarbs, bet arī ne gluži bez savas nozīmes, tanīs varēja saskatīt tiklab zināmu progresu, kā arī ierobežota talanta sniegumu, mūžīgo atelpu pēc sākotnējā straujā ieskrējiena, kad skrējējs ieiet sevī, nomierinās un paliek sēžam mākslas tik ļoti dzīvā zelta vidusceļa maliņā.

Sev par izbrīnu, ieraudzīju līdzās šīm gleznām arī tās divas nelielās glezniņas, ko biju atstājis drēbniekam un gleznu tirgotājam apmaiņai pret apģērbu. Grāfs, par šo gadījumu zinādams, bija sameklējis tās un atpircis no to īpašnieka. Tagad tās bija izgreznotas ar zīmīti, uz kuras lepojās uzraksts «pārdota». Grāfa viltība veicināja labvēlīgu spriedumu visām četrām gleznām, un nākošajā mākslas apskatā, kas bija ievietots visai izplatītā, ievērojamā laikrakstā, tās jau bija pieminētas ar dažām atzinīgām rindiņām, kaut arī kritiķis nebija atradis atbilstošus vārdus. īsi sakot, pēc dažām dienām ieradās kāds pazīstams mākslas priekšmetu tirgotājs, kurš apbraukāja vācu gleznotāju izstādes, iepirkdams veselas gleznu kolekcijas, lai pārdotu tās valsts nomalēs. Ar šī pircēja starpniecību, kurš cerēja manas gleznas iegūt par pieticīgu cenu, mans vārds tiktu papildināts ar piebildi «X skolas mākslinieks» — gods, gar kādu nebiju drīkstējis ne sapņot. Tomēr grMs iebilda, ka gleznām jānokļūst mākslas cienītāja, nevis'tirgotāja rokās un viņam jau esot kāds padomā.

Vēl pēc dažām dienām izstādes uzraugs iedeva man no ziemeļiem pienākušu vēstuli. Vēstule bija no Eriksona, viņš rakstīja:

«Mīļais Heinrih, nupat kā izlasīju jūsu laikrakstā, ko pasūtu sievas dēļ, ka Tu atrodies vēl turpat un esi izstādījis četrus darbus — divus mazus, divus lielākus. Ja Tev ar vienu vai otru gleznu pāri nav vēl nekas padomā, tad atstāj man vienu no tiem un atsūti — es paļaujos uz to! Cenu nosaki pienācīgu, nekautrējies, jo man klājas labi, Mūsu fir-

mas stāvokli man izdevās atjaunot, pat nevajadzēja izlietot sievas naudu; esmu padomājis par priekšdienām, proti, man ir divi puišeji, no kuriem vecākais jau uzmālējis velnu uz sienas, turklāt ar ķiršu biezeni, jo bija dzirdējis māti sakām, ka tieši to nedrīkstot darīt. Jauka nezālīte, un vēl nav ne trīs gadus vecsl Ja varēsi man atsūtīt gleznas, tad raksti labi daudz par sevi!»

Ne mirkli nešaubīdamies, pieņēmu draudzīgo piedāvājumu, kas visvairāk atbilda manam nodomam atteikties no mākslas, jo manu gleznu iegādāšanās aiz draudzīgas labvēlības vēl nebija pierādījums manām mākslinieka dotībām. Grāfam vajadzēja man piekrist, lai gan man radās aizdomas, ka viņa projekti par manu gleznu pārdošanu neko daudz neatšķiras no šī.

Gleznas tika nosūtītas Eriksonam. Vēstulē, kurā aiz jūtu pārpilnības neaprakstīju visu tik smalki, kā viņš vēlējās, es lūdzu, lai naudu par gleznām nosūta man uz dzimteni, kurp tūlīt došos. Tātad es vedu mājās ievērojamu summu skaidrā naudā, kādas man līdz šim nebija nekad bijis, un bija paredzams saņemt vēl krietnu naudas sūtījumu, kad jau būs pagājis zināms laiks pēc pārsteiguma par manu ierašanos, tāpēc iespaids būs jo iepriecinošāks.

Bet ar to vēl nepietika, lai gan likās, ka mans nelaimīgais sapnis par zeltu un bagātību būtu zināmā mērā piepildījies. Kad mana pašreizējā uzturēšanās vieta, kuru tāpat drīz grasījos pamest, kļuva zināma pilsētas iestādēm, saņēmu aicinājumu tur ierasties un sniegt dažas ziņas par sevi. Jau pirms tam biju nodomājis apciemot savu labvēlīgo draugu — veco lietu tirgotāju Jozcfu Smālhēferu, taču viņa krēslainā mītne bija slēgta, un dabūju zināt, ka vientuļais cilvēks jau kopš vairākiem mēnešiem miris. Man par lielu izbrīnu, tiesas kancelejā pateica, ka veikaliņa īpašnieks, kam nav bijis mantinieku, savu diezgan ievērojamo ietaupījumu novēlējis labdarīgiem mērķiem un savā testamentā minējis arī mani, piešķirdams četrtūkstoš guldeņu. Ja es varēšot pierādīt, ka tiešām esmu tā persona, ko testators minējis, tad novēlēto summu saņemšot nekavējoties; līdz šim manis meklēšana neesot devusi nekādus panākumus. Esot jānoskaidro, vai esmu tā pati persona, kura nelaiķint pārdevusi lielāku skaitu zīmējumu un kura sakara ar firsta saderināšanās svinībām esot krāsojusi karogu kātus.

Par zīmējumiem grāfs varēja sniegt tūlīt pat tiešu pierādījumu, un par pārējo tiesas ierēdnim pilnīgi pietika ar grāfa liecību, ka ari karogu kātus es esot krāsojis,

Un tā es saņēmu četras valsts obligācijas, katru par tūkstoš guldeņiem; grāfs tās pārdeva un iemainīja naudu pret drošiem vekseļiem; tātad biju nodrošināts ar trejādu mantību: skaidru naudu, vekseļiem un parādu zīmi.

— Kaut nu vien tagad neuzrastos druknais Tells ar savu stopu un bultām un nelaimīgais baznīcas jumts! — es teicu, kad mēs sēdējām pie pusdienu galda mūsu viesnīcā, kur es joprojām vēl biju grāfa viesis. — Man jātaisās, ka tieku ātrāk prom, citādi neizprotamā laime vēl tiešām izrādīsies sapnis.

Es nudien nejutos kā savā ādā un vairs lāgā neticēju paša laimes zvaigznei,

—- Ko jūs atkal lauzāt galvu par niekiem! — sacīja grāfs. — Visā, kas jums tagad pieder un kas jums liekas tik neiedomājams, nav neviena feniņa, kas nebūtu jūsu paša godprātīgi nopelnīts. Un kālab jūs runājat par sapni un laimes gadījumu, — kas ir šie pāris guldeņi salīdzinājumā ar jūsu mūža labākajiem gadiem, kurus esat zaudējis?

— Bet tas gadījums ar mantojumu taču ir pats trakākais pārsteigums!

— Nekā tamlīdzīga! Arī te cēlonis slēpjas jūsos pašos. Es aizmirsu jums nodot kādu aprakstītu papīra lapu, kas bija ielikta starp obligācijām un ko es ieraudzīju, kad nodevu tās savam baņķierim. Te ir zīmīte, ko nelaiķis atstājis jums.

Grafs pasniedza man papīra lapiņu, uz kuras man pazīstamajā veco lietu tirgotāja neveiklajā rokrakstā, kas, jādomā, vārguma dēļ vēl bija pasliktinājies, lasīju:

«Tu neesi vairs atnācis, dēliņ, un es nezinu, kur lai Tevi meklē. Bet es gribētu, jo baidos, ka nāve mani kuru katru brīdi pievāks kramu vidū, Tev kaut ko nodot, kas man vairs diemžēl nevar noderēt. Es tā nolēmu tāpēc, ka Tu allaž biji mierā ar to, ko es Tev devu par Tavu gleznošanu, un it īpaši tāpēc, ka Tu tik klusi un uzcītīgi prati strādāt. Ja Tavās rokās nonāks tas, ko es garos gados ar pacietību un pieticību sakrāju un tagad novēlu Tev, tad lieto to ar prātu un apdomu, jo man diemžēl no visa jāšķiras. Un lai Tevi, manu zēn, sargā dievs 1»

— Ir gan labi, es teicu, no jauna pārsteigts, —* ka par katru darbību tiek divējādi spriests! To, ko daudzi nosauktu par vieglprātību, ja ne par pagrimumu, labais sirmgalvis atalgo kā tikumu!

'— Nu tad saskandināsim, lai viņam vieglas smiltis, jo viņš ir taisnīgi spriedis! — sacīja smaidīdams grāfs un at-

kal piepildīja glāzes. — Un tagad par mūsu draudzību, un, ja jums nav iebildumu, sadzersim tubrālības.

Es saskandināju un izdzēru, bet izskatījos tik izbrīnījies un sakautrējies, ka grāfs, man roku spiezdams, to laikam pamanīja; starpība gan vecuma, gan sabiedriskā stāvokļa ziņā bija tik liela, ka tādu priekšlikumu es nebūtu varējis ne iedomāties.

-— Tikai nemulsti, kad iznāks teikt «tu»! — viņš jautri aizrādīja. — Pēc mana uzskata — tas ir ieguvums būt uz «tu» ar gados jaunāku draugu no citas valsts. Seko arī tu labajam vācu paradumam, pēc kura jaunekļi, vīri un sirmgalvji, kas sprauduši sev vienu mērķi, noslēdz draudzību. Bet tagad parunāsim par tevi! Ko tu domā uzsākt, nonācis dzimtene?

— Es domāju atsākt studijas pie «Borgēzes cīnītāja», — es atbildēju.

Uz viņa jautājumu, ko tas nozīmē, es īsumā pastāstīju, ka ar šīs figūras starpniecību nonācu līdz studijām par cilvēku un tagad gribētu iepazīt nevis cilvēka ārējo, bet iekšējo būtību un tā dzīvo saikni ar sabiedrību. Tā kā man uzsmaidījusi laime un esmu ticis pie līdzekļiem un laika, tad ceru iespējami ātri un mērķtiecīgi panākt nokavēto, apgūt nepieciešamās zināšanas, lai varētu nodoties darbam sabiedrības labā.

— Kaut ko tamlīdzīgu es jau domāju, — teica mans titulētais tudraugs, — bet, ja nu apstākļi ir tā izveidojušies, es vairs nešķiestu laiku īpašām studijām — vēl jo vairāk tāpēc, ka jūsu valstī nav hierarhijas un tātad arī nav nepārvaramu ierobežojumu. Es tavā vietā sākumā mierīgi iepazītos ar apstākļiem un tad vajadzības gadījumā pildītu pat bez maksas kādu vienkāršāku amatu un iemācītos peldēt, uzreiz metoties ūdenī. Ja tu apņemie,s noteikti katru dienu dažas stundas veltīt politiskajām zinātnēm, lasīt un iedziļināties šajos jautājumos, tad īsā laikā būsi praktiski pieredzējis un pietiekami izglītots darbinieks; ar gadiem skolas izglītības robi būs pilnām izlīdzinājušies un sāks atklāties tas, kas nepieciešams īstam cilvēkam. Protams, tiesas lietas un visu, kas ar to saistīts, es atstātu speciāli mācītu juristu ziņā un censtos panākt, lai arī citi tā dara. Galvenais, lai tu vēlāk zinātu, kur tādi juristi iederas un kad viņiem dodams vārds; tāpat jānodrošina viņiem pienācīgā cieņa, ja viņi tur godā tieslietu zinātnes un nespriež pēc nedzīvā likuma burta, kropļodami tautas apziņu. Neesi iecietīgs pret gļēvulīgiem tiesnešiem, triec viņus prom, lai kauns un negods viņiem .,,

— Grāf, rimsties! — es iesaucos, jo viņš, pārlieku aizrāvies, pilnīgi aizmirsa manu pašreizējo stāvokli. — Es vēl neesmu ne konsuls, ne tribūns!

— Vienalga! — viņš iesaucās vēl skaļāk. — Ja tev būs vienlaikus ar diviem tiesnešiem darīšanas — vienu gļēvu un otru netaisnu, tad liec abiem nocirst galvas un uzliec netaisnajam gļēvuļa galvu un gļēvulim netaisnā galvu! Lai tad tiesā, kā prot!

Tikai tagad viņš apklusa, tad iedzēra un turpināja:

— Tadas apmēram ir manas domas.,, gan jau tu mani saproti!

Man vēl nekad nebija gadījies allaž apvaldīti mierīgo cilvēku redzēt tik satrauktu; jau iedomājoties vien, ka es tūlīt došos uz republiku, kur ņemšu dalību sabiedriskajā dzīvē, pamodināja viņā senas skumjas un neapmierinātību ar paša dzimtenes sabiedrisko iekārtu.

Tikmēr beidzot bija pienācis arī atvadu brīdis, un nekāda iegansta to atlikt vairs nebija. Savus darījumus es biju nokārtojis, ceļam sagatavojies, tāpēc grāfs tūlīt pēc pusdienām brauca prom, lai vēl tai pašā dienā tiktu mājās, bet es devos uz staciju, kas tikai nupat bija atklāta. Daži dzelzceļa nozarojumi Augšvācijā pirmo reizi tika savstarpēji savienoti, un pa jaunatklāto ceļu es varēju Šveices robežu ātrāk sasniegt, kaut arī ne tiešā virzienā. Pēc šīm pārmaiņām vien secināju, cik ilgi esmu bijis prom.

Ticis pāri Reinai un nonācis savā dzimtenē, es iekļuvu pašā politisko notikumu mutulī, kas bija beigu cēliens pārvērtībām, — piecsimt gadu veca kantonu federācija pārtapa vienotā valsts savienībā — organisks process, kas bija tik vētrains un daudzveidīgs, ka lika aizmirst valsts mazo teritoriju, jo nekas nav mazs un nekas nav liels tikai pats sevī; šūnām bagāts, dūcošs, dzīvības pārpiln^bišu strops ir nozīmīgāks par milzum lielu smilšu kaudzi.-Bija skaidrs pavasara laiks, ielas un krogi ļaužu pārpilni, nemitīgi atskanēja kliedzieni, ko izraisīja politiskas vardarbības akti. Tas bija pārvērtību vilnis, kas prasīja asins izliešanu vai arī iztika bez tā, vēlēšanu satraukums un pārmaiņas likumdošanā, ko dēvēja par pučiem un kas bija šaha gājieni uz Šveices apbrīnojamā šaha dēļa, kur ikviens lauciņš bija lielākā vai mazākā mērā suverēns kantons — dažos bija tautas pārstāvniecībā, citi bija demokrātiski, dažos bija veto tiesības, citos nebija, vieni bija ar pilsētniecisku raksturu, citi — ar lauksaimniecisku un vēl citi svaidīti ar teokrātisma eļļu, tāpēc acis tiem bija aizvērtas un tie neko nevarēja saskatīt.

Es tūlīt pat nodevu bagāžu pasta stacijā un nolēmu atlikušo ceļa gabalu noiet kājām, lai bez liekas kavēšanās paša acīm pārliecinātos par situāciju, jo tieši manā ceļā vairākās vietās rūga un gruzdēja nemiers.

Un tomēr visa zeme bija debeszilas dūmakas apņemta, kam cauri sidrabaini vizuļoja kalnu grēdas, ezeri un upes, bet saule rotājās plaukstošo lapu rasā. Es skatīju savas dzimtenes krāšņo daudzveidību: mierīgi plūstošos līdzenumu un ūdeņu strāvojumus, stāvās un robotās kalnu aprises, pie kājām ziedošo zemi, bet tuvāk debesīm — pasakaino tuksnesi; tas viss nemitīgi mainījās, bet viscaur līdzenumos un kalnos bija cilvēku mītnes. Ar jaunības un bērnišķīgā vecuma vientiesību uzskatīju savas dzimtenes skaistumu par vēsturiski politisku nopelnu, savā ziņā par tautas patriotisma izpausmi, līdzvērtīgu pašai brīvībai, un es apņēmīgi soļoju cauri katoļu un reformētiem apvidiem, gan apgaismības skartiem, gan iecirtīgi tumsonīgiem. Un, tiklīdz iedomājos visu milzīgo sietu pilnu ar konstitūcijām, konfesijām, partijām, suverenitātēm, sīkpilsoņiem, kuri jāizsijā, lai beidzot atšķirtu drošo un skaidro tautas vairākuma pārliecību, kas reizē ir arī spēks, saprāta un dzīves spējīga gara vairākums, tā mani tūdaļ sagrāba aizrautīga vēlēšanās iesaistīties cīņā kā atsevišķam indivīdam, bet reizē arī kā visa veselā atspoguļojošai daļai; šai cīņā es cerēju norūdīt savu garu un kļūt par drosmīgu, enerģisku pilsoni, kurš godprātīgi saskaņā ar sirdsapziņu ņem dalību cildenā cīniņā par tautas vairākumu, kuras daļa ir viņš pats, bet tāpēc šis vairākums nav sirdij tuvāks par uzvarēto mazākumu, jo tas tāpat ir kauls no tā paša kaula, tā pati miesa un asinis.

Bet vairākuma noteicošā vara, es teicu pats sev, ir vienīgā, patiesā un nepieciešamā vara valstī, taustāma un tuva kā fiziskā daba, ar kuru esam saistīti. Sī vara ir vienīgais' uzticamais balsts, arvien jauns un arvien vienādi spēcīgs, tāpēc ir nepieciešams nemanāmi gādāt, lai tā kļūst par saprātīgu un gaišu spēku tur, kur vēl tāda nav. Tas ir pats augstākais un cildenākais mērķis. Nācijas noteicošais vairākums ir nepieciešams un nenovēršams, kaut arī visu galējo novirzienu karstgalvji to apkaro, taču pēdējais vārds pieder vienmēr tam un nomierina pat cīņā zaudētāju, pakļauto, tai pašā laikā mūžīgi jaunās varas vilinājums rosina uzveikto uz jaunu cīņu, tāpēc noteicošais vairākums allaž bagātina un saglabā savu paša garīgo dzīvi. Tas ir vienmēr labvēlīgs un vēlams, un pat tad, kad tas maldās, kopējā atbildības sajūta palīdz kļūdīšanos pārciest. Kad vara savus maldus atzīst, tā, pamozdamās no tiem, ir līdzīga krāšņam maija rītam. Tā nekaunas no savām kļūdām, pat vairāk — izdarītā aplamība diez vai izraisa sabiedrības nosodījumu, jo bagātina ar pieredzi un mudina uz rosīgu tiekšanos atbrīvoties no nederīgā, un austošā gaisma uz gaistošās krēslības fona liekas vēl spožāka.

Vairākuma noteicošā vara ir valdzinošs uzdevums, kuru risinot katrs cilvēks, kas ar to saistīts kā daļa no kopējā, var pārbaudīt savas spējas, un, to darot, atsevišķs nācijas pārstāvis top par īstu cilvēkuļ tādā veidā rodas brīnumaina mijiedarbība starp veselo un tā dzīvo daļu.

Vērīgām acīm tauta nopēta atsevišķo cilvēku, kurš grasās tai norādīt ceļu, un viņš, drosmīgi nogaidīdams, dara, ko spēj, — dara pašu labāko, tiekdamies pēc uzvaras. Taču lai viņš neiedomājas kļūt par tās noteicēju, jo pirms viņa bijuši jau citi un pēc viņa nāks citi, katrs no viņiem cēlies no šīs masas; viņš ir daļa no tās, kura stājas viņam pretī, lai runātu ar viņu, savu bērnu, savu īpašumu, kā runātu pati ar sevi. Katra patiesa tautas runa ir vienīgi monologs, ko pati tauta runā. Un laimīgs ir tas, kurš savā zemē var but savas tautas spogulis, kas neatspoguļo neko citu kā vien nācijas dzīvi, kamēr tā savukārt pati ir plašās, dzīvās pasaules mazs spogulis.

Jo zilākas laismoja debesis, jo tuvāk nācu dzimtajai pilsētai, jo vairāk un vairāk iejūsminājos ar tamlīdzīgām frāzēm.

Jāteic, ka es toreiz neapjautu, ka laiks un dzīves pieredze aptumšos šo idillisko priekšstatu par politisko vairākumu, un vēl jo mazāk pamanīju, ka tai pašā brīdī, kad dzīros patstāvīgi darboties, pirms biju spēris pašu pirmo soli, jau biju aizmirsis visas vēstures mācības. Tobrīd es nedomāju un nezināju, ka viens vienīgs cilvēks var saindēt un iznīcināt milzīgas tautu masas, ka savukārt atsevišķi godīgi cilvēki tiek saindēti, iznīcināti, ka tautas masas, reiz piekrāptas, melu apņemtas, vēlas, lai arī turpmāk tiktu maldinātas, un, celdamas uz vairoga arvien jaunus krāpniekus, uzvedas kā nekaunīgs un nešaubīgs ļaundaris, un, beidzot, arī pilsētnieka un zemkopja pamošanās no vairākuma vispārējiem maldiem, ar kuriem viņi paši sevi aplaupījuši, nemaz nav tik rožaina, jo tieši tobrīd ir skaidri apsverams nodarītais posts, — ne es to visu apdomāju, ne zināju.

Bet pat ar šīm ēnas pusēm neizbēgamais un nepieciešamais, kas ir vairākuma vara, bez kuras atbalsta pats diženākais patvaldnieks nav nekas, un tās skaidrais lielums, ja tas nav samaitāts, bija pietiekami pārliecinoši, lai atbalstītu manu apņemšanos unneļautu norimt slāpēm pēc jauna darbošanās lauka. Es spēru arvien brašākus, sparīgākus so|us, līdz pēkšņi sajutu zem kājām pilsētas bruģi, un, sirdij strauji pukstot, visas manas domas pieplāja māmiņai, kuru tūlīt satikšu.

Manām mantām jau vajadzēja būt pienākušām pastā. Es devos vispirms turp, lai paņemtu kārbu ar pieticīgajām ceļa dāvanām: drānu kleitai, greznākai, nekā māte mēdza valkāt, — cerēju, ka pierunāšu to pašūt, — un gardiem ārzemju cepumiem, kam vajadzēja viņai garšot.

Ar kārbu rokā es gāju pa mūsu veco ielu; vēl bija gaiša pēcpusdiena, un iela man likās dzīvāka nekā pirms gadiem; pamanīju vienu otru jaunu veikalu, bet vecās, piekvēpušās darbnīcas bija pazudušas, vairākas mājas pārbūvētas, citas vismaz no jauna pārkrāsotas. Tikai mūsu māja, kas senāk bija viena no spodrākām, izskatījās paputējusi. Pienācis tuvāk, paraudzījos augšup uz mūsu logiem. Tie bija atvērti, bet tajos parādījās un pazuda bērnu sejiņas. Neviens mani nepamanīja, nepazina, kad es grasījos ieiet pa pazīstamajām durvīm, — tikai kāds cilvēks ar collmēru un zīmuli rokā steidzās pāri ielai šurp. Tas bija tas pats amatnieks, kurš bija mani apmeklējis savā kāzu ceļojuma laikā.

— Kad jūs ieradāties, vai varbūt tikai tagad atbraucāt? — viņš iesaucās, steigšus sniegdams roku.

— Nupat nāku, — es atbildēju, un viņš lūdza uz mirkli ieiet pie viņa, iekams kāpšu augšā.

Iekšēji saspringts paklausīju un iegāju labi iekārtotā veikalā, kur dziļuma pie pults sēdēja jaunā sieva. Arī viņa steidzās man pretī un teica:

— Dieva dēļ, kāpēc jūs nākat tik vēlu?

Es stāvēju iztrūcies, nespēdams vēl aptvert, kas viņus tik ļoti satraucis. Taču kaimiņš vairs nevilcinājās paskaidrot.

— Jūsu māmiņa ir saslimusi un tik smagi, ka varbūt nav ieteicams ierasties pie viņas pēkšņi, iepriekš viņu nesagatavojot. Šorīt mums vēl nav nekādu ziņu, domāju, ka būs prātīgāk, ja mana sieva ātri aizies turp un noskaidros, kāds ir stāvoklis. Tikmēr pagaidiet te!

Nomākts un klusēdams, vēl joprojām neticēdams tik skumjam likteņa pavērsienam, atslīgu krēslā ar kārbu uz ceļiem. Sieviete pārskrēja pāri ielai un pazuda durvīs, kas man, it kā es būtu svešinieks, vēl bija slēgtas. Asaru aizmiglotām acīm viņa atgriezās un klusinātā balsī teica:

— Iesim ātrāk, baidos, ka ilgi tas vairs nevilksies, garīdznieks jau ir turi Liekas, nabadzīte jau ir bez samaņas.

Viņa aizsteidzās pa priekšu, lai vajadzības gadījumā būtu pie rokas, es trīsošiem ceļgaliem sekoju. Ātri un viegli viņa uzskrēja pa kāpnēm, visos stāvos durvju priekšā svinīgi stāvēja īrnieki, klusi kā mirēja namā, pārmīdami pa vārdam. Ari pie mūsu dzīvokļa durvīm kavējās cilvēki, kurus es nepazinu; mana ceļa rādītāja vecajā tēva mājā pagāja garām ari šīm durvīm, un es sekoju viņai līdz bēniņiem, kur ieraudzīju kaudzē sakrautu mūsu iedzīvi un istabiņu, kurā dzīvoja māte. Kaimiņiene klusiņām pavēra durvis, tur māmiņa gulēja savā nāves gultā, rokas izstiepusi virs segas; viņas bālā seja bija nekustīga, viņa lēnām elpoja. Asi iezīmētajos sejas pantos likās iegūlušas dziļas skumjas, kas pamazām atkāpjas miera un padevības priekšā. Pie gultas sēdēja baznīcas draudzes jaunākais mācītājs un lasīja aizlūgumu. Es ienācu nedzirdami un izturējos klusi, līdz viņš beidza. Kad viņš piesardzīgi aizvēra_ grāmatu, kaimiņiene piegāja un pačukstēja, ka ieradies dēls.

— Tādā gadījumā es varu iet, — viņš teica, kādu brīdi uzmanīgi manī palūkojies, sveicināja un izgāja laukā.

Kaimiņiene piegāja pie gultas, paņēma drāniņu un saudzīgi nosusināja slimajai miklo pieri un lūpas, tad, kamēr es vēl joprojām stāvēju kā tiesas priekšā ar platmali rokā un kārbu pie kājām, viņa pieliecās un laipnā balsī, kas cietēju nespēja sabaidīt, teica:

— Lē kundze! Heinrihs ir te!

Kaut arī pateikti klusi, šie vārdi bija skaidri saprotami pat sievietēm, kas stāvēja pie atvērtajām durvīm, taču māmiņas sejā nekas nemainījās, viņa tikai lēnām pavērsa acis uz runātājas pusi.

Mani sagrāba dziļas skumjas un turklāt smacēja istabiņas smagais gaiss, jo nesaprātīgā slimnieces kopēja, kas sēdēja, ierāvusies kaktā, ne vien turēja aizvērtu mazo lodziņu, bet vēl bija aizvilkusi tam priekšā zaļu aizkariņu; sapratu, ka šodien te vēl nav bijis ārsts.

Es neviļus parāvu sānis aizkaru un atvēru logu. Skaidrais pavasara gaiss un tam līdzi ieplūdusī gaisma skāra stingstošo, nopietno seju ar tikko manāmu dzīvības jausmu; uz iekritušajiem vaigiem viegli ietrīsējās āda; kad es, satvēris viņas rokas, pieliecos, māmiņa plati atvēra acis un pievērsa man ilgu, jautājošu skatienu, bet vārdu, kas sakustējās drebošajās lūpās, viņa izteikt vairs nespēja,

Kaimiņiene, pamājusi slimnieces kopējai, izgāja laukā un klusiņām aizvēra durvis; es nokritu pie gultas, saukdams: «Māmiņ! Māmiņ!» — un raudādams pieglaudu galvu pie segas. Izdzirdīs skaļāku sēcošu elpu, es atkal pielēcu kājās un ieraudzīju, ka uzticīgās acis izdzisušas. Es saņēmu mīļo galvu rokās un laikam pirmo reizi mūžā tā turēju, vismaz atcerēties tādu gadījumu nespēju. Taču viss bij'a galā.

Es iedomāju, ka man jāaizspiež māmiņai acis, ka tāpēc atrodos te un viņa varbūt vēl jutīs, ja es to neizdarīšu; šis rūgtais pienākums man bija jauns un nepierasts, tāpēc to darīju ar nedrošu, trīsošu roku.

Pēc kāda laika ienāca sievietes un, ieraudzījušas, ka māmiņa jau šķīrusies no šīs pasaules, piedāvājās paveikt visu nepieciešamo un mirušo apģērbt. Tā kā es te biju, viņas gaidīja no manis norādījumus par apģērbu. Es atvēru vienu no skapjiem, kas atradās uz bēniņiem un kur karājās daudz labu apģērba gabalu, kuri gadiem ilgi bija taupīti, glabāti un jau sen izgājuši no modes. Taču slimnieces kopēja teica, ka jābūt kādai kleitai, par kuru nelaiķe runājusi, un tiešām mēs to atradām ievīstītu baltā drāniņa skapja apakšā. Es nezināju, kad viņa bija to sagatavojusi.

Sievietes stāstīja, cik maz pūļu māmiņa sagādājusi pa slimības laiku, cik klusi un pacietīgi gulējusi un ka gandrīz nekad nav neko prasījusi.

Piecpadsmitā nodaļa DZĪVES RITĒJUMS

Kamēr sievietes kārtoja gultu un apkopa mirušo, es paklausīju kaimiņienes aicinājumam ieiet atpūsties viņu mājā. Iekams sāka runāt, kaimiņš mēģināja piesardzīgi kaut ko uzzināt par maniem dzīves apstākļiem un pārdzīvojumiem. Es neslēpu, ka mūsu iepriekšējās tikšanās reizē biju ļoti grūtos apstākļos, pastāstīju par labvēlīgo likteņa pavērsienu, pastāstīju visu, tikai ne par mīlestības pārdzīvojumiem un kā sava veida attaisnojumu, apvaldot asaras, parādīju vērtspapīrus, kas man bija līdzi. Pabīdījis sānis naudu un vērtspapīrus, raudādams atspiedu galvu uz svešā cilvēka galda.

Viņš sēdēja, ne vārda neteikdams, pārsteigts un tikai tad, kad biju kaut cik nomierinājies, izteica sašutumu par apstākļu nelaimīgo sagadīšanos; nespēdams tos noklusēt, viņš man visu izstāstīja. Pēc tam kad māte jau ilgāku laiku bija gaidījusi manu atgriešanos vai vismaz kādu ziņu no manis un vairs nejutusies īsti vesela, viņa saņēmusi uzaicinājurņu ierasties policijā. Tā bijusi, kā mums tagad jāsecina, Vācijas tiesu izsludinātā manis meklēšana Jozefa Smālhēfera atstātā mantojuma dēļ. Iespējams, ka aiz tiesas iestāžu paviršības nebija norādīts iemesls, kāpēc mani meklē; lai vai kā, bet, kad mana māte, jautāta par manu dzīves vietu, nav varējusi neko pateikt, stāvējusi nobijusies un vaicājusi, kapec mani meklējot, tad saņēmusi atbildi, ka tas nav zināms, esot tikai parasts uzaicinājums ierasties tiesā, jo laikam es parādu vai cita iegansta dēļ slēpjoties. Tāds pieņēmums izplatījies arī tālāk ļaužu mutēs, un nabaga sieviete, manīdama dažādus mājienus un netiešus norādījumus, bijusi pārliecināta, ka esmu ieslīdzis parādos un tagad, kaudamies ar tru-kumu, klīstu pa pasauli.

Drīz pēc tam, kad viņa aiznesusi ar grūtībām sagrabinātos procentus par naudu, ko bija aizņēmusies, ieķīlājot māju, viņai atteikts parāda pagarinājums, un visām citām rūpēm un bēdām pievienojusies vēl viena — vajadzējis meklēt jaunu aizņēmumu. Taču sadabūt naudu viņai nav izdevies, jo radies nodoms dabūt viņu no mājas laukā; mantkārīgo tīkotāju vidū bijis arī mūsu mājas īrnieks skārdnieks, kurš bija ticis pie mantas un cerējis pats dabūt savos nagos māju. Turklāt šeit bijis beidzot paredzēts izbūvēt dzelzceļu, stacijai vajadzējis atrasties netālu no mūsu ielas; gruntsgabalu cena cēlusies ar katru dienu, mātei, dzīvojot pilnīgā vientulībā, nebijis par to ne mazākās nojausmas.

Nav šaubu, ka arvien no jauna pieaugošās rūpes saīsinājušas viņas mūžu, jo maksāšanas termiņš tuvojies ar katru nedēļu.

— Būtu man kaut mazākā nojausma bijusi par visu to, — sacīja kaimiņš, — es būtu palīdzējis ar padomu, taču jūsu māmiņas noslēgšanās sevī palīdzēja spekulantiem paturēt savus nodomus slepenībā, un tikai pirms dažām dienām, kad kungi jau jutās droši par savu laupījumu, es nejauši dabūju visu to zināt. Tagad, kad jūs esat ieradies, nevajag ne desmito daļu no tā, ko te esat nolicis, lai nolīdzinātu parādu un izpirktu māju, kura citādi, cik zinu, tikpat kā nav apgrūtināta ar parādiem un jau tagad varētu jums ienest labu peļņu, ja jūs gribētu to pārdot. Kaut arī māja ir veca un neizskatīga, tā ir izturīgi celta un tajā ir daudz neizmantotu telpu, ko viegli var pārvērst par apdzīvojamām. Un tieši tagad vajadzēja tā notikt!.

Apziņa, ka visā šajā postā vainojama nelaimīga sagadīšanās un dažu mantraušu alkatība, nemaz neatviegloja smagumu, kāds bija uzgūlis manai sirdsapziņai, un Dorītes tēla svina smagums salīdzinot likās vieglāks par pūku; vai arī otrādi — smaguma sajūtu nomainīja tukšuma apjauta, tāpat kā aukstuma galējā robeža ir līdzīga svilinošam karstumam. Man šķita, ka mani pamet mans paša «es».

Es noraidīju laipno kaimiņu piedāvājumu pārgulēt pie viņiem, jo likās neiedomājami pamest māti vienu pašu. Krēslai metoties, atgriezos mājā. Tagad pie savām durvīm stāvēja arī melnīgsnējais skārdnieks. Es viņu pasveicināju, un viņš, pētoši mani uzlūkodams, aicināja iegriezties pie viņa; es atteicos un tikai palūdzu iedot man sveci. Dabūjis to, no jauna uzkāpu bēniņos, iegāju istabiņā un aizdedzināju veco misiņa lampiņu, kuras gaismā es gadu desmitiem garajos ziemas vakaros biju skatījis māmiņu sēžam. Lampiņa nebija tīrīta un bija zaudējusi savu spožumu, bet eļļas tanī netrūka. Te nu viņa gulēja, ieguvusi beidzot mieru, un es, kurš tik neapdomīgi biju kavējies pie viņas atgriezties, radu kaut cik mierinājumu vienīgi viņas klusajā tuvumā, baidīdamies domāt, ka tas drīz zudīs. Es pievērsos savai nelaimīgajai kārbai, atvēru to, izņēmu smalko vilnas audumu, ko biju domājis māmiņas kleitai. Nupat dzīros to atlocīt un pārklāt kā vieglu pārsegu pār gultu un mirušo, lai kaut šādā veidā tas būtu viņas tuvumā, bet, aptvēris šāda afektēta soļa tukšību tik nopietnā brīdī, salocīju drānu un iebāzu atkal kārbā. Lai gan biju noguris, vairākas dienas iedams kājām, nakti pavadīju nomodā uz pītā krēsliņa pie loga un tikai brīžiem iesnaudos, turklāt pamošanās bija divtik sāpīga, jo katrreiz no jauna pārliecinājos, ka māmiņa apklususi uz mūžu.

Nākošajā dienā ieradās aģents no apbedīšanas sabiedrības, kuras dibināšanā bija piedalījies tēvs, un nokārtoja visu, kas bija kārtojams, man nebija kur roku pielikt. Pat apbedīšanas izdevumi jau bija sen segti ar māmiņas kārtējām iemaksām; beigās man pat piedāvāja nelielu atmaksu. Arī šai ziņā viņa bija šķīrusies no dzīves, nevienam nekādas grūtības nesagādājot.

Kad es meklēju māmiņas mantās nepieciešamos dokumentus, man vajadzēja atvērt skapi un rakstāmgaldu, kur ieraudzīju šādus tādus sīkumus, kurus nekad nebiju redzējis. Kādā ar metālu apdarinātā koka kastītē gulēja viņas jaunības gadu greznumlietas: mākslīgas puķes, pāris baltu atlasa kurpīšu un kopā saritinātas, laikam nekad nelietotas lentes. Arī daži veci almanahi ar zeltītām malām — jādomā, senu dienu dāvanas, bet visvairāk mani pārsteidza neliela grāmatiņā ar norakstītiem dzejoļiem un pantiņiem, kas viņai laikam meitenes gados bija patikuši. Starp citām lapām gulēja salocīta maza lapiņa, kur bija viņas toreizējā izbalējušā rokrakstā lasāms:

ZAUDĒTS GODS, ZAUDĒTA LAIME

Laimīgo ja rotā gods,

Cildens liktens vīram dotsl

Godīgais ja laimi tver,

Pilniem malkiem dzīvi dzer.

Nelaimē gods vira sargs

Tad, kad plosās negaiss bargs,

Jūra dusmās bangas šķiež,

Baltas pērles krastā sviež.

Kuģinieku sirmiem matiem

Pavadīju ilgiem skatiem.

Kaut gan stings bij vīra vaigs,

Mocīja to nemiers baigs.

Klausījos, kā vecais dziedj

«Pāri jūrām nācās skriet,

Celties bangu galotnēs,

Vēju gaidot, rimti sēst.

Valdīju pār viļņiem drošs,

Jo mans gods bij neskarts, spožs.

Ak, nu gods ir pazaudēts,

Dziļi jūras dzelmē sēts!

Kas tur melnā dzelmē vīd?

Nokritusi zvaigzne spīd.

Šķiet, ka tūkstoš gadu jau

Nav vairs goda man, vairs nav.

Jūra atkal bangas ve|.

Mani neslavē, bet peļ;

Laimi neesmu pelnījis,

Prieks vai bēdas — galā vissl»

Kādas domas bija satraukušas tolaik tik jauno meiteni, ka viņa norakstījusi un saglabājusi tik dīvainu dzejoli?

Atradu vēl vairākas aprakstītas lapas, kas attiecās uz pēdējiem gadiem, varbūt ari uz pašu pēdējo laiku. Kādā mapītē, kur vēl bija neliels krājums pastpapīra, gulēja lapiņa, kas acīmredzot bija kādas vēstules turpinājums, jo raksts sākās pašā augšā, kreisajā malā. Fragments bija sekojošs:

«Ja nu tiešām dievs to pieļautu un mans dēls būtu nelaimīgs un dzīvotu klaidoņa dzīvi, tad man rodas jautājums, vai tā nav mana — viņa mātes — vaina, jo es savā neziņā nespēju viņam sniegt stingru audzināšanu un biju ļāvusi bērnam neierobežotu brīvību, atbalstījusi viņa patvaļu. Vai rnan nevajadzēja rūpēties, lai ar vairāk pieredzējušu cilvēku līdzdalību tiktu lietoti zināmi piespiedu līdzekļi, kas dēlu pievērstu drošam peļņas darbam, nevis ļaut viņam, kurš dzīvi nepazina, nodoties neattaisnojamai aizrautībai, kas tikai aprij naudu un neko nedod. Kad es redzu, kā pārtikuši tēvi piespiež savus dēlus, kam vēl nav divdesmit gadu, pelnīt sev maizi un kā tas šiem dēliem lieti noderējis, tad rūgtie vecie pārmetumi man uzbrūk ar divkāršu spēku, un es nekad savā vientiesībā nebūtu spējusi iedomāties, ka mani varētu piemeklēt tāda vilšanās. Savā laikā es gan apspriedos ar citiem, bet, kad viņu padomi neatbilda bērna vēlmēm, es vairs padomu neprasīju un ļāvu dēlam brīvu vaļu. Tā es pacēlos augstāk par savu kārtu un, iedomādamās, ka esmu dzemdējusi ģēniju, aizmirsu pieticību, nodarīju dēlam ļaunumu, no kā viņš varbūt nekad neatgūsies. Kur man meklēt palīdzību?»

Te vēstule aprāvās, jo nākošā vārda vietā bija tikai sākuma burts. Es nezinu, kam vēstule bija rakstīta, vai aizsūtīta ar šo lapiņu vai bez tās, un neatradu arī nekādu atbildi citās vēstulēs*, kas bija saglabājušās. Laikam jau māmiņa nebija neko tālāk uzsākusi. Taču manās domās nepabeigtās vēstules rindas saplūda ar dzejoļa vārdiem par zaudēto laimi, kur apbrīnojami tika skarts jautājums par godu, un uzgūla kā smags slogs man — vienīgajam vaininiekam.

Tad tāds bija spogulis, kam vajadzēja atspoguļot tautas dzīvi, — proti, saplēsts, un tas indivīds, kurš, cerību spārnots, dzīrās augt kopīgi ar nācijas vairākumu, bija zaudējis godu. Biju iznīcinājis tiešo dzīves avotu, kas mani saistīja ar tautu, tāpēc man nebija nekādu tiesību cīnīties kopā ar šo tautu, jo ir teikts: «Ja gribi labot pasauli, tad raugi, lai tavu durvju priekša ir tīra.»

Pēc tam kad kaps bija paņēmis manu nabaga māti, es kādu laiku mitinājos istabiņā, kurā viņa bija nomirusi. Tad, paklausīdams kaimiņa padomam, māju pārdevu un tiešām šai darījumā iemantoju vairākus tūkstošus, tā ka kopā ar iepriekš iegūto man jau bija neliela mantība, ar kuru varēju vienkārši, pieticīgi iztikt. Taču gadījuma raksturs, kas bija par iemeslu nelielajai bagātībai, neļāva man par to priecā-

ties; vēl jo mazāka bija vēlēšanās ar tās palīdzību dzīvot dīk-dienīgu dzīvi, un, tā kā cilvēkam piemīt ne vien fizisks, bet ari morāls pašuzturēšanās instinkts, tad es tomēr uzsāku, kā grāfs bija ieteicis, dažu nepieciešamo mācību studijas — ne tāpēc, lai izceltos, bet tāpēc, lai, cik nepieciešams, būtu spējīgs pildīt pieticīgu, klusu darbu un iemācītos izprast valsts iekārtu, kurā tas ietilpst. Vispār, lai kaut cik izklaidētu un rosinātu savas nomāktās un apjukušās domas, es lasīju gan smagāka, gan aizraujošāka satura grāmatas. Jo, kamēr žēlabas par māti pamazām vērtās drūmā, bet vienmērīgi rāmā, neatvairāmā smeldzē, Dorītes tēls sāka manā atcerē atdzīvoties, gan neienesdams gaismu manas dzīves krēslībā.

Es vēl joprojām glabāju savā kabatas portfelī uz zaļā papīriņa nodrukāto dzejoli kā cerības staru un reizēm lasīju to, šaubās nopūzdamies un galvu šūpodams. Pat ja ticētu tādam laimes gadījumam, ka vienkāršajiem vārdiem būtu lemts piepildīties, es tomēr atrados tādā situācijā, ka man — gandrīz kā lielībniekam, kurš svešumā iekarojis skaistules sirdi, — vajadzēja baidīties, vai drīkstu tai parādīt savu nožēlojamo būdu, kurā dzīvoju. Man pat šķita, ka neesmu spējīgs uz draudzīgu vēstuļu apmaiņu, jo pastāstīt patiesību par savu stāvokli es kautrējos, bet melot negribēju. Melšana, joki un fantazēšana — arī visnevainīgākajā nozīmē — bija nogrimuši pagātnē uz visiem laikiem.

Pagāja mēneši desmit, kad es beidzot saņēmos aizrakstīt grafam, neslēpdams patiesību, bet arī vairīdamies atstāt pārak nožēlojamu iespaidu.

Grāfs pretēji man ar atbildi nekavējās; drīz vien saņēmu garāku vēstuli, kurā viņš, cik nu spēja iedziļināties manā situācijā, uzmanīgi to apsprieda un secināja, ka tāds jau esot dzīves ritējums, kas skar tiklab pilis un būdiņas, godīgos un negodīgos un atbilstoši savam raksturam nemitīgi mainās.

«Kas attiecas uz mūsu Dorīti,» viņš rakstīja, «tad ari viņa un mēs, pārējie, līdz ar viņu neesam tikuši sveikā cauri. Pēc tam kad Tu aizbrauci, atklājās kaut kas pārsteidzošs — Do-rīte, izrādījās, ir... mana asinsradiniece, mana brāļameita! Es nevaru te visu sīkumos izklāstīt, tikai paskaidrošu pāris vārdos: drīz pēc mana brāļa nāves — viņš aizgāja bojā Dienvidamerikā kādā kautiņā — nomira arī viņa atraitne, kuras pēdējā vēlēšanās pirms nāves bija lūgums uzticamiem cilvēkiem nogādāt bērnu tā radiem Vācijā. Taču šie cilvēki nav bijuši godīgi. Lai paturētu sev zināmu kapitāla daļu (gan diezgan nenozīmīgu summu), kas neapdomīgi bija viņiem tūlīt iedota līdzi, viņi nolēmuši bērnu pamest pie ma~

nām namdurvīm. Viņi tiešām esot bijuši ceļā uz Krievijas dienvidiem vai, pareizāk, piebiedrojušies ceļā uz Donavu emigrantiem un ļoti viltīgi nostrādājuši savu blēža darbu. Tā kā no Amerikas nekādas ziņas netika pieprasītas, tāpat kā iepriekš neviens nebija mums ziņojis par bērna nosūtīšanu vai mātes nāvi, tad viss varēja blēžiem smalki paveikties. Tikai nesen, kad šo grēcinieku pāri vecumdienās bija sākusi mocīt sirdsapziņa vai varbūt radās iedzīvošanās kāre, cerot uz atlīdzību, viņi darīja zināmu patiesību ar visiem līdz šim saglabātajiem nepieciešamajiem pierādījumiem; tatad mums nu vācu dzimtenē ir par vienu grāfieni vairāk. Nav zināms, pēc cik ilga laika viņa kļūs par viena vai vairāku romānu varoni; esmu jau brīdinājis, lai viņa sagatavojas uz melodrāmām un operetēm. Taču viņa daudz neklausās, ko es saku, jo gatavojas romāna otrajai daļai. Pirms mēneša grāfiene Doroteja V...berga (patiesībā viņas īstais vārds ir Izabella) saderinājusies ar jauno baronu Teodoru fon V... bergu. Tas ir izskatīgs, brašs puisis no mūsu dzimtas, kam gan jau vairākus gadsimtus nav ar mums nekādas saskares. Viņam izgādās grāfa titulu, un man nebūs nekādu iebildumu, ka majorāts pāriet viņa rokā. Man tikpat maz iemesla ir aizkavēt mūsu dzimtas tālāko attīstību vai arī to veicināt. Tas viss man ir gaužām vienaldzīgi, vienīgi gribas sagādāt meitenei prieku, izdarot tādu pakalpojumu viņas līgavainim.

Gribu Tev, mīļais Heinrih, vēl kaut ko pateikt, kas attiecas uz mums abiem! Es ļoti labi manīju, ka esi iemīļojis mūsu Dorīti. Izlikos, ka neko neredzu, jo nemēdzu iejaukties tur, kur cilvēki paši zina, kā tikt ar visu galā. It īpaši cilvēce$ garmatainā daļa ir tik neaprēķināma, ka nav nozīmes bez vajadzības uzbāzties ar saviem padomiem. Arī meitēns nebija pret Tevi vienaldzīgs un joprojām ir par Tevi labās domās; apstākļi visumā ir tādi: būtu Tu izmantojis savu uzturēšanās laiku te, kā arī savas priekšrocības — ko Tu, ka jau labi audzināts cilvēks, nedarīji — vai drīz pēc atgriešanās dzimtenē atsūtījis kādu ziņu, tad, es domāju, JDorīte būtu līdz šim brīdim palikusi Tev uzticīga. Taču, pec tam kad ļāvi paiet tik neizprotami ilgam laikam, viņa, kad uzradās drošsirdīgs precinieks, pārlēca neziņas aizai pāri, turklāt līgavainis laimīgā kārtā palīdzēs viņai ieņemt atbilstošo stāvokli sabiedrībā.

Bet arī tad, ja neņemtu vērā šos pilnīgi saprotamos pārdzīvojumus, mums nevajadzētu meitēnu bargi nosodīt par nepastāvību, ja viņa tāda arī būtu bijusi. Meitenēm jātiek ar visu pašām galā, bieži vien tām nākas rūgti raudāt un ciesf, tāpēc iespējams saprast viņu pēkšņo jūtu nenoturību. Viņu ziedu laiks ir īss, tāpēc, ja gaidīšana ievelkas garumā un izšķirošais vārds nav pateikts, viņas uzskata par iespējamu savu lēmumu grozīt, jo bezmērķīgi gaidīt viņām diezin kā vis nepatīk. Ja viņas ir devušas cerību, bet nav savlaicīgi saņēmušas tām apstiprinājumu, tad izvēlas sev citu ceļu; viņām gribas bērnu, gribas tos audzināt, kamēr vēl pašas jaunas, nevis tad, kad būs nobriedušas matronas. Tieši pašas skaistākās un enerģiskākās steidzas paklausīt savam dabas aicinājumam un bieži atsakās no iemīļotā, ja tas palaidis garām izdevīgu brīdi.

Mana paša laulības dzīve bija savdabīgs izņēmums; ļaudis teica, ka tā tam jābūt, ja apprecējušies divi īpatņi. Attiecinot to uz mani, viņi zobojās, redzot, ka es nicinu aizspriedumus, bet sieva bija šī vārda vislabākajā nozīmē izņēmums starp sev līdzīgām, un tomēr daudz netrūka, ka viņu būtu apprecējis kāds cits.

Arī tas viss pakļauts dzīves ritējumam.»

Nebija pat vajadzīgi vecākā drauga laipnie mierinājuma vārdi, lai padzītu no sirds visus neprāta dēmonus. Jau tas vien, ka Dorīte ir saderinājusies un saucas Izabella grāfiene fon V... berga, atvēra man acis, un es sapratu, kādā postā viņu iegrūstu pat tad, ja viņa būtu bijusi tas pats «atradenis» un mēs būtu savas dzīves saistījuši, jo es nebūtu pratis jūtas savaldīt. Vai tad iespējams iesēdināt lielu, brīvu putnu mazā, nožēlojamā būrītī? Es slepenībā biju baidījies ar brīnumainu laimes piepildījumu piedzīvot tādu apkaunojumu, tagad šīs bailes novēlās kā akmens no sirds, tanī līdzās skumjām pēc mātes vēl bija tikai klusa smeldze par zaudēto mīļoto meiteni. Jā, šis dzīves ritējums man dārgi maksāja, jo ar apmešanos grāfa pilī es ne vien zaudēju iespēju tikties ar māti, bet zaudēju arī ticību uz atkalredzēšanos ar viņu un ticību uz pašu dievu; tie visi ir notikumi, kuru nozīme dzīves ritējumā neizzūd un laiku pa laikam atkal uzrodas.

Sešpadsmitā nodaļa DIEVA ALTĀRIS

Apmēram gadu vēlāk es strādāju kādas nelielas maģistra-tūras kancelejā kaimiņos savam dzimtajam ciematam. Te mana dzīve ritēja klusi, darbs bija pieticīgs, bet daudzveidīgs, es_atrados it kā vidū starp draudzes darījumiem un valsts pārvaldi, tāpēc guvu ieskatu gan zemākajos, gan augstākajos darba procesos un sāku saprast, kā un ar ko viss saistās. Tomēr tumšās ēnas, kas māca manu tukšo dvēseli, izkliedēt nespēja nekas, tāpēc viss man apkārt un manā tuvumā arī iegrima līdzīgā krēslībā; arī cilvēki, ar kuriem iznāca sastapties jaunajā darbības vidē, man likās drūmāki, nekā tie īstenībā bija. Kad es redzēju arī te noslieci uz paviršību un bezatbildību pret saviem pienākumiem, redzēju, ka ikviens meklē tikai savu paša labumu, ka skaudība un greizsirdība ieperinās jebkuros darba apstākļos, tad biju gatavs minētos trūkumus attiecināt uz visas tautas nelāgo raksturu un sabiedrisko iekārtu, kas, svešumā kavējoties, atmiņās valdzināja un maldinoši vilināja. Bet, kad es iedomājos savu noslogoto sirdsapziņu, tad klusēju, nevis piemērotā gadījumā atklāti izteicu savas domas. Es apmierinājos ar to, lai kārtīgi un pēc iespējas neuzkrītoši pildītu savus pienākumus, cenšoties vadīt laiku bez satraukuma, bet arī necerot uz gaišāku dzīves pavērsienu. Cilvēkiem es likos paraugs dienesta pienākumu pildīšanā, un, tā kā viņi bija tomēr labāki un labvēlīgāki, nekā man likās, tad pēc pāris gadiem bez manas piekrišanas un pret manu gribu tiku izvirzīts par apriņķa maģistratūras vadītāju. Esot šajā amatā, man neviļus iznāca biežāk atrasties sabiedrībā un piedalīties dažāda veida sanākšanās, kur joprojām biju tāds pats melanholisks un nerunīgs ierēdnis. Tagad, kad man bija izdevība vērot politisko kustību tuvumā un plašākos apmēros, es sadūros ar jaunu, līdz šim nepazītu ļaunumu, kaut gan, par laimi, tas nebija plaši izplatīts. Es redzēju, ka manā mīļotajā republikā ir cilvēki, kuri tās vārdu pārvērš tukšā skaņā, to velti valkādami, kā meičas, iedamas uz tirgu ar tukšu groziņu rokā. Dažiem jēdziens «republika», «brīvība», «tēvija» bija tikai trīs kazas, kuras viņi cītīgi slauca un no kuru piena sēja dažādus mazus kazu sieriņus un tai pašā laikā liekulīgi izrunāja šos vārdus, gluži tāpat kā farizeji un tartifi. Citi, paši savu netikumu vergi, visur jauta tikai paverdzināšanu un nodevību, tāpat kā nabaga suns, kam deguns noziests ar biezpienu, uzskata visu pasauli par biezpiena piku. Un, kaut arī tāda verdziska jaušana dažam labam īsti noderēja, taču patriotiska pašslavināšanās tika augstāk vērtēta. Tas viss kopā nebija nekas cits kā kaitīgs pelējums, un, ja tas aug augumā, tad spēj iznīcināt sabiedrisku iekārtu; tomēr tautas kodols bija vesels, vajadzēja tam tikai nopietni sarosīties — un pelējums pagaisa pats no sevis. Turpretī es savā slimīgajā noskaņā briesmas desmitkārt pārspīlēju un tomēr klusēju, nevis aizbazu mutes melīgajiem pļāpām, tāpēc noklusēju arī to, kas, atklāti pateikts, būtu tiešām nācis par labu*

Es jutu, ka tā nav dzīve, ka tālāk tā nevar turpināties, un sāku gudrot, kā tikt laukā no jaunā gara cietuma. Laiku laikiem un arvien uzstājīgāk mani apsēda vēlēšanās vispār vairs nebūt pasaulē.

Kādu dienu biju kopā ar arhitektu vairākas stundas pavadījis sava apgabala ielās, pārbaudījis namu stāvokli. Pabeidzis šo darbu, šķīros no arhitekta — man gribējās vēl pa-klaiņot vientulībā. Es iekļuvu šaurā ielejā starp divām zaļām kalnu nogāzēm, kur valdīja tāds klusums, ka tālajās koku galotnēs varēja dzirdēt vējdvesmas sanēšanu. Un tad es pazinu dzimtās puses ieleju, kaut arī tanī nebija nekā izcila, nekādu neparastu formu un acīs netrāpījās arī neviena ēka.

Nogājis apmēram pusi no ceļa, kas šķērsoja ieleju, es nometos uz maza, zaļa paugura un nodevos sāpīgajām atmiņām par visu, uz ko biju cerējis, ko biju zaudējis, — par visiem saviem maldiem un kļūdām. Es pat izvilku atkal Dorī-tes zaļo lapiņu, kas joprojām atradās manā piezīmju grāmatiņā. «Tā no jauna katrudien uzticīgām sirdīm staro!» es lasīju un brīnījos, ka viltus vekselis vēl ir pie manis. Patlaban pār saules sasildīto zemi pārskrēja viegla vēja vilnis, es palaidu lapiņu vaļā, un tā palēnām aizlidinājās pāri zālei un viršiem, tālāk vairs neskatījos.

«Pats labākais būtu,» es teicu sev, «gulēt te, maigajā, siltajā zemē, un neko nezināt. Klusi un mierīgi te dusēt!»

Nezin kuro reizi nopūties, es nejauši pacēlu acis uz pre-tējo kalna nogāzi, kur apmēram pret tās vidu bija redzama pelekās klints josla. Un nejauši pamanīju pa pelēcīgo svītru slīdam vieglu, slaidu augumu — tādā pašā pelēkā krāsā. Nogāzi apspīdēja vakara saule, un gar tumšo klinti augumam nopakaļ žagas ena. Es zināju, ka gar klints dzegu ved šaura taciņa, un sekoju ar acīm nejaušajai parādībai, kuras nepārprotami ritmiskās kustības man atgādināja kaut ko redzētu. Sieviete — gājēja bija sieviete —, sasniegusi klints malu, pagriezās un pa to pašu ceļu devās atpakaļ; likās, it kā no kalna dzīlēm būtu izkāpis gars un klaiņotu, vakara saules apspīdēts.

Priecīgs par gadījumu mazliet izklaidēt drūmās domas, piecēlos un, pārgājis pāri ceļam, devos cauri krūmājam, kas auga kalna pakājē, un pēc brīža sasniedzu taciņu. No turienes bija redzama visa ieleja, un tālumā, kur vienā malā vakara gaismā zaigoja ciems, atradās arī mana rezidence. Pie-

vērsies šim skatam, es ieraudzīju sievieti stāvam klints joslas viņā galā un raugāmies tālē. Tad viņa vēlreiz pagriezās un nāca pa to pašu ceļu atpakaļ, tieši man pretī. Tikko viņa bija panākusi gabalu tuvāk, tā es pazinu Judīti, par kuru kopš desmit gadiem nebiju neko dzirdējis, — pazinu viņu, kaut arī viņai mugurā bija neparasts tērps. Pēdējo reizi, kad Judīti redzēju, viņa valkāja daļēji laucinieces apģērbu, tagad tā bija pilsētnieces viegla, pelēka vilnas kleita, ap cepuri un kaklu bija apmests pelēks plīvuriņš, bagātīgās, platās ieloces nebija kavēklis viņas brīvajām, slīdošajām kustībām — daiļām un graciozām. Tobrīd, protams, es to visu nemanīju, bet tas bija par iemeslu iespaidam, kādu es guvu, sastopoties ar šo necerēto parādību.

Seiā šie desmit gadi nebija atstājuši nekādas pēdas, varbūt tajā bija tikai radies tāds kā pašapzinīgums, atklājusies nemanāma līdzība ar sibillu, un tas drīzāk piešķīra sejas pantiem cildenumu nekā tos kropļoja. Piere un lūpas pauda pieredzi un dzīves gudrību, bet no acīm joprojām staroja dabas bērna atklātā vienkāršība.

Tādu es viņu redzēju tuvojamies, pārsteigumā nenovērsdams acis, kad, pamanījusi mani, viņa pagausināja soļus. Liekas, es biju vairāk pārvērties nekā Judīte, jo viņa šķita šaubāmies, bet tad atkal sāka iet ātrāk, grasīdamās man paiet garām. Tas gandrīz samulsināja arī mani, sāku svārstīties, un tikai tad, kad viņa pienāca tuvu klāt uz šaurās taciņas, es atmetu visas šaubas un iesaucos:

— Judīt!

Un to pašu brīdi viņas daiļajā sejā atplauka patiess, neviltots prieks, mana roka iegūla viņas siltajā, stingrajā rokā un pēc sena tautas paraduma tik ātri nelaida vaļā.

— Vai tas esat jūs? — viņa teica, nesaukdama mani vārdā, un es neuzdrīkstējos atkārtot viņas vārdu, jo vēl mazāk zināju, kā man būtu viņa jāuzrunā,-— nelikās iespējams, ka šāda sieviete palikusi vientuļa. Tāpēc es bezpalīdzīgi vaicāju, kā viņa te gadījusies.

—- No Amerikas! — Judīte atbildēja. — Esmu jau divas nedēļas te!

— Kur — te? Mūsu ciemā?

— Kur tad citur? Es dzīvoju viesnīcā, jo man vairs neviena nav.

— Vai jūs esat te viena?

— Protams, ar ko tad lai es te būtu?

Tāda atbilde mani iepriecēja, lai gan neko nedomāju; jaunības laimes laiks, dzimtene, rāms miers — tas viss likās savādā veidā atgriežamies līdz ar Judīti vai, pareizāk, it kā iznirstam no kalna dzīlēm. Tikmēr mēs, neko nenorunājuši, gājām pa taciņu tālāk — reizēm cieši blakus, reizēm viens aiz otra, kā atļāva taciņa.

— Vai zināt, kur es jūs redzēju pēdējo reizi? — viņa jautāja, pagriezusies pret mani. — Es braucu prom, lai pamestu dzimteni, un jūs kopā ar citiem kareivjiem stāvējāt uz lauka. Tad pēkšņi jūs visi, kā aiz saitītes parauti, pagriezāties, un es nodomāju: «To tu vairs nekad neredzēsi!»

Kādu brīdi mēs gājām klusēdami, tad es jautāju, kurp viņa dodas un vai es drīkstu viņu mazliet pavadit.

— Es izgāju tikai pastaigāties, — Judīte atbildēja, — un man vajadzētu atkal atgriezties. Vai līdz ciemam mani pavadīt jums butu par tālu?

— Es labprāt iešu jums līdzi un paēdīšu jūsu viesnīcā vakariņas, — es atbildēju, — vēlāk palūgšu saimniekam ratus, un mani aizvedis mājās, jo kājām te ir krietnas stundas trīs, ko soļot.

— Tas gan ir jauki! Man jau šorīt bija nojausma, ka atgadīsies kaut kas labs, un tagad nu te ir Heinrihs Lē, mans radagabals un liels ierēdnis!

Drīz mēs nonācām uz ceļa un, draudzīgi pļāpādami, devāmies uz ciemu, bet, iekams bijām tur tikuši, nemanot pārgājām uz «tu», kā jau radiniekiem nākas. Pirmā māja, kurai mēs pagājām garām, bija mana nelaiķa tēvoča māja; tur dzīvoja sveši cilvēki, tēvoča bērni bija izklīduši kur kurais. Mazi, sveši bērneļi skrēja mums nopakaļ, klaigādami: «Amerikāniete!» Daži bijīgi pastiepa roku, un viņa iedāvināja pāris monētu. Iedami viņas mājai garām, mēs brīdi palikām stāvot. Tagadējais īpašnieks māju bija pārbūvējis, bet krāšņais augļu dārzs, kur viņa bija vākusi ābolus, stāvēja, kā stāvējis. Viņa pameta uz mani mirkli, viegli nosarka un ātri sāka iet tālāk. Tad es sapratu, ka šī sieviete, kas pārpeldējusi jūras un okeānus, kas dzīvojusi jaunā — topošā pasaulē un kļuvusi desmit gadus vecāka, ir vēl maigāka, labestīgāka nekā jaunībā savā klusajā dzimtenē.

«Parupji sportisti teiktu — tā tik ir rase!» es nodomāju, vērodams viņas piemīlīgo izskatu.

Viesnīcā es nespēju vien nobrīnīties, ar kādu taktu un nemanāmu rūpību, bez liekiem vārdiem viņa prata izkārtot pienācīgu maltīti un cik uzmanīgi — kā mīļa namamāte — gādāja par mani. Tas uzvedināja mani uz domām, ka Amerikā viņa dzīvojusi pilsētās un cienījamos namos, bet tas, ko viņa sirsnīgi stāstīja un attēloja pa vakariņu laiku man un viesnīcas saimniekiem, gluži otrādi, norādīja, ka viņai ne mazums bijis jācīnās ar trūkumu; audzinot un saturot vienkop savus biedrus izceļotājus, viņa neviļus bija pati augusi un daudz ko iemācījusies.

Kad viņa ar saviem novadniekiem nonākusi vietā, kur apmetušies un kur vēl piebiedrojušies citi, tad visā šai kompānijā sākušies strīdi un nesaskaņas, emigrācijā atklājušās cilvēku raksturu nepatīkamās īpašības. Judīte, kurai bijis vairāk līdzekļu, nopirkusi zemes lielāko daļu, tomēr ļāvusi to izmantot citiem, bet pati atvērusi mazās kolonijas vajadzībām tādu kā tirdzniecības kantori. Kad Judīte sapratusi, ka biedri ved viņu postā un viņai draud nabadzība, viņa mainījusi taktiku. Atkal sākusi zemi pārvaldīt pati, tās apstrādāšanai pieņēmusi par dienas algu tos pašus cilvēkus, kas nevīžojuši strādāt sevis labā, tā neļaudama ieslīgt nevienam bezdarbībā. Viņa vedusi pie prāta sievietes, aprūpējusi slimos bērnus, audzinājusi veselos, īsi sakot, viņas pašuzturē-šanās instinkts bijis laimīgi apvienojies ar spēju uzupurēties, tāpēc viņai izdevies savus novadniekus un līdz ar to arī pašai sevi tikmēr noturēt virs ūdens, kamēr viņu apmešanās vietas tuvumā uzbūvēts nozīmīgs satiksmes ceļš un ieradies lielāks skaits jaunu, enerģisku cilvēku, kam šis darbs bijis jau pazīstams; tādas pārmaiņas ātri vairojušas visu labklājību. Sājā laikā viņai aizvien nācies atvairīt pielūdzējus — to viņa pieminēja vairāk kā joku, pievienodama nopietnajam stāstījumam; reizēm, kad uzradušies bīstami avantūristi un apdraudējuši viņas drošību, Judīte pat iegādājusies ieroci un paļāvusies tikai pati uz sevi.

Bet, kad visas grūtības bijušas pārvarētas, raža nodrošināta un apmetne ieguvusi kādas vēl pirms Kristus dzimšanas slavenas Vecās Pasaules pilsētas vārdu, viņa aizgājusi no turienes un uzsākusi mierīgāku dzīvi; viņai neesot ne pedagoģisku spēju, ne sabiedriskas darbinieces dotību. Pārdevusi zemes gabalu, viņa vairākkārt palielinājusi savu sākotnējo mantību un pavadījusi kādu laiku valsts galvaspilsētā, iepazīdamās ar turienes dzīvi, pabijusi arī citās lielākās pilsētās vai arī, ja gadījušies piemēroti ceļabiedri, devusies pa plašajām upēm zemes iekšienē, kur dabūjusi redzēt indiāņus.

To visu viņa stāstīja fragmentāri, tik dzīvi un aizrautīgi, ka mēs būtu varējuši klausīties vēl un vēl, turklāt katrs vārds atspoguļoja patiesību. Man laiks paskrēja kā viens mirklis, jau daudzus gadus nebija gadījies tik bezrūpīgi un labā omā sēdēt pie galda; saimnieka kabriolets, kam vajadzēja mani aizvest mājās, jau gaidīja, man bija laiks doties ceļā, joagrt no rīta bija jāveic vairāki darba uzdevumi.

Atvadoties es pateicos Judītei par viesmīlību un aicināju apciemot savukārt mani, lai gan mums arī vajadzēs ēst viesnīcā, tāpēc ka mājās nesaimniekoju.

— Vienā no nākošajām dienām aizbraukšu šinīs pašos triumfa ratos — un dabūsi man izmaksāt!

Kad es jau sēdēju kabrioletā, viņa man tumsā klusēdama paspieda roku un tāpat, ne vārda neteikusi, palika stāvam, līdz es aizbraucu.

Jaunā laime, kas bija mani pārņēmusi, jau nākošajā rītā apmācās, tiklīdz iedomājos, ka vajadzēs Judītei pastāstīt par noslēpumu, kas māca manu sirdsapziņu, pastāstīt par mātes likteni. Jo, ja bija kāds nosodījums, kas mani biedēja, tad — šīs vienkāršās un apbrīnojamās sievietes nosodījums, un tomēr es nespēju iedomāties ne draudzību, ne mīlestību starp mums, ja viņa visu nezinās.

Tāpēc es viņu gaidīju ar tikpat lielu nepacietību, kā ar bailēm līdz otras dienas priekšpusdienai, kad viņa ieradās. Zināma nomāktība aptumšoja atkalredzēšanās prieku tiklab Judītei, kā man. Ieskatījusies manā dzīvoklī, viņa, nolikdama cepuri un apmetni, teica:

— Te, šinī lielajā iestāžu ciematā, ir diezgan jauki, tikpat kā pilsētā. Man gribētos gandrīz pārnākt uz dzīvi šurp, lai būtu tavā tuvumā, ja tikai...

Viņa samulsusi aprāvās kā jauns meitēns, bet tad turpināja:

— Redzi, Heinrih, esmu jau daudzas reizes kopš atbraukšanas staigājusi pa kalna taciņu, kur tu mani satiki, lai paskatītos uz šejieni, kurp neuzdrošinājos nākt.

— Neuzdrošinājies! Tik drosmīgs sievišķis!

— Redzi, kā tas ir: tu nu biji un esi ieaudzis manā sirdī, un neesmu tevi nekad aizmirsusi, jo katram cilvēkam ir nepieciešams kaut kam pieķerties. Pirms kāda laika mūsu kolonijā ieradās jauns atbraucējs no mūsu ciema; viņš gan jau bija nodzīvojis vairākus gadus prom no dzimtenes. Sarunas ievirzījās par notikumiem dzimtenē, un es, starp citu, apjautājos, vai ciemā par tevi nav kaut kas zināms, taču necerēju neko uzzināt, jo biju jau sen pie tādas domas pieradusi. Novadnieks padomāja brīdi un teica: «Jā — kā tad tas bija? Esmu dzirdējis ...» — un viņš pastāstīja.

— Ko tad viņš pastāstīja? — es noskumis jautāju.

— Viņš esot dzirdējis, ka tu, nonācis trūkumā, klīstot svešumā, ka māte tevis dēļ iekritusi parādos un aiz bēdām nomirusi un ka tu esot atgriezies nožēlojamā stāvokli un kaut kur velkot dzīvību, strādādams par skrīverīti. Kad biju dabūjusi zināt par tavu nelaimi, tūlīt pat taisījos ceļā, lai brauktu pie tevis un būtu kopā ar tevi.

— Judīt, vai tiešām tu to izdarīji? — es iesaucos.

— Kā tad citādi? Vai lai būtu tevi pametusi postā un bēdās, tevi, kuru pazinu kā puišeli, biju no sirds mīlējusi un glāstījusi, — un tad lai nebūtu braukusi šurp? Bet, kad biju te, izrādījās, ka tā nav taisnība. Māte gan ir mirusi, bet tu esi atgriezies no svešām zemēm kā pārticis cilvēks un strādā valsts dienestā, kur tevi, kā es vēroju, godā un cienī, lai gan stāsta, ka tu esot drusku iedomīgs un skarbs. Bet tā nav taisnība!

— Un tu esi manis dēļ atgriezusies no Amerikas, lai gan uzskatīji mani par sliktu cilvēku?

— Kas to saka? Neesmu tevi uzskatījusi par sliktu, tikai par nelaimīgu.

— Un tomēr pašu lielāko ļaunumu šai nelaimē izdarīju es, tā ir taisnība! Es tiešām sagādāju mātei rūpes un bēdas un atgriezos, tikai lai posta dienu sagrauztai viņai aizspiestu acis.

—t Kā tas varēja gadīties? Izstāsti man visu, tikai nedomā, ka es kāda iemesla dēļ varētu no tevis novērsties!

— Tad tavam spriedumam nav nekādas vērtības, ja tas ir atkarīgs no tavas labvēlīgās attieksmes.

— Tieši šī attieksme ir pats striktākais spriedums, un tev tas jāpieņem! Stāsti tik!

Es stāstīju un darīju to tik sīki un pamatīgi, ka uz beigām zaudēju notikumu pavedienu un kļuvu izklaidīgs, jo jutu, ka senais smagums, kas nospieda sirdi, pazudis, biju brīvs un vesels. Pēkšņi es sevi pārtraucu un teicu:

— Nav nozīmes to nemitīgi daudzināt! Tu atbrīvoji mani, Judīt, no smaga sloga, un esmu tev pateicīgs, ka varu atkal priecīgāks raudzīties pasaulē — esmu tavs līdz mūža galam!

— Tā ir cita runa! — Judīte atbildēja mirdzošām acīm, un viņas skaistos sejas vaibstus apstaroja prieks. Atceroties šo brīdi, es bieži mulstu neziņā, jo gadu gaitā secināju, ka ārējais skaistums bieži ir maldinošs un ticēt, paļauties tam vien būtu neldzīgi. Jā, manā atmiņā kā divas zvaigznes zaigo Dorītes tēls pie galda kapelāna mājā un Judītes seja. Abas zvaigznes ir vienlīdz skaistas un tomēr savā īstajā būtībā dažādas.

— Bet tagad es esmu izsalkusi un gribētu kaut ko ieēst, ja tev kas ir, —* sacīja Judīte. —* Tomēr iekārtojies tā, lai dienas atlikušo da|u varētu pavadīt kopā ar mani brīvā dabā, zem dieva gaišajām debesīm pabeigsim mūsu sarunu!

Mēs nolēmām, ka pēc pusdienām aizbrauksim uz ciemu, bet pie ielejas, kur satikāmies, kabrioletu aizsūtīsim prom un paši kāpsim pa taciņu kalnā.

Jautri, labā omā mēs paēdām pusdienas viesnīcas «Pie zelta zvaigznes» izcilu viesu istabiņā. Vienā no logiem vizuļoja divi simti gadus veca vitrāža, kur bija attēloti kāda laulāta pāra vapeņi, bet abi laulātie jau sen bija pārvērtušies pīšļos. Virs abiem vapeņiem bija redzams uzraksts: «An-dreass Maiers, fogts un «Zelta zvaigznes» saimnieks, un Emerencija Judīte Hollenbergera stājušies svētā laulībā 1. maijā 1650. gadā.» Abu vapeņu fonā bija dārza ainava, kur starp rožu krūmiem līksmoja vesela eņģelīšu sabiedrība. Grezni ģērbies pāris, turot cimdus roka, labvēlīgi noskatījās uz jautro kompāniju. Pašā apakšā šķērsām pāri loga rūtij uz platas lentes bija rakstīts:

Cerība zūd tādam vien,

Kurš ir svaidīgs savā garā,

Tā no jauna katrudien Uzticīgām sirdīm staro.

Cerība ir pamatos —

Sirdī tā, ne mutē rnost!

Tātad abi — vecais vitrāžists un jaunkundze no grāfa pils, kurus šķīra gadsimti, — bija smēluši no viena un tā paša avota, tai vajadzēja būt ļoti vecai grāmatai.

Mani pārsteidza neatlaidība, kas staroja no visa attēlojuma, pārsteidza un drīzāk biedēja, nomāca, nevis iepriecēja, man sāka likties, ka visuvarenais aklais gadījums nupat jau ir uzmeties man par kaklakungu un pantiņš varētu pareģot jaunu vilšanos. Judīte to izlasīja, nepievērsusi uzmanību attēlam, un pasmaidījusi teica:

— Kāds jauks dzejolis un cik patiess, vajag tikai to pareizi saprast!

Tātad mēs devāmies ceļā, pie mūsu kalna pakājes aizsūtījām kabrioletu mājās un pamazām kāpām augšup uz kalna pāreju. Tur, augstu paceldamies pāri apkārtnei, auga divi vareni, mūžveci ozoli, zem kuriem stāvēja sols un sūnām apaudzis akmens galds. Senajos laikos, vēl pirms kristīgās ticības ieviešanas, te esot bijusi upurēšanas vieta elku dieviem, vēlāk te spriestas tiesas, — no tiem laikiem saglabājies arī galds.

Sēdēdami roku rokā uz sola vareno zaru ēnā, mēs raudzījāmies zilajā tālē, kas pavērās acīm visapkārt. Judīte bija nolikusi uz galda cepuri un saulessargu. Pēc brīža, pavērojusi galdu un noklausījusies manus paskaidrojumus par tā pagātni, viņa, domīga un saviļņota, ieminējās:

— Kā to sauc valstīs, kur ir karaļi, kad tie tiek kronēti un stāv pie altāra?

Es nesapratu uzreiz, ko viņa grib teikt, un iegrimu pārdomās. Bet, redzēdams, ka viņa nenovērš acis no vecā akmens galda un noņem pat no tā cepuri un saulessargu, lai es labāk saprastu, pēkšņi aptvēru un teicu:

— Tādos gadījumos saka: «Viņi saņem kroni pie dieva altara!»

Judīte silti pavērās man acīs un čukstēja:

_— Ja, tā saka! Redzi, arī mēs varētu te saņemt savu laimi pie dieva altara, to, ko ļaudis sauc par laimi, un tapt par vīru un sievu. Bet mēs nekronēsimies! Atteiksimies no kroņa, toties jo drošāki būsim par savu laimi, kas mūs patlaban aplaimo, jo es jūtu, ka tagad arī tu esi laimīgs!

Aiz saviļņojuma es nespēju parunāt. Judīte turpināja:

— Redzi, esmu par to domājusi uz jūras vētras laikā, kad zibeņi šaudījās ap mastiem, viļņi šļācās pāri klājam un es nāves bailēs saucu tevi; arī pēdējās naktīs domādama un pārdomādama zvērēju sev: «Nē, tu nedrīksti ļaunprātīgi izmantot viņa dzīvi savas laimes labad! Viņam jābūt brīvam, lai dzīves nedienas vairs viņu neskartu, diezgan jau viņš dabūjis ciest!»

Es pašūpoju galvu un apmulsis teicu:

— Es negribu būt nekautrīgs, Judīt, taču biju to visu citādi iedomājies. Ja tu tiešām esi man tā pieķērusies, vai tad negribi labāk palikt pie manis, nevis vienmēr būt vientuļa, būt viena plašajā pasaulē?

— Kur esi tu, tur būšu arī es, kamēr tu paliksi viens; tu vēl esi jauns, Heinrih, un nepazīsti pats sevi. Bet, lai vai kā, tici man, kamēr būsim tādi kā patlaban, šai brīdī, mēs zināsim, kas mums pieder, un būsim laimīgi! Kas tad vēl vairāk vajadzīgs?

Es sāku apjaust un saprast, kādām izjūtām viņa pakļaujas. Pārāk daudz bija Judīte dzīvē pieredzējusi un pārdzīvojusi, lai ticētu pilnīgai, neaptumšotai laimei. Es ieskatījos viņai acīs un, atglaudis viņas mīkstos, brūnos matus, iesaucos:

— Es jau teicu, ka esmu tavs, un lai notiek tā, kā tu gribi!

Viņa spēji mani apskāva un piespieda pie savām krūtīm, tad, maigi noskūpstījusi uz lūpām, klusi noteica:

— Tagad mūsu derības ir apzīmogotas! Bet tevi tas nedrīkst saistīt, tu esi un tev jāpaliek brīvam jebkurā nozīmē!

Un tā arī mūsu dzīve izveidojās. Judīte nodzīvoja vēl divdesmit gadus, es daudz strādāju, darbojos, nebiju vairs ne kluss, ne sevī noslēdzies, šo to atbilstoši savām spējām sasniedzu, un vienmēr viņa bija manā tuvumā. Ja man vajadzēja mainīt dzīves vietu, tad gadījās, ka viņa man sekoja, gadījās, ka palika, kur bijusi, bet mēs tikāmies tik bieži, cik vien vēlējāmies. Reizēm redzējāmies katru dienu, reizēm ik nedēļu vai reizi gadā, kā tas dzīves ritējumā mēdz būt, bet katrreiz — tiekoties vai nu ik dienas, vai reizi gadā — tie bija mūsu svētki. Ja mani māca šaubas vai kāda neizpratne, tad vajadzēja tikai izdzirdēt Judītes balsi, lai saklausītu pašas dabas balsi.

Judīte aizgāja no šīs pasaules, kad iedzīvotāju vidū plosījās bērnu slimības epidēmija un viņa ar savām allaž palīdzīgajām rokām nespēja stāvēt malā; viņa metās ārstu norobežotajos trūcīgu ļaužu mitekļos, kas bija slimu bērnu pārpilni. Nebijis šī nelaimes gadījuma, viņa nodzīvotu vēl vismaz gadu divdesmit un visu šo laiku būtu mana mūža mierinājums un prieks.

Reiz biju Judītei sagādājis lielu prieku — iedāvājis ar roku rakstīto savas jaunības grāmatu. Saskaņā ar viņas pēdējo vēlēšanos es to saņēmu atpakaļ un pievienoju tai pēdējo daļu, lai vēlreiz izstaigātu senās, zaļās atmiņu takas.

GOTFRĪDA KELLERA — ŠVEICIEŠA — VIEDOKLIS UN VIŅA «ZAĻAIS HEINRIHS»

1

«Pasaules literatūras bibliotēkā» likumsakarīgi rodams ievērojamākā Šveices rakstnieka Gotfrīda Kellera (1819— 1890) ievērojamākais darbs — romāns «Zaļais Heinrihs». Iekams sākam sarunu par romānu un tā autoru, jāatgādina savdabīgie vēsturiskie notikumi, kādos attīstījās un sasniedza ziedu laikus Šveices nacionālā literatūra, kura izvirzījusi tik izcilu mākslas meistaru kā Gotfrīds Kellers.

Daudzus gadsimtus Šveice bija viduslaiku līmeni atpalikusi valsts, kas sastāvēja no divdesmit diviem patstāvīgiem, cits no cita neatkarīgiem kantoniem. Reizēm kantoni noslēdza savstarpējas apvienības un kopīgi stājās pretī briesmām, kas apdraudēja valsti. Taču ikdienas apstākļos viņu apvienošanos kavēja neskaitāmas pretrunas starp lauku (mežu) kantoniem un kantoniem pilsētām ar ģildes korporācijām priekšgalā: antagonisms starp pilsētas un lauku iedzīvotājiem, katoļiem un protestantiem, apgabaliem, kas jau no laika gala bijuši Šveices teritorija, un tiem, kas atradās zemes pārvaldnieku (landfogtu) ziņā un pievienoti vēlāk, utt.

Feodālisma laika tā sauktā Šveices demokrātija īstenībā bija patriciešu, aristokrātu valdīšana. Zemnieki un pilsētu trūcīgie iedzīvotāji bija pilnām atbīdīti no līdzdalības sabiedriskajos pasākumos.

Franču revolūcija deva pirmo triecienu Šveices viduslaiku partikulārismam. Laikā starp 1789. un 1830. gadu nolika kantonu revolūcijas: zemniecība atbrīvojās no feodālās atkarības, bet amatnieki un tirgotāji — no patriciešu virskun* dzibas. Tikai Zonderbunda — septiņu katolisko kantonu, kuri centās saglabāt politisko sadrumstalotību, — sakāve paātri■> nūja demokrātisko pārvērtību iestāšanos un 1848. gada federālās konstitūcijas pieņemšanu. Tādējādi Šveice no nestabilas valsts savienības pārvērtās vienotā valsts savienībā, kas, pēc Engelsa domām, (āva tai sasniegt «... visaugstāko politiskās attīstības virsotni, uz kādu tā kā neatkarīga valsts vispār ir spējīga».

Pēc radikāļu uzvaras Šveices republikā 19. gs. vidū nodibinājās demokrātiska kārtība, kas politiskā ziņā to pacēla izdevīgā gaismā citu Eiropas valstu vidū, galvenokārt salīdzinājumā ar monarhistisko Vāciju, kur tai laikā triumfēja kontrrevolūcija.

Eiropas demokrātus sajūsmināja šveiciešu uzticīgā pieķeršanās savām nacionālajām tradīcijām, kam auglīga augsne rodama kantonu kopienas brīvības mīlestībā. Par to, piemēram, rakstīja A. Hercens «Pagājībā un apcerēs»:

«Kalni, republika un federālisms izaudzināja un saglabāja Šveicē spēcīgu, varenu (aužu cilti, ko kalni norobežoja tikpat krasi kā viņu zemi un līdz ar to tikpat cieši apvienoja.

Vajag redzēt, kā tas notiek, kad kaut kur federālā šautuvē salasās dažādu kantonu strēlnieki ar saviem karogiem, savos tērpos un ar karabīnēm pār plecu. Lepodamies ar savu savdabību un vienotību, viņi, kāpdami lejā no dzimtajiem kalniem, sveic cits citu un federālo karogu (kas paliek pilsētā, kur notikušas pēdējās sacensības) brālīgiem uzsaucieniem, tomēr palikdami savrup.

Šinīs brīvās tautas svētkos, kara spēlēs bez monarhijas aizvainojošās étalagea\ bez krāšņās zeltrolālās aristokrātijas, raibās gvardes ir kaut kas svinīgs un varens.»

1848. gada konstitūcija, kas pasludināja tiesību vienlīdzību visām Šveices valodu zonām, veicināja ne vien to savstarpēju tuvināšanos, bet ari nacionālās literatūras attīstību visās četrās valodās: vācu, franču, itāliešu un retoromāņu. Un jāņem vērā, ka ikviens valodas reģions (izņemot retoromāņu kantonus) jau no laika gala tiecās uz radniecīgo kultūru vienā no trim lielajām vaktīm, tāpēc dažādajos vēsturiskajos periodos atkarībā no valsts iekšējiem apstākļiem un ārpolitikas stāvokļa Šveicē pārsvaru guva te centrbēdzes, te centrtieces virzieni.

Runājot par Šveices literatūras savdabību, nevar tās attīstībā ignorēt dialektiskās pretrunas. Atziņa par tās oriģinalitāti radās samērā vēlu, tomēr dažkārt to noliedz pat pašā Šveicē. Vienīgi nekad netika apšaubīta retoromāņu literatā- [16] ras patstāvība, bet tā — tāpat kā vispār itālieša kantonu literatūra — nav devusi nevienu kaut cik ievērojamu rakstnieku. īpašu uzmanību, protams, saista vācu šveiciešu un romāņu literatūra (kantonus ar franču valodu sauc par romāņu Sveici), turklāt bagātāka un interesantāka ir pirmā.

Šveices liieratūra ilgu laiku attīstījās pēc pastorālās un vēlāk pēc aprobežotās birģeriskās apgaismības kanoniem, tā izcēlās ar savu šauri provinciālo raksturu. Ievērojams solis uz priekšu bija Gotfrīda Ķellera tiešā priekšteča — pirmā vācu šveicieša reālista Jeremija Gothelfa radošā darbība, kura visai savdabīgo talantu tomēr stindzināja nosliece uz patriarhālo konservatīvismu. Tikai sākot ar Gotfrīdu Ķelleru un pēc viņa vēl ar izsmalcināto liriķi un psiholoģiski vēsturiskās noveles meistaru Ferdinandu Meijeru (1825—1896), vācu šveiciešu literatūra, saglabājusi savu nacionālo specifiku, sāka parādīties Eiropas literatūras attīstības plašajos laukos.

Gotfrīda Ķellera darbība bija organiski saistīta ar apvienojošo kustību un visā pilnībā atspoguļo Šveices buržuāziskās demokrātijas īslaicīgo uzplaukumu 19. gs. vidū.

Gotfrīdam Ķelleram, Šveices republikas pilsonim un patriotam, bija īpašs kritērijs, vērtējot nacionālo kultūru un literatūru. Viņš kategoriski nostājās pret mākslīgu vietējās «pašu ražotās literatūras» ieviešanu, pret provinces «ģēniju» audzēšanu «siltumnīcās». Viņš loģiski sprieda, ka Šveices nacionālā specifika nevar kavēt nevienu no trijiem apvidiem būt cieši saistītiem ar valodas ziņā radniecīgās valsts kopējās kultūras attīstību.

Republikāniskās Šveices pretstatišana tās reakcionārajiem kaimiņiem mudināja viņu atkal un atkal runāt par šveiciešu nacionālo raksturu, kas izveidojies Šveices savdabīgajos apstākļos. Sim tematam Gotfrīds Ķellers jau 1844. gadā veltījis veselu sonetu ciklu «Šveices nacionalitāte», kas polemiski vērsts pret tiem, kuri, atsaukdamies uz Šveicē pastāvošajām daudzajām valodām, noliedza īpašas šveiciešu nacionalitātes iespēju.

Palikdams arī pēc 1848. gada uzticīgs idejām, kas radās buržuāziski demokrātiskās domas uzplaukuma laikā, Gotfrīds Ķellers savos darbos ar pozitīva varoņa tēlu apliecināja spēju pasargāt republikāniskos iekarojumus no ārējo reakcionāro spēku iedarbības un iekšēja morāla sabrukuma. Gotfrīda Ķellera — Šveices rakstnieka savdabību lielākoties ari nosaka viņa patriotiskā, sabiedriski politiskā pozīcija.

Ar to arī izskaidrojama viņa prasība, lai literāti raksta nevis šauram cienītāju un lietpratēju lokam, bet visai tau« [tai. Gotfrīds Ķellers apgalvoja, ka vienīgi cildena vienkāršība un skaidrība spēj padarīt literatūru klasisku. Viņš krasi ’nosodīja meklētu oriģinalitāti un pseidonovaforismu. Novatorisma jēga nav meklējama labāko klasikas tradīciju noraidīšanā vai jaunos sižetos. «Labā nozīmē jauns ir tas, ko iz-fTaisa kultūras attīstības dialektika.» — «Tauta vienmēr ir produktīva un ideju bagāta, ja atrodas uz pareiza ceļa: visu ideju pirmsākumi meklējami tanī.» Māksliniekam jāmācās tautā un pašam jāmāca tauta, jāpalīdz tai rast pareizo ceļu. «Es uzskatu, ka dzejnieka pienākums,» rakstīja Gotfrīds Ķellers, «ir apgaismot ne vien pagātni, bet arī tagadni un tiktāl nostiprināt un izdaiļot tanī augošos nākotnes dzinumus, lai ļaudis varētu noticēt — jā, tā tas ir, un tā tas ari tiešām notiek.»

Savos paša darbos Gotfrīds Ķellers cenšas pēc iespējas ievērot šis augstās prasības. Visa viņa darbošanās nesaraujami saistīta ar Šveices tautas dzīvi. Daudzveidīgs, smalks humors, dziļš cilvēciskums, morāla skaidrība, veselīgs godaprāts, stāstītājā talants — tas viss padara Ķelleru par vienu no vispievilcīgākajiem autoriem 19. gs. Rietumeiropas literatūrā.

Gotfrīda Ķellera daiļdarbu meistarība veidojās vācu klasiskās literatūras labvēlīgā ietekmē, pirmām kārtām Gētes ģēnija ietekmē. Rakstnieka literārā darbība attīstījās gan šveiciešu, gan vācu literatūras plūsmā, viņa grāmatas vie-nādi dedzīgi tika apspriestas tiklab šveiciešu, kā vācu presē. Tāpēc viņam bija pietiekams pamats uzskatīt sevi par šveiciešu vācu rakstnieku. Tai pašā laikā viņš ne par sprīdi neatkāpās no savas «šveiciešu pozīcijas», kas jūtama visā viņa radošajā darbībā un galu galā nosaka ne vien rakstnieka idejiskos, bet arī estētiskos principus.

Tādu darbu kā «Zaļais Heinrihs» nebūtu iespējams saprast, ja neņemtu vērā Šveices literatūras patstāvību un nacionālo specifiku. Bet tikpat labi romāns pieder arī vācu literatūrai. Pat vairāk, tanī ar apbrīnojamu patiesīgumu atspoguļojas Eiropas mākslinieciskās inteliģences garīgie meklējumi veselā vēstures laikmetā — pārvērtību laikmetā, ko iezīmē 1848. gada revolūcijas notikumi. Ja šis monumentālais romāns būtu tikai vēstījums par laikmetu, kas neko nedotu nākošo paaudžu lasītāju prātam un sirdij, tad diezin vai tas tiktu izdots citās valodās un savā garajā mūžā būtu devis vielu tik plašai kritikas literatūrai, kuras uzskaitījums vien aizņemtu veselu grāmatu.

* *

Taču pirmsrevolūcijas Krievijā «Zaļais Iieinrihs» nebija pārtulkots ne pirmajā, ne otrajā variantā. Šveices rakstnieka demokrātiskie uzskati viesa neticību ierēdņos, kam vajadzēja uzmanīt, lai netiktu «satraukti ļaužu prāti». To grāmatu sarakstā, kuras «Komiteja cenzūras jautājumos ārzemju grāmatu ievešanai Krievijas impērijā» 1854. gadā bija aizliegusi, bija ari Gotfrīda Kellera «Jaunie dzejoļi» un «Zaļais Heinrihs», proti, darbi, kas pauž «politisku brīvdomību». Tas tomēr nenozīmē, ka Gotfrīdu Kelleru pie mums nepazina nemaz. Vecos krievu žurnālos reizēm parādījās dažas viņa noveles un pat raksti par viņa daiļradi. «Sovremeņņikā» par viņu rakstīja revolucionārais dzejnieks M. Mihailovs un «Bibliotēkā lasīšanai» — ievērojamais pedagogs V. Vodovo-zovs. Ukraiņu valodā Gotfrīdu Kelleru tulkoja Ivans Franko, kurš divu stāstu no krājuma «Septiņas leģendas» tulkojuma priekšvārdā raksta, ka Gotfrīds Kellers «neapšaubāmi ir pats ievērojamākais dzejnieks un prozaikis, kāds vien Šveicē bijis». Ļoti cildeni par viņu izteicies A. Lunačarskis.

Taču līdz masu bibliotēkām Gotfrīds Kellers nonāca pie mums ar nokavēšanos — ne agrāk par 1934. gadu, kad S. Adrianovs izdevniecībā «Academia» izlaida pirmo viņa noveļu izlasi krievu valodā. Pat ne visai atbilstošais, nepilnīgais tulkojums nav spējis notušēt pārbagāto paleti, par kuru ar sajūsmu rakstīja dižā šveicieša laikabiedrs Oto Ludvigs: «Tik izteiktas, liesmainas krāsas pazina vienīgi Džor-džone vai Ticians; tās mani vienmēr ietekmē tāpat kā gotisks dievnams ar apgleznotām vitrāžām, pa kurām spraucas augusta saules gaisma... Brīnumaini, bet, tieši tāpat kā venēciešiem, ari Kelleram kolorīts veido zīmējumu un kompozīciju pats ar saviem līdzekļiem, tas ir, ar kolorīta līdzekļiem ...»

Pirmais «Zaļā Heinriha» izdevums krievu valodā (1958) un jaunie noveļu izlases krājumi (1952, 1969), kurus atveidoja daiļliteratūras tulkošanas meistari, atklāja, ja ari ne visā spožumā, tomēr pietiekami pārliecinoši Gotfrīda Kellera prozaika spožo talantu. Šveices amatnieki, kuru vidū izaudzis viņa romāna varonis Heinrihs Lē, brīvajā laikā aizrāvās, lasīdami Šillera drāmas, un «tik ļoti pārdzīvoja drāmu darbību, it kā paši būtu to līdzdalībnieki». Izcila rakstnieka māksla liek mums noticēt tēlu pasaulei, kādu radījusi viņa iztēle. Gotfrīds Kellers aizved mūs pagājušajā gadsimtā mums svešā un nepierastā vidē, bet rakstnieks ir tik izcils novērotājs un prot tik trāpīgi atveidot vissīkākās jūtu un noskaņu nianses, ka lasītājs neviļus pārdzīvo līdz ar Heinrihu viņa dzives drāmu, kas paveras noveļu lappusēsg dzīves samezglo jumus, gan komiskus, gan traģiskus.

Tomass Manns savā cildinošajā runā par Gotfrīdu Ķelleru secina, ka Šveices rakstnieks ir viscaur uzskatāms par vācu kultūras pašu izcilāko parādību. Gotfrīda Kellera darbu spožais novērtējums dziļu jēgu gūst šādā kontekstā:

«Te nu tā ir — radošā meistarība, tāda, kādu mēs, vācieši, to saprotam, — bet tā mums pastāvīgi skan kā māsu vēstures paša slavenākā un visnacionālākā laikmeta atbalss, tā nemitīgi modina mūsos jūtas un atmiņas, kas saistās ar mākslas uzplaukumu mūsu viduslaiku pilsētās, — Gotfrīda Kellera personā pie mums atkal ieradies viens no šādiem meistariem ar viņiem raksturīgo dievbijību, šķelmību, vientiesību un augstajām prasībām. Te nu tas ir — mākslinieks, kurš mūsu kultūras apstākļos pratis radīt savu īpašu indi-viduālu kultūru ar visām vienreizēji valdzinošām iezīmēm, atklājot īsti savdabīgu parādību, veselu poētisku kosmosu, kurā viss cilvēciskais atspoguļojies neizskaistināts, bet kļuvis gaišāks, apgarotāks, līksmāks; te nu tā ir — stila maģija (nav zem saules noslēpuma, kurš vēl tik valdonīgi saistītu ļaužu prātus), — te tā parādās ar visu aptverošu un sev pakļaujošu spēku, kuru izjutis ne viens vien jauns atdarinātājs, uz laiku laikiem saistīts burvestības valgos.»

Gotfrīda Kellera biogrāfija, kas ārējiem notikumiem visai nabaga, taču pārbagāta iekšējiem pārdzīvojumiem, raksturīga tā laika progresīvi domājoša cilvēka mūža dienām, tai ir daudz sakritīga ar viņa romāna varoņa Zaļā Heinriha dzīves aprakstu. Tomēr nebūtu pareizi uzskatīt šo romānu par parastu memuāru darbu un meklēt galvenā varoņa tēlu autora personībā.

Gotfrīds Kellers liek Zaļajam Heinriham izjust, izdzīvot un pārdomāt gandrīz visu to, ko pārdzīvojis pats. Taču viņš neliek nekādus mākslīgus šķēršļus savai radošajai iztēlei. Mākslinieciskās iedvesmas apgarotā, vispārinātā patiesība rakstniekam reālistam bija dārgāka par īstenības empīrisko patiesību. Tajās reizēs, kad reālie biogrāfiskie notikumi bija pretrunā ar autora koncepciju un, pēc autora domām, varēja mazināt Zaļā Heinriha sociālo tipiskumu, — stājās spēkā radošā iztēle. Un tomēr rakstnieka dzives stāsts šai gadījumā ir pirmavots, bez kura būtu grūti izprast un pareizi novērtēt romānu.

Gotfrīds Ķellers dzimis 1819. gada 19. jūlijā senatnīgajā Cirihē, pilsētā ar desmiitūkstoš iedzīvotājiem, kuri tika dalīti pēc piederības pie kārtām un korporācijām. Šauras, greizas ieliņas, gotiskas ēkas, torņi ar šaujamlūkām un cietokšņu mūri piešķīra Cīrihei tipiskas viduslaiku pilsētas izskatu, kāds tai arī saglabājās daudzos gadsimtos, tai pašā laikā Cīrihe bija pats svarīgākais Vācijas Šveices politiskais un kultūras centrs. 19. gs. vidū tā kļuva par vienu no buržuāziski demokrātisko apvienību kustības balstiem. Sai laikā te dzīvo daudzi Šveices rakstnieki un mākslinieki, kā arī politiski emigranti no Vācijas un cilām valstīm (Engelss, Veit-lings, Freiligrāts, Bakuņins u. c.).

Gotfrīda Ķellera tēvs, spējīgs un izglītots amatnieks, dedzīgi uzstājās par vienotu Šveices valsti; viņš nomira, saslimis ar diloni, kad nākošais rakstnieks vēl bija tikko piecus gadus vecs. Atraitne palika ar diviem bērniem bez jebkādiem līdzekļiem.

Gotfrīda Ķellera savdabīgais, pretrunīgais raksturs parādījās jau agrā bērnībā. Zēns bija sevī noslēdzies, sadrūvējies, viņa garastāvoklis strauji mainījās. Viņa iedzimto humoru un labsirdīgo zobgalību parasti uztvēra kā patvaļas un neiecietības izpausmi, bet neizsīkstošā fantāzija bija par iemeslu pastāvīgiem pārpratumiem un nepatikšanām. Raižu nomāktā māte visvairāk bija norūpējusies par dēla audzināšanu reliģiskā garā un, pamācīdama dēlu, pastāvīgi minēja citātus no Svētajiem rakstiem. Taču faktiski bērns bija pamests savā vaļā un pierada patstāvīgi meklēt atbildes uz jautājumiem, kas viņu nodarbināja.

Ar visām sava smagā un sarežģītā rakstura īpatnībām, tāpat kā ar tieksmi uz nežēlīgu, kritisku sevis analīzi Gotfrīds Ķellers vēlāk apveltīja Zaļo Heinrihu, atbrīvojot vienīgi no portretiskas līdzības, tātad ari no dvēseles traumas, kurai par iemeslu bija fizisks trūkums: masīvā galva un neatbilstoši strupais augums vērta viņu līdzīgu pundurim.

Gotfrīds Ķellers mācījās trūcīgu bērnu skolā, vēlāk reālskolā, no kuras tika izslēgts par piedalīšanos obstrukcijā pret kādu netīkamu skolotāju. Direktors uzskatīja par lietderīgu atbrīvoties no trūcīgā skolnieka, tādējādi paglābjot bagāto vecāku dēliņus. «Līdz ar to manas skolas mācības pārtrūka uz visiem laikiem, jo manai mātei nebija līdzekļu, lai sālītu mani privātā institūtā,» rakstīja Gotfrīds Ķellers savās «Autobiogrāfiskajās piezīmēs» (1876). Viņš nekad nespēja aizmirst šo nepelnīto pārinodarījurnu uii, uzskatīdami, ka atbildīgi par viņa «sakropļoto» izglītību ir skola un valsti, teica ar Zaļā Heinriha muti, kurš ari tika no skolas izslēgts* «... atņemt bērnam iespēju mācīties, kā mācās citi viņa vecuma bērni, apturēt viņa audzināšanu — vai tas nenozīmē to pašu kā morāli viņu sodīt, nomākt viņā visus garīgās attīstības dīgļus?»

Pēc šis pirmās sadursmes ar apkārtējo pasauli piecpadsmit gadus vecajam pusaudzim neatlika nekas cits kā, lieki nevilcinoties, izvēlēties sev dzīves ceļu.

Skolas gados Gotfrīdu Ķelleru visvairāk aizrāva literatūra, bet tagad negaidot viņu sāka vilināt glezniecība. Vasara, ko viņš pavadīja pie radiem Glatfeldenas ciematā Šveices brl-num jaukās dabas vidū, pamudināja, kā viņam pašam likās, pieņemt galīgo lēmumu — par nākamo profesiju izvēlēties ainavu glezniecību. Iesācēja pirmās skices tik ļoti ietekmēja radus, ka viņi ieteica Gotfrīda mātei sūtīt dēlu mācīties par mākslinieku. Aprobežotajā birģeļu vidē, kādā bija audzis Gotfrīds Kellers, glezniecību uzskatīja par parasta amata nozarojumu, kam, tāpat kā jebkuram citam amatam, nepieciešamas tikai atbilstošas iemaņas un uzcītība. Tūristu neatlaidīgs pieprasījums pēc «Šveices skatiem» ļāva tolaik attīstīties jaunam mājamatniecības veidam. Cīrihē ar Šveices «ainavu» sērijveida izgatavošanu un veiklu iztirgošanu nodarbojās Pēters Steigers (Haberzāta prototips «Zaļajā Hein-rikā»), pie kura Gotfrīds Kellers ari tika nodots mācībā. Apguvis pie šī apšaubāmā gleznotāja tikai dažas amatnieciskas iemaņas, viņš — mātei par lieliem sirdēstiem — jau pēc dažiem mēnešiem pameta šo «mākslinieka darbnīcu». Drīz pēc tam viņam palaimējās tikt pie patiesa labvēļa un skolotāja, prasmīga akvarelista Rūdolfa Meiera (romānā viņš nosaukts par Remeru), Taču drīz vien bija jāpārtrauc regulārās nodarbības, jo pēkšņi Remers nokļuva psihiatriskajā slimnīcā.

Atkal palicis viens, bez padoma, jauneklis daudz lasa, gan bez īpašas sistēmas. Homērs un Arloslo, Zans laks Ruso un Zans Pols Rihters, Sillers un vācu romantiķi, Gēte, tāpat Viktors Igo pavēra viņam skatu uz jaunu pasauli, žilbinošu un nesalīdzināmi valdzinošāku nekā tā, kas bija ap viņu. Arvien biežāk piezīmju burtnīcās un albumos viņš ainavu sižetus papildina ar vārdiem; vārdu skices pamazām pāraug liriskās etīdēs un pārdomās par mākslu. Grasīdamies kļūt par «īstu mākslinieku», viņš tagad sadala savu laiku starp glezniecību un dzeju, mokoši tiekdamies pēc skaidrības, kurš no abiem mākslas veidiem būtu viņa īstais aicinājums.

Gotfrīda Ķellera bažas par nākotni bija pamatotas, jo kva-

lificētu audzinātāju nebija un viņa stāvoklis joprojām palika nenoteikts. «Esmu jau pilnus divdesmit gadus vecs, bet vēl arvien neko neprotu, stāvu, kur stāvējis, bet citi šai vecumā jau atraduši savu īsto vietu,» viņš rakstīja 1839, gadā draugam.

Apņēmies, lai tur vai kas, pabeigt mākslinieka izglītību un beidzot tikt uz «pareizā ceļa», viņš ar grūtībām sadabūja nelielu naudas padomu un 1840. gada vasarā, iepriecinošu cerību spārnots, devās uz Minheni (romāna pirmajā variantā tā nosaukta par Kunststadt — Mākslu Pilsētu).

«Karaļa mecenāta» Bavārijas Ludviga Pirmā aizgādībā Minhenē zēla vēsa akadēmiska glezniecība. Karaliskajā mākslas akadēmijā toņa noteicēji bija klasicisma un romantisma epigoņi. Akadēmijas durvis bija plaši atvērtas jebkuram diletantam, bet tai pašā laikā stingri ierobežota iekļūšana «ordināro» audzēkņu skaitā. Trūka līdzekļu, tāpēc Gotfrīdam Kelleram nebija iespēju iekļūt akadēmijā kā tiesīgam audzēknim, nedz arī strādāt pieredzējušu meistaru vadībā. Viņš negleznoja vis ainavas dabā, bet pēc sekmīgu «akadēmistu» parauga ņēmās sacerēt dīvainas, romantiskas peizāžas ar. mežonīgu klinšu haotiskiem krāvumiem, eksotiskas augu valstis, meža ezerus, drūmas gotiskas pilis un novakaru ēnās paslēpušās viduslaiku pilsētas. Divarpus gadu laikā Gotfrīds Kellers bija Minhenē uzgleznojis pietiekami daudz šādu «kompozīciju» un to vidū — milzīga apmēra dekoratīvu kartonu, kuru viņam, tāpat kā romāna varonim, grūtā brīdī vajadzēja sagriezt un pa daļām par smiekla naudu pārdot vecu lietu tirgotājam.

Gotfrīda Ķellera mākslinieka ainavista attīstību kavēja ari viņa pastāvīgā svārstīšanās starp glezniecību un literatūru. No Minhenē pavadītā laika saglabājušās vairākas nepabeigtas noveles, publicistiski uzmetumi un raksts «Dažādas domas par Sveici», kas 1841. gadā bija nodrukāts «Šveices Ilustrētajā Žurnālā». Jaunības gadu literārie mēģinājumi raksturo Gotfrīdu Kelleru kā vācu romantiku biklu skolnieku un dedzīgu sentimentālista Zaņa Pola cienītāju. Tiklab poēzijā, kā arī glezniecībā viņš nebija vēl radis izpausmi savai radošajai personībai. Zināmu interesi spēj izraisīt vienīgi minētais raksts, kuru viņš radīja, patriotisku jūtu mudināts, pārliecībā par republikas priekšrocībām salīdzinājumā ar monarhiju, aizstāvot nacionālu neatkarību un Šveices valsts vienotību.

Tomēr, runājot par šo laika posmu visumā, jāteic, ka Gotfrīds Kellers Minhenē pieredzēja vienas vienīgas neveiksmes un kļūmes. Nonācis galīgā trūkumā un zaudējis jebkuru ce* ribu, ka tiks svešumā atzīts, viņš 1842. gada novembri atgriezās dzimtenē. Pēc neveiksmes Cirihes gleznu izstādē, kur jaunais mākslinieks ar savu labāko darbu «Oziannas ainava» bija ari materiālā ziņā saistījis daudz cerībut viņš pilnām pārliecinājās, ka ir kļūdījies profesijas izvēlē.

Aprakstītie notikumi Gotfrīda Ķellera dzīvē rodami viņa autobiogrāfiskā romāna sižeta pamatā, vienīgi ar būtisku atšķirību — ka Gotfrīds Ķellers centās pasargāt romāna varoni no svārstišanās starp glezniecību un dzeju un no tālākiem radošiem meklējumiem, kuri autoram pašam pavēra jaunus ceļus.

Tai laikā jau bija iecerēts «neliels skumjš romāns» par jauna mākslinieka karjeras traģisko galu.

3

Četrdesmito gadu sabiedriskais uzplaukums, saskare ar politiskajiem emigrantiem, aizraušanās ar Heines, Freilig-rāta, Hervega, Grīna pilsonisko liriku — tas viss pasteidzināja Gotfrīda Ķellera pievēršanos rakstniecībai un aktīvi iesaistīja viņu radikāļu cīņā ar reakcionāriem spēkiem kantonos. Izšķirošais lūzums viņa dzīvē iestājās 1842./1843. gada ziemā. «Tieši tad, kad notika pirmās cīņas ar Zonderbundu,» viņš rakstīja «Autobiogrāfiskajās piezīmēs», «partiju cīniņu patoss bija manu dzejoļu pamala nervs, un man patiesi nevaldāmi dauzījās sirds, kad es skandēju niknās vārsmas. Pirmais darbs, ko nodrukāja kādā laikrakstā, bija dziesma par jezuītiem, tai sekoja cili, līdzīgā garā sarakstīti, uzvaras himnas, sacerētas par godu vēlēšanu kampaņai, kas guvusi balsu vairākumu, sūdzības par nelabvēlīgiem, nolikumiem, aicinājumi uz tautas sapulcēm, invektivas pret naidīgajām partijām utt. Tieši laika balsis atsauca mani īstenībā un noteica mana dzīves ceļa virzienu.»

Neapmierinājies ar sasniegto, Gotfrīds Ķellers devās tālāk. Viņš izmēģināja spēkus dažādos poētiskos žanros un ar tik izciliem panākumiem, ka pirmais lielais dzejoļu krājums vel nebija iznācis, kad Cirihes laikraksta «M or g e nb l att» recenzents 1845. gada 1. februāra numurā nosauca Gotfrīdu Ķelleru par «visizcilāko lirisko talantu, kāds jebkad Šveicē dzimis». Sis apzīmējums nebija pārāk pārspīlēts. Jauno dzejnieku ievēroja arī Vācijā. Pat tik izsmalcināts literatūras vērtētājs kā Farnhāgens fon Enze rakstīja par «īstenu Gotfrīda Kellera poēziju», kas sagādā patiesu prieku. Taču Gotfrīdu Ķelleru pašu neatturami pievilka proza. Četrdesmito gadu vidū rodas pirmie romāna uzmetumi, bet 1847. gadā — romāna tituls — «Zaļais Heinrihs».

Revolūcijas nolikumi Eiropā ietekmēja Gotfrīda Kellera paša likteni un būtiski atspoguļojās iecerētā romāna saturā. Uzticīgs savām republikāņa jūtām — Šveices dzejnieks sagaidīja revolūciju ar entuziasmu.

1848. gada martā viņš rakstīja kādam draugam: «Grandiozs ir viss, kas notiek Vīnē, Berlīnē, Parīzē — visapkārt; trūkst tikai Pēterburgas. Bet cik viss ir nesamērīgs! Cik apdomīgi, mierīgi, cik objektīvi varam mēs, nabaga mazie šveicieši, vērot šo norisi no mūsu kalniem! Cik delikāts un politiski izsmalcināts bija mūsu karš ar jezuītiem visās tā fāzēs un izpausmēs salīdzinājuma ar šiem patiesi kolosāla-jlem satricinājumiem!»

Tā paša gada oktobri, saņēmis no Clrihes kantona demokrātiskās valdības stipendiju, Gotfrīds Ķellers dodas mācīties uz TIeidelbergu. Te viņš kļūst par liecinieku Bādenes revolūcijai (1849. g. maijā), redz, kā prūšu karaspēks to nežēlīgi apspiež; turpina strādāt pie romāna un klausās Feierbaha publiskās lekcijas «Par reliģijas būtību», kas viņu mudina pārvērtēt iepriekšējos uzskatus un kļūt par pārliecinātu Feierbaha materiālisma un ateisma piekritēju.

Pirmsmarksisma sabiedriskās domas attīstības periodā Ludviga Feierbaha filozofijai, kas palīdzēja likvidēt Vācijā ideālisma kundzību, bija avangarda, zināmā nozīmē pat revolucionāra loma. Feierbaha atteikšanās no reliģijas saistījās ar humānistisku prasību pēc personības vispusējas attīstības un īpašas «mīlestības ētikas», kas stājās ticības vietā. Tā kā «materiālists no apakšas, ideālists no augšas» (En-gelss) — Feierbahs neprata savus materiālistiskos uzskatus ievirzīt vēstures un sabiedrisko attiecību jomā, viņa materiālisms palika nepilnveidots, apcerošs, pasīvs. Bet ar visu savu nekonsekvenci Feierbahs, 19. gs. četrdesmitajos gados pa pusei feodālās Vācijas apstākļos paceldams filozofiskā materiālisma un ateisma karogu, paveicis vēsturisku varoņdarbu.

«Pats Feierbahs,» rakstīja Pļehanovs, «reti un tikai garāmejot pieskārās mākslas jautājumiem. Taču viņa filozofija atstājusi visai nozīmīgu ietekmi uz literatūru un estētiku. Pirmkārt, viņa racionālais pasaules uzskats, brīvs no jebkura misticisma, apvienojoties ar radikālismu, palīdzēja atbrīvot «pirms marta» — tas ir — pirmsrevolūcijas laikmeta redzamākos vācu māksliniekus no dažiem romantiskiem priekšstatiem... Vācijas Šveicē uzstājās viņa skolnieks, ta* gad slavenais Gotfrīds Ķellers.»

Gotfrīds Ķellers samērā ātri apguva materiālistisko filozofiju un ateismu, jo kristīgo dievs jau sen nebija viņam vairs «vispasaules monarhs», bet «sava veida prezidents vai pirmais konsuls, kam lielas nozīmes nav». Daļēji zaudējot ticību dievam, viņš zaudē ari ticību dvēseles nemirstībai. Bailes, ka dzīve tāpēc kļūst «prozaiska un nejēdzīga», nomaina pārliecība, ka «nevienam māksliniekam nav nākotnes, ja viņš negrib pilnībā būt mirstīgs», jo «mākslai un dzejai nav vairs glābiņa bez pilnīgas garīgas brīvības un nedalītas jūsmīgas dabas uztveres — bez jebkādām blakus domām vai aizdomām».

Jau nešaubīgi atzīdams sevi par «noteiktā un enerģiskā pasaules uzskata» piekritēju, viņš vēstulē Šveices komponistam Bautngartneram (1871. g. 27. maijā) formulē, kādi ir ētiskie uzdevumi cilvēkam, kuram nav ticības nedz dievam, nedz nemirstībai.

«Cik triviāls man tagad liekas uzskats, ka līdz ar atbrīvošanos no tā saucamajām reliģiozajām idejām, no pasaules izzūd jebkura poēzija, jebkurš domu cildenums! Gluži otrādi! Pasaule man kļuvusi nesalīdzināmi skaistāka un plašāka, bet dzīve — vērtīgāka un intensīvāka, nāve — nopietnāka, nozīmīgāka un tikai tagad valdonīgi pieprasa, lai es izpildītu savu uzdevumu, noskaidrotu un nomierinātu savu apziņu, jo man nav perspektīvas atgūt zaudēto kādā citā pasaulē.»

Savdabīgi izprastā Feierbaha ētika vēlāk ietekmē visu Gotfrīda Ķellera daiļradi, rakstnieks, tāpat kā viņa skolotājs, nekļuva konsekvents materiālists un ateists. Gotfrīda Ķellera ateismā nebija nekā kaujinieciska, uzbrūkoša. Materiālistiskā filozofija nenoderēja viņam kā ierocis pasaules pārveidošanai, drīzāk gan kā jauns «ticības apliecinājums». Feierbahs gribēja monoteistisko reliģiju nomainīt ar «mīlestības ētiku», turpretī Gotfrīdam Ķelleram jaunās «ticības» jo cildenākā forma bija neapstrīdams «morāles pienākums», cilvēka ēiiskie principi.

Heidelbergā veidojās ari rakstnieka estētiskie uzskati. To pamatā ir pārliecība, ka politiskie un garīgie spaidi nav savienojami ar nācijas intelektuālo 'spēku augsto attīstību, ar kultūras un mākslas patiesu uzplaukumu. Viņš uzskata, ka visu izcilo mākslas sasniegumu iedīgļi meklējami sabiedriskajos notikumos un ir ar tiem saistīti. Viņš nav vienis prātis ar snobu pierasto uzskatu: «Ķad dārd lielgabali, mūzas klusē.» Gluži otrādi, 1848./1849, gadā viņš cer, ka revolucionārais gara pacēlums un demokrātiskās revolūcijas uzvara atnesis sev lidz jaunas reālistiskas mākslas uzplaukumu, mākslas, kas ir tuva un pieejama tautas masām. «No dažādu tendenču sadursmes,» viņš raksta, «radies jau bezgala daudz sižetu... Jauna balāde, drāma, vēsturisks romāns, novele atradis to, kas tiem nepieciešams. Bādenes revolūcija atklāja man, cik daudz iespējams rast tieši dzivē.» (Raksts «Romantika un isteniba», 1849.)

Tai pašā rakstā Gotfrids Ķellers attaisno romantismu, aiz-bildinādams ar to, ka tā uzplaukuma periodā nebija iespējas «tiešai darbībai». Tā kā «šodien visa pasaule tiecas uz jaunu esibu un jaunu formu», tad ari literatūrai jāatsakās no romantiskas virzibas, kas atrodas ārpus dzives istenibas, un jāsmeļ sižeti, kuri pārpārēm sastopami pašā istenibā.

Tā reizē ar materiālistisko uzskatu Gotfrids Ķellers gūst pārliecibu, ka ir nepieciešama reālistiska māksla, kurai jā-nomaina savu laiku pārdzīvojušais romantisms.

Jaunie idejiskie principi tūlit ari atspoguļojās Gotfrida Ķellera literārajā darbibā. 3i perioda brinum jaukos liriskos dzejoļos viņš cenšas atklāt esibas prieku, gandarījumu par zemes dzives pilnskanibu un mērķtiecību. Tai pašā laikā viņš tiecas pēc «rāma, skaidra un objektīva» vēstījuma. Hei-delbergas laika «Zaļā Heinriha» uzmetumos jau nomanāma sižetiskā līnija un viss morālo, reliģisko, filozofisko, estētisko un politisko problēmu komplekss, kas vēlāk romāna lappusēs tiks izvērsts. No uzmetumiem redzams, ka galīgais nodoms izveidojies 1849. gadā tiešā pārdzīvoto revolūcijas notikumu un Ludviga Feierbaha lekciju «Par reliģijas būtību» ietekmē.

1850. gada pavasari Gotfrids Ķellers pārnāca uz dzīvi Berlīnē un palika tur lidz 1855. gada beigām. 3ai laikā viņš ne vien sasniedza radošo spēku briedumu, bet ari sarakstīja savus labākos darbus. Gandrīz viss, ko viņš rakstīja vēlāk dzimtenē, bija Berlīnē radušos ieceru piepildījums. Apbrīnas vērta ir šo nepilnus sešus gadus ilgā darbība.

Plašais «Jauno dzejoļu» krājums iznāca divos izdevumos (1851—1854), bija uzrakstīta satīriska poēma «Aptiekārs no Samuni», sagatavota izdošanai pirmā labāko noveļu grāmata «Zeldvilas ļaudis» un uzmestas vēl vairākas noveles citiem krājumiem. Cerēdams likt pamatus Šveices tautas teātra repertuāram, Gotfrids Ķellers pārstrādāja skatuvei Jeremija Gothelļa stāstus par lauku dzivi un publicēja par viņa dar$ bibu literatūrkritiskus rakstus, kas kopumā sastāda vesela grāmatu. Viņš mēģināja rakstīt teātrim ari oriģināllugas ņņ uzcītīgi noņēmās ar drāmas vēsturi un teoriju. Tas mšļ notika paralēli darbam pie «Zaļā Heinriha», kas pretēji autora nodomiem izauga līdz četru sējumu apjomam.

Vēstulēs, kas rakstītas no Berlīnes, Gotfrīds Ķellers pastāvīgi runā par savu naidu pret prūšu reakcionāro režīmu, par «neredzēto mākslas pagrimumu» un «vispārēju epigo-nismu», kāds pēc marta notikumiem valda Vācijas literatūrā. Dzīve Prūsijas galvaspilsētā viņam atgādina «Pensilvānijas cietuma vieninieka kameru», kur gaiss ir tik sasmacis, ka rauj elpu ciet. Ilgas pēc dzimtenes, tieksme atkal «izrauties brīvībā» sagrābj viņu jau pirmajos Berlīnē pavadītajos mēnešos.

Tikmēr Clrihes valdība, neredzēdama nekādu sava stipendiāta produkciju, atteicās viņam izsniegt materiālu pabalstu. Tomēr, par spīti badam un nabadzībai, kādu viņš nebija piedzīvojis pat Minhenē pavadītajos gados, Gotfrīds Ķellers nolēma, lai tur vai kas, īstenot savas radošās ieceres un «atgriezties mājās ar nopietna rakstnieka reputāciju, nevis kā iesācējs autodidakts». Nespēdams vairs mierināt māti ar veltīgām cerībām un noteikt jaunus termiņus savai triumfālajai pārnākšanai Clrihē, viņš uz diviem gadiem pārtrauca jebkādus sakarus ar mājām. Bet tikmēr viņa Zaļo Heinrihu, kura tēls pamazām ieguva miesu un asinis, mocīja sirdsapziņas pārmetumi un tirdīja doma, ka pats tuvākais cilvēks viņa dēļ cieš trūkumu.

Visvairāk Gotfrīdu Ķelleru satrauca jau piecus gadus ieilgušais darbs pie «nelaimīgā romāna», kas viņu nomāca kā «ļauns murgs». Grūtības vēl palielināja daudzās kļūdas un misēkļi, kurus pamanīja tad, kad labojumi vairs nebija iespējami. Izdevējs laida klajā trīs «Zaļā Heinriha» sējumus (1853. g. decembrī), nesagaidījis ceturtā sējuma rokrakstu, no kura tobrīd vēl nebija ne rindiņas un kurš iznāca pēc pusotra gada — tikai 1855. gada vidū.

Par galveno sacerējuma neveiksmi Gotfrīds Ķellers uzskatīja kompozicionālās vienotības trūkumu. Un tiešām — grāmata sašķēlās divās patstāvīgās, savstarpēji tikpat kā nesaistītās daļās: «varoņa autobiogrāfijā» un «romānā šī vārda īstajā nozīmē», kur par Zaļā Heinriha tālāko likteni tiek stāstīts no trešās personas viedokļa. Bet īsti būtiska kļūme— romāna neattaisnotais traģiskais atrisinājums, kurš autoram tolaik vēl nebija skaidrs. Sekodams Heidelbergas uzmetumos ieskicētajām iecerēm, Gotfrīds Ķellers toreiz, Feierbaha «mīlestības ētikas» laikposmā, bija izdarījis dogmatiskus un tālejošus secinājumus un «morālais pienākums» viņa iztulkojumā kļuva par antīkā likteņa nepielūdzamību.

Par nepietiekami motivēto «Zaļā Heinriha» pirmo, varianta finālu kritiķiem bija atšķirīgi secinājumi, tomēr tie bija vienis pratis, ka fināls neizriet no iepriekšējās darbības un tāds nobeigums neatbilst visa darba jēgai.

Sā vai tā, varoņa bojāeja objektīvi nozīmēja viņa nespēju rast ceļu uz sekmīgu praktisku darbību un atspoguļoja paša autora vēl neskaidros idejiskos meklējumus,

4

1856. gada sākumā atgriežoties Cirihē, Gotfrīds Kellers jau bija atzīts rakstnieks. Tai pašā gadā tiek nodrukāts «Zeldvilas noveļu» pirmais sējums, kas viņam sagādāja «dzīva klasika» reputāciju, vēl iekams lasītāji visās zemēs, kur runā un raksta vācu valodā, bija saņēmuši pārstrādāto «Zaļo Heinrihu». Gotfrīdam Kelleram raksturīgā «dzimtās zemes asā izjūta», kā Romāns Rolāns trāpīgi teicis, iedves-moja viņu šaustīt ar nesamierināmu bardzību cilvēkus, kam svešas patriotiskas jūtas. Rakstnieka kritika skāra ne vien viduslaiku mantojuma paliekas, bet arī trūkumus, kas bija radušies Šveicē, attīstoties buržuāziskajām attiecībām. Gotfrīds Kellers, mākslinieks reālists ar vēsturnieka un sociologa iezīmēm, «Zeldvilas noveļu» ciklā atklāja sava daudzšķautņainā talanta jaunas iespējas. Tomēr dzīves prasības piespieda viņu veselus sešpadsmit gadus pārnest novārtā darbu literatūrā. Viņa nākošā grāmata — noveļu krājums «Septiņas leģendas», kas iznaca tikai 1872. gadā, — ir dzīvespriecīgā, ateistiskā garā pārveidotas apokrifiskas teiksmas par svēto varoņu veikumiem, dievmātes brīnumdarbiem, par elkdievību pielūdzēju pievēršanu kristīgai ticībai utt.

Iegansts garajam pārtraukumam Gotfrīda Ķellera radošajā darbā bija viņa iecelšana Cīrihes kantona pirmā sekretāra amatā. Uzskatīdams valsts darbu par praktisku nodarbību un kalpošanu tautai, viņš ne vien apzinīgi pildīja savus valstiskos pienākumus, bet arī nešaubījās, ka sabiedrībai tie dod vairāk labuma nekā radošs literārais darbs.

Savu lirika talantu rakstnieks tolaik lika lietā galvenokārt tautas svētkos, kuros redzēja iedarbīgu līdzekli Šveices tautas apvienošanai un garīgai vienotībai. Tāpēc ari Šveices tautas svētku apraksti aizņem tik daudz vietas «Zaļā Heinriha» lappusēs. Ir saglabājušās vairākas Gotfrīda Ķellera svētku un viesību dziesmas, scenāriji un prologi. Labākais prologs uzrakstīts, atzīmējot Ber nē Sillera simtgadi (1859).

Cildinādams vācu dzejnieku kā brīvības dziesminieku, GoU. fnds Ķellers dzirās piešķirt svinībām politisku nokrāsu.

Tikai 1874. gadā viņš izdeva «Zeldvilas ļaužu» otro sē* jumu un tad, lai «neizniekotu aizejošos gadus», 1876. gada jūlijā pameta valsts dienestu un pilnībā nodevās vienīgi jaunradei. 1878. gadā, pēc tam kad bija iznācis «Cirihes no-veļu» krājums, kas vienkop ar pilsētas dzīves vēsturiskām epizodēm vienreizēji atainoja kolorītu un laiku, Gotfrīdam Ķeileram tika piešķirts Cirihes goda pilsoņa nosaukums. Tai pašā gadā viņš ķērās pie «Zaļā Heinriha» pārstrādāšanasf Otrajā variantā romāns ieraudzīja dienas gaismu 1880. gadā un kopš tā laika kļuva plaši pazīstams.

Septiņdesmito gadu beigās Gotfrīds Ķellers izdeva vairā-kus lirisku dzejoļu ciklus un 1883. gadā «Dzejoļu krājumu», ar jo stingru atlasi ievietodams tanī pašu labāko, kas bija uzrakstīts četru gadu desmitu laikā. Ārpus šī krājuma pa-lika simtiem dzejoļu, galvenokārt tie, kas rakstīti par aktuā< tiem dienas notikumiem un šādu vai tādu apsvērumu dēļ prasīgajam autoram nelikās pieņemami. Pietiek atgādināt, ka Gotfrīda Ķellera kopotajos rakstos viņa dzejas mantojums aizņem piecus sējumus.

Vecums ievērojamajam rakstniekam pienāca slavas zenītā. 1881. gadā iznāca pēdējais noveļu krājums «Epigrammas», kas savā kompozīcijas meistarībā ir apbrīnas vērtas, un 1886. gadā — romāns par tā laika Šveices dzīvi — «Martins Za-landers», kas pauž dziļu vilšanos. Šveices republika neattaisnoja viņa cerības, nespēja izvairīties no ceļa, kas ir kopīgs visām kapitālistiskajām valstīm. Beidzot — 1889. gadā tika izdoti kopotie raksti desmit sējumos, kuri lieku reizi pierādīja, ka rakstnieks jau savā dzīves laikā sevi apliecinājis par šveiciešu un vācu literatūras klasiķi.

1890. gada 15. jūlijā Gotfrīds Ķellers beidza šīs zemes gaitas.

Savas jaunības romānu rakstnieks bija iecerējis kā savdabīgu vēsturišku dokumentu, kam vajadzēja laikabiedru apziņa atdzīvināt jauna cilvēka traģēdiju pagājušos laikos.

Gotfrīda Ķellera jaunības gadu gara nemiers un romantiskās ilūzijas jau neapšaubāmi piederēja pagātnei. «Četrdesmito gadu cilvēki» ar saviem dvēseles meklējumiem jau sen vairs nebija aktuāli. Jaunais laiks atnāca ar jaunām prasi-

bām. Visā, kas Gotfrīdam Ķelleram bija kādreiz licies indivU duāli vienreizējs, viņš centās saskatīt tipisko, subjektīvām domām un jūtām tiecās piešķirt objektīvu nokrāsu, liriskicni jūtu uzbrāzmojumiem rāmāku, apvaldītāku noskaņu, bet visam vēstījumam — episku noslēgtību.

Romāna otrā redakcija no visiem viedokļiem un pirmām kārtām ar savu māksliniecisko vērtību ievērojami pārspēj pirmo. Pārstrādātais «Zaļais Heinrihs» ir pieredzējuša meistara darbs, rakstnieka, kurš sasniedzis sava radošā talantā attīstības virsotni. Turpat trīsdesmit gadi, kas Gotfrīdu Kel-leru šķir no grāmatas pirmā varianta, ļāva viņam mierīgi apsvērt un objektīvi izvērtēt gan Zaļā Heinriha maldus, gan savu paša noieto ceļu. Uzdevums, kādu mākslinieks bija sev spraudis jaunībā — radīt episku audeklu ar tanī iemūžinātu «dzīves pilnību», — tika atrisināts tikai mūža novakarē.

Pēc satura un stila «Zaļais Heinrihs» krasi atšķiras no 19. gadsimta beigās izplatītā modernistiska novirziena psiholoģiskā vai sociālā romāna. Autobiogrāfiskais vēstījums, sniegdams kopš pašas bērnības sīku varoņa dzīves aprakstā^ vaļsirdīgā hronoloģiskā fabulas uzbūve, plašās filozofiskās atkāpes, atsevišķu nodaļu un epizožu brīvā saistība ar veselu noveļu un lirisku dzejoļu iespraudumiem — tas viss piešķir Gotfrīda Ķellera romānam zināmu «vecmodīgumu», pat — varētu teikt — «arhaismu».

Tas izskaidrojams galvenokārt ar to, ka Gotfrīds Ķellers sekoja vācu apgaismības prozas tradīcijām, proti — «audzināšanas romānam», kura labāko variantu pārstāv Gētes «Vilhelms Meistars».

Vācijā, kur buržuāziskā revolūcija brieda gausi un mokoši, «audzināšanas romāns» kalpoja par savdabīgu teorētisku skolu birģeru nākotnes praktiskai darbībai utopiski ideālos apstākļos. Gēte savā slavenajā romānā tiecās parādīt harmoniskas personības humānistiska ideāla īstenošanu, saistot individuālo pilnību ar tāda pilsoņa pienākumiem, kurš respektē savu tuvāko intereses. Saprotot, ka tālaika feodālā Vācija nebija spējīga izveidot labvēlīgus apstākļus šo augsto ideālu īstenošanai, Gēte meklēja šādu iespēju nevienam nepiederošās» amerikāņu zemēs nelielas darbīgu humānistu grupas vidū. Lai vai kā, bet 19. gs. pirmajā pusē sabiedriski noderīgas praktiskas darbības problēma vācu romānā tika risināta galvenokārt abstrakti un filozofiski.

Gotfrīdam Ķelleram turpretī darbīgas personības audzina>< šanas problēmai nebija tikai teorētiska nozīme vien. Risinār datns to no Feierbaha viedokļa, viņš tiecās humānistiskā ideālu pārnest no utopijas valstības uz reālu republikāniskās Šveices augsni un kā Gētes cienīgs pēctecis devis vācu un šveiciešu literatūrai vienīgo gadsimta otrās puses īsti reālistisku audzināšanas romānu. Tiesa, ari «Zaļais Heinrihs» nav brīvs no savdabīga utopisma, taču cita veida utopisma, kas saistīts ar Gotfrīda Ķellera lidz galam neizlolotām ilūzijām par Sveici.

Gotfrīda Ķellera reālistiski mākslinieciskās metodes pamatā ir vides un personības mijiedarbības materiālistiska izpratne. Heinriha Lē bērnības, pusaudža un jaunības laika apraksts (lidz aizbraukšanai uz Vāciju) aizņem romānā ievērojamu daļu. Pamazām uzkrājas arvien jauni iespaidi un bagātinās viņa dzīves pieredze, veidojas raksturs, paša spriedums, atšķirīgs no vispār pieņemtajiem uzskatiem. Ķatra saskare ar dzīves kroplīgajām izpausmēm met talantīgā zēna sirdī jaunus šaubu iedīgļus. Iesauka «Zaļais» Heinriham pielipa viņa uzvalka krāsas dēļ, apģērbs, pāršūts no tēva mundiera, gūst kontekstā simbolisku nozīmi: zēnam ir lemts būt tikmēr «zaļam», līdz sasniegs garīgu briedumu.

Līdz ar to, ka zēnam paplašinās redzesloks, stāstījumā iesaistās desmitiem epizodisku personu. Sākumā viņa pasaule aprobežojas ar mājas kaimiņiem un vilinošo skatu pa mansarda logu uz plašo ezeru un kalnu skaidrajām aprisēm, tad tanī ienāk skolotāji un skolas biedri, grāmatas un teātris, lauku radi utt. No atsevišķām epizodēm rodas gadsimtu patriarhālo tradīciju svētītā nesteidzīgā, mierīgā dzīves aina. Franču revolūcijas un Napoleona karu jaunie strāvojumi tikai viegli pavēdināja Šveicē viduslaiku sasmakušo gaisu, sliecibu uz senatni. Baznīcai joprojām izdodas noturēt gandrīz neierobežotu varu pār sirdīm un prātiem. Vēl ir dzīvi sirmgalvji, kas atceras pēdējās «raganu» tiesāšanas. Grāmatu lasītāju garīgā barība joprojām ir svēto dzives apraksti un apokrifi, sapņu tulki un zīlnieku grāmatas, bruņinieku un pastorālie romāni. Bet jau rodas un sāk darboties cita veida cilvēki, kā, piemēram, Zaļā Heinriha tēvs, kuri nodevās «kalpošanai augstākiem apgaismības un cilvēku tiesību ideāliem» un kuriem «cīņa par brīvību arvien bija visas cilvēces kopīgās rūpes».

Jau bērnībā Heinrihs dabū pārliecināties, ka pasaulē ir neizskaidrojamas pretrunas un dzīve nav tik vienkārša un bezrūpīga, kā sākumā viņam naivi bērnišķīgajā apziņā bija licies. Seno dzives veidu un tikumus iznīcina skopulība un mantrausība, kas sagrābusi savā varā gan bērnus, gan pieaugušos — gandrīz vai visus, ar ko viņam iznāk saskarties.

Trūcīgo bērnu skolā zeļ policejiska patvaļa un notiek nežēņ Uga izrēķināšanās ar skolniekiem, kas pieķerti kādā nodarīti jumā. Reālskolā, tāpat kā visur kantonā, valda kastu noslēgi tiba un augstprātība, kas norobežo Heinrihu no vairuma sko« totāju un vienaudžu.

Visvairāk šai grāmatā valdzina neizskaistinātās patiesībai patoss. Gotfrīda Ķellera romāns neviļus atsauc atmiņā Z. Z. Ruso «Grēksūdzi». Tā nav nejaušība. Šveices rakstnieki apzināti sekoja slavenā novadnieka daiļrades paraugam, «Bērnības attēlojums un pat ar to saistītās anekdotiskās epizodes,» viņš rakstīja par savu romānu «Autobiogrāfiskajās piezīmēs», «savās noskaņās gūst tieksmi atdarināt Ruso grēksūdzei līdzīgu vaļsirdību, lai ari ne tik lielā mērā.»

Zaļais Heinrihs ir taisnības mīļotājs. Vienmēr viņš cenšas izurbties līdz patiesībai. Tas nosaka viņa garīgos meklēju-mus, pastāvīgi liek kritiski vērtēt savu rīcību. Stāstījums par personības veidošanos nav atdalāms no reliģiskiem un tikumiskiem jautājumiem.

Pirmais apzinātais Heinriha konflikts ar apkārtējo vicli saistās ar «ticības mācību» un pēc tam ar gatavošanos iesvētībām. Veids un paņēmieni, ar kādiem baznīca un skola centās «ātrāk izlaist jauno paaudzi cauri morālās apstrādes presei, kas laupa individuālās īpatnības», spējīgi vienīgi iedvest pretīgumu pret reliģiju. Jebkurā kristietības izpausmē zēns «neredzēja neko citu kā vien pelēkas un nepievilcīgas abstrakcijas». Gotfrīda Kellera spējas daiļrunībā un argumentācijā, pierādot, cik kaitīga ir baznīcas dogmatisma un novecojušu priekšstatu uzspiešana, var salīdzināt ar Feierbaha labākajām lappusēm un franču apgaismības laika antireli-ģiskajiem pamfletiem.

Vēl labu laiku pirms došanās uz Vāciju Heinrihs jau ir nobriedis, lai kļūtu par ateistu, taču viņš nespēj pilnīgi atteikties no reliģijas un nezina, «kā... dzīvot bez dieva». Padzīts no sava vecuma biedru vidus, viņš klaiņo vientulībā pa mežiem un ielejām. Jūsmojot par dabas skaistumu un varenību, viņā rodas savdabīgi panteistiski priekšstati, ko vēl pastiprina iemīļoti rakstnieki — sentimentālisti un romantiķi, kuru darbi viņam noderēja katķisma vietā.

Vācu romantiķi un Zaļā Heinriha dieveklis Zans Pols Rih-ters bieži izmantoja varoņa vienlaicīgās mīlestības motīvu pret divām pilnīgi pretēja rakstura sievietēm. Tādos romānos ciņa starp platonisko un juteklisko mīlestību, starp dvēseli un miesu, garu un matēriju parasti beidzas ar pirmās uzvaru pār otro. Kaut kas tamlīdzīgs redzams arī Heinriha vienlaikus mīlestībā pret Annu un Judīti, tikai ar to starpību, tķa beigās Gotfrīds Kellers izgaisina viņa romantiskos (naidus.

Trauslā, slimīgā Anna iezīmēta pustoņos. Viņas tēlu apņem nenoteiktības dūmaka. Ar īpaši izmeklētiem epitetiem tiek pasvītrota šīs meitenes — sapņu tēla — neikdieniškība, ņerealitāte («skaidra», «bāla kā nāve», «skumja», «maiga», fbikla» utt.). Heinrihs jūtas saistīts pie Annas ar «noslēpumainu dvēseles saikni». Tuvodamies ar grāmatu mērauklu feālai īstenībai, viņš pārvērš savu mīlestību pret Annu sentimentāla romāna imitācijā. Annas slimības laikā viņš jau ļepriekš iedomājas sevi viņas bērēs kā neremdināmu skumju iemiesojumu, bet, kad mīļotā tiešām mirst, viņš veltīgi cen« šas izspiest kaut asaru.

Judīte atšķirībā no Annas ir dabiska kā pati daba. Heinrihs arvien sastop viņu dzīvespriecīgu, rosīgu, jautru zaigojam visās saulainās vasaras krāsās. Judīte «modina Heinriha erotiskās jūtas». Bioloģiskajai nosliecei Judītes būtībā cildenumu piešķir viņas tēla morālā skaidrība. Zobgalīga un labvēlīga, cilvēkus mīloša un taisnprātīga, laipna un stingra — viņa kļūst Heinriha gudrā aizbildne un audzinātāja. Judīte ir sieviete no tautas — gandrīz vai pats labākais Gotfrīda Ķellera sieviešu tēls.

• Mīlestība uz Annu un Judīti, kas padarīja bagātāku Heinriha iekšējo pasauli, bija tikpat nepieciešama viņa pozitīvās cilvēciskās individualitātes attīstībai kā aizraušanās ar māk-plu. Bet arī te veselīgā dabas uztvere, kas ir raksturīga viņa nesamaitātam raksturam, sasaistās ar grāmatu ietekmēm un sentimentālu paraugu atdarināšanu. Viņa nodarbības glezniecībā no pašmācības ceļā gūtiem diletantiskiem mēģinājumiem pārvēršas dabiskā nepieciešamībā izteikt savu sajūsmu par dabu un iegūt noteiktu darba lauku, kas līdzētu atbrīvoties no rūgtās apziņas par savu niecību un nederīgumu. Bet Heinrihs iet pa aplamu ceļu: lai izpatiktu amatnieka Haber-zāta gaumei, viņš sagudro dīvainas stilizētas ainavas, teikdams, ka tās ir dabas attēli. Saskare ar Remeru, liesa, palīdz viņam nostiprināt mākslinieciskās iemaņas, taču mākslā Heinrihs neiet pats savu ceļu, jo, kopējot Retnera Itālijas ainavas, viņš raugās uz dabu ar svešām acīm.

Ar visu savu individuālismu un melīgi romantisko pozē-šanu Heinrihs izaug par sabiedrisku cilvēku. Dzīvā saikne ar tautu, piedalīšanās nacionālajos svētkos nostiprina viņā pilsoņa un patriota jūtas. Gotfrīda Kellera nešaubīgā ticība Šveices demokrātijas potenciālajām iespējām, kaut arī viņš

redzēja tās ēnas puses, mudināja rakstnieku likt savam varonim aizrautīgi slavināt brīvību un rosināt pārdomas par cilvēka un pilsoņa pienākumiem. Tāpēc Heinriha vilšanās rūgtumu allaž remdē tā siltā cilvēciskā atmosfēra, kas viņu apņem visā dzīves ceļā.

Un tā, kamēr vien turpinās Zaļā Heinriha personības veidošanās, viņš visur un vienmēr ir duālists. Viņš pats atzīstas Judītei, ka jūt sevi divus cilvēkus. Praktiskais ateisms viņa apziņā ir vienkop ar reliģiozitātes paliekām, pilsoniskums — ar slimīgu individuālismu, dzīvas, dabiskas jūtas — ar sentimentālu grāmatu romantiku, reālistiskā mākslas uztvere —> ar šabloniski romantisku izpratni utt. Šinī Zaļā Heinriha div-dabibā Gotfrīds Ķellers saskata «četrdesmito gadu paaudzes» raksturīgu iezīmi.

Varoņa iekšējās pretrunas parādītas attīstībā un to pārvarēšanā. Sākot ar trešās daļas desmito nodaļu, stāstījuma temps palēninās. Galvenais uzsvars no ārējo notikumu attēlojuma pārslīd uz ieskatu Heinriha garīgajā pasaulē. Stāstītājs raugās tagad uz sevi caur laika dūmaku. Par dzīvi svešatnē un atgriešanos dzimtenē neraksta vairs jauneklis, bet pusmūža cilvēks, kurš pārcilā atmiņā tālo pagātni.

Mēs sastopam Zaļo Heinrihu vienā no Vācijas galvaspilsētām, pēc tam kad viņš pusotra gada bija veltīgi mēģinājis atraisīt savas radošās spējas. Karnevāla gājiena apraksts (jāteic, stipri pastiepts) mijas ar epizodēm, kas stāsta par Heinriha un viņa draugu — mākslinieku Eriksona un Lisa attiecībām.

Eriksons, sasniedzis izcilu meistarību, izgatavoja «erikso-nus» — miniatūrus nieciņus, ainaviņas, noņēmās ar glezniecību tikai peļņas dēļ un tālāk par amatnieciskumu netika. Bagātnieks Liss, «skaistuma izpratējs un cienītājs», pārvērta savu dzīvi vienā vienīgā svētku svinēšanā, bet mākslu —-pašmērķī. Heinrihs, kam jāiztiek ar to, ko pats apguvis, ļauj vāju neierobežotai fantāzijai, kas aizved viņu tālāk, arvien tālāk no reālās īstenības. Pats pret savu gribu viņš pārvēršas par «spirituālistu, cilvēku, kurš rada pasauli no nekā». Viņa radošie meklējumi beidzas ar pilnīgu neveiksmi. Pēdējais viņa kartons, pārklāts ar sarežģītu svītru tiklu un kopā savijušamies musturiem, neizsaka vairs nekādu domu, tāpēc, līdzīgi Balzaka «Nezināmā šedevra» varonim, Zaļais Hein-rihs nonāk abstraktās bezpriekšmelu glezniecības strupceļā. Gotfrīds Ķellers tālredzīgi nojauta šādu mākslas degradācijas iespēju. Viņa laika glezniecībā jau parādījās neveselīgas, formālistiskas tendences. Tāpēc pārdomas par mākslas skolām un mākslas likteni ieņem romānā daudz vietas.

Katrs no trijiem māksliniekiem savādāk pārdzīvo epigo-nisma traģēdiju, ko Gotfrīds Ķellers izskaidro nevis vienkārši ar nepietiekamām spējām, bet galvenokārt ar oriģinālajai daiļradei nelabvēlīgiem vēsturiskajiem apstākļiem. «Mēs visi neesam nekas vairāk kā duālistiski aplamnieki, vienalga, no kādas puses ari ķertos pie sava uzdevuma,» saka Liss. Romāna pirmajā variantā ši doma izteikta vēl skaidrāk, tur Liss nosauc savu paaudzi par «pārejošu slāni».

Nākošo posmu Heinriha dzīvē nosaka pakāpeniska atbrīvošanās no melīgi romantiskiem centieniem. Iekļāvies studentu pulkā, viņš universitātē klausās antropoloģijas, vēstures un jurisprudences lekcijas.

Mācība par maņu orgānu attīstību un cilvēka apziņas rašanos liek viņam pārvērtēt savus agrākos ideālistiskos priekšstatus par «gribas brīvību», kuru, kā viņam liekas, viņš pastāvīgi «licis lietā». Tagad viņš saprot, ka atsevišķa cilvēka brīvā griba ir atkarīga no «tūkstošiem mij iedarbīgu noteikumu» un saistīta ar vispārēju tikumības stāvokli un progresa gaitu. Jāteic, ka brīvās gribas ierobežotība viņam drīz vien jāizjūt pašam rūgtā pieredzē: iegrimis parādos, ciešot trūkumu un badu, Heinrihs spiests norit savu republikā-nieša lepnumu, un, lai tiktu pie maizes kumosa, viņam jāķeras pie karogu kātu krāsošanas par godu kroņprinča līgavas atbraukšanas svinībām.

Heinriha lēmums atgriezties dzimtenē nozīmē atvadīšanos no jaunības ideāliem, bet nejaušā aizkavēšanās grāfa pili izšķir viņa tālāko likteni. Jaunā mīlestība — pret grāfa audžumeitu Doriti Sēnfundi, kas pati ir harmoniskas personības cildens ideāls, — noslēdz Heinriha «jūtu audzināšanu», bet sarunas ar grāfu, Feierbaha piekritēju, — viņa pasaules uzskata veidošanos. Sīs nodaļas, kas loģiski tuvina dzīvi apliecinošo finālu, ir principiāli nozīmīgas pašam rakstniekam. Te viņš izklāsta savu kredo, atklādams ari nepārprotamu vēlēšanos nodot Feierbaha mācību tās cienīgiem cilvēkiem — cilvēkiem ar izcili augstām morālām īpašībām, kas ļaunprātīgi neizmantos ateismu.

«Gara aristokrāti» — grāfs Feierbahietis un Dorite Šenfunde — diezgan veiksmīgi cenšas Heinrihu pārliecināt, ka materiālistiskais pasaules uzskats, kas neatzīst ticību dievam un nemirstībai, padara dzīvi īsti poētisku. «Raudzīdamies uz visu ar Dorltes acīm, es skatīju dzīvi tās nīclgumā un vienreizībā,» saka Heinrihs, «un tagad visa pasaule staroja koši mirdzošās krāsās,» So patiesību apgūt ir lemts tikai cildeniem cilvēkiem, kam dotas izcilas spējas uztvert pasauli patstāvīgi, bez aizspriedumiem. Ir svarīgi vienīgi, lai cilvēks nedaudzinātu neapzināti iemācītas dogmatiskas formulas, bet domātu un darbotos pilnīgā saskaņā ar savu pārliecību. Pēc Gotfrīda Kellera domām, nav vajadzības propagandēt materiālistisko filozofiju, jo apzinīgākie cilvēki nonāks pie tās patstāvīgi — to darīt liks sirds.

Gotfrīds Ķellers apstiprina šo domu ar odiozu, komisku ceļojoša «ateisma apustuļa» tēlu, Feierbaha mācības vulga-rizētāju Pēteru Gilgusu, kurš uzdrīkstas uzbāzties ar bezdievības sludināšanu zemniekiem, kas laukā ar, un tāpēc tiek padzīts no grāfistes.

Un tā Gotfrīds Ķellers ir pārliecināts, ka drošu, nesatricināmu pasaules uzskatu neveido tik daudz uzskatu sistēma kā cilvēka ētiskais briedums. Tāpēc nelietīgajam sava labuma meklētājam Pēteram Gilgusatn, kurš cenšas pārvērst materiālistisko filozofiju jaunā sholastiskā dogmā, nav nekā kopīga ar Feierbahu, un, gluži otrādi, 17. gs. vācu mistiķi un teo-zoļu Angelu Silēziusu, kura reliģiozo dzeju caurstrāvo pan-teistiska dabas varenības izjūta, pēc grāfa (un, kā redzams, ari Gotfrīda Kellera) domām, var, neņemot vērā viņa ideālismu, uzskatīt par vienu no Feierbaha priekštečiem.

Nevar paiet garām tam, ka Gotfrīds Ķellers visos savos spriedumos vadās pēc Feierbaha materiālisma, ignorējot filozofijas galveno jautājumu — par domas attieksmi pret esību, apziņas attieksmi pret dabu.

Bet, lai vai kā, Feierbaha materiālistiskā filozofija ar visu tās nepilnīgo tulkojumu palīdz Heinriham Lē apzināt savu sūtību un saprātīgi nodoties saviem pilsoņa pienākumiem. Aizbraukdams no viesmīlīgās pils, viņš cieši apņemas «veltīt savus spēkus un spējas sabiedrības labā».

Un tiešām — Šveicē Heinriham paveras plašs darba lauks. Pēc vairāku gadu prombūtnes viņš «iekļuva pašā politisko notikumu mutulī, kad piecsimt gadus pastāvošā kantonu federācija kļuva par vienotu savienoto valsti».

Tomēr visu Zaļā Heinriha garīgo un vitālo maldu ceļu labvēlīgo nobeigumu aizkavē nelaime, kas viņam uzbrukusi. Pēc mātes nāves viņu nomoka sirdsapziņas pārmetumi, un viņš neuzskata sevi par tiesīgu kritizēt citu trūkumus un uzsāki cīņu ar cilvēkiem, kuri ļaunprātīgi izmanto «vairākuma varu». Tāpēc valsts dienestā viņš nekļūst vis aktīvs darbinieks, bet tikai «melanholisks, nerunīgs ierēdnis». Savu malā stāvoša vērotāja pozīciju viņš attaisno ar to, ka nav pratis noturēties svētu morālu pienākumu cilvēka un pilsoņa aug-stūmos: «Esmu iznicinājis tiešo dzivibas saikni, kas saistīja mani ar tautu, tāpēc esmu zaudējis tiesības strādāt kopā ar šo tautu, kā pareizi teikts: «Kas grib labot pasauli, lai vispirms saslauka mēslus savu durvju priekšā.»» Traģiskā vainas apziņa kavē Heinriham «būt savas tautas spogulim» un spēku un spēju robežās strādāt tās labā.

Neatkarīgi no Gotfrīda Kellera savdabīgās ētiskā pienākuma izpratnes viņa apceres apoloģijā, pasīvajā attieksmē pret dzīvi vainojams līdz galam neizstrādātais Feierbaha materiālisms; viņa filozofiskā sistēma atšķirībā no Marksa un Engelsa dialektiskā materiālisma iepriekš neizlēma nepieciešamo praktisko iejaukšanos sabiedrības pārveidošanā un nekļuva par noteiktas politiskas programmas karogu.

Tad ari beigās kļūst skaidrs, kāpēc Heinrihs pat pēc tam, kad Judīte atbrīvo viņu no dvēseles mokām un atgriež darbīgajā dzīvē, necīnās par savu izsāpējušo pārliecību.

Judītes atgriešanās piešķir romāna finālam nepieciešamo optimistisko skanējumu. Viņa ierodas pie Heinriha kā dzīvs mierprātlgas dabas personificējums. «Jaunības laime, dzimtene, miers — viss, šķiet, atgriezās pie manis reizē ar Judīti.» — «Tiklīdz izdzirdu viņas balsi, tūlīt mani pārņēma miers, kā dzirdētu pašas dabas balsi.» Judīte palīdz Heinriham atgūt dvēseles līdzsvaru, harmonisko vienotību, tiklab pašam ar sevi, kā ar apkārtējo dabu. Viņš atkal apzinās sevi «kā daļu no veselā», sajūt savu vienotību ar tautu. Tiesa, šī «vienotība ar tautu» beigu beigās noved pie tā, ka nemiera tirdītais Heinrihs, izbaudīdams visas savas garīgās nobriešanas stadijas un nebūdams vairs «zaļais», samierinās ar pieticīgu kantona ierēdņa darbu. Bet, lai vai kā, tagad viņš nav vairs «liekais». Viņš atrod savu vietu dzīvē, atdod savus spēkus un zināšanas sabiedrības kalpībā.

Un tomēr apoteoze neiznāca. Tāds humānistiska ideāla iemiesojums izskatās vismaz samākslots.

Kad Gotfrīds Kellers septiņdesmito gadu beigās no jauna rakstīja romāna nobeiguma nodaļas, viņš vairs neredzēja savā dzimtenē to «vienotību brīvībā», kuru uzskatīja par īpašo Šveices demokrātijā. Reizē ar dezorganizēšanos pašos pamatos Šveicē, tāpat kā jebkurā citā kapitālistiskā valstī, tiktāl padziļinājās sociālie kontrasti un šķiru pretrunas, ka Gotfrīdam Kelleram nācās ar sarūgtinājumu atzīt: «Pie mums — tāpat kā visur, visur — tāpat kā pie mums.» (Romāns «Martins Zalanders».)

Vilšanās rūgtums apēnoja dzīvi apliecinošo romāna jinālu. Lai ari Judīte, ignorēdama laulības ceremoniju, paliek līdz mūža galam līdzās Heinriham, taču ir pārāk daudz pieredzē-jusi un pārdzīvojusi, lai ticētu pilnīgai, neaptumšotai laimei. Bet Heinrihs pats, ar tādu entuziasmu apsveicis cīņas sākumu par demokrātiskām pārvērtībām, ar laiku pārliecinās, ka tā nav devusi vēlamos rezultātus, un viņa «idilliskais priekšstats par politisko vairākumu» bālē. Tātad praktiskā darbība tik šaurā, tiešā veidā nespēj viņam sniegt pilnīgu apmierinājumu.

«Sis zemes gudrības gala slēdziens» Feierbaha mācības sekotājam Heinriham Lē nozīmē prieku par pašu esību. Eksistences augstāko jēgu viņš saskata dzīves un dabas baudīšanā. Tāds ir visu viņa pārdzīvojumu un pārdomu rezultāts.

Kaut gan noslēguma nodaļas arī romāna otrajā variantā neatbilst visas ieceres nozīmīgumam, Gotfrīda Ķellera «Zaļais Heinrihs» ir viens no spožākajiem pasaules literatūras daiļdarbiem, kas vienmēr saistīs lasītājus ar savu humānistisko ideju bagātību, dzīves vērojumiem un nezūdošiem mākslas tēliem.

J. Brandiss

PASKAIDROJUMI

Pirmā daļa

7. Ipp. Tolaik tā nebija vairs tā Šveice, kas sūtniecības sekretāram Vērtētam bija likusies nožēlojama... — Te domāts Gētes romāna «Jaunā Vertera ciešanas» (1774) galvenais varonis. Epizodes no Vertera dzīves Šveicē ir patstāvīgs fragments, kuru Gēte izmantojis par pirmo daļu citā grāmatā — «Vēstulēs no Šveices» (1808). Kellers te atceras šādus Vertera vārdus: «Kā? Šveices iedzīvotāji būtu brīvi? Brīvi šie turīgie pilsoņi noslēgtajās pilsētās? Brīvi nožēlojamie nabagi, kas mitinās nogāzēs un klintīs? Ar ko tikai cilvēku nevar apvest ap stūri! It īpaši jau ar šādu vecu, iekonservētu pasaku. Reiz viņi bija atbrīvojušies no tirānijas un uz brīdi varēja iedomāties, ka ir brīvi, bet te saulīte nepierastā pārvērtībā atdzīvināja no verdzinātāja sprāgoņas veselu baru mazu tirānu; bet viņi joprojām daudzina seno pasaku, un nu tik klausies vien to pašu — viņi, lūk, esot kādreiz izkarojuši sev brīvību un esot brīvi.»

7. Ipp. ... un, kaut ari franču ideju jauno zelmeni kā balts sniegs apklāja lapiņas — austriešu, krievu un pat franču orderi uz apmešanās vietām, tad tomēr Napoleona konstitūcija atnesa rāmu rudeni... — Sena «trīspadsmit zemju» apvienība, kas sastāvēja galvenokārt no neatkarīgām patriciešu republikām un tika iznīcināta 1798. gadā, kad Šveicē ielauzās Direktorijas franču karaspēks. Nodibinājis centralizētu Helvēcijas republiku, Napoleons izdeva jaunu konstitūciju, kas bija franču konstitūcijas kopija (1795). Saskaņā ar šo konstitūciju visi kantoni bija tiesībās vienlīdzīgi un pakļauti centrālajai varai; tika atcelta zemnieku dzimtbūtnie-ciska atkarība un cunftu feodālā reglamentācija. Tai pašā laikā Francija uzkundzējās Helvēcijas republikai, kura kļuva par cīņas arēnu austriešu-krievu koalīcijai pret Franciju. Valsti postīja arvien pieaugošā kontribūcija un nemitīgā nepieciešamība izvietot karaspēku. 1802. gadā gandrīz visos kantonos sākās sacelšanās. Kamēr pastāvēja Helvēcijas republika, Šveicē notika pieci valsts apvērsumi, nomainījās sešas valdības un sešas konstitūcijas.

1803. gadā Napoleons bija spiests likvidēt Helvēcijas republiku un atzīt

(

Šveices formālu neatkarību. Ar tā dēvēto «Starpniecības aktu» tika ar dažām izmaiņām atjaunota agrākā valsts iekārta un Šveice kļuva par deviņpadsmit autonomu kantonu savienību. Šveices atkarība no Francijas saglabājās līdz Napoleona varas gāšanai 1814. gadā.

Savienības līgumu, kas no jauna pārvērta Sveici vāji savā starpā saistītu pundurvalstiņu apvienībā, Vīnes kongress 1815. gadā atzina, tāpat kā atzina Šveices «pastāvīgo neitralitāti», kam visā tālākajā valsts vēsturē bija izcili liela nozīme. Tajā pašā laikā Šveices savienībai tika atdotas atpakaļ Napoleona atsavinātās zemes (Zenēva, Bāzele u. c.) un kantonu skaits palielinājās, tagad to bija divdesmit divi. Pēc Napoleona gāšanas atsevišķos kantonos tika daļēji restaurēta agrākā feodālā kārtība. 1830. gada Francijas revolucionāro notikumu ietekmē progresīvākajos Šveices kantonos (Cīrihē, Bernē u. c.) izvērsās kustība par feodālo attiecību galīgu likvidāciju, par valsts demokratizāciju un centralizāciju. Tas

1847. gadā noveda pie pilsoņu kara, kas beidzās ar feodāli klerikālo spēku sakāvi un buržuāziski demokrātiskās konstitūcijas pieņemšanu

1848. gadā.

7. Ipp. ... Tikmēr glāsmaini čaukstošais papīra liliju pavasaris, atsākdamies pēc Vaterlo kaujas tāpat kā citur, iededza savu zilgano sveču gaismu ikvienā Šveices nostūri... — Napoleona otrais valdišanas laiks («Simts dienu») beidzās ar vēsturisku sakāvi pie Vaterlo (Briseles apkaimē). 1815. gada 18. jūnijā Velingtona un Blīhera vadībā angļu, holandiešu un prūšu karaspēks deva izšķirošo triecienu, Napoleons tika saņemts gūstā un nosūtīts uz Svētās Helēnas salu. Francijā no jauna atgriezās Burboņu vara (viņu dinastijas ģerbonī bija attēlotas baltas lilijas). Reakcionārais Restaurācijas režīms (1814, 1815—1830), kura laikā manāmi pieauga baznīcas ietekme, nespēja pilnīgi likvidēt jaunās buržuāziskās attiecības, kas bija iesakņojušās Francijā un Napoleona valdīšanas laikā iekarotajās valstīs. Burboņi nespēja restaurēt visās sabiedriskās dzīves jomās pirmsrevolūcijas laika feodālo iekārtu.

7. Ipp. ... Impērijas laika grieķiskos tērpus... — Napoleona impērijas gados Rietumeiropas glezniecībā, arhitektūrā un lietišķajā mākslā valdīja ampīra stils (franču v. empire — impērija). Sim stilam raksturīga tiekšanās pēc monumentalitātes un antīkās mākslas motīvu izmantošana. Sieviešu apģērbos un frizūrās imitēja seno grieķu un romiešu apģērbu un matu sasukājumu.

Šveices reformētās baznīcas lauku garīdznieki... — Protestantu baznīcu, kas bija pakļauta Šveices pilsētu varām un atbilda buržuāzijas interesēm, bija dibinājis Ulrihs Cvinglijs (1484—1531). Pēc Cvinglija nāves (viņš krita pie Kapelas) uzvaru guva katoļi, protestantu pilsētu apvienība tika anulēta un Šveice sadalījās katoļu un reformatoru kantonos. It kā aizstāvot reliģiskās intereses, feodālie katoliskie kantoni vairākus gadsimtus sīvi pretojās ekonomiskā ziņā pārāko protestantisko kantonu jaunajiem — buržuāziskajiem strāvojumiem, Keliera dzimtene Cīrihe bija 16, gadsimta reformācijas cvingliānisma, 18. gs. — Šveices buržuāziskās apgaismības un 19. gs. pirmajā pusē — buržuāziski demokrātisko ieviržu galvenais

centrs.

8. Ipp. Prasība pēc garīgas barības šajās aprindās... KlopŠtoka «Mesiju»?... — Te uzskaitītas vācu Šveicē 19. gs. sākumā populārākās grāmatas un autori. Laikā, kad citās valstis lasītāju gaumi noteica romantiskā literatūra, Šveicē vēl bija iecienīti 16.—17. gs. bruņinieku un pastorālie romāni un par jaunāko literatūru uzskatīja 18. gs. vācu un šveiciešu rakstnieku grāmatas.

Gesners Solomons (1730—1788) — vācu šveiciešu dzejnieks, mākslinieks un mākslas zinātnieks, «Idiļļu» autors (šo darbu viņš ilustrējis ar savām gravīrām), uzrakstījis «Vēstules par ainavu glezniecību» (1772). Literatūrā Gesners bija anakreontiskās un pastorālās poēzijas pārstāvis, tēlotājā mākslā pārstāvēja sentimentālo ainavu glezniecību, par kuru viņš rakstīja savos mākslas zinātnes darbos. Markss uzskatīja Gesneru par vienu no tiem rakstniekiem, kas «vēsturiskai samaitātībai pretstati nekustīga stāvokļa idilli».

Gelierts Kristiāns Firhtegots (1715—1769) — apgaismības laikmetā vācu rakstnieks un filozofs morālists. Viņa darbos sentimentālā godprātība apvienojas ar racionālismu. Rakstīja dažādos žanros. Īpaši populāras bija viņa pamācošās «Fabulas un stāsti», sentimentāli psiholoģiskais romāns «Zviedru grāfienes fon G. dzīve», «Garīgas dziesmas»; viņš bija sava laika izcils vēstulnieks. Gelierts bija Vācijā pirmais, kurš mēģināja sarakstīt buržuāzisku «asarainu komēdiju» («Loterijas biļete», «Maigas māsas», «Šķietami slimā sieva») 19. gs. sākumā visi viņa darbi jau bija novecojuši.

«Minhauzens», pareizāk, «Barona Minhauzena piedzīvojumi» — klasisks pasaules satīriskās literatūras darbs. Sākotnējā teksta autors bija vācu literāts un zinātnieks Rūdolfs Erihs Raspē (1737—1794), kurš emigrēja uz Angliju un 1785. gadā izdeva Londonā angļu valodā anekdotisku stāstu krājumu par melīgā lielībnieka Minhauzena piedzīvojumiem. Sižeta turpmāko apstrādi uzņēmās vācu dzejnieks demokrāts Gotfrīds Augusts Birgers (1747—1794), kurš 1786. gadā izdeva vācu valodā «Barona fon Minhauzena brīnumainos ceļojumus». Birgera apdarē stāstiem piemīt vairāk atmaskojošais un komiskais elements, grāmata ieguva popularitāti visā pasaulē.

Vilands Kristofs Martins (1733—1813) — apgaismības virziena vācu rakstnieks. Galanti erotiskās tēmas un humoristiski smalkais stils nodrošināja viņam vācu rokoko nodibinātāja slavu. Daudzos Vīlanda darbos satīriskās un kritizējošās tendences aprobežojas ar sīku trūkumu izsmiešanu un apgaismības absolūtisma sprediķošanu. Pazīstamākie darbi: romāni «Abderiti», «Muzarions» un «Agatons», romantisks eps «Oberons» un Šekspīra drāmu tulkojumi.

8. Ipp. Helti Ludvigs Kristofs Heinrihs (1748—1776) — vētras un dziņu laikmeta vācu dzejnieks sentirnentālists, Getingenes literārā pulciņa «Birzes apvienība» dalībnieks. Helti dievbijīgi melanholiskā lirika bija ieguvusi plašu popularitāti. Daudzas viņa dziesmas bija komponētas un kļuvušas par pazīstamām romancēm.

8. Ipp. Matisons Fridrihs (1761—1831) — mazāk nozīmīgs sentimentāli romantiskā virziena vācu dzejnieks liriķis.

Klopštoks Fridrihs Gotlībs (1724—1803) — vācu dzejnieks, «Vētras un dziņu» kustības priekšgājējs, autors reliģiozi sentimentālai epopejai heks-ametros «Mesija» (1748—1773). Klopštoks rakstījis arī traģēdijas ar bībeles sižetiem, oratorijas ar nacionāli patriotiskām tēmām, liriskus dzejoļus un odas.

10. Ipp. ...viņa klejojumu gadi iekrita atbrīvošanās karu laikposmā...— Vācu tautas atbrīvošanās no franču uzkundzēšanās (1813—1815) sākās pēc Krievijas uzvaras pār Napoleonu Tēvijas karā. «Milzīgās Napoleona armijas iznīcināšana, atkāpjoties no Maskavas,» rakstīja Engelss, «noderēja par signālu, lai pret franču kundzību stātos Rietumi. Prūsijā sacēlās visa tauta, piespiezdama bailīgo karali Fridrihu Vilhelmu III uzsākt karu pret Napoleonu.» Tomēr atbrīvošanās cīņai Vācijā bija divējāds raksturs, jo vācu junkuri un firsti, sagrābuši savās rokās tautas atbrīvošanās kara vadību, izmantoja to reakcionāri nacionālistiskos un dinastiskos nolūkos. 10. Ipp. ...garīgiem pārspīlējumiem un tieksmei izzināt kaut ko no pārdabiskā ... — 19. gs. sākumā (it īpaši Napoleona karu laikā, kad pajuka un sabruka feodālās attiecības) Vācijā un citās Eiropas valstīs plauka reliģiozi mistiskas mācības, okultisms, teozofija, maģija un pat alķīmija. Aristokrātiskajās aprindās, galvenokārt tajās, kas saistītas ar brīvmūr-niecību, izplatījās mistiskas teorijas par «dieva un slepeno spēku iepazīšanu» un ticība, ka izcili jūtīga rakstura cilvēkiem iespējama saskare ar viņpasaules spēkiem, modē nāca «maģiski mēģinājumi», «garu izsaukšana» utt. Tai laikā lielus panākumus bija guvuši un pārtulkoti vairākās valodās vācu mistiķa Ekartshauzena (1752—1803) darbi, kas pretendēja uz popularitāti ar saviem šarlatāniskajiem «mēģinājumiem». Tajos pašos gados arī vācu romantiķi — vairāk izsmalcināti — ar filozofijas starpniecību proklamēja mistiskas idejas.

12. Ipp. ...sagatavoja augsni jūlija dienām... — Runa ir par jūlija revolūciju 1830. gadā Francijā, kas iznīcināja Restaurācijas režīmu un sekmēja apvienotās buržuāziski demokrātiskās kustības attīstību Šveicē,

13. Ipp. ...Grieķijā izraisījušās brīvības cīņas... — Grieķu tautas atbrīvošanās cīņa pret turku jūgu ilga astoņus gadus (1821—1829) un beidzās pēc krievu armijas uzvaras krievu-turku karā, atzīstot Grieķijas neatkarību. Grieķu pusē bija visi Eiropas progresīvie cilvēki, tā saucamie filhelēņi, kuri grieķu tautas cīņā redzēja iedvesmojošu piemēru, kam agrāk vai vēlāk vajadzēja sekot arī citām tautām, kuras vēl nebija atbrīvojušās no savu vai svešzemju despotu jūga. Filhelēņu kustība jūtami iedragāja «Svētās alianses» Eiropas monarhu reakcionāro politiku un

veicināja atbrīvošanās cīņu dažādās valstīs.

23. Ipp. ... vai ari kā Jozuus — leģendārs jūdu karavadonis. Pēc bībeles nostāstiem, dievs uzklausījis viņa lūgšanu un apstādinājis sauli, lai neļautu nakts aizsegā ienaidnieku karaspēkam izbēgt.

28. Ipp. Piektā nodaļa, Mazā Mereta. — Traģisks stāsts par meiteni, kas nav pakļāvusies reliģijas mācībām, ieturēts senlaiku hronikas vēstījuma garā. Autors atdarina aprobežota un cietsirdīga mācītāja arhaisko runas veidu, mācītājs uzskata par savu pienākumu, lai tur vai kas, atbrīvot nelaimīgo bērnu no «sātaniskās apmātības». Šveices rakstnieks Ādolfs Freijs savās «Atmiņās par Gotfrīdu Kelleru» stāsta, ka «Gotfrīdam Kel-lerarn apbrīnojamā meitenes Meretas tēla atveidošanai nav bijis acu priekšā nekā reāla, vienīgi bērna portrets, ko viņš reiz redzējis Cīrihē, un kāda pilsētas iedzīvotāja garīgi slima meitene, kuru vecāki viņas slimības dēļ nosūtījuši uz Glatfeldenas ciematu, kur viņa mēģinājusi uzsākt mīlas dēkas ar ciemata puišiem».

31. Ipp. Ķesteris — baznīcas kalpotājs.

39. ipp. Mūžīgais žīds Ahasvers — senas leģendas personāžs. Kā teiksma stāsta, Ahasvers aizvainojis Jēzu Kristu viņa moku ceļā, tāpēc dievs Ahasveru nosodījis ar mūžīgu klejošanu. Leģenda par Ahasveru noderējusi par sižetu daudziem pasaules literatūras darbiem un atradusi atspoguļojumu Gētes, Sellija, Beranžē, Andersena, Zukovska, Sī, Lēnava, Ha-merlinga un citu rakstnieku darbos.

40. Ipp. Pūcesspieģelis. — Tils Ūlenšpīgels — vēsturiska persona. Dzimis 1350. gadā Kneitlingenā (Braunšveigā), bijis klaidonis un kļuvis populārs ar savām jokdara asprātībām. Pamazām Pūcesspieģeļa biogrāfija apaugusi ar folklorā aizgūtām leģendām un epizodēm. 15. gs. beigās Vācijā radās pirmā anekdotisku stāstu grāmata par Pūcesspieģeļa piedzīvojumiem, viņa tēls kļūst daudzveidīgs un tiek izmantots satīriskos nolūkos: blēdis un zobgalis muļķo saimniekus, pie kuriem kalpo, un visus, ar ko vien iznāk saskarties.

41. Ipp. ...dzīves pieredzes filozofija — dabas filozofija: filozofijas mācība par dabas attīstību, kas bija izplatīta 17.—18. gs., kad dabaszinātnes nespēja sniegt zinātnisku izskaidrojumu daudzām dabas parādībām. Dabas filozofi mēģināja ar loģisku secinājumu palīdzību izskaidrot dažādu dabas parādību likumsakarību; šie loģiskie apsvērumi bieži pretendēja uz universālumu un neapstridamību. Atsevišķos gadījumos dabas filozofi izteica ģeniālus minējumus, bet lielākoties nepietiekamas zināšanas aizvietoja ar fantastiskām shēmām. 19. gs. sākumā dabas filozofija guva savu piepildījumu vācu filozofu ideālistu Sellinga un Hēgeļa koncepcijās. Ar zinātnisko dabaszinātņu rašanos tās tālākā attīstība apsīka. 43. Ipp. Agrā jaunība viņš bija vēl savām acīm skatījis raganu tie-sas... — Ar baznīcas ziņu un atbalstu «raganu» vajāšanas turpinājās visus viduslaikus. Šveicē atsevišķos kantonos «raganu» tiesāšanas notika

gandrīz līdz 18. gs. vidum. Masveidīgas «raganu» vajāšanas Šveicē un citās Rietumeiropas valstīs nemitējās visu 15.—16. gadsimtu. Piemēram, Zenēvā 1515. gadā par sakariem ar elles gariem tika sodīti piecsimt cilvēku. To vidū arī bērni. Tā saucamā ūdens pārbaude tika atzīta par vispārliecinošāko veidu, kā atklāt «raganu». Ja sieviete, ar krusteniski sasietām rokām un kājām iemesta ūdenī, nogrima uzreiz, atzina, ka viņa nav vainīga, un pēc nāves viņu attaisnoja, turpretī, ja sieviete uzpel* dēja, viņu atzina par vainīgu un sadedzināja uz sārta. Dažādas viduslaiku zvērības un «raganu» tiesu procesus Kellers attēlo savā novelē «Ditegens».

53. Ipp. ...Tika izmantota Pestalocija-Lankastera metode... — Te ir runa par pirmskolu mācību metodiku, kas apvieno ievērojamā Šveices pedagoga Johana Heinriha Pestalocija (1746—1827) un pazīstamā angļu pedagoga Džozefa Lankastera (1778—1838) didaktiskos principus.

Pēc Pestalocija pārliecības, audzināšanas mērķis bija attīstīt cilvēkā dabas dotās spējas un veidot viņa tikumisko apziņu. Par sākotnējo zināšanu elementiem viņš uzskatīja ne tikai lasīšanu, rakstīšanu un rēķināšanu, bet arī spēju patstāvīgi domāt, ko uzskatīja par svarīgāku nekā zināšanu uzkrāšanu. Mācību būtiskie principi, pēc Pestalocija domām, bija uzskatāmība un darba iemaņu ieaudzināšana audzēkņos. Savu pedagoģisko teoriju, ko pierādīja ilggadīga pieredze praksē, Pestalocijs centās padarīt pieejamu katrai lasītpratējai mātei. Savus pedagoģiskos uzskatus viņš atklāja dzīvā, visiem saprotamā veidā («Linhards un Ģertrūde», «Kā Ģertrūde māca savus bērnus», «Grāmata mātēm» u. c.). 19. gadsimtā Pestalocija pedagoģiskie principi tika plaši ieviesti pirmskolās.

Lankasters bija izstrādājis īpašu savstarpējas apmācības sistēmu, pēc kuras vecākie pirmskolas skolēni skolotāja uzraudzībā apmācīja jaunākos lasīt, rakstīt, rēķināt. Lankastera skolas iedibinājās Anglijā 19. gs. sākumā, un pēc tam šo sistēmu ieviesa citās valstīs, arī Krievijā. 1819. gadā nodibinājās «Pēterburgas biedrība skolu izveidošanai pēc savstarpējas apmācības metodes». Valdības un policijas aprindās Lankastera skolas tika turētas aizdomās par brīvdomības kultivēšanu. Tas ir atradis atspoguļojumu pazīstamajā Hļestovas replikā Gribojedova komēdijā «Gudra cilvēka nelaime»:

Te pašam prātu jāzaudē, kad redz, kā trauc

Uz skolām, licejiem un kā tos visus sauc

Pie zemes karšu pētības bez kādas omas.

(Atdzejojis A. Upits 1945. g.)

Pestalocijs ar savu apgaismības darbību un pedagoģiskiem rakstiem atstājis neizdzēšamas pēdas progresīvās pedagoģijas vēsturē, turpretī Lankastera savstarpējas apmācības sistēma bija praktiski neizdevīga, izmaksāja dārgi un neizturēja laika pārbaudi.

64. Ipp. ,,, skati no... tautas teiksmām.,. — 15.—18. gs. Vācijā, arī

Šveicē bija plaši izplatītas tā saucamās tautas grāmatas — anonīma lubu literatūra «vienkāršai tautai», pēc savas idejiskās virzības un satura tā izcēlās ar juceklīgu dažādību: anekdotisku stāstu sakopojumi, ietverti nepretenciozā dēku vēstījuma formā, dīkdieņu un bruņinieku romāni, pa* saku sižeti, viduslaiku varoņu eposi, vēsturiskas atmiņas u. tml. Līdzās visnejēdzīgākajai māņticībai, samierināšanās, padevības propagandai, pasīvām ciešanām tautas grāmatās sastopami antifeodālās satīras elementi. Vācu 15.—16. gs. vēstījošās prozas savdabīgākie un ievērojamākie pieminekļi ir atmaskojoša, komiska satura darbi. Sai laika posmā parādījās pašas populārākās «tautas grāmatas» («Pūcesspieģelis», «Septiņi švābi», «Šildbirģeri» u. c.), pēc savas izcelsmes galvenokārt saistītas ar folkloru un reālo dzīvi.

64. lpp. ...tika izrādīts Dāvids un Goliāts. — Runa ir par bībeles leģendu, kas vēstī par jaunekli Dāvidu, kurš pieveicis neuzvaramo stiprinieku Goliātu.

64. lpp. ... filistiešl — sena tauta, kas apdzīvoja Vidusjūras austrumu piekrasti uz dienvidiem no Feniķijas.

73. lpp. ...kā Makbeta raganas sasveicinājāmies... — Šekspīra «Mak-beta» pirmā cēliena trešajā ainā, trīs raganas sastopoties stāsta cita citai, kur bijušas un ko darījušas.

89. lpp. ...Ābramam, kad viņš... uz pēdējo šķiršanās vielu... — Bībeles leģenda stāsta, ka dievs pieprasījis ciltstēvam Ābramam, lai viņš labprātīgi upurē savu dēlu, un vēlāk sūtījis eņģeli apturēt virs Izaka pacelto nazi.

99. lpp. ...pilsētas aristokrātu... — Lielākoties Šveices kantonos līdz 19. gs. vidum vara atradās pilsētas aristokrātijas rokās,

114. lpp. — Viņu varētu dēvēt par Loreleju... — Vācu teiksma par skaisto burvi Loreleju ir saistīta ar Reinas ainavu. Teiksma stāsta, ka mēness gaismā vakara nokrēslī uz klints pie Reinas parādās skaista meitene tin ar savu valdzinošo dziedāšanu aizrauj visus, kas viņas dziesmu dzird. Kuģa ļaudis nesekoja vairs kuģu gaitai, un tie sašķīda pret klintīm. Vācu romantiķi izmantoja šo sižetu savos poētiskajos darbos. Visā pasaulē pazīstams Heinriha Heines dzejolis par Loreleju. Potnona — romiešu mitoloģijā augļu dieviete.

116. lpp. ...Florlans Zans Pjērs (1755—1794) — franču rakstnieks, pastorālu un pseidovēstuiisku romānu, prozaisku un dzejisku noveļu un fabulu autors. Viņa brīvais Servantesa «Dona Kihota» tulkojums tika vairākkārt izdots un uz ilgāku laiku bija ieņēmis īstā «Dona Kihota» vietu.

118. lpp. Hakeris Jakobs Filips (1737—1807) — vācu klasiskā virziena mākslinieks; galvenokārt gleznoja ainavas ar pilsdrupām, baznīcas, ūdenskritumus, izcēlās ar vēsu apdomu un demonstratīvu dekoratī-vismu; gleznoja ari batālijas; 1771,—1772, gadā Katrīnas Otrās .uzdevumā lielajai Petrodvorecai izgatavoja divpadsmit gleznas, kas slavina krievu flotes uzvaru pār turkiem jūras kaujā Cesmas līcī.

Tišbeins Johans Heinrihs Vilhelms (1751 — 1829) — vācu ainavists un smalks gravieris, pazīstams arī kā vēsturisku tēmu gleznotājs; kops satikšanās ar Gēti Romā 1786. gadā viņus saistījusi cieša draudzība. Tišbeina darināto portretu vidū viens no veiksmīgākajiem — «Gēte Kampaņā» (1787).

...tā saucamā Gētes tērgāšana par Hakertu, Tišbeinu un tamlīdzīgiem... — Sājos vārdos atspoguļojas nihilistiskas tendences, kas raksturīgas dažiem vācu gleznotājiem romantiķiem. Gēte augstu vērtēja Hakertu un Tišbeinu un veltīja viņu darbam īpašus rakstus: «Divas Filipa Hakerta ainavas» (1804), «Jakobs Filips Hakerts» (1807), «Vilhelma Tišbeina idilles» (1821). Tišbeina zīmējumu izlasēm Gēte pievienojis neskaitāmus dzejojus, sava veida poētiskas ilustrācijas.

119. Ipp. Vaierlo Antonijs (1598—1670) — holandiešu gleznotājs un gravieris. Viņa darbiem raksturīgas līdz pilnībai izstrādātas detaļas un izturēta perspektīva. Vaterlo ainavās vislabāk bija atveidots gaiss un tāle.

Reinharts Johans Hristians (1761—1847) — vācu ainavists un gravieris, viens no vēlā klasicisma pārstāvjiem glezniecībā. Pazīstamas viņa vēsturiskās un mitoloģiskās ainavas, kā ari Itālijas skati.

120. Ipp. Apencela — pilsēta tāda paša nosaukuma kantonā Šveices ziemeļaustrumos.

122. Ipp. Zulcers Johans Georgs (1720—1779) — vācu estēts, «Vispārējās daiļo mākslu teorijas» autors; šis darbs ir plašs rakstu kopojums, sakārtots pēc alfabēta. Kaut arī Zulcera estētika ir eklektiska un cenšas samierināt vācu, franču un angļu domātāju dažādos viedokļus, viņa «Vispārējā mākslu teorija» ilgu laiku bija visai populāra.

127. Ipp. Huzāru soma — uzkarināma ādas kabata, ko piekabina pie portupejas.

Otrā daļa

150. Ipp. ,..tūkstoš astoņsimt septiņpadsmitā gada piemiņas plāksne par cenu paaugstinājumu— 1817. gadā neražas un franču valdības uzliktās augstās muitas dēļ uz labību visā Šveicē iestājās bads, no kā ļo sevišķi cieta valsts austrumu daļas un Cīrihes kantona iedzīvotāji, Šveices vēsturnieks S. Curlindens raksta: «Valsts bija pārpilna ubagu; uz ielām, laukos un mežos bija sastopami badā mirstošie.»

160. Ipp. ... Izstādes rota bija Zenēuas skolas liela apjoma gleznas ... —• Runa ir par Šveices 19. gs. pirmās puses tā saucamo «heroisko» ainavu glezniecību, ko pārstāvēja pirmām kārtām tādi mākslinieki kā Aleksandr^ Kaļams (1810—1864) un Fransuā Didejs (1802—1877), Zenēvas māksit«

nieku darbiem raksturīga romantiska Šveices dabas uztvere, rūpīgi izstrādātas detaļas, kompozīcijas dekoratīvisms.

166. lpp, ... Haberzātam bija sešas liela formāta lapas... — Tālāk uzskaitīti ievērojamākie 17. gs. gleznotāji un gravieri.

Lorēns Klods (1600—1682) — ievērojams franču ainavists, klasicisma pārstāvis tēlotājā mākslā.

Rozā Salvators (1615—1673) — itāliešu gleznotājs, dzejnieks un mūziķis. Viņa ainavas izcēlās ar kolorīta spilgtumu un oriģinālu gleznošanas

manieri.

Risddls Jakcbs (1628 vai 1629—1682) — ievērojams holandiešu gleznotājs un asētājs, viens no reālistiskā peizāža celmlaužiem.

Everdingens Alarts (1621 — 1675) — ievērojams holandiešu marīnists, guvis ievērību ar talantīgiem ūdenskritumu attēlojumiem.

167. lpp. Žans Pols — Rihters Johans Pauls Fridrihs (1763—1825) — vācu rakstnieks sentimentālists, 2ana Zaķa Ruso skolnieks un sekotājs, savus darbus parakstīja ar franču manierē pārveidotu uzvārdu. Neskaitāmu romānu un stāstu, kā ari pedagoģisku un estētisku sacerējumu autors. Zans Pols tiek uzskatīts par vienu no ievērojamākiem humoristiem vācu literatūrā. Viņa darbi stipri ietekmējuši Gotfrīda Kellera agrīnos darbus.

170. lpp. Svanefelts Hermanis (1600—1655) — holandiešu gleznotājs un gravieris; gleznoja Itālijas ainavas Kloda Lorēna manierē.

175. lpp. ...un bieži sāpīgi apzinājos, ka atrodos aiz izglitibā pieredzējušu jauniešu zināšanu bagātā dārza aizslēgtajiem vārtiem, tikai tagad isti apjēgdams, ko esmu zaudējis. — Šī viela viscaur atbalso autora personiskos pārdzīvojumus. Cik ļoti sarūgtināts bijis Kellers, tāpēc ka nespēja iegūt sistemātisku izglītību, viņš raksta savās jaunības laika dienasgrāmatās, dzejolī «Nakts» un «Autobiogrāfiskajās piezīmēs».

176. lpp. Cimmermanis Johans Georgs (1728—1795) — vācu rakstnieks morālists, četrsējumu darba «Par vientulību» (1784—1785) autors. Tālāk citētie Cimmermaņa vārdi ņemti no šīs grāmatas desmitās nodaļas («Vientulības priekšrocība gara attīstībai»).

... Didrc pamatotajos spriedumos par glezniecību... — Lielais franču apgaismotājs enciklopēdists Denī Didro (1713—1784) daudzus gadus veltījis rakstiem par tēlotājas mākslas teoriju un franču glezniecības kritikai. Didro kopotajos rakstos vēstules un raksti par glezniecību aizņem vairākus sējumus.

J77. lpp. Hipels Tecdors Gotlībs (1741—1796) — vācu rakstnieks, humoristisku romānu autors, traktātā «Par laulību» aizstāv sieviešu līdztiesību. t83. lpp. ...par Vo kantona... — atrodas Šveices dienvidrietumos pie Zenēvas ezera. Svarīgākā pilsēta Lozanna. Iedzīvotāju lielākās dajas dzimtā valoda — franču. Zenēvas un Lozannas pansionātos mācījās Šveices vācu pārtikušo ģimeņu meitas.

190. lpp. Taless (ap 624.-547, g. pirms m, ē.) — sengrieķu filozofs materiālists, Milētas filozofu skolas nodibinātājs. Mīlētas filozofi plcdēvēļi

garīgas spējas visiem matērijas veidiem.

Spinoza Baruhs (1632—1677) — izcils holandiešu filozofs materiālists un ateists. Neatzīdams dievu par dabas radītāju, Spinoza uzskatīja, ka daba pati ir visu parādību cēlonis un būtība.

Leibnics Gotfrīds Vilhelms (1646—1716) — viens no ievērojamākajiem vācu filozofiem ideālistiem; centās samierināt reliģiju un zinātni, attīstīja mācību par monādēm kā visuma nemateriāliem sākotnējiem elementiem, kas apveltīti ar garīgām spējām.

191. Ipp. Kanta dievišķais postulāts... — Ievērojamākais vācu filozofs ideālists Imanuels Kants (1724—1804) uzskatīja pasaules atkarību no dievišķā saprāta par postulātu, tas ir, bez pierādījumiem pieņemamu patiesību.

Fihte Johans Gotlībs (1762—1814) — vācu filozofs, viens no subjektīvā ideālisma pārstāvjiem, viņš pasludināja visu pasauli par absolūtā «es» produktu.

Fihtes realitāte pazuda kā vīnogas Aucrbaha pagrabiņā... — Domāts skats no Gētes «Fausta» pirmās daļas — «Auerbaha pagrabiņš Leipcigā». Izmantodams teiksmu, Gēte šeit attēlo, kā Mefistofelis, muļķodams dzērājus, «dabū» no atveres koka galdā vīnu, kas pēc tam negaidot pazūd. Feierbahs Ludvigs (1804—1872) — ievērojamākais vācu filozofs materiālists.

Ķiniki — sengrieķu filozofu skola, ko nodibinājis Atēnu filozofs Antisfēns (ap 435.—370. g. pirms m. ē.). Sīs skolas piekritēji par laimes pamatu sludināja atgriešanos pie «dabiska stāvokļa», vajadzību ierobežošanu, atteikšanos no jebkurām pārmērībām un pilnīgu neatkarību rio sabiedriskas nosacītības.

Epikūrietis — sengrieķu filozofa materiālista Epikūra (342.—270. g. pirms m. ē.) piekritējs. Epikūra filozofijas mērķis bija laime, kas sasniedzamā tikai tad, ja no aizspriedumiem brīvs cilvēks baudīs mieru un priecīgu garastāvokli. Epikūrs un viņa sekotāji par labklājības augstāko sasniegumu uzskatīja prieku par pašu esību. Vārds «epikūrietis» vēlāk kļuva par apzīmējumu cilvēkam, kurš dzīves mērķi un jēgu saskata vienīgi izpriecās un baudās.

Stoiķi — grieķu filozofiskā virziena piekritēji, tas izcēlās ap 3. gs, pirms m. ē. un pastāvēja līdz 6. gs. Atšķirībā no epikūriešiem stoiķi sludināja padevību liktenim, vienaldzību, atteikšanos no dzīves priekiem augstāku tikumisku principu dēļ.

213. Ipp. Ullramontānisms — katoļu baznīcas pats reakcionārākais virziens, kas radās 15. gs. Ultramontānisti tiecās apvienot pāvesta rokā;} ne vien garīgo, bet arī laicīgo varu.

Ortodoksālie reformatori — protestantisko reliģiju piekritēji Šveicē, kuri cīnījās par tās saglabāšanu tādā veidā, kādu bija nodibinājis Ulrihs Cvinglijs (sk. piezīmi pie 7, Ipp.).

216. Ipp. tiāra sīknauda (atbilst apm. ceturtajai da]ai no su).

217. lpp. ...piedalīties lielā uzvedumā par Vilhelmu Tellu... — Vilhelms Teils — leģendārs cīnītājs par šveiciešu nacionālo atbrīvošanu no pustriešu jūga (14. gs.) un par Šveices kantonu izveidošanu; galvenais varonis Fridriha Šillera drāmā, kas tiek plaši izmantota Šveicē nacionālos svētkos.

, .. Bertas fon Brūti ēkas un Ulriha fon Rudenca.., — Siilera drāmas «Vilhelms Teils» personāžs — bagāta austriešu īpašumu mantiniece mežainajos kantonos un jauns šveiciešu muižnieks, pieslējies Šveiciešu tautas atbrīvošanās kustībai.

218. lpp. ...tirāna sargiem.., — Domāts Geslers — impērijas fogts Svicas un Uri kantonos.

219. Ipp. Slaufahers — Svicas kantona zemnieks, atbrīvošanās cīņu dalībnieks.

Alinhauzens — Šveices barons.

Rudolfs Harass — Geslera zirgu puisis. Visas četras minētās personas ir no Siilera drāmas «Vilhelms Teils».

222. lpp. Arnolds fon Melhtāls — Siilera drāmas «Vilhelms Teils» personāžs, (Jntervaldenas kantona zemnieks, atbrīvošanās cīņas dalībnieks. ...nesot uz kārts paceltu cepuri un ziņojot visā apkārtne ņirdzīgo pavēli... — Atbilstoši Siilera leģendai Geslers licis pacelt uz kārts savu cepuri, kurai šveiciešiem vajadzēja klanīties, tā izrādot cieņu imperatora vietnieka varai. Vilhelmu Tellu, kurš bija arestēts par šīs pavēles nepildīšanu, Geslers lika smagi pārbaudīt? Tellam vajadzēja ar bultu sašaut ābolu uz sava dēla galvas.

226. lpp. ...skatam Ritli pļavās — (no kokiem atbrīvots zemes gabals mežā) — vieta Uri kantonā, kur slepeni pulcējās Šveices meža kantonu (iedzīvotāji, kas cīnījās par dzimtenes atbrīvošanu no austriešu jūga. Kā stāsta teiksma, naktī no 7. uz 8. novembri 1307. gadā šveicieši, sapulcējušies Ritli, deva svinīgu zvērestu atbrīvot dzimteni no habsbur-ģiešu fogtiem. Zvērests Ritli — viena no centrālajām epizodēm Siilera drāmā «Vilhelms Teils»,

226. lpp. Mācītājs Reselmanls... —■ personāžs Siilera drāmā «Vilhelms Teils», Uri kantona zemnieku atbrīvošanās cīņas dalībnieks.

228. Ipp. Lielā padome — kantona likumdevēja iestāde.

235. lpp. — falansteru... — Tā pēc franču sociālista utopista Saria Ftirjē (1772—1837) projekta tika nosaukta liela pils, kurā vajadzēja apmesties falangām — ražošanas-patērētāju asociācijām ideālā sabiedrībā. Kellers lieto šo vārdu ironiskā nozīmē.

241. Ipp. «Cvinguri» cietoksnis tika uzcelts pēc Austrijas varasvīru pavēles Uri kantonā, un tam vajadzēja kalpot par balstu cīņā pret šī kantona iedzīvotāju mēģinājumiem atbrīvoties no svešzemnieku jūga. Tāpēc ari nosaukums — Zwing Uri (pakļauj Uri], 241. ipp. ... uzsākdams varenu tautas dziesmu par Zempahes kauju ... -* Kaujā pie Zempahes (1386) šveicieši guva uzvaru pār impērijas karapulkiem, pilnīgi atbrīvodamies no austriešu virskundzības. Tika atzīts, ka par kaujā gūto veiksmi jāpateicas šveiciešu karavīra Arnolda Vinkel-rida drosmei un atjautībai; viņa varonība iemūžināta tautas dziesmā ar nosaukumu «Sempacher Lied» («Dziesma par Zempahi»),

Trešā daļa

259. Ipp. ... līdzīgi astotajam karalim «Makbetā»... — Kad Makbets, kura sirdsapziņu nomāc noziegumi, nonāk alā pie raganām, viņa acu priekšā aizslīd dažādas parādības un to vidū astoņi karaļi kopā ar nogalinātā Banko ēnu. Astotā karaļa parādība tur rokā spoguli, un Makbets ierauga tanī «kroņu ķēdi».

.. .Tas nav tiekas jauns, jau Aristotelis var noderēt par piemēru — viņa nozīmīgie spriedumi par prozaiski politisko runas mākslu var noderēt kā labākais paraugs ari dzejniekam. — Aristotelis (384.—322. g. pirms m. ē.), viens no ievērojamākajiem senās Grieķijas filozofiem, ietvēris savos neskaitāmajos sacerējumos visas sava laika zinātnes nozares. Aristoteļa spriedumi par politisko, svētku un tiesu daiļrunu atrodami viņa slavenajā «Retorikā», kas līdzās «Poētikai» vēlāk stipri ietekmējusi visu žanru literatūras stilu un kompozīciju normatīvo prasību izveidošanos.

262. Ipp. ...d'Estes savrupmājas... — (arhitekts Ligorio) villa bija uzcelta ap 1500.—1580. g. kardinālam Ipolitam d’Estem. Estes — itāliešu hercogu dzimta (13.—14. gs.).

Ariosto Lodoviko (1474—1533) — viens no ievērojamākajiem Atdzimšanas laikmeta itāliešu dzejniekiem. Pazīstamākais darbs — poēma «Nevaldāmais Rolands» (1502—1532), veidota pēc viduslaiku bruņinieku romāna un antīkās poēzijas motīviem. Ariosto ilgāku laiku dzīvoja Ferārā, hercoga d’Estes galmā, izpildīdams dažādus diplomātiskus uzdevumus. 268. Ipp. ... Odisejam līdzīgi izjustu izmeklēto, pikanto īstenību, kad viņš kails, izvārtījies dūņās, ierodas Nausikajas un viņas draudzeņu vidū... — Grieķu mitoloģija stāsta, ka Nausikaja, mītisko fajaku valdnieka Alkinoja meita, kopā ar savām kalpotājām atradusi jūras krastā pēc kuģa katastrofas Odiseju un sniegusi viņam patvērumu. Remers domājis sekojošo vietu no Homēra «Odisejas»:

Gluži tā Odisejs arī pie košmatēm jaunavām metās,

Lai gan tas bija vēl kails: šis brīdis tā rīkoties lika.

Riebīgs viņš jaunavām šķita, jo notriepts tas bija ar dūņām.

(A. Ģiezena atdzejojums.)

273. Ipp. Ketnpas Tomass (1380—1471) — viduslaiku teologs un mistiķis. Ķellera pieminētā grāmata «Kristus sekotāji» ir visvairāk pazīstamais

Kempas Tomasa darbs, kas sludina askētismu un padevību. Grāmata bija guvusi baznīcas atzinību un plaši izplatīta visās Eiropas valstis.

276. Ipp. atcerējos lasījis rakstus par šādiem gadījumiem... — [<ā redzams, te Keiiers piemin vācu dzejnieka romantiķa Justinusa Kernera (1786—1862) mistiskos spriedumus par gara pasaules iespiešanos reālajā zemes dzīvē, kas atrodami viņa sacerējumā «Viņpasaules dabas parādība».

280. Ipp. Koks Jozefs Antons (1768—1839) — vācu gleznotājs un grafiķis. Galvenokārt gleznoja idealizētas ainavas, tomēr viņa labākie darbi veidoti reālistiskā manierē. Koha daiļrades mantojumā ir ne mazums gravīru, litogrāfiju, mākslas ilustrāciju.

Reinharts — sk. piezīmi pie 119. Ipp.

281. Ipp. €Journal des Débats» — viens no vecākajiem Parīzes laikrakstiem, ar Nacionālā konventa lēmumu dibināts 1789. gadā.

lui Filips (1773—1850) — Francijas karalis (kopš 1830. g.J, kurš cietsirdīgi izrēķinājās ar strādnieku un demokrātiskās kustības dalībniekiem, 1848. gada revolūcijas dienās tika gāzts un bēga uz Angliju.

Tjērs Ādolfs (1797—1877) — franču valstsvīrs un vēsturnieks. Aktīvi piedalījās Jūlija monarhijas nodibināšanā. Luī Filipa laikā bija dažādos ministra posteņos, bet 1836. un 1840. gadā bija valdības galva. Vēlāk iemantoja kauna pilnu slavu kā Parīzes Komūnas bende.

297. Ipp. ...kā Klausu Slircenbeheru un viņa līdzgaitniekus hambur-dzieši soda, nocērtot galvu... — Klauss Štertebekers (nevis Stircen-behers, kā viņu kļūdaini dēvē Kellers) bija jūras laupītāju vadonis un 14. gs. beigās vairākkārt izdarīja pārdrošus iebrukumus Vācijas ziemeļu apgabalos. Helgolandes salā viņš nodibināja savu patvaļīgu iekārtu; pie viņa devās no feodālās verdzības izbēgušie zemnieki. 1401. g. Stertebekers Hamburgā tika sodīts ar nāvi.

299. Ipp. Van Eiks Hūberts (1366—1426) un Jans (1386—1440) — brāļi, slaveni Nīderlandes gleznotāji. It īpaši nozīmīga ir Jana van Eika reālistiskā gleznošanas maniere, viņš pratis iemiesot savos darbos tā laika progresīvās idejas. Viņa darbi izceļas ar atveidojamo seju smalku psiholoģisku raksturojumu, pareizu telpisko uzbūvi un pārdomātu triju dimensiju atveidošanu. Viņam ir lieli nopelni eļļas glezniecības tehnika9 pilnveidošanā.

312. Ipp. ...ar tai laikā mirušā Albertus Cvihana vārdu. — Turpmāko vēstījumu par Cvīhanu un viņa galvaskausu Kellers savā 1881. gada 11. aprīļa vēstulē Teodoram Stormam izskaidro kā alegoriju par sava «es», personības, misijas zaudējumu. No dažām rindām romāna pirmajā redakcijā sižets izvērsies par veselu noveli.

317. Ipp. ...un, kā stāstot, viņa pat piederot pie evaņģēliskas brāļu draudzes — tā saucamiem hernhūtiešiem... — Sī evaņģēliskā brāļu draudze tika nodibināta 18. gs. Saksijā, Hernhūtē. Tās dibinātāji ir iebraucēji no Celiijas un Morāvijas. Vēlāk hernhūlisrris izplatījās arī citās pasaules malās.

331. Ipp. ... es sasniedzu sava ceļojuma mērķi, lielo galvaspilsētu... — No romānā sniegtā pilsētas apraksta iespējams secināt, ka Kellers runā par Bavārijas galvaspilsētu Minheni laikā, kad tur valdīja «karalis mecenāts» Ludvigs Pirmais (1825—1848).

341. Ipp. ...gandrīz vai sasniedzis sava skolotāja meistarību... — Autors runā par 19. gs. vācu mākslinieku Pēteru Kornēliusu (1783—1867), pazīstamu galvenokārt ar savu monumentālo un fresku glezniecību. Kor-nēliusa gleznu tēmas bija reliģija un mitoloģija.

Dīrers Albrehts (1471—1528) — ievērojams vācu gleznotājs, zīmētājs un gravieris, Vācijas mākslas Atdzimšanas laikmeta redzamākais pārstāvis. Dīrera darbi spēcīgos tēlos pauž jaunu — humānistisku ideju cīņu pret reliģisko pasaules uzskatu un izceļas ar pārliecinošu patiesīgumu un bagātu māksliniecisku fantāziju.

Hclbeins Hanss (1497—1543) — viens no pazīstamākajiem Atdzimšanas laikmeta vācu māksliniekiem. Sākot ar 1526. gadu, dzīvoja un gleznoja Anglijā. Bez Holbeina slavenajiem portretiem pazīstami arī viņa zīmējumi no sērijas «Nāves tēli» un kokgrebumi.

Overbeks Fridrihs (1789—1869) — vācu gleznotājs. Viņa darbi galvenokārt veltīti reliģiskām tēmām. Jaunībā Overbeks uzstājās kā pretinieks konservatīvajam akadēmismam glezniecībā, tad arī radās paši interesantākie portreti un zīmējumi. Daudzos viņa darbos jaušama itāliešu Atdzimšanas laikmeta mākslas atdarināšana.

«Dekatnerons»... — Džovanni Bokačo (1313—1375) — viena no pirmajiem Atdzimšanas laikmeta itāliešu humānistiem — noveļu krājums. 344. Ipp. Te bija divi lieli kartoni... — Aprakstot šīs un dažas citas gleznas, Kellers atceras savu paša darbošanos glezniecībā. Tomēr romānā nav jaušama pārāk tuva sakritība varoņa un autora radošajos meklējumos. 1881. gada 21. aprīļa vēstulē Vilhelmam Petersenam Kellers dalās ar viņu savos apsvērumos šai ziņā: «Ainavu glezniecība nav nekas cits kā stila jautājums. Ainavu glezniecībā Heinrihs nostājas racionālo mākslinieku pusē, kuru ietekme toreiz vēl bija manāma.»

346. Ipp. ... Ģeognosiisko ainavu — apzīmējums, ko 1780. gadā ieviesis vācu zinātnieks G, Verners. Nozīmē to pašu, ko «ģeoloģisks». Tagad šis apzīmējums vairs netiek lietots.

348. Ipp. ...kad pēdējais bruņinieks ķeizars Maksitniliāns Pirmais.,, — Maksimiliāns Pirmais (1459—1519) — «Ģermāņu nācijas svētās Romas impērijas» valdnieks, kurš paplašināja Habsburgu dinastijas varu Eiropā un nodrošināja saviem mantiniekiem vairākus Eiropas troņus. «Pēdējais bruņinieks» bija iesauka, ko viņam piešķīra laikabiedri.

353. Ipp. ...Perseju, kas atbrīvoja Andromedu no pūka... — Sengrieķu mīta varonis Persejs, Zeva un Danajas dēls, uzvarējis briesmoni, līdzīgu milzīgai zivij, un izglābis no tā nagiem skaisto Andromedu, valdnieka Kēfeja meitu.

356. lpp. Trīspadsmitā nodala. Atkal karnevāls. — Svinīgā svētku gājiena aprakstā, kas ir šīs nodaļas galvenais saturs, izmantots materiāls, kurš pieminēts romāna pirmajā redakcijā, — «Imperators Maksimiliāns Pirmais un Albrehts Dīrers Nirnbergā. Mākslinieku karnevāla gājiens Minhenē 1840. gada 17. februārī un 2. martā, piemiņas albums dalībniekiem un skatītājiem. Sastādījis doktors Rūdolfs Markgrāfs» (Nirnbergā, 1840). No šīs grāmatas Kellers guva lielāko tiesu materiālu senās Nirnbergas mākslinieku un meistaru aprakstam.

357. Ipp. Benvenuto — slavens florenciešu skulptors un juvelieris Benve-nuto Celiīni (1500—1571). Viņa visvairāk pazīstamais darbs ir Kellera pieminētā Perseja statuja.

Meistardziedoņi — viduslaiku Vācijā dziedoņi dziesminieki — cunftes amatnieki. Tika izveidotas dziedātāju apvienības, kas, līdzīgi amatnieku cunftēm, bija pakļautas stingram reglamentam. 14.—16. gs. bieži tika rīkotas meistardziedoņu dzejas un dziesmu sacensības. Meistardziedoņu gara ražojumi galvenokārt bija saistīti ar reliģisko un mitoloģisko tematiku, tomēr bieži vien viņu poēzijā ieskanējās veselīgi reālistiski elementi, gūti dzīves īstenībā. Meistardziedoņu māksla ziedu laikus sasniedza 16. gs. Nirnbergā.

Zakss Hanss (1494—1567) — vācu dzejnieks meistardziedonis, pēc profesijas kurpnieks. Atradās Nirnbergas meistardziedoņu cunftes priekšgalā. Plaši pazīstams kā neskaitāmu fabulu, joku stāstu dzejā un meteņa lugu autors. Zakss pats komponēja savām dziesmām melodijas.

Hanss Rozenblits; Hanss Folcs no Vormsas... — pazīstami 15.—16. gs. meistardziedoņi, jautru tautas dziesmu sacerētāji, kas savā laikā guva lielu popularitāti.

358. lpp. Gertners Hīronims (miris 1540. g.) — vācu arhitekts, hidrotehniķis un kokgriezējs.

359. lpp. Fišers Pēters (ap 1460—1529) — ievērojams vācu skulptors; savā lietuvē atlēja kapu pieminekļus ar daudzām figūrām. Viņa pats ievērojamākais darbs ir Svētā Sebalda kapenes Nirnbergā. Fišeram bijusi liela nozīme vācu mākslas attīstībā Atdzimšanas laikā.

Hēfaists — sengrieķu uguns dievs, bet vēlāk, attīstoties amatniecībai — dievs-kalējs.

360. lpp. Volgemūts Mihaels (1434—1519) — vācu gleznotājs un kok-grebējs.

Krafts Ādams (1455—1508) — vācu skulptors. Viņa reālistiskās kompozīcijas liecina par Itālijas Atdzimšanas laika mākslas ietekmi.

Sindiks — advokāts senajā Grieķijā. Dažās Eiropas feodālajās valstīs par sindiku sauca amatnieku cunftes, ģildes vecāko. Šveices franču kantonos sindiks bija pilsētas mērs.

362. lpp. Pirkheimers Vilibalds (1470—1530J — Maksimiliāna Pirmā laika vācu valstsvīrs un zinātnieks, reformācijas piekritējs. Piedalījās tā saucamajā švābu karā (1499. g.) un uzrakstīja tā vēsturi (šī kara dēļ, ko bija sācis Maksimiliāns Pirmais, Šveice pavisam izstājās no «Ģermāņu nācijas Svētās Romas impērijas»).

363. Ipp. ... nespējot sakaut šveiciešus bez pašu šveiciešu palīdzības... — Tā kā Šveices kalnu kantonos izmantojamās zemes bija maz, lauku iedzī* votāji cieta trūkumu un, meklēdami līdzekļus iztikai, pieteicās citu Eiropas valstu armijās par algotņiem. Viduslaikos Šveices algotņi (landknehti) bija izslavēti ar savu kara mākslu un bieži cīnījās armijās, kas karoja viena pret otru. Tā tas mēdza notikt arī vēlākos laikos (piemēram, Šveices pulki aizstāvēja Kārļa Desmitā troni 1830. gada jūlija revolūcijas laikā un atbalstīja Burboņu monarhiju Neapolē), līdz 1859. gadā Šveices valdība pieņēma lēmumu, kas aizliedza Šveices pavalstniekiem dienēt citu valstu armijās.

Te Kellers izmantojis Šveices vēsturnieka Melhiora Šūlera grāmatu «Tautiešu darbi un tikumi», no kuras rakstnieks guva sižetus savām vēsturiskajām novelēm.

364. Ipp. Dante Aligjēri (1265—1321) — ievērojams itāliešu dzejnieks, itāliešu nacionālās literārās valodas nodibinātājs, «Dievišķās komēdijas» autors. «Dievišķā komēdija» — pasaules literatūras šedevrs, šinī un citos darbos Dante, kā to atzīst F. Engelss, atklājas kā pēdējais viduslaiku un pirmais jauno laiku dzejnieks.

367. Ipp. Orfejs — leģendārais Trāķijas dzejnieks. Orfeja lirai bijusi tik brīnumaina skaņa un viņa dziedāšanai tāds spēks, ka meža zvēri, pametuši savas alas, viņam sekojuši, bet klintis un koki izkustējušies, lai viņam tuvotos. Nolaidies pazemes valstī pie savas mirušās sievas Eiridi-kes, Orfejs ar savu skumjo dziedāšanu aizkustinājis bargo dievu sirdis, un tie apsolījuši Orfejam atdot sievu. Leģenda par Orfeju ir bijusi par pamatu daudziem darbiem pasaules literatūrā un mūzikā.

369. Ipp. Niobīdi — sengrieķu mitoloģijā Niobes un Amfiona bērni, kurus nogalināja Apollons un Artemīda. Ir neskaitāmas antīkas un jauno laiku niobīdu skulpturālas grupas.

Amors un Psihe... — Amors — seno romiešu mitoloģijā — mīlestības dievs (sengrieķu mitoloģijā — Erots), viņu attēlo kā zēnu ar spārniem, stopu un bultām; Psihe — mitoloģiska cilvēka «dvēsele», personificēta meitenes tēlā. Mīts par Amora un Psihes mīlestību noderējis par sižetu gan literatūrā, gan glezniecībā un skulptūrā.

Narciss — sengrieķu mitoloģijā — skaists jauneklis, kas, ieraudzījis savu attēlu ūdenī, iemīlējies pats sevī, aiz skumjām novārdzis un pārvērsts par puķi — narcisi.

Laokoonta grupa — slavena skulpturāla grupa, kas attēlo Apollona priesteri Laokoontu, kuru, kā stāsta grieķu teiksma, kopā ar dēliem nožņaugušas divas milzu čūskas, kuras uzsūtījusi no jūras dieviete Atēna. 381, Ipp, Nimrods — teiksmainais Babilonijas nodibinātājs; bībelē tiek raksturots kā «spēcīgs tā Kunga mednieks» (1. Mozus grāmatā — 10,9); liels mednieks.

390. Ipp. Pentagramma — regulārs piecstūris, uz kura malām konstruēti vienāda augstuma trīsstūri. Viduslaikos pentagrammai tika piešķirta maģiska nozīme.

391. Ipp. Eihendorļs Jozefs (1788—1857) — pazīstams vācu dzejnieks romantiķis.

Olarids Ludvigs (1787—1862) — vācu dzejnieks romantiķis un zinātnieks ģermānists, daudzu balāžu, lirisku dzejoļu un dramatisku darbu «autors. Ķerners Teodors (1791—1813) — vācu dzejnieks, piedalījies karos pret Napoleonu, kritis kaujas laukā.

Millers Vilhelms (1794—1827) — vācu dzejnieks, lirisku dzejoļu autors; 1813. gada atbrīvošanās kara dalībnieks. Savā dzejā cildinājis grieķu tautas cīņu par atbrīvošanos no turku jūga. Sūberts komponējis mūziku daudziem Millera dzejoļiem, piemēram, romancei «Stāv liepa vārtu priekšā...».

«Salna krita...» — dzejolis, ko uzrakstījis Heinrihs Ileine pēc vācu tautas dziesmas motīviem. So dzejoli pārvērtuši romancēs Mendelsons un Sūberts.

«Sirds mana nabagā, vairs mokas nepiemini, viss mainīsies, to zini!...» — vārdi no Sūbcrta romances, kam teksts atveidots pēc Ūlanda dzejoļa «Pavasarīga ticība».

392. Ipp. Klaudiuss Matiass (1740—1815) — vācu mērena apgaismības virziena dzejnieks liriķis un publicists. Izdeva didaktiski literāru žurnālu «Vandsbekas vēstnesis». Tekstā ievietotajam Klaudiusa dzejolim mūziku komponējis Negeli.

«... kā viņa reiz sasaukusi savu pārstāvju kongresu...» — Leģendas sižetu Kellers aizguvis no maz pazīstama vācu rakstnieka Kozegartena noveļu krājuma, un sākumā tas bija paredzēts krājumam «Septiņas leģendas», šo darbu Kellers pabeidza, iekams sāka gatavot izdošanai «Zaļā Heinriha» otro redakciju. Pirmajā romāna redakcijā šīs leģendas nav.

393. Ipp. ....... jo mazāk spējīgs savā «Golgātas ceļā» attālināties no

Rafaela slavenās gleznas... — Te domāts slavenā itāļu gleznotāja Ra-faēla (1483—1520) darbs, kas attēlo Kristus krusta nešanas skatu. Glezna atrodas Prado muzejā Madridē.

...«viņa mēdz parādīties visos iespējamos veidos...» — Tālāk seko mājiens uz Gotfrīda Kellera atsevišķām novelēm no krājuma «Septiņas leģendas».

399. Ipp. Luters Mārtiņš (1483—1546) — 14. gs. vācu reformācijas vadonis un vācu protestantisma dibinātājs, reliģijas mācības un filozofijas profesors. 1519. gadā atklāti novērsās no katoļu baznīcas. Tomēr ideoloģiski iedvesmojis tautu cīņai pret feodālismu. Vēlāk Luters novērsās no tautas un nostājās pret zemnieku revolūciju 1524./15£5. gadā. Ar bībeles tulkojumu vācu valodā Luters deva pamatu vienotai vispārējai nacionālai vācu valodai.

412. Ipp. ...ja Parīze savā laikā bijusi mesas vērta.., — «Parīze ir mesas vērta» — Burboņu dinastijas karalis AnrI Ceturtais it kā esot šos vārdus teicis 1593. gadā, kad, atteicies no kalvinisma, pārgājis katoļu ticībā, tā nodrošinādams sev Francijas troni.

Ceturtā daļa

416. Ipp. ...Dorgēzu cīnītājs... — pazīstama skulptūra, kas attēlo karotāju; to darinājis Efesas skulptors Agasia (1. gs. pirms tn. ē.). Agrāk skulptūra atradās Borgēzu villā netālu no Romas (tur tā ieguvusi savu nosaukumu), tagad tā glabājas Luvras muzejā Parīzē.

418. Ipp. ...ieteica man apmeklēt kopā ar viņu antropoloģijas lekcijas, kuras nupat sāka lasīt kurts ievērojams profesors. — Sai epizodē atspoguļojas iespaidi, ko Gotfrīds Kellers bija guvis 1849. gadā Heidelbergā profesora Menles lekcijās par antropoloģiju, kuras noklausījās vienlaikus ar Feierbalia lekcijām par «Reliģijas būtību». Lekcijas par antropoloģiju palīdzēja Kelleram apgūt Feierbaha materiālismu un ateismu. Romāna varonis atšķirībā no autora vispirms klausās lekcijas par antropoloģiju, bet Feierbaha filozofiju apgūst daudz vēlāk — un nevis no paša filozofa, bet viiia sekotājiem.

421. Ipp. Protejs — sengrieķu mitoloģijā —- jūras dievs gaišreģis, kam piemīt spēja pārvērsties un kas ir pakļauts jūras dievam Poseidonam.

422. Ipp. ... beidza ar klaju tā sauktās brīvās gribas noliegšanu. — Mācība par cilvēka gribas absolūtu brīvību (indeterminisms) ideālistiskajā filozofijā noliedz vispārēju likumsakarību un cēloņsakarību dabas un sabiedribas parādībās, apgalvo, ka pastāv tā sauktā brīvā griba. Šādā izpratnē metafiziķiem jēdzieni «brīvība» un «nepieciešamība» viens otru izslēdz. Marksisms-jeņinisms noliedz šādu jautājuma nostādni. No materiālistiski dialektiskās filozofijas viedokļa brīvība nav vis iedomātā neatkarībā no dabas likumiem, bet šo likumu izzināšanā un iespējā tos pielietot cilvēku praktiskajā darbā.

423. Ipp. ... Voliēra sauklis: «Ja dieva nebūtu, tad tāds būtu jārada/» — Ievērojamais franču apgaismotājs, rakstnieks un filozofs Mārī Fransuā Aruē, pasaulē pazīstams ar pseidonīmu Voltērs (1694—1778), pretēji reliģiski mistiskajai mācībai par dievišķīgo atklāsmi centās pierādīt dieva esību racionālistisld: dievišķīgā sākumu viņš redzēja visuma harmonis-kumā. Kaut arī Voltērs uzstājās pret katolicismu un tā māņticību, aizspriedumiem un fanātismu, viņš uzskatīja reliģiju par nepieciešamu praktisku līdzekli «kārtības» saglabāšanai.

424. Ipp. ...kur starp krūmiem bija saausti daudzi zirnekļu tikli... — Ar tālāk aprakstītiem novērojumiem Kellers aizstājis teorētiskos spriedumus par gribas brīvību, kas bija romāna pirmajā redakcijā.

426. Ipp. Brunhilde — senģermāņu eposa un viduslaiku «Nībelungu dziesmas» leģendāra varone (13. gs.), Islandes karaliene, Burgundijas karaļa Gintera sieva. Brunhilde bija ļoti spēcīga, valdonīga un atriebības kāra.

Tusnelda *— Armlnija — ģermāņu cilts virsaiša sieva.

427. Ipp. Mēdeja — sengrieķu mitoloģijā —- burve, Kolhīdas valdnieka meita. Lai atriebtos savam vīram Jāsonam, kurš viņu pametis, Mēdeja nogalināja savus un viņa kopīgos bērnus, nogalināja savu sāncensi. Mēdejas tēls vairākkārt izmantots pasaules literatūrā (Eiripīds, Seneka, Korneijs, Grillparcers u. c.).

Ifigēnija — sengrieķu mitoloģijā — Mikēnu valdnieka Agamemriona meita, kuru, iekams tēvs devās karagājienā uz Troju, orākuls lika upurēt dieviem. Vēlēdamās glābt Ifigēniju, dieviete Artemīda pārnesa viņu uz Tauridu un iecēla par svētnīcas priesterieni. Leģenda par Ifigēniju izmantota Eiripīda, Rasina un Gētes dramatiskajos sacerējumos.

Zigfrīds — daudzu senģermāņu eposu leģendārs varonis; «Nībelungu dziesmā» galvenais varonis.

431. Ipp. Sids Kampeadors (īstais vārds — Rodrigo Diass de Bivars; ap 1040.—1099. g.) — spāņu pulkvedis, pazīstams ar saviem varoņdarbiem atbrīvošanās karos pret arābiem, 12. gs. spāņu episkās poēmas «Dziesma par manu Sidu» varonis. Leģendas par Sidu vairākkārt izmantotas pasaules literatūrā. Epizode, kuru min Gotfrīds Kellers un kurā stāstīts, kā Sids piekrāpis ebrejus augļotājus, atstādams viņiem par ķīlu lādi ar smiltīm, starp citu, atrodama Johana Gotfrīda Herdera poēmā «Sids», kas ir brīvi pārveidotas spāņu tautas romances.

435. Ipp. «Revalenta arabica» —- tās sastāvā galvenokārt ietilpst maltas pupas, zirņi un lēcas ar cukura un vārāmās sāls piedevu; ārsts šarlatāns Bari to uzdeva par līdzekli pret diioni un daudzām citām slimībām. 19. gs. piecdesmito gadu sākumā šis līdzeklis tika bieži reklamēts Šveices un Vācijas laikrakstos.

437. Ipp. ... glūnēt glūn, kad izbeigsies mantinieku privilēģijas laiks. Lēmums, ar kuru bija aizliegts brīvi pārdrukāt Sillera darbus ģermāņu valstu robežās, tika atcelts 1867. gada 9. novembrī.

441. Ipp. ...attapīgajai eža sievai, kas skriešanas sacensībā ar zaķi... — Autors min plaši pazīstamo tautas pasaku, kas sastopama brāļu Grinunu pasaku krājumā.

451. Ipp. «Burvju strēlnieks» — vācu komponista romantiķa Karla Marijas Vēbera (1786—1826) opera.

458. Ipp. Sibilliskās grāmatas — pareģojumu krājums. To piedēvē leģendārajai Sibillai (pareģei) Grieķijā, Kūmā. Senajā Romā Šinīs grāmatās meklēja padomu valsts kritiskākajos brīžos.

462. Ipp. Domās aizklīstot pie šveiciešu pulkiem svešatnes dienestā. — Sk. paskaidrojumu pie 363. Ipp.

470. Ipp. ...Tādā noskaņā atgriezos savā tukšajā mājokli, kurā nebiju kopš paša agra rīta bijis. — Epizodi ar Huldu autors ievieto «Zajā Heinriha» otrajā redakcijā. 1881. gada 21. aprija vēstulē Vilhelmam Peter-senam Kellers šādi motivē šis ainas iekļaušanu romānā: «Nelielā epizode ceturtajā dajā ar Huldu nav aizgūta no dzīves īstenības; esmu to izdomājis, lai varētu labāk noslēgt kroņprinča līgavas atbraukšanas dienu, īstenībā — notikumu ar karogu kārtīm. Tādējādi atradu gluži labu ieganstu, lai klusībā attaisnotu Heinriha pāriešanu bezcerīgajā, pieticīgajā zemāko slāņu darbā — ne vien cīņā par maizes kumosu, bet arī cerībā uz valdzinošo juteklisko laimi. Tas, ka meitene padevusies koķetāka un smalkāka, nekā parasts šajos sabiedrības slāņos, man liekas romānā īsti vietā.»

479. Ipp. «Lai dzivo, kam uz zemes svārks zaļš un lepns tiek»... utt. — Vārdi no Vilhelma Millera dzejoja «Mednieka prieks».

485. Ipp. Ikars —- sengrieķu mitoloģijā — jauneklis, Dedala dēls. Vēlēdamies atbrīvoties no valdnieka Minoša varas, Ikars kopā ar tēvu pacēlies gaisā ar spārniem, kas bija sastiprināti ar vasku. Viņš uzlidoja pārāk tuvu saulei, vasks izkusa, un, iekritis jūrā, viņš aizgāja bojā.

488. Ipp. .».no nepazīstama dzejnieka rindām... — Romāna pirmajā redakcijā tika minēts, ka Šo dzejoli sacerējis pats Heinrihs. Romāna otrajā redakcijā Gotfrīds Kellers nekur neieminas par sava varoņa noslieci uz dzejošanu.

491. Ipp. ...īstenot tanheizeriskos laimes plānus... — Tanheizers — ceļojošs bruņinieks minnezengers 13. gs. Sena vācu leģenda stāsta, ka viņš septiņus gadus uzturējies apburtā grotā pie milas dievietes Veneras. Tanheizers ir daudzu literatūras un mūzikas darbu varonis; vispazīstamākais ir Heines dzejolis «Tanheizers» un tāda paša nosaukuma Riharda Vāgnera opera.

495. Ipp. Molohs —• saules dievs feniķiešu un kartāgiešu reliģijā, kuram upurēja bērnus; simbols neapvaldītam spēkam, kurš prasa asiņainus cilvēku upurus.

496. Ipp. ...taču vergi saceļas un kļūst nežēlīgi kā Santo Domlngo nēģeri. — 1803. gadā Santodomingo (senākais salas nosaukums — Haiti) uzliesmoja nēģeru vergu sacelšanās pret franču koloniālo jūgu.

499. Ipp. Bardolfs — Šekspīra vēsturiskās hronikas «Henrijs V» (1599)' personāžs. Ar savu paradumu zagt visu, kas vien pagadās, Bardolfs bieži kļuva par apsmieklu draugiem. Romāna tekstā minētie notikumi sastopami lugas trešā cēliena otrajā ainā.

502. Ipp. Es atcerējos teiksmu par svēto Elizabeti— Te domāta epizode no Kozegartena leģendu krājuma.

604. Ipp. Helvēcija — senākais Šveices nosaukums,

519. Ipp. Narcisa diena — 29. oktobris.

520. Ipp. Ibērijas... — spāņu (Ibērija — senākais Pireneju pussalas nosaukums).

Majorāts — zemes un citi nekustamie īpašumi, ko manto vecākais dēls (bet viņa nāves gadījumā — vecākais no mazdēliem) un kas nav sadalāmi. Majorāts radās feodālisma laikmetā, lai sakoncentrētu zemes bagātības aristokrātu ģimeņu rokās.

524. Ipp. ...Tam, kurš apgalvo, ka bez ticības nemirstībai pasaulē nebūtu ne poēzijas, ne dzīves jēgas... — Šeit un tālāk izteiktās domas gandrīz vai vārds vārdā saskan ar Kellera atzīšanos 1851. gada 27. maijā Berlīnē rakstītajā vēstulē savam draugam komponistam Baumgartneram par atteikšanos no ticības dievam un dvēseles nemirstībai Feierbaha filozofijas ietekmē.

528. Ipp. ...Es ķēros pie tā mūsdienu filozofa darbiem,,. — Autors te runā par Ludvigu Feierbahu.

529. Ipp. ... «Šeit es stāvu un citādi nevaru1» — pirmais teikums uz Mārtiņa Lutera pieminekļa Vorinsā. Šos vārdus Luters it kā teicis 1521. gada 18. aprīlī reihstāgā Vormsā, atbildēdams uz prasību atteikties no savas mācības.

530. Ipp. . .. Montesino alas dēkā... — tā aprakstīta Servantesa «Dona Kihota» otrās daļas divdesmit otrajā un divdesmit trešajā nodaļā. ...apgaismības deismu... — Deisms (no lat. deus — dievs) — mācība, kas atzīst dieva esību kā pasaules pirmcēloni. Visā pārējā — saskaņā ar šo mācību — pasaule pakļaujas dabas likumiem. Deisms kā mācība radās Anglijā 16. gs., bet it īpaši izplatījās 18. gs.

532. Ipp. — Vai dzīvot nav jauki? — Pazīstams vācu humānists Ulrihs fon Hutens (1488—1523), autors neskaitāmiem dzejoļiem un pamfletiem, kas vērsti pret pāvesta baznīcu, Vilibaldam Pirkheimeram (sk. piezīmi pie 362. Ipp.) rakstītajā vēstulē — kurā izklāsta savus dzīves nodomus — izsaucas: «Ak, saule! Ak, zinātne! Kāds prieks dzīvot»

533. Ipp. Antropomorfiskie dievi — tas ir — līdzīgi cilvēkiem. Senās reliģijās visas dievības, kas personificēja dažādus dabas spēkus, tika iztēlotas cilvēka izskatā.

535. ipp. ...svētie, kas uzdevušies par lieliem grēciniekiem, lai, ļaužu nicināti, jo netraucēiāk nodotos dieva slavināšanai. — Šo motīvu Kellers izmantojis novelē «Svētais netiklis Vitālijs».

538. Ipp. ...lasījis sprediķi.,, kā Jonass Ninives ļaudīm.,. — Kā stāsta bibele, pravietis Jonass par nepaklausību dievam ticis iesviests jūrā, kur to aprijusi valzivs; tās vēderā viņš atradies trīs dienas. Kad ticis no jūras laukā, Jonass devies uz Asīrijas galvaspilsētu Nīnivi un paziņojis tās iedzīvotājiem par gaidāmo pilsētas sagraušanu.

Āngelus Silēziuss (1624—1677) — vācu mistiķis, garīgu dziesmu autors. Dzimis protestantu ģimenē; 1653. gadā pārgājis katolicismā. Grāmatā minēts Silēziusa dzejoļu krājums «Ķerubu ceļotājs» (1657); vēlāk vācu romantiķi to atsauca jaunai dzīvei. Tālāk ievietotos Silēziusa dzejoļus Kellers ņēmis no krājuma pirmās daļas.

540. Ipp. Seflers Johans — Angelus Silēziusa īstais vārds.

Mistagogi — sengrieķu priesteri, kas vadīja mistērijas — slepenas reliģiskas ceremonijas. Šeit vārds lietots «mistikas» nozīmē.

541. Ipp. Svētais Augustiņš — Augustīns Aurēlijs (354—430), kristīgās baznīcas ticibas mācības skolotājs, viens no teoloģijas pamatlicējiem. Gotfrīds Kellers iepazinās ar Augustīna darbiem 1854. gada vasarā, strādājot pie «Zaļā Heinriha» ceturtās daļas. Par to viņš 1854. gada 26. jūnijā rakstīja Hetneram.

552. Ipp. Hektors — Homēra «Iliādas» varonis, viens no Trojas valdnieka Priama dēliem, tika nogalināts divcīņā ar Ahilleju.

566. Ipp. ...piecsimt gadu veca kantonu federācija pārtapa vienotā valsts savienībā... — Reizē ar cīņu par demokrātisku konstitūciju Šveicē sāka izvērsties spēcīga kustība par kantonu apvienības izveidošanu, kas beidzot 1848. gadā noveda pie buržuāziski demokrātiskas republikas nodibināšanas.

579. Ipp. Farizeji — reliģiozas novirzes pārstāvji 2.—1. gs. pirms mūsu ēras Jūdejā. Nodarbodamies ar bībeles likumu skaidrošanu, viņi kļuva par nikniem pirmo kristīgo draudžu vajātājiem, nicīgi izturējās pret tautu un dižojās ar savu godprātību. Pārnestā nozīmē — liekuļi.

Tartifs — tāda paša nosaukuma Moljēra komēdijas varonis, liekulības un svētulības paraugs.

588. Ipp. ...Nebijis ši nelaimes gadījuma, viņa nodzīvotu vēl vismaz . adu divdesmit un visu šo laiku būtu mana mūža mierinājums uti orieks. — 1881. gada 21. oktobra vēstulē Petersenam Gotfrīds Kellers šādi izskaidro savu attieksmi pret Judītes tēlu: «Man pašam bija vēlēšanās vēlreiz izbaudīt prieku par šo nevainīgo, īstenības neaptumšoto, fantastisko tēlu. Ar prieku būtu viņas dzīvi papildinājis vēl par dažiem cēlieniem. Tomēr bija laiks beigt, citādi grāmata būtu iznākusi pārāk liela apmēros.»

E. Brandiss, B. Zamarins

SATURS

PIRMĀ DAĻA

Pirmā nodaļa. Slavinājums izcelsmei.......

Otra nodaļa. Tēvs un māte .........

Trešā nodaļa. Bērnība. Pirmās ticības mācības stundas.

Skolas sols .............

Ceturtā nodaļa. Slavinājums dievam, slavinājums mātei. Par lūgšanām ...... ti. e .. .

Plaktā nodaļa. Mazā Mereta .........

Sestā nodaļa. Vēl par mīļo dievu. Margretas kundze un

viņas aizbildināmais , , . .......

Septītā nodaļa. Turpinājums stāstam par Margretas kundzi Astotā nodaļa. Bērnu dienu noziegums ......

Devitā nodaļa. Skolas krēslība ........

Desmitā nodaļa. Bērnišķīgā aizraušanās ......

Vienpadsmitā nodaļa. Notikumi teātri. Grēthena un mērkaķis Divpadsmitā nodaļa. Aizrautīgie lasītāji. Meļi ....

Trīspadsmitā nodaļa. Pavasara manevri. Krāpšanās agrā

jaunībā..............

Četrpadsmitā nodaļa. Jaunās paaudzes lielībnieki, parādnieki* mietpilsoņi

Piecpadsmitā nodaļa. Klusums un miers. Mans pirmais

ienaidnieks un viņa bojāeja . ......

Sešpadsmitā nodaļa. Neattapīgie audzinātāji, neldzīgie

audzēkņi .......... , , ,

Septiņpadsmitā nodaļa. Bēgšana pie dabas krūts ....

Astoņpadsmitā nodaļa. Radu saime .......

Deviņpadsmitā nodaļa. Jaunā dzīve , ......

Divdesmitā nodaļa. Profesijas nojausma * . . . . «

Divdesmit pirmā nodala. Svētdienas idille. Skolotājs un vi 1,1 a meita

OTRA DAĻA

Pirmā nodaļa. Profesijas izvēle. Māmiņa un viņas padomdevēji ..............

Otrā nodala. Judīte un Anna .........

Trešā nodaļa. Zaļās pupiņas un romantika.....

Ceturtā nodaļa. Nāves deja.........

Piektā nodaļa. Darbu sākot. Haberzāts un viņa skola ,

Sestā nodaļa. Apmātība..........

Septitā nodaļa. Turpinājums ........

Astotā nodaļa. Atkal pavasaris.......

Devītā nodaļa. Filozofu un meiteņu karš ......

Desmitā nodaļa. Tiesa lapenē.........

Vienpadsmitā nodaļa. Maldīšanās pa ticības ceļiem . Divpadsmitā nodaļa. Konfirmācijas svētki .....

Trīspadsmitā nodaļa. Karnevāls ........

Četrpadsmitā nodaļa. Tells .

Piecpadsmitā nodaļa. Sarunas pie galda ».«••• Sešpadsmitā nodaļa. Pievakares ainava. Berta fon Bruneka

Septiņpadsmitā nodaļa. Brāļi mūki.......

Astoņpadsmitā nodaļa. Judīte

TRESA DAĻA

Pirmā nodaļa. Darbs un apcere ........

Otrā nodaļa. Brīnums un patiess meistars .....

Trešā nodaļa. Anna ...........

Ceturtā nodaļa. Judīte..........

Piektā nodaļa. Meistars un audzēkņa neprāts ....

Sestā nodaļa. Dzīves un ciešanu kauss , .....

Septitā nodaļa. Annas nāve un bēres .......

Astotā nodaļa. Aiziet arī Judīte ........

Devītā nodaļa. Gabaliņš pergamenta .......

Desmitā nodaļa. Galvaskauss

Vienpadsmitā nodaļa. Gleznotāji

Divpadsmitā nodaļa. Svešas mīlas dēkas

Trīspadsmitā nodaļa. Atkal karnevāls .......

Četrpadsmitā nodaļa. Ākstu kauja.......

Piecpadsmitā nodaļa. Aušības •

CETURTĀ DAĻA

Готфрид Келлер ЗЕЛЕНЫЙ ГЕНРИХ

Рига «Лиесма» 1982 На латышском языке Библиотека классики Перевела с немецкого Эрика Л усе Художник Гунвалд Элерс

HB № 3484 Gotfrīds Kellers ZAĻAIS HEINRIHS

Redaktores V. Balode un V. Kumuška Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektore L. Kamene

Nodota salikšanai 27.05.82. Parakstīta iespiešanai 21.10.82. Formāts 84X108/32. Rakstāmpapīrs № 1. Literatūras .gar

nitūra. Augstspiedums. 33,6 uzsk. iespiedi.;: 33 "0 uzsk. kr. nov.; 41,63 izdevn. I. Metiens 50 000 eks. Pasūt. № 882-3. Cena 3 rbj. 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevm K<> 245/31335/D-806. Iespiesta Latvijas PSK Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gra* matu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

Atdzejojusi Māra Cielēna,

2

Jauki, radnieciņ, sēdieties, lūdzu, līdzās savai māsīcas jaunkundzei, velna būšanai Vai jūs neesat labi gulējis? Kāpēc jums tik skumjš ģīmis? (Fr.)

3

Jaunkundz, ļaujiet šim nabaga jaunajam cilvēkam ar skumjo seju jums pakalpot. Lūdzu, neliedziet viņam šo prieku būt galantam, lai mūsu mājā atdzīvojas senās, skaistās dienasl Kas ir, runāsim visi franču valodā! (Fr.)

4

Patiesi! Kas to būtu domājisl Vai redzat! (Fr.)

5

Velns lai parauj! (fr.)

6

Jā... nē... es nezinu. (Fr.)

7

Ko tad jūs gribat, lai es daru! (Fr.)

8

Kas attiecas uz mani, tad es pārāk neskumstu tāpēc, ka lāgā nezinu franču valodu, jo mīlu cienījamo un visādi lādzīgo vācu valodu, kas, par laimi, ir manas dzimtenes valoda. Bet, ņemot vērā, ka manai māsīcas jaunkundzei ir nosliece uz franču valodu un viņai vajadzēs apmeklēt mūsu ciemata baznīcas dievkalpojumus, ļoti jānožēlo, ka viņai nebūs iespējams dzirdēt savus Vo kantona oratorus, kas ir pazīstami kā labi audzināti, augsti mācīti un reliģiozi. Tāpēc, lai viņas vilšanas nebūtu pārāk sāpīga, es ieteicu jums, tēvoc, no jauna ieņemt savu vietu uz kanceles, mēs būsim jūsu nelielais klausītāju pulciņš, un jūs teiksiet mums jaukus sprediķus franču valodā. Ko tad jūs gribat, lai es daru! (Fr.)

9

10

Memento mori — atceries nāvi (lat.).

11

Arābu spēku atjaunotājs (lai.).

12

Mulda — atv. no vācu vārda tdie Hald», kam viena no nozīmēm ir — dai}ums.

13

Piemērots stāsts (fr.)<

14

Schdnfund — skaists atradums (vāc. v.)<

15

Cienītā, lūdzu, ļaujiet šai sirdij mieru! (VecfrJļ

16

dižošanās (fr.).

Content

Kellers Gotfrīds Zaļais Heinrihs

PIRMĀ DAĻA

Pirmā nodaļa SLAVINĀJUMS IZCELSMeI

Otrā nodaļa TĒVS UN MāTe

Trešā nodaļa BĒRNĪBA. PIRMĀS TICĪBAS MĀCĪBAS STUNDAS. SKOLAS SOLS

Ceturtā nodaļa SLAVINĀJUMS DIEVAM, SLAVINĀJUMS MĀTEI. PAR LūGšANāM

Piektā nodaļa MAZā MERETA

Sestā nodaļa VĒL PAR MĪĻO DIEVU. MARGRETAS KUNDZE UN VIŅAS AIZBILDINĀMIE

Septītā nodaļa TURPINĀJUMS STĀSTAM PAR MARGRETAS KUNDZI

astotā nodaļa BĒRNU DIENU NOZIEGUMS

Devītā nodaļa SKOLAS KRĒSLīBA

Desmitā nodaļa BĒRNIŠĶĪGA AIZRAUŠANāS

Vienpadsmitā nodaļa NOTIKUMI TEĀTRĪ. GRIETiŅA UN MĒRKAĶIS

Divpadsmitā nodaļa AIZRAUTĪGIE LASĪTĀJI. MELI

Trīspadsmitā nodaļa PAVASARA MANEVRI. KRĀPŠANĀS AGRĀ JAUNĪBA

četrpadsmitā nodaļa JAUNĀS PAAUDZES LIELĪBNIEKI, PARĀDNIEKI, MIETPILSOŅI

Piecpadsmitā nodaļa KLUSUMS UN MIERS. MANS PIRMAIS IENAIDNIEKS UN VIŅA BOJĀEJĀ

Sešpadsmitā nodaļa NEATTAPĪGIE AUDZINĀTĀJI, NELDZĪGIE AUDZĒKŅI

Septiņpadsmitā nodaļa BĒGŠANA PIE DABAS KRūTS

Astoņpadsmitā nodaļa RADU SAIME

Deviņpadsmitā nodaļa JAUNĀ DZĪVE

Divdesmitā nodaļa PROFESIJAS NOJAUSMA

Divdesmit pirmā nodaļa SVĒTDIENAS IDILLE. SKOLOTĀJS UN VIŅA MEITA

OTRĀ DAĻA

Pirmā nodaļa PROFESIJAS IZVĒLE. MĀMIŅA UN VIŅAS PADOMDEVĒJI

Otrā nodaļa JUDĪTE UN ANNA

trešā nodaļa ZAĻĀS PUPIŅAS UN ROMANTIKA

Ceturtā nodaļa NĀVES DEJA

Piektā nodaļa DARBU SĀKOT. HABERZĀTS UN VIŅA SKOLA

Sestā nodaļa APMĀTĪBA

Septītā nodaļa TURPINĀJUMS

Astotā nodaļa ATKAL PAVASARIS

Devītā nodaļa FILOZOFU UN MEITEŅU KARŠ

Desmitā nodaļa TIESA LAPENE

vienpadsmitā nodaļa maldīšanās pa ticības ceļiem

Divpadsmitā nodaļa KONFIRMACIJAS SVĒTKI

Trīspadsmitā nodaļa KARNEVĀLS

četrpadsmitā nodaļa TELLS

Piecpadsmitā nodaĻa SARUNAS PIE GALDA

Sešpadsmitā nodaļa PIEVAKARES AINAVA. BERTA FON BRUNEKA

Septiņpadsmitā nodaļa BRĀĻI MŪKI

TREŠĀ DAĻA

Pirmā nodaļa DARBS UN APCERE

Otrā nodaļa BRĪNUMS un patiess meistars

Trešā nodaļa ANNA

Ceturtā nodaļa JUDĪTE

Piektā nodaļa MEISTARA UN AUDZĒKŅA NEPRĀTS

Sestā nodaļa DZĪVES un ciešanu kauss

Septītā nodaļa ANNAS NĀVE UN BĒRES

Astotā nodaļa AIZIET ARĪ JUDĪTE

Devītā nodaļa GABALIŅŠ PERGAMENTA

Desmitā nodaļa GALVASKAUSS

vienpadsmitā nodaļa GLEZNOTĀJI

Divpadsmitā nodaļa SVESAS MĪLAS DĒKAS

Trīspadsmitā nodaļa ATKAL KARNEVĀLS

Četrpadsmitā nodaļa ĀKSTU KAUJA

CETURTĀ DAĻA

Pirmā nodaļa BORGĒZES CĪNĪTĀJS

Otrā nodaļa PAR BRĪVO GRIBU

Trešā nodaļa DZĪVES VEIDI

Ceturtā nodaļa FLAUTAS BRĪNUMDARBS

Piektā nodaļa DARBA NOSLĒPUAUINA VARA

Sestā nodaļa SAPŅI PAR DZIMTENI

Septītā nodaļa JOPROJĀM SAPŅI

Astotā nodaļa GALVASKAUSS KLAIŅ0TĀJS

Devītā nodaļa GRAFA PILS

Desmita nodaļa LIKTEŅA PAVĒRSIENS

Vienpadsmitā nodaļa DORITE ŠĒNFUNDE

Divpadsmitā nodaļa NOSALUŠAIS KRISTUS

Trīspadsmitā nodaļa SVINA SMAGUMA

Četrpadsmita nodaļa ATGRIEŠANĀS NO AVE CAESAR

Piecpadsmitā nodaļa DZĪVES RITĒJUMS

Sešpadsmitā nodaļa DIEVA ALTĀRIS

GOTFRĪDA KELLERA — ŠVEICIEŠA — VIEDOKLIS UN VIŅA «ZAĻAIS HEINRIHS»

PASKAIDROJUMI

SATURS

1