Kellers Gotfrīds

Zeldvilas noveles.

Gotfrīds Kellers

Zeldvilas noveles.

Izlase

.

SAVAS LAIMES KALĒJS

Džons Kabijs, kārtīgs vīrs tuvu četrdesmit gadiem, pastāvīgi atkārtoja sakāmvārdu, ka katrs varot, spējot un drīkstot būt pats savas laimes kalējs un turklāt tas jādarot bez lieka trokšņa un klaigāšanas. Viņš mēdza apgalvot, ka īstam vīram jāizkaj sava laime mierīgi, ar nedaudziem meistariskiem āmura sitieniem, pie kam viņš nebūt nebija pieticīgs un uzskatīja par laimi bagātību un pārpilnību.

Jau agrā jaunībā viņš bija izdarījis pirmo meistara sitienu, pārtaisīdams savu kristīto vārdu Johans par anglisko Džonu, lai sevi jau iepriekš sagatavotu neik-dienišķībai un laimei, jo tā viņš atšķīrās no visiem pārējiem Hansiem un bez tam ieguva anglosakšiem raksturīgo uzņēmības oreolu.

Pēc tam viņš vairākus gadus dzīvoja mierīgi, neko daudz nemācījās un nestrādāja, bet, visur ievērodams mēru, gudri nogaidīja.

Taču, kad laime negribēja izmestajai ēsmai piekosties, viņš izdarīja otro meistara sitienu un pārvērta savā uzvārdā «Kabis» burtu «i» par «y». Tā šis vārds, kas nozīmēja «kāposti», ieguva cēlāku un neparastāku pieskaņu, un Džons Kabys ticēja, ka tagad viņam lielākas cerības sagaidīt laimi.

Taču atkal pagāja vairāki gadi un gaidītā negribēja ierasties, Džonam jau tuvojas trīsdesmit pirmais gads; par spīti mērenībai un taupībai, viņš beidzot bija notērējis savu nelielo mantojumu. Tagad Džons sāka

enerģiskāk rīkoties un nolēma, ka pienācis laiks darīt kaut ko nopietnāku. Viņš bieži vien bija apskaudis dažu labu zeldvilieti izskatīgā firmas nosaukuma dēļ, kas tika darināts, pievienojot sievas uzvārdu. Šis paradums bija radies pēkšņi, neviens nezināja, kā un no kurienes, bet pietika ar to, ka tas lieliski piestāvēja pie kungu sārtajām plīša vestēm, un drīz vien visās pilsētiņas malās sāka skanēt apvienotie uzvārdi. Ar tiem tika aprakstītas lielas un mazas firmu izkārtnes, māju durvis, zvanu rokturi, kafijas tasītes un tējkarotītes; kādu laiku nedēļas laikrakstu pārplūdināja sludinājumi un paskaidrojumi, kuru vienīgais mērķis bija apvienoto uzvārdu paziņošana. It sevišķi jaunlaulāto pirmais prieks bija nekavējoties nodrukāt tāda veida sludinājumu. Tas bieži vien radīja iemeslu skaudībai un dusmām, jo, ja neievērojams kurpnieks vai cits kāds maz pazīstams cilvēks, iegūdams divus uzvārdus, gribēja iemantot sabiedrības cieņu, tad pārējie par to rauca degunus un ļaunojās, kaut gan viņš bija devies vislikumīgākajā laulībā. Citiem tomēr nebija gluži vienalga, vai ar šī līdzekļa starpniecību pie kopējā visu kārotā kredīta tika viens vai vairāki nepiederīgie, jo pēc pieredzes bija zināms, ka ar otru dzimumu saistītā uzvārda pagarināšana piederēja pie visiedarbīgākajām, taču vissmalkākajām kredīta mašīnas detaļām.

Bet, kas attiecās uz Džonu Kabiju, tad nevarēja būt šaubu, ka viņam tādas nozīmīgas izmaiņas atnestu panākumus. Tieši pašlaik bija ļoti nepieciešams īstā brīdī izdarīt ilgi taupīto meistara sitienu, kā tas klājas pieredzējušam savas laimes kalējam, kurš nekā] tikai vienai dienai; un tāpēc Džons sāka klusi, bet apņēmīgi meklēt sievu. Un, lūk, šķita, ka pietiek jau ar šo apņemšanos

vien, lai beidzot pievilinātu laimi; jo vēl tanī pašā nedēļā Zeldvilā ieradās un apmetās uz dzīvi kāda pavecāka dāma ar savu pieaugušo meitu; viņu sauca par Olivas kundzi un meitu — par Olivas jaunkundzi. «Kabys — Oliva!» tūdaļ ieskanējās Džona ausīs un atbalsojās viņa dvēselē. Ar šādu firmas nosaukumu nodibinātam pieticīgam veikaliņam vajadzētu nedaudzos gados kļūt par lielu uzņēmumu. Tā viņš sāka apdomīgi rīkoties, apbruņojies ar visiem nepieciešamajiem atribūtiem.

Tie bija šādi: apzeltītas brilles, trīs emaljētas, ar zelta ķēdīti savienotas krekla pogas, gara, ar visādiem piekariņiem greznota zelta pulksteņķēde, kas šķērsoja puķainu vesti, liela, ar miniatūru Vaterlo kaujas attēlu greznota kaklasaites adata, trīs vai četri paprāvi gredzeni un varens niedres spieķis, kura rokturī atradās mazs, no perlamutra darināts mucveidīgs operas tālskatis. Apsēzdamies viņš mēdza izvilkt no kabatas un nolikt sev priekšā lielu ādas futrāli, kurā atradās smalki darināts jūras putu cigāru iemutis, kas attēloja pie zirga piesieto Mazepu; smēķējot Džonam šī mākslinieciski veidotā grupa slējās līdz uzacīm; viņam bija arī ar apzeltītu atslēgu aizslēgts portsigārs, kurā atradās skaisti cigāri, pārsegti ar ķiršsarkanu, balti svītrotu papīra lapu, neparasti elegantas šķiltavas, sudraba tabakas doze un kokgriezumiem greznota rakstām-tāfele. Bez tam Džonam piederēja viskomplicētākais un smalkākais naudas maciņš ar nebeidzami daudziem noslēpumainiem nodalījumiem.

Džons uzskatīja šos dažādos priekšmetus par laimes iekarošanai nepieciešamo ideālo apbruņojumu, ar gudru ziņu viņš bija droši izplānojis savu turpmāko dzīvi un

iegādājies Šos priekšmetus jau agrāk, kad viņam vēl piederēja neliels īpašums.

Sini gadījumā šie priekšmeti bija nevis bezgaumīga un uzpūtīga cilvēka greznojums, bet gan drīzāk cerību, pacietības un mierinājuma avots neveiksmju laikā, kā arī pienācīgais gatavības stāvoklis ilgi gaidītās laimes saņemšanai, jo tā varēja ierasties kā zaglis pa nakti. Džons labāk būtu nomiris aiz bada nekā pārdevis vai ieķīlājis kaut pašu sīkāko no savām greznumlietām; tā viņš nekļuva par nabagu ne pasaules, ne arī pats savās acīs un pieradinājās panest vislielākās grūtības, nezaudēdams ārējo spožumu. Lai neko nepazaudētu, nesamaitātu, nesalauztu vai nesajauktu, bija nepieciešams izturēties vienmēr mierīgi un cienīgi. Viņš nedrīkstēja atļauties nedz iedzert kādu glāzi, nedz citu kādu vaļību, un patiesi — Mazepa viņam piederēja jau kopš desmit gadiem, taču zirgam nebija nolauztas ne ausis, ne plīvojošā aste; viņa etvijas un nesesera āķīši un gredzentiņi slēdzās vēl tikpat labi kā to pagatavošanas dienā, šo greznumu dēļ viņam bija jāsaudzē un jātur tīri arī svārki un cepure, turklāt viņš vienmēr valkāja spodru elsiņu, lai pogām, ķēdēm un adatām būtu balts fons.

Patiesībā šī laimes kalšana prasīja daudz vairāk pūļu, nekā viņš gribēja atzīties, runādams par nedaudzajiem meistara sitieniem, taču ģēnija darbs allaž tiek maldīgi uzskatīts par vieglu.

Ja nu šīs sievietes bija gaidītā laime, tad viņas patiešām labprāt ļāva sevi noķert meistara izmestajā tīklā, viņām pat šķita, ka kārtīgais Džons ar saviem daudzajiem greznuma priekšmetiem būtu tieši tas vīrs, kuru viņas ieradušās šajā pusē meklēt. Viņa mierīgā dīkdienība liecināja, ka viņš pieder pie rantjē, kurš droši vien saņem pietiekami lielus un drošus procentus no glītā kastītē noglabātiem vērtspapīriem. Viņas šo to pastāstīja pašas par savu pārticību, bet, pamanījušas, ka Kabija kungam tas laikam nav svarīgi, gudri apklusa un uzskatīja, ka šo labo cilvēku saista vienīgi viņas pašas. īsi runājot, pēc nedaudzām nedēļām viņš bija saderinājies ar Olivas jaunkundzi un nekavējoties aizceļoja uz galvaspilsētu, lai liktu iespiest abus brīnišķīgos uzvārdus uz bagātīgi izgreznotas vizītkartes, pasūtītu krāšņu firmas izkārtni un nodibinātu dažus ar kredītu saistītus veikalnieciskus sakarus, kas nepieciešami manufaktūras preču tirgotavas atvēršanai. Aiz pārgalvības Džons tūdaļ nopirka divus vai trīs pulēta plūmju koka olekšu mērus, dažus dučus apmaiņas formulāru ar daudzām tirdzniecības emblēmām, cenu rādītāju, mazus precēm uzlīmējamus papīriņus ar apzeltītām malām, kantora grāmatas un tamlīdzīgas lietas.

Apmierināts viņš steidzās atpakaļ uz dzimto pilsētu pie savas līgavas, kuras vienīgais trūkums bija mazliet nesamērīgi liela galva. Džons tika sagaidīts laipni un maigi; un, kad viņš pastāstīja par ceļojumu, viņam paziņoja, ka esot pienākuši kāzām nepieciešamie līgavas dokumenti. Taču šis paziņojums tika izteikts ar atturīgu smaidu, it kā viņu vajadzētu sagatavot uz nenozīmīgu, tomēr ne visai patīkamu vēsti. Beidzot viss atklājās un noskaidrojās, ka māte patiesi ir atraitne Oliva, turpretim meita — viņas jaunības laiku ārlaulības bērns, kurai visos oficiālos un civilos dokumentos ir mātes jaunības dienu uzvārds. Sis uzvārds bija Hoiptle! Līgava saucās — Hoiptles jaunkundze, un tātad nākamā firma Džons Kabys-Hoiptle, vāciski tas būtu Hanss Kāpost-galviņa. Labu brīdi līgavainis stāvēja, kā valodu

zaudējis, aplūkodams sava jaunā meistardarba neveiksmīgo daļu; beidzot viņš iesaucās:

— Kā gan ar šādu milzīgu galvaskausu var saukties par galviņu!

Līgava izbijās un pazemīgi nodūra pieri, lai nogaidītu negaisa pāriešanu; jo viņa vēl nenojauta, ka Ka-biju pie viņas bija saistījis galvenokārt skaistais uzvārds.

Bet Kabija kungs nekavējoties gāja tieši uz savu mitekli, lai šo gadījumu pārdomātu, taču pa ceļam jautrie pilsētiņas iedzīvotāji saukāja Džonu par Hansu Kāpost-galviņu, jo noslēpums jau bija nācis gaismā. Trīs dienas un trīs naktis viņš dziļā vientulībā mēģināja pārkait savu sabojāto laimi. Ceturtajā dienā Džonam lēmums bija gatavs; viņš devās atkal pie abām sievietēm un izteica vēlēšanos precēt meitas vietā mati. Taču pa šo laiku saniknotā dāma bija savukārt uzzinājusi, ka Kabija kungam nepieder mahagonija kastīte ar vērtspapīriem, un viņa tam nicīgi parādīja durvis; pēc tam viņa ar savu meitu aizceļoja tālāk uz citu pilsētiņu.

Tā Džona kungs galīgi apjucis turēja rokā savu laimes āmuru un noskatījās, ka mirdzošā Oliva pazūd kā zaigojošs ziepju burbulis debesu zilgmē. Šis darījums bija aprijis viņa pēdējo naudu. Tādēļ viņam beidzot vajadzēja ķerties pie kāda lietišķa darba vai vismaz nodrošināt savu eksistenci; pārdomādams, ko darīt, Džons konstatēja, ka viņš prot vienīgi labi skūt, kā arī uzturēt kārtībā un uzasināt nažus. Nu viņš sāka rīkoties ar bārddziņa bļodu mazā pirmā stāva istabiņā, virs kuras durvīm viņš piestiprināja uzrakstu «Džons Kabijs», ko bija pats ar savu roku izzāģējis no lepnās firmas izkārtnes, skumji nodalīdams nost zaudēto Olivu. Taču pilsētiņas iedzīvotāji joprojām saukāja Džonu par Kāpost-galviņu, un šī palama pievilka dažu labu klientu, tā ka viņš vairākus gadus dzīvoja tīri ciešami, skrāpēdams sejas, trīdams nažus un savu pārgalvīgo sakāmvārdu gandrīz pilnīgi aizmirsdams.

Te kādu dienu pie viņa ieradās pilsonis, kurš pašlaik bija atgriezies no garāka ceļojuma; kad Džons sāka ieziepēt viņa bārdu, atbraucējs nevērīgi izmeta:

— Tātad Zeldvilā, kā es lasīju uz jūsu izkārtnes, vēl . vienmēr dzīvo Kabiji?

— Es esmu no savas ģimenes pēdējais, — bārddzinis cienīgi atbildēja, — bet kādēļ jūs tā vaicājat, ja drīkstu jautāt?

Taču, kamēr Džons viņu skuva, svešais klusēja un turpināja sarunu tikai tad, kad skūšana bija pabeigta un nauda samaksāta:

— Augsburgā es iepazinos ar vecu bagātu savādnieku, kurš bieži stāstīja, ka viņa vecmāmuļa esot saukusies «Kabise», dzimusi Šveicē, Zeldvilā, un viņam ļoti gribētos uzzināt, vai tur vēl dzīvojot šīs ģimenes piederīgie.

Pēc tam svešais aizgāja.

Hanss Kāpostgalviņa domāja un domāja un ļoti uztraucās, kad beidzot neskaidri atcerējās, ka patiesi viena no viņa priekštecēm pirms daudziem gadiem aizprecējusies uz Vāciju un kopš tā laika pazudusi. Džonā pēkšņi pamodās aizkustinošas ģimenes jūtas un romantiska interese par ciltskokiem, un viņš ar bailēm gaidīja, vai iebraucējs atnāks atkal. Spriežot pēc tā bārdas augšanas ātruma, tam vajadzēja ierasties pēc divām dienām. Patiesi, svešais ieradās tieši pēc šāda laika. Džons viņu ieziepēja un skuva, aiz ziņkāres gandrīz drebēdams. Pabeidzis skūšanu, viņš nespēja vairs savaldīties

un, izmantodams izdevību, centās uzzināt kaut ko tuvāk. Klients pastāstīja:

— Tas ir Ādams Litumleja kungs, viņam ir sieva, bet nav bērnu, un viņš dzīvo Augsburgā, tādā un tādā ielā.

Džons pārdomāja šo jautājumu vēl vienu nakti un cieši apņēmās kļūt patiešam laimīgs. Nakama rītā viņš noslēdza veikaliņu, iesaiņoja svētdienas uzvalku vecā mugursomā un visas savas labi saglabātās greznumlietas atsevišķā paciņā, pēc tam, apgadajies ar nepieciešamajām apliecībām un izrakstiem no baznīcas grāmatas, nekavējoties klusi un neuzkrītoši, kā pavecāks amatnieku zellis, devās ceļā uz Augsburgu.

Ieraudzījis torņus un zaļos pilsētas vaļņus, Džons pārskaitīja savu naudu un konstatēja, ka viņam jādzīvo ļoti taupīgi, ja viņš neveiksmes gadījumā gribētu atkal atgriezties. Tādēļ viņš iegāja visvienkāršākajā iebraucamā vietā, kādu vien viņam izdevās sameklēt; ienācis istabā, viņš redzēja dažādas amatzīmes, kas karajās virs galdiem, starp tām arī kalēja emblemu. Kā jau savas laimes kalējs, viņš atsēdās tieši zem tās, cerēdams, ka tā atnesīs viņam laimi, un iestiprinājās ar brokastīm, jo vēl bija agrs. Tad Džons palūdza sev atsevišķu istabiņu, kur pārģērbties. Viņš saposās, kā vien varēja, un apkāra sevi ar visām greznumlietām, ieskrūvēdams spieķī arī tālskatu. Iznācis no istabas, viņš ar savu krāšņumu nobiedēja saimnieci.

Pagāja diezgan ilgs laiks, kamēr Džonam izdevās atrast ilgoto ielu. Galu galā viņš bija nonācis uz plata bulvāra, kura abās pusēs pacēlās lieli, veci nami, bet nebija redzama neviena dzīva dvēsele. Tomēr beidzot viņam grasījās aizsteigties garām meitene ar spožu putojoša alus kanniņu rokā. Džons viņu apturēja un vaicāja pēc Ādama Litumleja kunga, un meitene norādīja uz māju, kuras priekšā viņš pašlaik stāvēja.

Kabijs ziņkāri paskatījās uz augšu. Virs staltā portāla augšup slējās vairāki stāvi ar augstiem logiem, kuru stiprās dzegas un rāmji atklāja nabaga laimes meklētāja skatienam veselu vertikāli novietotu varenu izciļņu jūru, tā ka viņam kļuva gandrīz bail, un, šīs pils priekšā stāvēdams, viņš sāka bažīties, vai nav uzņēmies pārāk grūtu uzdevumu. Taču, klusi pavēris smagās parādes durvis, Džons iezagās iekšā un atradās krāšņā kāpņu telpā. Augšup, grezni izkaltu margu ietvertas, stiepās platas akmens kāpnes ar plašiem kāpņu laukumiem. Pa atvērtajām mājas durvīm, kas atradās aiz kāpnēm, varēja redzēt saules apmirdzētas puķu dobes. Džons klusi izgāja pa šīm durvīm, lai sameklētu kādu kalpotāju vai dārznieku, bet ieraudzīja tikai lielu

Isenfranču stila dārzu, kur ziedēja visskaistākās puķes un pacēlās ar daudzām figūrām izgreznota akmens strūklaka.

Dārzs bija tik kluss kā izmiris; viņš gāja atkal atpakaļ un sāka kāpt augšā pa kāpnēm. Pie sienām karājās lielas, apzeltītas ģeogrāfijas kartes un veci nocietinātu pilsētu plāni, kuru stūrus rotāja alegoriski attēli. Vienas no daudzajām ozolkoka durvīm bija tikai pievērtas; nelūgtais viesis pavēra tās līdz pusei un ieraudzīja diezgan glītu sievieti, kas bija atlaidusies uz dīvāna un, nolikusi sānis adīkli, mierīgi snauda, lai gan pulkstenis rādīja vēl tikai desmit. Tā kā istaba bija ļoti liela, tad Džons Kabijs ar pukstošu sirdi pacēla pie acīm savu spieķi un aplūkoja šo parādību ar perlamutra tālskati; vērojot zīda tērpu un gulētājas apaļīgās formas, viņam aizvien vairāk sāka likties, ka māja ir apburta pils;

viņš satraukti atrāvās atpakaļ un klusi un uzmanīgi turpināja kāpt vēl augstāk. Kāpņu galā atradās bagātīga ieroču noliktava, kuras sienas greznoja visu gadu simteņu bruņas un ieroči; šeit viens otram blakus karājās norūsējuši bruņu krekli, dzelzs cepures, senlaicīgas krūšu bruņas, kaujas zobeni, apzeltītos kātos iestiprināti degļi, bet stūros stāvēja aiz vecuma zaļi apsūbējuši, glīti, mazi lielgabaliņi. īsi sakot, tās bija ievērojama patricieša kāpņu telpas, un Džona kungam kļuva ap dūšu pavisam svinīgi.

Tad pēkšņi turpat tuvumā atskanēja kliedziens, itin kā kliegtu pusaudzis bērns, un, kad kliegšana nerimās, Džons izmantoja gadījumu, lai, skaņām sekodams, atrastu kādu cilvēku. Viņš attaisīja tuvākās durvis un ieraudzīja plašu zāli, kuras sienas bija no augšas līdz apakšai noklātas ar senču portretiem. Grīdu sedza dažādas krāsas sešstūrainas flīzes, pie griestiem ar ģipša apmetumu atradās glītas dabiska lieluma cilvēku un dzīvnieku figūras, kā arī augļu vītnes un vapeņi, kas karājās gaisā gandrīz brīvi. Bet desmit pēdu augstā kamīna spoguļa priekšā stāvēja sīks, sirms večukiņš, kurš nesvēra vairāk par kazlēnu; viņš bija tērpies koši sarkanos samta rītasvārkos un notriepis seju ar ziepju putām. Vecītis aiz nepacietības spārdījās un raudulīgi sauca:

— Es vairs nevaru noskūties! Es vairs nevaru nošķilties! Mans nazis negriež! Neviens man nepalīdz, o-jē, o-jē!

Ieraudzījis spogulī svešinieku, viņš apklusa, apgriezās un, neizlaizdams no pirkstiem nazi, pārsteigts un izbijies skatījās uz Džona kungu, kurš, platmali rokā turēdams un klanīdamies, nāca tuvāk; nolicis cepuri pie malas, Džons pasmaidīja, izņēma vīrelim no rokām nazi un izmēģināja ta asumu. Viņš pārvilka to vairākas reizes pār savu zābaku un tad pār sauju un, pārbaudījis ieziepējumu, sakūla biezākas putas, īsi sakot, ātrāk nekā trīs minūtēs viņš noskuva vīrelim bārdu tā, ka labāk nemaz nevar vēlēties.

— Piedodiet, augsti godātais kungs, manu pārdrošību! — Kabijs pēc tam sacīja. — Taču, redzot jūs tādā nelaimē, uzskatīju par vajadzīgu iepazīties ar jums šajā visdabiskākajā veidā, jo man laikam ir gods stāvēt Ādama Litumleja kunga priekšā.

Vēl vienmēr izbrīnījies, večuks skatījās uz svešinieku; tad viņš palūkojās spogulī un redzēja, ka sen nav bijis tik gludi noskūts; pēc tam viņš vēlreiz ar simpātijām un neuzticību pavērās māksliniekā un apmierināts konstatēja, ka svešais izskatās pēc godīga cilvēka.

Tad Džons nosēcās un turpināja: viņš esot Kabijs no Zeldvilas un pašlaik, atrazdamies ceļojumā un braukdams cauri šai pilsētai, izmantojis izdevību, lai uzmeklētu un apsveiktu vienu no savu senču pēcnācējiem. Un Džons izlikās, it kā viņš jau no bērnības būtu dzirdējis runājam vienīgi par Litumleja kungu. Vecais piepeši jutās priecīgi pārsteigts un iesaucās laipni un jautri:

— Ha! Tātad Kabija dzimta vēl aizvien zeļ! Vai tā ir liela un ievērojama?

Līdzīgi ceļojošam zellim, kurš stāv pilsētas rakstveža priekšā, Džons jau pašā sākumā bija izņēmis un nolicis uz galda savus dokumentus. Uz tiem norādīdams, viņš nopietni sacīja:

— Liela tā vairs nav, jo es esmu pēdējais šajā ģimenē! Bet tās gods nav aptraipīts.

Izbrīnījies un aizkustināts par šiem vārdiem, vecais sniedza Džonam roku un sirsnīgi sasveicinājās. Savus radu rakstus abi kungi noskaidroja itin ātri; Litumlejs vēlreiz iesaucās:

— Cik tuvu saskaras mūsu ciltszari! Nāciet, mīļo radiniek, es jums parādīšu jūsu cēlo un krietno tēvatēva māsu — manu mīļo vecmāmiņu!

Viņš vadāja Džonu pa milzīgo zāli, beidzot viņi apstājās skaistas sievietes portreta priekšā; sieviete bija tērpusies pēc pagājušā gadu simteņa modes. Uz mazas papīra strēmelītes, kas atradās gleznas stūrī, bija uzrakstīts minētās dāmas vārds, arī daļai no pārējām gleznām bija piespraustas līdzīgas zīmītes. Protams, uz gleznām bija vēl citi uzraksti latīņu valodā, kas nesaskanēja ar vārdiem uz piestiprinātajiem papīriņiem. Džons Kabijs stāvēja nekustēdamies un pie sevis prātoja: «Tātad tu tomēr esi labi kalis! Jo šajā bagātajā bruņinieku zālē uz tevi lejup maigi un laipni noskatās tavas laimes ciltsmāte.»

Sīm klusajām domām pievienojās Litumleja kunga melodiski skanošie vārdi; viņš sacīja, ka par ceļojuma turpināšanu nevarot būt ne runas, cienījamam radiniekam jāviesojoties pie viņa, cik ilgi vien iespējams, lai varētu iepazīties un nodibināt tuvākas attiecības. Jo viņš bija ievērojis radinieka neīstās rotas, kuras lieliski veica savu uzdevumu, iedvesdamas vecajam uzticību.

Tāpēc viņš tagad no visa spēka parāva zvanu; to iz-dzirduši, lēnām atklumzāja vairāki kalpotāji, lai paskatītos, ko vajag viņu mazajam pavēlniekam, un beidzot parādījās arī dāma, kura bija gulējusi augšējā stāvā; viņa vēl bija piesārtusi no miega un lūkojās pievērtām acīm. Bet, kad viņai tika stādīts priekšā atbraukušais viesis, viņa aiz ziņkāres atvēra tās pavisam platas un izskatījās šķietami apmierināta par negaidīto notikumu.

Tagad Džonu ieveda citās telpās, un viņam vajadzēja iebaudīt kaut ko atspirdzinošu, pie kam laulātais pāris palīdzēja viņam tik dedzīgi kā bērni, kuriem katru brīdi gribas ēst. tas viesim pārlieku patika, jo viņš redzēja, ka tie ir ļaudis, kuri sev neko neliedz un kuri vēl prot priecāties par dzīves labumiem. Arī Džons no savas puses pūlējās atstāt aizvien patīkamāku iespaidu, un pilnīgi viņam tas izdevās pie pusdienu galda, kad abi laulātie lika pasniegt savus mīļākos ēdienus; Kabijs ēda no visiem, slavēja visus, un viņam raksturīgā, mierīgi cienīgā izturēšanās padarīja viņa spriedumu vēl nozīmīgāku. Tika ēsts un dzerts uz to labāko, un vēl nekad trīs krietni cilvēki nebija pavadījuši laiku tik patīkami un tanī pašā reizē tik godīgi. Džonam tā bija paradīze, kurā nav iespējama grēkos krišana.

Likās, viss ietu kā pa diegu. Džons mitinājās šajā cienījamā mājā astoto dienu un pazina jau katru tās kaktu. Viņš kavēja vecajam laiku visdažādākajā veidā, gan iedams ar viņu pastaigāties, gan skūdams viņu tik liegi kā zefirs, un tas šim vīrelim patika par visu vairāk. Džons ievēroja, ka Litumleja kungs sāk par kaut ko prātot un izbīstas, līdzko Džons nopietni ieminas par aizceļošanu. Viņš nolēma, ka pienācis laiks atkal izdarīt nelielu meistara sitienu, un astotās dienas vakarā savam labvēlim diezgan skaidri paziņoja par drīzo aizceļošanu, aizbildinādamies, ka viņš nevēloties ar ilgāku uzkavēšanos padarīt grūtāku šķiršanos un pierāšanu pie vienkāršāka dzīves veida. Jo kā pēdējā dzimtas atvase viņš gribot savu likteni panest vīrišķīgi, cītīgi strādādams un dzīvodams vientulībā, viņš vēloties līdz mūža galam nosargāt savas dzimtas godu.

— Nāciet man līdz augšā, bruņinieku zālē! — teica

Ādains Litumleja kungs; viņi uzkāpa pa kāpnēm; kad vecais bija dažas reizes svinīgi apgājis apkārt telpai, viņš atkal iesaka:

— Uzklausiet manu lēmumu un manu priekšlikumu, mīļais radiniek! Jus esat pēdējais savā dzimtā, jums ir grūts liktenis! Taču manējais nav vieglāks! Paskatieties uz mani labi! Es esmu pirmais no savējiem!

Viņš lepni izslējās, Džons paskatījās uz viņu, bet nevarēja saprast, ko tas varētu nozīmēt. Taču vecais turpināja:

— Es esmu pirmais no savējiem; tas nozīmē: es esmu nolēmis dibināt tādu pašu lielu un slavenu dzimtu, kāda redzama gleznās pie šīs zāles sienam. Tie, protams, nav mani senči, bet gan kādas izmirušas patriciešu dzimtas locekļi, kuri dzīvojuši šinī pilsētā. Kad es šeit pirms trīsdesmit gadiem ieceļoju, maja ar visu iekārtu un mākslas priekšmetiem tika pārdota, un es tūlīt nopirku visu šo mantību, lai sāktu realizēt savu senloloto nodomu. Jo man piederēja liels īpašums, bet trūka vārda un senču, es pat nezinu, kāds priekšvārds bija manam vectēvam, kurš apprecēja kādu no Kabiju ģimenes. Sākumā, kā jūs redzat, guvu gandarījumu, piesprauzdams pie gleznām šīs zīmītes, un, uzdodams šeit uzgleznotos kungus un dāmas par saviem senčiem, padarīju dažus no tiem par Litumlejiem, bet citus — par Kabijiem; taču ar manā atmiņā palikušajiem radiem pietika tikai sešām vai septiņām personām, pārējās gleznas, kas bija radušās četros gadsimtos, izsmēja manus centienus. Tādēļ jo cītīgāk pievērsos nākotnei, juzdams nepieciešamību dibināt stipru dzimtu, kuras cildenais pamatlicējs būtu es pats. Jau pirms ilga laika liku uzgleznot savu portretu un uzzīmēt ciltskoku, starp kura saknēm rakstīts mans

vārds. Bet mani vajā spītīga nelaimes zvaigzne. Man ir bijušas jau trīs sievas, un vēl neviena no tām nav dāvājusi dzimtas turpināšanai kaut vai meitu, nemaz nerunājot par dēlu. Abas iepriekšējās, no kuram esmu šķīries, pec tam, man atriebdamās, dzemdējušas citiem vīriem visvisādus bērnus un tagadējā, kura man arī ir jau septiņus gadus, darītu, protams, tieši tāpat, ja vien es ļautu viņai aiziet.

Jūsu parādīšanās, mīļais radiniek, deva man jaunu ideju par mākslīgu palīdzību, ko vēsturē daudzkārt lietojušas gan lielas, gan mazas dinastijas. Ko jūs teiksiet par to: jūs dzīvotu pie mums kā pašu bērns, es padarītu jūs par savu likumīgo mantinieku. Jums no savas puses jāatsakās vienīgi no sava ģimenes uzvārda turpināšanas (jo jūs taču esat pēdējais no savas dzimtas) un pēc manas nāves, proti, pēc mantojuma tiesību spēkā stāšanās, jāpieņem mans uzvārds. Es slepeni izplatīšu baumas, ka jūs esat mans īstais dēls, jaunības neprāta sekas; pieņemiet šo versiju, nerunājiet pretim! Varbūt vēlāk vajadzēs sacerēt par to rakstisku ziņojumu, uzrakstīt atmiņas, nelielu romānu vai saistošu mīlestības stāstu, kur es būtu notēlots kā dedzīgs, bet vieglprātīgs cilvēks, kurš nodara pārestību un vecumdienās visu atkal vērš par labu. Beidzot, lai neatlaidīgi tuvotos manam mērķim, jums vajadzēs apprecēties ar sievu, kuru es izraudzīšos no pilsētas ievērojamākām jaunavām. Tāds visumā ir mans priekšlikums.

Šīs runas laikā Džons bija pārmaiņus kļuvis gan sarkans, gan bāls, taču ne aiz kauna vai bailēm, bet gan aiz prieka un izbrīna par beidzot atnākušo laimi un par savu gudrību, kas šo atnākšanu sekmējusi. Bet viņš nekādā ziņā neļāva tai sevi pārsteigt, izlikdamies, it kā

viņam būtu ļoti grūti izšķirties un ziedot savu cienījamo uzvārdu un likumīgo piedzimšanu. Ar pieklājīgiem un labskanīgiem vārdiem Džons lūdza, lai ļaujot viņam divdesmit četras stundas visu apsvērt, un pēc tam sāka ļoti domīgi staigāt šurp un turp pa skaisto dārzu. Jaukās puķes — lefkojas, neļķes, rozes, ķeizarkroņi un lilijas, ģerāniju dobes un jasmīnu lapenes, mirtes un oleandru kociņi laipni noskatījās uz Džonu un godināja viņu kā savu kungu.

Pusstundu papriecājies par smaržām, ēnām, saules mirdzumu un strūklakas svaigumu, viņš šķietami noraizējies izgāja uz ielas, pagriezās ap stūri un iegāja konditorejā, kur apēda trīs siltus pīrādziņus un uzdzēra divas glāzītes laba vīna. Pēc tam viņš atgriezās dārzā un staigāja vēl pusstundu, taču šoreiz, smēķēdams cigāru.

Tad Džons pamanīja dobi ar maziem, maigiem redī-siņiem. Viņš izrāva no zemes veselu saišķi, nomazgāja tos pie akas, kuras akmens tritoni viņam padevīgi mirkšķināja ar acīm, pēc tam iegāja vēsajā alus darītavā un izdzēra krūzi putojoša alus. Viņš krietni izpļāpājās ar vietējiem iedzīvotājiem, mēģinādams pārveidot savu izrunu mīkstajā švābu dialektā, tāpēc ka viņam bija izredzes kļūt šo ļaužu vidū par ievērojamu vīru.

Pusdienas laikā Džons ar nolūku nosebojās un nokavēja ēšanu. Lai notēlotu pilnīgu ēstgribas trūkumu, viņš iepriekš apēda vēl trīs Minhenes desas un izdzēra otru krūzi alus, kas viņam garšoja labāk par pirmo. Taču beidzot, pieri saraucis, viņš ķērās pie azaida un stingi skatījās zupas šķīvī.

Litumleja tētiņš, kurš negaidītu šķēršļu priekšā kļuva

dedzīgi stūrgalvīgs un necieta nekādu pretimrunāšanu, sāka jau dusmoties un baiļoties, ka viņa pēdējā cerība nodibināt dzimtu izkūpēs kā migla, un ar neuzticīgiem skatieniem aplūkoja neuzpērkamo viesi. Beidzot viņš vairs ilgāk nespēja izturēt neziņu, vai varēs kļūt par ciltstēvu, un pieprasīja, lai Džons saīsina divdesmit četru stundu garo apdomāšanās laiku un paziņo savu lēmumu nekavējoties. Jo viņš baiļojās, ka radinieka stingrā tikumības apziņa varētu ar katru stundu vairāk nostiprināties. Viņš atnesa ļoti vecu reinvīna pudeli no kāda pagraba, par kuru Džonam vēl nebija ne jausmas. Beidzot, kad atbrīvotā saules enerģija neredzami dvesmoja no jauki skanošajām kristāla glāzēm un kad reizē ar katru uz mēles uzlietā zeltainā šķidruma pilienu degunā iesitās vesela rožu dārza smaržas, Džona Kabija stingrais prāts atmaiga, un viņš deva savu piekrišanu. Tūlīt tika atsaukts notārs un, dzerot lielisku kafiju, sastādīts likumīgs testaments. Beidzot mākslīgi radītais dēls apkampās ar cilts dibinātāju — tēvu; tas tomēr nebija tēva un dēla apskāviens, bet gan daudz kas svinīgāks; tā drīzāk bija divu varenu, savā skrējienā satikušos principu saduršanās.

Nu Džons dzīvoja laimīgi. Tagad viņa vienīgais darbs bija būt labā garastāvoldī, izrādīt nelielu uzmanību savam tēva kungam un tērēt bagātīgo kabatas naudu tā, kā viņam pašam vislabāk patika. To viņš darīja ļoti pieklājīgi un mierīgi un ģērbās pie tam kā barons. No vērtslietām viņam vairs nekas nebija jāiegādājas; te skaidri izpaudās Džona ģēnijs, jo tagad pietika ar senāk iegādātajām, it kā viņš jau toreiz pirms daudziem gadiem būtu vadījies pēc precīza plāna, kas pilnīgi saskanēja ar pašreizējo laimes pārpilnību. Uz Džona apmieri-

nātajām krūtīm zibeņoja un dārdēja Vaterlo kauja, ķēdes un karekļi šūpojās uz viņa labi paēdušā vēdera, caur zeltītajām brillēm raudzījās apmierināts un lepns skatiens, spieķis bija drīzāk gudra vīra greznuma lieta nekā atbalsts, un skaisto cigarešu kārbu pildīja labi cigāri, kurus viņš prasmīgi pīpēja, iesprauzdams ar Mazepas attēlu greznotajā iemutī. Nevaldāmais zirgs jau bija kļuvis spoži brūns, bet uz tā sēdošais Mazepa tikai gaiši iesārts, gandrīz miesas krāsā, tā ka kokgriezēja un pīpētāja kopējā māksla izraisīja lietpratējos patiesu apbrīnu. Arī Litumleja tētiņam tas ļoti patika, un viņš no sava audžudēliņa cītīgi mācījās iepīpēt jūras putu pīpes. Viņi iegādājās veselu pīpju krājumu, taču vecais bija šai cēlajai mākslai par nemierīgu un nepacietīgu. Dēlam vienmēr vajadzēja piepalīdzēt un pamācīt, bet līdz ar to tēvam savukārt radās pret Džonu cieņa un uzticība.

Taču drīz vien abiem vīriem atradās svarīgāks darbs, jo tēvs neatlaidīgi runāja, ka tagad vajagot ar kopējiem spēkiem sacerēt un uzrakstīt romānu, kurš padarītu Džonu par viņa īsto dēlu. Tam vajadzēja būt slepenam ģimenes dokumentam fragmentāra atmiņu stāsta formā. Lai pasargātu Litumleja kundzi no greizsirdības un satraukuma, sacerējums bija jāuzraksta slepenās apspriedēs un tam pavisam klusi bija jāieslīd topošajā ģimenes arhīvā; vienīgi nākotnē, kad dzimta būs sasniegusi savus ziedu laikus, varēs celt šo dokumentu gaismā un runāt par Litumleju izcelšanās vēsturi.

Džons jau bija nodomājis, ka pēc vecā nāves sauksies nevis vienkārši Litumlejs, bet gan Kabys de Litumley, jo viņš ļoti mīlēja savu smalki izkaldināto uzvārdu; tāpat viņš apņēmās nevilcinoties sadedzināt saceramo

rakstu, kurā viņam bija jāatsakās no savas likumīgās piedzimšanas un jākļūst par vieglprātīgas sievietes dēlu. Taču tagad viņam vajadzēja piedalīties stāsta sagudrošanā, kas mazliet sabojaja labsajūtu. Tomēr viņš gudri padevās un kādu rītu kopā ar veco ieslēdzās oranžērijā, lai sāktu strādāt. Tur nu viņi sēdēja pie galda viens otram pretim un pēkšņi atskārta, ka viņu nodoms grūtāks, nekā viņi domājuši, jo neviens no viņiem nekad nebija uzrakstījis pat simt rindu pēc kārtas. Viņi nepavisam nevarēja izgudrot sākumu, un, jo tuvāk tika sabāztas galvas, jo grūtāk bija kaut ko izdomāt. Beidzot dēlam ienāca prātā, ka paliekama darba radīšanai vispirms vajagot iegādāties paku bieza un laba papīra. Tas likās pats par sevi saprotams; viņi tūdaļ cēlās kājās un draudzīga noskaņā devas uz pilsētu iepirkties. Meklēto atraduši, viņi nosprieda iegriezties krogā, atspirdzināties un atpūsties, jo bija karsta diena. Abi ar prieku izdzēra vairākus kausiņus alus, piekozdami riekstus, maizi un desiņas, tad Džons pēkšņi sacīja, ka nu viņš esot izgudrojis stāsta sākumu un steigšoties taisnā ceļā uz mājām to uzrakstīt, lai atkal neaizmirstu.

— Tad tikai skrien labi ātri, — vecais skubināja, — es tikmēr izdomāšu turpinājumu, jutu, ka tas manā galvā jau sāk rasties.

Paņēmis papīra paku, Džons patiesi steidzās atpakaļ uz oranžēriju un sāka rakstīt.

«Tas notika 17 ... gadā, kad bija bagāta raža. Spainis vīna maksāja septiņus guldeņus, spainis ābolu sulas — pusguldeni un viens mērs ķiršu degvīna — četrus ba-cenus. Divas mārciņas smagu baltmaizes kukuli pārdeva par vienu bacenu, tikpat daudz rupjmaizes — par pusbacenu un maisu kartupe|u — par astoņiem bace-niem. Ari siens bija labi padevies, un pūrs auzu maksāja divus guldeņus. Arī zirņi un pupas deva labu ražu, bet lini un kaņepes nebija labi paauguši, toties netrūka olīvu un kausētu liellopu tauku, tādēļ visumā radās tāds dīvains stāvoklis, ka pilsoniskā sabiedrība bija labi paēdusi un padzērusi un trūcīgi apģērbusies, bet telpas atkal tika labi apgaismotas. Tā gads nenovēršami gāja uz beigām; tagad katram pamatoti gribējās zināt, kāds būs nākamais. Ziema bija ļoti barga — auksta un skaidra; uz laukiem gulēja silta sniega sega un sargāja jauno zelmeni. Taču beigās notika kaut kas neparasts. Februāra menesī ļoti bieži mainījās sniegs, atkusnis un sals, tā kā saslima ne tikai pulka cilvēku, bet radās arī tāds daudzums lāsteku, ka visa zeme izskatījās pēc lielas stikla tirgotavas un katrs nesa sev uz galvas mazu dēlīti, lai pasargātos no krītošajām ledus smailēm. Starp citu, pārtikas produktu cenas, kā iepriekš minēts, vēl vienmēr nemainījās, un beidzot tuvojās savāds pavasaris.»

Te piepeši atdrāzās mazais večuks, paķēra loksni un, iepriekšējo nelasīdams un nebilzdams ne vārda, turpināja rakstīšanu.

«Tagad nāca viņš un saucās Ādams Litumlejs. Viņš nemēdza jokot un bija dzimis 17... gadā. Viņš atbrā-zās kā pavasara negaiss. Viņš bija viens no tiem. Viņš valkāja sarkanus samta svārkus, cepuri ar spalvu un zobenu. Viņam mugurā bija zelta veste, kuru greznoja izteiciens: «Jaunībai pieder pasaule!» Viņš šķindināja zelta piešus un jāja uz balta ērzeļa, viņš atstāja to pirmajā viesnīcā un iesaucās: «Velns ar to, pašlaik ir pavasaris, un jaunībai vajag iztrakoties!»

Par visu viņš maksāja skaidrā naudā, un visi par viņu brīnījās. Viņš dzēra vīnu, ēda cepeti un sacīja: «Ar to man nepietiek!» Tad viņš sacīja: «Nāc, maigo mīlulīt, tu man esi vajadzīga vairāk par vīnu un cepeti, par sudrabu un zeltu! Kāda man gar to daļa? Domā, ko gribi, kam jānotiek, tam jānotiek.»

Šeit viņš piepeši apstājās un nevarēja tikt tālāk. Viņi kopīgi pārlasīja uzrakstīto, nosprieda, ka iznācis tīri labi un, vieglprātīgi uzdzīvodami, astoņas dienas stiprinājās; lai gūtu jaunu iedvesmu, viņi gāja uz krogu biežāk nekā senāk, taču laime katru dienu nesmaida. Beidzot Džons atkal notvēra pavediena galu, skrēja uz māju un turpināja:

«Proti, jaunais Litumleja kungs šos vārdus sacīja kādai zināmai jaunavai Līziņai Federšpīlei; viņas māja atradās pašā pilsētas nomalē, kur apkārt auga dārzi un netālu zaļoja mežiņš vai krūmi. Viņa bija viena no valdzinošākajām skaistulēm, kādas jebkad radījusi šī pilsēta; Līziņai bija zilas acis un mazas kājiņas. Viņa bija tik skaisti noaugusi, ka viņai nevajadzēja valkāt korseti un, tā kā Līziņa bija nabaga, tad pēc kāda laika viņa no šī ietaupījuma varēja nopirkt violetu zīda kleitu. Taču viņu apskaidroja pastāvīgas skumjas, kas trīsēja ne tikai mīlīgajos sejas pantos, bet apdvesa arī Feder-špīles jaunkundzes harmonisko augumu, tādēļ, viņā skatoties, likās, ka bezvēja laikā var dzirdēt sērīgos Eola arfas akordus. Jo pašlaik bija iestājies ļoti savāds maija mēnesis, kurā likās apvienojušies visi četri gadalaiki. Sākumā vēl sniga sniegs un lakstīgalas dziedāja ar sniegpārslām segtu galvu, itin kā viņas nēsātu baltas, ar pušķi greznotas cepures; tad iestājās tāds karstums, ka bērni peldējās un ķirši nogatavojās, un hronikā par to ir sekojošas vārsmas:

Ledus un sniegs,

Zēniem peldēties prieks,

Vīns var ziedēt un ķiršogas sārtas kļūt,

Tas viss maija mēneša laika var būt.

Sīs dabas parādības padarīja cilvēkus domīgus un iedarbojās dažādā veidā. Arī jaunava Līziņa Federšpīle, kura bija sevišķi dziļdomīga, sāka nez ko gudrot un pirmoreiz saprata, ka savu labumu un savu ļaunumu, savu tikumību un savu negodu viņa nes pati savās rokās, un, pārdomādama un novērtēdama šo atbildības pilno brīvību, viņa atkal noskuma. Viņai, tā stāvot, pienāca pārgalvīgais sarkansvārcis un nevilcinādamies sacīja: «Federšpīle, es tevi mīlu!» To dzirdot, Līziņa piepeši mainīja savu iepriekšējo noskaņojumu un sāka līksmi smieties.»

— Tagad ļauj man rakstīt! — iesaucās satrauktais Litumlejs, kurš bija atskrējis Džonam pa pēdām un lasījis puisim pār plecu. — Tagad man ir tieši īstā vieta! — un viņš turpināja stāstu sekojošā veidā:

««Tur nav ko smieties!» sarkansvārcis aizrādīja, «jo es nemēdzu jokoties!»

īsi sakot, notika, kā mēdz notikt; tur, kur pakalnā aug mežiņš, zālē sēdēja mana Federšpīle un vēl vienmēr turpināja smieties, bet bruņinieks jau bija uzlēcis savam rumakam mugurā un drāzās prom tik ātri, ka pēc dažiem mirkļiem saplūda ar zilgmi. Viņš pazuda un vairs neatgriezās, jo bija īsts grēkagabals.»

— Ha, nu tas ir noticis! — iesaucās Litumlejs un nosvieda spalvu. — Nu esmu savu paveicis, tu pieraksti nobeigumu; jūtos pavisam noguris no šī velnišķīgā sacerējuma! Zvēru pie Stiksa! Nav brīnums, ka dižciltīgu dzimtu senči tiek tik ļoti cienīti un gleznoti dabiskā lielumā, jo es zinu, kādas pūles man maksājusi manas dzimts dibināšana. Bet vai es neesmu šajā lietā rīkojies drosmīgi?

Nu Džons turpināja:

«Pēkšņi pamanīdama, ka pavedinošais jauneklis pazudis gandrīz vienlaicīgi ar neaizmirstamo maija mēnesi, nabaga jaunava Federšpīle bija ļoti neapmierināta. Taču viņai pietika atjautības, lai ātri vien visu notikušo padarītu savās domās par nebijušu un atjaunotu agrāko garīgā līdzsvara stāvokli. Tomēr šo nevainības pēcspēli viņa baudīja tikai īsu laiku. Atnāca vasara, sākās labības pļauja, no visur redzamās zeltainās svētības katram kļuva dzeltens gar acīm, cenas atkal ievērojami kritās, Līziņa Federšpīle stāvēja uz sava pakalna un vēroja to visu, taču aiz liela apbēdinā-juma un nožēlas neko neredzēja. Tuvojās rudens, katrs vīna koks pārvērtās par plūstošu avotu, zeme nepārtraukti dunēja no krītošiem āboliem un bumbieriem, tika dzerts, dziedāts, pirkts un pārdots. Katrs iegādājās sev nepieciešamo, visa zeme bija kļuvusi par lielu gadatirgu, un, tā kā visas preces bija lielā daudzumā un lētas, tad šī pārpilnība tika arī slavēta, aplūkota un ar pateicību pieņemta. Vienīgi tā svētība, kuru sevī nesa Līziņa, nebija nekur lietojama, un to neviens negribēja, itin kā biezajai, ņudzošajai cilvēku burzmai nebūtu vairs vajadzīga neviena pati mutīte. Tad viņa noslēdzās no pasaules un vienu mēnesi par agru dzemdēja ņipru zēnu, kuram bija lemts kļūt par savas laimes kalēju.

šis puisis dzīvoja godīgi un tik daudz ceļoja, ka, pateicoties dīvainajam liktenim, beidzot sastapās ar savu tēvu, kurš to ceļa godā un piešķīra tam likumīgas tiesības, un šis ir otrais mums zināmais Litumleju ģimenes ciltstēvs.»

Vecais zem šī dokumenta parakstīja: «Pārbaudīts un apstiprināts. Johans, Polikarps, Ādams Litumlejs.» Arī Džons parakstījās tāpat. Tad Litumleja kungs vēl pievienoja savu zīmogu; uz ģerboņa zilā fona bija attēlotas trīs zeltītu makšķerkātu puses un septiņas baltsar-kani raibas cielavas, kuras sēdēja uz šķērseniski nolikta zaļa baļķa.

Viņi brīnījās, ka raksts nav iznācis lielāks, jo no visas pakas bija izlietota tikai nepilna loksne. Tomēr abi jutās apmierināti un priecīgi noglabāja rakstu arhīvā, izlietodami šim nolūkam vecu dzelzs kasti.

Ar šādām un citādām nodarbībām laiks pagāja ļoti patīkami; laimīgajam Džonam gandrīz kļuva neomulīgi, ka nav vairs ko cerēt un baidīties, ko kalt un gudrot. Jaunu nodarbošanos meklēdams, Džons pamanīja, ka mājas kunga laulātā draudzene skatās uz viņu mazliet greizi un aizdomīgi; varbūt viņam tikai tā likās, noteikti viņš to nevarēja apgalvot. Aizņemts ar citiem darbiem, viņš bija veltījis maz vērības šai sievietei, kura gandrīz vienmēr vai nu gulēja, vai, atrazdamās nomodā, kaut ko labu ēda, jo viņa nekur neiejaucās un šķita ar visu apmierināta, ja vien netika traucēts viņas miers. Pēkšņi Džons izbijās, ka dāma varētu sagādāt nepatikšanas, noskaņot savu vīru pret viņu vai izdarīt kaut ko tamlīdzīgu.

Viņš pielika pirkstu pie deguna un sev sacīja: «Pag! šeit būtu ieteicams izdarīt vēl pēdējo slīpējumu. Kā gan es varēju šo svarīgo lietu tik ilgi neievērot! Labu var padarīt par vēl labāku.»

Vecais bija aizceļojis, lai klusībā sameklētu piemērotu laulāto draudzeni savas dzimtas turpinātājam, nebilstot viņam pašam par to ne vārda. Džons nolēma nekavējoties doties pie dāmas; viņam bija neskaidrs nolūks drusku palakstoties ar kundzi un pieglaimoties viņai, lai atgūtu to, ko nosebojis. Viņš cienīgi nokāpa pa kāpnēm līdz istabai, kurā viņa mēdza uzturēties un, kā parasti, atrada durvis pievērtas, jo, par spīti slinkumam, viņa bija ziņkārīga un vienmēr gribēja dzirdēt, kas pašlaik notiek ārā.

Džons uzmanīgi iegāja istabā un redzēja viņu atkal snaužam ar pusapēstu aveņu kūku rokā. Labi nezinādams, ko īsti iesākt, viņš uz pirkstgaliem piegāja viņai klāt, satvēra viņas apaļo roku un to padevīgi noskūpstīja. Viņa nemaz nepakustējās, taču drusku pavēra acis un sakniebtām lūpām skatījās Džonā ar ļoti savādu skatienu. Aiz apjukuma kaut ko nomurminājis, viņš beidzot izgāja ārā un iesteidzās savā istabā. Tur viņš atsēdās kaktā, visu laiku domādams par pievērto acu savādo izteiksmi. Tad viņš vēlreiz noskrēja lejā, sieviete gulēja tikpat nekustīgi kā iepriekš, un, kad Džons pienāca tuvāk, viņa atkal mazliet pavēra acis. Viņš vēlreiz aizbēga un atkal sēdēja istabas kaktā, tad trešo reizi pietrūkās kājās, nokāpa lejā, ātri ieslīdēja pie dāmas un palika tur tik ilgi, kamēr mājās atgriezās patriarhs.

Tagad viņi abi satikas gandrīz katru dienu, apkrāpdami veco tik veikli, ka bija ko pabrīnīties. Miegainā sieviete pēkšņi kļuva manāmi možāka; bet Džons atmaksāja savam labvēlim ar vislielāko nepateicību, būdams visu laiku pārliecināts, ka tas nepieciešams, lai nodrošinātu sevi un pienaglotu laimi pie sienas labi pamatīgi.

Šinī laikā abi grēcinieki izturējās pret apkrāpto Li-tumleju sevišķi sirsnīgi un padevīgi; vecais jutās ļoti omulīgi un ticēja, ka mājā valda vislabākā kārtība, tā ka bija grūti pateikt, kurš no abiem kungiem ar sevi vairāk apmierināts. Taču kādu rītu pēc slepenas sarunas ar sievu vecais, šķita, guva virsroku; viņš staigāja apkārt pavisam savāds, nespēja palikt ne mirkli mierā un nepārtraukti mēģināja svilpot dažādas melodijas, tomēr zobu trūkuma dēļ nekas labs neiznāca. Likās, viņš pa nakti būtu paaudzis par vairākām collām garāks, īsi sakot, viņš bija ārkārtīgi pašapmierināts. Bet vēl tanī pašā dienā uzvara atkal nosliecās uz jaunā pusi; jo vecais, viņam negaidot, vaicāja, vai viņš nevēloties doties garākā ceļojumā, lai redzētu pasauli un lai, sevi izglītodams, iepazītos ar dažādiem citās zemēs izplatītiem jaunatnes audzināšanas veidiem un ievāktu ziņas par augstāko kārtu pēcnācēju audzināšanas pamatprincipiem.

Džonam nekas nevarēja būt patīkamāks par šādu brīnišķīgu priekšlikumu, un viņš tam priecīgi piekrita. Viņš ātri sagatavojās ceļojumam un, saņēmis vekseļus, aizbrauca ar vislielāko cieņu. Vispirms Džons apmeklēja Vīni, Drezdeni, Berlīni un Hamburgu, tad sadūšojās doties uz Parīzi un visur dzīvoja grezni un saprātīgi. Viņš apmeklēja visas izpriecu vietas, vasaras teātrus un izrāžu laukumus, izdrāzās cauri pilīs iekārtotajiem muzejiem un pusdienas laikā stāvēja uz saules kveldētajiem parādes laukumiem, lai pirms došanās ieturēt azaidu noklausītos mūziku un aplūkotu virsniekus. Kopā ar visiem citiem noskatījies parādi, Džons kļuva ļoti lepns, iedomādamies, ka viss spožums un varenums atkarīgs vienīgi no viņa, un uzlūkoja katru, kas nebija klāt, par muļķīgu vientiesi. Tā Džons mācēja savienot izsmalcinātu baudu ar dziļu gudrību, lai pierādītu savam labvēlim, ka viņš nav sūtījis ceļojumā nekādu ēzeli. Nevienam nabagam viņš neko nedeva, ne no viena trūcīga bērna nekad neko nenopirka, ar viesnīcu kalpotājiem viņš pastāvīgi mācēja tikt galā bez dzeramnaudām, neciezdams nekādus zaudējumus, un par katru pakalpojumu ilgi kaulējās, iekams to pieņēma. Visvairāk viņu iepriecināja ķircināšanās un lakstošanās ar vieglprātīgām sievietēm, kuru sabiedrībā viņš kopā ar diviem vai trim līdzīgi noskaņotiem draugiem īsināja sev laiku atklātās ballēs. Ar vārdu sakot, viņš pavadīja laiku tik jauki un omulīgi kā pieredzējis uzdzīvotājs.

Galu galā viņš nespēja atteikties no vēlēšanās apmeklēt savu dzimto pilsētu Zeldvilu. Tur Džons apmetās vissmalkākajā viesnīcā, pie pusdienu galda sēdēdams, izturējās noslēpumaini un klusi un ļāva vietējiem pilsoņiem lauzīt galvas par savu pašreizējo dzīvi. Zeld-vilieši bija pārliecināti, ka Džons nav sasniedzis neko sevišķu, taču šobrīd viņam neapšaubāmi klājās ļoti labi, tāpēc tie pagaidām atturējās no zobgalībām un ar sarauktiem deguniem blenza uz naudu, ko viņš nevienam neslēpa. Taču viņš nepacienāja tos pat ne ar vienu vienīgu pudeli vīna, kaut gan pats, tiem redzot, dzēra vislabāko un gudroja, kā vēl varētu tos pakaitināt. Kad ceļojums nāca uz beigām, viņš piepeši atminējās, ka apceļojamās zemēs viņam uzdots iepazīties ar audzināšanas jautājumiem, lai izdibinātu pamatprincipus, pēc kuriem varētu audzināt Litumleja dibinātās un Kabija

turpinātās dzimtas pēcnācējus. Šī uzdevuma veikšanai Džonam lieliski noderēja Zeldvila, jo, izlikdamies, ka viņam uzdota šāda augstāka misija, un izturēdamies it kā sava veida padomnieks audzināšanas jautājumos, viņš varēja izāzēt zeldviliešus vēl vairāk. Viņš arī bija nonācis tieši īstajā vietā. Jo jau kopš ilgāka laika zeld-vilieši bija atklājuši brīnišķīgu ienākumu avotu; viņi izskoloja savas meitenes par audzinātājām un aizsūtīja darbā. Tāpēc zeldvilieši īpašās iestādēs apmācīja gan gudras, gan neattīstītas, gan veselīgas, gan slimīgas meitenes dažādās nozarēs. Kā visādi tiek gatavotas foreles — gan vārītas, gan ceptas, gan speķotas, — tā arī lāga meitenes tika audzinātas vai nu vairāk baznīcas, vai vairāk pasaulīgā garā, vai nu pievēršot lielāku vērību valodām, vai mūzikai, vai nu dižciltīgām, vai pilsoniskām ģimenēm, atkarībā no apvidus, kuram tās bija domātas un no kurienes nāca pieprasījums. Turklāt visdīvainākais bija tas, ka zeldvilieši pret šiem dažādajiem apmācīšanas veidiem izturējās pilnīgi neitrāli un vienaldzīgi, viņiem arī nebija nekādu zināšanu par attiecīgajām dzīves nozarēm, un labo noietu varēja izskaidrot vienīgi ar to, ka šo «eksporta preču» noņēmēji bija tikpat vienaldzīgi un nezinoši. Tā zeldvilietis, kurš tēloja nesamierināmu baznīcas ienaidnieku, lika saviem bērniem, kurus bija paredzēts sūtīt uz Angliju, vingrināties lūgšanās un svētdienas ceremonijās, kāds cits, kurš atklātās runās jūsmoja par cēlo sievietes neatkarību, katra brīva šveiciešu nama lepnumu, bija izraidījis savas piecas vai sešas meitas uz Krievijas stepēm vai citu nemīlīgu vietu, kur tās sirga ar bezcerīgām dzimtenes ilgām.

Galvenais bija tas, ka godīgie pilsoņi padzina šīs ar

ceļojuma pasi un lietussargu apgādātās nabaga meitenes tik ātri, cik vien iespējams, lai varētu izmantot viņu mājup atsūtīto peļņu.

Tas viss bija radījis zināmas tradīcijas un iemaņas meitenēm nepieciešamo manieru ieaudzināšanā, un Džonam Kabijam bija darba pa pilnam, lai izpētītu un atzīmētu šeit valdošos dīvainos principus ar savu vēl dīvaināko uztveres spēju palīdzību. Viņš apmeklēja visdažādākās iestādes, kur tika apmācītas meitenes, izjautāja priekšnieces un skolotājus, cītīgi mēģinādams uzmest plānu, kā ievērojamā namā vajadzētu sākt augstajai kārtai atbilstošu zēna audzināšanu, izmantojot šim nolūkam tikai algotus cilvēkus, lai nesagādātu pūles un raizes vecākiem.

No dzirdētā Džons sastādīja dīvainu memorandu; čakli strādādams, viņš dažās dienās pierakstīja vairākas loksnes un ar šādu rīcību satrauca zeldvilie-šus. Saritināto rakstu Džons glabāja skārda futrālī, kas, ādas siksniņā piesiets, pastāvīgi karājās viņam pie sāniem. Bet zeldvilieši, to pamanījuši, nodomāja, ka viņš esot atsūtīts, lai nozagtu un aizvestu uz ārzemēm viņu peļņas noslēpumu. Viņi sadusmojās uz Džonu un to ar draudiem un lamāšanos padzina.

Priecādamies, ka izdevies zeldviliešus saniknot, Džons aizceļoja un beidzot nokļuva Augsburgā vesels un sprigans kā jauns kumeļš. Labā garastāvoklī viņš ieradās mājās un atrada tur tādu pašu priecīgu rosību. Pirmā, ko Džons sastapa, bija mundra, skaista zemniece ar kuplām krūtīm; viņa nesa bļodu ar siltu ūdeni; noturējis to par jaunu virēju, Džons noskatījās tai pakaļ ar labpatiku. Taču viņam gribējās ātrāk apsveicināties ar mājas kundzi; diemžēl, viņa nepieņēma un

gulēja gultā, lai gan mājā skanēja savāds troksnis. Tā cēlonis bija vecais Litumlejs, kurš skraidīja apkārt, dziedāja, klaigāja, smējās un tērgoja; beidzot viņš, pūzdams elsdams un acis bolīdams, nāca pretim Džonam un bija pietvīcis gluži sarkans no prieka, lepnuma un augstprātības. Apsveicis savu mīluli draiskulīgi un tanī pašā laikā cienīgi, viņš aizsteidzās atkal projām, lai nokārtotu kaut ko citu, jo likās, ka viņam būtu darba pilnas rokas.

Pa brīžam no kaut kurienes atskanēja vairākkārtēji paklusi pīkstieni, itin kā no mazas trompetītes; zemniece ar kuplajām krūtīm atkal šķērsoja istabu, nesdama pilnu klēpi baltu autiņu un skaļi saukdama:

— Tūlīt, manu dārgumiņ! Tūlīt, manu puisīt!

— Ka tevi jupis, kas tas par gardu kumosiņu, — sacīja Džons.

Bet tad viņš atkal dzirdēja brēkšanu, kura atkārtojās aizvien no jauna.

— Nu, — iesaucās Litumlejs, — kurš atkal bija pie-tipinājis klāt, — vai šis putniņš nedzied skaisti? Ko tu teiksi par to, mans mīļais?

— Kāds putniņš? — vaicāja Džons.

— Ak kungs Jēzu! Tu taču galu galā vēl neko nezini? — vecais iesaucās. — Mums beidzot piedzimis dēls, mums šūpulī guļ dzimtas turpinātājs, tik mundrs kā sivēns! Nu piepildījušās visas manas vēlēšanās un mani senu senie plāni!

Savas laimes kalējs stāvēja kā sastindzis, bet nespēja vēl izprast šī notikuma sekas, lai gan tās bija pavisam skaidras; viņš tikai manīia, ka viņu pārņem ļoti pretrunīgas jūtas, acis viņam kļuva gluži apaļas un mute savilkās tā, it kā vajadzētu noskūpstīt ezi.

— Nu, — vecais apmierināti turpināja, — neesi taču tik īgns! Mūsu attiecības gan drusku mainīsies, arī testamentu es jau atcēlu un sadedzināju līdz ar jautro romānu, kurš mums tagad vairs nav vajadzīgs. Bet tu paliksi mūsu mājā, tev vajadzēs uzraudzīt mana dēla audzināšanu, tev būs jābūt manam padomdevējam un manam palīgam visās lietās un, kamēr vien es dzīvošu, tev nekā netrūks. Tagad atpūties, man jāizmeklē mazajam dēlam piemērots vārds! Es jau trīs reizes izskatīju kalendāru un tagad gribu pāršķirstīt vecu hroniku, tur atrodami pavisam dīvaini senu dzimtu krustāmie vārdi.

Beidzot Džons devās uz savu istabu un atsēdās kaktā; viņš gluži neapzināti turēja sev starp ceļiem pie jostas piekārto skārda futrāli ar rakstu par audzināšanu. Pārdomājis jaunos apstākļus, Džons nolādēja ļauno sievieti, kura izspēlējusi ar viņu šādu joku un sagādājusi mantinieku, viņš nolādēja veco, kas ticēja, ka tam piedzimis likumīgs dēls, tikai sevi Džons nenolādēja, kaut gan patiesībā bija vienīgais vainīgais, ka mazais brēkulis nācis pasaulē un tādā veidā izslēdzis viņu no mantojuma. Tā viņš ķepurojās kā pa nesaraujamu tīklu un aizskrēja atkal pie vecā, muļķīgi cerēdams atvērt tam acis.

— Vai jūs tiešām ticat, — Džons tam klusinātā balsī sacīja, — ka šis bērns ir jūsējais?

— Kā, kas? — vaicāja Litumleja kungs un pacēla acis no savas hronikas.

Džons turpināja ar saraustītiem izteicieniem paskaidrot Litumlejam, ka viņš pats nekad nebūtu bijis spējīgs kļūt par tēvu, ka viņa sieva laikam bijusi neuzticīga un tā tālāk.

Līdzko mazais vīrelis viņu pilnīgi saprata, viņš kā sadzelts uztrūkās no krēsla, spārdīja ar kājām grīdu, šņaca un beidzot iebļāvās:

— Pazudi no manām acīm, nepateicīgais riebekli, melīgais krāpniek! Kāpēc gan lai es nebūtu spējīgs tikt pie dēla? Runā, nožēlojamais! Vai tā ir pateicība par manu labdarību, ka tu ar savu zemisko mēli aptraipi manas sievas un manu godu! Cik liela laime, ka es vēl īstā laikā pamanīju, kādu čūsku esmu barojis pie savām krūtīm! Kā gan dižciltīgiem ļaudīm jau šūpulī uzbrūk skaudība un savtība! Projām! Pazūdi tūlīt no šīs mājas!

Drebēdams aiz dusmām, viņš pieskrēja pie rakstāmgalda, paņēma sauju zelta naudas, satina to papīrā un nosvieda nelaimīgajam pie kājām.

— Te vēl būs nauda uzturam un pazūdi uz visiem laikiem!

Pēc tam viņš, šņākdams kā čūska, izgāja no istabas.

Džons pacēla paciņu, taču negāja projām no mājas, bet gan ne dzīvs, ne miris, aizvilkās uz savu istabu, izģērbās līdz pat kreklam, kaut gan nebija vēl vakars, un, drebēdams un žēli vaidēdams, nolikās gultā. Par spīti visām bēdām, viņš, nevarēdams aizmigt, saskaitīja saņemto naudu un to, kuru bija ietaupījis ceļojuma laikā agrāk minētajā veidā.

— Par velti! — viņš sacīja. — Es nedomāju iet projām, es gribu un man vajag palikt šeit!

Tad pie durvīm pieklauvēja divi policisti un, ienākuši iekšā, lika viņam piecelties un apģērbties. Baiļu un šausmu pārņemts, Džons paklausīja; policisti viņam pavēlēja sakravāt mantas, taču tās vēl bija kārtīgi sapakotas, jo viņš pat nebija paguvis savu ceļojuma koferi atvērt. Džons tika izvests no mājas; kāds kalpotājs iz-

nesa mantas, nolika tās uz ielas un aizslēdza viņam deguna priekšā durvis. Pēc tam policijas viri no kāda papīra nolasīja brīdinājumu, ka par mēģinājumu iekļūt šajā mājā viņš tikšot sodīts. Tad viņi aizgāja, bet Džons vēlreiz aplūkoja savas zaudētās laimes mitekli; tieši šinī brīdī drusku pavērās viens no augstajiem logiem, skaistā aukle noņēma pēc zemnieku parauga izžautos autiņus, un atkal ieskanējās bērna balstiņa.

Beidzot Džons ar savām mantām aizbēga uz viesnīcu, no jauna izģērbās un mierīgi apgūlās.

Nākamā dienā viņš aiz izmisuma aizskrēja pie advokāta, lai uzzinātu, vai patiešām nekas vairs neesot darāms. Bet, Džona stāstu līdz pusei noklausījies, advokāts dusmīgi iesaucās:

— Nelietis tāds, taisieties, ka pazūdat, un izbeidziet savus muļķīgos mantojuma izkrāpšanas mēģinājumus vai arī es likšu jūs apcietināt!

Pavisam sašļucis Džons beidzot devās atpakaļ uz savu labo Zeldvilu, no kuras bija aizbraucis tikai pirms dažām dienām. Viņš atkal apmetās viesnīcā un labu laiku, taupīgi dzīvodams, iztika no savas naudas; jo mazāk palika naudas, jo pazemīgāks kļuva Džons. Tā kā viņš tagad bija kļuvis pieejamāks, tad zeldvilieši, gribēdami pajautrināties, sāka ar viņu draudzēties un apmēram izdibināja Džona likteni; redzot, ka viņa ietaupījumi pamazām izsīkst, zeldvilieši piedāvāja Džonam pilsētas pievārtē mazu naglu kaltuvi, kura pašlaik bija pārdodama un, pēc viņu domām, spēja savam īpašniekam nodrošināt iztiku. Bet, lai sadabūtu pirkumam nepieciešamo naudu, Džonam vajadzēja pārdot visas dārglietas; tas viņam nenācās grūti, jo viņš vairs nelika uz šīm lietām nekādas cerības, tāpēc ka tās viņu

bija vienmēr piekrāpušas un viņš nevēlējās par tām ilgāk rūpēties.

Līdz ar naglu kaltuvi, kurā tika gatavotas vienkāršas divu vai trīs dažādu veidu naglas, Džons ieguva ari vecu mācekli; no viņa jaunais īpašnieks viegli iemācījās amatu, kļūdams par krietnu naglu kalēju; sākumā Džonam klājās grūti, bet vēlāk viņš dzīvoja pavisam labi un, kaut ari ar lielu nokavēšanos, iepazina vienkārša un neapnīkstoša darba laimi, kas viņam patiesi atņēma visas rūpes un atbrīvoja no ļaunām kaislībām.

Ap apmierinātā Džona mazo, nomelnējušo mājiņu vijās skaisti ķirbju ceri un tīteņi, turklāt to apēnoja liels plūškoks un ēzē vienmēr sprēgāja laipna uguntiņa.

Tikai klusās naktīs Džons vēl reizēm pārdomāja savu likteni, un dažreiz tajā datumā, kad viņš bija ieraudzījis Litumleja kundzi ar aveņu kūku rokā, savas laimes kalējs sita galvu pret laktu, nožēlodams nevajadzīgo palīdzību, ko bija sniedzis savai laimei.

Tomēr, kad ar naglu kalšanu sāka veikties aizvien labāk, Džonam pamazām pārgāja arī šie jūtu uzplūdumi.

.

ĻAUNPRĀTĪGI IZMANTOTAS MĪLESTĪBAS VĒSTULES

Tiktors Štertelers, kuru zeldvilieši sauca vienkārši par Vigi Sterteleru, dzīvoja omulīgi un kārtīgi, jo viņam piederēja ne vien ienesīgs ko-loniālpreču veikals un ekspedicijas kantoris, bet arī glīta, veselīga un labsirdīga sieviņa. Kopā ar savu patīkamo sievu Gritli Vigi bija ieguvis arī diezgan lielu īpašumu, kuru viņa bija mantojusi no attālākiem radiem; Gritli dzīvoja pie vīra saticīgi un klusi. Un viņas nauda Vigi loti noderēja, lai paplašinātu savus uzņēmumus, kurus viņš vadīja čakli un apdomīgi, tā ka tie deva labus ienākumus. Turklāt Vigi piemita kāda īpašība, kura, lai gan tā nebija raksturīga zeldviliešiem, viņam reizēm labi noderēja. Proti, pavadīdams savu mācību laiku un vēl dažus gadus lielākā pilsētā, viņš tur iestājās kādā no jauno kantoristu apvienībām, kura bija spraudusi sev par mērķi zinātnisku un estētisku spēju attīstīšanu. Tā kā šie jaunie ļaudis bija atstāti pilnīgi savā vaļā, tad tie aiz pārāk lielas centības darīja dažādas muļķības. Viņi studēja vissarežģītākās grāmatas un juceklīgi iztirzāja tās, savā teātrī viņi uzveda «Faustu» un «Vallenšteinu», «Hamletu», «Karali Līru» un «Nātanu», viņi rīkoja grūtus koncertus un nolasīja baismīgus sacerējumus, īsi sakot, nebija nekā tāda, ko viņi neuzdrošinātos darīt.

No turienes Vigi Štertelers atveda līdz uz Zeldvilu interesi par izglītību un grāmatām, taču, pateicoties šai tieksmei, viņš jutās par labu, lai pieņemtu citu pilsoņu tikumus un ieradumus; toties viņš iegādājās grāmatas, kļuva par abonentu visās galvaspilsētas bibliotēkās un literāros pulciņos, pirka žurnālu «Gartenlaube» un pasūtīja visu, kas iznāca sērijās, lai varētu turpināt daudzpusīgās studijas. Tanī pašā laikā viņš dzīvoja kārtīgu ģimenes dzīvi un pasargāja no zaudējumiem savu uzņēmumu. Pēc čakli un uzmanīgi paveiktajiem dienas darbiem Vigi aizsmēķēja pīpi un iebāza degunu savā lasāmvielā, kurā tas ļoti labi orientējās. Bet viņam ar to vien nepietika. Drīz Vigi sāka rakstīt dažādus apcerējumus, kurus viņš, runādams ar sievu, dēvēja par «esejām», un bieži izsacījās, ka, pēc paša domām, viņam esot esejista dotības. Taču, kad viņa esejas nedrukāja laikraksti, kuriem viņš tās sūtīja, Vigi sāka sacerēt noveles, parakstīdams tās ar Kurta Valdes vārdu un adresēdams visām iespējamām svētdienas avīzēm. Šeit viņam veicās labāk, tiešām viņa cēlie darbi ar brīnišķīgo rakstnieka pseidonīmu parādījās daudzos Vācijas apvidos, un drīz vien jaunais iznirelis kļuva par dzēlīgas skaudības iemeslu dažam Roderiham Tālēm, Hugo Inzelam vai Genzeriham Vīzēm. Viņš slepeni piedalījās visos noveļu konkursos, kas ienesa viņa noslēgtajā dzīvē aizvien lielāku un patīkamāku satraukumu. Savos īsākajos vai garākajos veikalnieciskajos ceļojumos Vigi vienmēr guva jaunu ierosmi, viesnīcās viņš satika dažu labu domu biedru, ar kuru varēja gudri parunāties; arī pazīstamo redakciju apmeklēšana dažādās provincēs reizē ar veikalnieciskiem darījumiem sagādāja garīgu atpūtu, kaut gan par to bija šur un tur jāsamaksā ar pudeli vīna.

Kādu dienu Vigi svinīgi atzīmēja savu nozīmīgāko piedzīvojumu; tas notika nelielas vācu pilsētiņas viesnīcā pie vakariņu galda, kur blakus dažiem pastāvīgiem apmeklētājiem sēdēja vairāki jauni ceļotāji; cienījami veci kungi ar sirmām galvām mierīgi tērzēja par dažādiem literāriem darbiem; viņi runāja par Servan-tesu, Rablē, Sternu, Žanu Polu, kā arī par Gēti un Tīku, slavēdami baudu, kuru sagādājot iedziļināšanās kompozīcijas noslēpumos un stilā, pie kam netiekot sagandēts prieks par pašu sacerējumu.

Pamatīgi analizēdami un salīdzinādami, viņi meklēja sarkano pavedienu, kas vijās cauri visiem šiem darbiem; reizēm viņi, kaut ko atcerēdamies, vienprātīgi pasmējās, reizēm ar nopietnām sejām priecājās par kaut ko skaistu, ko bija atklājuši, darīdami to visu klusu un bez satraukuma, un, beidzot, izdzēruši tēju vai iztukšojuši alus kausu, izdauzīja garās māla pīpes un no podagras mazliet stīvām kājām devās pie naktsmiera. Tikai viens no viņiem neuzkrītoši atsēdas kaktā, lai vēl palasītu avīzi un izdzertu glāzi punša.

Bet tagad sākās saruna starp jaunajiem viesiem, kuri līdz šim bija sēdējuši un klausījušies. Kāds izteica zobgalīgu piezīmi par sirmo kungu vecmodīgo sarunu; kādreiz pirms četrdesmit gadiem tie droši vien tēlojuši šejienes labākos mākslas pazinējus. Sī piezīme tika uzņemta atsaucīgi, un atkal vārdu pa vārdam atjaunojās saruna par daiļliteratūru, tikai ar gluži citu nokrāsu. Par minēto sirmgalvju vecmodīgajiem tematiem viņi nekā daudz nezināja pateikt, izņemot vienu otru no sliktām literatūras vēstures grāmatām sagrābstītu izteicienu; toties nāca gaismā visplašākās un pamatīgākās zināšanas par diendienā iznākošo vieglāka rakstura literatūru un par visām personām un personiņām, kuru dīvainie vārdi ik stundu virmo uz laikrakstu pelēko lapu tūkstošiem. Drīz vien bija redzams, ka viņi nav tādi nejēgas kā vecie tiesas padomnieki tin zinātnieki, bet gan sava amata pratēji. Jo nepagāja nemaz ilgs laiks, kad varēja dzirdēt vairs tikai tādus vārdus kā honorārs, izdevējs, kliķe, kasta, ar vārdu sakot, to visu, kas vēl vairāk sanikno šādus ļaudis un nodarbina viņu fantāziju. Jau bija sacēlies tāds troksnis, it kā runātu vai divdesmit cilvēku; viltīgas ačteles zibēt zibēja, un vispārēja slavas vainagota iepazīšanas nevarēja vairs ilgāk izpalikt. Piepeši atklājās, ka viens ir Gvido Štrālheims, otrs — Oskars Nordšterns, trešais — Kuniberts Mērs. Arī Vigi, kurš līdz šim bija runājis maz, vairs ilgāk nevilcinājās un mazliet kautrēdamies prata izteikties tā, ka kļuva zināms viņa vārds — Kurts Valde. Visi viņu pazina, tapat kā viņš pazina visus, jo šie kungi, kuri gadu desmitiem nelasīja nevienu labu grāmatu, rīšus aprija tūlīt uz vietas to, ko sacerēja viņiem līdzīgie, sameklēdami šos izdevumus visās kafejnīcās un darīdami to nevis aiz intereses, bet gan aiz savādas modrības. •

- Jūs esat Kurts Valde? — atskanēja kā pērkona grāviens. — Ha! Esiet sveicināts!

Tagad tika pasūtītas vairākas pudeles slikta un skāba vīna, kurš bija vislētākais šajā viesnīcā, un nu tikai sākās īstā rosība. Katrs centās parādīt, ka viņš nav uz mutes kritis. Visi vīri, kuri bija guvuši zināmus panākumus un šinī brīdi ar mierīgu sirdsapziņu gulēja simtiem jūdžu attālumā, tika pilnīgi iznīcināti, katrs zināja pastāstīt vispareizākās ziņas par to rīcību, nebija neviena nozieguma, kas netiktu tiem piedēvēts, un katru pavadīja sauss izsauciens:

— Viņš, starp citu, ir žīds! To dzirdot, visi korī tikpat sausi noskandēja:

— Jā, viņš esot žīds!

Vigi Štertelers priecīgi berzēja rokas un domāja: «Nu reiz esi ticis starp savējiem! Rakstnieks starp rakstniekiem! Ak, kas tie par smalkiem gariem! Kāda izpratne un kādas taisnīgas dusmas!»

Lai palīdzētu pagrimušajai literatūras pasaulei un atnestu jaunu rītausmu, šinī naktī un pie ša jaunā skābā vīna tika formāli un svinīgi pasludināts «jauns vētras un trauksmes laikmets»; plānveidīgi realizējot sprausto mērķi, būtu iespējams mākslīgi radīt to rūgšanas procesu, kurš vienīgais varētu dot jaunā laika klasiķus.

Taču drīz vien pēc šīs ļoti svarīgās norunas viņi, nespēdami ilgāk izturēt, nolieca savas galvas un bija spiesti meklet guļamvietu; jo šie pravieši nevarēja panest pat labu vīnu, nemaz nerunājot par sliktu, un samaksāja par katru mazu vaļību ar lielu pagurumu un nelabu dūšu.

Pēc viņu aiziešanas vecais kungs, kurš bija te palicis un vareni uzjautrinājies par redzētajām izdarībām, jautāja viesmīlim, kas tie esot par ļaudīm.

— Divi no tiem, — atbildēja viesmīlis, — Štertelera kungs un Huberta kungs ir ceļojoši veikalnieki, trešo sauc par Štralauera kungu, taču tuvāk es pazīstu tikai ceturto, — tas dēvē sevi par doktoru Mevesu un pagājušajā ziemā uzturējās šeit vairākas nedēļas. Dejas zālē «Pie zilās līdakas», kur es toreiz strādāju, viņš rīkoja priekšlasījumus par vācu literatūru; tos viņš vardu pa vārdam norakstīja no kādas grāmatas. Tā droši vien bija nozagta no bibliotēkas, kā varēja spriest pēc iesējuma, un tās lapas bija ar atlocītiem stūriem, stipri notrieptas ar tinti un eļļu. Izņemot šo grāmatu, viņam vēl piederēja nobružāta franču valodas mācības grāmata un kārtis ar pornogrāfiskiem zīmējumiem, ko varēja redzēt, turot pret gaismu. Lai ietaupītu kurināmo, viņš mēdza norakstīt no minētās grāmatas, gulēdams gultā, kamēr galu galā viņš izgāza tintes pudeli uz vatētās segas un linu palaga, un, kad viņam rēķinā pierakstīja nelielu summu kā zaudējuma atlīdzību, viņš piedraudēja savos rakstos un feļetonos sagādāt «Zilajai līdakai» neslavu. Tā kā šim Mevesam bija vēl citi pretīgi ieradumi, viņu beidzot dabūja no mājas projām. Starp citu, viņš raksta ar pseidonīmu Kuniberts Mērs visādus salkanus un atdarinātus sacerējumus.

— Pie velna! — sirmgalvis sacīja, — jūs, meistar Georg, runājat par šiem jautājumiem kā lietpratējs.

Viesmīlis nosarka, mazliet sastostījās un tad sacīja:

— Man jāatzīstas, ka es pats esmu bijis pusotra gada rakstnieks.

— Nevar būt! — iesaucās vecais. — Un ko tad jūs rakstījāt?

— To es gandrīz nevaru pateikt, — viesmīlis turpināja, — es biju apkalpotājs kādā kafejnīcā, kur augu dienu uzturējās daudz mūsu šāsdienas viesiem līdzīgu ļaužu. Viņi tur mētājās apkārt, slaistījās, šķendējās, rakņājās pa avīzēm, dusmojās par citu laimi, priecājās par citu nelaimi un reizēm skrēja uz māju, lai ar vislielāko vieglprātību uz ātru roku notrieptu duci lappušu, jo, ja nav nekā mācījies, tad arī nevar būt nekāda atbildības sajūta. Drīz vien es kļuvu par šo kungu uzticības personu, viņu dzīve man šķita daudz pārāka par manu pakļauto stāvokli, un arī es tapu par rakstnieku. Sava guļamistabā biju paslēpis gubu nobružātu franču avīžu numuru, ko biju savācis dažādajās viesnīcās, kur kalpoju senāk, jo man sākumā bija nolūks drusku pavingrināties šajā valodā, kā tas jaunam viesmīlim pienākas. No šīm aizmirstībā nogrimušajām lapām es pārtulkoju dažādu ziņu un tenku savārstījumu arī par tādām personām, kuras nepavisam nepazinu. Aiz vācu valodas nezināšanas es bieži saglabāju ne tikai franču valodai raksturīgo vārdu un teikumu kārtību, bet arī visus iespējamos romānismus, ierakstīdams šinī penterējumā, kuru uzskatīja par patiesi literāru, tos murgojumus, kurus biju sadomājis pats. Kad es šādā veida biju pieķēpājis veselu paku papīra, uzticēju to saviem kungiem un draugiem kā oriģināldarbu, un, lūk, viņi to uzņēma ar atzinīgām atsauksmēm un tūdaļ ieteica drukāšanai. Vājiem rakstnieķeļiem piemīt kāda savdabīga īpašība. Kaut gan viņi ir visneciešamākie un ķildīgākie cilvēki pasaulē, taču viņiem raksturīga nepārvarama tieksme turēties kopā un masveidīgi savairoties, lai izdarītu spiedienu uz augšējo slāni. Manu grāmatiņu nekavējoties pasludināja par ļoti ievērojamu asprātīga jauna rakstnieka pirmo darbu, kas apvieno vācisko sprieduma asumu ar francisko eleganci, kura laikam gan cēlusies no autora ilggadīgās uzturēšanās Parīzē. Es patiesi biju kalpojis vienu pusgadu šajā pilsētā pie kāda viesnīcnieka. Tā kā starp pārtulkotajām blēņām bija vairākas pikantas, bet aizmirstas anekdotes, tad tās drīz vien ceļoja no izdevuma uz izdevuma kā citāti no manas grāmatas. Titullapā es biju sevi nosaucis par George d’Esan; tas ir mans otrādi apgrieztais īstais vārds — Georgs Nāze. Tagad bija visur dzirdams: «George d’Esan savā interesantajā grāmatā stāsta par to vai to sekojošo,» — un tāpēc es kļuvu tik iedomīgs un uzpūtīgs, ka bez kavēšanās kā izšauta lielgabala lode drāzos tālāk pa iesākto ceļu.

— Bet pie velna, — ievaicājās sirmgalvis, — par ko tad jūs īsti rakstījāt? Jūs taču nevarējāt vienmēr pārtikt no savas veco avīžu kaudzes?

— Nē! Man, tā sakot, nebija nekāda cita materiāla kā vien pati rakstīšana. Iemērcis spalvu tintē, es rakstīju par šo tinti. Līdzko manīju, ka mani dēvē par rakstnieku, es rakstīju par rakstnieku kārtas godu, pienākumiem, tiesībām un vajadzībām, par vienotības nepieciešamību attiecībā pret citām kārtām, es rakstīju par pašu vārdu «rakstnieks»; nezinādams, ka tas patiešām ir vācisks un sens vārds, es mudināju to izskaust, pie kam izgudroju, manuprāt, daudz asprātīgākus un pareizākus nosaukumus, ko ieteicu apsvēršanai, ka, piemēram, rak-stotājs, tintenieks, rakstuvīrs, grāmatotājs, spalvas mākslinieks, grāmatu meistars u. c. Es cīnījos arī par visu rakstītāju apvienošanu, lai nodrošinātu katram dalībniekam bagātīgu un drošu iztiku, īsi sakot, ar visām šīm muļķībām es sacēlu krietni daudz putekļu un kādu laiku tiku uzskatīts starp pārējiem skribentiem par velna zelli. Itin visu mēs saistījām ar savu jautājumu un vienmēr no jauna atgriezāmies pie rakstniecības «interesēm». Kaut gan biju lasījis mazāk ka jebkurš cits, tomēr rakstīju vienīgi par rakstniekiem; nepazīdams viņu raksturu pēc paša pieredzes, es sadomāju «stundiņu pie X» vai «apciemojumu pie N», vai «satikšanos ar P», vai «vakaru pie Q» un vēl līdzīgā garā, papildinot to visu ar neizsakāmu pārgudrumu, nekaunību un bērnišķību. Bez tam es enerģiski darbojos, sūtīdams uz visām debess pusēm rakstiņus ar nosaukumu «Tiek ziņots», arī tādā veidā izplatīju visādus jaunumus un tenkas. Ja pašlaik nekā nebija pie rokas, tad es vai divdesmito reizi pārtulkoju no Gētes skaistās valodas sava rupjajā žargonā Zezenheimas idili un nosūtīju to kā jaunu pētījumu kādam nomales izdevumam. Es ari sameklēju ievērojamu autoru darbos tādas vietas, par kuram, cik man bija zināms, pēdējā laikā ticis maz runāts, un ļāvu tādiem rakstiem ar dažām aušīgām piezīmēm ceļot apkārt kā jaunatklājumam. Reizēm es norakstīju no kāda senāk iznākuša sējuma vēstuli vai dzejoli, uzdevu to par autora rokrakstu un apmierināts vēroju, cik ātri šis gabals ceļo pa visu presi. It sevišķi dzejnieks Heine bija mans vistreknākais kumoss; pie viņa slimības gultas es zēlu gluži tapat kā rācenis uz mēslu kaudzes.

— Bet jus taču esat bijis īsts blēdis! — vecais kungs ar izbrīnu iesaucās, un Georgs turpināja:

— Es nebiju nekāds blēdis, bet gan nabaga muļķis, kurš apmainījis savas viesmīļa ierašas pret darbu un sabiedrisko vidi, par kuras morālo vai amorālo jēgu tam nav ne jausmas. Bez tam mana rīcība nevienam nesagādāja patiesus zaudējumus.

— Un kā jūs no šās skaistās dzīves atkal novērsāties? — jautāja vecais.

— Tikpat ātri un vienkārši, kā es tai pievērsos! — atbildēja bijušais skribents. Par spīti visam spožumam, es nejutos omulīgi, un man ļoti trūka agrāk ierastā bagātīga uztura un labo vīnu pārpalikumu. Bez tam es staigāju diezgan nonēsātā apģērbā un gan ziemā, gan vasara zem plāna apmetņa valkāju pavisam nodilušu viesmīļa fraku. Negaidot saņēmu no dzimtenes nelielu naudas summu; tā kā es jau sen ilgojos kārtīgi apģērbties, tad tūdaļ pasūtīju smalku jaunu fraku, kārtīgu vesti un nopirku labi apzeltītu pulksteņķēdīti, kā arī skaistu kreklu ar žabo. Bet, kad es tā uzposos un aplūkoju sevi spogulī, man no acīm nokrita tikpat kā zvīņas; piepeši sapratu, ka esmu par labu, lai būtu rakstnieks, toties diezgan piemērots, lai kļūtu par vecāko viesmīli vidējā viesnīcā, un sāku meklēt piemērotu darbu.

— Bet kā tas izskaidrojams, — viesis vēl jautāja, — ka jūs tagad protat tik saprātīgi un pareizi spriest par šo rīcību?

— Tas laikam ir tāpēc, — smaidīdams atbildēja Georgs Nāze, — ka tikai tagad es savā brīvajā laikā cenšos mācīties, kaut gan vienīgi pats sev par prieku.

Pēc tam vecais samaksāja tēriņu un devās projām, uzaicinādams viesmīli turpmāk piedalīties viesu sarunās un nevilcinoties pastāstīt par saviem uzjautrinošajiem darbiem un piedzīvojumiem visu, ko vien viņš atminoties. Tā izrādījās, ka šinī viesnīcā pastāvīgajiem apmeklētājiem un viesmīlim bija vairāk izglītības un zināšanu nekā mazā rakstnieku kongresa dalībniekiem, kas šobrīd pārnakšņoja zem tā paša jumta.

Nākošajā dienā kungi vēlreiz pamatīgi apspriedās par «vētras un trauksmes laikmetu» un izklīda uz visām debess pusēm. Sadalīdami dažus no uzdevumiem, viņi priecājās par laimīgo sagadīšanos, jo ar Vigi Štertelera starpniecību būšot nodibināti droši sakari ar Šveici; viņš apņēmās būt vienlaicīgi gan Bodmers, gan Lafa-ters, lai saņemtu un uzmundrinātu ceļojošos jaunos Klopštokus, Vīlandus un Gētes.

Tā Vigi atgriezās savā dzimtenē gluži uzpūties n'o jaunajām izredzēm un iecerēm. Viņš izaudzēja garus matus, atglauda tos aiz ausīm, nēsāja brilles no tīra logu stikla un atstāja mazu ķīļbārdiņu, lai viņa āriene atbilstu nozīmīgajam iekšējam saturam, kuru viņš pēkšņi ieguvis ar savu jauno pazīšanos. Sakarā ar savu misiju Vigi biežāk uzturējās citu pilsoņu sabiedrībā un meklēja piekritējus. Uzzinājis par kādu, kas nosūtījis kalendāram joku stāstiņu vai sacerējis zobgalīgus pantiņus — tā bija vienīgā literatūra, kas radās Zeldvilā, — viņš centās šo autoru iegūt par «vētras un trauksmes laikmeta» dalībnieku. Taču, līdzko krietnie ļaudis pamanīja viņa nolūkus un saprata viņa dīvainos aicinājumus, tie saka viņu izzobot un sacerēt jaunus zobgalīgus pantus, kuri viņam par nepatikšanu tika lasīti krogos. Kad Vigi kādās gluži pilsoniskās viesībās netieši jautāja pilsētas rakstvedim, ko viņš domājot par Kurtu Valdi, un tas atbildēja: «Kurts Valde? Kas tas tāds par teļu?», tad viņam reizi par visām reizēm pietika, un viņš atkal ierāvās savā mājā.

tur Vigi aplūkoja savu sievu un pamanīja, cik daiļa Gritli ar aubīti galvā, sārtām lūpām, mierīgi viļņojošām krūtīm, pastiepusi skaisto kājiņu, sēž pie ratiņa, un viņam pēkšņi uzausa gaisma; viņš nolēma sievu aplaimot un padarīt par savu mūzu. No šī brīža viņš pavēlēja tai likt pie malas ar kaula gredzeniem un zvaniņiem mākslinieciski izgreznoto ratiņu un zaļo zīdaino linu kodaļu. Toties viņš ielika tai rokās vecu antropoloģiju un, lai šī gudrā grāmata nestāvētu dīkā, pavēlēja to lasīt, kamēr viņš strādāšot savā kantorī. Pēc tam viņš devās darbā, ļoti apmierināts ar savu ideju. Bet, kad viņš ieradās mājās paēst un alka pēc pirmās garīgās sarunas ar savu mūzu, viņa purināja galvu un neprata neko pateikt.

«Sākumā jāskar maigākas stīgas,» viņš nodomāja un pēc pusdienām iedeva viņai «Kādas vientules pavasara vēstuļu» sējumu; to viņai vajadzēja lasīt līdz vakaram.

Tad viņš gāja uz savu veikalu, lai liktu nosūtīt kaudzi krāsas koku, pēc tam uz mežu, lai būtu klāt pie ozola mizu izsoles. Tur viņš noslēdza labu darījumu un pēc tam apmierināti pastaigājās, tomēr atkal lietderīgos nolūkos. Viņš paslēpa savu piezīmju grāmatiņu ar veikalnieciska satura atzīmēm un izvilka mazāku, kura bija aizslēgta ar tērauda atslēdziņu.

Tad Vigi nostājās pie pirmā lielākā koka un, to pamatīgi apskatījis, rakstīja: «Skābarža stumbrs. Peleks, ar gaišākiem plankumiem un šķērssvītrām. To apklāj divējādas sūnas — vienas no tām gandrīz melnas, bet otras samtainas, koši zaļas. Bez tam vēl redzami dzeltenīgi, sārti un balti ķērpji, kas bieži vien saplūst kopā. Gar vienu pusi stiepjas uz augšu efejas stīga. Apgaismojums jāstudē citā reizē, jo koks pašreiz atrodas ēna. So aprakstu varbūt iespējams izmantot laupītāju scēnā.»

Pēc tam viņš palika stāvam pie zemē iedzīta mieta, uz kura kāds bērns bija pakāris beigtu glodeni. Viņš rak stīja: «Interesanta detaļa. Zemē iesprausta maza nūjiņa. Ap to apvīts sudrabpelēkas čūskas līķis, kas saliecies nāves agonijā. Līķa tukšajā iekšienē skudras lodā gan iekšā, gan ārā, ienesdamas šajā traģiskajā skata dzīvību. Pāri tam visam rotājas kustīgas ēnas no dažām līganām zālēm, kuru galos šūpojas iesārtas vārpas. Vai Merkurs mirdams šeit atstājis iespraustu šo spieķi ar beigto čūsku? Pēdējā piezīme vairāk noderīga novelei par tirgotājiem. N. B. Spieķis vai nūja ir vecs un satrunējis, tādā pašā krāsā kā čūska. Tur, kur to apmirdz saule, tas izskatās it kā sudrabpelēkiem matiņiem apklāts. (Pēdējais novērojums varbūt ir jauns.)»

Viņš apskatīja arī ķerras sliedes un rakstīja: «Motīvs lauku dzīves stāstam: ratu sliede pa pusei pilna ar ūdeni, kurā peld sīki ūdens dzīvnieciņi. Ceļš iet caur gravu. Zeme mitra, tumši brūna. Arī kāju pēdas ir piepildītas ar ūdeni, tas ir iesārts, satur dzelzi. Uz ceļa liels akmens, pa daļai klāts ar svaigiem nobrāzumiem, it kā no ratu riteņiem. To var lietot ekspozīcijai par apgāztiem ratiem, strīdu un vardarbību.»

Iedams tālāk, viņš saskrējās ar nabaga lauku meiču, apturēja to, iedeva tai dažas monētas un lūdza to pastāvēt mierīgi piecas minūtes; pa to laiku viņš, aplūkodams meiteni no galvas līdz kājām, rakstīja: «Spēcīgs augums, basas kājas, līdz pat potītēm klātas ar ceļa putekļiem, zili svītroti svārki, melns ņieburs — atlieka no nacionālā apģērba, galva apsieta ar sarkanu, balti rūtotu lakatu.»

Taču meitene pēkšņi aizskrēja, cik ātri vien varēja, it kā viņu vajātu pats nelabais. Viktors, viņai alkatīgi pakaļ noskatīdamies, centīgi rakstīja:

«Brīnišķīgi! Dēmoniski tautisks stāvs, dabiska izturēšanās.»

Tikai pēc laba gabala meiča apstājās un paskatījās atpakaļ; redzēdama, ka Vigi vēl vienmēr raksta, viņa pagrieza tam muguru un, uzsitusi ar plaukstu sev vairākas reizes pa dibenu, nozuda mežā.

Tā viņš griezās mājup, apkrāvies ar savu guvumu kā bite.

— Nu, mīļo mūžiņ! — viņš uzsauca sievai, — vai tu lasīji savu grāmatu? Man veicās ļoti labi, es atnesu līdzi uz māju lieliskas studijas, par kuru izmantošanu mēs vēl šodien parunāsim.

Taču Gritli atkal nezināja, ko atbildēt, jo viņa visu pēcpusdienu bija nosēdējusi dārzā un ar lielu labpatiku lobījusi zaļos zirņus. Šoreiz viņš papurināja galvu un nodomāja: «Savādi! Varbūt labāk tūlīt sākt ar praksi un paļauties uz sieviešu atjautību.»

Tāpēc viņš pie vakariņām nolasīja viņai savas šāsdienas piezīmes, iesāka sarunu par šādu novērojumu lietderību un, dodams Gritli padomu tādā pašā veidā atzīmēt līdzīgas parādības un ziņot viņam par savākto, uzaicināja, lai viņa par to izsaka savas domas.

— Es nekā nesaprotu! — bija viss, ko viņa atbildēja.

Pūlēdamies būt pacietīgs, viņš teica:

— Labāk tūdaļ sāksim ar gatavu darbu, kas tev varbūt būs skaidrāks un kur tu redzēsi šādu detaļu māksliniecisku apvienojumu.

Tad Vigi dabūja savu jaunāko rokrakstu un ņēmās to balsī lasīt, bieži apklusdams, jo lasīšanu traucēja gan biežie svītrojumi un labojumi, gan arī acis žilbinošo briļļu stumdīšana. Taču tikai pēc labas pusstundas Vigi pamanīja, ka viņa dzīves biedre iesnaudusies.

To redzot, viņš piesita ar nazi pie metāla lampas un, kad Gritli sarāvās, sacīja nopietni un neapmierināti:

— Mīļā sieva, tā nu nevar! Tu redzi, ka es ziedoju visas pūles, lai paceltu tevi līdz savam izglītības līmenim un tomēr tu mani neatbalsti! Tu zini, ka esmu izvēlējies dzejnieka ērkšķaino ceļu, ka man nepieciešama sievišķīgas būtnes, radniecīgi noskaņotas dzīves biedrenes saprašana, iedvesmojoši ierosinājumi, mīlestības pilna atsaucība, bet tu neliecies ne zinis, tu guli.

— Ak mīļais vīriņ, — atbildēja Gritli kundze, nosarkdama par šiem izteicieniem. — man šķiet, īstam dzejniekam jātiek galā ar savu mākslu bez iedvesmotājas.

— Labi! — iesaucās Vigi. — Zobojies vien, kaut gan tev būtu mani jāierosina un jāuzmundrina! Labi! Dieva tā kunga vārdā es iešu savu ceļu viens!

Tā viņš īgns un sabozies likās gultā, un Gritli atlaidās viņam blakus, noraizējusies, ka ar vīra saprātu viss neesot kārtībā. Nu Vigi nerunāja ar sievu vairākas dienas un gāja savu ceļu viens, taču, nespēdams to izturēt, nolēma turpmāk izvest savu gribu ar vīrišķīgu stingrību un piespiest dzīves biedreni darīt to, par ko viņa tam reiz būšot pateicīga. Viņš ātri sastādīja audzināšanas plānu, sameklēja veselu gubu grāmatu un, stingri uzstādamies, pavēlēja sievai cītīgi izlasīt un iemācīties to, ko viņš ieteikšot. Tā Gritli uzbruka lielas bēdas; viņa redzēja, ka saticība var tikt pilnīgi izpostīta, tomēr neuzdrošinājās griezties kaut kur pēc padoma, lai nenodotu savu vīru un nepadarītu par apsmieklu ļaudīm, kuriem šis stāsts būtu gardu gardais kumoss. Tāpēc viņa padevās, kaut gan ar dusmu pilnu sirdi, un darīja to, ko viņš pavēlēja: ķērās pie grāmatām un mēģināja tās lasīt, cik uzmanīgi vien iespējams; viņa arī čakli klausījās vīra runas un priekšlasījumus, sargājās aizmigt un izlikās pat, ka sāktu šo to saprast, cerēdama tā drīzāk izbēgt no nelaimes. Taču slepenībā Gritli rūgti raudāja, kaunēdamās pati no sava muļķīgā un apkaunojošā stāvokļa, un bieži vien iesvieda grāmatas kaktā vai arī mīdīja tās kājām. Jo velns bij apsēdis viņas vīru; vīrs deva Gritli lasīt visādus garlaicīgus, sausus un samākslotus sacerējumus.

Sākumā Vigi bija diezgan apmierināts ar sievas padevību, bet pēc vairākām nedēļām, pamanījis, ka tā neizrāda nekādu iedvesmojošu ierosmi, kādu rītu teica:

— Tā mēs nekur uz priekšu netiksim! Tāpēc tagad droši iedziļināsimies dzīvē un ķersimies pie darba ar īstu saviļņojumu. Es šodien došos garākā ceļojumā, jo man jāuzsāk veikalnieciskie darījumi, kas jānokārto rudenī. Labi, mēs apmainīsimies ar vēstulēm, kuras vēlāk varēs publicēt. Tagad, manu mīļo sieviņ, tavs uzdevums ir ļaut vaļu savām jūtām un domām! Jau no tuvākās pilsētas es tev rakstīšu vēstuli; uz to tev būs jāatbild līdzīgā garā. Pielūko, lai tu man atkal nerakstītu, ka nupat saēvelēti kāposti, ka tu esot pasūtījusi man jaunu naktskreklu, ka vēloties mani, līdzko būšu atgriezies majas, paraustīt aiz ausīm, ka tu nesen esot pārnakšņojusi ar manu naktscepuri galvā un no rīta, brokastis ēdot, aizmirsusi to noņemt, — vārdu sakot, nestāsti par tamlīdzīgām trivialitātēm, kā tu parasti to mēdz darīt! Nekāda ziņa! Man gandrīz gribētos teikt — kļūsti taču vienreiz vīrišķīga vai, pareizāk runājot, sievišķīga, tas ir, ļauj atplaukt savai cildenajai sievišķībai, liec pilnskanīgi un tīri skanēt tam harmonijam, kuras droši vien dus tevī, jo skaistā miesā jābūt skaistai dvēselei! īsi izsakoties, ievēro manu vēstuļu toni un noskaņu un centies pieskaņoties tai, vairāk man nav ko piebilst!

Kad viņš, jau pilnīgi ceļojumam saposies, stāvēja istabā, Gritli to pārsteidza ar sevišķi glītu, mazu groziņu no raiba klūdziņu pinuma; tajā viņa bija ļoti parocīgi un apetītlīgi iesaiņojusi ceptu vistu, dažas maizītes, divas kristāla pudelītes ar vecu vīnu un liķieri, sudraba kausiņu, galda piederumus un divas mazas servjetes. To visu Gritli bija likusi sagatavot pēc saviem norādījumiem, jo Vigi senāk bieži sūdzējās par izsalkumu un slāpēm, kuras to mocījušas garajos braucienos ar vilcienu. Savu ideju pārņemts, viņš izklaidīgi paņēma groziņu, bet pie atvadīšanās teica auksti un stingri:

— Novērs savas domas no tamlīdzīgām materiālām lietām un atceries to, ko es tev teicu! Ņem vērā, ka no šā pēdējā mēģinājuma atkarīgs mušu nākotnes miers un laime!

Pēc tam viņš devās prom, un vēl nebija pagājušas ne divas stundas, kad viņš jau atvēra groziņu, lai ieturētu gardu maltīti un sakārdinātu ceļa biedrus. Vista bija veikli sagriezta un atkal mākslinieciski salikta kopa, maizītes izceptas sevišķi labi; viņam bija grūti izlemt: vai dzert veco šeriju vai jauko ķiršu šņabi; beidzot viņš nomēģināja abus. Tā Vigi, gardi un priecīgi pamielojies, aizpīpēja cigāru, ko izņēma no skaisti izrakstīta maciņa, kuru viņam bija izšuvusi sieva.

Taču Gritli šobrīd sēdēja mājās gluži sadrūmusi; sirdi viņai māca liels smagums. Vigi Stertelers, kas pēc dabas bija īsts nerrs, ta<?ad bija atradis lielisku iespēju, lai mocītu viņu ari no tālienes, un tādēļ vīra aizceļošana neatbrīvoja Gritli no lietuvēna (kaut gan šāda doma viņai bija sveša un mulsinoša), jo tagad katrs pastnieks viņai kļuva par jaunu rēgu. Un par to, ka viss šis pasākums bija ļoti bīstams, liecināja Vigi pēdējie vārdi. Tā viņa baiļodamās gaidīja, kas notiks tālāk, un apņēmās atbildēt uz sava vīra vēstulēm, cik vien labi iespējams. Tiešām, kopš vīra aizbraukšanas vēl nebija pagājušas sešdesmit stundas, kad pienāca sekojoša vēstule:

Manas dvēseles visuzticamākā draudzene!

Divām zvaigznēm skūpstoties, iet bojā divas pasaules. Stingas kļūst četras sārtas lūpas, kuru skūpstā iepil indes piliens. Bet šāda sastingšana un šāda bojā eja ir svētlaime, kuras acumirklis vērts mūžības. Es to esmu labi apsvēris, esmu domājis un domājis, un manai domāšanai nav gala: «Kāpēc notiek šķiršanās?» Sim šausmīgajam jautājumam es varu rast tikai vienu atbildi, kuru metu svaru kausos: manas mīlestības kvele ir stiprāka par šo šķiršanos, un, kaut tā ir vai pati nebūtība, — kamēr vien sirds pukst, universs nav zaudējis jēgu. Mīļotā! Bez Tevis mani apņem tumsa — es esmu līdz nāvei noguris! Es vientuļi uzmeklēju savu guļamvietu .. . Saldu dusu!

Šai vēstulei bija pievienota zīmīte ar sekojošu saturu:

P. S. Mīļā sieva, es ar nolūku rakstīju šo pirmo vēstuli labi īsi, lai sākums Tev neliktos par grūtu! Tu redzi, ka šajās īsajās rindās ir tikai viens motīvs — šķiršanās jēdziens. Izsaki par to savas izjūtas un pievieno jaunu ierosmi, kuras atrašana ir tikai Tavas sirds un labās gribas ziņā. Kopš savas aizceļošanas es šonakt pirmo reizi gulēšu gultā; kaut tikai nebūtu blaktis! Man nācās sastapties ar jauno dzirnavnieku no Pils ielas, viņš piepeši citu braucēju klātbūtnē prasīja, lai aizdodot 40 frankus, tā ka es steigā nevarēju atteikt. Es zinu, ka viņa vecākiem vēl ir eļļas-sēklas, liec, lai mūsu komijs tūliņ aiziet tās nopirkt un izraksta rēķinu. Taču tas jādara nekavējoties, kamēr viņi nezina, ka jauneklis ir man parādā, citādi mēs nedabūsim ne eļļassēklas, ne naudu.

N. B. Par veikala un mājas lietām rakstīsim uz šādām zīmītēm, lai tās vēlāk varētu nolikt pie malas. Gaidīdams Tavu drīzo atbildi, Tavs vīrs un draugs Viktors.

Nu Gritli sēdēja ar vēstuli rokā, lasīja to un nezināja, ko atbildēt. Kaut arī viņai izdotos sagramstīt dažas pliekanas domas par šķiršanās nežēlību vai lietderību, taču par jauno ie'rosmi, kas jāpievieno klāt, viņai nebija ne jausmas, un gadījumā, ja tāda rastos, tā paliktu tālu aiz zvaigžņu skūpstiem un universa jēgas; tāpēc Gritli prātojumi par šo šķiršanos, kas saistījās vienīgi ar veikalnieciska cejojuma nepieciešamību un ienesību, atkal izbālēja, jo viņai nebija zināmi nekādi citi tās iemesli.

Ar vēstuli rokā viņa izgāja dārzā un, aizvien lielāku baiļu mākta, staigāja šurp un turp; tur Gritli pamanīja sava vīra veikala kalpotāju, un viņai ienāca prātā uzticēties tam, izstāstīt tam savas bēdas un lūgt palīdzību. Taču šo domu viņa tūdaļ atmeta, lai kalpotāji nezaudētu respektu pret Vigi. Tad Gritli paskatījās uz kaimiņu mājas dārziņu, kuru no viņas dārza šķīra vienīgi zaļš dzīvžogs, un piepeši ar savu sievišķīgo viltību atrada visdīvaināko izeju, kuru arī viņa, daudz nedomādama un itin kā augstākas varas vadīta, nekavējoties izmantoja.

Kaimiņu mājiņā dzīvoja nabadzīgs pilsētas palīgskolotājs, vārdā Vilhelms, jauns cilvēks ar mazliet sapņainām, tumšām acīm, kurš tika uzskatīts par vientiesīgu un aprobežotu. Vilhelmam par visu vairāk patika sievietes, taču viņš bija ārkārtīgi kluss un bikls, bez tam trūkums neļāva viņam domāt par precēšanos vai laksto-šanos aT skaisto dzimumu. Vilhelms samierinājās ar skaistuma apbrīnošanu iztālēm, un, tā kā viņa alkas bija vienlīdz nepiepildāmās neatkarīgi no tā, vai apbrīnošanas priekšmets bija sieva vai meitene, tad viņš tās pavisam godīgi mainīja, izvēlēdamies par savu domu mērķi drīz vienu, drīz otru. Tālab Vilhelms sirds dziļumos jutās gluži kā paša, un viņam piederēja visas skaistules, kuras dzēra kafiju, adīja zeķes vai arī dīkā pastaigājās. Lai zinātniski pamatotu vai estētiski attaisnotu šo savā ziņā vieglprātīgo izturēšanos, labais Vilhelms bija atteicies no kristietības un pievērsies īsti pagāniskai filozofijai, kaut gan viņam svētdienās bija jādzied priekšā svētdienas skolā, kur viņš vienmēr no jauna dzirdēja katķisma izskaidrošanu. Vilhelms domās iztēlojās visus mitoloģijas dievus un dievietes, par kuriem bija lasījis, un, sev laiku kavēdams, nometināja tos savā apkārtnē; atkarībā no Zeldvilas debesu nokrāsas viņš bija vācietis, grieķis vai indietis un slepenībā izturējās pret savām sievām tā kā šo tautību piederīgie. Tikai reizēm, kad laiks bija pavisam nejauks, viņa maizes rieciens pārāk plāns un nekur nevarēja ieraudzīt laipnu sievietes smaidu, Vilhelms padzina elkus uz visām debess pusēm, pats sev apgalvodams, ka šādai dzīvei neesot vajadzīgs neviens dievs.

Līdzko skaistajai Gritli kundzei ienāca prātā šis jaunais skolotājs, tā viņa to izvēlējās par savu glābēju. Jau kopš laba laika Gritli bija zināms, ka viņa skolotājam patīk un ka viņš ir pavisam kluss un bikls cilvēks, jo pie sastapšanās nosarka un nolaida acis; un tā nu viņš Gritli šķita ļoti piemērots noslēpuma saglabašanai. Gritli iegāja istabā un norakstīja sava vīra vēstuli, dažus vārdus pārgrozīdama un dažus pielikdama klāt, it kā sieviete rakstītu vīrietim. Tad viņa šo papīru kārtīgi salocīja un aizzīmogoja, bet neuzrakstīja uz tā adresi.

Vakara krēslā, kad Vilhelms laistīja savas nedaudzās puķes, viņa atkal pastaigājās pa dārzu tuvu gar žogu. Gritli piegāja viņam klāt tik tuvu, cik vien iespējams, un klusi uzrunāja vārdā. Kad Vilhelms pacēla acis, viņa zagšus parādīja vēstulīti, uzmeta skolotā-jam pavisam neparastu, saulainu skatienu un drebēdama jautāja, vai viņš protot klusēt. Šoreiz Vilhelms aizmirsa nolaist acis un uzsmaidīja viņai gandrīz neapzināti ka nesaprātīgs bērns, kuram parāda spožu mantiņu; nosviedis lejkannu, viņš grasījās satvert Gritli galvu, lai pēc tam pievilktu to pie lupām, kā mēdz darīt bērni, kam vēl nav jēdziena par telpu. Taču viņš neko neatteica, iekams viņa nebija vēlreiz atkārtojusi jautājumu; tad skolotājs nopietni pamāja ar galvu.

— Jūs paņemiet šo vēstuli tā, lai neviens neredz, un nolieciet man uz to labi piemērotu atbildi. Tas ir tikai joks, un jums par to tiks atlīdzināts! — Gritli sacīja, izbāza vēstuli caur dzīvžogu un, aizsteigusies projām ka dzelta, paslēpās savā istabiņā.

Vilhelms noskatījās viņai pakaļ, it kā redzētu parādību; tad viņš piesardzīgi izņēma no dzīvžoga vēstuli, apgāja tik lielu līkumu, cik vien to atļāva šaurais dārziņš, un iezagās sava mazajā dzīvojamā telpā, kas atradās tieši blakus dārziņam. Tur viņš steidzīgi izlasīja rakstīto vienreiz, otrreiz un, sirdij strauji pukstot, iesaucās:

— Ak kungs Jēzu! Tā patiesi ir mīlestības vēstule.

Nevilcinādamies Vilhelms pārklāja papīru skūpstiem,

tad atkal samulsa, taču, atcerēdamies viņam uzmesto skatienu, nosprieda, ka Gritli viņu mīl. Viņš aplūkoja savu istabiņu. Biezie tīteņaugi ar ziliem un sārtiem ziediem gandrīz aizsedza zemo logu, taču vakara saule spiedās cauri lapotnei un daži zelta stari apmirdzēja sienu, nabadzīgo gultu, viņa trīs vai četras reliģiskās gramatas un rakstāmlietas. Vispirms pateicīgajam skolotājam iešāvās prātā mīļais dievs un pie tam visvienī-gais un patiesi kristīgais.

— Pats par sevi saprotams! — viņš iesaucās, staigādams šurp un turp un turēdams roka vēstuli tikpat kā depešu,— pats par sevi saprotams, ka dievs ir debesīsli Protams, tīri dabiski!

Un viņš bija gluži svētlaimīgs, ka tik patīkamā veidā var izlīgt ar radītāju, kurš laidis pasaulē skaistas sievietes. Bet tad viņš no jauna samulsa.

— Pie velna, ko es ar viņu iesākšu? Viņai taču ir vīrs! Bet, pag, tā ir viņas darīšana! Ko viņa pavēlēs, to es izpildīšu. Ja viņa gribēs, es nekad neteikšu viņai ne varda, ja viņa vēlēsies, es ar viņu kopā ielīdīšu zemē, un, ja vajadzēs, es to izdarīšu viens pats.

Nu Vilhelms atsēdās uz gultas un nodevās jūsmīgiem sapņiem; beidzot biezā krēslā viņš velreiz pārlasīja vēstulīti, taču tā viņam likās uzrakstīta mazliet kuriozi un muļķīgi.

— Ak, — viņš smaidīdams noteica pie sevis, — arī par dāvātu sirdi var teikt: dāvātam zirgam zobus neskaita. Atbildi uzrakstīšu viņas garā, ja jau viņai tā ir patīkamāk un saprotamāk.

Viņš aizdedzināja sveces galiņu, sameklēja papīra lapu un uzrakstīja atbildi uz Vigi vēstuli labāk nekā Gritli to varētu vēlēties, netaupīdams asprātību, turklāt ielikdams tajā to sirsnīgo kvēli, kuru viņš šobrīd juta. Salocījis lapu, skolotājs iznesa to ārā un iebāza dzīvžogā. Tad viņš devās atpakaļ pie saimnieces, lai ēstu savu vakariņu zupu. Bet, palūk tikai! Vilhelms bija pavisam izbrīnījies, tā ka varēja norit tikai dažas karotes ēdiena, jo aiz priecīgā satraukuma jutās gluži paēdis, kaut gan parasti savu iedomāto mīlestības sakaru laikā viņš ēda ar vislielāko apetīti. Pēc tam viņš nekavējoties likās gultā, gribēdams noskaidrot, vai arī sapnī redzēšot savu mīļoto, jo bez tās garās miega stundas viņam šķita bezjēdzīga laika nosišana un lieka vilcināšanās. Apgūlies gulta, Vilhelms pirmoreiz pēc ilga laika sāka gluži nemanot skaitīt lūgšanu, izjusti un sirsnīgi pateikdamies dievam kungam par labo dāvanu — par mīļoto, kuru viņš tik negaidot ieguvis; taču lūgšanas vidū skolotājs mazdūšīgi apklusa, jo viņam ienāca prātā, ka šinī gadījumā lūgšana nav īsti vietā, un gandrīz nožēloja, ka atkal pārāk neuzmanīgi pievērsies savas bērnības kristīgajam dievam, kurš neļauj ar sevi apieties tik bezrūpīgi kā elki, kas minēti viņa vārdnīcās. Taču Vilhelmu apgaroja tikai dzīves skaistums, jo pat visļaunākajās dienās viņš nekad nebija lūdzis dievu maizes gabala dēļ. Kavēdamies atmiņās, viņš domāja par skaisto sievieti, kamēr svīda gaisma un viņš beidzot cieši iemiga. Tad Vilhelms redzēja sapni. Viņš sapņoja, ka sēž un maļ mārciņu smaržīgas sagrauzdētas kafijas un dzirnaviņas spēlē saldu, brīnišķīgi skanošu mūziku, tā ka viņš jutās gluži svētlaimīgs, taču Gritli kundzi Vilhelms sapnī neredzēja.

Viņa pa to laiku bija sameklējusi Vilhelma vēstuli un vēl pa nakti norakstījusi, izdarīdama nepieciešamos labojumus. Pie tam Gritli pārsteidza tas, ka, pirmkārt, jūtot siltumu, kas kvēloja Vilhelma vārdos, ari viņas sirds sāka pukstēt diezgan satraukti un nevaldāmi, un viņa tos norakstīja it apdomīgi, otrkārt, šoreiz viņai pat ne prātā nenāca pieprasītajā veikalnieciskajā pēcrak-stā vai arī pašā vēstulē atļauties kādu no tiem jautrajiem izteicieniem par raustīšanu aiz ausīm vai par naktsmici, un viņas vīra aizliegums izrādījās gluži nevajadzīgs. Bet par abām šīm lietām Gritli daudz nedomāja, jo viņu pārāk nodarbināja rūpes izdabāt savam vīram. Viņas pēcrakstā bija teikts:

Mūsu rakstvedis šodien pat aizgāja pie Milleriem uz Pils ielu un nopirka eļļassēklas, bet pēc pāris minūtēm, kamēr vēl nebijām paspējuši tās atvest šurp, viņi lika par attiecīgo summu atnest 100 galodu. Pa to laiku viņi laikam bija saņēmuši no sava dēla ziņu, ka viņš aizņēmies no Tevis 40 franku; jo, kad mēs pēc tam gribējām eļļassēklas aizvest, viņi atvainojās, ka sieva bez vīra ziņas jau pirms divām dienām pārdevusi tās kādam zemniekam. Tā viņiem tagad ir 40 franku un arī galodas. Lai dievs dod, ka Tev mana vēstule kaut drusku patiktu; tā man prasīja diezgan daudz pūļu, taču ne pārmērīgi, un es jūtu, ka labi vien būs.

Viņa nosūtīja vēstuli ar pirmo pastu un jau pēc divām dienām saņēma atbildi uz četrām lapaspusēm ar sekojošu pielikumu:

Šī būtu mana otrā vēstule, mīļā sieva! Es ļoti lepojos, ka beidzot esmu atradis īsto ceļu, jo, nemaz neglaimojot, Tu esi turējusies teicami. Bet tagad tikai neatlaisties! Tu redzēsi, ka esmu sācis rakstīt Tev pilnā sparā un aizpildījis četras lapaspuses ar visai spraigām domām un tēliem. Arī šoreiz gribu teikt tikai vienu: mēģini darīt tāpat! Gan velns paraus Mi 1 Ierūs, kad es ieradīšos mājās. Viņu rīcība mani aizskāra un sabojāja skaisto dienu, kura man sagādāja visinteresantākās iepazīšanās! Es aizmirsu pirmo vēstuli parakstīt, tādēļ paraksti zem tās, tikai pavisam pareizi: Kurts V. vai labāk, — lai paliek tāpat, vēlāk es tā kā tā visu šo krājumu pārskatīšu.

Pēdējās divās dienās Gritli bija visu labi pārdomājusi un nolēmusi pārtraukt sakarus ar Vilhelmu. Viņa gribēja tam vēl pie laika pateikt, ka tas esot tikai joks, kuru viņa cerot kaut kādā veidā izskaidrot; arī abu vēstuļu norakstīšana deva viņai mazliet drosmes un cerības, ka viņa varēs tikt galā viena pati. Bet, kad Gritli turēja rokās jauno penterējumu, viņai gar acīm sagriezās zils un zaļš, iedomājoties, ka turpmāk viss kļūs vēl trakāk; viņa atmeta katras cerības un, baiļu pārņemta, steidzās atkal norakstīt četras lappuses un nolikt tās zināmajā vietā.

Vilhelms, kurš, savu dāmu neredzēdams un neko par to nedzirdēdams, bija pārcietis divas grūtas dienas, metās uz vēstuli kā vanags uz laupījumu, un nepagāja ne stunda, kad bija gatava atbilde, kura sajūsmas un maiguma ziņā tālu pārspēja Vigi mākslas darbu. Kad Gritli to norakstīja, viņa jutās dziļi aizkustināta un nobirdināja uz papīra pat dažas asaras, jo kaut ko tādu viņai vēl neviens nebija teicis. Viņai gandrīz likās, ka būtu vieglāk, ja vajadzētu rakstīt tādam cilvēkam kā Vilhelms un nevis Vigi. Gritli tagad atmeta katru domu, ka tiks galā ar vēstuļu rakstīšanu viena pati, un ļāva notikumiem iet savu gaitu, paļaudamās uz pašas viltību, kas nepieciešamības gadījumā atradīs jaunu atrisinājumu. Šoreiz viņa pievienoja sekojošu zīmīti:

«Neko jaunu par šejieni es nevaru pastāstīt, izņemot nelielu, jocīgu notikumu, kuru neiedrošinājos minēt galvenajā vēstulē. Nabaga Sorenhanss, kurš dzīvo pie vārtiem un kuram, kā Tu zini, joku vairāk nekā sunim blusu, bija spiests pagājušo svētdien aiznest uz galvaspilsētu lielu nomas maksu. Zinādams, ka viņam nepaliks pāri naudas, lai kaut kur iegrieztos un kaut ko iekostu, viņš teica savai sievai: «Es piecelšos

agri — pulksten četros no rīta un skriešu labi mudīgi; ta kā ceļā paiet septiņas stundas, tad es līdz pusdienām nonākšu galā un droši vien dabūšu no nomas kunga zupas šķīvi un varbūt arī glāzi vīna.»

Tā viņš arī darīja un skrēja ar savu naudu kā apsēsts. Apmēram ap desmitiem viņš juta tādu izsalkumu, ka gandrīz neticēja, vai izturēs līdz galam, un tāpēc jautāja ļaudīm, kas nāca pa ceļu, cik tālu vēl esot. «Ja jūs labi ātri steigsieties,» tie atbildēja, «tad būs vēl apmēram stunda.» — «Un kad tur ēd pusdienas?» viņš vēl bailīgi pavaicāja. «Svētdienās pulksten vienpadsmitos!» ļaudis sacīja. Tā nabaga puisis skrēja, cik nagi nesa, domādams par garo atpakaļceļu, kad viņam somā vairs nebūs ne graša. Beidzot viņš nonāca galā tieši tad, kad pulkstenis nosita vienpadsmit, un, žvadzinādams savu naudas maciņu, aizelsies iespraucās istabā aiz kalpones, kura viņu pieteica. Ģimene jau sēdēja pie galda, un pašlaik tika nesta prom zupa. Mazliet sapīcis par traucējumu, nomas kungs sacīja: «Labi, mīļais! Atsēdieties uz sola pie krāsns un pacietieties kādu brīdi!» — Tā Šorenhanss noguris un bēdīgs apsēdās un skatījās, kā kungi ēd un dzer, viņš dzirdēja bērnus pļāpājam un smejamies un saoda pašlaik ienestā lieliskā cepeša smaržu. Neviens par viņu nelikās ne zinis, kamēr kungs nejauši griezās pie viņa un sacīja: «Un kas pie jums tur uz laukiem jauns, mīļais draugs?» — «Nekas sevišķs,» Šorenhanss, ātri apdomājies, atbildēja, «vienīgi tas, ka šonedēļ dīvainā kārtā vienai cūkai atskrēja trīspadsmit sivēnu!»

Izdzirdusi šos vārdus, nomas kunga sieva līdzjūtīgi sasita Virs galvas plaukstas un iesaucās: «Ak mīļais dievs! Nu gan pasaule sajukusi pavisam! Sivēnmātei

taču tikai divpadsmit pupu, — ko tad lai zīž trīspadsmitais sivēns?»

Šorenhanss smaidot paraustīja plecus un atbildēja:

«Viņam klājas tāpat kā man, viņam jāskatās!»

Tad mājas kungs iesmējās un uzsauca: «Sieva, liec, lai zemniekam atnes šķīvi un dod ēst no visa, ko mes esam baudījuši!»

Tā, lūk, viņš dabūja zupu, cepeti un visus labumus; kungs pielēja viņam glāzi vecā vīna un, kad viņš gāja prom, iedeva labu dzeramnaudu.

Mīļais vīriņ! Es Tev pastāstīju šo joku tikai tādēļ, ka man kaut kas ienāca prātā. Proti, tā kā Tev ir tik liela pazīšanās, tad es vēlētos, lai Tu šo sīko notikumu, mazliet izskaistinot, pārgrozītu vai pārveidotu par jauku stāstiņu, kas būtu pietiekami derīgs vienai no Tavām laika kavēkļa avīzēm. Tad Tu, atklādams savu nolūku, varētu pieprasīt mazu honorāru — apmēram desmit franku, un tos mēs atdotu Šorenhansam, kurš būtu priecīgs par negaidīto ieņēmumu, ko devusi viņa ideja.

Uz šo vēstuli no Vigi pienāca vēl garāka atbilde ar šādu pielikumu:

Viss veicas labi, mīļā Gritli! Tagad mēs varam droši turpināt sarakstīšanos un apmainīties ar vēstulēm katru dienu, vai dzirdi, katru dienu! Varbūt kādu laiku pat divreiz dienā, lai labi izmantotu manu prombūtni un savāktu labi lielu krājumu. Es domāju arī par ideālu vārdu priekš tevis; jo šeit mums neder Tavs prozaiskais īstais vārds. Kā Tev patīk Izidora vai Alvīne? Ar savu stāstu par Šorenhansu Tu panāci vienīgi to, ka man vajadzēja samaksāt divkāršu pasta tarifu; jo, pirmkārt, no šā muļķīgā joka neko nevar iztaisīt, un, ja arī varētu, tad Tu taču nevari prasīt, lai es nodarbinātu savu mūzu ar tādiem niekiem. Drīzāk varētu būtu runa par publisku labdarības pasākumu, jo es esmu jau piedalījies dažās šādās goda pilnas misijās. Ja Tu tomēr gribi iedot šiem ļaudīm pāris franku, tad man nekas nav pretim, jo es negribu ierobežot Tavas labdarīgās tieksmes. Es vēlētos, lai Tu izšķirtos par vārdu Alvīne.

Tagad savādā vēstuļu apmaiņa notika katru dienu, pēc ķāda laika pat divreiz dienā. Gritli vajadzēja ik dienas norakstīt četras garas vēstules, tādēļ viņas smalkie sārtie pirksti gandrīz vienmēr bija notriepti ar tinti. Ķerdamās pie šā neparastā darba, Gritli bieži nopūtas, un, laižot caur savām rokām vēstules, viņai reizēm bija jāsmej un reizēm jāraud par abu vēstuļu rakstītāju idejām un domu izpausmēm. Vigi domātās vēstules viņa parakstīja kā Alvīne, bet Vilhelmam — kā Gritli, pie kam viņa domāja: «Tas vismaz ir apmierināts ar manu vienkāršo vārdu!» Kopš kāda laika Gritli bija ievērojusi, ka Vilhelmam trūkst papīra, jo viņš rakstīšanai lietoja katrreiz citas krāsas un cita izskata strēmeles. Tāpēc viņa nopirka paku skaista vēstuļpapīra un nolika to līdz ar aizrādījumu: «Tagad jāraksta katru dienu divreiz! Nejautājiet, kāpēc, necentieties ar mani iepazīties, nelūkojieties uz mani! Noslēpums noskaidrosies!»

Viņa cieši paļāvās uz Vilhelma labsirdību, vientiesību un kluso padevību; ja arī kādu dienu nāksies piedzīvot vilšanos, viņš tomēr neatklās noslēpumu, priecādamies, ka viņam tāds ir. Tā šī apmaiņa vētraini turpinājās, un trīs vietās krājās varenas mīlestības vēstuļu kaudzes.

Vigi rūpīgi krāja savas sievas viltotās vēstules, Gritli uzglabāja abus oriģinālus, un Vilhelms nēsāja Gritli smalkos norakstus biezā vēstuļmakā uz savām krūtīm, nerūpēdamies pats par saviem gara ražojumiem.

Kādā pēcrakstā Vigi piezīmēja: «Es ar patiku ievēroju, ka starp Tavām rindām var redzēt asaru pēdas. (Ja vien Tev nav iesnas!) Bet vienalga — mani tagad nodarbina doma, vai pie iespējamās izdošanas drukātā veidā šādas starp rindiņām redzamas asaru pēdas nevarētu attēlot ar bālu litogrāfisku novilkumu. Protams, man ienāca prātā, ka tad laikam vajadzēs visu krājumu faksirailēt, par ko pagaidām japadomā.

Turpretim Vilhelms kādā vēstulē rakstīja: «Ak mīļā sirds, ir taču skumji būt tik nepielūdzami šķirtiem un vienmēr izteikties tikai ar melnās tintes starpniecību, kaut gan gribētos ļaut runāt kvēlajām sirds asinīm. Man šodien jau divreiz vajadzēja paņemt jaunu loksni, jo biju apslacījis to ar asarām, un nupat es tikai tāpēc izglābu trešo, ka ātri uzliku uz tās roku. Ja Tu mani kaut drusciņ mīli, tad šās vājības dēļ nenicini.»

Tādas vietas, kas, pēc Gritli domam, attiecās uz viņu pārāk tieši, tika no noraksta rūpīgi izlaistas, toties, rakstīdama Vilhelmam, viņa dažreiz samainīja pārspīlētās uzrunas, kā, piemēram, «manas dvēseles dārgais draugs» un tamlīdzīgas, pret sirsnīgākiem vārdiem, kā «mans mīļotais» vai «mans labais draugs», kaut gan šāda rīcība viņai vēlāk sagādāja nožēlu un rūpes; tam pašā laikā Gritli vīram rakstītajās vēstulēs atstāja šos cēlos, tukšos vārdus. īsi sakot, viņa galu galā kvēli ilgojās, kaut laulātais draugs atgrieztos, lai visas briesmas reiz izbeigtos. Tad Vigi negaidot atrakstīja, ka tagad visas viņa darīšanas esot galā. Taču vēstuļu apmaiņa nu esot ievirzījusies tik labās sliedēs, ka viņš palikšot prom vēl četrpadsmit dienu, lai šo pasākumu, kas viņa sirdij tik tuvs, labi izmantotu un laimīgi pilnveidotu. Sīs divas nedēļas viņš nodarbošoties tikai ar rakstīšanu un skubinot arī viņu uzticīgi izturēt līdz galam, lai sasniegtu mērķi, kas viņai uz mūžu mūžiem nodrošināšot vietu starp visievērojamākām sievietēm.

Nu rakstīšana turpinājās tā, ka spalvas vien zibēja. Gritli kļuva bāla un gurda, jo viņai bija jāraksta tik daudz kā kancelejas ierēdnim, skolotājs pavisam novājēja un galīgi zaudēja galvu, jo viņš turklāt rakstīja aiz īstas kaislības un pats vairs no tā visa nekā nesaprata. Gritli neuzdrošinājās uzturēties dārzā, lai neieraudzītu Vilhelmu, un, kad skolotājs viņu nejauši satika uz ielas, tad savukārt neuzdrošinājās paskatīties uz Gritli, it kā viņš būtu ļaundaris.

Lai arī Vigi rakstīja cik rakstīdams, viņš pa šo laiku jutās labi un dzīvoja kā īsts dzīves baudītājs, jo, sekodams dažu ļaužu piemēram, uzskatīja savus veikalnieciskos ceļojumus par izņēmuma stāvokli, kad var atpūsties no mājas kārtības. Katru vakaru Vigi veda uz teātri vai arī uz atklātām ballēm citu skaistuli, pie kam viņš vēlējās, lai katra viņam izstāstītu savu dzīves stāstu un krietni samelotu. Beigu beigās Vigi jutās stipri aizkustināts, uzskatīja visu par ļoti nozīmīgu, sāka stāstīto pierakstīt un nejuta, ka citi, dzerot viņa šampanieti, viņu slepeni izsmēja. Taču beidzot, atradis vēl vienu izdevību noslēgt labu darījumu par salmu izstrādājumiem, viņš saposās ceļam uz mājām.

Vigi izkāpa gala stacijā; tā kā bija skaista rudens diena, viņš gribēja aiziet līdz Zeldvilai kājām, lai, iedams ar piezīmju grāmatiņu rokā, atzīmētu vērojumus par «cejinieka atgriešanos» un zeltainajā vakara stundā izdomātu vislabāko nosaukumu vēstuļu krājumam. Viņš bija apmierināts ar sevi, ar pasauli, ar savu sievu un ar debesīm; galvā viņam bija pavisam savāda plat-malīte, pa pusei no salmiem, pa pusei no zīda; platmales lenta karājās Vigi pār muguru.

— Patiesībā, — viņš noteica, — nemaz nav nepieciešams sevišķi samākslots nosaukums. Visvienkāršākais būs pats labākais, piemēram, ja savieno abus vārdus, iznāk varen skanīgs nosaukums: «Kurtalvino, divu laika biedru vēstules». Tas skan labi, ļoti labi!

Un, iedams cauri krūmiem, viņš pēkšņi, pārgalvīga prieka aizrauts, sāka Rinaldini dziesmas melodijā dziedāt:

— Kurtalvino, sauc tā liegi, Kurtalvino, klāt jau rīts, tavi ļaudis sen vairs neguļ, sen jau saule spoži spīd!

Ar savu muļķīgo dziedāšanu viņš iztraucēja slaidu jaunu vīrieti, kurš, atspiedis galvu delnās, dziļu domu pārņemts, sēdēja zem egles un lūkojās ielejā. Šis sēdētājs bija Vilhelms, kurš, tikko padzirdis Štertelera kunga dziedāšanu, piecēlās kājās un steidzās projām. Turpretī Vigi, pamanījis biezo vēstuļu maku, ko Vilhelms, acīm redzot, bija aizmirsis, atsēdās viņa vietā. «Kas gan šim badakāsim, kuram būtu jalabo burtnīcas, darāms brīvā dabā?» viņš domāja. «Kas tas viņam, velns parāvis, par arhīvu?»

Un nevilcinādamies viņš attaisīja sainīti un atrada neskaitāmās Gritli vēstules; kaut gan tas bija rakstītas uz smalka vēstuļpapīra, tomēr šo žūksni gandrīz nebija iespējams saturēt rokā. Viņš atvēra pirmo, jo domāja, ka varēs izzināt nez kādus interesantus noslēpumus vai izmantot ko labām studijām.

Vēstule sākās šādi: «Kad divas zvaigznes skūpstās» utt. Viņš ielūkojās pamatīgāk un pazina savas sievas rokrakstu. Vigi atvēra otru vēstuli, pēc tam trešo — tās bija viņa vēstules; viņš saka apskatīt žūksni no otra gala un uzdūrās tieši tām, kuras bija rakstītas pēdējās; visas vēstules bija glīti norakstītas un adresētas skolotājam. Vigi uzlēca kājas un iesaucās:

— Piķis un zevele! Vai es esmu pie pilna p

vai ne?

Vigi stāvēja brīdi galīgi apjucis; tad viņš iegrūda vēstu|u paku ar juku jukām sajauktajiem papīriem savā ce|asomā, savicināja spieķi, uzbāza cepuri uz acīm, tā ka ta, nabadzīte, saburzījās un salocījās, un enerģiski soļoja tieši uz māju. Ceļā viņš satika skolotāju, kurš bailīgi un steidzīgi skrēja atkal atpakaļ, acīm redzot, meklēt savas vēstules. Vigi izlikās, ka viņš to neredz, un devās tik uz priekšu.

Kad viņš gāja caur pilsētu, zeldvilieši brīnījās, kāpēc Vigi izturas tik vēsi un nevienu nesveicina.

— Vigi Štertelers atgriezies! — tie sauca. — Tas tik ir vīrs no galvas līdz papēžiem! Tavu brīnumu, paskatieties, ka viņš soļo!

Bet Vigi bez apstājas traucās uz priekšu, uz savu māju. Pamanījis, ka pagraba durvis atvērtas, viņš iegāja iekšā un ieraudzīja sievu, kura ar lukturi rokā meklēja ābolus. Viņš tik negaidot nostājās tās priekšā, ka viņa drusku izbijās un kļuva vēl bālāka. Vigi to ievēroja un kādu brītiņu lūkojās uz Gritli, ari sieva skatījās uz viņu, un neviens neteica ne vārda. Pēkšņi viņš izņēma Gritli no rokas lukturi, norāva viņai no jostas atslēgu saišķi, izgāja ārā, aizslēdza pagraba durvis un iebāza atslēgas kabatā. Tad Vigi uzgāja augšā dzīvojamā

istabā, kur stāvēja Gritli rakstāmgaldiņš — trausla, maza, reiz viņai vārda dienā dāvināta greznuma lieta, pavisam nepiemērota bīstamu noslēpumu glabāšanai. Tādēļ ari viņam nebija vajadzīgs atslēgu saišķis, jo, stingrāk paraujot, atvilktnes atvērās pašas no sevis. Vienā no tām viņš atrada savas vēstules un otrā, sev par jaunu brīnumu, sievas vēstuļu oriģinālus sveša rokrakstā ar skolotāja parakstu. Viņš aplūkoja tas citu pēc citas, attaisīja vaļā, aiztaisīja atkal ciet, vēlreiz attaisīja un sameta visas uz istabas apaļā galda. Tad viņš izvilka vēstulēs no savas ceļasomas, vēlreiz aplūkoja ari tās un tāpat uzsvieda uz galda; iznaca gluži paprāva kaudze.

Pēc tam Vigi, acis neprātīgi zibinot, staigaja apkārt galdam, šad un tad uzsizdams ar spieķi pa papīru gubu, tā ka vēstules aizlidoja pa gaisu. Beidzot viņš ievilka elpu un sacīja:

— Kurt Jyino.v. Kurti 1 \ino, paliec sveiks, tu sknistais sapni!

ApgājfisJvēķdažās reizes un ga\du\ viiļs palika s'avam, izstiepa roku ir spieķi un turpināja:

lai

- Mīļīkā aV,maigu seju un i\iki\u gahļū, pārāk nVuļķe, ietērp u sa'ryi negodu vārdo\, pārāk! pepttīstitA, lai valdzinātu savu \.niļako kaut vai ar višmaļz'.ikņ mīlestības vēstulīti, !ņn toņivr pietiekami viltīga, \< i izdarītu' tik nekrietnu ļkrāpšciAi, kāda pasaulē vēl Viai*/ redzēta. V;iņa izmanto uzticīgi . godīgu jutu uzliesi^ojlpmus^— s\'va vīra vēstui<Sj samaina vārdu dzimti, sagroza personu vārdus un tādējādi, 'ar svešām spalvām greznodama^, piemuļķo ar šīm vēstulēm apstulbušo sava grēka līdzzinātāju. Tādā kārtā izvilinājusi no tā līdzīgus jūtu uzliesmojumus, kuros kvēlo grēcīga uguns, viņa tīksminās par tiem, viņas gara nabadzība ka vampīrs aprij svešu bagā-

tlbu, taču ar to nav diezgan! Viņa vēlreiz apmaina vārdu dzimti un personu vārdus un, greznodama savu tukšo, taču pārlieku blēdīgo galvu ar svešām spalvām, ļaunprātīgi pievi| lētticīgo vīru ar izkrāptajām mīlestības vēstulēm. Tā divi nepazīstami vīrieši — īstais vīrs un pavestais mī|ākais, — ar savām sirds asinīm rakstīdami, muļķojas un cērt ar zobeniem tukšu gaisu, viens pārspēj otru un tiek savukārt uzveikts ar vēl lielāku spēku un kaislību; katrs domā, ka viņš tiecas pēc cēlas sievietes, bet pa to laiku šī neattīstītā, bet alkatīgā ragana sēž starp tiem un slepeni turpina savu ellišķīgo spēli. O, es to pilnīgi saprotu, bet nevaru aptvert! Tas, kurš tagad spētu aplūkot šo jauko notikumu kā svešinieks, kā nepiederīgais, manuprāt, tiešām varētu teikt, ka atradis labu vielu, lai. ..

Tad Vigi piepeši apklusa un nopurinājās, jo sāka nojaust, ka viņš pats kļuvis par īsta stāsta objektu, un tas viņam nepatika, jo viņš vēlējās dzīvot mierīgi un bez riska.

— Kur ir mans miers, līksmais prāts, ko saviļņoja vienīgi viegli paveicamas, nenozīmīgas, veikalnieciskas rūpes? Šī sieviete pamazām izposta manu dzīvi, manās acīs viņa ir zoss, viņa tāda arī patiešām ir, taču zoss ar maitu lijas nagiem.

Viņš iesmējās un iesaucās:

— Zoss ar maitu lijas nagiem! Tas ir labi sacīts! Kādēļ man kaut kas tāds neienāk prātā rakstot? Es vēl kļūšu traks, tam jādara gals!

Pēc tam Vigi izgāja ārā, aizslēdza durvis un devās prom no mājas. Uz kāpnēm viņš pastūma pie malas kalponi, kura izbrīnījusies un apjukusi meklēja savus kungus.

' Aizvainotā patmīlībā un iedomībā viņš gāja pa tumšajām ielām dusmīgs un bēdīgs. Šķiet, ka pats galvenais — zaudētā Gritli mīlestība nesagādāja viņam daudz raižu; jo, nonācis rātsnama istabā, kur ievērojamākie ļaudis mēdza pavadīt sestdienas vakaru un dzīrot augu nakti, viņš apēda lielu gabalu garšīga taimiņa. Vigi sēdēja tur nerunīgs un samulsis vai arī pēkšņi iejaucās apmeklētāju sarunās, sākdams tērzēt par ko citu, un abu šo iemeslu deļ drīz vien kļuva par zobgalību objektu, jo viņš nebija parasts viesis un traucēja sabiedrību. Viņam vēl vienmēr bija galvā jaunākās modes platmalīte, kura šiem kungiem nebija pa prātam. Jo, kaut gan zeldvilieši piemērojās katrai modei, tiklīdz tā bija visu atzīta, viņi tomēr neieredzēja ļaudis, kas pirmie sāka dzīties pēc tās, un vispār izsargājās no pārāk smalkā un smieklīgā. Nesen kāds, atbraucis no Parīzes, izstāstīja joku: augstās vīriešu platmales esot iesauktas par ragu kārbu (bolte ā cornes) — šo nosaukumu zeldvilieši uzņēma ar gavilēm. Kopš tā laika viņi cepures sauca par baiļu novadītāju, dūmvadu, slēdzeni, utupannu, putraimu mēru, noli me tangere*, toveri, atjautības kausu un tamlīdzīgi, bet katru platmali devēja tikai par ragu kārbu, tādēļ šie kungi nosauca Vigi galvas segu par jauku ragu kārbiņu un izteicās, ka viņa radziņiem vajagot būt vēl pavisam jauniem, maigiem un maziem, citādi viņam vajadzētu pamatīgāku cepuri. Vigi likās, ka par viņa nelaimi zina visa pilsēta un ka tiek mērķēts tieši uz to, kas viņu tik ļoti satraucis; tādēļ arī viņš pateica dažas dzēlības, lai pamudinātu kungus vaļīgāk izrunāties, un vairākas stundas izcīnīja

1 Neaiztiec mani!

nežēlīgu karu viens pats pret visiem rātsnama apmeklētājiem; nedabūjis zināt nekā jauna, Vigi aiz dusmām piedzērās un jutās ļoti nelaimīgs. Tā, nesasniedzis savu mērķi, Stertelers tiem beidzot lika saprast, ka viņš tos visus bez izņēmuma uzskatot par salašņam, un kungi, patiesi saniknoti, izsvieda Vigi pa durvīm. Viņš uzlika kārtīgi galvā savu nabaga nozākāto platmalīti un, rūgti raudādams, streipuļoja uz mājām; iekritis gultā, viņš gulēja kā nosists, kamēr sāka zvanīt uz dievkalpojumu, un būtu gulējis vēl ilgi, ja viņu nebūtu pamodinājuši kalps un kalpone, prašņādami un uztraukdamies par saimnieci. Vigi piepeši atcerējās visus dienas notikumus, kas tagad paģirās likās vel daudz briesmīgāki un nejēdzīgāki, ar neprātīgām dusmām un niknu sejas izteiksmi uzrausās kājās un, pieri berzēdams, kavējās domās, kamēr viņam ienāca prātā pagraba atslēga. Uztrauktajam Vigi likās, ka viņš jau kopš nedēļām tur savu sievu ieslodzītu pagrabā, taču tas viņam šķita jo pareizi un labi; acis zibinādams, viņš steidzās izpildīt sodu līdz galam. Vigi atslēdza pagrabu, kur uz veca ķeblīša sēdēja galīgi nobālusī un nosalusī Gritli. Līdz šim viņa bija izturējusies mierīgi un klusi, cerēdama, ka vīrs ieradīsies un atslēgs durvis bez lieciniekiem un viņi varēs pēc tam abi izrunāties, jo no pirmā skatiena Gritli jau bija jutusi, ka vīrs uzzinājis par viņas nepareizo rīcību ar vēstulēm, kaut gan viņa nevarēja uzminēt, kādā ceļā tas noticis. Tādēļ tagad, ieraudzīdama vīru, Gritli piecēlās, satvēra viņa roku un gribēja lūgt viņu tikai dažas minūtes uzklausīt; taču, redzēdama, ka aiz Vigi stāv kalpotāji, Gritli neko nevarēja pateikt; pie tam viņš sievu tūlīt satvēra aiz elkoņa un rupji izgrūda uz ielas, sacīdams:

— Līdz ar to es atstumju tevi un padzenu no mājas, noziedzīgā sieva! Un tu nekad vairs nedrīksti pārkāpt šo slieksni.

To pateicis, viņš aizcirta mājas durvis un bargi norīkoja savus ļaudis pie darba.

Tā kā Vigi spēki bija jau izsmelti, tad viņš no jauna likās gultā un atkal kā nosists nogulēja līdz vēlai pēcpusdienai.

Jau kopš stundas mājas priekšā bija salasījies bariņš kaimiņu sievu, kuras ziņkārīgi ielenca izdzīto un pavadīja ar vaimanām katru tās soli. Gritli likās, ka viņa aiz noguruma, kauna un apjukuma ielīdīs zemē; neuzdrošinādamās pacelt acis, viņa staigāja šurp turp pa ielu, jo viņai Zeldvilā nebija vairs nedz vecāku, nedz tuvinieku, izņemot vecu radinieci, kura viņai beidzot ienāca prātā. Gritli devās uz radinieces dzīvokli, nemaz nemanīdama daudzos baznīcēnus, kuru burzmai viņa spraucās cauri; tieši pašlaik daļa iedzīvotāju atkal bija kļuvuši reliģiozāki, taču tas nekavēja dažu labu tūlīt no dieva tempļa ar dziesmu grāmatu rokā skriet pakaļ izdzītajai sievietei.

Starp citu, vecā radiniece uzņēma Gritli labi un sirsnīgi. Mazliet atpūtusies, Gritli sāka nevaldāmi šņukstēt un, kad arī tas bija pārgājis,_ zvērēja nekad vairs neatgriezties Vigi Stertelera mājā; pēc īsas apspriešanās radiniece vēl tajā pašā dienā lika atnest no Vigi visas Gritli nepieciešamās mantas.

Izgulējies Vigi jutās ļoti izsalcis un tūlīt gribēja ēst; taču apjukušajai kalponei nekas nebija gatavs, un ēdienu vietā uz galda vēl vienmēr stāvēja divu laika biedru vēstules. Viņš atkal pārskaitās, pavēlēja tūlīt vārīt to, kas mājās atrodams, un līdz turpmākajam ieslēdza vēstules savā pultī. Paēdis Vigi mazliet nomierinājās un sāka apzināties savu vientulību; tikai tagad viņam k|uva neomulīgi, jo pēc pagājušās nakts notikumiem Vigi nevarēja meklēt patvērumu pat vietējā sabiedrībā. Un, kad bez tam ieradās kāda sieviete un Vigi bija jāatdod no skapjiem savas sievas jauki smaržojošās lietas, viņa acīs ieriesās asaras; viņš gandrīz velējās, kaut Gritli būtu vēl tepat, un sāka pārdomāt, vai varbūt nevajadzētu pēc pamatīgas pārbaudes pārkāpumu piedot.

Tāpēc viņš divas dienas gaidīja, vai sieva nedos kādu ziņu, bet, kad viņa to nedarīja, Vigi devās pie pilsētas mācītāja, lai ierosinātu šķiršanos. Viņš domaja, ka sakarā ar samierināšanas mēģinājumiem, ko pienākas veikt garīgajai iestādei, viss varbūt noskaidrošoties. Taču Vigi bija ļoti pārsteigts, uzzinājis, ka tādās pašās darīšanās nupat šeit bijusi Gritli un ka mācītājs gribot viņam tūlīt pastāstīt, kā iznācis ar vēstulēm un to, ka Gritli atzīstot savu nepareizo rīcību, bet uzlūkojot vainu par izpirktu un sakarā ar pārmērīgo sodu, kā ari ar citādi nesaprātīgo Vigi izturēšanos vēloties no viņa šķirties.

Viņš uzskatīja šo stāstu par tukšām izrunām un, domādams, ka grēcinieci izdosies atgriezt, ļāva, lai viss iet savu ceļu. Pārnācis mājās, Vigi atrada vēstuli no kādas dāmas, ko sauca par Keteri Ambahu. Tā bija trīsdesmit sešus vai trīsdesmit astoņus gadus veca jaunkundze, kura kopš četrpadsmit gadu vecuma bija uz visām Zeld-vilas amatieru skatuvēm, tiklīdz tās tika ierīkotas, tēlojusi pirmās mīlētājas lomas un, proti, nevis sava skaistā auguma dēļ, bet gan pateicoties savam diženajam garam un nekaunīgajai izvirzīšanās kārei. Jo, kas attiecās uz Keteres Ambahas augumu, tad viņai bija garš rumpis un neparasti īsas kājas; tāpēc viņas viduklis šūpojas virs zemes attālumā, kas līdzinājās tikai vienai trešdaļai no visa auguma. Turklāt Keterei bija nesamērīgi liels apakšžoklis, un viņa spēja kā maltin samalt lielus gaļas un maizes daudzumus, bet, tā kā zods_ aizņēma prāvu daļu no visas sejas, tad tā izskatījās pēc milzīga cokola, uz kura atradās maza mājiņa ar šauru kupolveida jumtu un niecīgu erkeru, proti, degunu, kurš līdzas milzīgajam zodam nebija gandrīz manāms. Gar katru vaigu nokārās gara, vientuļa sproga, kamēr uz pakauša bija saritinājusies tieva žurkas astīte, kuras galiņš pastāvīgi mēģināja izbēgt ķemmei un adatai. Jo, ja tam izdūra cauri adatu, tad tas izjuka un sašķēlās kā čūskas mēle, bet, ja iesprauda ķemmi, tad tas itin viegli izspraucās cauri pat visbiezākajiem zobiem.

Kas attiecas uz viņas garīgo pasauli, tad tā, kā jau minēts, bija dižena, ko tūlīt varēs spriest pēc viņas vēstules, ko Vigi atrada, atgriezies mājās.

Cēlais vīrieti!

Ir tādi apstākļi, kas liek mums aizmirst aprobežotās ikdienišķās pasaules piesardzību un dod drosmi, pat uzliek par pienākumu arī vismaigākajai sievietei nedomāt par sevi un atklāti parādīt savu cēlāko līdzjūtību tur, kur neizprasts un nopulgots vīrieša diženums iet bojā nepelnītās ciešanās. Šādā situācijā, kā man liekas, atrodos es, apakšā minētā, un, ar savu pasaules pazīšanu un izglītību visiem sīkumainajiem apsvērumiem pāri paceldamās, uzdrošinos tuvoties Jums, cienījamais kungs, ar viscēlākiem nolūkiem, un piedāvāt brīvprātīgi tos pakalpojumus, kas varbūt varētu remdināt Jūsu nelaimi! Es ilgi esmu klusībā apbrīnojusi Jūsu garīgās dzīves plaukumu un, skumdama, ka tādam vīrietim kā Jums šajā barbariskajā apkārtnē jāpaliek tik nesaprastam un vientuļam, interesējos par Jūsu darbiem sevišķi sirsnīgi. Man šķita: jo labāk saprastam, jo laimīgākam viņam jā-jūtas sava visusvētākajā ģimenes lokā, blakus savai dvēseliskajai dzīves biedrenei! Nu arī jūsu māja ir izpostīta, šī bēdīgā vēsts pārlidoja mūsu pilsētu — piedodiet, ka es šeit aizvilkšu priekšā cēlas sievišķības plīvuri! īsi sakot: ja Jums Jusu tagadējā pamestībā nepieciešama līdzjūtīgas sirds atsaucība, ja Jums pietrūkst labs padoms un rūpīgas sievietes rokas, tad es Jūs lūgtu darīt man prieku un bez kautrēšanās izmantot manu laiku un manus spēkus, jo savu spēju izlietošanā es esmu gluži neatkarīga un viegli varētu katru dienu veltīt paris stundiņu Jūsu labā. Protams, Jūsu stiprajam garam nav nepieciešama nekāda nomierinoša sirds izkratīšana, toties jūsu mājsaimniecībai vērīga uzraudzība šad un tad jo vairāk nepieciešama; izglītota sieviete ar savu noteikto takta izjūtu to zina daudz labak, nekā to instinktīvi nojauš seklas sievietes, un tā es katrā ziņā šodien vai rīt personīgi parādīšos pie Jūsu pamestā pavarda, lai uzklausītu Jūsu iespējamās vēlēšanās un vajadzības. Tiklīdz Jūsu apstākļi būs atkal laimīgāk nokārtojušies, es tūdaļ ar viscēlāko nesavtību atkāpšos savas darbistabas svaidītajā klusumā.

Pieņemiet pašus sirsnīgākos vispatiesākās augst-cieņas apliecinājumus līdz ar manu parakstu.

Jūsu padevīgā Kātiņā Ambaha.

Kad Vigi bija izlasījis šo vēstuli, viņu pārņēma ļoti pretrunīgas jūtas. Tapat kā visi, viņš bija radis par Ke-teri smieties un neloloja visai patīkamus priekšstatus par viņas ārieni. Un taču Vigi šķita, ka viņš jau ilgi gaidījis tieši tādu vēstuli, it kā tajā varētu saklausīt balsi no labākas pasaules, it kā tajā ar viņu runātu saprotošs raksturs. Kamēr viņš par to pratoja, ieradās pati Ketere.

Viņa valkāja melnu mazgājama samta kleitu, sarkanu šalli un apaļu, pelēku platmalīti ar spalvu. Šī būtne Vigi pēkšņi savaldzināja, un, kad viņa tam klusējot sniedza roku un paskatījās uz to ar skumji mierinošu skatienu, Vigi pilnīgi aizmirsa, ka senāk bija par šo sievieti smējies; toties viņi tūdaļ lieliski sapratās.

Saruna, kura tagad sekoja starp abiem dižgariem, nemaz nav aprakstāma, pietiek teikt, ka pēc tās Vigi jutās mierīgs un gluži apburts. Visvairāk Vigi aizkustināja Keteres izturēšanās, kad viņš izstāstīja par notikumu ar vēstulēm un parādīja visu kaudzi. Viņa nebija atbildējusi neviena vārda, bet tikai nopūtusies un noraudājusi dažas klusas asaras un pat diezgan patiesīgi, jo Ketere iedomājās, cik daudz gudrāk un veiklāk viņa būtu pratusi rīkoties šajā laimīgajā gadījumā, jo viņai par visu vairak patika rakstīt vēstules.

Beidzot Ketere izjautāja kalponi, apskatīja virtuvi, deva dažus nevajadzīgus norādījumus un pēc tam, ceremoniāli kleitu saturēdama un skaļi runādama, devās lejā pa plašajām kāpnēm, kuras salīdzinājumā ar šaurajām kāpnītēm pašas mājā viņai it sevišķi patika. Nākamais šķirtenis pavadīja viņu līdz ielai, atvadīšanās bija teatrāla un pārspīlēta.

— Kalns ar leju nesatiekas, bet cilvēks ar cilvēku gan! — teica kāds zeldvilietis, kurš pašlaik gāja garām un noskatījās lielisko ceremoniju.

Visnelaimīgākais no visiem bija skolotājs Vilhelms. Viņš bija drusku sadūšojies un mēģinājis satikt Grilii kundzi, taču viņam galīgi neveicās, jo Gritli nekur nerādījās un nedeva par sevi nekādas ziņas. Tad Vilhelms uzrakstīja viņai vēstuli, kurā izstāstīja notikumu ar savu vēstuju somu un lūdza paskaidrojumu, ko viņš varētu darīt Gritli labā. Viņš neuzdrošinājās rakstīt neko citu, izņemot to, ka viņš būtu ar mieru veikt visu, ko viņa atzīšot par labu. Šo vēstuli Vilhelms aiznesa uz pastu, kas atradās vairāku stundu gājiena attālumā, un saņēma par atbildi tikai dažas rindiņas ar sekojošu saturu: viņam vajagot izturēties pavisam mierīgi, kamēr viņu iztaujāšot tiesas priekšā; tad viņam jāsakot tas, ko zina, ne vairāk un ne mazāk, proti, ka viņš pēc viņas velēšanās rakstījis atbildes uz uzticētajām vēstulēm.

Tā, visādu baumu mocīts, Vilhelms dzīvoja vientulībā un bija pilnīgā neziņā, kā to visu iztulkot, viņš vairs neuzdrošinājās iziet pat pa savām durvīm, lai apkoptu dārziņu, un enerģiskais vēstu|u sūtītājs tagad juta pelnītas bailes no visa, kas notika kaimiņa Vigi mājā.

Apsūdzētie grēcinieki nebija ne reizes redzējušies, bet starp Šterteleru un Keteri drīz vien izveidojās visciešākie sakari. Divreiz dienā Ketere apmeklēja Vigi māju, izlikdamās visas pilsētas priekšā, it kā viņai aiz tīras uzupurēšanās vajadzētu paglābt šo vīrieti no bēdīgajiem apstākļiem, vismaz no paša jaunākā. Pie tam viņa visur, kur vien gāja, stāstīja, cik milzīgā nekārtībā visu atstājusi Gritli, apgrieza Vigi mājās visu otrādi, pārbīdīja mēbeles, piestiprināja visos stūros efeju vītnes, sagrieza skaistos aizkarus un pagatavoja no tiem dīvaini robotus karodziņus. Aizbildinādamās ar kārtības ievešanu, viņa iztukšoja visus skapjus un sevišķi daudz rakājās pa Gritli bagāto pūru, kas vēl nebija aizvests. Viņa arī deva rīkojumus virtuvē; Vigi bija izbrīnījies un iepriecināts, ka vienmēr varēja ēst svaigu gaļu un nekad nebija jābauda uzsildītas saknes; pati Ketereēda virtuvē aukstu cepeti ar lieliem maizes gabaliem, un, ja tur nebija nekā cita, tad viņa uzzieda uz rikas taukus vai mērci. Tāpat Ketere varēja izēst veselu pusbļodu aukstu pupu, kolrābju vai kartupeļu, un nepilnu četru nedēļu laikā viņa iztukšgja sešus lielus podus ar augļiem, kurus bija iekonservējusi Gritli. Pēc šiem darbiem Ketere pasēdēja kādu stundiņu pie Vigi, mierināja viņu, kopīgi pārlasīja Vigi darbus un kopīgi pasapņoja, gluži nemanot kūdīdama Sterteleru pret sievu; beidzot viņa pat iesaiņoja jaunāko daiļdarbu, lai to paņemtu līdz un pa nakti izstudētu. Bez tam Ketere, it kā mācīties kārodama, stiepa uz māju viņa grāmatas, cik vien varēja panest, bet izlasīja tajās tikai pašas amizantākās vietas, kā bērni, kuri izskrubina rozīnes no kūkas.

Ņemot vērā šos apstākļus, nebija ko brīnīties, ka tiesas iestāžu samierināšanas mēģinājumi nedeva nekādus panākumus, un beidzot sākās šķiršanās process. Gritli kundze netika saudzēta ne mazākā mērā, jo tika nopratināti ievērojams daudzums liecinieku, par kuru atrašanu bija parūpējusies Ketere Ambaha. Arī Vilhelmu vairākkārt pratināja, bet tas viss nedeva nekā tāda, kas varētu pierādīt abu ļaundaru vainu. Tikai kāds bērns bija vairākas reizes redzējis, kā dzīvžogā tiek ieliktas vai no tā izņemtas vēstules, bet šo vēstuļu apmaiņu nenoliedza ne Gritli, ne Vilhelms.

Tā pienāca lielā tiesas diena, un Vigi noturēja stingru un daiļrunīgu apsūdzības runu. Viņš ļoti jauki attēloja savus cēlos garīgos centienus, — kā viņš ar patiesām pūlēm esot mēģinājis panākt savas dzīves biedrenes līdzdalību tajos un izcīnīt uzskatu harmoniju, bez kuras neesot iespējama laimīga laulība, kā sieva viņam sarūgtinājusi dzīvi sākumā ar stūrgalvīgu pretošanos izglītībai un gara trulumu, bet vēlāk ar viltīgu izlikšanos un, beidzot, viņa rūpju pilno veikalniecisko ceļojumu laikā, kurus viņš gribējis atvieglot ar savstarpēju sirsnīgu un gudru vēstuļu apmaiņu, lauzusi uzticību un notēlojusi lētticīgajam laulātajam draugam komēdiju, kas izraisa vislielāko sašutumu. Viņš paļāvīgi atļaujot tiesnešiem spriest, vai varot būt iespējama tālākā kopdzīve ar šādu zosi, kurai esot maitu lijas nagi.

Izmantojis šo apkaunojošo izteicienu kā trumpi, no kura tas nespēja atteikties, Vigi pabeidza savu priekšnesumu. Tam sekoja vispārēji klusi smiekli; apvainota sieva uz acumirkli aizsedza seju un raudāja. Taču tad viņa piecēlās un aizstāvēja sevi ar tādu sašutumu un daiļrunību, ka sagādāja savam uzpūtīgajam vīram gan izbrīnu, gan arī vislielāko apkaunojumu.

Vai viņa esot rupja un neizglītota, par to viņai pašai nākoties grūti spriest, Gritli sacīja, taču visi skolotāji un garīdznieki, kuri to audzinājuši, vēl esot dzīvi, jo vēl ne visai sen viņa bijusi bērns. Vīrs esot viņu apprecējis kā vienkāršu pilsoņu meiteni un viņa vīru — kā tirgotāju, nevis kā zinātnieku vai estētu. Ne jau viņa, bet gan Stertelers esot mainījis raksturu, jo pirms tam viņa ar vīru dzīvojusi saticīgi un laimīgi, tāpat kā, acīm redzot, vīrs ar viņu. Pat tad, kad viņš sācis nodarboties ar savām jaunajām mākslām, kā to katrs zinot, viņa neesot līdz ar ļauclīm par vīru smējusies, taču, redzēdama, ka apdraudēts mājas miers, patiesi centusies piemēroties vīram, kamēr vien tas bijis iespējams, neņemdama vērā nožēlojamo un pazemojošo stāvokli, kurā nokļuvusi. Bet beidzot viņš prasījis no tās neiespējamo — proti, izklāstīt savas sievišķīgās jūtas atklātībai samākslotā un nedabiskā valodā rakstītās garās vēstulēs un nodarboties nevis ar mājsaimniecību, bet izšķiest dārgo laiku ar viņai svešu, pretīgu un nevajadzīgu nodarbošanos. Izlikusies esot nevis viņa, bet gan vīrs, kas, kārtodams pavisam parastus un veikalnieciskus darījumus, uzspiedis pats sev un viņai tēlot vēstulēs šo gluži smieklīgo komēdiju. Taču viņa, baidīdamās no vīra un pūlēdamās šo nelaimi ātrāk novērst, mēģinājusi viņam izdabāt, kaut gan bēdās un apjukumā izvēlējusies nepareizo ceļu, kā viņa atklāti atzīstoties.

Katra sieviete Zeldvilā zinot, ka jaunais skolotājs Vilhelms viegli iemīloties un esot vienkāršs, bikls un godīgs cilvēks, ar kuru vajadzības gadījumā varot izspēlēt nevainīgu joku, nenonākot apšaubāmā situācijā. Tādēļ viņa nolēmusi izlietot nevainīgu viltību un uzdot viņam atbildēt uz vīra vēstulēm, īstenībā pasūtīt šīs atbildes, kā bieži vien skolotājiem uzdodot sacerēt rakstu darbus un īpaši mīlestības vēstules; viņa šai sakarā varot minēt dažu labu godīgu kalponi. Ne jau viņa esot sacerējusi atbildāmās vēstules, bet gan Štertelers, un līdz ar to apsūdzība par neuzticību esot pilnīgi nepamatota. Pēc viņas domām un pēc viņas vājās saprašanas, šī lieta jāizšķirot literārajai, bet nevis laulības šķiršanas tiesai. Taču viņai neesot iebildumu pret pēdējo, jo notikušais negaidot atklājis šīs laulības patieso stāvokli. Viņa vairs nejūtot nekādas simpātijas pret Šter-telera kungu, un, ja nu viss esot tiktāl nonācis, tad viņai esot pietiekams pamats, lai prasītu pilnīgu šķiršanos.

Tā kā uzticības laušana izrādījās tikai par ārēji nepareizu rīcību, tad tiesai, vismaz stingrai veco laiku tiesai tagad nebūtu bijis pamata šķirt laulību, taču tiesnešu kungiem un visai pilsētai tik ļoti gribējās joka pēc atņemt Vigi skaisto, jauno sievu un ļaut viņam sapīties ar komisko Keteri, ka tie nolēma pasludināt laulību par šķirtu. Tas tika atzīts, pamatojoties uz nesaskanīgām tieksmēm un paradumiem, rupju izturēšanos no vīra puses, kā, piemēram, ieslodzīšana pagrabā un nesaudzīga izgrūšana uz ielas, un kā vieglprātīgu kļūdu no sievas puses, kā, piemēram, vēstuļu apmaiņa ar skolotāju. Taču sieva jāuzlūkojot par neaptraipītu un nevainīgu, abām pusēm pienākoties viņu īpašums, neievērojot saistības vienam pret otru, tā ka no šī brīža Šter-teleram esot jāatdod vai jānodrošina sievas manta, kura viņai bijusi pūrā.

Vigi gāja uz māju drīzāk satriekts nekā priecīgs un pats par to brīnījās, jo viņš taču bija atbrīvojies no garīgi trulas un nederīgas mājasmātes. Tomēr viņš dabūja dzirdēt diezgan daudz zobgalību un komentāru; jau pie tiesas nama durvīm daži no apkārtstāvošajiem ļaudīm viņam uzsauca:

— Ak tu nerrs! Tu laikam esi tinti sadzēries, ka izlaid no rokām tādu sieviņu! Un kur vēl krietnais pūrs, apaļie pleci, labās manieres!

— Vai tu redzēji, — kāds teica otram, — kā viņai no cepures apakšas spraucās āra mirdzošas sprogas?

— Jā, — tas atbildēja, — un vai tu ievēroji dievišķīgas dusmas un maigo kvēli, kas dega viņas smejošajās acīs? Patiesi, ja viņa piederētu man, es viņu katru dienu saniknotu tikai tādēļ vien, lai varētu dusmīgu noskūpstīt! Nu, paldies dievam, gan jau viņa vēl atradīs tādu, kas pratīs viņu novērtēt!

Uz ceļa kāds cits sauca:

— Lūk, kur cilvēks, kurš sviež pa logu ārā aprikozes un ēd mežābolus!

— Vesels ēdis! — no otras ielas puses atbildēja.

Kāds kurpnieks sauca:

— Viņš iecērt nieka pļauku un domā, ka ir jau cīkstonis.

Un pogu taisītājs piebilda:

— Lieciet viņam mieru, viņš laikam ir prātnieks, bet ir dažādi prātnieki, arī tādi, kam galvā mēsli!

Beidzot varkalis, spodrinādams ar pakulām cinkotu pannu, piemetināja:

— Ar viņu ir tāpat kā ar velnu: man vajag pārtapt, tas teicis, palicis ogli zem astes un uzsēdies uz pulvera mucas.

Šīs runas pārlieku kaitināja un apbēdināja Vigi; pavisam sašļucis viņš iegāja savā istabā, un viņu pārņēma lielas skumjas. Taču Vigi šos skumju mākoņus drīz vien izklīdināja lecoša saule. Ienāca Ketere Ambaha, tērpusies smalkā tafta kleitā un izgreznojusies ar plānu, trauslu zelta pulkstenīti, kuru viņa nebija nēsājusi piecpadsmit gadu, jo tam sen vairs nebija nevienas atsperes. Ienācēja nometa lakatu un, līdzjūtīgi satvērusi Vigi roku, apsēdās viņam līdzās uz dīvāna; tagad Ketere savaldzināja viņu’ pilnīgi, un saderīgais pāris tūliņ vienojās par precēšanos, lai radītu parauga laulību, kur valda garīga saskaņa un cēlas jūtas. Tā jautrā Ketere laimīgi kļuva par līgavu; viņa tūliņ palika uz azaidu un tā lakstojās ar Vigi, ka kalpone, kura bija pieķērusies pirmajai sievai, jutās neērti. Mazliet noreibuši no Vigi vislabākā vīna, viņi pēcpusdienā roku rokā staigāja pa ielām, kamēr beidzot nonāca Keteres dzīvoklī, sasauca kopā dažus paziņas un nosvinēja saderināšanos. Pats labākais bija tas, ka par godu šim gadījumam tika sanests daudz ēdienu un dzērienu un Keteres sirmā matē reiz pēc ilgiem laikiem dabūja pamatīgi pieēsties, jo kopš trīsdesmit gadiem tai bija jārūpējas tikai par negausīgas meitas pabarošanu, tāpēc pašai nācās iztikt vairāk no skatīšanās nekā no ēšanas. Tagad viņa varēja mierīgi nomirt, jo meita, kura nekā neprata strādāt, beidzot ieveda mājā turīgu znotu un nepalika pasaulē pamesta un neapgādāta.

Tā dažam labam ērmam palīdz laimīgs gadījums.

Kāzas nosvinēja, cik ātri vien iespējams, spoži, bagāti un skaļi, jo Ketere vēlējās izbaudīt šo notikumu pilnībā un atrasties lielajās svinībās visu uzmanības centrā; bet Vigi izlietoja šo izdevību, lai salūgtu daudz viesu un, labi pacienādams vietējos ļaudis, nodibinātu ar tiem sirsnīgākas attiecības. Jaunā Stertelera kundze nevēlējās dzīvot klusi un noslēgti, bet gan mudināja savu vīru turpināt kāzu laikā uzsāktās izpriecas, kopīgi apmeklēt visas viesības, ielūgt ciemiņus pašu mājās un doties uz priekšu pilnos auļos.

Starp citu, Vigi tas ļoti patika, un viņš ar Keteri jutās šajā kņada visai apmierināts, jo tā viņu visur daudzināja par ģēniju, padarīja par sarunu objektu, attiecinādama visu uz viņu, un sauca vīru tikai par Kurtu. Mans Kurts ir teicis to un runājis tā, viņa katru acumirkli sacīja. «Kā tu nesen izteicies, mīļais Kurt? Tas bija tik brīnišķīgi! Man tevi tikai jāapbrīno, labais Kurt, ka tu neesi galīgi noguris no sava darba un studijām. Ak, es labi saprotu šo grūto pienākumu un arī to, kāda var būt un kādai vajag būt šāda vīra sievai! Vai mēs labāk neiesim uz mājām, mīļais Kurt? Man šķiet, ka tu esi noguris, ietinies apmetnī labi cieši, mans draugs! Bet šodien, kad pāriesim mājās, tu vairs nedrīkstēsi rakstīt, to es tev jau tagad saku!»

Visu to viņa čivināja daudzu ļaužu klātbūtnē; Vigi šie vārdi bija kā medus uz lūpām, viņš sauca savu laulāto draudzeni par «mana drosmīgā sieva» vai «dārgā sieva» un, piemērodamies savas īskājainās Famas runām, izlikās ciešanu nomākts vai dedzīgs.

Taču zeldviliešiem tas garšoja vēl labāk par austerēm un juras vēžu salātiem, jā, pat ceptam fazānam būtu bijis grūti aizvilināt viņus prom no turienes, kur dižojas Vigi un Ketere. Nu viņu smiekliem bija sagādāta viela uz gadu gadiem; taču, lai paildzinātu šo izpriecu, slīpētie resgaļi izturējās sevišķi uzmanīgi, un tādēļ radās jauna paraša, proti, līdzko lūpu kaktiņi sāka aizdomīgi raustīties, tika pastāstīts kāds muļķīgs joks, lai smietos it kā par to. Šis joku krājums, kuru zeldvilieši vienmēr pavairoja un uzlaboja, galu galā kļuva par sakopojumu ar patstāvīgu vērtību. Starp zeldviliešiem bija amatnieki un ierēdņi, kuri dienām un pat nedēļām varēja gudrot un pārlabot vienu pašu jaunu stāstiņu. Kad joks šķita pienācīgi izdomāts un noslīpēts, to vispirms izmēģināja kādā krodziņā, lai noskaidrotu, vai vārdu spēle atstāj vajadzīgo iespaidu, un nepieciešamības gadījumā tas tika vēlreiz pārlabots pēc visiem mākslinieciskās metodes likumiem, bieži vien pieaicinot palīgā lietpratējus. Atkārtojumi, liekvārdība un pārspīlējumi bija stingri aizliegti vai arī pielietojami tikai tad, ja tos varēja pamatot ar noteiktu nolūku.

Vigi par šo rūpīgo centību nebija ne jausmas. Viņš sēdēja sabiedrībā nožēlojami augstprātīgs, kamēr zeld-vilieši stāstīja kādu no jocīgajiem stāstiņiem, lai izliktos, ka smejas par šo joku.

— Cik gan laimīgs var justies tas, — viņš teica savai dzīves biedrei, — kurš pacēlies pāri šādām bērniš-ķībām un iepazinis kaut ko augstāku.

Tagad viņš, savas sievas iedvesmots, traucās uz šo augstāko mērķi ar pilnām burām. Un traucās tik labi, ka ar Keteres palīdzību vienā gadā nonāca tur, kur bija lemts nonākt lielākai daļai zeldviliešu, it sevišķi tāpēc, ka līdz ar Gritli mantu veikals zaudēja kapitālu.

Nelikdamies par to vairs ne zinis, Vigi, sagrābstījis pa visu valsti veselu baru līdzīgu dīvaiņu, nodevās primitīvam un bērnišķīgam literāram darbam, kurš pastāvēja līdzās īstajai daiļradei, un pasludināja savus mūžīgos atdarinājumus par kaut ko pilnīgi jaunu un nedzirdētu, kaut gan atgremoja tikai projām aizsviestas drazas vai arī radīja tīras muļķības. Pret katru, kas nesekoja uzmācīgajam aicinājumam, tika vērsts šķēps, un šīs atsevišķās personas nosauca par ļaunprātīgu un naidīgu kliķi. Paši viņi cits citu slepeni nicināja, un Vigi, kurš senāk dzīvoja tik vienkārši un bezrūpīgi, tagad mocīja ne tikai raizes un sarežģījumi, bet arī bezprātīgas kaislības un aizvainotas nevarīgas godkārības mokas. Drīz vien viņam bija grūti samaksāt pastam par visām liek-vārdīgajām vēstulēm, drukātajiem vai litografētajiem sūtījumiem, katalogiem un prospektiem, kuri katru dienu traucās turp un atpakaļ un kuriem nebija nekādas vērtības. Viņš nopūzdamies grieza markas no pastmarku strēmelēm, kuras kļuva aizvien īsākas, kamēr solīdās, ienesīgās un apmaksātās darījumu vēstules palika aizvien retākas. Beidzot viņam mājās vairs nebija nevienas markas, un Ketere, savu misiju pildīdama, nesa sūtījumus uz pastu, lai iegādātos markas tur, taču viņa iesvieda vēstules kastītē tāpat bez markas un naudu izpirka kārumos. Ja bija priekšpusdiena, tad Ketere iegāja gaļas tirgotavā un apēda cūkas kājiņu, bet pēc tam devās pie konditora un mielojās ar ābolu kūkām. Tāpēc Vigi pienāca no atriebīgajiem vēstuļu saņēmējiem divreiz tik daudz neapmaksātu sūtījumu līdz ar «sveicienu un rokas spiedienu» un slepeniem lāstiem.

Pa šo laiku Gritli bija tikpat kā no pasaules pazudusi. Viņa dzīvoja tik noslēgti, ka viņu nekur ne redzēja, ne dzirdēja. Kad viņa devās viena pastaigāties brīvā dabā, tad izgāja pa savas mājas pagalma durvīm, kuras bija ierīkotas pilsētas mūrī; bieži vien viņa uz vairākiem mēnešiem aizceļoja, lai klusu atpūstos un papriecātos par savu brīvību citās vietās. Zeldvilā viņa neielaidās sarunās ne ar vienu precinieku; taču vairākas reizes paklīda baumas, ka viņa esot svešumā no jauna saderinājusies, bet ļaudis nekā tuvāk nezināja. Neviens nebrīnījās, ka Gritli arī Vilhelmam neveltīja uzmanību un to nekad neuzmeklēja, jo nebija ticams, ka viņa nabaga jaunajam cilvēkam būtu nopietni pieķērusies.

Toties Vilhelmam klājās jo ļaunak. Bez šaubām, viņš bija līdz ausīm samīlējies Gritli, un ir vīrieši, ir sievietes ņēma ļoti ļaunā, ka viņš iedrošinājies pacelt acis uz Gritli, un izsmēja viņu par lētticīgo vēstuļu rakstīšanu. Pat meitenes pie akas, viņam garām ejot, dziedāja:

Ai skolotāj, liec vērā to:

Nav kaimiņdārzā janašķo!

Viņš ārkārtīgi kaunējās un ne tik daudz no ļaudīm ka pats no sevis. Vārdi, ko Gritli bija teikusi tiesas priekšā, ķēra viņu tikpat kā dūriens sirdī; pēc Vilhelma domām, tie atvēra viņam acis, ļaudami iepazīt ir pašam sevi, ir sievietes, un kopš šā brīža skolotājs apņēmās vairs par tām nedomāt. Tā viņš, apsvēris savu rīcību, atmeta visas aušības un pievērsās saviem skolniekiem ar centību un mīlestību. Taču līgumā paredzētais darba laiks patlaban tuvojās beigām, jo Vilhelms bija tikai aizvietotājs, nevis pastāvīgs darbinieks. Tā kā viņu vajadzēja ievēlēt no jauna, tad pilsētas mācītājs, kurš bija arī skolu daļas pārstāvis, aizkavēja viņa oficiālo apstiprināšanu, iesniegdams iestādēm ziņas par Vilhelma iejaukšanu apšaubāmā laulības šķiršanas lietā, un ieteica jauno grēcinieku labošanas nolūkā sodīt. Mācītājs ienīda skolotāju viņa neticības un mitoloģisko uzskatu dēļ, jo viņš nezināja, ka tūlīt pēc iemīlēšanās Gritli Vilhelms bija atgriezies pie visvienīgā un īstā dieva. Tā Vilhelmam uz diviem gadiem tika atņemtas skolotāja tiesības, un viņš palika bez darba un maizes.

Tādēļ viņš sasēja savu pauniņu, lai meklētu patvērumu citā vietā; nožēlodams notikušo, Vilhelms nolēma paslēpties un pelnīt maizi pie zemniekiem kā nabaga laukstrādnieks, jo viņš bija cēlies no zemnieku ģimenes, kura kādreiz dzīvojusi šinī apvidū, un jau no agras bērnības strādājis lauku darbus. Šādā nolūkā viņš kāda drūmā marta rītā devās pāri kalnam; bet, kad viņš nonāca virsotnē, drēgnā migla pārvērtās spēcīgā lietus gāzē; Vilhelms steidzās meklēt pajumti, cerēdams, ka lietus drīz pāries. Netālu viņš ieraudzīja vīnogulājiem apaugušu mājiņu, kas atradās plaša vīna kalna augstākajā vietā neliela meža malā. Šīs mājiņas nojume deva labu patvērumu, un viņš devās turp, lai atsēstos zem tās uz akmens kāpnēm. Tā bija glīta, veca mājiņā ar vēja rādītāju un apaļām logu rūtīm. Nojume balstījās uz diviem koka stabiem, kāpnēm bija dzelzs margas, un tās tanī pašā laikā veidoja ari balkonu, no kura labā laikā varēja pārredzēt plašo apkārtni ar sniegotajiem kalniem gan dienvidos, gan rietumos. Koka daļas un logu slēģi bija nokrāsoti dažādās krāsās, taču viss šķita mazliet paputējis un noplucis.

Kamēr viņš ta sēdēja, istabā kaut kas sarosījās, durvis atvērās, iznāca vīna kalna īpašnieks un aicināja Vilhelmu nākt iekšā un kopā ar viņu nogaidīt lietus pāriešanu. Uz galda stāvēja pudele ar ķiršu liķieri; saimnieks izņēma no sienas skapīša vēl vienu glāzīti un piepildīja to savam viesim.

— Maizes man šeit augšā nav, — viņš sacīja, — taču mēs kopā izsmēķēsim pa pīpei.

Viņš paņēma no skapīša divas jaunas garas māla pīpes ar labu tabaku, jo Zeldvilas vīrieši nevarēja ciest cigārus, tādēļ pašlaik bija modē cienīgi pīpēt senlaicīgas māla pīpes, kā Holandes tirgoņiem.

Šim zeldvilietim, kaut gan viņš bija vadmalas šķerē-tājs, bija ienācis prātā nodarboties ar lauksaimniecību, jo par tās ražojumiem labi maksāja un tāda nodarbība saistījās ar daudziem pastaigas gājieniem. Vīna kalns, kuru kopā ar vairākām lielām pļavām un dažiem kalnu tīrumiem bija nopircis vadmalas šķērētājs, senāk piederēja valstij; tagad viņš bija te uzkāpis, lai pārbaudītu, kādā stāvoklī atrodas vīnogulāji, jo vajadzēja sākt pavasara darbus. Vadmalas šķērētājs jautāja Vilhelmam, kurp viņš gribot doties un kas viņam esot padomā; jo viņš vēl neko nezināja par skolotāja atlaišanu. Vilhelms teica, ka viņš gribot nopelnīt iztiku pie zemniekiem, pie kam viņš darīšot visus darbus, kādi vien gadīšoties; tā kā viņam daudz nevajagot, tad viņš klusībā cerot kaut kā iztikt. Vadmalas šķērētājs par dzirdēto brīnījās un centās izdibināt no Vilhelma ko vairāk, kamēr uzzināja skolotāja aiziešanas iemeslus.

— Patiesi ļaunu joku izspēlējis šis mācītājs, kurš neprot atšķirt bērnišķību no ļaunprātības. Starp citu, mēs gribam darīt reiz galu mūžīgajām izdarībām ar iesvētāmajām meitām; skaistās un smalkās viņš vienmēr patur savā tuvumā, toties kuprainās, vienacainās un nabadzīgās nosēdina aizmugurē un ar viņām gandrīz nerunā, un tas ir daudz ļaunāk par visu jūsu vēstuļu rakstīšanu. Ja viņam šī klusā sarakstīšanās liekas nepiedienīga, tad mums vēl vairāk nevietā šķiet viņa skaistuma izpratne. Bet vai jūs vispār kaut ko saprotat no lauku darbiem un no zemkopības?

— O jā, diezgan daudz! — atbildēja Vilhelms. — Manu mirušo vecāku slimības laikā es darīju visu, un man bija jau astoņpadsmitais gads, kad pēc viņu nāves mūsu saimniecība tika pārdota, un, izmantodams nelielo īpašuma atlikumu, es iestājos skolotāju seminārā; kopš tā laika pagājuši tikai pieci gadi, un arī seminārā mums bija jāstrādā lauku darbi.

— Un kāpēc jūs negribat izmantot savas zināšanas izdevīgāk un sameklēt labāku nodarbošanos nekā strādāt pie zemniekiem? — vadmalas šķērētājs jautāja, taču Vilhelms bija šādu lēmumu pieņēmis un nevēlējās ar šo vīru ielaisties tālākās sarunās par saviem apstākļiem.

Pa to laiku lietus bija norimis, un saule jau apmirdzēja visu plašo apkārtni. Saimnieks grasījās aplūkot vīna kalnu un aicināja Vilhelmu pabūt viņa sabiedrībā vēl kādu stundu, jo viņš tā kā tā šodien paspēšot tikt vēl diezgan tālu.

Vīna dārzā zeldvilietis redzēja, ka Vilhelmam šajā nozarē ir drošas zināšanas un laba saprašana un, kad skolotājs šur un tur apgrieza vai piesēja kādu vīnogu stādu, lai pierādītu savu prasmi, bija manāma arī ievingrināta roka.

No vīna kalna viņš aizveda Vilhelmu arī uz ganībām un laukiem un jautāja, ko skolotājs par tiem domājot. Vilhelms viņam tūlīt ieteica pārvērst laukus atkal par ganībām, kuras šeit bijušas senāk, jo te augšā labība dodot tādu ražu, par kuru neesot vērts runāt, bet no meža nākot pietiekami daudz mitruma, lai padzirdītu p|avas. Līdz ar to būšot iespējams turēt lopus, kuri dotu krietnus ienākumus no piena un gaļas; jau rudens ganības pašas par sevi esot tīrais ieguvums. Vadmalas šķērētājs to saprata; viņš īsu brīdi apdomājās un pēc tam piedāvāja, lai skolotājs stājoties darbā pie viņa. Darbs viņam nebūšot grūts, turklāt vajadzēšot uzturēt kārtībā īpašumu un visu uzraudzīt. Pie viņa Vilhelms varēšot nopelnīt tikpat daudz, kā citur, un bez tam vēl viņš pret skolotāju labi izturēšoties. Arī Vilhelms dažas minūtes padomāja un tad piekrita, bet ar noteikumu, ka viņš drīkstēšot dzīvot kalnā vīnstīgām apaugušaja mājiņā un viņam nevajadzēšot atgriezties pilsēta, īpašniekam tas bija pat pa prātam; un tā bēglis jau sava ceļojuma sākumā atrada patvērumu.

Vēl tajā pašā dienā vadmalas šķērētājs lika uznest kalnā gultu un mazliet pārtikas produktu, apsolīdams tos laiku pa laikam papildināt. Mājiņā atradas maza virtuve, lai vīnogu novākšanas laikā varētu vārīt un

cept. Bez tam pirmajā stāvā bija pieliekamā telpa un zem kāpnēm pavirši ierīkota kūts kazai, kur varētu turēt šo piena devēju. Tā Vilhelms pēkšņi kļuva par vientuļu strādnieku un čakli un centīgi piemērojās jaunajiem apstākļiem. Vadmalas šķeretāja atsūtītajiem dienas strādniekiem viņš lika rūpīgi sagatavot laukus, pirmām kārtām aizvākt akmeņus un iesēt tur zāli. Vīnogulājus viņš apkopa gandrīz viens pats un pabeidza šo darbu ātrāk, nekā bija cerējis, jo bieži vien gadās, ka tādi, kuri izņēmuma gadījumā vai arī pēc garāka pārtraukuma atsāk darbu, pirmajā dedzībā paveic vairāk nekā tie, kas to dara pastāvīgi. Dažu nedēļu laikā viņš iekopa netālu no mājas sakņu dārziņu, lai, vārot gaļu, ko viņam sūtīja divreiz nedeļā, varētu pielikt pie viras mazliet kāpostu un biešu.

Reiz tumšā naktī Vilhelms atnesa no pilsētas pat savu neļķu un lefkoju stādus un iedēstīja tos brīvajās vietās; ap dārziņu Vilhelms ieaudzēja mežrožu dzīvžogu, ap margām un stabiem viņš ļāva vīties kazlapēm, un, kad atnāca vasara, viss izskatījās tik raibs un jauks kā albuma lapa.

Vilhelms cēlās vēl pirms saules lēkta un meklēja sev mieru nerimtā darbībā, kamēr aiz kalnu virsotnēm izbālēja pēdējā rožsārtā blāzma. Tā viņam atlika daudz laika, kuru viņš varēja izlietot pēc patikas, nepamezdams novārtā ikdienas darbu. Lai sameklētu nepieciešamo malku, viņš veica garus gājienus pa mežu, gluži nemanot savākdams krietnu nesamo. Šim nolūkam viņš izmantoja karsto dienas laiku, lai pabūtu ēnā un tanī pašā laikā atpūstos no smagā fiziskā darba. Jo mežs tagad kļuva par viņa mācību un studiju istabu, kas varbūt nedeva lielas gudrības, bet kur klusībā varēja pielietot to mazumu, ko viņš zināja. Vilhelms vēroja putnu un citu dzīvnieku izturēšanos un nekad nepārnāca mājās, neatnesdams savā žagaru nastā rūpīgi ieliktas dabas dāvanas, vienalga, vai tā bija skaista sūnu pasuga, prasmīgi izgatavota, pamesta putnu ligzda, neparasts akmens vai dīvains koka vai krūma izkropļojums. No kādam aizgruvušām akmenslauztuvēm viņš izcirta diezgan daudz pirmatnējo augu un dzīvnieku pārakmeņojumu, Vilhelms savāca arī lielu kolekciju no visādu dažāda vecuma koku mizām; viņš izgrieza no tām skaistus, ar sūnām un ķērpjiem apaugušus četrstūrainus gabalus un uzmanīgi salika tos kopā; skuju koku mizas bija klātas pat ar mirdzošiem sveķu pilieniem, tāpēc katrs atsevišķais gabals izskatījās ļoti skaists. Tā kā viņam trūka citas telpas, tad viņš izgreznoja ar šīm lietām savas istabiņas sienas un griestus. Tikai neko dzīvu Vilhelms mājās nenesa; jo skaistāks un neparastāks bija lidojošais tauriņš, un šinīs augstienēs to bija vairākas sugas, jo bijīgāk viņš noskatījās tam pakaļ, ļaudams aizlidot.

— Nevar taču zināt, — viņš teica, — vai šis nabaga radījums nav precējies. Un, ja tas tā būtu, cik šausmīgi ar vienu rāvienu iznīdēt ciltskoku tik daiļai, nevainīgai dzīvībai, kura grezno apkārtni un iepriecē acis! Kā gan drīkst iznīcināt šo maigo spārnoto ziedu dzimumu, kurš saglabājies tik daudzus gadsimtus un varbūt visā plašajā apkārtnē ir savas cilts pēdējā atvase. Jo kas var saskaitīt viņam uzglūnošos ienaidniekus un briesmas!

Par šo dievbijīgo izturēšanos Vilhelmu atalgoja kāda boja gājusi cilts; viņš bija ievērojis meža vidū savādu uzkalniņu; atrokot izrādījās, ka tas ir ķeltu karavīra kaps. Viņa skatienam atklājās garš skelets ar rotām un ieročiem. Taču Vilhelms kapu atkal rūpīgi aizbēra un nevienam par to neko nestāstīja, jo viņš negribēja rādīties atklātībā. Pamazām viņš uzmanīgi izpētīja mežu, atklādams vēl vairākus šādus ar akmeņiem apbērtus paugurus, un nolēma vēlāk uzrakstīt par to ziņojumu. Atrastās rotas un ieročus viņš pievienoja savas vientuļās mītnes retumiem.

Šādā kārtā viņš uzzināja, kā meža valstība sniedz mierinājumu un laika kavēkli pamestajam un ka vientulība ir svētīga skola katram, kurš nav pavisam neaptēsts un sekls.

Toties jo mudīgāk viņš paslēpās, kad vadmalas šķē-rētājs atnāca ar lielāku sabiedrību lai vasarīgajā mājiņā pacienātu visus un ļautu tiem paklaiņot pa pļavām. It sevišķi priecīgās dāmas ziņkāri meklēja vientuļo jaunekli, kurš šeit čakli strādāja un, brīvība, saule un kalnu gaisā dzīvodams, bija kļuvis par skaistu, brūnu puisi. Viņām pēkšņi radās vēlēšanās pakļaut bēgli savu acu varai. Šad un tad kāda nekautrīgāka dāma arī viena pati atstaigāja līdz šai augstienei un it kā nejauši klaiņoja ap mājiņu. Tikai Vilhelms bija gluži pārvērties. Viņš vairs nebija slepeni iemīlējies, skatījās šīm sirotājām acīs mierīgi un gandrīz zobgalīgi un turpināja savu ceļu bez jebkādiem kārdinājumiem. Tas sagādāja lielu izbrīnu, un par viņu pilsētā sāka runāt aizvien vairāk.

Vadmalas šķērētājs bija apmierināts ar savu īpašumu. Arī līdzenumā viņam piederēja zemes gabals, kur viņš bija uzbūvējis lielu kūti un šķūni. Tur mitinājās lopi; Vilhelms deva ļoti saprātīgus padomus par lopu kopšanu un pārdošanu. Divreizējo siena pļāvumu viņš laimīgi dabūja zem jumta, un vīnogu novākšana, kas sekoja pēc tam, pierādīja, ka kalns ticis kārtīgi kopts.

Izdarīdams savu aprēķinus, vadmalas šķērētājs redzēja, ka, tā saimniekojot, viņa nākotne būs nodrošināta, tādēļ, lai gūtu labus rezultātus, viņš nolēma nevis īslaicīgi paniekoties, kā tas Zeldvilas apkārtnē bija parasts, bet nodarboties ar lauksaimniecību nopietni. Kaut gan vadmalas šķērētājs bija vieglprātīgs, taču viņā slēpās arī labas rakstura īpašības, tādēļ viņu ietekmēja Vilhelma možais darba prieks, saprātīgums un izturība, it sevišķi vērojot, ka sapņainajā un mīlestību alkstošajā skolotājā šie tikumi radās pavisam negaidot, it kā viņš tos būtu atradis uz ielas. Ko varot cits, to spējot arī viņš, vadmalas šķērētājs nodomāja un šīs godkārīgās iedomas dēļ kļuva par rūpīgu un vērīgu vīru. Viņš cēlās agri un pēc kārtas ķērās pie visiem darbiem. Nevēlēdamies atstāt darbu vadmalas šķērētavā strādnieku ziņā, viņš pats bija klāt it visur un prasīja, lai tiktu strādāts ātri un labi; bez tam viņam atlika vēl pietiekami daudz laika lauksaimniecībai. Aizvien mazāk viņš uzturējās kompānijās un viesnīcās, kur sēdēja zobgaļi, un pierada jebkurā laikā piecelties un iet prom, taču nekļuva par mājās tupētāju. Viņš saprata, ka īsts prieks rodas tikai pēc padarīta darba un ka cilvēki, kuri vienmēr sēž vienā un tai pašā pozā, vienā un tai pašā viesnīcā, kļūst ļoti aprobežoti, ka izlaidīgs mietpilsonis nav ne par matu labāks par solīdu un ka vīrieši, kuri ilgstoši katru dienu vairākas reizes tiekas, galu galā no pļāpāšanas pārvēršas par muļķiem. Taču viņa labošanās bija saistīta ar lielām grūtībām, un viņam vajadzēja ļoti drosmīgi cīnīties, lai neatgrieztos pie vecajam ierašām. Bet, kad kārdinājums un kņada kļuva par stipru, viņš pameta pilsētu un bēga augšā pie Vilhelma, ar kuru bija sirsnīgi iedraudzējies. Tas savukārt pamudināja Vilhelmu nenogurstoši cīnīties pret savām vājībām. Taču velns tik viegli nepadevās, jo vadmalas šķērētajā sieva negribēja mainīt agrāko dzīves veidu un vēl vienmēr satikās ar slaistiem un delveriem. Vīrs izsūdzēja bēdas Vilhelmam. Vilhelms pārdomāja un deva padomu nogriezt sievai pavisam īsus matus, lai viņa vienu gadu nevarētu rādīties cilvēkos. Jo viņš uzskatīja sevi par sieviešu ienaidnieku un priecājās, ka var kādu sodīt. Taču vadmalas šķērētājs tam nepiekrita — viņa sievai mati esot pārāk skaisti, un, tā kā viņai cita skaistuma neesot, tad tie esot viens no viņas lielākiem dārgumiem. Tad Vilhelms, brīdi padomājis, ieteica atstāt sievas ziņā piena pārdošanu un atdot viņai daļu no ienākumiem. Tas pamodināšot viņā mantkārību, viņa nespēšot atturēties, nepielējusi pienam ūdeni, tādā kārtā sanaidodamās ar visu pilsētu un kļūdama jo vientuļa, kas viņai nākšot vienīgi par labu. Vadmalas šķērētajam šis plāns patika, un tas arī izrādījās puslīdz pareizs. Sievai iepatikās pelnīt naudu, un viņa bija saistīta pie mājas, it sevišķi vakaros, lai uzraudzītu govju slaukšanu un redzētu, vai ienākumi nebūs pārāk mazi.

Pa tam pienāca rudens; tā kā citu darbu vairs nebija, tad Vilhelmam vajadzēja uzraudzīt ganībās izdzītos lopus. Viņš negribēja atteikties no šīs pieticīgās nodarbošanās, un vismaz vienu rudeni vēlējās pabūt pļavās kopā ar skaisto ganāmpulku. Bet, tā kā viņš izpildīja ganu zēna darbu, tad tieši pārāk viegls uzdevums nāca viņam par ļaunu un atkal nolaupīja grūti izcīnīto brīvību un dvēseles mieru. Jo, sēžot saulainajos pakalnos, dzirdot ganāmpulka zvaniņu skaņas un skatoties uz zeltainā rudens dūmakā tīto pilsētu, Vilhelma domās no jauna aizvien skaidrāk iznira Gritli tēls, gandrīz kā sakāmvārdā teikts: «Bezdarbība ir visa ļaunuma sakne!» Patiesībā tas bija viens no nepabeigtajiem aprautajiem stāstiem, kurš, gluži kā sašauta kāja, gadalaikiem un laika apstākļiem mainoties, vienmēr liek sevi atcerēties. Katra zudušās laimes cerību druska izraisa tūkstošiem sāpju, līdzko dvēsele kļūst bezdarbīga un domas sāk brīvu lidojumu.

Kādu dienu, izdzirdis, ka ielejā iezvana dienvidu, Vilhelms gāja uz mājām, lai pagatavotu vienkāršu ēdienu, un piepeši pamanīja daiļu sievieti, kura stāvēja zem mājas nojumes un skatījās tālumā. Vilhelms bija labi ja divsimt soļu attālumā un domāja, ka tā ir Gritli. Izbijies viņš apstājās un sacīja:

— Ko viņa šeit veļas? Ko viņa te meklē?

Vilhelms paslēpās aiz meža bumbieres un krietnu brīdi neuzdrošinājās pacelt acis. Bet, kad viņš beidzot paskatījās, parādība bija pagriezusi viņam muguru, lūkojās caur lodziņu vīnstīgām apaugušajā mājiņā un šķita uzmanīgi aplūkojam mazo istabiņu; pēc tam viņa atsēdās uz augšējā pakāpiena, izvilka no somas maizi vai ko tamlīdzīgu un sāka ēst, īsi sakot, nebija nekādu izredžu, ka dāma tik drīz aizies. Atradis savu mājokli tādā apsardzībā, Vilhelms apgriezās un, atpakaļ neskatīdamies, azaidu neieturējis, devās atkal pie sava ganāmpulka. Aiz liela satraukuma viņš palika tur līdz pat vakaram, taču beidzot izsalkums viņu atdzina mājās; uzmanīgi viņš tuvojās savai vientuļnieka mītnei un vairs neviena tur neatrada. Eņģelis ar ugunīgo zobenu bija no sliekšņa atkāpies. Vilhelms labi aplūkoja gan logu, gan kāpnes un redzēja, ka viss ir tāpat kā senāk — kluss un neaizskarts. Taču viņa miers bija pagalam, kaut gan viņš pat noteikti nezināja, vai tā bijusi Gritli.

Kopš šās dienas viņš, negribēdams pats sev atzīties, sāka ģērbties rūpīgāk, pat par labu lopu ganam, un nereti piesardzīgi tuvojās mājiņai, bet sievieti vairs neredzēja. Toties it visur kalnājos mājoja tās tēls, tā nāca Vilhelmam pretim gan pa ce|u, gan pa taku un lūkojās caur apaļajām rūtīm, viņam šķita nepanesami dzīvot tik tuvu Gritli, un tomēr viņš nespēja doties projām; tas, ka viņa bija brīva un vientuļa, mulsināja viņu vēl vairāk. Taču galu galā viņš no jauna kļuva noteicējs par sevi un nostājās atkal stingri uz kājām.

Kad uzkrita pirmais sniegs, gana dzīvei pienāca gals; vadmalas šķērētājs gribēja, lai Vilhelms dzīvotu viņa mājās. Bet Vilhelms tam nepiekrita un lūdza atļauju palikt kalnā; vadmalas šķērētājs nespēja pretoties šai iedomai, lika aiznest skolotājam mazu krāsniņu un deva viņam dažādus darbus, gan savus, gan citu pagādātus. Lai varētu turpināt izglītību, Vilhelms par saņemto algu nopirka dažas grāmatas, kuras viņam atgādāja vadmalas šķērētājs, un pēc tam drīz vien tika ieputināts sniegā un jutās vientuļāks nekā jebkad.

Patiesībā Vilhelms nemaz nebija tik vientuļš, jo katru īstu vientuli vienmēr uzmeklē dažādi ļaudis. Tā arī Vilhelmam tagad radās savādi apmeklētāji. Apkārtnes zemnieki, kuri dzīvoja vairāku stundu gājiena attālumā, runāja par viņu kā par kaut ko līdzīgu gudrajam vai pravietim; šīs runas galvenokārt cēlās sakarā ar viņa darbošanos mežā un savādo dzīvokļa izgreznojumu. Līdzko zemnieki uzzina par šādu svēto, kurš, nožēlodams kaut kādu noslēpumainu pārkāpumu, mēģina labot sevi tik savādā veidā un dzīvo tik vientuļi un neparasti, tā tūdaļ sāk rosīties viņu fantazija; viņi piedeve šim savādniekam sevišķas spējas un spēkus, kurus izmantot jūt nepārvaramu kari; toties pilsētnieki un izglītotie griežas pēc padoma pie tādiem, kuri nekad nenoklīst no zelta vidusceļa un nekad nav šāvuši pār strīpu.

Vispirms ieradās kāda raižu nomākta atraitne ar palaidnīgu zēnu, kurš skolā neko negribēja mācīties un vienmēr darīja visādas blēņas, un, izsūdzēdama bērna klātbūtnē savas rūgtās bēdas, lūdza Vilhelmam padomu. Vilhelms laipni aprunājās ar grēcinieku, apjautājās, kādēļ viņš rīkojoties tā un nevis citādi, un mudināja laboties, jo viņam pašam tad būšot vieglāk. Tālais gājiens, mātes nopietnā žēlošanās, «pravieša» dīvainais miteklis un viņa draudzīgie, prātīgie vārdi tā iespaidoja zēnu, ka tas patiesi labojās, un atraitne slavēja Vilhelmu.

Drīz pēc tam ieradās kāda cita sieviete, kura žēlojās par nesaticīgu kaimiņieni; tad atnāca vecs zemnieks, kurš gribēja tikt vaļā no iesnām, jo viņš tās uzskatīja par grēku; Vilhelms sacīja, lai viņš šņaukājoties vien, tas neesot grēks, un zemnieks visur, kur vien nonāca, slavēja un daudzināja padomdevēju. Galu galā nepagāja gandrīz neviena diena, kad nebūtu jāpieņem šādi apmeklētāji, un viņam tika uzticētas visas iespējamās, bēdas, gan dvēseliskas, gan saimnieciskas. Bet visbiežāk viņu apmeklēja meitenes un sievas, lai lūgtu uzrakstīt slepenas vēstules, kurām, pēc viņu domām, piemītot sevišķs spēks; nāca arī māņticīgie, lai viņš palīdzētu atrast pazaudētas vai nozagtas mantas, dotu noslēpumainus līdzekļus pret miesas kaitēm vai, visbeidzot, pat pareģotu. Taču Vilhelmam tas kļuva pārāk apgrūtinoši un bīstami, un viņš mēģināja noraidīt lūdzējus ar jokiem vai bardzību. Bet nu ļaudis sāka runāt par viņu vēl vairāk, apgalvodami, ka viņam esot savi untumi un viņš rīkojoties pavisam pareizi, neielaizdamies sarunā ar kuru katru. Vislabāk viņam patika satikties ar bērniem, kuriem skolā lāgā neveicās un kurus pie viņa veda tik bieži, ka vēlāk tie zināja atrast ceļu paši. Ar tiem Vilhelms nodarbojās labprāt un priecājās, ka nereti pie viņa atradās vai nu viens, vai vairāki draiskuļi. Gandrīz visus viņš dabūja uz ceļa, tā iemantodams pateicību un cieņu un no bērnu puses sirsnīgus draugus, kuri svētdienās, kad bija jauks laiks, reizēm apmeklēja viņu vesels bars un atnesa bērnišķīgas davanas, piemēram, katrs pa skaistam ābolam, tā ka par visiem kopā sanāca pilns groziņš, vai arī katrs pa desmit riekstiem, tā ka tika piebērta pilna lādīte. Tad bērniem bija jādzied, un, mājās ejot, Vilhelms tos gabalu pavadīja.

Gritli kundze bieži dzirdēja stāstām par šādām nodarbībām un slepenībā par to visai interesējās. Viņa bija ļoti ziņkārīga un dedzīgi vēlējās reiz pati savām acīm redzēt Vilhelma saimniecību un ar viņu parunāties. Kad pie viņas ciemojās no tālienes atbraukusi uzticama draudzene, lai pakavētu Gritli laiku, abas nolēma apmeklēt vientuli. Viņas pārģērbās par jaunām zemniecēm, nokrāsoja sejas, cik labi vien prata, un ietīstīja galvas lielos lakatos. Tā viņas kādā gaišā ziemas rītā devās ceļā un kāpa kalnā, kurš savā sniega segā žilbinoši balts mirdzēja pret zilajam debesīm. Nonākušas pie vīnstīgām apaugušas mājiņas, viņas klusu, ar ziņkāri un izbrīnu to aplūkoja. Jo mājiņa mirgoja kā sudrabs un zaigoja kā tīrs kristāls. Visgarām jumtam nokārās garas, smailas lāstekas, no kurām dažas sniedzās gandrīz līdz zemei. Vēja rādītājs, senatnīgie dzelzs margu izgreznojumi un kazlapju stīgas bija klātas ar sarmu, un visu to apmirdzēja septiņkrāsaini saules stari. Zem nojumes uz akmens plātnēm ņudzēt ņudzēja gan lielāki, gan sīkāki meža putni, kuri, jautri lēkādami, knābāja barību: viņi bija tik droši, ka svētceļnieces tos tik tikko nesamina, un rindā vien sēdēja uz margām un loga priekšā. Sievietes piegrūda viena otrai pie sāniem, mudinādamas pieklauvēt; viena ieklepojās, otra iesmējās, bet klauvēt negribēja neviena. Taču beidzot draudzene sadūšojās, pieklaudzināja tik stipri kā zemnieks un, durvis atvērusi, tūlīt gāja bramanīgi iekšā.

Vilhelms sēdēja pie lielas grāmatas ar augu attēliem; viņam ne visai patika agrīnais traucējums, it īpaši tāpēc, ka atnācējas bija divas jaunas, spriganas sievietes. Taču draudzene Anniņa tūdaļ uzsāka veikli pļāpāt un bēra raibā juceklī gan jautājumus, gan lūgumus. Viņa gribēja pārbaudīt rēķinu par pārdotiem salmiem, pret kuriem iemainījusi teli, izvilka veselu papīra vīstokli ar izlietām svina laimēm un lūdza izskaidrot to nozīmi; vēl viņa prasīja, lai Vilhelms pazīlējot no rokas un pasakot, kad vislabāk sēt auzas, vai vienā gadā drīkstot divreiz solīties iziet par sievu un vai viņš nevarot pagatavot apburtas kafijas dzirnaviņas, kurās mitinātos mājas gars, pēc tam viņa izvilka no kabatas lielu kušķi vistu, piļu un zosu spalvu un lūdza izgriezt no tām pret atlīdzību un pateicību rakstāmspalvas; viņa pie izdevības atnākšot tam pakaļ, jo pasaulē par visu vairāk viņai patīkot rakstīšana, bet neesot nevienas spalvas, un beidzot viņa gribēja zināt, vai jaunais gads būšot piemērots precībām godīgai jaunai zemniecei. Visu savu sakāmo — par salmiem, teli, auzām, svina laimēm, kafijas dzirnaviņām, mājas garu, spalvām un precēšanos viņa nobēra tik veikli un juceklīgi, ka neviens nevarētu uz to atbildēt, un, kad Vilhelms pavēra muti, viņa to tūdaļ pārtrauca, iebilzdama, ka viņa esot jautājusi pavisam kaut ko citu, un sarīkoja visuzjautrinošāko izrādi. Pa to laiku Gritli stāvēja, turēdama rokas zem priekšauta, un, lai sevi nenodotu, neuzdrošinājās pat pakustēties. Viņa cītīgi aplūkoja Vilhelma dīvaino mājokli, kas iekšpusē izskatījās vēl teiksmaināks nekā no ārpuses. Sienas bija noklātas ar sūnainām koku mizām, gliemežnīcu pārakmeņojumiem, putnu ligzdām un spīdīgu kvarcu, griesti — ar dīvaini izaugušiem koku zariem un saknēm, dažādiem meža augļiem un egļu čiekuriem, starp kuriem karājās sārtu un zilu ogu pušķi. Logos sals bija iezīmējis brīnišķīgus rakstus, uz katras apaļās rūts varēja redzēt citādu zīmējumu — vai nu ainavu, vai puķi, slaiku koku puduri, zvaigzni vai sudrabotu damasta audumu; šādu rūšu bija apmēram simt, un ne-viena no tām nelīdzinājās otrai, it kā tās būtu darinājis celtnieks, kurš, būvēdams gotu stila krusta eju, izdomā katrai no simt arkām savādāku veidojumu.

Tas viss ļoti patika šai sievietei, kuru Vigi un tā Ke-tere bija izdaudzinājuši par banālu un prozaisku; taču pa reizei viņa uzmeta skatienu arī šīs telpas apdzīvotājam, kurš viņai patika tikpat labi. Vilhelms valkāja rudu lapsādas kažoku, kuru viņam pa ziemu bija iedevis vadmalas šķērētājs; viņa tumšie mati bija izauguši biezi un gari, uz virslūpas sadīgušas melnas Ūsiņas, un pati izturēšanās kļuvusi pašapzinīgāka un brīvāka nekā senāk. Garais, sarkanais lakats, ko Vilhelms bija vaļīgi apmetis ap kaklu, vērta viņa izskatu vēl drosmīgāku; taču diez vai tas būtu juties tik drošs, ja zinātu, kas atrodas tepat tuvumā.

Bet Anniņa savu uzdevumu veica tik labi, ka skolotājam neradās ne mazākās aizdomas un viņš to noturēja par traku sievišķi, kuru pavada kautrīga un bikla meiča. Kad šī jezga kļuva par raibu, viņš, apklusinādams pļāpu, stingri sacīja:

— Jūsu rēķins par salmiem un govi ir, lūk, šāds, bet viss pārējais tikai muļķības, ar kurām jūs, mīļā kundze, varat griezties kaut kur citur.

— Tā! — sacīja Anniņa zobgalīgi.

Un Vilhelms atbildēja: — Jā, tieši tā. Dieva vārdā, ejiet prom un lieciet mani mierā!

— Kā tad tā? — atsaucās Anniņa. — Nu jā, labi, labi, tad paldies jums, burvja kungs, un neņemiet ļaunā! Lai dievs jūs sargā un nedusmojieties! Nāciet, Bārbeles kundze!

Taču, jau uz sliekšņa stāvēdama, Anniņa vēlreiz apgriezās un iesaucās:

— Ai, es gandrīz būtu aizmirsusi nodot jums sveicienu! Vai varbūt es to jau izdarīju?

— Nē! No kā?

— No kādas ļoti jaukas un skaistas sievietes. Jūs viņu pazīstat labāk par mani, jo es nezinu, kā viņu

sauc.

— Es nevienu tādu sievieti nepazīstu!

— Ha, padomājiet labi, viņa dzīvo pie pilsētas mūra, ir neliela auguma, bet labi noaugusi, un mati viņai tumši un sprogaini kā pūdelim. Kad mēs ar Bārbeli aiznesām viņai olas un sacījām, ka gribam doties pie jums, lai lūgtu pareģot nākotni, viņa lika nodot sveicienu.

Vilhelms, tumši pietvīcis, strauji iesaucās:

— Es nezinu, kuru jūs domājat! — un tūdaļ pievērsās savai grāmatai, neveltīdams sievietēm vairs ne skatiena. Tā viņas devās prom, tīšām ar savām smagajām kurpēm dārdinādamas pa kāpieniem.

Tiklīdz viņas bija pagājušas no mājiņas tālāk, An-niņa sacīja:

— Paklausies, ja man jau nebūtu vīrs, es tev šo te atņemtu. Viņš taču ir jauks puisis, kaut gan īsts lempis!

— Ak, cik ļoti viņš man patīk, — nopūtās Gritli, — bet es viņam neticu. Kaut arī viņš tagad izturas daudz nosvērtāk, viņš varbūt atkal viegli var kļūt par iemīlējušos vējagrābsli, kurš skrien pakaļ jebkuriem brunčiem, un tad es, no lāča bēgot, uzskrietu vilkam. Vajadzētu viņu kaut kā pārbaudīt!

— Nu, to taču var izdarīt! — sacīja draudzene.

Viņas apspriedās, kā rīkoties, un Anniņa apsolījās

visu nokārtot, tiklīdz paies ziema. Tad Gritli vēlreiz nopūtās un teica:

— Ak, tas ir vēl tik ilgi, un pavasarī visam jau vajadzētu būt kārtībā!

Anniņa smiedamās atbildēja: — Tur es neko nevaru palīdzēt, mana mīļā! Man tagad jādodas atkal pie sava vīra, bez tam man nav nekāda prieka vēlreiz brist pa tādu sniegu uz vientuļa mājiņu, kaut arī tā ziemas salā izskatītos nez cik skaista. Tātad pacietību! Tiklīdz uzziedēs vijolītes, es ieradīšos pārbaudīt tavu kalnu strazdu, bet pārdomā labi, lai vēlāk nav jānožēlo!

Gritli tā arī samierinājās: atlikušo ziemas daļu viņa nodzīvoja ļoti klusi, taču viņai likās, ka sniegs nemaz nekūst, un viņa reizēm šaubījās, vai pārbaudi vispār izdarīt un vai nebūtu labāk šo nodomu atmest tūlīt. Tad beidzot sāka pūst stiprs dienvidu vējš, traukdams siltās lietus straumes slīpi pāri kalniem un ielejām. Steigā bēgdamas, kusa sniega kupenas, un pār visām nogāzēm, tūkstoš mēlēs smiedamies, runādami un dziedādami, plūda ūdeņi. Gritli klausījās šais skaņās kā kāzu zvanos. Līdzko tuvīnā pļava bija nosusējusi, viņa aizskrēja meklēt vijolītes, bet atrada dažas sniegpulkstenītes, taču, kad viņa atgriezās mājās, draudzene bija jau ieradusies un atnesusi lielu koferi ar mantām, kas bija nepieciešamas pasākumam.

Koferī bija glīts zemnieces svētku tērps pilnā sastāvā, daži apģērba gabali bija pat pa divi, visi jauni un skaisti, gandrīz vai grezni. Nākamajā svētdienā no paša rīta Anniņa ar Gritli palīdzību rūpīgi ieģērbās zemnieces drēbēs, pārgalvīgi apsvērdama, kā vislabāk izmantot savu neatvairāmo skaistumu. Uz īsiem, koši sarkaniem svārkiem tika uzvilkti tikpat gari melni, tā ka, tikai straujāk pakustoties, pazibēja sarkana maliņa, kas padarīja vēl valdzinošāku zeķu žilbinošo baltumu. Dziļi izgrieztajā, šaurajā brūnajā zīda blūzē labi izcēlās mugura, pleci, apaļīgās rokas un augstās krūtis, ko apņēma melns samta ņieburs, savilkts ar tādas pašas krāsas lentām, kas bija izvērtas caur sudraba āķīšiem. Uz pieres viņa kā zemniece ar matu cirtojamām šķērēm bija iecirtojusi dažas koķetas sprodziņas, bet biezās bizēs sapītie mati nokārās gandrīz līdz zemei, un bižu galos bija iesietas platas, ar mežģinēm apšūtas samta lentas. Ar katru apģērba gabalu, ko viņa palīdzēja uzvilkt smejošajai draudzene, Gritli kundze kļuva nopietnāka un drūmāka, un, kad galu galā pārgalve bija pilnīgi izgreznota un, apzinādamās savu skaistumu, tīksminājās pati par sevi, Gritli nožēloja visu šo izdomu un sāka gudrot visādus iebildumus. Taču Anniņa viņu tikai izsmēja un iesaucās:

— Kas jādara, tas jādara kārtīgi! Vai tu gribi kārdināt savu mežoni ar putnu biedēkli? Šādiem svētajiem vienmēr bijusi labāka gaume!

Tad Gritli viņai ieteica apmainīt vismaz baltās zeķes pret melnām vilnas zeķēm, jo esot vēl auksts un drēgns.

*— Toties man ir stipras kurpes, — sacīja Anniņa, — un neviena sieviete nav apsaldējusi kāju ikrus, to tu zini tīri labi, mana dārgā!

— Tev katrā ziņā labāk jāsatin kakls! — rūpju nomāktā Gritli vēl žēli lūdza, un nelabojamā pārgalve atbildēja:

— Tur tev taisnība! Iedod man šo zīda lakatiņu, vēlāk, kad man no saules kļūs par karstu, es to varēšu iebāzt kabatā.

Tad viņa atvēra logu un palūkojās agrīnajā svētdienas rītā; visur vēl valdīja klusums, šķita, pienācis īstais bridis, lai ātri dotos prom. Bet Gritli aizturēja viņu pie brokastīm, cik ilgi vien iespējams, piedāvādama visgardākos kumosus, lai novilcinātu aiziešanas brīdi, taču tas pienāca, un, kad Anniņa atvēra durvis, rūpju nomāktā Gritli sāka raudāt. Tad Anniņa izbrīnījusies atskatījās un nopietni sacīja:

— Ak tu muļķīte! Ja tu patiešām domā, ka nevari uzticēties, tad atmetīsim visam ar roku. Izšķiries pati! Es tūlīt varu pārģērbties savās drēbēs.

Gritli raudāja vēl stiprāk, bet tad, pārvarējusi sevi, apņēmīgi iesaucās:

— Nē, ej vien un rīkojies tā, kā tu atrodi par labāku! Kam jānotiek, tam jānotiek!

Nu Anniņa labā garastāvoklī steidzās prom pa pavasarīgo ceļu un, darbošanās prieka pārņemta, ļāva mirdzošajam gaisam glaust savu augumu. Viņas svārki plīvoja tā, ka pie katra soļa pazibēja koši sarkanā mala, rokās viņa nesa baltzili rūtotā lakatā ietītu svaigi ceptu pīto olu maizi un šīfera tāfeli. Tā viņa sasniedza vīnstīgām apvīto mājiņu; šoreiz viņa pieklaudzināja pie durvīm diezgan paklusi un pieklājīgi iegāja istabā. Vilhelms viņu sākumā nepazina un bija ļoti izbrīnījies par šo jauko būtni. Viņš pašlaik vārīja kafiju, kuras patīkamā smarža pildīja istabu. Anniņa glīti pakniksēja un sacīja:

— Šķiet, ka esmu ieradusies tieši īstā laikā. Vai jūs, burvja kungs, esat manas spalvas izgriezis? Es atnācu tām pakaļ, un šeit kā uzmanības pierādījums būs arī maza dāvana par jūsu pūlēm.

To teikdama, viņa iztina līdzi atnesto cepumu un uzlika to uz galda«

Tad jūs varat nest savu dāvanu atpakaļ, — atbildēja Vilhelms, — jo jūsu spalvas nav derīgas rakstīšanai un es tās aizsviedu projām.

— Tā? Nu tad man būs jāpērk spalvas pilsētā, taču tas nekas, es tomēr atstāšu cepumu šeit un nobaudīšu arī pati kādu gabaliņu no tā, ja jūs man iedosiet krūzīti kafijas. Jums taču nekas nebūs pretim, vai ne?

Viņa bez liekām ceremonijām atsēdās pie galda un sagrieza smalko maizi. Vilhelms nezināja, kā izturēties; viņam šķita, ka pa viņa kluso mājiņu lidinātos bīstams gars, pat pavasara saules stari, plūzdami caur spodrajiem logiem, savādi apmirdzēja skaisto zemnieci. Taču viņš paklausīja, atnesa vienu no vadmalas šķērētajā porcelāna tasītēm, kuras viņš šeit glabāja, un godīgi dalījās savā kafijā ar nelūgto viešņu.

— Jūs protat vārīt patiešām labu kafiju, burvja kungs, — viņa sacīja, — kur gan jūs to esat iemācījies?

— Priecājos, ka jums tā garšo! — atbildēja Vilhelms. — Tikai lūdzu nesauciet mani par burvi, jo es neprotu burt!

— Nē? Bet es ticēju, ka jā! — viņa smaidīdama atbildēja un uzmeta tam mirdzošu skatienu. — Vismaz mani jūs esat mazliet apbūris, lai gan neesat visai laipns! Toties jūs esat izskatīgs cilvēks! Vai jums nav garlaicīgi vienam pašam?

— Nē, nav, — atteica Vilhelms, — citādi es meklētu sabiedrību; jūs laikam esat labā omā, skaistā kundze!

— Skaistā kundze! Paklausieties, tas jau skan labāk! Man šķiet, ja jūs vēl mazliet paskolotos, no jums tomēr varētu iznākt lietas koks. Bet diemžēl man pašai jāiet skolā. Ka tikai neaizmirstas — man ir vēl viena vajadzība, kuras dēļ es galvenokārt esmu atnākusi, ja vien drīkstētu jūs lūgt. Rēķins, ko jūs man nesen saskaitījāt tik ātri, ka es to pat nepamanīju, bija ļoti noderīgs. Man pieder lielas mājas, bet nav neviena vīrieša, kurš vadītu saimniecību un vestu rēķinus, es pati skolā biju ļoti neuzmanīga un neko neiemācījos, un arī nekam citam lāgā nederu. Taču tagad man sava vaina jāizpērk un jānožēlo, jo nekad nezinu, kā rīkoties, — nezinu, vai tieku vai netieku apkrāpta. Labi, es nodomāju, tu vēl neesi par vecu, lai mācītos, tev ir tikai divdesmit pieci divdesmit seši gadi, tu vari iet pie burvja un palūgt, lai viņš tev parāda, kā šis vai tas jāaprēķina. Par labu atalgojumu viņš to katrā ziņā izdarīs; ja viņš man iemācītu, kā rīkoties ar nolādētajiem skaitļiem, man nebūtu žēl maisa kartupeļu vai puse no cūkas sānu gabala. Lūk, es jau paņēmu līdzi tāfeli un krītu, pag, — kur es esmu likusi kritu?

Viņa uzlika uz galda tāfeli, iebāza roku kabatā un nepacietīgi vandījās pa to. Tad viņa izvilka veselu sauju dažādu lietu un uzmeta tās uz galda — tur bija neliels kabatas nazītis, metāla uzpirkstenis, daži naudas gabali, maizes druskas, suņa svilpe, sakaltis bumbieris un mazs gabaliņš krita. Bumbieri viņa mudīgi iebāza mutē un, to košļādama, iesaucās:

— Te ir šis nolādētais krīts! Tagad tikai sāciet!

Tanī pašā laikā viņa pabīdīja savu krēslu Vilhelmam

cieši blakus un skatījās viņam jautājoši sejā.

— Pie tik lielām skolniecēm es patiesībā neesmu pieradis, — Vilhelms apjucis sacīja un parāvās mazliet sāņus, — bet, ja jūs būsiet uzmanīga, tad esmu ar mieru pamēģināt, kas tur iznāks.

Tad viņš iesāka šai sievietei skaidrot četras aritmētiskās darbības, un viņa izlikās, it kā dzirdētu tādas lietas pirmo reizi mūžā. Viņa atkal pievirzījās Vilhelmam tuvāk, katru mirkli ņēma viņam ārā no rokām krītu, sajauca rēķinu un darīja tūkstošiem palaidnību, laiku pa laikam uzmezdama viņam valdzinošu skatienu. Vilhelms tādās reizēs paskatījās uz viņu ar izbrīnu un zināmu labpatiku, taču nezaudēja savaldīšanos; arī tad kad viņa skatījās uz tāfeli, skolotājs aplūkoja viņas skaisto galvu mierīgi, kā daiļu puķi. Tomēr pamazām viņš kļuva klusāks un pāris reižu aizmirsa atbildēt. Negaidot viņa piecēlās un sacīja:

— Šodienai pietiks, citādi es kļūšu pārāk mācīta. Parit vakarā es atnākšu atkal, ja vien jums tad ir laiks. Lai dievs jūs sargā, kungs!

Nesagaidījusi Vilhelma atbildi, viņa aizgāja tikpat pēkšņi, kā bija ieradusies.

Vilhelms noskatījās viņai pakaļ, nepieceldamies no krēsla. Tad viņš mazliet padomāja un beidzot teica:

— Galu galā mani padzīs arī no šejienes, man šī sieviete liekas aizdomīga.

Priecādamās par skaisto zemnieces tērpu, Anniņa klaiņoja pa vientuļo lauku ceļu, kamēr dzirdēja iezvanām pusdienās. Viņa domīgi noskatījās gan uz jauno zelmeni, gan uz strautiņa mudīgo straumi, taču nedomāja ne par zelmeni, ne par ūdeni, bet gan apsvēra, cik tālu savā pārbaudē varētu ielaisties ar jauno vīrieti; Anniņa bija pārliecināta, ka viņai būs panākumi, tikai nevarēja izšķirties, vai tos izmantot vispirms mazliet pašai par prieku vai arī rīkoties tā, kā nākas godīgai sievai un draudzenei. Jo vientulis šķita kā radīts, lai tīkami izklaidētos un sev par prieku pajautrinātos. Ja Vilhelmu izdotos savaldzināt, tad viņas draudzenei būtu izdarīts liels pakalpojums, paglābjot to no nepastāvīga vīrieša, un Vilhelms ar šo jautro krāpšanu būtu pienācīgi sodīts. Viņa pašlaik stāvēja pie klusa atvara un aplūkoja tajā savu attēlu. Anniņai šķita, ka viņa ir gandrīz par skaistu savam vienaldzīgajam vīram, taču, labi apsverot, šī dēka likās bīstama, jo varētu slikti beigties un izpostīt viņas omulīgo mieru; arī draudzene būtu pelnījusi laimīgāku likteni. Anniņa labi zināja, ka Gritli prastu šo putnu noturēt, ja vien izdotos dabūt to rokā. Tā viņa nespēja izšķirties, kā rīkoties, un beidzot ļāva izlemt nākotni savītušai lapai, kura lēnām griezās rāmajā atvarā un gribēja tikt projām no tā. Ja tā piestāsies pie labā krasta, tad viņa palīdzēs draudzenei, ja pie kreisā — rūpēsies pati par sevi. Taču lapa piepeši aizpeldēja lejup pa straumi, un Anniņa nolēma ļaut notikumiem risināties dabiskā secībā. Tad iezvanīja pusdienās, un viņa, neviena nepamanīta, devās uz pilsētas mūra vārtiem, jo pašlaik bija tieši tas brīdis, kad senajā pasaulē gulēja varenais Pans un jaunajā zeldvilieši ar ģimenēm sēdēja pie svētdienas cepeša tik pilnā skaitā, ka ielas bija klusākas nekā pusnakti.

Gritli ar bailēs un gaidās mirdzošām acīm nepacietīgi skatījās uz drosmīgo draudzeni, kura smaidīdama ienāca istabā. Anniņa viņu tūdaļ apkampa un skūpstīdama iesaucās:

— Nāc, man pie tava dārgā ļoti sagribējās skūpstīties.

— Ak, neesi taču tik nejauka! — Gritli pārmetoši iesaucās. — Es ceru, ka tu neesi darījusi tādas muļķības! Kā tev veicās? Kā viņš izturējās?

— Esi mierīga, viņš bija kā koka gabals, — sacīja Anniņa, un Gritli izdvesa:

— Lai slavēts dievs! Tad mēs visu izbeigsim!

— Tas tikai būtu jauki! — Anniņa viņu pārtrauca. — Tā taču mēs neko neuzzināsim. Viņš bija kā koka gabals, bet galvenais, — vai viņš parādīs sevi no sliktās vai arī no labās puses, — to tikai tagad redzēs! Kā jūgsi, ta brauksi!

Vēlreiz saņēmusi dūšu, Gritli sacīja:

— Jā! To nedrīkst pamest pusceļā! Ja Vilhelms nepadosies tavām raganas burvībām, tad viņš ir labojies un tieši tādēļ jo vērtīgāks.

Otrā dienā, proti, vakara krēslā kārdinātāja atkal posās ceļā. Viņas apģērbs bija gandrīz tas pats, tikai drusku vienkāršāks — tāds, kādu zemniece, iziedama no mājas, mēdz valkāt darbdienās. Toties viņa ļoti rūpējās, lai izskatītos labi un valdzinoši. Mati, kā par brīnumu, viņai bija sakārtoti pēc pilsētas modes un apsieti ar lakatiņu.

Vilhelms ar nolūku izgāja no mājas, lai dīvainā skaistule, ja viņa patiešām atkal ierastos, būtu atnākusi veltīgi. Bet, kad sāka tumst, viņš vai nu aiz ziņkārības, vai aiz vēlēšanās uzjautrināties par jocīgo dāmu, ar nodomu paātrināja soļus, lai ātrāk sasniegtu savu mitekli. Patiesi — viņš sastapās ar Anniņu pie durvīm taisni tajā brīdī, kad viņa bija veltīgi izklauvējusies.

— Ak beidzot jūs nākat! — viņa maigi sacīja, — Man jau likās, ka jūs mani esat pametis nelaimē. Tagad esmu atkal klāt, ja vien drīkstu traucēt, pa dienu man nebija iespējams atnākt.

Vilhelms iededzināja gaismu un vaicāja:

— Kā klājas? Vai jūs vēl kaut ko atceraties no iepriekšējās stundas vai esat visu atkal aizmirsusi?

— Es pati lāgā nezinu, — Anniņa, maiga noskaņojuma pārņemta, atklāti atbildēja, un skolotājs atkal nevarēja viņu izprast.

Kad Anniņa sāka rēķināt, viņa bija klusa un izklaidīga, un aiz izklaidības viņa ne tikai aizmirsa kļūdīties, bet gan, it kā neapzinādamās, izrēķināja uzdevumus ātri un pareizi, pati sadomādama piemērus. Pēkšņi viņa mācēja rēķināt tikpat labi kā skolotājs, bet pati to nemaz nemanīja. Vilhelms svešo labu laiku novēroja, tad viņu pārņēma satraukums. Beidzot skolotājs pamanīja zemnieces baltās rokas un turpat pie deguna sajuta, kā smaržo viņas pēc pilsētas modes sakārtotie mati. Pēkšņi viņš sacīja:

— Jūs neesat zemniece! No kurienes jūs nākat? Ko jūs gribat?

Izbijusies viņa nolika krītu, bikli paskatījās uz Vilhelmu un, saņēmusi rokas, nodūra galvu. Iestājās klusums. Beidzot viņa, klusi nopūtusies, teica:

— Esmu jauna atraitne, kura aiz gara laika izdarījusi jau dažu labu muļķību. Nesen es sarunāju ar kādu draudzeni apmeklēt gudro vientuli, par kuru visi tik daudz runā. Jūs redzējāt, kā mēs šo nodomu izpildījām, bet ziņkāre man nav nākusi par labu!

— Kāpēc tad ne? — Vilhelms smaidīdams jautāja, kaut gan viņam sāka kļūt par karstu. Tad viņa sacīja vēl klusāk:

Diemžēl esmu iemīlējusies! — Un tanī pašā laikā smaidīdama pacēla uz viņu acis. Tas, protams, nebija īsts un patiesīgs skatiens, bet gan mākslīgu briljantu fabrikā darināts; Vilhelms to saprata itin labi, taču skatiens bija pietiekami ugunīgs, lai pamodinātu viņā dažādas jūtas un domas, kuras kā zibens izšāvās caur galvu.

«Galu galā pret sievietēm jāizturas kā pret skorpioniem, viena dūriens jādziedina ar indi, kuru izspiež no otra. Kāda jēga atteikties no sievietēm tādēļ vien, ka tās ir vājas un viltīgas? Nolauz tikai pašu rozes ziedu un nepieskaries kātam, tad netiksi sadurts! Izdzer vīnu un noliec kausu, tad dzīvosi mierīgi! Tas, kurš ceļo pa tuksnesi, padzeras, kur pagadās, un vientulis notver sev kaut vai strazdu. Lūk, viena nāk un otra iet, viena ir brunete un otra blonda, laba ir tikai tā, kura ļauj sevi skūpstīt.»

Nevis šie pamācošie vārdi, bet gan to ciniskais saturs valdīja pār Vilhelma jūtām, kad viņš, satvēris An-niņas roku, nevarēja izšķirties, ko darīt, un smaidīdams skatījās viņā. Patiesībā Vilhelma rīcība bija daudz gausāka nekā domas, tādēļ pēc mirkļa skaistule pati apkampa viņu un jau grasījās noskūpstīt, taču šinī mirklī skolotājam vēlreiz pazibēja prātā veselu apsvērumu un priekšstatu virkne.

«Ak tad tā ir tā ilgi karotā laime sievietes apkampienos!» viņš nodomāja kaut ko tamlīdzīgu. «Nu, tas ir diezgan skaisti un nepavisam nav nepatīkami! Paldies dievam, ka beidzot es vienu esmu dabūjis. Ko gan sacītu Gritli, ja viņa tagad mani redzētu?»

Piepeši Vilhelms iztēlē ieraudzīja Gritli stāvam un pēc tam sēžam uz savas mājiņas kāpnēm. «Bet ja nu viņa tomēr mani ir meklējusi, ja nu viņa tomēr mani mīl?» viņš sev jautāja. Skolotāju pārņēma stipra līdzjūtība pret Gritli, viņš ļoti izbijās par savu cietsirdību, īsi runājot, apjucis un domās iegrimis, viņš pēkšņi novērsās, negaidīti izvairīdamies no skūpsta, kuru Anniņa jau gribēja uzspiest uz viņa lūpām. Vilhelms skatījās caur logu tālumā, savās domās aizvien skaidrāk redzēdams Gritli, kura klusi sēdēja durvju priekšā un gaidīja viņu pārnākam. Tad viņš atjēdzās un negaidot sacīja An-niņai:

— Kas tas bija par sveicienu, kuru jūs, būdama šeit pirmoreiz, atnesāt man no kādas sievietes? Un ko viņa dara, kā viņai klājas?

— Kas par sievieti, kas par sveicienu? — Anniņa jautāja mazliet satrūkusies un apmulsusi, un, kad viņš paskaidroja tuvāk, viņa vēsi atbildēja:

— Ak, es tikai pajokojos. Es šo sievieti nemaz nepazīstu.

Šī nicīgā un vēsā atbilde Vilhelmu nepatīkami aizskāra; viņš neapzināti atbrīvojās no Anniņas rokām, piegāja pie loga, atvēra to un īgni skatījās tumsā.

Zvaigžņotās debesis pletās pār ieleju, kurā cieši cita citai blakus mirdzēja Zeldvilas ugunis; tajās skatoties, Vilhelms aizmirsa, kas atrodas istabā, viņa domas klīda ap klusajiem pilsētas mūriem, un tieši šajā brīdī, kad viņš izdvesa dziju nopūtu, cieši gar viņa logu pagāja sievietes stāvs un noskanēja vardi:

— Ar labu nakti, burvja kungs!

Tā bija Anniņas kundze, kura, nemanīti no istabas izslīdējusi, smiedamās drāzās lejā no kalna. Vilhelms sakustējās, un kāda balss viņā sacīja: «Neļauj viņai aizbēgt!» Taču viņš palika stāvam uz vietas, un viņa ilgas aizlidoja garām dīvainajai zemniecei uz ieleju pie Gritli. Visi kaislību gari tagad bija atmodināti; kā no vīna apskurbuši tie streipuļoja pa Vilhelma sirdi, un naktī viņš aiz satraukuma nevarēja aizmigt.

— Ar to mums jātiek galā! — Vilhelms iesaucās, pamodies no nemierīgā rīta miega, kad saule jau bija augstu pie debesīm, — man uz kādu laiku jāpamet šī vieta un jāpaelpo cits gaiss!

Sacīts — darīts! Viņš otrreiz uzsēja mugurā ceļasomu, paņēma spieķi un, aizvēris slēģus un durvis, dzīrās doties ceļā, lai aiznestu vadmalas šķērētājam atslēgu un atvadītos no viņa.

Vilhelms patlaban bija visu sakārtojis, kad viegli un steidzīgi soļi iztraucēja viņu no domām. Viņš pazina šos soļus un brīdi klausījās tajos, neuzdrošinādamies pacelt acis. Vilhelms jau redzēja vieglu ēnu, ko rīta saulē meta uz ceļa plīvurs, kas plandījās ap apaļīgajiem pleciem. Viņam pēkšņi kļuva karsti, taču, par spīti apjukumam, ievēroja, ka patīkami skanošie soļi kļūst mazliet gausāki. Beidzot viņš pacēla acis un ieraudzīja turpat blakus Gritli kundzi, kura savukārt nosarka un, mulsi smaidot, nodūra acis. Abi aiz apjukuma paātrināja soļus, lai pasteigtos viens otram garām un, acīm redzot, nekad vairs nesatiktos. Taču Vilhelms pacēla cepuri un Gritli atņēma

)

viņa sveicienu, ātri palocīdamās. It kā aiz stieples pavilkti, abi atskatījās, apstājās un mazliet straujāk vai lēnāk pagriezās atpakaļ; beidzot viņi sadūrās kā divi kociņi, kuri peld pa straumi, un tūdaļ steidzīgi gāja tālāk, turēdamies viens otram blakus.

— Kāpēc jums līdz soma un spieķis, vai jūs taisāties aizceļot? — vaicāja Gritli.

Vilhelms atbildēja, ka viņš katrā ziņā gribot doties prom, un, kad viņa apprasījās, kāpēc un kurp, viņš ņēmās stāstīt par darīšanām, par jauku laiku, par visādiem niekiem; arī Gritli aiz liela satraukuma reizēm iebilda šo to nenozīmīgu. Viņi gāja ātri, elpoja strauji un šad tad paskatījās viens uz otru; tā viņi, pašiem nemanot, bija nonākuši uz meža takas un iegājuši jau krietni dziļi biezoknī, kad Gritli beidzot ievaicājās:

— Kur mēs esam nonākuši? Vai tas ir jūsu ceļš?

— Nē, tas nav mans, — Vilhelms nopietni sacīja.

*— Nu, tas tik ir jauki, — viņa smiedamās iesaucās, — tagad mums jāskatās, lai atkal labi drīz tiekam ārā!

— Mums šeit jānogriežas! — viņš teica un devās pa šauru sānceliņu cauri mežam. Pēc laiciņa viņi nonāca nelielā izcirtumā, ko ietvēra augstas priedes, kuru zari bija savijušies kopā. Zem priedēm cits virs cita sakrauti gulēja lieli sārti akmeņi; tas bija ķeltu karavīra kaps, ap kuru ziedēja balto anemoņu zvaigznītes.

— Cik te ir skaisti! — iesaucās Gritli. — Man mazliet šeit jāatpūšas, esmu nogurusi.

Viņa atsēdās uz akmeņiem, un Vilhelms palika viņas priekšā stāvot.

— Neuzmodiniet to, kas tur guļ! — viņš sacīja.

Gritli izbijusies jautāja, kā viņš to domājot, un Vilhelms

izstāstīja viņai šā kapa vēsturi. Pēc brīža viņa piebilda:

— Kur gan atdusas viņa sieva? Droši vien netālu no šejienes.

— To, protams, nevar zināt! — Vilhelms smaidīdams atbildēja, — varbūt viņa guļ kādā Gallijas kaujas laukā, varbūt uz kāda cita kalna šinī pašā apkārtnē vai tepat tuvumā, un varbūt viņš nemaz nav bijis precējies.

Pēc tam abi apklusa un katrs šķita iegrimis savās domās. Gritli noņēma cepuri, viņai vairs nebija cirtu, kuras skolotājam senāk tik ļoti patika, tagad tumšie mati bija sasukāti pavisam gludi. Tas Vilhelmu galīgi samulsināja un apstulbināja, jo šī negaidītā pārmaiņa vērta Gritli Vilhelma acīs vēl daiļāku nekā jebkad. Turklāt Gritli bija sevišķi smalki un skaisti ģērbusies, un, kaut gan visas drānas bija vienkāršas, taču jaunas un labi pašūtas; nekas neizcēlās sevišķi, taču kopumā atstāja patīkamu iespaidu un labi piestāvēja pie svaigās sejas. Sī sieviete prata izturēties un izvēlēties sev piemērotu apģērbu, un tas, kurš viņu iegūtu, varētu justies patiesi laimīgs. Redzētais radīja Vilhelmā melanholisku noskaņu, un viņš lūkojās uz skaisto sievieti tāpat kā uz pavasarīgi zilo tāli, kuru nevar aizsniegt.

Gritli krūtis nemierīgi cilājās, un, kad dziļais klusums bija ildzis jau vairakas minūtes, meža biezoknī iekūkojās dzegūze, gan tikai vienu vienīgu reizi, bet skaļi un skanīgi. Abi saskatījās, un, nolēmusi velti nezaudēt laiku, Gritli, laipni smaidīdama, sacīja:

— Priecājos, ka jūs vēl satiku, jo es jau šad un tad taisījos uzmeklēt jūsu mājiņu.

Vilhelms izbrīnījies paskatījās Gritli; šie vārdi pamodināja viņu no domām, atgādinādami viņam attiecības, kādas bija starp viņu un šo sievieti. Tomēr viņš spēja pateikt tikai neticīgu un īsu «kāpēc?» un pietvīcis nodomāja, ka ar viņu tiek spēlēta jauna komēdija.

Bet viņa sacīja:

— Es labprāt gribētu jums pajautāt, vai jūs vēl dusmojaties uz mani par notikumu ar mīlestības vēstulēm?

— Es nekad neesmu dusmojies uz jums, — viņš atbildēja, — bet gan pats uz sevi, taču tas, ko jūs par mani teicāt tiesā, bija neglīti un arī nepateicīgi, jo es tik ļoti cienīju jūsu skaistumu un piemīlību, ka nespēju neticēt dievam, kurš jūs radījis un dāvājis man; tā, protams, bija veltīga un patmīlīga iedoma.

Gritli seju pārklāja košs sārtums.

— Es nebiju nepateicīgai — viņa sacīja, novilkdama cimdu un skatīdamās uz saviem pirkstgaliem; kad es teicu šos vārdus, es domāju ... — viņa sastostījās, un Vilhelms jautāja gandrīz neskanīgā balsī:

— Nu ko tad jūs domājāt?

— Es domāju, — viņa čukstēja, acis nodūrusi, — nu, savā sirdī es domāju, — kad būs pienācis īstais brīdis, tad tāda, kāda esmu, piederēšu jums uz visiem laikiem. Un tagad es te esmu.

To teikdama, viņa sniedza abas rokas un pacēla uz viņu acis. Viņas skatiens nebija tik mirdzošs kā tie, kurus viņa kādreiz raidīja pāri žogam, taču daudz dzijāks un skaidrāks. Viņš satvēra Gritli rokas, viņa piecēlās, taču labais paša, kurš savās domās bija valdījis pār visām pilsētas sievietēm, pašlaik nezināja, ko darīt ar šo vienu vienīgo; kā apstulbis Vilhelms staigāja ar viņu šurp un turp pa izcirtumu, uzsmaidīdams viņai un neatlaizdams viņas roku.

Beidzot abi turpināja ceļu; Vilhelms gāja pa priekšu, taču laiku pa laikam atskatījās, lai redzētu, vai Gritli pa šauro taku seko, un vienmēr viņa smaidīdama nāca skolotājam aiz muguras. Gritli reiz paslēpās aiz bieza krūma, un Vilhelms, atkal atskatījies, viņu vairs neredzēja. Samulsis un izbijies viņš apstājās; tā kā no Gritli vairs nebija ne vēsts, viņš lēnām pagāja soļus divdesmit atpakaļ, un ar katru soli viņā vairāk un vairāk radās drūmas aizdomas, ka, lai cik tas būtu neticami, ar viņu atkal izspēlēta komēdija, jo viņš nekādi nevarēja iejusties savā laimīga mīlētāja lomā. Pēkšņi aiz krūma kāds draiskulīgi ieklepojās, un, kad viņš pienāca tuvāk, pazudusī izstiepa pretim rokas. Nu Vilhelms viņu apkampa, apklādams viņas seju ar skūpstiem, kuri kļuva aizvien kvēlāki, un Gritli nepretojās, saprazdama, ka arī pati līdz šim mīlestību nav pazinusi.

Pirmoreiz mūžā atraisījies no mīļotās skavām, Vilhelms ar Gritli apsēdās uz resnas, apsūnojušas skābarža saknes, glāstīja viņai vaigus un jautāja, vai viņa reiz kādā rudens pēcpusdienā neesot bijusi pie viņa mājiņas.

— Tātad tu mani tomēr esi redzējis, — viņa neliegdamās atbildēja. Viņš izstāstīja Gritli par šo piedzīvojumu, neslēpa arī neko par Anniņas kundzi un atzinās, ka vienīgi atmiņas par to mirkli, kad Gritli sēdējusi uz mājiņas kāpnēm, pasargājušas viņu no grēkā krišanas.

Gritli viņu noglāstīja, noskūpstīja un sacīja:

— Laikam tu esi viens no tiem īstajiem cilvēkiem, kuru dēļ vērts cīnīties.

Kad pienāca maijs, viņi zem ziedošiem kokiem nosvinēja jautras kāzas. Kamēr viņi bija kāzu ceļojumā, vadmalas šķērētājs sameklēja Zeldvilas apkārtnē lielu lauku īpašumu, ko laulātie pēc atgriešanās nopirka, pārvākdamies tur uz dzīvi. Vilhelms apstrādāja savu īpašumu čakli un rūpīgi, palielināja tā platību un k|uva par cienījamu un pārtikušu cilvēku, bet viņa sieva bija tikpat daiļa kā senāk. Kad pār vīra seju nolaidās īgnuma ēna vai kad starp viņiem izcēlās mazs strīds, Gritli atpina savas bizes un, kad arī tas vairs nelīdzēja, atglauda matus atkal aiz ausīm un savaldzināja Vilhelmu no jauna. Viņiem bija labi audzināti bērni, kuri vēlāk laimīgi apprecējās. Arī vadmalas šķērētājs palika ar viņiem draugos un izrādījās uzticams vīrs; tā pamazām palielinājās pārtikušo cilvēku skaits, kuriem patika papriecāties, bet kuri prata ieturēt mēru un tikt dzīvē uz priekšu. Zeldvilieši tos ironiski sauca par «lustīgiem bagātniekiem» vai «prātvēderiem», taču satika ar tiem labi, jo tie bija dažā ziņā noderīgi un darīja godu savam apvidum

Bet Viktoru Šterteleru un viņa Keteri līdz ar visām mīlestības vēstulēm, kuras tie, bada un trūkuma spiesti, atkal bija izvilkuši dienas gaismā un, par savām uzdodami, ar lielām ķildām publicējuši, ļaudis drīz vien aizmirsa, un par tiem abiem nekas vairs nebija zināms.

.

TRĪS TAISNĪGIE ĶEMMJU TAISĪTĀJI

Zeldvilieši pierādījuši, ka laika plūdumā un laikmeta griežos iespējams pastāvēt veselai netaisno un vieglprātīgo pilsētai; toties trīs ķemmju taisītāji ir piemērs tam, ka trīs taisnīgie nevar ilgi dzīvot zem viena jumta, nesanākdami matos. Šeit nav domāts dievišķais vai parastais cilvēku sirdsapziņas taisnīgums, bet gan tas nejutīgais, kurš izsvītrojis no tēvareizes lūgumu: «Un piedod mums mūsu parādus, kā arī mēs piedodam saviem parādniekiem!» — jo šis taisnīgums nekā no citiem neaizņemas urr pats neko negrib aizdot, tas nedara nevienam nedz jaunumu, nedz labumu, tas grib strādāt un nopelnīt, bet negrib tērēt, un darbs tam ir tikai ienākumu, nevis prieka avots. Šādi taisnīgie nevienu lukturi nesadauza, bet nevienu arī neiededzina, viņi neizstaro nekādu gaišumu, viņiem ir dažādas nodarbošanās, un viens darbs viņiem šķiet tikpat labs kā otrs, ja vien tas nav saistīts ar kādām briesmām; vislabāk viņiem patīk apmesties tur, kur, pēc viņu prāta, ir daudz netaisno, un, ja tādu viņu vidū nebūtu, tie drīz vien noberztos cits gar citu kā dzirnakmeņi, starp kuriem nav graudu. Ja viņiem gadās nelaime, tad viņi jūtas ļoti pārsteigti un vaimanā, it kā būtu uz šķēpa uzdurti, jo viņi taču nav neko jaunu nodarījuši; viņi uzskata pasauli par lielu, droši iekārtotu policijas iecirkni, kur nevienam nav jābaidās no soda par pārkāpumiem, ja tikai viņš čakli noslauka savu durvju priekšu, neatstāj puķu podus uz palodzes bez uzraudzības un nelej pa logu ūdeni.

Zeldvilā bija ķemmju darbnīca, kuras īpašnieki parasti jk pēc pieciem sešiem gadiem mainījās, kaut gan tas būtu bijis itin labs uzņēmums, ja vien tajā čakli strādātu, jo sīkumtirgotāji, kuri apmeklēja apkārtējos gada tirgus, labprāt nesa uz turieni Zeldvilā gatavotās ķemmes. Bez visāda veida ikdienā nepieciešamajiem zirgu skrāpjiem šajā darbnīcā taisīja arī visdīvainākās greznuma ķemmes ciema skaistulēm un kalponēm; tās tika izgrieztas no labiem, caurspīdīgiem vēršu ragiem, un zeļ|i pēc savas fantāzijas (jo meistari nekad ķemmes negatavoja) pārkrāsoja tos par skaistiem, brūni sārtiem bruņurupuča vairoga izstrādājumiem, tā ka, turot ķemmi pret gaismu, likās, ka tajā varētu saskatīt visbrīnišķīgākos saullēktus un rietus, sārtus pūku mākoņus, negaisa padebešus un citas krāšņas dabas ainas. Vasarā, kad zeļļi labprāt ceļoja un viņu trūka, pret viņiem izturējās ar cieņu, viņi saņēma labu algu un labu ēdienu, turpretim ziemā, kad vajadzēja pajumti, zeļļu bija daudz, tiem nācās būt pakalpīgiem un par niecīgu atalgojumu taisīt ķemmes no agra rīta līdz vēlam vakaram; meistariene katru dienu cēla galdā skābus kāpostus, un meistars sacīja: «Tās ir zivis!» Ja kāds zellis iedrošinājās iebilst: «Piedodiet, tie ir skābi

kāposti!» — tad viņu uz vietas atlaida, un viņam bija jādodas projām ziemas aukstumā. Bet, tiklīdz pļavas kļuva zaļas un apžuva ceļi, zeļļi sacīja: «Tie tomēr ir skābi kāposti!» — un sasēja savu pauniņu. Un, ja arī meistariene tūdaļ uzlika uz kāpostiem šķiņķi un meistars sacīja: «Dieva dēļ, man tikai šķita, ka tās ir zivis! Nu, tas taču noteikti ir šķiņķis!» — viņi tomēr ilgojās tikt projām, jo visiem trim zeļļiem vajadzēja gulēt vienā divguļu gultā un viņiem pa ziemu bija līdz

kaklam apnikušas dunkas mugurā un bez segas salstošie sāni.

Taču reiz no kāda sakšu novada ieradās kārtīgs un lēnīgs zellis, kas samierinājās ar visu, strādāja kā zirgs un nebija dabūjams prom, tā ka beidzot viņš kļuva par pastāvīgu darbnīcas inventāru un pieredzēja vairāku meistaru maiņu, jo dzīve nebija vairs tik mierīga kā senāk. Jobsts izstiepās gultā tik taisni, cik vien varēja, un saglabāja savu vietu pie sienas kā ziemu, tā vasaru; viņš labprāt uzskatīja skābos kāpostus par zivīm un pavasarī ar pieticīgu «paldies» apēda šķiņķa gabaliņu. Viņš saglabāja neskartu gan mazo, gan lielo algu, jo nekā netērēja, bet visu krāja. Jobsts dzīvoja citādi nekā citi zeļļi, neņēma mutē ne lāsīti alus, nedraudzējās nedz ar vietējiem iedzīvotājiem, nedz arī ar jaunajiem puišiem, bet vakaros atsēdās uz lieveņa un ķircinājās ar vecām sievām; ja viņš bija sevišķi labā garastāvoklī, tad palīdzēja tām uzcelt uz galvas ūdens spaiņus un gāja gulēt reizē ar vistām, ja vien nebija tik daudz darba, ka, saņemot sevišķu atlīdzību, varētu strādāt cauru nakti. Arī svētdienās Jobsts rosījās pa darbnīcu līdz pēcpusdienai pat visjaukākajā laikā; bet tāpēc lai neviens nedomā, ka viņš to darīja prieka un patikšanas pēc, kā jautrais ziepju vārītājs Johans^1; drīzāk gan viņš, uzņemdamies brīvprātīgi šīs pūles, jutās sadrūmis un pastāvīgi guģojās par grūto dzīvi. Bet, kad pienāca svētdienas pēcpusdiena, Jobsts darba skotelē, tupelēm klabot, pārgāja pāri ielai, paņēma no veļas mazgātājas tīru kreklu, izgludinātu elsiņu, augstu apkakli un baltu kabatas lakatiņu. Visiem redzot, viņš iznesīgā gaitā nesa šos dārgumus mājup. Jo daži zeļļi, galvenokārt izglītotie grāmatsējēji, jautrie kurpnieki un reti sastopamie savādie ķemmju taisītāji, pat darba priekšautā un tupelēs cenšas vienmēr staigāt izmeklēti cēli, it kā viņi atrastos augstākajā sabiedrībā. Bet, nonācis savā istabā, Jobsts vēlreiz labi pārdomāja, vai viņam patiesi vajadzētu uzvilkt kreklu un uzlikt elsiņu, jebšu viņš varētu palikt mājās, mazliet pastrādāt un valkāt netīro veļu vēl kādu nedēļu, jo, par spīti savam lēnīgumam un taisnīgumam, viņš bija īsts sušķis. Izšķīries par pēdējo, Jobsts smagi nopūtās par pasaules rūpēm un raizēm, atkal atsēdās un īgni grieza ķemmei zobus vai arī pārkrāsoja ragu par bruņurupuča bruņām, pie kam viņš krāsoja vienmuļi un bez iztēles, vienmēr uztriepdams uz raga tos pašus trīs bezcerīgos traipus; jo, kad nebija noteiktu norādījumu, viņš nepielika pie darba ne mazākās pūles. Bet, nolēmis iet pastaigāties, Jobsts vienu vai divas stundas rūpīgi ģērbās, paņēma savu spieķīti un stīvi soļoja gar pilsētas vārtiem; laiku īsinādams, viņš šur tur pazemīgi apstājās un garlaikodamies sarunājās ar citiem staigātājiem — veciem, trūcīgiem zeldviiie-šiem, kuri vairs nevarēja iet uz krogu un nespēja izdomāt neko labāku. Ar tādiem viņš labprāt tērgoja par jaunceļamu māju, par labības lauku, par vētras aplauztu ābeli un par jaunu diegu fabriku; Jobsts ar lielu pārliecību spriedelēja par šīm lietām, par to lietderību un izmaksu, par šīgada ražu un auglību, kaut gan no visa tā pats ne velna nesajēdza. Viņam tas arī nebija svarīgi, jo tādā veidā varēja pavadīt laiku vislētāk un visjautrāk, un vecie ļaudis dēvēja viņu vienīgi par pieklājīgo un gudro saksi, jo arī viņi paši neko nesaprata. Kad

zeldvilieši, cerēdami uz labiem ienākumuiem, nodibināja akciju sabiedrību un sāka celt lielu alus darītavu, kam tika likti plaša apjoma pamati, Jobsts vairākus svētdienas vakarus noklumzāja ap tiem un ar pazinēja skatienu un šķietami dzīvu interesi vēroja jaunceltnes augšanu, it kā viņš būtu vecs lietpratējs celtniecības jautājumos un pats lielākais alus dzērājs.

— Bez šaubām! — viņš laiku pa laikam iesaucās, — tas ir varens uzņēmums! Tā būs varena iestāde! Bet naudiņu gan tas izmaksā! Un kādu vēl! Diemžēl velvei šeit vajadzētu būt drusku dziļākai un mūriem mazliet biezākiem.

Taču, tā runādams, Jobsts domāja vienīgi par to, kā vēl laikus, kamēr nav satumsis, tikt vakariņās; tā bija vienīgā pārestība, kuru saksis nodarīja sava meistara kundzei, — svētdienas vakaros viņš nekad nepalaida garām ēšanas reizi, kā to darīja citi zeļļi, un meistarie-nei vajadzēja vienīgi viņa dēļ palikt mājās vai izgudrot ko citu. Dabūjis savu cepeša gabaliņu vai desu, viņš vēl kādu brītiņu, domās nogrimis, pasēdēja istabā un tad likās gulēt, būdams pārliecināts, ka viņam bijusi patīkama svētdiena.

Taču, par spīti šim pieticīgajam, maigajam un godīgajam raksturam, Jobstam piemita arī nedaudz apslēptas ironijas, it kā viņš klusībā uzjautrinātos par pasaules vieglprātību un aušību, un it kā viņa šaubas par dažu parādību lielumu un cildenumu nebūtu tikai nejaušība, bet gan saistītos ar daudz dziļāku dzīves izpratni. Patiesi, viņš reizēm sataisīja loti gudru seju. it sevišķi savu lietpratīgo svētdienas sarunu laikā, likdams visiem skaidri saprast, ka slepenībā viņš domā par daudz svarīgākām lietām un salīdzinājumā ar tām viss, ko

uzsāk, ceļ un ierīko citi, ir tikai bērnu spēle. Jobsta lielais, dienām un naktīm lolotais nodoms, kas viņu slepenībā spārnoja visus Zeldvilā kalpotos gadus, bija sataupīt savu darba algu tik ilgi, kamēr būtu sakrāts pietiekami daudz, lai kādā jaukā rītā, kad darbnīca atkal būs pārdodama, varētu to nopirkt un pats kļūt par īpašnieku un meistaru. Šis nodoms vienmēr noteica viņa rīcību un tieksmes, jo viņš bija labi iegaumējis, ka taupīgs un centīgs cilvēks, kurš klusībā iet pats savu ceļu un prot, nesagādādams sev zaudējumus, gūt labumus no citu vieglprātības, visur tiek uz priekšu. Kļuvis par meistaru, viņš drīz vien sapelnītu tik daudz, lai varētu iegūt pilsoņa tiesības, un pēc tam dzīvotu tik gudri un apdomīgi, kā vēl nekad neviens no Zeldvilas pilsoņiem, neinteresētos ne par ko tādu, kas nepavairotu viņa labklājību un pats neiztērētu nevienu grasi, toties, atrazdamies šīs vieglprātīgās pilsētas burzmā, censtos saraust sev pēc iespējas vairāk. Sis plāns bija tikpat vienkāršs, cik pareizs un saprotams, sevišķi tāpēc, ka Jobsts bija spējīgs to sekmīgi un neatlaidīgi realizēt; viņš bija jau sataupījis krietnu summiņu, kuru rūpīgi glabāja, lai ar laiku sakrātu tik daudz, cik pēc droša aprēķina nepieciešams kārotā mērķa sasniegšanai. Bet pats necilvēcīgākais šajā pieticīgajā un miermīlīgajā plānā bija tas, ka Jobsts to vispār bija ieņēmis galvā, jo nekas nesaistīja viņa sirdi tieši pie Zeldvilas, viņš nemīlēja nedz šo apkārtni, nedz šos cilvēkus, nedz šīs zemes politisko iekārtu, nedz parašas. Tas viss viņam bija tikpat vienaldzīgs kā viņa paša dzimtene, pēc kuras viņš nemaz neilgojās; ar savu čaklumu un taisnīgumu viņš varētu dzīvot tikpat labi šeit kā kurā katrā citā vietā; bet viņam nebija citas izvēles, un savā tru-

lumā viņš satvēra un vairs nelaida vaļā pirmo nejauši pagadījušos cerību salmu, lai caur to varētu piesūkties ar labklājību.

— Kur man labi klājas, tur mana tēvija, — mēdz sacīt ļaudis, un šis sakāmvārds ir pilnīgi attiecināms uz visiem tiem, kuru labklājībai jaunajā dzimtenē patiesi ir drošāki pamati, kuri brīvprātīgi dodas pasaulē, lai ar darbu sasniegtu labāku stāvokli un atgrieztos kā pārtikuši cilvēki, vai kuri veseliem pulkiem bēg no nepanesamiem apstākļiem un, klausīdami laikmeta aicinājumam, pievienojušies jaunajai tautu pārceļošanas kustībai, dodas pāri okeānam; gadās arī tādi ļaudis, kuri kaut kur ārpus dzimtenes atrod uzticamākus draugus, savām personiskajām tieksmēm atbilstošāku vidi vai kurus tur saista kādas citas skaistākas cilvēciskas attiecības. Taču arī šī jaunā zeme, kur viņi tikuši pie labklājības, tiem drusku jāiemīl, lai, tur dzīvodami, vajadzības gadījumā izturētos, kā pilsoņiem pienākas. Bet Jobsts gandrīz neapzinājās, kur viņš atrodas, viņš nesaprata šveiciešu likumus un parašas un tikai reizēm sacīja:

— Jā, jā, šveicieši ir politiķi! Man šķiet, ka politika tiešām ir jauka lieta, ja vien ir patika ar to nodarboties. Kas attiecas uz mani, tad es šajā ziņā neesmu lietpratējs, jo manā dzimtenē par tādām lietām nemēdza domāt.

Zeldviliešu tikumi Jobstam likās pretīgi un biedējoši, un, kad viņi gatavojās uz dumpi vai kara gājienu, saksis sarāvies tupēja vistālākajā darbnīcas stūrī un drebēja aiz bailēm, ka netiek nogalināts. Un taču viņa vienīgā doma un viņa lielākais noslēpums bija vēlēšanās palikt šeit līdz mūža beigām. Pa visām pasaules malām izkaisīti šādi taisnīgie, kuri dzīvo kādā vietā tikai tāpēc, ka tieši tur nejauši atraduši salmu, pa kuru var iesūkt labklājību, un viņi sūc un sūc, nejuzdami nekā' das ilgas pēc bijušās un nekādu mīlestību pret jauno dzimteni, neskatīdamies tālumā un neredzēdami to, kas notiek tuvumā, un tādēļ tie mazāk līdzinās briviem cilvēkiem, bet vairāk zemākiem organismiem — dīvainām pirmdzīvnieku cistām un augu sēklām, kuras gaiss un ūdens aiznesis uz kādu to attīstībai labvēlīgu vietu.

Tā Jobsts gadu pēc gada dzīvoja Zeldvilā, vairodams slepeno bagātību, ko bija paslēpis zem kādas flīzes savas istabas grīdā. Vēl neviens drēbnieks nevarēja lepoties, ka būtu no Jobsta kaut ko nopelnījis, jo svētdienas svārki, kurus viņš valkāja, uz šejieni atbraucot, bija tādi paši kā toreiz. Tāpat arī neviens kurpnieks nebija ieņēmis no viņa ne feniņu, jo zābaki, kuri, Jobstam šeit ierodoties, karājās pie mugursomas, vēl bija gluži veseli, tāpēc ka gadā ir vienīgi piecdesmit divas svētdienas un tikai pusi no tām saksis izmantoja īsām pastaigām. Neviens zeldvilietis nevarēja lielīties, ka būtu kādreiz viņa rokās redzējis lielāku vai mazāku naudas gabalu, jo saņemtā alga tūdaļ visnoslēpumainākajā veidā pazuda; pat iedams pastaigāties gar pilsētas vārtiem, Jobsts neņēma līdz ne graša, tā ka viņam nemaz nebija iespējams kaut ko izdot. Kad darbnīcā ieradās zemnieces ar ķiršiem, plūmēm vai bumbieriem un citi strādnieki pirka šos kārumus, arī Jobstam ļoti gribējās panašķo-ties, bet viņš mēģināja apmierināt savu kāri, gan piedalīdamies pirkšanā ar vislielāko uzmanību, gan glāstīdams un pataustīdams skaistos ķiršus un plūmes; beidzot, pats par savu savaldību priecādamies, viņš ļāva aiziet apjukušajām sievām, kuras viņu bija uzskatījušas par visdedzīgāko pircēju; pēc tam Jobsts ar pašapmierinātību un prieku noskatījās, kā viņa biedri ēda, un deva tiem tūkstošiem sīku pamācību, kā cept vai mizot nopirktos ābolus. Taču, cik reti Jobsts rādīja savu naudu, tikpat reti no viņa bija sagaidāms rupjš vārds, netaisna prasība vai saniknota seja; viņš |oti uzmanīgi izbēga no visām ķildām un nekad nedusmojās, ja citi viņu izjokoja; toties ar sevišķu ziņkāri runāja un sprieda par dažādām tenkām un nesaskaņām, jo tās vienmēr sagādāja bezmaksas izklaidēšanos; ja pārējie ze|li labprāt piedalījās trokšņainās dzīrēs, tad Jobsts, cik iespējams, izvairījās kaut kur iejaukties un neatļāvās izdarīt kaut ko nepiedienīgu. īsi sakot, viņš bija pats dīvainākais sajaukums un apvienoja sevī patiesi cildenu gudrību un pacietību ar apslēptu nelietīgu cietsirdību un pilnīgu bezjūtību.

Reiz Jobsts jau vairākas nedēļas bija vienīgais zellis visā uzņēmumā un, neviena netraucēts, jutās tik labi kā zivs ūdenī. Sevišķi naktīs viņš priecājās par plato guļvietu un izlietoja šo skaisto laiku sevišķi ekonomiski; lai gūtu atmaksu par nākamajām dienām, viņš sevi trīskāršoja, pastāvīgi grozīdamies un iedomādamies, it kā gultā vienlaicīgi gulētu trīs, pie kam divi lūgtos trešo, lai viņš taču metot pie malas kautrību un iekārtojoties labi ērti. Šis trešais bija pats Jobsts, un, paklausīdams lūgumam, viņš tīksmi ietinās visā segā, izplēta kājas plati plati, iegūlās gultā šķērsām vai arī nevainīgā priekā meta kūleņus. Bet kādu dienu, kad viņš bija nolicies gulēt, jau saulei rietot, negaidot ieradās svešs zellis, kuru meistariene aizsūtīja uz guļamistabu. Jobsts bija iekārtojies omulīgi un ērti — nolicis galvu kājgalī un kājas uz spilveniem; piepeši istabā ienāca svešais, noņēma savu smago mugursomu un, būdams noguris, sāka tūdaļ izģērbties. Jobsts ātri kā zibens apsviedās apkārt, stīvi izstiepdamies, apgūlās senākajā vietā pie sienas un domāja: «Tas šeit ilgi nepaliks, jo vasarā ir patīkami ceļot!»

Tā cerēdams, viņš ar klusu nopūtu padevās savam liktenim un sagatavojās, ka tagad atkal naktī vajadzēs saņemt sānos dunkas un strīdēties segas dēļ. Bet Jobsts bija stipri pārsteigts, kad atnācējs, kaut gan tas bija bavārietis, pieklājīgi sasveicinājies, apgūlās gultā viņam blakus, izturēdamies tikpat mierīgi un smalki kā viņš pats, svešais palika otrā gultas malā un augu nakti viņu nepavisam neapgrūtināja. Šis nepieredzētais atgadījums Jobstu tā satrauca, ka viņš visu nakti, kamēr bavārietis saldi gulēja, neaizvēra ne acu. No rīta Jobsts aplūkoja savādo gultas biedru ar sevišķi uzmanīgu skatienu un ievēroja, ka svešais, kas godbijīgi apvaicājās par šejienes apstākļiem un dzīvi, gluži tā, kā to būtu darījis pats Jobsts, nav vairs nekāds jaunais zellis. Tiklīdz Jobsts to pamanīja, viņš ierāvās sevī un pūlējās noklusēt kā lielu noslēpumu visvienkāršākās lietas, toties viņš mēģināja izzināt bavārieša noslēpumu; jo, ka viņam arī ir tāds, to Jobsts redzēja pa gabalu; vai gan citādi bavārietis būtu tik saprātīgs, lēnīgs un nosvērts cilvēks, ja viņam nebūtu padomā kaut kas noslēpumains un ļoti izdevīgs? Nu viņi ar vislielāko uzmanību un laipnību — ar pusvārdiem un daiļrunīgiem aplinkus teicieniem — mēģināja izdibināt viens otra noslēpumu. Neviens no viņiem neatbildēja uz jautājumiem skaidri un saprātīgi, taču pēc dažām stundām abi zināja, ka viņi ir pilnīgi dubultnieki. Bavārietis, kuru sauca par Fridolīnu, vairākas reizes dienā skrēja uz istabu, lai izkravātu savu somu, bet, kamēr Fridolīns strādāja, arī Jobsts izmantoja izdevību, lai ielavītos iekšā un mudīgi pārbaudītu svešinieka mantas; taču viņš atrada gandrīz vienīgi tādus pašus krāmus, kādi piederēja viņam, tai skaitā koka adatu kārbiņu, kura Fridolīnam bija zivs formas, bet Jobstam tā joka pēc atgādināja mazu zīdainīti; Jobstam bija nodilusi franču valodas pašmācība, kuru viņš reizēm pāršķirstīja, bavārietim turpretim labi iesieta grāmatiņa ar nosaukumu: «Aukstā un karstā krāsošana — nepieciešama rokasgrāmata krāsotājiem». Bet tajā bija ar zīmuli ierakstīts: «Ķīla par trīs kreiceriem, kurus aizdevu nasavietim.» No tā Jobsts secināja, ka bavārietis ir cilvēks, kas prot savu mantu glabāt, un neviļus sāka aplūkot grīdu, kamēr ieraudzīja kādu it kā nesen izkustinātu flīzi, un patiesi zem tās atradās vecā, uz pusi pārplēstā mutautā ievīstīts un ar diegu apsiets naudas žūksnis, gandrīz tikpat smags kā viņējais, kas atšķirības pēc glabājās aizsietā zeķē. Novietodams ķieģeļa plati agrākajā vietā, Jobsts drebēja aiz satraukuma un apbrīna par svešo varenību un aiz dziļām rūpēm par savu noslēpumu. Viņš tūdaļ noskrēja lejā darbnīcā un strādāja tik dedzīgi, it kā vajadzētu apgādāt ar ķemmēm visu pasauli, un bavārietis ņēmās tā, it kā arī debesīm būtu vajadzīgas ķemmes. Nākošās astoņas dienas pilnīgi apstiprināja pirmos abpusējos iespaidus, jo, ja Jobsts bija čakls un pieticīgs, tad Fridolīns darbīgs un atturīgs, pie tam viņš mēdza nopūsties par grūtībām, ko sagādāja šie tikumi, tikpat smagi kā Jobsts, bet, ja Jobsts bija jautrs un prātīgs, tad Fridolīns zobgalīgs un gudrs, ja viens bija godbijīgs, tad otrs pazemīgs, ja viens viltīgs un ironisks, tad otrs slīpēts un gandrīz satīrisks un, ja Jobsts, no kādas lietas baidīdamies, izlikās miermīlīgi vientie-

šīgs, tad Fridolīns izskatījās kā īsts ēzelis. Viņu abu spārnotāja nebija vis sacensība, bet gan drīzāk labi apzināta vingrināšanās meistarībā, pie kam neviens no viņiem nekautrējas ņemt otru par paraugu, lai atdarinātu tos sadzīves mākslas smalkos paņēmienus, kuri viņam vēl trūka. Abi izskatījās tik saticīgi un vienprātīgi, it kā viņi darītu kopēju lietu, un līdzinājās diviem krietniem varoņiem, kuri, bruņnieciski izturēdamies, viens otru pirms cīņas norūda. Bet, līdzko pagāja astoņas dienas, ieradās vēl viens zellis, pēc tautības švābs, vārdā Dīt-rihs. Jobsts un Fridolīns klusībā priecājās par atnācēju kā par uzjautrinošu mērauklu savām apslēptajām spējām un nolēma turēt nabaga švābiņu, kurš, protams, bija īsts slaists, starp saviem tikumiem, kā divi lauvas mēr-kaķēnu, ar kuru tie spēlējas.

Bet kurš gan spētu aprakstīt viņu izbrīnu, kad švābs izturējās tieši tāpat kā viņi, un starp viņiem notikusī iepazīšanās atkārtojās vēlreiz trijatā, pie kam viņi nonāca negaidītā situācijā ne tikai pret trešo, bet arī viņu pašu attiecības pilnīgi izmainījās.

Līdzko švābs apgūlās gultā starp Jobstu un Fridolīnu, tā izrādījās, ka viņš ir tiem pilnīgi radniecīgs; Dītrihs gulēja taisni un mierīgi kā sērkociņš, tādēj starp zeļļiem palika vēl mazliet brīvas vietas un sega gulēja uz tiem kā papīrs uz trim siļķēm. Attiecības tagad kļuva nopietnākas, jo viņi jutās cits pret citu vienlīdzīgi, kā leņķi vienādsānu trijstūrī, tāpēc pat starp diviem vairs nebija iespējama ne uzticīga izturēšanās, ne pamiers, ne jautra sacensība, toties viņi visā nopietnībā centās izspiest viens otru no gultas un no mājas. Līdzko meistars pamanīja, ka šie trīs savādnieki samierināsies ar visu, lai tikai varētu palikt, viņš pazemināja tiem algas un deva mazāk ēdiena; taču viņi strādāja vēl cītīgāk; līdz ar to meistaram radās iespēja laist apgrozībā lielus lētu preču krājumus un izpildīt vairāk pasūtījumu, tā ka viņš, pateicoties šiem klusajiem zeļļiem, nopelnīja milzu naudu un bija atradis tajos īstu zelta bedri. Viņš atlaida jostu par vairākiem caurumiem vaļīgāk un spēlēja pilsētas sabiedrībā svarīgu lomu, kamēr neprātīgie zeļļi tumšajā darbnīcā rāvās dienām un naktīm, gribēdami viens otru no turienes izspiest arā ar darbu. Izrādījās, ka švābs Dītrihs, kurš bija visjaunākais, ir griezts tieši no tāda paša koka kā abi pārējie, tikai viņam vēl nepiederēja nekādi ietaupījumi, jo viņš bija pārāk maz ceļojis. Tas būtu Dītriham bīstams šķērslis, jo Jobsts un Fridolīns bija aizsteigušies tālu priekšā, ja vien viņš, kā izdomas bagāts švābiņš, nebūtu atradis jaunu burvju līdzekli, kas atsvērtu citu priekšrocības. Izņemot kaislīgo vēlēšanos apmesties un tikt pie labklājības tieši šeit un nevis kaut kur citur, Dītrihs bija tikpat bezkaislīgs kā viņa darbabiedri, tāpēc viņš izdomāja iemīlēties un lūgt tādas jaunavas roku, kurai piederētu apmēram tikpat daudz, cik saksis un bavārietis glabāja zem flīzēm. Viena no zeldviliešu labākajām īpašībām bija tā, ka viņi mantas dēļ nekad neprecējās ar pretīgām un niknām sievām; lielu kārdinājumu viņiem tik un tā nevajadzēja pārvarēt, jo viņu pilsētā nebija nevienas bagātas mantinieces, ne skaistas, ne neskaistas, un tā viņi vismaz saglabāja pašcieņu, atteikdamies no sīkajām druskām un laulādamies labāk ar jautrām un daiļām jaunavām, ar kurām tie varēja dažus gadus palepoties. Tādēļ viltīgajam švābam nebija grūti atrast ceļu uz tikumīgas jaunavas sirdi; viņa mājoja tajā pašā ielā un ar gudrām sarunām viņš bija no vecām sievām izdibinājis, ka viņai

piederot vekselis par septiņsimt guldeņiem. Tā bija Cīze Binclina, divdesmit astoņus gadus veca jaunava, kura dzīvoja kopā ar savu māti, veļas mazgātāju, un bija vienīgā noteicēja par tēva atstāto mantojumu. Vekseli Cīze bija ielikusi mazā lakotā kastītē, kurā viņa uzglabāja arī vekseļa procentus, krustāmzīmi, iesvētīšanas apliecību un apzeltītu, ar apgleznojumiem klātu lieldienu olu; bez tam kastītē atradās pusducis sudraba tējkarošu, tēvareize, kura bija nodrukāta ar zelta burtiem uz sārta, caurspīdīga stiklbatista gabala (Cīze to dēvēja par cilvēka ādu), ķiršu kauliņš, uz kura izgrieztais attēls stāstīja par Kristus ciešanām, un, ar sārtu taftu izklāta, ažūra tehnikā darināta ziloņkaula kārbiņa, kurā atradās spogulītis un sudraba uzpirkstenis; bez tam Cīzes kastītē slēpās vēl viens ķiršu kauliņš, kura iekšienē grabēja sīki spēļu kauliņi, rieksts, kuru atverot varēja redzēt aiz stikla novietotu dievmāti, sudraba sirds, kurā atradās ar smaržām piesūcināts sūklītis, no citrona mizas pagatavota saldumu kārba, uz kuras vāka bija uzgleznota zemene un iekšpusē glabājās uz vates uzlikta neaizmirstulītes veida kniepadata, medaljons ar matiem, sadzeltējušu papīru žūksnis ar receptēm un noslēpumiem, divas pudelītes — viena ar Hofmaņa pilieniem, otra — ar odekolonu, divas kārbiņas, viena ar mošus, otra — ar mazu caunas mēslu piciņu, divi groziņi — viens pīts no smaržīgiem stiebriem, otrs — darināts no stikla pērlītēm un krustnagliņām; beidzot, šajā kastītē varēja atrast nelielu grāmatu, iesietu debeszilā gropainā papīrā, ar apsudrabotām lappušu malām un nosaukumu «Zelta likumi dzīvei priekš jaunavas, stājoties līgavas, sievas un mātes kārtā», sapņu grāmatiņu, vēstuļnieku, piecas vai sešas mīlestības vēstules un šneperi asins nolaišanai, jo Clzei kādreiz bija bijušas tuvas attiecības ar kādu bārddziņa zelli vai ķirurga palīgu, ar kuru viņa bija gribējusi precēties; būdama apķērīga un visnotaļ saprātīga sieviete, Cīze bija no sava pielūdzēja iemācījusies nolaist asinis, uzlikt dēles un bankas, kā arī citas tamlīdzīgas lietas un prata jau pat viņu pašu noskūt. Taču izrādījās, ka viņš ir nevērtīgs cilvēks, kurš gandrīz būtu izpostījis viņas dzīves laimi, un tā viņa pārvarēja savas skumjas un šīs attiecības pārtrauca ar ciešu apņēmību. Abas puses atdeva atpakaļ dāvanas, izņemot šneperi; to Cīze paturēja kā ķīlu par vienu guldeni un četrdesmit astoņiem kreiceriem, kurus viņa reiz bija aizdevusi bārddziņa zellim skaidrā naudā; taču bezgodis apgalvoja, ka viņš neesot tai parādā, ka Cīze iedevusi viņam šo naudu sakarā ar kādu balli, lai segtu izdevumus, un pati esot apēdusi divreiz vairāk nekā viņš; Tā viņš paturēja vienu guldeni un četrdesmit astoņus kreicerus, bet Cīze šneperi, ar kuru viņa slepeni nolaida asinis visām pazīstamām sievietēm un nopelnīja tīri skaistu naudiņu. Taču katrreiz, kad Cīze lietoja šo rīku, viņa ar sāpēm atcerējās tā cilvēka zemiskumu, kurš viņai reiz bijis tik tuvs un gandrīz būtu kļuvis par vīru!

Visas šīs mantas glabājās šajā labi aizslēgtajā, lakotajā kastītē, un tā savukārt bija ielikta vecā riekstkoka skapī, kura atslēgu Cīze Binclina visu laiku nēsāja kabatā. Cīzei bija plāni, rūsgani mati un ūdenszilas acis, kas raudzījās diezgan valdzinoši un reizēm prata būt maigas un gudras; viņai piederēja daudz kleitu, no tām viņa valkāja nedaudzas, tikai pašas vecākās, taču vienmēr bija ģērbusies rūpīgi un tīri, tikpat tīra un kārtīga izskatījās arī viņas istaba. Cīze bija ļoti čakla un

palīdzēja savai mātei, pie kam viņa gludināja smalkākos gabalus un mazgāja zeldviliešu aubes un aproces, tikdama pie daža laba feniņa; tā kā viņa pastāvīgi mazgāja veļu, tad viņai bieži bija tas stingrais un nosvērtais garastāvoklis, kāds sievietēm parasti uznāk veļas mazgāšanas laikā, iespējams, ka tieši tāpēc šāds noskaņojums viņā iesakņojās dziļi jo dziļi; tikai gludinot Cīze kļuva jautrāka, bet viņas jautrība vienmēr bija sapiparota ar gudrību. Par rakstura stingrību liecināja arī dzīvokļa galvenais rotājums — vainags, kuru veidoja četrstūraini, pareizi sagriezti un uz egles koka paneļa dzegas kaltēšanai salikti ziepju gabali, lai pēc izkalšanas būtu lietderīgāk izmantojami. Šos četrstūrus vienmēr nomērīja pati Cīze, nogriezdama tos ar misiņa stiepli no svaiga ziepju gabala. Stieples galos atradās divi šķērskociņi, lai mīkstās ziepes varētu labāk saturēt un sagriezt, bet skaisto cirkuli gabalu nomērīšanai viņai bija nokalis un uzdāvinājis kāds kalēja zellis, ar kuru Cīze reiz bijusi tikpat kā saderināta. Par piemiņu no viņa glabājās arī mazs, spīdīgs garšvielu miezeris, kas, stāvēdams starp zilu tējkannu un apgleznotu vāzi, greznoja Cīzes skapja malu; jau sen viņa bija ilgojusies pēc tāda jauka rnieze-rīša, un uzmanīgais kalējs nāca tieši kā saukts, atnesdams uz viņas vārda dienu ne tikai miezeri, bet arī šo to tanī saberžamu: pilnu kastīti ar kanēli, cukuru, krustnagliņām un pipariem. Cīzei tas bija jautrs rīts; miezeri viņš toreiz pirms ienākšanas istabā uzkāra aiz vienas osas uz mazā pirksta un ar stampiņas palīdzību izvilināja tik skaistas skaņas kā no zvana. Bet drīz pēc tam šis blēdīgais cilvēks no Zeldvilas aizbēga, un par viņu nekad nekas vairs nebija dzirdams. Taču viņa meistars pieprasīja miezeri atpakaļ, jo aizbēgušais bija paņēmis

to no viņa veikala uz parāda. Tomēr Cīze šo vērtīgo piemiņu neatdeva, bet uzsāka īslaicīgu, drosmīgu un niknu tiesas procesu, pati sevi aizstāvēdama, kā attaisnojumu uzrādot rēķinu par aizbēgušā elsiņu mazgāšanu. Šīs dienas, kad viņai vajadzēja cīnīties par miezeri, bija viņas dzīvē visnozīmīgākās un smagākās, jo viņa ar savu dziļo izpratni visas lietas un it sevišķi tiesāšanos sakarā ar tik delikātu jautājumu uztvēra un izjuta daudz asāk nekā citi — vieglāka rakstura ļaudis. Taču viņa izcīnīja uzvaru un paturēja miezeri.

Ja glītā rindā sakārtotās ziepes liecināja par viņas čaklumu un eksakto prātu, tad par viņas neikdienišķo un izglītoto dvēseli tikpat cildinoši runāja uz loga kārtīgā kaudzītē sakrautās grāmatas, kuras viņa pa svētdienām cītīgi lasīja. Gadiem aizritot, viņa nebija pazaudējusi nevienu skolas grāmatu, tāpat arī atmiņā viņai vēl turējās visas nelielās skolā gūtās zināšanas, un viņa vēl vienmēr prata no galvas katehismu, gramatiku, rēķināšanu, ģeogrāfiju, bībeles stāstus un laicīgo lasāmvielu; Cīzei bija ari daži no Kristofa Šmita saistošajiem stāstiem un mazajiem tēlojumiem ar jaukajiem dzejolīšiem beigās — vismaz pusducis dažādu grāmatiņu ar nākotni pareģojošiem izteicieniem un pantiņiem, vesels krājums kalendāru, kuros varēja atrast daudz dažādu dzīves gudrību un pamācību, daži dīvaini pravietojumi, ievads kāršu likšanas mākslā, garu pacilājoša grāmata priekš domājošām jaunavām katrai gada dienai un vecs Šillera «Laupītāju» eksemplārs, ko viņa pārlasīja ik reizes, kad bija jau drusku piemirsusi, un vienmēr jutās no jauna aizkustināta, taču izsacījās par šo darbu ļoti saprātīgi un kritiski. Visu, kas bija šajās grāmatās, viņa zināja no galvas un prata par to un vēl

par daudz ko citu ļoti skaisti izteikties. Līdzko Cīze bija labā garastāvoklī un ne pārāk nodarbināta, tā no viņas mutes atskanēja nebeidzamas runas; viņa prata novērtēt un nokritizēt visas lietas, jaunam un vecam, augstam un zemam, izglītotam un neizglītotam vajadzēja no viņas mācīties un pievienoties viņas spriedumam, ja vien viņa bija kaut brītiņu jautri vai nopietni ieklausījusies sarunās; reizēm Cīze runāja tik daudz un tik svētulīgi kā izglītota aklā, kura neko no pasaules neredz un kuras vienīgā bauda ir dzirdēt pašai savu balsi. Kopš pilsētas skolas un iesvētīšanas mācības laikiem viņa nebija pārtraukusi vingrināties domrakstu, garīgu apcerējumu un visādu izteicienu rakstīšanā, un tā viņa reizēm klusās svētdienās sacerēja pavisam brīnumainus rakstus, sarindodama zem kāda kaut kur lasīta vai dzirdēta labskanīga virsraksta vissavādākos un bezjēdzīgākos teikumus, kas bija radušies viņas brīnišķīgajās smadzenēs, piepildīdama a'r tiem veselas loksnes; Cīze rakstīja, piemēram, par slimības derīgumu, par nāvi, par atteikšanās svētīgumu, par redzamās pasaules varenību un neredzamās noslēpumainību, par lauku dzīvi un tās priekiem, par dabu, par sapņiem, par mīlestību, šo to par Kristus misiju, trīs punktus par paštaisnību un domas par nemirstību. Sos darbus viņa lasīja skaļi priekšā saviem draugiem un pielūdzējiem un, būdama pret kādu sevišķi labvēlīgi noskaņota, iedāvināja vienu vai divus šādus sacerējumus; dāvanas saņēmējam vajadzēja tos ielikt bībelē, ja vien viņam tāda bija. Šīs Cīzes garīgās intereses bija reiz pamodinājušas kāda grāmatsējēja zeļļa dziļas un patiesas simpātijas; viņš lasīja visas iesienamās grāmatas un bija centīgs, jūtīgs un nepiedzīvojis cilvēks. Atnesis Cīzes mātei savu veļas sainīti, viņš jutās

gluži kā debesīs — tik ļoti viņam patika klausīties Cīzes brīnišķīgās runas, par kurām viņš pats jau bieži bija sapņojis, bet neuzdrošinājās izteikt tās skaļi. Bikli un godbijīgi viņš tuvojās šai pārmaiņus stingrajai un daiļrunīgajai jaunavai, un Cīze sagājās un draudzējās ar viņu veselu gadu, maigi, bet nepielūdzami norādīdama uz šo attiecību bezcerīgumu. Tā kā viņš bija par viņu deviņus gadus jaunāks, nabags kā baznīcas žurka un neprata tikt pie peļņas, kas grāmatsējējam Zeldvilā nebija nekāda lielā, jo turienes iedzīvotāji neko nelasīja un lika iesiet maz grāmatu, tad viņa ne mirkli neslēpa kopdzīves neiespējamību; ieteikdama sevi par paraugu, Cīze visādi pulējās iepotēt viņa dvēselē domas par atteikšanos un iebalzamēt to raibu frāžu mākonī. Grāmatsējējs viņu godbijīgi uzklausīja un brīžam pat sadūšojās pasacīt kādu skaistu izteicienu, kuru viņa, sagudrodama kaut ko vēl skaistāku, iznīcināja jau pašā sākumā; tas bija pats rosīgākais un gaišākais gads Cīzes mūžā, kuru netraucēja neviena skarbāka dvesma, un pa šolaiku jaunais cilvēks iesēja visas viņas grāmatas un bez tam, strādādams daudzas naktis un daudzas svētku dienas, pagatavoja māksliniecisku un vērtīgu savas pielūgsmes pieminekli. Tas bija liels, no papes darināts ķīniešu templis ar neskaitāmām atvilktnēm un apslēptiem vēdekļiem, kuru varēja izjaukt daudzās daļās. Templis bija aplīmēts ar vissmalkākajiem krāsainiem un gropainiem papīriem un izgreznots ar zelta maliņām. Spoguļsienas mijās ar pīlāriem un, ja noņēma kādu tempļa daļu vai atvēra kādu istabu, tad varēja ieraudzīt jaunus spoguļus, apslēptas bildītes, puķu pušķus un mīlas pārīšus, pie izliektajām jumtu smailēm karājās mazi zvaniņi. Templī atradās arī pulksteņa telpa dāmu pulkstenim; pīlāri bija

ar glītiem āķīšiem, uz kuriem varēja uzkārt ap celtni apvijamu zelta ķēdi; bet līdz šim Cīzei vēl nebija tuvojies neviens pulksteņtaisītājs un neviens zeltkalis, kuri būtu varējuši nolikt uz šā altāra pulksteni vai ķēdi. Si sīki pārdomātā tempļa pagatavošanai bija izšķiestas milzīgas pūles un mākslinieciska meistarība, un celtnes ģeometriskais iedalījums bija tikpat sarežģīts, cik kārtīgais un precīzais darbs. Kad pēc viena skaisti pavadīta gada piemineklis bija gatavs, Cīze Binclina, pati ar sevi cīnīdamās, mudināja labo grāmatsējēju izbeigt draudzēšanos un doties projām, jo viņam paveroties visa pasaule un viņš, tās sabiedrība un mācībā savu sirdi izdaiļojis, noteikti atradīšot vislielāko laimi, bet ta viņu nekad neaizmirsīšot un dzīvošot vientulībā. Viņš paklausīja un, dodoties prom no pilsētiņas, raudāja īstas asaras. Turpretim viņa darbs kopš tā laika stāvēja uz Cīzes senlaicīgās kumodes, apsegts ar juras zaļu plīvuri, kas to pasargāja no putekļiem un visiem necienīgiem skatieniem. Cīze uzskatīja templi par tik svētu, ka nebāza neko atvilktnēs un saglabāja to pilnīgi jaunu, arī tempļa pa-gatavotāju viņa savās atmiņās dēvēja par Emanuēlu, kaut gan viņš bija saucies par Feitu, un stāstīja katram, ka tikai Emanuēls esot to sapratis un bijis tuvs tās dvēselei. Vienīgi viņam pašam Cīze to nebija atklājusi gandrīz nekad, toties ar savu stingro raksturu cieši turējusi grāmatsējēju grožos un centusies pamodināt viņā tieksmi pēc pilnības, bieži likdama manīt, ka viņš to saprotot jo mazāk, jo vairāk pats par to esot pārliecināts. Taču arī viņš atspēlējās Cīzei un ielika tempļa dubult-grīdā visjaukāko, asarām slacīto vēstuli, kurā izteica savas neizsakāmās bēdas, mīlestību, cieņu un mūžīgu uzticību tik daiļos un nemākslotos vārdos, kādus atrod

tikai patiesas, strupceļā nokļuvušas jutās. Tik skaistas domas viņš nebija pat pieminējis, jo Clze viņu nekad nelaida pie vārda. Bet, tā kā tai par apslēpto dārgumu nebija ne jausmas, tad liktenis rīkojās taisnīgi, neļaudams divkosīgajai skaistulei skatīt to, ko tā nebija pelnījusi redzēt. Tā arī simboliski iznāca, ka tieši viņa pati nebija sapratusi grāmatsējēja muļķīgo, taču sirsnīgo un patieso izturēšanos.

Cīze jau sen bija cildinājusi trīs ķemmju taisītāju dzīvi, dēvēdama tos par taisnīgiem un saprātīgiem vīriem, jo viņa bija tos labi novērojusi. Kad vēlāk švābs Dīt-rihs, savus kreklus atnesdams vai aiznesdams, sāka uzkavēties pie Cīzes ilgāk un ar viņu lakstoties, Cīze izturējās pret to draudzīgi un, gudras sarunas risinādama, ļāva viņam uzkavēties pie sevis stundām. Dītrihs tēloja apbrīnu, cenzdamies, cik vien varēdams, viņu cildināt. Cīze spēja izturēt vispārspīlētākos glaimus; jo piparotāki tie bija, jo labāk viņai tie patika, un, klausīdamās savas gudrības slavinājumos, viņa izturējās pēc iespējas klusi, kamēr slavētājs bija izkratījis sirdi; pēc tam Cīze pacilātā garastāvoklī pārņēma sarunas pavedienu, lai šur un tur papildinātu savu raksturojumu, kura kontūras bija iezīmējis runātājs. Pēc neilgas pazīšanās Cīze bija parādījusi Dītriham vekseli; viņš bija labā omā un izturējās pret saviem biedriem tik noslēpumaini, it kā būtu izgudrojis perpetuum mobile. Taču Jobsts un Frido-līns drīz vien viņu atmaskoja un bija izbrīnījušies par viņa atjautību un izveicību. It sevišķi Jobsts plēsa vai matus; jo arī viņš jau kopš gadiem gāja uz šo māju, bet viņam vēl nekad nebija ienācis prātā meklēt tur kaut ko citu nekā savu veļu; viņš šos ļaudis gandrīz vai ienīda, jo tie bija vienīgie, kuriem viņam katru nedēļu vajadzēja

samaksāt dažus feniņus skaidrā naudā. Par ģimenes dibināšanu Jobsts nekad nebija domājis, jo viņš sievietē neredzēja nekā cita kā vienīgi būtni, kura gribētu dabūt no viņa kaut ko tādu, ko viņš nebūtu parādā, un Jobstam neienāca prātā, ka viņš varētu no kādas vēlēties kaut ko sev derīgu, jo viņš paļāvās vienīgi pats uz sevi un, trūkstot iztēlei, nespēja izlauzties ārā no sava noslēpuma šaurā un aprobežotā loka. Bet tagad vajadzēja aizsteigties priekšā šim švābiņam, jo tas, saņēmis jaunavas Cīzes septiņsimt guldeņus, varētu izdarīt nelāga lietas; un pēkšņi šie septiņsimt guldeņi sakša un bavārieša acīs ieguva apskaidrotu spožumu un mirdzumu. Tā atjautīgais Dītrihs bija atklājis zemi, kas drīz vien kļuva par kopīgu īpašumu, un viņam nācās piedzīvot visu atklājēju bargo likteni; jo abi pārējie nekavējoties sekoja viņa pēdās un arī ieradās pie Cīzes Binclinas; nu Cīze redzēja ap sevi veselu saprātīgu un godājamu ķemmju taisītāju svītu. Tas viņai ļoti patika; viņai nekad nebija bijuši vairāki pielūdzēji vienlaikus, tādēļ šis apstāklis sniedza Cīzei jaunu pieredzi, jo vajadzēja izturēties pret visiem trim gudri un vienādi laipni, turot tos grožos un uzmundrinot ar brīnumainām runām par atteikšanos un nesavtīgumu tik ilgi, kamēr debesis šo neizlemjamo jautājumu kaut kā atrisinātu. Tā kā katrs atsevišķi bija uzticējis viņai savu noslēpumu un savus plānus, tad viņa tū-daj izlēma aplaimot to, kurš sasniegs savu mērķi un kļūs par uzņēmuma īpašnieku. Svābu, kurš varēja kļūt par tādu tikai ar viņas palīdzību, Cīze no saviem aprēķiniem nekavējoties izslēdza un apņēmās ar viņu neprecēties, bet, tā kā viņš bija pats jaunākais, gudrākais un patīkamākais no visiem zeļļiem, tad viņa ar dažu labu klusu mājienu deva tam visvairāk cerību un, apveltī-

dama Dītrihu ar šķietami lielāku laipnību, iekvēlināja pārējos vēl vairāk, tāpēc nabaga Kolumbs, kurš bija atradis skaisto zemi, kļuva šajā spēlē par īstu nerru. Visi trīs sacentās padevībā, pieticībā, gudrībā un jaukajā mākslā pakļauties stingrajai jaunavai un viņu nesavtīgi apbrīnot; visa sabiedrība, atrazdamās kopā, atgādināja savādu slepenu apvienību, kurā tika turētas visdīvainākās runas. Taču par spīti visai dievbijībai un pazemībai, ļoti bieži viens vai otrs pēkšņi novērsās no kopējās valdnieces cildināšanas un mēģināja slavēt un izcelt pats sevi, bet, saņēmis no viņas maigu aizrādījumu, apkaunots apklusa vai arī bija spiests noklausīties, kā viņa tam atgādināja abu pārējo zeļļu tikumus, kurus viņš nekavējoties atzina un apstiprināja.

Bet nabaga ķemmju taisītājiem tā bija grūta dzīve; lai viņi būtu savās jūtās cik vēsi būdami, taču, kopš starp viņiem bija nostājusies sieviete, radās pavisam negaidīti greizsirdības, raižu, baiļu un cerību izpaudumi; viņi mocīja sevi ar darbu un taupību, manāmi novājēja un kļuva grūtsirdīgi, ļaudīs un it sevišķi Cīzes klātbūtnē zeļļi pūlējās būt draudzīgi un daiļrunīgi, toties, sēdēdami visi kopā pie darba vai guļamistabā, viņi nerunāja gandrīz ne vārda un nopūtušies apgūlās kopējā gultā vēl vienmēr tik klusi un saticīgi kā trīs zīmuļi. Katru nakti pār šo trijotni lidinājās viens un tas pats sapnis, līdz tas kļuva tik dzīvs, ka pie sienas guļošais Jobsts apmetās apkārt un uzgrūdās virsū Dītriham; Dītrihs rāvās atpakaļ, uzgrūzdamies Fridolīnam; nu miegainajos zeļļos pamodās negantas dusmas, un gultā sākās visšausmīgākā cīņa, pie kam viņi trīs minūtes tik stipri grūstījās, sitās un spārdījās ar kājām, ka visi seši stilbi sapinās kopā un šis kamols briesmīgi bļaudams nokūleņoja uz grīdas. I<ad zeļļi bija pilnīgi pamodušies, viņiem šķita, ka tos gribējis aizraut velns vai arī, ka istabā ielauzušies laupītāji; kliegdami viņi uzlēca kājās, Jobsts nostājās uz savas flīzes, Fridolīns steidzās uz savas un Dītrihs uz tās, zem kuras arī viņš jau bija noslēpis savu mazo ietaupījumu; tā nu viņi stāvēja katrs savā stūrī, drebēja, vicināja rokas pa gaisu, izmisīgi vaimanāja un kliedza: «Ej prom! Ej prom!» — kamēr istabā ienāca izbiedētais meistars un nomierināja satrakotos ze|ļus. Vienlaikus no bailēm, dusmām un kauna trīcēdami, viņi beidzot atkal ielīda gultā un klusi nogulēja cits citam blakus līdz pat rītam.

Taču nakts rēgi bija tikai priekšspēle tām lielajām bailēm, kuras tos sagaidīja, kad meistars brokastu laika paziņoja, ka tam vairs trīs strādnieki neesot vajadzīgi un tādēļ diviem būšot jādodas projām. Proti, viņi bija strādājuši pārāk centīgi un saražojuši tik daudz preču, ka viena daļa nebija izpārdota, pie kam meistars izmantoja pieaugušo peļņu lai, līksmodamies un taisīdams divreiz lielākus parādus nekā ieņēmumi, pēc iespējas ātrāk izputinātu uzņēmumu, kas bija sasniedzis savu augstāko uzplaukumu. Tādēļ zeļļi, lai tie būtu cik čakli un atturīgi būdami, viņam pēkšņi kļuva par lieku nastu. Meistars viņiem par mierinājumu sacīja, ka viņi visi trīs esot tam vienlīdz mīļi un vajadzīgi un viņš atļaujot izlemt viņiem pašiem, kurš paliks un kuriem jāiet projām. Bet viņi nespēja neko izdomāt, stāvēja bāli ka nāves un viens otram uzsmaidīja; tad viņus pārņēma šausmīgs uztraukums, jo bija pienākusi liktenīgā stunda; meistara paziņojums droši liecināja, ka viņš vairs ilgi nenoturēsies un beidzot ķemmju darbnīca atkal nāks pārdošanā. Tātad mērķis, pēc kura viņi visi centušies,

bija tuvu un zaigoja ka brīnišķīgā Jeruzaleme, bet diviem vajadzēja novērsties un pagriezt tās vārtiem muguru.

Neko vairs nedomājot, katrs paskaidroja, ka vēloties palikt pat tad, ja būtu jāstrādā gluži par velti. Bet meistaram nederēja arī šis priekšlikums, un viņš centās tiem iestāstīt, ka diviem katrā ziņā jāejot projām; tad viņi nokrita uz ceļiem, lauzīja rokas un lūgtin lūdzās, katrs runādams galvenokārt par sevi un teikdams, ka meistaram vajagot to paturēt kaut vai divus mēnešus, kaut vai četras nedēļas. Taču meistars zināja tīri labi, uz ko zeļļi cer, un, dusmodamies un par viņiem uzjautrinādamies, pēkšņi ieteica šīs lietas izšķiršanai jocīgu atrisinājumu.

— Ja jūs nepavisam nevarat vienoties, — viņš sacīja, — kuriem jāiet no šejienes projām, tad es jums ieteikšu, kādā veidā atrisināt šo lietu, un tad lai tā paliek! Rīt ir svētdiena, es jums izmaksāšu algu, jūs sakravāsiet savas ceļasomas, paņemsiet savus spieķus un visi trīs draudzīgi dosieties ārā pa vārtiem un iesiet kādu pusstundu, uz kuru pusi vien gribēsiet. Tad atpūtīsieties un, ja vēlēsieties, varēsiet iedzert arī kādu kausiņu alus, un, kad jūs to būsiet izdarījuši, tad dodieties atkal atpakaļ uz pilsētu, un, kurš tad pirmais man no jauna prasīs darbu, to es paturēšu, bet pārējiem būs jādodas meklēt laimi citur.

Viņi atkal krita meistaram pie kājām un lūdza atteikties no šī nežēlīgā nodoma, bet veltīgi; viņš palika ciets un nepielūdzams. Negaidot švābs uzlēca augšā, izskrēja kā apsēsts no mājas un aizdrāzās pie Cīzes Binc-linas; līdzko Jobsts un bavārietis to pamanīja, viņi

tūdaļ pārtrauca savu vaimanāšanu un metās viņam pakaļ; izmisuma pilnā scēna tagad turpinājās izbiedētās jaunavas dzīvoklī.

Viņa bija ļoti pārsteigta un satraukta par šo negaidīto notikumu, taču apķērās pati pirmā un, saprazdama stāvokli, nolēma saistīt savu likteni ar meistara dīvaino iedomu un uzlūkot to par augstākas varas gribu; aiz uztraukuma viņa paņēma kādu zīlēšanas grāmatu, iedūra ar adatu starp lapām, un teikumā, ko viņa uzšķīra, bija runa par nelokāmu sekošanu kādam labam mērķim. Pēc tam Cīze lika šķirstīt šo grāmatu uzbudinātajiem zeļļiem, un katra vieta, ko viņi uzšķīra, vēstīja par soļošanu pa šauru taku, par neatlaidīgu došanos uz priekšu, par dzīves gājumu, īsi sakot, par visāda veida skriešanu un iešanu, tā ka rītdienas sacensība šķita neapšaubāms debesu lēmums. Bet, baidīdamās, ka Dītriham kā jaunākajam būs viegli noskriet citus un iegūt uzvaras palmu, Cīze nolēma doties saviem trim pielūdzējiem līdzi un palūkoties, ko varētu darīt savā labā, jo viņa vēlējās, lai par uzvarētāju kļūtu vienīgi kāds no vecākajiem, taču viņai bija gluži vienalga, kurš. Tādēļ, pavēlējusi, lai zeļļi pārstāj vaimanāt un lamāties, viņa sacīja:

— Ziniet, mani draugi, ka visam ir sava jēga, un, kaut arī jūsu meistara prasība ir ļoti savāda un neparasta, mums tā jāuzlūko par likteni un jāpakļaujas viņa negaidītajam spriedumam ar to augstāko gudrību, par kuru šim vieglprātīgajam vīram nav ne jausmas. Mūsu mierīgā un saprātīgā draudzēšanās bijusi pārāk skaista, lai varētu vēl ilgāk tik jauki turpināties; jo — ak vai! — viss skaistais un derīgais ir pārejošs un gaistošs un ilgstoši paliek vienīgi stūrgalvīgais ļaunums un dvēseles

vientulība, kuru mēs tad vērojam un apceram ar savu dievbijīgo prātu. Tādēļ mums labāk brīvprātīgi jāšķiras un jānovēršas citam no cita, pirms mūsu starpā nav ieradies ļaunais nesaskaņu dēmons, lai mēs līdzinātos jaukajām pavasara vēsmām, kuras aši aizplīvo pa debesu telpu, un neaizbrāztos cits no cita kā rudens vētras. Es pati gribu jūs šajā grūtajā ceļā pavadīt un būt klāt, kad sāksies pārbaudes skrējiens, lai jums būtu priecīgs prāts, lai aiz muguras jūs justu spēka avotu, bet priekšā — uzvaras mērķi. Taču lai uzvarētājs pārāk nedižojas ar savu laimi un lai zaudētāji neizsamist un neaiznes sev līdz bēdas un dusmas, bet lai dodas pasaulē kā prātīgi ceļojoši zeļļi, paņemdami līdzi mūsu jaukās atmiņas, jo cilvēki ir uzcēluši daudz pilsētu, kuras ir tikpat skaistas vai vēl skaistākas par Zeldvilu; Roma ir liela, ievērojama pilsēta, kur dzīvo svētais tēvs, un Parīze ir varena pilsēta ar daudziem iedzīvotājiem un brīnišķīgām pilīm, un Konstantinopolē valda turku ticības sultāns, un Lisabona, kuru reiz sagrāva zemestrīce, pēc atjaunošanas kļuvusi vēl krāšņāka. Vīne ir Austrijas galvaspilsēta, un to dēvē par ķeizara pilsētu, un Londona ir visbagātākā pilsēta pasaulē, tā atrodas Anglijā pie kādas upes, kuru sauc par Temzu. Tur dzīvo divi miljoni cilvēku! Bet Pēterburga ir Krievijas galvaspilsēta un rezidence, tāpat kā Neapole ir galvaspilsēta tāda paša nosaukuma ķeizarvalstī, kurā atrodas uguns-vēmēja kalns Vezuvs; vienā neparastā ceļojumu aprakstā es tiku lasījusi, ka reiz kādam angļu kuģa kapteinim uz šī kalna parādījusies nolādēta dvēsele, kura piederējusi kādam Džonam Smitam, kas dzīvojis pirms simt piecdesmit gadiem un bijis bezdievīgs cilvēks; tagad viņš uzdevis minētajam kapteinim doties pie viņa pēcnācējiem Anglijā, lai tie parūpētos par viņa atpestīšanu, jo viss šis ugunskalns ir nolādēto uzturēšanās vieta, kā rakstīts ari Pētera Halstera traktātā «Kā varētu izskatīties elle». Ir vēl daudz citu pilsētu, no tam es minēšu tikai Milānu, Venēciju, kura uzcelta pilnīgi ūdenī, Lionu, Maršēju, Strasburgu, Ķelni un Amsterdamu. Par Parīzi es jau runāju, bet vēl nenosaucu Nirn-bergu, Augsburgu, Frankfurti, Bazeli, Bērni un Ženēvu — tās visas ir jaukas pilsētas, tāpat arī skaistā Cīrihe un vēl vesela virkne citu, ko nav iespējams uzskaitīt. Visam ir savas robežas, izņemot cilvēku izdomu, jo tie apmetas visur un dara visu, kas tiem šķietas derīgs. Ja viņi rīkojas taisnīgi, tad tie gūst panākumus, bet netaisnie izgaist kā nezāle tīrumā un kā dūmi. Daudz ir izvēlēto, bet maz aicināto. Pamatojoties uz visu to un ņemot vērā vēl citus apstākļus, kurus mūsu tīrajai sirdsapziņai uzliek tikums un pienākums, padosimies liktenim. Tādēļ ejiet un gatavojieties ceļojumam, bet izturieties kā taisnīgi un lēnprātīgi vīri, kuri, lai ietu kurp iedami, apzinās savu vērtību, kuru spieķis visur dzen saknes, un kuri, lai viņi darītu ko darīdami, var sacīt: es esmu izvēlējies labāko daļu.

Taču ķemmju taisītāji neko tādu negribēja dzirdēt, bet gan uzplijās gudrajai Cīzei, ka viņai jāizvēloties viens no tiem un jāliekot tam palikt, pie kam katrs domāja pats par sevi. Tomēr Cīze no izvēles izvairījās, nopietni un pavēlnieciski paziņodama, ka zeļļiem vajagot viņai paklausīt, citādi tie zaudēšot viņas draudzību uz visiem laikiem. Tagad vecākais no viņiem — Jobsts atkal skrēja atpakaļ uz meistara māju, un pārejie nekavējoties metās viņam līdz, baidīdamies, ka viņš tur neuzsāk kaut ko pret tiem, un tā tie visu dienu šaudījās apkārt kā atspoles un juta cits pret citu tādu pretīgumu kā trīs vienā tikla nokļuvuši zirnekļi. Vai puse pilsētas vēroja šo dīvaino izrādi, ko sarīkoja satrauktie ķemmju taisītāji, kas līdz šim bija dzīvojuši tik klusi un mierīgi, ka veci ļaudis no šīs pārmaiņas izbijās un uzlūkoja to par noslēpumainu vēstnesi ļauniem notikumiem. Pret vakaru viņi jutās vārgi un piekusuši, bet nebija neko labu ne izdomājuši, ne izlēmuši, zobus klabinādami, zeļļi atgulās vecajā gulta; cits pēc cita palīda zem segas un, ar satrauktām domām mocīdamies, gulēja kā miruši, kamēr tos apņēma dziedinošs miegs. Jobsts bija pirmais, kas, rīta agrumā pamodies, redzēja, ka istabā, kurā viņš gulēja jau kopš sešiem gadiem, ielūkojas jautrs pavasara rīts. Lai ari šī telpa izskatītos nez cik trūcīga, taču Jobstamtā likās ka paradīze, kas viņam tik netaisnā kārtā jāatstāj. Viņš ļāva skatienam slīdēt pār sienām un pārskatīja visas pazīstamās pēdas, ko atstājuši zeļļi, kuri šeit senāk dzīvojuši garāku vai īsāku laiku; te kāds bija radis berzēt galvu un atstājis tumšu traipu, tur kāds iedzinis naglu, lai pakārtu uz tās savu pīpi, un sārtā aukliņa bija redzama vēl tagad. Kas tie bija par labiem cilvēkiem, kuri aizgājuši projām tik miermīlīgi, kamēr viņam blakus guļošie negribēja atkāpties ne par kādu cenu! Tad viņa acis pievērsās vistuvākajai apkārtnei, lai aplūkotu pašus sīkākos priekšmetus, kurus viņš, rītos vai vakaros, vēl pie dienas gaismas gultā gulēdams un par svētlaimīgo bezmaksas eksistenci priecādamies, bija jau tūkstoškārt redzējis. Tur apmetumā rēgojās bojāta vieta, kas atgādināja kādu kontinentu ar jūrām un pilsētām, parupju smilšu graudu kaudzīte līdzinājās laimīgu salu grupai; tālāk atradās garš, no otas izkritis un zilajai krāsai pielipis cūkas sars; pagājušā rudenī Jobsts reiz bija atradis nedaudz šādas krāsas atlikuma un, lai tā neietu bojā, nokrāsojis ceturto da|u no sienas, kas atradās vistuvāk pie viņa guļvietas, jo lielākai platībai krāsas nepietika. Otrpus cūkas saram slejās pavisam niecīgs paaugstinājums, tikpat kā mazs, zils kalnājs, kurš meta maigu ēnu uz laimīgajām salām aiz sara. Par šo kalnu viņš bija domājis visu ziemu, jo viņam likās, ka senāk tā nebūtu bijis. Tagad, kalnu ar savām skumjajām, miegainajām acīm meklēdams un pēkšņi vairs neatrazdams, Jobsts gandrīz neticēja pats sev, jo tā vietā uz mūra atradās mazs, kails laukums, toties netālu no turienes šis mazais, zilganais kalniņš šķita kustamies un pārvietojamies. Pārsteigumā Jobsts uztrūkās sēdus, it kā viņš redzētu zilus brīnumus, un pamanīja, ka tā ir blakts, kurai viņš pagājušā rudenī neuzmanīgi pārvilcis pāri ar otu tad, kad tā jau bija sastingusi. Bet tagad blakts, pavasara siltuma atdzīvināta, bija saposusies ceļam un tieši šinī brīdī, zibinādama savu zilo muguru, moži rāpās lejup pa sienu. Viņš noskatījās tai pakaļ ar aizkustinājumu un apbrīnu; kamēr blakts gāja pa zilo krāsojumu, to tik tikko varēja atšķirt no sienas; bet, kad tā izgāja ārā no nokrāsotā laukuma un pēdējie retie krāsas traipi palika aiz tās, jaukais, debeszilais kukainītis, turpinādams savu ceļu pa tumšāku fonu, stipri atšķīrās no apkārtnes. Jobsts skumji atslīga spilvenā, citreiz viņš nebūtu pievērsis šai parādībai nekādu vērību, taču tagad tā viņu saviļņoja, it kā arī viņam vajadzētu doties atkal projām; Jobsts to iztulkoja par iepriecinošu zīmi, kas lika padoties nenovēršamajam un posties ceļā vismaz arjabu apņēmību. Pateicoties šīm nomierinošajām domām, viņš atguva savu parasto savaldību un nosvērtību; apstākļus tuvāk pārdomājis, Jobsts secināja, ka, ja viņš izturētos padevīgi un rāmi un sakopotu grūtā uzdevuma veikšanai visus spēkus un gudrību, tad viņam būtu vislielākās cerības uzveikt savus sāncenšus. Viņš klusām izkāpa no gultas un sāka kārtot mantas, lai pirmām kārtām varētu izņemt savu bagātību un noslēpt to vecās mugursomas dibenā. Tūda] pamodās viņa biedri; ieraudzījuši, ka viņš jau itin mierīgi kravājas, tie ļoti brīnījās un bija vēl vairāk pārsteigti, kad Jobsts, tos ar miermīlīgiem vārdiem uzrunādams, novēlēja tiem labu ritu. Taču tālākās sarunās viņš neielaidās, toties turpināja savu darbu klusi un mierīgi. Kaut gan Dītrihs ar Fridolīnu nezināja, kas Jobstam padomā, taču, vērojot viņa izturēšanos, tūdaļ nojauta kara viltību un bez vilcināšanās atdarināja redzeto, ļoti uzmanīgi sekodami visam, ko Jobsts varētu darīt tālāk. Bija pavisam savādi, ka viņi visi trīs pirmoreiz atklāti izņēma savu bagātību no flīžu apakšas un, to nepārskaitījuši, ielika mugursomās. Katrs no viņiem jau sen saprata, ka pārējie zina viņa noslēpumu, un pēc vecām, godīgām sadzīves parašām neturēja cits citu aizdomās par īpašuma aizskaršanu; ikvienam bija skaidrs, ka pārējie to neap-laupīs, jo zeļļu, karavīru un tamlīdzīgu ļaužu guļam-telpās nedrīkst izdarīt zādzības un izrādīt neuzticību. Tā viņi, gluži nemanot, bija sagatavojušies ceļam; meistars viņiem izmaksāja algu un iedeva zeļļu grāmatas, kurās no pilsētas pārvaldes un meistara puses bija ierakstītas visjaukākās liecības par zeļļu vienmēr labo izturēšanos un krietnību; nu viņi skumji stāvēja Cīzes Binclinas durvju priekšā, tērpušies garos, brūnos svārkos, virs kuriem bija uzvilkti veci, no mazgāšanas noplukuši putekļu mēteļi; viņu cepures, kaut gan diezgan ilgus gadus nēsātas un ar suku noberztas, bija rūpīgi pārvilktas ar vaskadrānu.

Pie mugursomas katrs bija piestiprinājis mazus ratiņus, lai, dodoties tālākā ceļā, varētu ar tiem vilkt bagāžu, taču viņi cerēja, ka ratiņi nebūs vajadzīgi, tādēļ tie slējās gaisā virs viņu pleciem. Jobsts atbalstījās uz ievērības cienīga spieķa, Fridolīns — uz sarkani un melni iededzinātas un izkrāsotas oša nūjas, bet Dītrihs uz lielas, ērmīgas, zarainas bozes. Viņš gandrīz kautrējās no šīs uzkrītošās lietas, kura bija saglabājusies no viņa pirmajiem gājieniem, kad viņš vēl nepavisam nebija bijis tik nosvērts un prātīgs kā tagad. Daudzi kaimiņi ar saviem bērniem sapulcējās ap trim nopietnajiem vīriem un vēlēja tiem laimīgu ceļu. Tad pa durvīm ar svinīgu sejas izteiksmi iznāca Cīze un nosvērtā gaita soļoja zeļļiem pa priekšu ārā pa vārtiem. Viņiem par godu tā bija neparasti saposusies: uzlikusi lielu platmali ar platām, dzeltenām lentām, uzģērbusi ļoti kuplu sārta kaliko auduma kleitu ar vecmodīgiem izgreznojumiem, apjozusi platu, melnu samta jostu ar apzeltītu sprādzi un uzāvusi sarkanas, ar bārkstīm apšūtas safjāna ādas kurpes. Pie tam viņa nesa sev līdzi lielu zaļa zīda somu, kas bija piebāzta ar žāvētiem bumbieriem un plūmēm, un turēja rokā atvērtu saulessargu, kura kātu augšgalā rotāja liela ziloņkaula lira. Cīze bija uzkārusi arī medaljonu ar blondajiem matiem, piespraudusi zelta neaizmirstulīti un uzvilkusi baltus adītus cimdus.

Tā izrotājusies, viņa izskatījās laipna un mīlīga, viņas seja bija mazliet pietvīkusi, un krūtis šķita cilājamies augstāk nekā parasti; aizejošie sāncenši nespēja vairs apslēpt skumjas un drūmumu, jo apkārtējie ap-

stāk|i — skaistais pavasara rīts, kas apmirdzēja viņu gājienu, Cīzes greznais tērps un viņu satraukums radīja gandrīz kaut ko tādu, ko patiesi dēvē par mīlestību. Bet, nonākot pie vārtiem, laipnā jaunava ieteica saviem pielūdzējiem uzlikt mugursomas uz ratiņiem un vilkt vilkšus, lai sevi nevajadzīgi nenogurdinātu. Mācekļi viņai paklausīja; braucot aiz pilsētiņas augšā kalnā, viņi izskatījās gandrīz kā artilērijas daļa, kura dodas ierīkot bateriju. Krietnu pusstundu nosoļojuši, viņi apstājās kādā gleznainā piekalnē, kur atradās ceļu krustojums, un apsēdās puslokā zem liepas; no turienes pavērās plašs skats pāri mežiem, ezeriem un ciematiem. Cīze atvēra savu somu un ka atspirdzinājumu iedeva katram pa saujai bumbieru un plūmju, un tā viņi labu brīdi sēdēja klusi un nopietni, vienīgi mēles, saspiežot saldos augļus, maigi šmakstēja.

Tad Cīze, aizmetusi plūmju kauliņu un noslaucījusi no augļiem nokrāsotos pirkstus jaunajā zālē, sacīja:

— Mīļie draugi! Redziet, cik skaista un plaša ir pasaule, pārpilna ar brīnišķīgām lietām un pārpilna ar cilvēku mājokļiem. Un tomēr es varētu saderēt, ka šinī svētsvinīgajā stundā nekur visā pasaulē nesēž kopā četras tik taisnīgas un labsirdīgas dvēseles kā mēs, kam piemīt tik dziļš un nopietns raksturs, kas tik ļoti pieķērušās dažādām darba iemaņām, tikumiem, noslēgtībai, taupīgumam, miermīlīgumam un sirsnīgai draudzībai. Mums šeit visapkārt aug daudz dažādu pavasara puķu, sevišķi dzeltenās gaiļbiksītes, kuru tēja ir garšīga un veselīga, bet vai tās ir taisnīgas un strādīgas? Vai tās ir taupīgas, vai tās pazīst piesardzīgas un pamācošas domas? Nē, tās ir nezinošas un nejutīgas

būtnes, bezdvēseliski un nesaprātīgi tās izšķiež savu laiku, un, lai tās būtu nez cik skaistas, no tām iegūst tikai sausu sienu, kamēr mēs ar saviem tikumiem esam par šīm puķēm nesalīdzināmi pārāki un patiesi esam tikpat skaisti kā tās, jo dievs mūs radījis pēc savas līdzības un iepūtis mums savu dievišķīgo dvašu. Ak, kaut mēs varētu mūžīgi sēdēt šajā paradīzē, būdami tik nevainīgi! Jā, mani draugi, man šķiet, it kā mēs visi četri būtu pati nevainība, bezgrēcīgas pasaules izpratnes apskaidroti, jo mēs, paldies dievam, varam lasīt un rakstīt un esam iemācījušies derīgu amatu. Man ir daudz spēju un dotību, un, ja man labpatiktos pārkāpt savas kārtas robežas, tad es it labi spētu veikt tādas lietas, ko nevar pat visizglītotākā jaunkundze, bet pieticība un pazemība ir viscēlākie krietnas sievietes tikumi, un man pietiek ar apziņu, ka, skatoties no augstāka viedokļa, mans gars nav mazvērtīgs un nicināms. Pēc manis ir tīkojuši jau daudzi, kuri nebija manis vērti, un tagad ap mani vienlaikus sapulcējušies trīs godājami jaunekļi, no kuriem ikkatrs būtu vienlīdz cienīgs mani iegūt. Pēc tā jūs varat spriest, kādas slāpes šajā savādajā pārpilnībā cieš mana sirds, ņemiet mani sev par piemēru un iedomājieties, it kā ap katru no jums sēdētu trīs vienlīdz vērtīgas jaunavas, kuras alktu pēc jums, un jūs tādēļ nevarētu nevienai tuvoties un nevienu dabūt! Iztēlojieties labi spilgti, ka par katru no jums cīnās trīs jaunavas Binc-linas, kuras tērpušās tāpat kā es, sēž jums apkārt un izskatās man pilnīgi līdzīgas, it kā es būtu deviņkāršoju-sies un alkaini raudzītos uz jums no visām pusēm. Vai jūs to darāt?

Krietnie zeļļi aiz izbrīna pārtrauca šmakstināt mutes un, vientiesīgi saraukuši pieres, pūlējās atrisināt savādo

uzdevumu. Švābiņš to veica visātrāk un ar saldkaislu sejas izteiksmi iesaucās:

— Jā, cēlā jaunava Cīze! Ja vien jūs visžēlīgi atļaujat, tad es iedomāšos, ka mani aplido ne vien trīs, bet simt Cīžu, un visas mani vēlīgi uzlūko un piesola tūkstoš bučiņu!

— Pavisam nepareizi, — Cīze sacīja īdzīgi un noraidoši, — kāpēc tik nepiemēroti un pārspīlēti! — Kas jums nāk prātā, nekautrīgo Dītrih? Es taču jums neatļāvu iedomāties savā vietā simt jaunavas Binclinas, kuras piesola skūpstus, bet katram tikai pa trim, pie tam godīgā un cienījamā veidā, lai mani neaizvainotu!

— Jā, — beidzot iesaucās Jobsts, ar apgrauztu bumbiera serdi rādīdams sev visapkārt, — es redzu, ka ap mani staigā tikai trīs jaunavas Binclinas, toties ļoti cēli, viņas man laipni māj ar galvu un uzliek roku uz sirds. Es ļoti pateicos, padevīgi pateicos! — viņš sacīja smīnēdams un uz trim pusēm palocīdamies, it kā viņš patiesi redzētu parādības.

— Tā ir pareizi, — teica Cīze smaidīdama, — ja vispār starp jums ir kāda atšķirība, tad jūs, mīļo Jobst, tomēr esat visapdāvinātākais, vismaz pats saprātīgākais!

Bavārietis Fridolīns vēl vienmēr nebija ticis galā ar savu iztēli, bet, izdzirdis, ka Jobsts tiek tā slavēts, viņš izbijās un steidzīgi iesaucās:

— Arī es redzu, ka ap mani ļoti cēli staigā trīs jaunavas Binclinas, viņas vilinādamas māj man ar galvu un uzliek roku uz ...

— Fui, bavāriet! — Cīze iespiedzās un novērsa seju. — Nevienu vārdu vairāk! Kur jums rodas drosme runāt par mani tik rupjiem vārdiem un iedomāties šādas nelietības? Fui, fui!

Nabaga bavārietis jutās kā zibens ķerts un kļuva koši sarkans, pats nezinādams, kādēļ; jo viņš nebija iztēlojies gluži neko un, dzirdēdams, ka Jobsts par savu runu tiek tā cildināts, atkārtojis apmēram tos pašus vārdus. Cīze atkal pievērsās DItriham un sacīja:

— Nu, mīļais Dītrih, vai jūs vēl neesat izdomājis kaut ko mazliet kautrīgāku?

— Jā, ar jūsu atļauju, — viņš atbildēja, priecādamies, ka atkal ticis uzrunāts, — tagad es redzu savā tuvumā tikai trīs Cīzes, viņas uzlūko mani laipni, bet godīgi un sniedz man trīs baltas rokas, kuras es skūpstu!

— Gluži labi! — sacīja Cīze. — Un jūs, Fridolīn? Vai jūs vēl nevarat atgriezties no saviem maldiem? Vai jūsu satrauktās asinis vēl nespēj nomierināties, lai redzētu pieklājīgu skatu?

— Piedodiet, — Fridolīns samulsis sacīja, — man liekas, tagad es redzu trīs jaunavas, kuras man piedāvā žāvētus bumbierus un neizturas pret mani noraidoši. Visas ir vienlīdz skaistas, un izvēle starp tām man šķiet rūgta kā vērmele.

— Nu, tātad, — runāja Cīze, — tā kā jūs savā iztēlē esat deviņu šādu līdzvērtīgu personu aplenkti un, par spīti šai pievilcīgajai pārpilnībai, jūsu sirdis nevar gūt apmierinājumu, tad spriediet pēc tā, kā es jūtos; ievērojiet, kā es protu savaldīties, nezaudēdama gudrību un pieticību, ņemiet taču sev par paraugu manu spēku, apsoliet man un cits citam, ka jūs arī uz priekšu izturēsieties saticīgi un šķirsieties tikpat sirsnīgi, kā es šķiros no jums, lai arī liktenis, kurš jūs gaida, lemtu ko lemdams. Tādēļ lieciet savas rokas manā plaukstā un apzvēriet to!

— Jā, patiesi, — iesaucās Jobsts, — vismaz es to darīšu, es tā noteikti rīkošos!

Un abi pārējie steidzīgi piebalsoja:

— Es arī! Es arī! — un viņi visi salika rokas kopā, taču katrs slepenībā apņēmās katrā ziņā skriet tik ātri, cik vien varēs.

— Es noteikti tā rīkošos! — atkārtoja Jobsts. — Jo jau kopš jaunības esmu bijis žēlsirdīgs un saticīgs. Vēl nekad neesmu strīdējies un nekad nevaru noskatīties, kā mocās kāds dzīvnieciņš. Visās vietās esmu labi sadzīvojis un izpelnījies vislabākās atsauksmes par savu rāmo izturēšanos; jo, lai gan arī es šo to saprotu un esmu atjautīgs jauns cilvēks, taču nekad nav redzēts, ka es iejauktos lietās, kas uz mani neattiecas, un savus pienākumus vienmēr esmu veicis ļoti apzinīgi. Es varu strādāt, cik vien vēlos, un tas man neko nekaitē, tāpēc ka esmu sveiks un vesels un pašos spēka gados! Visas manas meistarienes ir teikušas, ka es esot velna puisis, īsts paraugs, un ar mani varot labi sadzīvot. Ak, es pats esmu cieši pārliecināts, ka varētu ar jums dzīvot tikpat kā paradīzē, vismīļā jaunava Cīze!

— Ei! — bavārietis dedzīgi iesaucās, — tam es pilnīgi ticu, — dzīvot ar šo jaunavu kā paradīzē nav nekāda māksla. To es arī prastu, jo neesmu uz mutes kritis. Savu amatu pārzinu visos sīkumos un māku uzturēt kārtību, nelietodams nevienu ļaunu vārdu. Nekur man nav bijušas ķildas, kaut gan esmu strādājis vislielākajās pilsētās un nekad neesmu nositis nevienu kaķi vai zirnekli. Esmu atturīgs un savaldīgs,apmierinos ar jebkuru uzturu, protu priecāties par sīkumiem un būt ar visu apmierināts. Turklāt esmu arī spirgts un vesels un varu daudz izturēt; tīra sirdsapziņa ir vislabākais dzīvības eliksīrs,

visi dzīvnieki mani mīl un, manu tīro sirdsapziņu nojauzdami, skrien man pakaļ, jo tie negrib palikt pie negodīga cilvēka. Reiz, kad es aizceļoju no Ulmas pilsētas, kāds pūdelis man skrēja pakaļ trīs dienas; beidzot man to vajadzēja atdot kādam zemniekam, jo es, nabaga zellis, nevarēju šādu dzīvnieku uzturēt un, kad es gāju cauri Bohēmijas mežam, brieži un stirnas no manis nebaidījās un palika stāvam pat divdesmit soļu attālumā. Taisni brīnums, ka pat meža zvēri pazīst cilvēkus un nojauš, kuram laba sirds!

— Jā, tev laikam ir taisnība! — iesaucās švābs. — Vai jūs redzat, kā tā žubīte jau visu laiku lido ap mani un mēģina man tuvoties? Un eglē sēdošā vāverīte nepārtraukti lūkojas uz mani, un šeit šī mazā vabole lien un lien pa manu kāju, un es viņu nekādi nevaru aizdzīt projām. Droši vien mīļais, jaukais kukainītis jūtas pie manis ļoti labi!

Tagad Cīze kļuva greizsirdīga un sacīja mazliet dusmīgi: Visi dzīvnieki labprāt grib būt manā tuvumā.

Kāds putns nodzīvoja pie manis astoņus gadus un nomira ļoti nelabprāt; mūsu kaķis man seko, kur vien eju, un, kad es noberu maizes druskas, kaimiņa baloži uz mana loga grūstās un plēšas. Katrai dzīvnieku sugai ir savas brīnišķīgas īpašības! Lauva labprāt seko karaļiem un varoņiem, zilonis pavada valdniekus un drosmīgus karavīrus; kamielis nes caur tuksnesi tirgotājus un glabā tiem savā vēderā svaigu ūdeni, suns pavada savu kungu visās briesmās un viņa dēļ metas jūrā! Delfīns mīl muziķu un seko kuģiem, tāpat kā ērglis — karapulkiem. Pērtiķis ir cilvēkam līdzīgs radījums un atdarina visu, ko dara ļaudis, un papagailis saprot mūsu valodu un pļāpā ar mums kā sirmgalvis. Pat čūskas ļauj

sevi savaldīt un dejo, atbalstīdamās uz savas astes gala; krokodils raud kā cilvēks, un vietējie iedzīvotāji to ciena un saudzē; strauss ļauj sevi apseglot un izmantot jāšanai; mežonīgais bifelis velk ratus un ragainis briedis — kamanas. No degunradža iegūst zilibaltu ziloņkaulu un no bruņurupuča — caurspīdīgus kaulus .. .

— Piedošanu, — visi trīs ķemmju taisītāji sacīja vienā balsī, — šeit jūs noteikti maldāties, — ziloņkaulu iegūst no ziloņa ilkņiem, un bruņurupuča ķemmes taisa no bruņurupuča vairoga, nevis no kauliem.

Cīze kļuva sarkana kā uguns un sacīja:

— To vēl nevar zināt, jo jūs, protams, neesat redzējuši, kur tos dabū, jūs apstrādājat tikai atsevišķus gabalus; es parasti nekļūdos, taču, lai būtu kā būdams, ļaujiet man pateikt visu līdz galam: ne tikai dzīvniekiem ir dīvainas, dieva dotas īpatnības, bet pat nedzīviem, no kalniem izraktiem akmeņiem. Kristāls ir caurspīdīgs kā stikls, bet marmors ciets un dzīslains, gan baltā, gan melnā krāsā; dzintars labi vada elektrību un pievelk zibeni, bet tad tas pats sadeg un smaržo kā vīraks. Magnēts pievelk dzelzi, rakstīt var uz šīfera tāfelēm, bet nevis uz dimanta, kas ir ciets kā tērauds, un, tā kā tas ir mazs un ass, tad stiklinieki to lieto stikla griešanai. Redziet, mīļie draugi, ka es zinu arī šo to par dzīvniekiem. Bet, ņemot vērā manas attiecības pret jums, būtu jāpiezīmē: kaķis ir gudrs un viltīgs dzīvnieks un tādēļ turas tikai pie gudriem un viltīgiem cilvēkiem, bet balodis ir nevainības un vientiesīguma simbols, un to var saistīt vienīgi naivas un nevainīgas dvēseles. Bet, tā kā mani mīl gan kaķi, gan baloži, tad tas liecina, ka es esmu vienlaikus gudra un naiva, viltīga un nevainīga, kā stāv rakstīts: esiet gudri kā čūskas un nevainīgi kā baloži!

Tādēļ mums katrā ziņā vajag cienīt dzīvniekus un viņu attieksmes pret mums un no tām daudz ko mācīties, ja vien mēs protam skatīties uz lietām pareizi.

Nabaga zeļļi neiedrošinājās iebilst ne vārda; Cīze bija viņus pilnīgi apklusinājusi, viņa runāja vel par daudzām un dažādām augstām lietām, tā ka zeļļi vairs nekā neapjauta. Taču viņi apbrīnoja Cīzes prātu un daiļrunību, bet, neskatoties uz apbrīnu, katrs no viņiem bija pārliecināts, ka ir pilnīgi piemērots šī dārguma iegūšanai, it sevišķi tādēļ, ka šāda nepārtraukti runājoša mājas rota neko nemaksāja. Šādi plānprātiņi bieži vien aizmirst sev pajautāt, vai paši ir cienīgi iegūt augstu novērtēto objektu un vai pratīs ar to rīkoties, toties viņi kā bērni tver pēc visa, kas tiem žilbina acis, nolaiza no visām raibām lietām krāsu un grib zvārgulīšus paklausīties ne tikai pie auss, bet iebāzt arī mutē. Tā zeļļu iekāre un vēlēšanās iemantot šo izcilo personu kļuva aizvien kvēlāka, un, jo nicīgāk, tukšāk un uzpūtīgāk skanēja Cīzes muļķīgās frāzes, jo vairāk tās saviļņoja un aizkustināja ķemmju taisītājus. Tam pašā iaikā viņiem pēc nupat apēstajiem sausajiem augļiem uznāca stipras slāpes; Jobsts un bavārietis sāka meklēt pa krūmiem avotu, atraduši to, viņi sadzērās aukstu ūdeni. Turpretim viltīgais švābs bija paņēmis sev līdzi pudelīti ar ķiršu degvīnu, kas bija sajaukts ar ūdeni un cukuru; šim jaukajam dzērienam vajadzēja viņu stiprināt un sagādāt priekšrocības skriešanā, jo viņš zināja, ka pārējie ir par skopu, lai paņemtu sev kaut ko līdzi vai iegrieztos kaut kur atspirdzināties. Kamēr sāncenši dzēra ūdeni, Dītrihs mudīgi izvilka pudelīti un piedāvāja jaunavai Cīzei; viņa to gandrīz iztukšoja; šis atspirdzinošais dzēriens Cizei ļoti garšoja, un dzerdama viņa skatījās uz

pretim sēdošo Dītrihu tik mīlīgi, ka atlikums, ko viņš izdzēra pats, tam likās tik garšīgs kā Kipras vīns un to vareni spēcināja. Nevarēdams savaldīties, viņš satvēra Cīzes roku un smalki noskūpstīja tai pirkstgalus; viņa viegli pieskārās ar rādītājpirkstu Dītriha lūpām, un viņš, it kā gribēdams to satvert, savilka tādu muti kā smejoša karpa; Cīze smaidīja māksloti un laipni, Dītrihs smīnēja viltīgi un saldi; viņi sēdēja zemē viens otram pretim un laiku pa laikam sagrūda kopā kurpju zoles, it kā tādā veidā gribētu apliecināt savstarpēju draudzību. Cīze paliecās mazliet uz priekšu un uzlika viņam uz pleca roku, Dītrihs gribēja uz šo maigo rotāju atbildēt un to turpināt, bet atgriezās saksis ar bavārieti un, pametuši acis uz tiem, nobālēja un iekunkstējās. Viņiem pēkšņi kļuva nelabi no lielā ūdens daudzuma, kas bija uzdzerts uz apēstajiem kaltētajiem bumbieriem, un sirdssāpes, ko viņi izjuta, ieraugot rotaļīgo pāri, pastiprināja nepatīkamo sajūtu vēderā, tā ka abiem uz pieres izspiedās auksti sviedri. Taču Cīze nebūt neapjuka un, viņiem visnotaļ laipni pamādama, uzsauca:

— Nāciet, mīļie, arī jūs un pasēdiet drusku pie manis, lai mēs vēl pēdējo reizi baudītu savu saticību un draudzību.

Jobsts un Fridolīns steidzīgi spiedās tuvāk un izstiepa savas kājas; Cīze ļāva turēt vienu roku švābam, otru pasniedza Jobstam un, pieskārusies ar kājām Fridolīna zābaku zolēm, uzsmaidīja visiem pēc kārtas. Ir tādi virtuozi, kuri spēlē vienlaikus vairākus instrumentus; ar galvu skandina zvārguļus, ar muti pūš pana stabuli, ar rokām strinkšķina ģitāru, ar ceļiem sit cimboli, ar kāju—triangeli un ar elkoņiem bungas, kuras piestiprinātas uz muguras.

Bet tad Cīze piecēlās, sakārtoja tērpu, kuru tā bija rūpīgi uzspraudusi, un sacīja:

— Tagad, mīļie draugi, pienācis laiks, kad mums jāsāk gatavoties jūsu nopietnajam gājienam, ko jums savā muļķībā uzlicis meistars, bet mēs to uzskatīsim par nenovēršamu likteņa lēmumu. Dodieties šajā ceļā ar lielu aizrautību, bez savstarpēja naida un skaudības un labprātīgi atdodiet vainagu uzvarētājam.

Zeļļi uzlēca kājās, kā lapsenes sadzelti. Tā viņi tagad stāvēja, gatavodamies noskriet viens otru ar tām pašām labajām kājām, kas līdz šim bija soļojušas tik apdomīgā un cienīgā gaitā! Neviens no viņiem vairs nevarēja atcerēties, ka viņš jebkad būtu lēcis vai skrējis, likās, vispašpaļāvīgākais ir švābs, kurš pat klusu švīkāja vienu kāju gar otru un nepacietīgi mīņājās. Viņi skatījās cits uz citu pavisam savādi un aizdomīgi un bija nobālējuši un nosvīduši, it ka jau būtu pamatīgi noskrējušies.

— Sniedziet, — Cīze sacīja, — vēlreiz viens otram roku!

Viņi to darīja, bet tik negribīgi un pavirši, ka visas trīs plaukstas izslīdēja viena no otras un smagi nokrita lejup, it kā tās būtu no svina.

— Vai mums patiesi jādara šīs muļķības? — prasīja Jobsts un izberzēja acis, kuras bija sākušas asarot.

— Jā, — ierunājās bavārietis, — vai mums tiešām jāskrien un jālec? — Un sāka raudāt.

— Un jūs, vismīļā jaunava Binclina? — Jobsts gaudu-līgi jautāja, — kā gan jūs izturēsieties?

— Mans pienākums, — viņa atbildēja, aizsegdama acis ar mutautiņu, — mans pienākums klusēt, ciest un noskatīties.

Svābs sacīja laipni un viltīgi: — Bet kas būs pēc tam; jaunava Cīze?

— Ak Dītrih! — viņa maigi atbildēja. — Vai tad jūs nezināt teicienu, ka no sava likteņa nekur neizbēgsi?

Un pie tam viņa zagšus paskatījās uz Dītrihu tik daudzsološi, ka viņš atkal sāka cilāt kājas un juta vēlēšanos tūlīt laisties auļos. Abi pārējie sāncenši saveda kārtībā savas uz mazajiem ratiņiem uzsietās mugursomas, un, kamēr Dītrihs darīja to pašu, Cīze viņam vairākkārt izteiksmīgi noglāstīja elkoni vai uzmina uz kājas, viņa arī notīrīja no Dītriha cepures putekļus, bet tanī pašā laikā uzsmaidīja pārējiem, it kā izsmiedama švābu, taču tā, lai viņš to neredzētu. Tagad visi trīs dūšīgi piepūta vaigus un dziļi noelsās. Viņi palūkojās uz visām pusēm, noņēma cepures, noslaucīja no pieres sviedrus, atbraucīja stīvi salipušos matus un uzlika cepures atkal galvā. Tad viņi vēlreiz, smagi sēkdami, pavērās uz visām debess pusēm. Cīzei kļuva zeļļu žēl, un viņa jutās tik aizkustināta, ka sāka raudāt.

— Te ir vēl trīs žāvētas plūmes, — viņa sacīja, — ņemiet katrs pa vienai un paturiet mutē, tas jūs atspirdzinās. Dodieties tagad projām un pārvērtiet ļaunu cilvēku muļķību par taisnīgu ļaužu gudrību. Tas, ko viņi izgudrojuši niekodamies, jums jāpadara par iedvesmojošu pārbaudījuma un pašsavaldīšanās paraugu, par ilggadīgas priekšzīmīgas uzvedības cienīgu noslēgumu un sacensību tikumībā.

Viņa iebāza katram mutē pa plūmei, un zeļļi sāka tās sūkāt. Jobsts piespieda roku pie pakrūtes un iesaucās:

— Ja tam jānotiek, tad lai tas dieva vārdā notiek!

Pēkšņi viņš pacēla spieķi un, stipri ceļus saliecis, sāka

dūšīgi iet, vilkdams aiz sevis uz ratiņiem uzsieto mugur-

somu. To pamanījis, Fridolins ar lieliem soļiem sekoja Jobstam, un, apkārt neskatīdamies, viņi jau samērā ātri steidzās lejup pa ielu. Švābs sāka kustēt pats pēdējais; ar šķelmīgi apmierinātu sejas izteiksmi viņš šķietami omulīgi soļoja blakus Cīzei, itin kā būtu par savu lietu drošs un gribētu cēlsirdīgi dot saviem biedriem zināmas priekšrocības. Cīze slavēja viņa laipno aukstasinību un turējās viņam draudzīgi pie elkoņa.

— Ak, cik jauki, — viņa nopūzdamās sacīja, — ja dzīvē ir stiprs balsts! Pat tam. kas pietiekoši gudrs un- saprātīgs un staigā pa tikumības ceļu, daudz patīkamāk iet pa šo ceļu, turoties pie sirsnīga drauga rokas.

— Pie joda, tam es patiesi ticu! — atbildēja Dītrihs, dūšīgi ar elkoni iegrūzdams Cīzei sānos un tanī pašā laikā vērodams savus sāncenšus, lai attālums līdz viņiem nekļūtu pārāk liels. — Nu redziet, dārgā jaunkundzi Vai jūs to beidzot nojaušat? Vai nu jūs saprotat, kur suns aprakts?

— Ak Dītrih, mīļo Dītrih, — viņa sacīja, nopūzdamās vēl dziļāk, — es bieži jūtos pavisam vientuļa!

— Jā, tā reizēm mēdz būt! — viņš iesaucās, un viņa sirds lēkāja kā zaķēns pa kāpostiem.

— O, Dītrih! — viņa izdvesa un piespiedās viņam ciešāk; Dītriham kļuva karsti, un aiz patīkama satraukuma viņa sirds gandrīz pamira, tomēr tanī pašā laikā viņš pamanīja, ka abi skrējēji pazuduši aiz stūra un nav vairs redzami. Viņš tūdaļ gribēja atbrīvoties no Cīzes rokas un skriet tiem pakaļ, bet Cīze turēja viņu tik cieši, ka tas neizdevās un, tēlodama sirdsvājumu, nelaida puisi va|ā.

— Dītrih, — viņa čukstēja, acis iepletusi, — nepa-

metiet mani tagad vienu, es paļaujos uz jums, palīdziet man!

— Pie velna, laidiet mani vaļā, jaunkundzi — viņš izbijies iesaucās. — Citādi es nosebošos, un tad — ardievu, uzvara!

— Nē, nē! Jūs nedrīkstiet mani pamest, es jūtu, ka man kļūst nelabi! — viņa vaimanāja.

— Labi vai nelabi! — viņš iebrēcās un atbrīvojās no viņas ar varu; uzlēcis uz kāda ciņa, Dītrihs paskatījās apkārt un ieraudzīja, ka abi skrējēji jau labā gabalā skriešus drāžas lejup no kalna. Tagad arī viņš sāka skriet, bet tanī pašā laikā vēlreiz atskatījās uz Cīzi. Dītrihs redzēja, ka viņa, atsēdušies šauras, ēnainas meža taciņas malā, māj tam ar rokām maigi un vilinoši. Nespēdams šiem mājieniem pretoties, viņš traucās nevis lejup no kalna, bet gan atpakaļ pie Cīzes. Pamanījusi, ka Dītrihs tuvojas, Cīze piecēlās un, uz viņu atskatīdamās, gāja dziļāk mežā, jo viņa bija nolēmusi atturēt Dītrihu no skriešanas par katru cenu un ķircināt tik ilgi, kamēr viņš nokavēsies un nevarēs palikt Zeldvilā.

Taču tanī pašā brīdī atjautīgais švābs mainīja savus nodomus un nolēma izcīnīt savu laimi tepat augšā, un tādēļ viss notika pavisam citādi, nekā bija cerējusi viltīgā sieviete. Līdzko Dītrihs, Cīzi panācis, atradās ar to kādā apslēptā vietiņā vienatnē, viņš nokrita tai pie kājām un izteica tik kvēlus mīlestības apliecinājumus, kādus līdz šim vēl nebija izrunājis neviens ķemmju taisītājs. No sākuma viņa laida darbā visu savu gudrību un pievilcību, lai, paturot Dītrihu pie sevis, varētu to savaldīt un piespiest uzvesties pieklājīgi. Bet, kad satrauktais un iekaisušais Dītrihs tai ar brīnumainiem burvju vārdiem uzbūra debesis un elli, kad viņš to apbēra ar visāda

veida maiguma izpausmēm, vienlaikus mēģinādams satvert viņu aiz rokām un kājām, kad viņš slavēja un cildināja viņas miesu un garu un visu, kas viņai bija, tā ka debesis varētu kļūt zaļas aiz skaudības, un, kad turklāt arī laiks un mežs bija tik klusi un jauki, Cīze beidzot padevās, kā jau sieviete, kuras prāts taču galu galā nav stiprāks par jūtām; viņas sirds ķepurojās tikpat bailīgi un bezpalīdzīgi kā uz muguras apvēlusies vabole, un Dītrihs pieveica Cīzi pilnīgi. Viņa bija ievilinājusi Dīt-rihu šajā biezoknī, lai to piekrāptu, un pēkšņi švābs bija iekarojis viņu pašu; tas notika tāpēc, ka, par spīti savai iedomātajai gudrībai, Cīze bija visai aprobežota un neredzēja tālāk par savu degungalu, kaut gan nebūt nebija ļoti iemīlējusies. Veselu stundu viņi baudīja šo laimīgo vientulību, vienmēr no jauna apkampdamies un tūkstoškārt skūpstīdamies. Viņi no visas sirds zvērēja viens otram mūžīgu uzticību un vienojās katrā ziņā precēties.

Pa to laiku pilsētā bija izplatījusies ziņa par trīs zeļļu savādo sacensību; to sev par uzjautrinājumu bija izpaudis pats meistars, tādēļ zeldvilieši līksmojās par negaidīto izrādi un alka redzēt, kā viņiem par prieku skrie-sies trīs taisnīgie un godājamie ķemmju taisītāji. Liels cilvēku pūlis izgāja pilsētas vārtu priekšā un apmetās abās ceļa pusēs, it kā gaidītu kādu ātrskrējēju. Zēni uzrāpās kokos, vecākie un vārgākie ļaudis atsēdās zālē un pīpoja savas pīpes, apmierināti, ka viņiem radusies tāda bezmaksas izprieca. Bija ieradušies pat kungu kārtas ļaudis, lai paši ar savām acīm noskatītos šos lielos jokus, priecīgi tērzēdami, viņi sēdēja viesnīcu dārzos un lapenēs un slēdza daudzas jo daudzas derības. Ielās, pa kurām vajadzēja doties skrējējiem, bija atvērti visi namu logi; sievietes sanesa viesistabās sārtus un baltus spil-

venus, lai būtu kur atbalstīt elkoņus daudzajām viešņām; tā ne no šā, ne no tā sākās jautra kafijas dzeršana, un kalponēm bija diezgan ko noskrieties, lai atnestu kūkas un sausiņus. Drīz vien vārtu priekšā augstākajos kokos sakāpušie zēni pamanīja, ka tuvojas mazs putekļu mākonis, un sāka saukt:

— Viņi nāk, viņi nāk!

Un patiesi — pēc neilga laika kā viesulis garām aizdrāzās Fridolīns ar Jobstu, saceldami ielas vidū biezu putekļu mākoni. Ar vienu roku viņi vilka ratiņus ar mugursomām, kuri svaidījās pa bruģi, ar otru pieturēja uz skausta noslīdējušās cepures; viņu garie svārki plīvoja un plandījās kā uz sacensību. Abi bija klāti ar sviedriem un putekļiem; atplētuši mutes, viņi kampstīja gaisu, neredzēdami un nedzirdēdami neko, kas ap viņiem notika; nabaga vīriem ritēja pa vaigiem lielas asaras, kuras nebij laika noslaucīt. Viņi skrēja cieši viens aiz otra, taču bavārietis bija vienu sprīdi priekšā. Izcēlās šausmīga kliegšana un smiešanās, kas aizšalca tālu jo tālu. Ļaudis uzrausās kājās un spiedās tuvāk ceļam, no visām pusēm skanēja saucieni:

— Bravo, bravo! Skrieniet, piesargies, saksi! Turies dūšīgi, bavārieti! Viens jau ir atkritis, palikuši vēl tikai divi!

Kungi dārzos bija sakāpuši uz galdiem un vai plīsa no smiekliem. Viņu dārdošie un skaļie smiekli skanēja cauri nevaldāmajam troksnim, ko sacēla ielās ņudzošais pūlis, dodami signālu nepieredzēti jautrai dienai. Zēni un pūlis saplūda aiz abiem nabaga zeļļiem mežonīgā kamolā, kas, briesmīgu putekļu mākoni saceldams, kopā ar viņiem tuvojās vārtiem; pat sievietes un jaunas skuķes skrēja līdzi, un viņu spalgās, spiedzošās balsis saplūda

ar puišu kliedzieniem. Zeļļi jau atradās pavisam tuvu pie vārtiem, kuru torņos, cepures vicinādami, sēdēja ziņkārīgie; abi sāncenši skrēja kā izbiedēti zirgi, ar moku un baiļu pārpilnām sirdīm; tad kāds zeņķis uzmetās kā lietuvēns uz Jobsta pie ratiņiem piesietās mugursomas un, pūlim gavilējot, ļāva vilkt sevi līdzi. Jobsts pagriezās atpakaļ un lūdza zēnu kāpt nost, viņš arī mēģināja iesist tam ar spieķi, bet zēns pieliecās un ņirgājās par Jobstu. Tāpēc Fridolīnam izdevās aizskriet lielāku gabalu priekšā; Jobsts, to pamanījis, iesvieda viņam starp kājām spieķi, nogāzdams sāncensi gar zemi. Bet, kad Jobsts gribēja tam paskriet garām, bavārietis satvēra viņu pie svārku stērbeles un pūlējās uzrausties kājās; Jobsts sita tam pa rokām un kliedza:

— Laid vaļā, laid vaļā!

Fridolīns neklausīja, tādēļ Jobsts savukārt satvēra viņa svārku stērbeli, un tagad tie, viens otru turēdami ciet, lēnām spraucās iekšā pa vārtiem, brīžam mēģinādami izdarīt kādu lēcienu, lai varētu viens no otra atbrīvoties. Viņi raudāja, šņukstēja un vaimanāja kā bērni, neizsakāmās bailēs kliegdami:

— Ak dievs! Laid vaļā! Mīļo pestītāj! Laid vaļa, Jobst! Laid vaļā, Fridolīn! Laid vaļā, sātans tāds!

Pa starpām viņi neatlaidīgi sita viens otram pa rokām, taču tika uz priekšu ļoti lēnām. Cepuri un spieķi Jobsts un Fridolīns bija pazaudējuši, šīs mantas viņiem pa priekšu nesa divi zēni, uzbāzuši cepuri uz spieķa, un aiz viņiem sekoja trakojošais pūlis; visus logus bija aizņēmušas sievietes, kuras lēja savus sidrabainos smieklus lejup, krācošajās bangās, un kopš ilgiem laikiem Zeldvilā nebija gājis tik jautri. Šī skalā izprieca iedzīvotājiem patika tik labi, ka neviens cilvēks nepa-

rādīja abiem cīkstoņiem viņu mērķi — meistara māju, pie kuras tie beidzot bija nonākuši. Viņi paši to neredzēja, viņi vispār neko neredzēja, un tā šis trakais gājiens devās cauri visai pilsētiņai un izgāja pa otriem vārtiem atkal ārā. Meistars smiedamies stāvēja, piespiedies pie loga: vēl kādu stundiņu īsto uzvarētāju pagaidījis, viņš pašlaik gribēja iet projām, lai izbaudītu sava joka augļus, kad pie viņa klusi un negaidīti ienāca Dīt-rihs un Cīze.

Viņi pa to laiku bija vienojušies un nolēmuši, ka ķemmju taisītāju meistars, nevarēdams vairs ilgi noturēties, būšot ar mieru pārdot savu uzņēmumu par tīru naudu. Cīze bija ar mieru ziedot šim mērķim savu vekseli, un švābs gribēja pielikt arī savu naudiņu; tad viņi būtu situācijas kungi un varētu par abiem pārējiem pasmieties. Viņi pastāstīja par savu saderināšanos pārsteigtajam meistaram; viņam tūdaļ bija skaidrs, cik izdevīgi ātri noslēgt darījumu, lai pirms bankrota, parādniekiem nezinot, negaidot iegūtu par pārdoto uzņēmumu skaidru naudu. Viss tika aši nokārtots, un vēl pirms saules norietēšanas jaunava Binclina bija kļuvusi par likumīgu ķemmju taisīšanas uzņēmuma īpašnieci, un viņas līgavainis noīrēja māju, kurā šis uzņēmums atradās; tā, pateicoties švāba izdarībai, Cīze, kurai no rīta nebija par to vēl ne jausmas, bija beidzot iekarota un sasaistīta.

Gandrīz vai beigti no kauna, noguruma un dusmām Jobsts un Fridolīns gulēja iebraucamā vietā, uz kurieni viņi bija aizvesti pēc tam, kad, cieši kopā saķērušies, beidzot nokrita uz klaja lauka. Visa pilsēta, aizmirsusi šāsdienas satraukuma iemeslu, svinēja jautru nakti. Daudzās mājās tika dejots; krogos dzīroja un

dziedāja kā visievērojamākos zeldviliešu svētkos, jo Zeldvilas |audis meistariski prata sarīkot izpriecas katra sīkākā iemesla dēj. Toties abiem nabaga velniem lūza sirdis, redzot, ka drosme, ar kuras palīdzību tie bija cerējuši izmantot pasaules muļķību, sagādājusi triumfu citiem un padarījusi viņus pašus visiem par izsmieklu, jo viņi bija sabojājuši un iznīcinājuši ne tikai vairākus gadus kaldināto gudro plānu, bet zaudējuši arī nosvērtu, taisnīgu un mierīgu cilvēku slavu.

Jobsts, kurš bija pats vecākais un dzīvoja šeit kopš septiņiem gadiem, jutās pavisam satriekts un nespēja atžirgt. Pavisam sadrūmis, viņš nākamajā dienā devās projām no pilsētas un pakārās pie koka tieši tajā vietā, kur viņi visi vēl vakar bija sēdējuši. Kad bavārietis pēc stundas nāca šai vietai garām un to pamanīja, viņu pārņēma tādas šausmas, ka viņš aizbēga no turienes kā vājprātīgs, pilnīgi pārmainījās raksturā, un ļaudis vēlāk zināja stāstīt, ka šis vecais amatnieku zellis esot galīgi paklīdis un nedraudzējoties ne ar vienu cilvēku.

Svābs Dītrihs palika vienīgais taisnīgais un dzīvoja augšā pilsētiņā; bet Dītriham no tā tika maz prieka, jo Cīze viņam atņēma pat šo slavu; viņa valdīja pār vīru, turēja to zem tupeles un uzskatīja pati sevi par vienīgo visa labuma avotu.

.

CIEMATA ROMEO UN DŽULJETA

šī stāsta uzrakstīšana kļūtu par nevajadzīgu atdarināšanu, ja tas nesaistītos ar patiesu notikumu, kas pierāda, cik dziļi cilvēku dzīvē sakņojas katra izcilo klasisko darbu fabula. Šādu fabulu skaits nav liels, taču tās, jaunā ģērbā tērpušās, parādās atkal un atkal, un gribot negribot rokai rodas vēlēšanās tās saglabāt.

Pie skaistas upes, kas atrodas no Zeldvilas pusstundas gājiena attālumā, paceļas plašs, labi apstrādāts uzkalns, pamazām saplūzdams ar auglīgo līdzenumu. Tālumā tā pakājei pieglaudies ciems, kas sastāv no vairākām lielām zemnieku saimniecībām, un pār visu šo lēzeno uzkalnu jau kopš laiku laikiem stiepjas trīs garas, auglīgas tīrumu strēles, atgādinādamas trīs milzīgas lentas.

Kādā saulainā septembra rītā abus malējos tīrumus ara divi zemnieki; vidējais jau ilgus gadus bija neapstrādāts un aizaudzis, to klāja akmeņi un kuplas nezāles, ap kurām netraucēti dūca dažādi spārnoti kukaiņi. Zemnieki, kuri soļoja aiz saviem arkliem abās pusēs aizaugušajam laukam, bija gari, kalseni vīri, apmēram četrdesmit gadus veci, un jau no pirmā acu uzmetiena varēja redzēt, ka tie ir labi pārtikuši. Viņi valkāja īsas, izturīgas trinīša auduma bikses, kam katra kroka stāvēja tik stingri kā no akmens izcirsta. Kad lemesis atdūrās pret kādu traucēkli, vīri satvēra arklu ciešāk un rupjo kreklu piedurknes no vieglā grūdiena nodrebēja, bet viņu gludi noskūtās sejas bija mierīgas un uzmangas; mazliet mirkšķinādami no saules mirdzuma apžilbušās acis, abi skatījās uz vagām vai arī reizēm, kad apvidus klusumā ielauzās kāda no tāles atplūdusi skaņa, pavērās apkārt. Viņi gāja uz priekšu lēnām, soli pa solim, ar vienkāršu dabisku grāciju, nerunājot ne vārda un tikai pa retam dodot norādījumus kalpiem, kuri veda staltos zirgus. Tā viņi pa gabalu izskatījās pilnīgi līdzīgi, jo abi bija tipiski šī apgabala [audis, un pirmajā mirklī tos varēja atšķirt tikai pēc tā. ka vienam no tiem baltās mices gals karājās uz priekšu, bet otram tas kuļājās mugurpusē uz skausta. Taču, arot pretējā virzienā, šī pazīme mainījās, jo, kad viņi augšā uz pakalna satikās un devās viens otram garām, tad tam, kurš gāja pret spirgto austrumu vēju, mices gals tika pārsviests uz mugurpusi, bet otram, pa vējam ejošajam, tas saguma uz priekšu. Bez tam katru reizi bija tāds mirklis, kad mirgojošās mices izslējās stāvus gaisā un šaudījās pret debesīm kā baltas liesmas. Tā viņi mierīgi ara; bija patīkami nolūkoties, ka klusajā, zeltainajā septembra rītā abi arāji, nonākuši paugura virsotnē, lēnām un mierīgi pagāja viens otram garām un pamazām arvien vairāk attālinājās, aizslīdēdami un pa-zuzdami aiz pakalna izliekuma kā divi norietoši debesu spīdekji, lai pēc laba laika parādītos atkal. Pacēluši no vagas akmeni, viņi ar nevērīgi spēcīgu vēzienu uzsvieda to uz vidējā — atmatā atstātā lauka, taču tas gadījās visai reti, jo tur jau bija sasviesti gandrīz visi akmeņi, kas senāk atradušies kaimiņu tīrumos.

Tā bija pagājusi laba da|a no garā rīta cēliena, kad no ciemata puses tuvojās mazi, glīti ratiņi, ko lēzenā pakalna pakājē tik tikko varēja saskatīt. Tas bija zaļš rotaļu pajūdziņš, kurā abu arāju bērni — zēns un maza

meitenīte — veda tēviem brokastis. Bērni katram zemniekam atveda garšīgu, servjetē ietītu maizes klaipu, vīna krūzi ar glāzēm un aizdaru, ko rūpīgās saimnieces bija atsūtījušas saviem čaklajiem vīriem; bez tam ratiņos atradās šādi tādi iekosti āboli un bumbieri, kurus mazie braucēji bija salasījuši pa ceļam, un starp maizes kukuļiem sēdēja pilnīgi kaila lelle ar vienu kāju un notrieptu seju, vizinādamās omulīgi kā jaunkundze. Beidzot pēc vairākkārtējas aizķeršanās un apstāšanās ratiņi pieturēja pakalna virsotnē jaunas liepu audzes paēnā, kas auga tīruma malā, un tagad varēja aplūkot abus braucējus tuvāk. Zēnam varēja būt gadi septiņi, meitenītei — pieci, abi izskatījās veseli un mundri, un viņos nebija nekā neparasta, tikai acis abiem bija ļoti skaistas, un meitenītei bez tam brūngana ādas krāsa un ļoti sprogaini tumši mati, kas vērta viņas sejiņu dedzīgu un sirsnīgu. Arī abi arāji atkal bija uznākuši augšā; nolikuši zirgiem drusku āboliņa un atstājuši arklus nepabeigtajās vagās, viņi, kā labi kaimiņi, devās pie kopējā azaida un tur pirmoreiz sasveicinājās, jo šodien viņi vēl nebija runājušies.

Nu abi vīri sāka omulīgi brokastot un labsirdīgi dalījās azaidā ar bērniem, kuri neatkāpās ne soli; kamēr arāji ēda un dzēra, viņu skatieni kavējās gan tuvumā, gan tālumā, viņi lūkojās uz mirguļojošā dūmakā tīto pilsētiņu, kas glaudās pie saviem kalniem; zeldvilieši katru dienu gatavoja bagātīgas pusdienas, tāpēc virs jumtiem pacēlās tālu saskatāms sudrabains mākonis, kurš priecīgi plīvoja gar kalniem.

— Zeldvilas plukatas atkal kaut ko labu vāra! — sacīja Mancs, viens no zemniekiem, un otrs — Marti atbildēja:

— Vakar viens bija atnācis pie manis runāt par šo lauku.

— Vai tas no apgabala valdes? Viņš bija ari pie manis! — stāstīja Mancs.

— Ak tā? Viņš droši vien ari tev ieteica izmantot zemes gabalu un maksāt Zeldvilas kungiem nomu?

— Jā, kamēr būs noskaidrojies, kam lauks pieder un ko ar to iesākt. Bet es pateicos par ieteikumu iestrādāt šo aizlaisto gabalu kāda cita labā un sacīju, ka viņiem lauku vajag pārdot un naudu uzglabāt, kamēr atradīsies īpašnieks, kas laikam gan nekad nenotiks, jo Zeldvilas kanceleja visu prot ļoti novilcināt, un vispār lieta ir diezgan mīklaina. Šiem plukatām gan gaužām gribētos drusku panašķot no nomas, to viņi, protams, varētu darīt, ņemdami savu tiesu arī no iegūtās naudas, taču mēs uzmanīsim, lai tā nesakāpj par augstu, un tad mēs zinātu gan, ko mēs iegūstam un kam šī zeme pieder!

— Es domāju gluži tāpat un atbildēju šim puskokalē-cējam tādā pašā garā.

Viņi brīdi klusēja, tad Mancs atkal sacīja:

— Tomēr žēl, ka tik laba zeme netiek apstrādāta, grūti noskatīties, ka jau kopš divdesmit gadiem neviena dvēsele nav likusies par to ne zinis, jo šeit ciematā nav cilvēka, kam būtu uz šo tīrumu kaut mazākās tiesības, un nav arī zināms, kur palikuši paklīdušā trompetista bērni.

— Hm! — Marti nokrekšķinājās. — Tā jau tas laikam ir! Bet, kad es paskatos uz melno vijolnieku, kurš reizēm dzīvo pie klaidoņiem un reizēm spēlē ciematā dejas, man gribas derēt, ka viņš ir trompetista mazdēls, tikai viņam, protams, nav ne jausmas par savu īpašumu. Bet ko gan viņš ar to iesāktu? Vienu mēnesi dzertu, cik uz-

iet, un tad būtu tikpat pliks kā senāk. Bez tam, kas tad viņam to teiks, jo nav taču skaidri zināms!

— Tas tikai būtu jauki, — atbildēja Mancs, — mums jau tāpat pietiek ko noņemties, lai aizkavētu vijolnieka uzņemšanu mūsu draudzē, jo šis plukata mums visu laiku tiek uzspiests. Ja jau viņa vecāki savā laikā pievienojušies klaidoņiem, tad viņam ari jāpaliek turpat un jāčīgā tiem vijole. Velns parāvis, kā tad mēs varam zināt, ka viņš ir trompetista dēladēls! Manas domas ir tādas: ja arī man šis tumšais ģīmis pilnīgi atgādinātu veco, es tomēr sacītu: maldīties ir cilvēcīgi, un vismazākā papīra strēmelīte no krustāmzīmes mani pārliecinātu vairāk nekā desmit grēcīgas cilvēku sejas!

— Jā, protams! — iesaucās Marti, — taču viņš apgalvo, ka ne jau savas vainas dēļ palicis nekristīts! Bet vai tad mums savu kristību bļodu vajadzētu nēsāt apkārt pa mežiem? Nē, lai tā paliek baznīcā, pietiek, ka var pārvietot ārā pie mūra pakārtās līķu nestuves. Mūsu ciemā jau tā ir par daudz iedzīvotāju, un drīz mums vajadzēs divus skolotājus.

Līdz ar to zemnieku maltīte un saruna bija galā, viņi piecēlās, lai paveiktu priekšpusdienas darba atlikušo daļu. Bet abi bērni, kuri bija nolēmuši doties uz māju reizē ar tēviem, aizvilka savus ratiņus jauno liepu paēnā un devās paklaiņot pa aizaugušo lauku, jo tas ar savām nezālēm, ziemciešu ceriem un akmeņu kaudzēm šķita neparasts un mežonīgs.

Roku rokā saķērušies, viņi labu laiciņu ložņāja pa zaļo biezokni un uzjautrinājās, sviešus pasviezdami kopā sadotās rokas pāri augstajiem dadžu ceriem, tad atsēdās viena šāda cera paēnā un meitene ņēmās ar garajām ceļmallapām apģērbt savu lelli, kura tagad

dabūja skaistus, zaļus svārkus ar robotu apmali; vientuļa sarkana magone, kas vēl nebija noziedējusi, noderēja lellei par cepuri un tika piesieta ar zāles stiebru pie galvas, un nu šī mazā radībiņa izskatījās pēc burves, it sevišķi vel tad, kad bērni tai aplika sarkanu, sīku odziņu kaklarotu un jostu. Tad viņi iesēdināja lelli dadža galotnē un brītiņu kopīgi aplūkoja, kamēr zēns, kuram skatīšanās bija apnikusi, iesvieda lellei ar akmeni un nogāza to zemē. No kritiena tās tērps sajuka, un meitene to steidzīgi izģērba, lai izgreznotu no jauna. Taču, līdzko lelle atkal bija kaila un to rotāja vienīgi sarkanā cepure, nevaldāmais puika izrāva savai biedrenei rotaļlietu no rokām un uzsvieda to augstu gaisā. Meitene iekliegdamās palēcās pēc lelles, taču zēns to notvēra pirmais un uzsvieda atkal gaisā; meitene veltīgi nopūlējās atgūt savu mantu, un tā zēns viņu kaitināja labu laiku. Taču, nonākusi zēna rokās, lidojošā lelle dabūja ievainojumu un, proti, savas vienīgās kājas ceļgalā, no kurienes pa mazu caurumiņu sāka birt ārā klijas. Līdzko mocītājs ieraudzīja šo caurumu, viņš kļuva kluss kā pele un, muti atpletis, dedzīgi pūlējās paplēst to vēl lielāku, lai noskaidrotu, kāpēc birst klijas. Nabaga meitenei šāds klusums likās ļoti aizdomīgs, viņa pienāca tuvāk un ar šausmām pamanīja zēna nekrietno rīcību.

— Paskaties! — viņš iesaucās un šūpoja lelles kāju meitenei gar degunu, putinādams tai sejā klijas; izstiepusi rokas pēc savas rotaļlietas, viņa kliedza un lūdzās, bet zēns pabēga atkal tālāk un ātrāk nerimās, kamēr kāja nokarājās tukša un saplakusi kā izlobīta pāksts. Tad viņš pasvieda meitenei sabojāto rotaļlietu un ar visai bezkaunīgu vienaldzību noskatījās, kā mazā

raudādama metās pie lelles un ievīstīja to savā priekšautā. Pēc tam viņa to no jauna iztina, bēdīgi apskatīja cietušo un, ieraudzījusi notikušo, sāka atkal skaļi raudāt, jo kāja karājās pie lelles ķermeņa kā ķirzakas astīte. No šīs nevaldāmās raudāšanas ļaundarim beidzot kļuva mazliet neērti; baiļu un nožēlas pārņemts, viņš stāvēja nelaimīgās priekšā, un, kad viņa, to pamanījusi, pēkšņi mitējās liet asaras un iesita zēnam vairākas reizes ar lelli, viņš izlikās, ka tas būtu sāpīgi un iekliedzās — au! tik dabiski, ka meitene jutās gandarīta; tad viņi kopīgi ņēmās bojāt un plēst lelli; viņi izurba mocekles ķermenī caurumu pēc cauruma un ļāva izbirt visām klijām, kuras rūpīgi savāca uz plakana akmens kaudzītē, apmaisīja un uzmanīgi apskatīja. No lelles tagad vairs bija atlikusi vienīgi galva, kas bērnos modināja sevišķu ziņkāri, viņi to rūpīgi atdalīja no iztukšotā ķermeņa un pārsteigti skatījās tās dobajā iekšpusē. Vērojot gan aizdomīgo tukšumu, gan klijas, bērniem, protams, tūlīt radās doma piepildīt šo dobumu ar klijām; nu viņu pirksti kā uz sacensību sāka bāzt klijas galva; tā pirmo reizi mūžā galva vairs nebija tukša. Taču zēnam iegribējās to atdzīvināt, jo viņš pēkšņi noķēra lielu, zilu mušu un, turēdams šo dūcēju starp abām plaukstām, pavēlēja meitenei galvu iztukšot. Tad viņi tur iesprostoja mušu un aizbāza caurumu ar zaļi. Bērni pielika galvu pie auss un pēc tam svinīgi uzstatīja uz akmens; galvu vēl vienmēr sedza magone, un, kad no tās atskanēja dūkoņa, tā atgādināja pareģļ; mazie apkampušies klausījās tās stāstos un pasakas, izturēdamies pavisam klusu. Bet katrs pravietis modina bailes un nepateicību, dzīvības pazīmes šajā primitīvajā veidojumā modināja bērnos cilvēcisku nežēlību, un viņi nolēma

galvu apbedīt. Tā viņi izraka kapu, nevaicādami, vai muša to vēlas, ielika tajā galvu un virs kapa uzcēla paprāvu laukakmens pieminekli. Tad viņiem kļuva neomulīgi, ka aprakuši kaut ko, kam bijusi forma un dzīvība, un viņi aizgāja labu gabalu tālāk no šīs bīstamās vietas. Kādā ar zaļu zāli biezi apaugušā laukumiņā meitenīte atgūlās uz muguras, jo jutās nogurusi, un sāka vienmuļā balsī dziedāt, visu laiku atkārtodama vienus un tos pašus vārdus; zēns zvilnēja blakus un piebalsoja, aiz gurduma un slinkuma nespēdams izšķirties, vai arī viņam nevajadzētu atlikties augšpēdus. Meitenei dziedot, saule iespīdēja tās pavērtajā mutē, un, spraukdamās cauri apaļīgajām, sārtajām lūpiņām, apmirdzēja žilbinoši baltos zobiņus. Zēns ieraudzīja zobus un, satvēris meitenes galvu un ziņkārīgi lūkodamies viņai mutē, iesaucās:

— Uzmini, cik zobu pavisam ir?

Meitene brīdi padomāja, it kā viņa tos nopietni pārskaitītu, un tad uz labu laimi atbildēja:

— Simts!

— Nē, trīsdesmit divi! — viņš iesaucās. — Pagaidi, es saskaitīšu!

Viņš skaitīja meitenītes zobus un, tā kā neiznāca trīsdesmit divi, atsāka skaitīšanu vēlreiz un vēlreiz. Meitene labu laiku izturējās mierīgi, bet, kad dedzīgais skaitītājs nemeta mieru, uzraususies kājās, iesaucās:

— Tagad es gribu saskaitīt tavējos!

Zēns atlaidās zālē, meitene noliecās pār viņu un apskāva viņa galvu; zēns atplēta muti, un viņa murmināja: viens, divi, septiņi, pieci, divi, viens, jo mazā skaistule vēl neprata skaitīt. Zēns viņu pārlaboja un paskaidroja, kā jāskaita; tā nu meitene sāka skaitīšanu

neskaitāmas reizes no jauna, un šī spēle tiem patika labāk par visu, ko tie šodien bija darījuši. Beidzot meitene saguma pār mazo rēķināšanas skolotāju un bērni iemiga, spožas pusdienas saules apspīdēti.

Pa to laiku tēvi bija aparuši laukus un pārvērtuši tos par svaigi smaržojošiem brūniem arumiem. Kad viens no zemniekiem bija izdzinis pēdējo vagu, viņa kalps gribēja apturēt zirgus, bet saimnieks iesaucās:

— Kāpēc tu apturi zirgus? Griez vēlreiz apkārt!

— Mēs jau esam pabeiguši! — kalps atbildēja.

— Turi muti un dari, kā es tev liku! — attrauca saimnieks. Viņi apgrieza zirgus un nošķēla pamatīgu vagu no vidējā pamestā lauka tā, ka nezāles un akmeņi gāja pa gaisu. Taču zemnieks netērēja laiku ar akmeņu aizvākšanu, viņš domāja, ka pagūšot to vēlāk, un nolēma šodien apmierināties tikai ar pašu galveno. Tā viņi ātri devās augšup pa lēzeno nogāzi un, kad kalna virsotnē maigā vēja pūsma pašlaik atkal atlieca šī vīra mices galu atpakaj, otrā pusē garām ara kaimiņš, kura mices gals pārsviedās uz priekšu; arī viņš atgrieza no vidējā lauka pamatīgu vagu, tā ka kukuržņi lidoja uz visām pusēm. Katrs labi redzēja, ko dara kaimiņš, bet, nelikdamies ne zinis, atkal attālinājās — abi spīdekļi klusi pagāja viens otram garām un nogrima aiz apaļā zemes izliekuma. Tā cita citai garām aizslīd likteņa atspoles, un «ko liktenis auž, to nezina neviens audējs».

Viena ražas novākšana sekoja otrai, un ar katru gadu bērni kļuva lielāki un skaistāki, bet, kaimiņu tīrumiem paplašinoties, pamestais lauks starp tiem aizvien vairāk sašaurinājās. Līdz ar katru aršanu tas abās pusēs

pazaudēja pa vagai, taču par to netika minēts ne pušplēsts vārds, un likās, ka neviena cilvēka acs šo nelikumību nebūtu redzējusi. Akmeņi tika sablīvēti aizvien vairāk kopā un veidoja krietnu valni visā lauka garumā, krūmi šeit bija izauguši jau tik lieli, ka bērni, kuri ari bija krietni pastiepušies, iedami katrs gar savu pusi, nevarēja vairs viens otru ieraudzīt. Tagad viņi uz lauku vairs negāja kopā, jo desmitgadīgais Zalamans jeb Zaļi, kā viņu parasti sauca, jau braši turējās lielāko puišu un vīru barā; un smulgajai Frenijai, kaut arī viņa bija strauja meitene, nu vajadzēja meklēt patvērumu pie sava dzimuma pārstāvēm, citādi pārējās zobotos, ka viņa skrien pakaļ puikām. Taču ražas novākšanas laikā, kad visi strādāja tīrumos, viņi vienmēr izmantoja izdevību, lai uzkāptu uz akmeņu vaļņa, kas viņus šķīra, un nogrūstu viens otru no turienes zemē. Nevarēdami vairs nekur citur satikties, viņi jo rūpīgāk ievēroja šo gadskārtējo ceremoniju, jo nevienā citā vietā viņu tēvu lauku robežas nesaskārās.

Taču beidzot tīrums tika pārdots un iegūto naudu pagaidām nodeva uzglabāt iestādēm. Vairāksolīšana notika uz vietas, bez abiem zemniekiem Manca un Marti uz to bija ieradušies tikai nedaudzi ziņkārīgie, jo nevienam nebija nekāda prieka iegūt un apstrādāt dīvaino zemes strēmelīti, kas atradās starp abiem kaimiņiem. Lai gan viņi piederēja pie ciemata labākajiem zemniekiem un šādā gadījumā divas trešdaļas no pārējiem būtu rīkojušies tāpat kā viņi, tomēr tagad citi uz viņiem noskatījās klusēdami, un neviens negribēja iespiesties starp Mancu un Marti kā sarukušā bāreņu lauka īpašnieks. Lielākā daļa cilvēku ir spējīgi vai gatavi pie izdevības izdarīt nelikumību, ja vien rodas piemēroti apstākļi; bet, ja to ir

izdarījis cits, tad pārējie priecājas, ka tomēr nav vainīgi un kārdinājums gājis viņiem secen; viņi tad salīdzina sevi ar šo piemeklēto un izturas pret to drusku izvairīgi, kā pret nelaimes upuri, kuru izraudzījušies dievi, lai gan viņiem tai pašā laikā tek siekalas, domājot par tiem labumiem, ko vainīgais tādā kārtā ieguvis. Tātad Mancs un Marti bija vienīgie, kuri nopietni piedalījās izsolē; pēc diezgan spīvas cīņas lauku pārsolīja Mancs, un tas kļuva par viņa īpašumu. Ierēdņi un ziņkārīgie pameta tīrumu, abi zemnieki, kuri vēl parosījās pa saviem zemes gabaliem, promejot atkal satikās, un Marti sacīja:

— Tu tagad droši vien salaidīsi kopā savu veco un jauno tīrumu un sadalīsi divās vienādās daļās? Vismaz es tā darītu, ja vien būtu šo gabalu ieguvis.

— Es arī visāda ziņā tā rīkošos, — atbildēja Mancs, — jo vienā gabalā lauks man iznāktu par lielu. Pag, — ko es vēl gribēju teikt: es manīju, ka nesen tu manā tagadējā tīrumā iebrauci ar savu arklu un nošķēli krietnu trijstūri. Tu droši vien to darīji, domādams, ka dabūsi visu gabalu un tad tas tik un tā būs tavs. Bet, tā kā tas tagad ir mans, tad tu tīri labi sapratīsi, ka man šāds nevajadzīgs ieliekums neder un nepatīk, un tev nebūs nekas pretim, ka es to atkal iztaisnošu. Tādēļ jau mums nav jāsāk strīdēties!

Marti atbildēja tikpat aukstasinīgi, kā viņu bija uzrunājis Mancs:

— Es arī neredzu, par ko mums būtu jāstrīdas. Es domāju, ka lauku tu esi nopircis tādu, kāds viņš pašlaik ir, mēs visi kopā to iepriekš apskatījām, un kopš stundas tas nav ne par matu mainījies!

— Kas par niekiem! — sacīja Mancs. — Kas bijis,

izbijis. Bet kas par daudz, tas par daudz, kaut kādai kārtībai taču galu galā jābūt; jau no seniem laikiem šiem trim laukiem, zemi mērījot, novilktas taisnas robežas, tas no tavas puses ir pavisam nepiemērots joks, ja tu tagad gribi radīt starp tiem šādu smieklīgu un nejēdzīgu robu, un mēs abi dabūsim palamas, ja atstāsim šo ieliekumu. Tas katrā ziņā jāiztaisno!

Marti iesmējās un teica:

— Tev pēkšņi radušās savādas bailes no |aužu izsmiekla! Bet to var viegli novērst; mani šis robs nemaz neuztrauc, ja tevi tas kaitina, nu labi, tad iztaisnosim robežu, tikai ne uz mana rēķina, to es tev varu, ja gribi, apliecināt rakstiski!

— Nemaz nejokojies, — sacīja Mancs, — robeža tiks iztaisnota, bet tikai uz tava lauka pusi, par to es tev galvoju.

— Kad dzīvosim, tad redzēsim! — atbildēja Marti, un abi vīri, viens uz otru nepaskatījušies, šķīrās, toties viņi stingi blenza katrs uz savu pusi debesu zilgmē, it kā viņi tur būtu pamanījuši nez kādus brīnumus, kuri viņiem jāizpēta, sasprindzinot visus dvēseles spēkus.

Jau nākamajā dienā Mancs aizsūtīja uz lauka kalpu, kalponi un savu dēlēnu Zaļi, likdams tiem izplēst biezās nezāles un krūmus un sakraut tos kaudzēs, lai vēlāk varētu vieglāk aizvākt akmeņus. Mancs pēkšņi mainīja savus ieskatus un, neņemot vērā mātes iebildumus, aizsūtīja līdzi uz lauka nepilnus vienpadsmit gadus veco, vēl pie darba nepieradušo zēnu. Likās, ka, izturēdamies stingri pret savu dēlu, viņš ar šo nopietno un svinīgo pavēli gribētu mīkstināt izdarīto netaisnību, kuras sekas tagad pamazām sāka parādīties. Norīkotie ļaudis priecīgi ravēja nezāles un ar labpatiku kaplēja daždažā-

dos savādos cerus un pudurus, kuri tur bija sakņojušies jau kopš gadu gadiem. Viņiem šis neparastais un primitīvais darbs bija tīrā izprieca, jo, to darot, nebija jāievēro nekādi norādījumi un rūpība.

Jaunieši sakrāva kaudzē saulē izžuvušās zāles un zarus, skaļi gavilēdami, pielaida tiem uguni un paši kā apsēsti lēkāja ap ugunskuru, kura svelme bija jūtama krietni tālu. Tā bija pēdējā līksmā diena uz šī nelaimīgā lauka; arī mazā Frenija, Marti meita, izlavījusies no mājas, dūšīgi palīdzēja. Neikdienišķais notikums un priecīgais satraukums deva labu iemeslu vēlreiz tuvoties bijušajam spēļu biedram, abi bērni pie ugunskura jutās patiešām laimīgi un jautri. Ieradās arī citi pusaudži, un salasījās vesels jautrs pūlis. Taču vienmēr, tiklīdz viņi abi tika izšķirti, Zaļi mēģināja atkal nokļūt blakus Fre-nijai, arī viņa, apmierināti smaidīdama, vienmēr atrada iespēju piezagties tuvāk zēnam, un abiem muļķīšiem likās, ka šī brīnišķīgā diena nekad, nekad nebeigsies. Bet pret vakaru ieradās vecais Mancs, lai paskatītos, ko viņi izdarījuši, un, kaut gan viss bija paveikts, viņš tomēr šķendējās par jautrību un lamādamies iztrenkāja bērnu baru uz visām pusēm. Tajā pašā laikā uz sava zemes gabala parādījās Marti; pamanījis savu meitu, viņš tai caur pirkstiem spalgi un pavēloši uzsvilpa, tā ka meitene izbijusies steidzās pie tēva, kurš, neko nepaskaidrojot, iecirta tai dažas pļaukas; tā nu abi bērni devās uz .māju bezgala noskumuši un raudādami un paši nemaz nesaprata, kāpēc ir tik bēdīgi un kāpēc pirmīt jutušies tik priecīgi, jo tēvu neparasti rupjā izturēšanās šiem nevainīgajiem radījumiem vēl bija neizprotama un nespēja tos sevišķi sāpināt.

Nākamajās dienās, kad Mancs lika salasīt un aizvest

akmeņus, bija jāveic smagāks darbs, kur nepieciešams viru spēks. Darba bija pārpārēm, jo likās, ka tur būtu savelti vai visas pasaules akmeņi. Taču Mancs nelika tos aizvest prom no lauka, bet gan piemest ar tiem katru vagu apstrīdamajā trijstūrī, kuru Marti jau bija rūpīgi uzaris. Pirms tam Mancs ar taisnu virvi bija novilcis robežlīniju un tad, domādams, ka viņa pretinieks nepūlēsies ar aizvākšanu, sakrāva uz šī zemes gabaliņa milzīgu piramīdu no visiem tiem akmeņiem, kurus abi vīri bija sametuši uz vidējā lauka kopš neatminamiem laikiem. Marti to nepavisam nebija paredzējis; viņš (1d-māja, ka kaimiņš pēc veca paraduma rīkosies ar arklu, un tādēļ gaidīja, ka viņš dosies art. Tikai, kad akmeņu kraušana bija jau gandrīz pabeigta, viņš, uzzinājis par skaisto pieminekli, kuru Mancs tur uzcēlis, saniknots aizskrēja uz lauka, ieraudzīja šo dāvanu, atdrāzās atpakaļ un atveda draudzes vecāko, lai pagaidām iesniegtu par akmeņu kaudzi sūdzību un liktu zemes gabalu likumīgi apķīlāt; no šīs dienas abi zemnieki sāka tiesāties un ātrāk nerimās, kamēr nebija izputējuši.

Parasti tik saprātīgo vīru domas tagad kļuva strupas kā ekseļi, viņus abus bija pārņēmusi visaprobežotākā taisnības izpratne, kāda vien pasaulē var būt, jo neviens no viņiem nespēja un negribēja pieļaut, ka otrs varētu tik acīm redzami nelikumīgi un patvaļīgi piesavināties apšaubāmo nenozīmīgo lauka gabaliņu. Man-cam bez tam vēl bija radusies savāda tieksme pēc simetrijas un paralēlām līnijām, un viņu patiesi aizvainoja muļķīgā stūrgalvība, ar kādu Marti cīnījās par bezjēdzīgā un tīšām ieartā roba pastāvēšanu. Taču katrs bija pārliecināts, ka, tik nekaunīgi un neveikli krāpdamies, otrs viņu noteikti uzskatot par nicināmu muļķi, jo kaut

ko tādu varot atļauties tikai pret nožēlojamu, gļēvu diedelnieku, nevis pret taisnīgu, gudru un stipru vīru; katrs juta, ka aizskarta viņa savādā goda izpratne, un bez apdoma uzsāka kaislīgu strīdu, kam sekoja sabrukums; nu viņu turpmākā dzīve līdzinājās fantastiskām divu nolādēto mokām, kuri, traukdamies uz šaura dēļa lejup pa tumšu straumi, viens otram uzbrūk un, cirzdami ar zobeniem pa gaisu, ievaino un iznīcina paši sevi, domādami, ka cīnās, lai uzveiktu savu nelaimi. Sīs nejēdzības dēļ abi kļuva par upuri visnekrietnākajiem blēžiem, kuri uzpūta viņu slimīgo fantāziju līdz neiedomājamiem apmēriem, piepildīdami to ar visnevajadzīgākajiem krāmiem. Tie galvenokārt bija Zeldvilas pilsētas spekulanti, kam šis strīds bija gards kumoss, un drīz vien katru no ķildniekiem atbalstīja vesels pulks starpnieku, ziņu pienesēju un padomdevēju, kuri, atrazdami simtiem ce]u, izvilka no tiem visu naudu. Jo ar akmeņu kaudzi apkrautais zemes gabaliņš, uz kura jau atkal ziedēja nātru un dadžu mežs, bija tikai pirmais asns vai stūrakmens sarežģītajiem notikumiem un dzīves veidam, kas radīja abiem piecdesmitgadīgajiem jaunus — līdz šim neierastus paradumus un tikumus, principus un cerības. Jo vairāk naudas viņi pazaudēja, jo vairāk pēc tās ilgojās, un, jo vairāk iegrima nabadzībā, jo stūrgalvīgāk cerēja kļūt bagāti un aizsteigties viens otram priekšā. Nesaticīgos kaimiņus varēja ievilināt katrā blēdībā, un viņi vienmēr piedalījās arī dažādajās izlozēs, kuru biļetes Zeldvilā varēja dabūt kaudžu kaudzēm. Taču viņi nekad nelaimēja ne dālderi, bet tikai dzirdēja par citu cilvēku laimestiem un par to, ka viņi paši būtu gandrīz, gandrīz laimējuši, pie kam šī kaislība nepārtraukti aprija viņu naudu. Reizēm zeldvilieši, jokus dzīdami, ļāva

abiem ienaidniekiem, pašiem to nezinot, ieguldīt naudu vienā biļetē, lai abi liktu cerības par otra uzveikšanu un iznīcināšanu uz vienas un tās pašas lozes. Lielu daļu sava laika Mancs un Marti pavadīja pilsētā, kur katrs mēdza uzturēties savā blēžu midzenī, ļaudams sevi uzkūdīt, izdodams naudu par smieklīgām blēņām un nododamies nožēlojamai un bezjēdzīgai plītēšanai, pie kam viņiem pašiem slepenībā asiņoja sirds, jo viņi bija uzsākuši šo ķildu tikai tādēļ, lai citi viņus nenoturētu par vientiešiem, tomēr nu viņi arī citu acīs tika uzskatīti par vislielākajiem muļķiem. Atlikušo laiku viņi sapīkuši gulēja mājā vai arī darīja savu darbu, cenzdamies ar neprātīgu niknu steigu un ieraušanu panākt nokavēto, un līdz ar to aizbaidīja katru kārtīgu un uzticamu strādnieku. Tā viņi ātri slīdēja uz leju, un nebija vēl pagājuši desmit gadi, kad abi atradās līdz kaklam parādos un stāvēja kā stārķi uz vienas kājas uz savas mājas sliekšņa, no kura viņus varēja nopūst katra vēja pūsma. Bet, lai ietu kā iedams, naids starp viņiem kļuva ar katru dienu lielāks, jo ikviens uzskatīja otru par savas nelaimes cēloni, par savu mūžseno ienaidnieku un par visbezprātīgāko pretinieku, kuru uzsūtījis pats velns, lai viņu iznīdētu no pasaules. Viens otru ieraudzījuši, viņi spļaudījās jau pa gabalu; neviens no viņu mājas iedzīvotājiem nedrīkstēja pārmainīt ne vārda ar otra sievu, bērnu vai saimes ļaudīm, un par šī aizlieguma neievērošanu draudēja visbargākais sods. Viņu sievas šī dzīves apstākļu pasliktināšanās un nabadzība ietekmēja dažādi. Marti sieva, kurai bija labs raksturs, sabrukumu neizturēja; viņa nomira no sirdēstiem, kad meitai vēl nebija četrpadsmit gadu. Turpretim Manciene piemērojās jaunajam dzīves veidam, un, lai kļūtu par ļaunu cilvēku, viņai nevaja-

dzēja darīt neko citu kā vienīgi |aut vaļu dažām sievišķīgām vājībām, kas viņai bija piemitušas jau senāk un tagad izvērtās par netikumiem. Viņas tieksme panašķo-ties kļuva par nevaldāmu negausību, viņas runīgums pārvērtās par viltīgu un lišķīgu glaimīgumu un meliem, nekad viņa nesacīja to, ko domāja, sarīdīja citu pret citu un pati savam vīram pataisīja baltu par melnu; viņas agrākā atklātība un patika nevainīgi papļāpāt izvērtās par rūdītu nekaunību; viņa atļāvās visādas blēdības un nepakļāvās vīram, bet gan vazāja to aiz deguna; ja viņš šāva pār strīpu, tad viņa centās to pārspēt, ne no kā neatteicās un kļuva par ļoti spilgtu uz postu ejošas mājas saimnieces paraugu.

Tagad nabaga bērniem sākās grūtas dienas; viņi nevarēja neko labu gaidīt no nākotnes, nedz arī laimīgi un līksmi baudīt jaunību, jo uz katra soļa redzēja vienīgi ķildas un nepatikšanas. Frenijai, kuras māte bija mirusi, klājās grūtāk nekā Zaļi; dzīvodama vientuļajā un izputinātajā mājā, viņa bija pakļauta nesavaldīgā tēva tirānijai. Sešpadsmit gadus vecā Frenija bija izaugusi par slaiku, graciozu meiteni; viņas tumši brūno matu sprogas aizēnoja brūnās, mirdzošās acis; sejas krāsa bija smulgi iesārta un svaigās lūpas neparasti spilgti sarkanas, tāpēc melnīgsnējā meitene izskatījās savdabīga un atšķirīga no citām. Meitenei katra audu šķiedra trīsēja kaismīgā dzīves priekā un jautrībā, viņai patika smieties, jokoties un rotaļāties, ja vien apstākļi šķita kaut cik ciešami, tas ir, ja viņa nebija pārāk nomocīta un raižu pārņemta. Taču raizes Frenijai uzbruka diezgan bieži, jo viņai bija jācīnās ne tikai ar ikdienas rūpēm un aizvien lielāko nabadzību, bet jāgādā arī par sevi, lai, nesaņemot no tēva ne mazākos līdzekļus, varētu

puslīdz kārtīgi un tīri apģērbties. Tā Frenijai nācās pamatīgi lauzīt galvu, lai kaut cik pieklājīgi izskatītos, iegādāties visvienkāršāko svētdienas tērpu un arī dažus raibus, pavisam lētus kaklautus. Tāpēc skaistā un jautrā meitene jutās visādi pazemota un ierobežota un nekādā ziņā nevarēja kļūt iedomīga. Bez tam viņa bija jau gandrīz pieaugusi, kad saslima un nomira māte, un šīs atmiņas savukārt ietekmēja Frenijas jautro un straujo raksturu, tāpēc bija sevišķi jauki, iepriecinoši un aizkustinoši redzēt, kā, visam par spīti, labā meitene gribēja līksmoties un smieties par katru saulainu brītiņu.

Pavirši skatoties, likās, ka Zaļi neklājas tik grūti, jo viņš tagad bija izaudzis par glītu un spēcīgu jaunu puisi, kurš prata sevi aizstāvēt, vismaz viņa izturēšanās bija tāda, ka pasargāja viņu no apvainojumiem. Atcerēdamies pagātni, viņš labi saprata, ka vecāki pametuši saimniecību novārtā, Zaļi atmiņā vēl glabājās tēva agrākais tēls, viņš redzēja, ka šis kādreiz stingrais, gudrais un mierīgais zemnieks kļuvis par sirmu nerru, ķildnieku un dīkdieni, kurš trakodams un plātīdamies darīja simtiem bezprātīgu un bīstamu muļķību un kā vēzis rāpās aizvien tikai atpakaļ. Tā kā viņam nebija dzīves pieredzes, viņš nesaprata, kā radies šāds stāvoklis, un, juzdams par to nepatiku, bieži kaunējās un bēdājās, bet viņa rūpes atviegloja māte, cenzdamās visādi izdabāt. Lai varētu netraucēti dzīt savas intrigas, iegūtu labu sabiedroto un apmierinātu arī godkārību, māte izpildīja katru Zaļi vēlēšanos, ģērba viņu tīri un lepni un neliedza neko. Viņš pieņēma šīs rūpes bez sevišķas pateicības, jo māte pārāk daudz pļāpāja un meloja; flegmatiski un vienaldzīgi Zaļi paļāvās savām iegribām, taču nedarīja nekā slikta, jo vecāku piemērs viņu vēl pagaidām nebija

samaitājis, un viņš juta jauneklīgu tieksmi izturēties vienkārši, mierīgi un samērā godīgi. Zaļi bija gandrīz tāds pats kā viņa tēvs šajā vecumā; tas savukārt iedvesa tēvam neapzinātu cieņu pret dēlu, uz kuru skatoties viņš, netīras sirdsapziņas un smeldzīgu atmiņu mocīts, atcerējās pats savu jaunību. Par spīti brīvībai, kuru Zaļi baudīja, viņš nebija ar savu dzīvi apmierināts un skaidri saprata, ka viņu negaida nekas labs un ka viņš neko labu neprot, jo Manca mājā vairs sen nevarēja būt ne runas par saskaņotu un saprātīgu darbu. Tāpēc viņš ar jo lielu prieku lepojās par savu neatkarību un pagaidām tik nevainojamo izturēšanos; aiz šī lepnuma slēpdamies un iecirtīgi nedomādams par nākotni, viņš |āva aizritēt dienām.

Zaļi bija jāpakļaujas vienīgi tēva naidam pret visu, kas saistījās ar Marti vai to atgādināja. Taču Zaļi zināja to, ka Marti sagādājis viņa tēvam zaudējumus un ka Marti mājā valda tikpat naidīgs noskaņojums, tāpēc viņam nenācās grūti neskatīties ne uz Marti, ne uz tā meitu; juzdamies kā kaimiņu nākošais ienaidnieks, Zaļi izturējās pret tiem nedraudzīgi, tomēr mierīgi. Turpretim Frenija, kurai klājās grūtāk nekā Zaļi un kura savās mājās jutās daudz vientuļāka, nebija tik krasi noskaņota un domāja, ka labi ģērbtais un šķietami laimīgākais Zaļi viņu tikai nicina, tādēļ no viņa vairījās un steidzīgi devās projām, ja viņš atradās kaut kur tuvumā, pie kam puisis neizrādīja nekādu vēlēšanos paskatīties uz viņu.

Tā iznāca, ka viņš jau pāris gadu nebija vairs meiteni tuvumā redzējis un pat nezināja, kā viņa izskatās tagad, kopš ir pieaugusi.

Tomēr reizēm viņam pašam bija liels brīnums par to,

ka vienmēr, kad tika runāts par Marti, viņš gribot negribot domāja vienīgi par meitu, par kuras pašreizējo izskatu viņam trūka skaidra priekšstata, bet par kuru bija saglabājušās jaukas atmiņas.

Zaļi tēvs Mancs bija pirmais no abiem ienaidniekiem, kurš nespēja vairs noturēties un pameta savu saimniecību. Tas notika tāpēc, ka Mancam bija sieva, kura palīdzēja izputināt iedzīvi, un dēls, kam arī šo to vajadzēja, turpretim Marti savā nedrošajā karaļvalstī bija vienīgais tērētājs, un viņa meita strādāja kā zirgs, bet nedrīkstēja neko izdot. Nezinādams, ko iesākt, Mancs pēc savu Zeldvilas draugu padoma devās uz pilsētu un kļuva par krodzinieku. Cik bēdīgi noskatīties, ka bijušais zemnieks, kurš visu mūžu strādājis lauku darbus, savācis savas mantības atliekas, dodas uz pilsētu un atver tur krogu vai dzertuvi, lai, pēdējo glābšanās enkuru izmezdams, kļūtu par laipnu un izmanīgu saimnieku, kaut gan patiesībā ap dūšu viņam ir pavisam drūmi. Tikai tad, kad Manci pameta savu sētu, bija īsti redzams, cik viņi jau nabadzīgi, jo vezumā sakrautās vecās un nolietotās mantas liecināja, ka jau kopš daudziem gadiem nekas nav atjaunots un iegādāts. Taču sieva sēdēja uz šo krāmu kaudzes, tērpusies savā labākajā tērpā; viņa jutās kā nākamā pilsētniece un ar cerību pilnu sejas izteiksmi nicīgi noskatījās uz ciema ļaudīm, kuri, aiz dzīvžogiem stāvēdami, līdzjūtīgi vēroja nožēlojamo vezumu.

Manciene cerēja, ka ar laipnību un gudrību spēs apburt visu pilsētu un, kļuvusi par lepnas viesnīcas saimnieci, tiks galā ar to, kas nebūs pa spēkam viņas vientiesīgajam vīram. Taču šī viesnīca patiesībā bija nožēlojams kaktu krodziņš, kurš atradās šaurā nomaļus

ieliņā un kura bijušais īpašnieks nupat bija izputējis; tā kā Mancs vēl bija sagrabinājis dažus simtus dālderu, tad šo dzertuvi zeldvilieši iznomāja viņam. Viņi pārdeva Mancam arī pāris muciņu ieraudzēta vīna un saimniecības iekārtu; duci baltu, nelielu pudeļu, tikpat daudz glāžu un dažus no egles koka darinātus galdus un solus, kuri bija kādreiz bijuši koši sarkani, bet tagad izskatījās stipri nobružāti. Virs loga čīkstēja āķī pakārta dzelzs stīpa; un stīpas aplī kāda skārda roka lēja no kausiņa glāzē sarkanvīnu. Bez tam virs ieejas durvīm karājās sakaltis akvifolijas cers, ko Mancs kopā ar visu bija nonomājis. Tāpēc viņš nebija tik labā garastāvoklī kā sieva, bet, ļaunas nojautas mākts un saniknots, dzina uz priekšu vājos zirgus, kurus bija aizņēmies no savas mājas jaunā īpašnieka. Pēdējais nožēlojamais kalps bija viņu pametis jau kopš vairākām nedēļām. Braukdams projām, viņš labi redzēja, ar kādu izsmieklu un ļaunu prieku Marti rosījās ceļa tuvumā; Mancs viņu nolādēja un uzskatīja par savas nelaimes vienīgo iemeslu. Bet Zaļi, līdzko vezums sakustējās, paātrināja gaitu un, aizsteidzies tam priekšā, soļoja uz pilsētu pa sānceļiem viens pats.

— Te nu mēs būtu! — sacīja Mancs, kad vezums apstājās pie dzertuves. To ieraudzījusi, sieva izbijās, jo šis krogs bija patiešām nožēlojams. Zeldvilieši steidzīgi sapulcējās pie logiem un māju priekšā, lai redzētu jauno — par krodzinieku kļuvušo zemnieku, savā pilsētnieku pārākuma apziņā nolūkodamies uz Mancu ar zobgalīgu līdzjūtību. Kāpjot nost no vezuma, Mancienei aiz niknuma sariesās acīs asaras, un viņa bārdamās

ieskrēja mājā; gribēdama izlikties par smalku dāmu, viņa šodien vairs nerādījās ārā, jo kaunējās nobružāto mantu un salauzīto gultu dēļ, kuras pašlaik tika izkrautas. Arī Zaļi jutās neērti, bet viņam vajadzēja palīdzēt, un viņš kopā ar tēvu izlika uz ieliņas savādo kravu, pār kuru drīz vien saka lēkāt paputējošo zeldviliešu bērni, uzjautrinādamies par nabadzībā nonākušajiem zemniekiem. Taču no iekšpuses māja izskatījās vēl bēdīgāka un bija pilnīgi līdzīga laupītāju alai. Mūra sienas bija slikti no-balsinatas un mitras, bez tumšās, neviesmīlīgās viesistabas ar galdiem, kuri senāk bijuši koši sarkani, te atradās tikai vēl divas nemājīgas istabiņas, un aizgājušais īrnieks bija pametis visās malu malās riebīgus netīrumus un saslaukas.

Tāds bija sākums, un tāda pati turpmākā dzīve. Pirmajās nedēļās, it sevišķi vakaros, šad un tad ap kādu galdiņu sapulcējās ziņkārīgie, lai redzētu jauno krodzinieku un pārliecinātos, vai te varbūt nenotiek kaut kas interesants. No krodzinieka nekā daudz ko redzēt nebija, jo Mancs izturējās lempīgi, stīvi, nelaipni un melanholiski, neprata pat pienācīgi uzvesties un arī necentās to darīt. Lēni un neveikli viņš pildīja kausiņus, īgni nolika tos viesiem priekšā, mēģināja kaut ko runāt, bet nevarēja neko pateikt. Toties jo enerģiskāk rīkojās viņa sieva un patiesi vairākas dienas pievilka apmeklētājus, bet tie ieradās pavisam cita iemesla pēc, nekā viņa domāja. Šī diezgan resnā sieviete nēsāja dīvainu mājas apģērbu, būdama visai pārliecināta, ka tajā izskatās neatvairāma. Viņa valkāja laucinieciskus nekrāsotus linu svārkus, vecu, cieši pieguļošu zaļa zīda jaku, kokvilnas priekšautu un bezgaumīgu baltu apkakli. Paplānos matus viņa pie deniņiem bija sacirtojusi koķetās sprodziņās un uz

pakauša savītajā mezglā iespraudusi augstu ķemmi. Tā viņa, pulēdamas būt pievilcīga, iztapīgi tekāja apkart, smieklīgi savilka muti, lai tā izskatītos kairinošāka, ma* nīgi piesteidzās pie galdiņa, nolika glāzi vai šķīvi ar sālītu sieru, pasmaidīja un sacīja:

— Tā, tā? Kaut kas traks! Brīnišķīgi, brīnišķīgi, mani kungi! — vai runāja citas tamlīdzīgas muļķības, jo, kaut gan Mancienei parasti bija asa mēle, taču tagad viņa nespēja pateikt neko asprātīgu, tāpēc ka nepazina šos svešos cilvēkus. Visnabadzīgākie zeldvilieši, kuri tur kvernēja, aizsedza ar plaukstu muti, no smiekliem gandrīz nosmakdami, piegrūda zem galda viens otram ar kāju un sacīja:

— Pie joda! Tā tik ir skaistule.

— Debešķīga! — piebilda kāds cits. — Lai pērkons mani nosper, kaut ko tādu mēs sen neesam redzējuši, tādēļ vien vērts te atnākt!

To pamanījis, vīrs uzmeta sievai drūmu skatienu, iegrūda tai sānos dunku un čukstēja:

— Tu, vecā govs! Kā tu uzvedies!

— Netraucc mani, — viņa nīgri atbildēja, — vecais lempi! Vai tu neredzi, kā es nopūlos un kā es protu ar ļaudīm apieties? Diemžēl, te sanākuši vienīgi plukatas no tavu labvēļu vidus. Bet ļauj tikai man rīkoties, es drīz sadabūšu labākas kundes!

Telpu apgaismoja viena vai divas tievas tauku sveces; Zaļi izgāja ārā tumšajā virtuvē un, apsēdies uz plīts, raudāja tēva un mātes dēļ.

Taču viesiem drīz vien apnika izrāde, ko sagādāja labā Manca kundze, viņi gāja atkal tur, kur jutās labāk un kur varēja pasmieties par Mancu savādo krogu; tikai

šad tad ieradās kāds viesis, kurš, stīvi sienā blenzdams, izdzēra savu glāzi vai arī izņēmuma kārtā iebrāzās vesels bars, lai ar īslaicīgu troksni un kņadu modinātu nabaga cilvēkos maldīgas cerības. Viņiem kļuva baigi un drūmi šaurajā mūra spraugā, kur gandrīz neredzēja sauli, un Mancam, kurš senāk mēdza uzkavēties pilsētā dienām ilgi, tagad bija grūti starp šīm sienām izturēt. Atcerēdamies lauku brīvo plašumu, viņš, drūmās domās iegrimis, stīvi skatījās griestos vai grīdā, tad izskrēja ārā pa šaurajām nama durvīm un iedrāzās atkal atpakaļ, jo laukā kaimiņi glūnēja uz nikno krodzinieku, kā tie jau bija Mancu iesaukuši. Tagad Manci ātri vien kļuva pavisam nabagi un viņiem vairs nebija nekādas rocības; lai varētu iegādāties kaut ko ēdamu, vajadzēja gaidīt, kamēr ieradīsies kāds apmeklētājs un nopirks nedaudz vīna, kas vēl bija saglabājies, un, ja tas prasīja desu vai ko citu, tad krodzinieki bieži vien piedzīvoja vislielākās raizes un rūpes, lai apmierinātu šo pasūtījumu. Drīz vien arī vīns glabājās vairs tikai vienā lielā pude]ē, kuru Manci slepeni^ piepildīja kādā citā dzertuvē, un ta nu viņiem bija jābut krodziniekiem bez vīna un maizes un jaizturas laipni arī tad, kad pašiem bija tukši vederi. Viņi bija gandrīz vai priecīgi, ka neviens vairs nenāca, un nīka savā krodziņā, nespēdami ne dzīvot, ne nomirt. Redzēdama šo neapskaužamo stāvokli un vīra bēdas, sieva atkal novilka cieši pieguļošo zaļo jaku un mainīja savu izturēšanos, cenzdamās pārvarēt agrākās vājības un kļūt par krietnu sievieti.

Manciene kļuva pacietīga, mēģināja uzmundrināt veco un modināt zēnā tiekšanos būt labam. Viņa visādi uzupurējas, ar vardu sakot, viņai savā ziņā bija labvēlīga ietekme, kura gan nebija visai nozīmīga un nespēja

daudz neko labot, tomēr likās labāka par vienaldzību vai par pretēju rīcību un vismaz palīdzēja attalinat liktenīgo stundu, kas citādi šiem ļaudīm butu pienākusi daudz ātrāk. Tagad, šais nožēlojamos apstākļos, viņa deva dažu labu padomu, un, ja padoms nederēja un bija nepareizs, tad mierīgi panesa vīriešu dusmas, īsi runājot, vecumdienās viņa darīja to visu, kas senāk butu derējis daudz labāk.

Lai iegūtu kaut ko ēdamu un nosistu laiku, tēvs un dēls ķērās pie zvejošanas; viņi zvejoja ar makšķeri, jo to karināt upē bija atļauts katram. Tā arī bija galvenā izputējušo zeldviliešu nodarbošanās. Labvēlīgā laika, kad zivis labi ķeras, zeldvilieši ar makšķeri un spaini bariņiem vien devās ārā no pilsētas; un, ejot gar upi, ik uz soļa varēja redzēt pa makšķerniekam; viens sēdēja, ģērbies garos, brūnos pilsētnieka svārkos, iemērcis basās kājas ūdenī, otrs — šaurā, zilā frakā, uzmaucis šķībi uz ausīm nonēsātu platmali, stāvēja uz veca vītola saknēm; tālāk, turēdams vienā rokā pīpi, bet otrā makšķeri, zvejoja kāds vīrs, kam mugurā bija nodriskāti puķaina auduma rītasvārki, jo viņam vairs nebija citu, bet aiz upes līkuma, uz kāda akmens apmeties, makšķerēja puspliks, vecs, plikpauris resnvēderis; kaut gan viņš atradās pie ūdens, kājas viņam bija tik netīras, ka izskatījās kā ieautas zābakos. Katram blakus bija nolikts trauciņš vai kārbiņa ar dzīvām sliekām, kuras viņi mēdza sarakt jau iepriekš. Visvairāk šo nekustīgo stāvu, kas atgādināja svēto vai praviešu tēlu galeriju, gar plūstošo straumi varēja redzēt, kad debesis bija apmākušās un tveicīgais laiks vēstīja par lietus tuvošanos. Nepievērsdami viņiem uzmanību, garām devās zemnieki ar lopiem un vezumiem, un pa upi braucošie kuģinieki pat

nepameta acis uz makšķerniekiem, kad tie klusi pukojās par šiem traucētājiem.

Ja Mancam pirms divpadsmit gadiem, kad viņš ar skaistiem zirgiem ara piekrastes pakalnā lauku, kāds būtu pareģojis, ka viņš reiz pievienosies šiem dīvainajiem svētajiem un, tāpat kā tie, ķers zivis, viņš būtu kļuvis ļoti nikns. Arī tagad viņš steidzīgi pagāja makšķerniekiem garām gar mugurpusi un steidzās pa straumi augšup gluži kā ietiepīgs pazemes rēgs, kurš, lāsta vajāts, meklē pie tumšajiem ūdeņiem ērtu un vientuļu vietiņu. Mancam un viņa dēlam trūka piecietības stāvēt ar makšķeri upes krastā, un viņi atcerējās, ka zemnieki, gribēdami izklaidēties, zivis ķer pavisam citādi, visbiežāk ar rokām mazās upītēs; tādēļ makšķeri viņi ņēma līdzi tikai izskata pēc un gāja augšup gar strautiem, kuros dzīvoja labās un dārgās foreles.

Arī Marti, kurš bija palicis laukos, sāka klāties aizvien sliktāk; bez tam viņš ļoti garlaikojās un, atstājis novārtā savus nolaistos tīrumus, aizrāvās ar zvejošanu un augām dienām plunčājās pa ūdeni. Frenija nedrīkstēja atkāpties no tēva ne soļa; pametusi nedarītus neatliekamos mājas darbus, viņa nesa spaini un zvejas rīkus pa slapjajām pļavām, pāri strautiem un peļķēm gan lietainā, gan saulainā laikā. Viņu mājās, izņemot pašus, vairs nedzīvoja neviens cits cilvēks, un tas arī nebija vajadzīgs, jo lielāko daļu zemes Marti jau bija zaudējis; viņam piederēja vairs tikai nedaudzi tīrumi, kurus viņš ar savu meitu apstrādāja diezgan nolaidīgi vai arī pavisam pameta atmatā.

Tā gadījās, ka reiz vakarā, iedams gar padziļu un strauju upīti, kurā mundri lēkāja foreles, jo debesis klāja negaisa mākoņi, Marti negaidot satikās ar savu ienaid-

nieku Mancu, kurš nāca šurp gar upes otru krastu. Mancu pamanot, Marti pamodās nevaldāmas dusmas un sarūgtinājums; kopš ilgiem gadiem viņi nebija atradušies tik tuvu viens otram, izņemot tiesā, kur nedrīkstēja lamāties, tāpēc tagad Marti nikni iesaucās:

— Ko tu šeit dari, suns tāds? Vai nevari sēdēt savā zaņķī, Zeldvilas lupatlasi?

— Arī tu, neģēli, drīz vien tur nonāksi! — atkliedza Mancs. — Zivis tu jau ķer, un tāpēc tev nav vairs vērts vilcināties!

— Klusē, karātavu suns! — stiprā balsī iebrēcās Marti, jo šajā vietā strauta viļņi čaloja skaļāk. — Tu mani esi iegrūdis nelaimē! — Un, tā kā tagad, negaisam tuvojoties, sacēlās vējš un arī krastā augošie vītoli sāka šalkot stiprāk, tad Mancam vajadzēja kliegt vēl skaļāk:

— Ja tas tā butu, es tiešām priecātos, nožēlojamais muļķi!

— Idiots tāds! — kliedza Marti pāri strautam un Mancs viņam pretim:

— Ak tu teļš, cik tu esi stulbs!

Marti lēkāja gar strautu kā tīģeris, mēģinādams tikt pāri. Viņš bija niknāks par savu pretinieku, jo domāja, ka Mancam, kā jau krodziniekam, vismaz netrūkst ko ēst un dzert un ka dzīve tam esot interesantāka, kamēr viņam pašam tik netaisnā kārtā jānīkst savā izputējušajā saimniecībā. Arī Mancs dusmīgi nāca šurp pa otru krastu, viņam sekoja dēls, kas klausījās nevis niknajā ķildā, bet ziņkārīgi un pārsteigti skatījās uz Freniju, kura gāja tēvam iepakaļus, nodūrusi aiz kauna galvu, tā ka brūnie, cirtainie mati krita pāri sejai. Vienā rokā meitene nesa koka spaini ar zivīm, otrā turēja kurpes un zeķes; kleitu, lai tā nesamirktu, viņa bija uzspraudusi uz augšu. Taču, pamanījusi pretējā krastā Zaļi, meitene kautrīgi nolaida to uz leju un nu jutās vēl nomāktāka un nelaimīgāka, jo tagad viņai bija jānes visi rīki, jātur svārki un jākaunas strīda dēļ. Ja Frenija būtu pacēlusi galvu un palūkojusies uz Zaļi, viņa pamanītu, ka puisis vairs neizskatās ne dižciltīgs, ne diez cik lepns, bet diezgan noraizējies. Taču meitene, pavisam apjukusi un nokaunējusies, gāja, noliekusi galvu, un Zaļi redzēja vienīgi viņas augumu, kas, par spīti nabadzībai, bija slaids un daiļš un kustējās tik kautri un pazemīgi; tā abi neievēroja, ka viņu tēvi nupat bija pamanījuši koka tiltiņu, kurš tepat tuvumā veda pāri strautam, un klusēdami, bet vēl lielākās dusmās iedegušies steidzās uz turieni. Pēkšņi nozibsnīja, un savāda gaisma apspīdēja krēslainos, skumīgos strauta krastus; pelēki melnajos mākoņos atskanēja dobji pērkona rūcieni, un, kad abi saniknotie vīri vienlaikus uzskrēja uz šaurā, zem viņu soļiem drebošā tilta un metās viens otram virsū, aiz dusmām un nevaldāma sarūgtinājuma triekdami dūres drebošajās, bālajās sejās, sāka krist rupjas lietus lāses. Nav patīkami un iepriecinoši noskatīties, ka citādi nosvērti cilvēki, nonākuši aizdomīgā sabiedrībā, ar kuru tiem nav nekā kopēja, pārgalvības, neapdomības vai pašaizsargāšanās pēc sāk kauties vai tiek piekauti; taču tā ir nevainīga rotaļa salīdzinājumā ar to dziļo postu, kas sagrābj divus vecus, tuvu un ilgi pazīstamus cilvēkus, kad tie, viens otru kailām rokām satverdami, kaujas ar dūrēm aiz patiesa naida, kas izaudzis no visa viņu dzīves gājuma. Tā tagad rīkojās abi sirmie viri; varbūt pirms piecdesmit gadiem viņi kā zēni bija plūkušies pēdējo reizi, bet pēc tam visu mūžu nebija viens otram vairs ne pieskārušies, izņemot tos

labos laikus, kad tie kratīja rokas sasveicinoties, bet ari tas viņu vēsā un skarbā rakstura dēļ gadījās reti. Pāris reižu viens otram iesituši, viņi ņēmās lauzties, klusi trīcēdami, pa reizei iestenēdamies, aiz sāpēm zobus griezdami un mēģinādami pārsviest savu ienaidnieku pāri krakšķošajām tilta margām. Taču tagad bija piesteigušies arī viņu bērni un ieraudzīja šo nožēlojamo skatu. Zaļi ar vienu lēcienu atradās blakus tēvam, lai palīdzētu uzveikt nīsto pretinieku, kurš šķita vārgāks un sāka jau padoties. Bet arī Frenija spalgi iekliedzās un, visu pametusi, piesteidzās pie sava tēva, apskāva to un pūlējās aizsargāt, lai gan tas kausli vēl vairāk traucēja un apgrūtināja. No meitenes acīm plūda asaras, un viņa lūdzoši paskatījās uz Zaļi, kurš pašlaik grasījās viņas tēvu pilnīgi pieveikt. Neapzināti satvēris pats savu tēvu, Zaļi mēģināja atraut to no pretinieka ar varu un nomierināt; tā, cīņai uz īsu brīdi pierimstot, viņi visi satraukti grūstījās šurp un turp un nespēja cits no cita atbrīvoties.

Kad jaunieši, spraukdamies starp vecajiem, nonāca cieši blakus, mākoņi pavērās, spilgta vakarblāzma apgaismoja tuvo meitenes seju — un Zaļi ieraudzīja tik labi pazīstamos vaibstus, kas tomēr bija stipri pārveidojušies un kļuvuši daudz skaistāki. Šinī mirklī arī Frenija pamanīja Zaļi izbrīnu un, savas izbailes un asaras aizmirsusi, viņam īsu īsu brīdi uzsmaidīja. Tad Zaļi, kura tēvs pūlējās tikt no dēla vaļā, sasparojās, un beidzot viņam izdevās ar lūdzoši pārliecinošiem vārdiem un spēku atraut tēvu no ienaidnieka. Abi vecie dziļi ievilka elpu, un, grasīdamies doties projām, saka atkal lamāties un bļaustīties, bet viņu bērni tik tikko dvašoja un klusēja kā pamiruši, taču pirms promiešanas un šķiršanās viņi,

tēviem neredzot, steidzīgi sadevās rokās, kuras no ūdens un zivīm bija kļuvušas slapjas un vēsas.

Kad dusmīgie pretinieki bija izšķīrušies, plaisa mākoņos atkal aizvērās; kļuva aizvien tumšāks, un no debesīm sāka gāzties lietus straumes. Lietū izmircis, sagumis uz priekšu un sabāzis rokas kabatās, Mancs brida pa tumšajiem, dubļainajiem ceļiem; seja viņam vēl raustījās un zobi klabēja, pa bārdas rugājiem ritēja slepenas asaras, kuras viņš neslaucīja, lai nenodotu sevi. Taču viņa dēls nebūtu neko redzējis, jo viņš gāja, iegrimis laimīgos sapņos. Zaļi nemanīja nedz lietu, nedz vēju, nedz tumsu, nedz postu; viņam ap sirdi bija viegli, gaiši un silti, un viņš jutās tik bagāts un neaizskarams kā karaļa dēls. Visu laiku viņš redzēja tuvās skaistās meitenes acumirklīgo smaidu un atbildēja uz to tikai tagad, kad bija pagājusi vai vesela pusstunda; mīlestības saviļņots, Zaļi cauri naktij un negaisam uzsmaidīja dārgajai sejai, kura viņu tumsā pavadīja, un bija cieši pārliecināts, ka, iedama savu ceļu, šo smaidu noteikti uztvers arī Frenija.

Nākamajā dienā Zaļi tēvs jutās gluži salauzts un neizgāja no mājas. Senā ķilda piesātināja smacīgo kroga gaisu, un ilggadīgais posts ieguva jaunu, skaidrāku apveidu, tā ka vīrs un sieva gurdeni un bikli zagās garām šim rēgam, smagi vilkdamies no viesu telpas uz tumšajām istabiņām, no turienes uz virtuvi un atkal atpakaļ uz viesu telpu, kur nebija neviena apmeklētāja. Beidzot, ierāvušies katrs savā kaktā, viņi augu dienu gurdi un gļēvi strīdējās un bārās, pa brīžam aizsnauzdamies, un, sirdsapziņas urdīti, mocījās ar nemierīgiem sapņiem, drīz

vien atkal uzmozdamies. Tikai Zaļi neko no tā ne redzēja, ne dzirdēja, jo viņš domāja vienīgi par Freniju. Viņam vēl vienmēr bija tāda sajūta, it kā viņš būtu saņēmis ne vien neizsakāmu bagātību, bet iemantojis arī kaut ko ļoti vajadzīgu un atklājis bezgala daudz skaistuma un cildenuma, jo viņš tagad pavisam skaidri un noteikti apjēdza to, ko vakar piedzīvojis. Sī atziņa Zaļi nāca gluži negaidot; viņš visu laiku jutās par to priecīgi pārsteigts; un tomēr viņam šķita, ka patiesībā viņš vienmēr būtu sapratis un zinājis, kas viņā tagad radījis šo brīnumaino svētlaimi. Jo nekas nav pielīdzināms tai izšķērdīgajai un neizdibināmajai laimei, kura tuvojas cilvēkam tik skaidri un reāli un kurai mācītājs devis īpašu, no citiem vārdiem atšķirīgu vārdu.

Sājā diena Zaļi nejutās nedz flegmatisks, nedz nelaimīgs, nedz nabadzīgs, nedz bezcerīgs; viņš bija tiku tikām nodarbināts, stundu no stundas nepārtraukti un cītīgi pūlēdamies atcerēties Frenijas seju un augumu, bet, par spīti šīm enerģiskajām pūlēm, meitenes tēls viņa atmiņā gandrīz pilnīgi izdzisa, proti, Zaļi beidzot nosprieda, ka viņš nezina, kā īsti Frenija izskatās; viņam atmiņā bija saglabājies vispārējs priekšstats, bet, ja vajadzētu to sīkāk attēlot, tas nebūtu pa spēkam. Visu laiku Zaļi likās, ka Frenija stāv turpat viņa priekšā, viņš izjuta tās jaukumu, tomēr domās skatīja to kā parādību, kura redzeta tikai vienu vienīgu reizi, kuras varā atrodas dvēsele un kuru tomēr vēl nepazīst. Sev par lielu prieku viņš sīki atcerējās sejas pantus, kādi bija kādreiz mazajai meitenei, bet nevarēja atsaukt atmiņā vakar redzēto. Ja viņš Freniju nekad vai'rs nebūtu saticis, tad talkā būtu nākušas viņa iztēles spējas, ļaujot skatīt šo mīļo seju tik skaidri, ka tajā būtu pazīstams ik

vaibsts. Taču tagad viltīgā un stūrgalvīgā atmiņa atteicās paklausīt, jo acis prasīja savas tiesības un savu prieku, un, kad pēcpusdienas saule silti un gaiši apmirdzēja melno namu augšējos stāvus, Zaļi izzagās pa pilsētas vārtiem un devās uz savu veco dzimteni, kas viņam nu šķita līdzīga brīnišķīgajai Jeruzalemei ar divpadsmit mirdzošiem vārtiem, un, tai tuvojoties, viņa sirds sāka pukstēt straujāk.

Ceļā viņš saskrējās ar Frenijas tēvu, kurš laikam gāja uz pilsētu. Viņš izskatījās ļoti mežonīgs un neapkopies, sirmā bārda nebija skūta nedēļām, jau pēc ārienes varēja spriest, ka tas ir vecs izputējis zemnieks, kurš izniekojis savus tīrumus un tagad novēl nelaimi citiem. Taču, garām ejot, Zaļi vairs nelūkojās uz Frenijas tēvu ar naidu, bet gan ar bailēm un bijību, it kā viņa dzīves laime atrastos vecā Marti rokās un viņš labāk gribētu to izlūgties nekā stūrgalvīgi izcīnīt. Toties Marti nomēroja viņu no galvas hdz papēžiem ar ļaunu skatienu un turpināja savu ceļu. Tieši to tik vajadzēja Zaļi; redzot, ka vecais aiziet no ciemata, viņš sāka saprast, ko īstenībā gribējis, un lodāja pa sen pazīstamajiem ceļiem tik ilgi apkārt ciematam, kamēr beidzot pa aplinkus taciņām nonāca iepretim Marti saimniecībai. Kopš vairākiem gadiem Zaļi vairs nebija šīs vietas tik tuvu redzējis, jo arī tad, kad vēl dzīvoja šeit, naidnieki izvairījās nākt viens otra mājas tuvumā. Tādēļ tagad puisi pārsteidza tas pats, ko viņš bija pieredzējis sava tēva mājās, un, izbrīnās pārņemts, viņš stingi raudzījās postažā, kas atklājās skatienam. Marti zemes gabali tika aprakstīti cits pēc cita, tagad viņam piederēja tikai māja, pagalms, neliels dārzs un tīrums uz pakalna pie upes, no kura viņš vēl aizvien stūrgalvīgi negribēja atteikties.

Taču šeit vairs nevarēja būt ne runas par kārtīgu zemes apstrādāšanu, un tīrumā, kur reiz, tuvojoties pļaujas dienai, tik skaisti viļņojās vienmērīgi noaugušas vārpas, tagad bija sasētas un sadīgušas visādas nederīgas, pa vecām kārbām un saplīsušām tūtām sagrābstītas sēklu atbiras; tur auga rāceņi, kāposti, nedaudz kartupeļu un citu dārzeņu, tā ka šis lauks atgādināja slikti koptu sakņu dārzu, kas dod tikai tik daudz ražas, lai dzīvotu no rokas mutē; ja nebija nekā labāka, tad izsalkumu varēja remdināt, sadabūjot te pa saujai rāceņu, te pa nesienam kartupeļu vai kāpostu; pārējā raža vai nu vēl auga, vai sapuva, kā nu kuro reizi pagadījās. Katrs pa tīrumu varēja bradāt, cik vien patika, un šis skaistais, platais zemes gabals tagad izskatījās gandrīz tāds pats kā savā laikā pamestais tīrums, kurš bija visas nelaimes cēlonis. Ap māju no iekoptas zemes nebija ne vēsts. Kūts bija tukša, durvis karājās tikai vienā virā, un neskaitāmi pa vasaru izauguši krusta zirnekļi bija aizauduši tumšo ieeju ar saulē mirdzošiem pavedieniem. Pie atvērtajām šķūņa durvīm, pa kurām senāk veda labību, karājās neveikli darināti zvejas rīki, liecinādami par aplamu un nemākulīgu zvejošanu; pagalmā neredzēja ne vistas, ne baložus, ne suņa, ne kaķa, vienīgā dzīvības zīme bija tikai artēziskā aka, taču ūdens vairs neplūda pa cauruli, bet, pauzdams par saimnieka slinkumu, šļāca cauri plaisai, kas atradās tuvu pie zemes, sakrādamies daudzās mazās peļķītēs. Frenijas tēvam būtu bijis viegli aizbāzt šo plaisu un izlabot cauruli, turpretī meitenei bija grūti šajā postažā tikt pie tīra ūdens un vajadzēja mazgāt veļu seklajās paltīs, jo koka baļļa bija izkaltusi un saplaisājusi. Pati māja izskatījās tikpat nožēlojama; vairāki logi bija izdauzīti un aizlīmēti ar

papīru, tomēr tie šajā graustā šķita vispievilcīgākie, tāpēc ka pat sasistās rūtis bija spodri un tīri nomazgātas, taisni vai nopulētas un mirdzēja spoži kā Frenijas acis, kuras nabaga meitenei aizstāja visas citas rotas. Un kā pie Frenijas acīm piestāvēja sprogainie mati un sārti dzeltenie katūna kaklauti, tā pie šiem zibošajiem logiem piederējās zaļais tīteņaugu biezoknis — vējā plīvojošās kāršu pupas un smaržīgā, sārti dzeltenā gold-laka čemuri, kuri loku lokiem vijās ap māju. Pupas cik labi vien varēdamas turējās gan pie grābekļa kāta, gan pie ačgārni zemē iespraustas slotas, gan pie rūsas saēsta kara cirvja vai tā saucamās āvas, kas bija piederējusi Frenijas vectēvam, kad tas kalpoja par vahtmeistaru, bet tagad, kad nebija nekā piemērotāka, āva tika iesprausta zemē, lai būtu kur vīties pupām; citā vietā stīgas līksmi rāpās augšup pa satrunējušām kāpnēm, kas stāvēja pieslietas pie mājas kopš neatminamiem laikiem, un kārās lejup pār tīrajiem lodziņiem kā matu sprogas pār Frenijas acīm. Šī vairāk dekoratīvā nekā praktiskā saimniecība atradās mazliet nomaļus, un tai tuvumā nebija citu māju, bez tam šobrīd nekur nemanīja nevienu cilvēku, tāpēc Zaļi, juzdamies pavisam drošs, atspiedās pret veca šķūnīša sienu, kurš atradās soļus trīsdesmit no mājas, un neatlaidīgi vēroja kluso, nolaisto graustu. Tā viņš stāvēja un skatījās labu laiku, kamēr pa mājas durvīm iznāca Frenija un, it kā par kaut ko cieši domādama, galvu nodūrusi, ilgi lūkojās zemē. Zaļi nekustējās ne no vietas un nenovērsa no viņas acu. Galu galā Frenija nejauši paskatījās uz šķūnīša pusi un pamanīja Zaļi. Labu laiku viņi raudzījās viens otrā, it kā redzētu rēgus, kamēr Zaļi paspēra dažus soļus un pāri ceļam un pagalmam lēnām tuvojās Frenijai. Kad viņš bija pie-

nācis meitenei klāt, viņa pastiepa pretim rokas un iesaucās:

— Zaļi!

Viņš satvēra šis rokas un aizvien vēl skatījās meitenei sejā. No Frenijas acīm ritēja asaras; juzdama Zaļi skatienu, viņa koši pietvīka un jautāja:

— Ko tu te meklē?

— Gribu tikai redzēt tevi! — viņš atbildēja. — Vai mēs nevarētu atkal kļūt labi draugi?

— Un mūsu vecāki? — jautāja Frenija, novērsdama asaraino seju, jo rokas nebija brīvas un viņa nevarēja to aizsegt.

— Vai mēs esam vainīgi par to, ko viņi izdarījuši un par ko kļuvuši? — sacīja Zaļi. — Varbūt mēs varam šo postu novērst, ja turēsimies kopā un viens otru ļoti mīlēsim.

— Labi nebūs nekad, — dziļi nopūzdamās, atbildēja Frenija. — Dieva vārdā, staigā savu ceļu, Zaļi!

— Vai tu esi mājās viena? — viņš jautāja. — Vai es drīkstu uz brīdi ieiet iekšā?

— Tēvs sacīja, ka aizejot uz pilsētu, lai, kā pats izteicās, nodarītu kaut ko tavam tēvam, bet iekšā nākt tu nedrīksti, jo vēlāk droši vien nevarēsi aiziet tik nemanīti kā pašlaik. Vēl viss ir klusu un uz ceļa neviena nav, es tevi lūdzu, ej tagad projām.

— Nē, tā es neaiziešu! Kopš vakardienas man visu laiku bija par tevi jādomā, un es nevaru tā aiziet, mums jāparunā vismaz pusstundu vai stundu, tas mums nāks par labu!

Frenija brīdi apdomājās un tad sacīja:

— Pret vakaru iešu pēc saknēm uz mūsu vienīgo tīrumu, tu jau zini, uz kuru. Ceru, ka tur neviena nebūs, jo

ļaudis pļauj citā vietā; ja gribi, tad atnāc tur, bet tagad ej un uzmanies, lai tevi kāds neierauga. Kaut arī šeit neviens ar mums vairs nedraudzējas, taču var paklīst valodas, un tēvs tūlīt dabūtu zināt.

Atlaiduši vaļā viens otra plaukstu, viņi tūdaļ no jauna sadevās rokās un abi reizē iesaucās:

— Un kā tev klājas?

Viņi atkārtoja šo jautājumu atkal un atkal, bet atbilde bija lasāma tikai izteiksmīgajās acis, jo, kā visi mīlētāji, viņi vairs neprata atrast vārdus; beidzot, nekā nepateikuši, viņi pa pusei priecīgi, pa pusei noskumuši šķīrās.

— Es drīz vien nākšu, ej tūliņ uz turieni! — Frenija vēl uzsauca Zaļi.

Zaļi nekavējoties devās uz kluso, skaisto pakalnu, pār kuru stiepās divi tīrumi; spožā, rāmā jūlija saule, slīdošie baltie mākoņi, kas peldēja virs briestošajiem labības laukiem, vizmaini zilā, viļņojošā upe atkal pirmo reizi kopš ilgiem gadiem modināja viņa sirdī prieku un apmierinātību, nevis skumjas; viņš atgūlās Marti nekoptā tīruma malā, saules cauraustā labības lauka paēnā, un laimīgi skatījās debesīs.

Kaut gan līdz meitenes atnākšanai pagāja tikai nepilna ceturtdaļstunda un Zaļi domāja vienīgi par savu laimi, ko sauca par Freniju, tā nostājās viņa acu priekšā pārāk pēkšņi un negaidīti un smaidīdama skatījās uz puisi, kurš, priecīgi izbijies, uzlēca kājās.

— Frenija! — viņš iesaucās, un meitene, klusi smaidīdama, sniedza viņam abas rokas; pārmīdami tikai pa retam vārdam, viņi, rokās sadevušies, nogāja gar šalcošo labības lauku lejā līdz upei un atkal atnāca atpakaļ; tā viņi staigāja šurp un turp vairākas reizes, klusi, laimīgi un mierīgi, un tagad arī šis saderīgais pāris līdzinā-

jās debesu spīdeklim, kurš slīdēja pār saulainā pakalna izliekumu un atkal pazuda aiz tā, kā senāk, tīrumus ardami, viņu tēvi. Bet, tad, pacēluši acis no zilajām rudzupuķēm, uz kurām visu laiku bija skatījušies, viņi pēkšņi pamanīja kustamies sev pa priekšu kādu citu, tumšu zvaigzni — melnīgsnēju puisi, un nevarēja saprast, kur tas te tik pēkšņi radies. Viņš laikam bija gulējis labībā; Frenija sarāvās, un Zaļi izbijies sacīja:

— Melnais vijolnieks.

Patiešām puisis, kurš gāja viņiem pa priekšu, nesa padusē vijoli ar lociņu un izskatījās diezgan melns; galvā viņam bija melna filca platmalīte un mugurā melns, nokvēpis vamzis; mati un neskūtā bārda bija tikpat piķa melni kā netīrās rokas un seja; viņš nodarbojās ar dažādiem amatiem — pa lielākajai daļai lāpīja katlus un palīdzēja mežos strādājošiem ogļu deģiem un piķa vārītājiem, bet vijoli spēlēja tikai tad, kad zemnieki gribēja palīksmoties un svinēja godības.

Zaļi un Frenija gāja aiz viņa klusi kā pelītes un cerēja, ka viņš aizies no lauka un pazudīs, atpakaļ nepaskatījies; likās, ka tā ari notiks, jo viņš izturējās tā, it kā jauniešus nemaz nemanītu. Pie tam viņi atradās savādas sajūtas varā, tā ka neuzdrošinājās pamest šauro taku un pret savu gribu sekoja bīstamajam puisim līdz pat tīruma galam, kur nelikumīgā akmeņu kaudze klāja vēl vienmēr apstrīdamo lauka gabalu. Uz kaudzes auga neskaitāmi daudz lauka jeb zīda magoņu, tādēļ pašlaik šis mazais uzkalns izskatījās ugunīgi sarkans. Pēkšņi melnais vijolnieks vienā rāvienā uzlēca uz sarkani ziedošās akmeņu grēdas, atgriezās un paskatījās apkārt. Jaunieši palika stāvam un apjukuši lūkojās uz melnīgsnējo puisi; iet viņam garām tie nevarēja, jo ceļš veda

uz ciematu, un vijolnieka acu priekšā tie neuzdrīkstējās arī griezties atpakaļ. Viņš uz tiem cieši paskatījās un uzsauca:

— Es jūs pazīstu, jūs esat bērni tiem, kuri man no* zaguši šo zemi. Man prieks redzēt, ka jūs esat sadraudzējušies, un es droši vien piedzīvošu arī to, ka jūs aizvedīs uz kapiem pirms manis. Paskatieties tikai uz mani, jūs, zvirbuļi tādi! Kā jums patīk mans deguns?

Patiesi viņam bija briesmīgs deguns, kas slējās no kalsenās, melnās sejas kā leņķmērs un īstenībā vairāk līdzinājās pamatīgam sejā iesviestam sprūslim vai sprungulim; zem tā, savādi šķobīdamās, kustējās nelielā, apaļā mute, no kuras pastāvīgi skanēja elšana, svilpšana un šņākšana. Seju pavisam atbaidošu padarīja mazā filca platmalīte, kura nebija ne apaļa, ne stūraina, bet ļoti savādas formas, un, kaut gan tā stavēja galvā nekustīgi, tomēr likās, ka cepures izskats katru mirkli mainītos; turklāt no šī puiša acīm varēja redzēt gandrīz tikai baltumus, jo zīlītes nepārtraukti šaudījās uz visām pusēm kā divi zaķēni.

— Paskatieties vien uz mani, — viņš turpināja, — jūsu tēvi mani pazīst tīri labi, un ikviens šajā ciematā, uz manu degunu paraudzīdamies, zina, kas es esmu. Pirms daudziem gadiem viņi izlielījās, ka noguldījuši šī lauka mantiniekam naudu; es esmu pieteicies divdesmit reizes, bet man nav ne krustāmzīmes, ne dzīves vietas izziņas, un mani draugi klaidoņi, kas zina par manu izcelšanos, neder par lieciniekiem; termiņš jau sen notecējis, un es esmu pazaudējis savu mantojumu, kuru saņemdams, būtu varējis izceļot. Es lūdzu jūsu tēvus, lai viņi ar zvērestu apliecina, ka esmu īstais mantinieks; bet viņi mani no savām sētām padzina un nu paši ir iebrau-

kusi ellē. Lūk, tā iet pasaulē, man ar to ari pietiek, un es uzspēlēšu uz vijoles, kad jums iegribēsies padejot.

To pateicis, viņš nolēca pa otru pusi zemē no akmeņu kaudzes un devās uz ciematu, kur pievakarē par godu labības novākšanai tika svinēti svētki un (audis vēlējās papriecāties. Kad viņš bija pazudis, abi jaunieši pavisam klusi un drūmi apsēdās uz akmeņiem; viņi atlaida vaļā rokas un skumji atspieda galvu delnās, jo vijolnieka parādīšanās un vārdi pamodināja viņus no laimīgās aizmirstības, kuras apmāti, viņi visu laiku bija staigājuši šurp un turp kā bērni; nu, sēžot uz nelaimīgās kaudzes, viņu jautrā oma izgaisa un sirdis tapa smagas kā akmeņi.

Tad Frenija piepeši atcerējās vijolnieka savādo degunu un augumu, ska|i iesmējās un iesaucās:

— Šis nabaga puisis izskatījās ļoti jocīgs! Kas viņam par degunu!

Un meitenes sejā iemirdzējās liegs, saulains prieks, itin kā viņa būtu gaidīt gaidījusi, kamēr vijolnieka deguns aizstums drūmos mākoņus. Zaļi paskatījās uz Fre-niju un pamanīja viņas jautro noskaņu. Aizmirsusi šīs noskaņas iemeslu, Frenija vēl arvien lūkojās Zaļi sejā un smaidīja tāpat vien. Apjucis un izbrīnījies arī viņš neapzināti savilka muti smaidā un nenovērsa skatienu no Frenijas acīm, kā izsalkušais, ieraudzījis kviešu maizi.

— Dieva dēļ, Frenij? Cik tu esi skaista! — viņš iesaucās.

Frenija, uzsmaidīdama vēl jautrāk, pāris reižu īsi, draiskulīgi un skaļi iesmējās; nabaga Zaļi šie smiekli izklausījās kā lakstīgalas pogošana.

— Ak tu ragana, — viņš iesaucās, — kur tu to iemācījies, kas tās tev par burvībām?

— Vai dieniņ, — Frenija sacīja glaimīgā balsī un satvēra Zaļi roku, — tās nav nekādas burvības! Man jau sen gribējās drusku pasmieties! Es gan reizēm vienatnē esmu par šo to pasmējusies, bet ne jau aiz īsta prieka; toties tagad, tevi redzot, man gribētos smaidīt un smaidīt, gribētos tevī skatīties un skatīties. Vai es tev arī kaut drusku patīku?

— Ak Frenij! — viņš iesaucās un skatījās viņai acīs padevīgi un uzticīgi. — Es vēl neesmu pievērsis uzmanību nevienai meitenei, man vienmēr likās, ka es kādreiz iemīlēšos tevī, un, pašam nezinot un negribot, vienmēr esmu domājis par tevi!

— Un es par tevi arī! — sacīja Frenija. — Un droši vien vēl vairak, jo tu nekad uz mani neskatījies un nezināji, kāda es tagad esmu, bet es tevi reizēm diezgan pamatīgi aplūkoju, gan iztālēm, gan paslepus pat tuvumā, un vienmēr zināju, kāds tu izskaties. Vai tu vēl atceries, cik bieži mēs te bērnībā nācām? Vai tu neesi aizmirsis mūsu ratiņus? Cik mēs toreiz bijām mazi, un cik ilgs laiks pagājis! Liekas, mēs esam kļuvuši pavisam veci.

— Cik tev tagad gadu? — Zaļi priecīgi un apmierināti jautāja. — Tev jābūt apmēram septiņpadsmit?

— Man ir septiņpadsmitarpus, — atbildēja Frenija, — un cik tev? Es taču zinu, — tev drīz būs divdesmit?

— Kā tu to zini? — jautāja Zaļi.

— Gaidi vien, ka teikšu!

— Tu negribi sacīt?

— Nē!

— Noteikti ne?

— Nē, nē!

— Tev jāpasaka!

— Vai tu varbūt gribi mani piespiest to darīt?

— To mēs vēl redzēsim!

Zaļi runāja tik muļķīgi tāpēc, lai par sodu varētu skaisto meiteni satvert un kautrīgi noglāstīt. Arī viņa, no Zaļi rokām vairīdamās, ļoti cītīgi turpināja aušīgo sarunu, kas, par spīti tukšajiem vārdiem, abiem likās diezgan asprātīga un valdzinoša, kamēr Zaļi kļuva tik nikns un drosmīgs, ka, satvēris Frenijas rokas, atguldīja meiteni magonēs. Tur nu viņa gulēja un mirkšķināja saulē žilbstošās acis, viņas vaigi kvēloja kā purpurs, un starp pavērtajām lūpām vizēja divas baltu zobu rindas. Skaistās, tumšās uzacis bija saplūdušas kopā, un jaunās krūtis pārgalvīgi cēlās un grima, šūpodamas četras rokas, kuras, cīnoties savijušās, cita citu glāstīja. Redzot tik tuvu šo slaido, skaisto būtni un apzinoties, ka tā pieder viņam, Zaļi nezināja, ko darīt aiz prieka, jo viņam likās, ka ieguvis veselu karaļvalsti.

— Tev vēl ir visi tavi baltie zobi! — viņš iesmējās. — Vai tu atceries, cik bieži mēs kādreiz tos skaitījām? Vai tu tagad proti skaitīt?

— Kāds tu esi bērns,* šie taču ir citi! — sacīja Fre-nija. — Vecie jau sen izkrituši!

Aiz naivitātes Zaļi gribēja atkal atkārtot seno rotaļu un skaitīt mirdzošo zobu pērles; bet Frenija piepeši aizvēra sārto muti, piecēlās un, novijusi no sarkanajām magonēm vainagu, uzlika to sev galvā. Vainags bija kupls un liels un piešķīra smulgajai meitenei teiksmaini valdzinošu izskatu; tā nabaga Zaļi turēja pats savās rokās to, par ko bagāti ļaudis būtu maksājuši lielu naudu, lai dabūtu redzēt tikai pie savām sienām piekārtā gleznā. Bet nu viņa uzlēca kājās un iesaucās:

— Ak, cik šeit karsts! Mēs sēžam te kā muļķi un ļaujam sevi svilināt saulei. Nāc, mīļais! Atsēdīsimies garajā labībā!

Viņi ielīda labības laukā tik veikli un klusi, ka nepalika gandrīz nekādu pēdu, un izveidoja sev šauru sprostu starp zeltainajām vārpām, kuras pacēlās augstu virs galvas, un tā viņi tur sēdēja, neredzēdami no pasaules neko citu kā tikai zilās debesis. Viņi tūdaļ apskāvās un skūpstījās ilgi ilgi, kamēr pagura, ja tā var teikt par brīdi, kad divi mīlētāji, uz pāris minūtēm pārtraukuši skūpstīties, pašā ziedu laika skurbumā nojauš dzīves nepastāvību. Augstu gaisā viņi dzirdēja vīterojam cīruļus un pūlējās tos ieraudzīt ar savām vērīgajām acīm; kad viņiem šķita, ka būtu pamanījuši pazibam kādu uz īsu mirkli saulainajā zilgmē, tāpat kā pie dzidrām debesīm uzliesmo vai krīt zvaigzne, viņi sev par atalgojumu atkal skūpstījās, mēģinādami viens otru pēc iespējas vairāk piemānīt un maldināt.

— Redzi, tur viens pazibēja! — čukstēja Zaļi, un Fre-nija tikpat klusi atbildēja:

— Es to dzirdu gan, bet neredzu.

— Skaties labi uzmanīgi, tur pie baltā mākonīša, mazliet pa labi no tā!

Abi cītīgi skatījās turp un jau pavēra savus «knābjus» kā paipalēni ligzdā, lai, iestāstot sev, ka redzējuši cīruli, nekavējoties sabāztu tos kopā. Piepeši Frenija aprima un sacīja:

— Tātad nav vairs šaubu, ka mēs esam viens otrā iemīlējušies, — vai tev tā neliekas?

— Jā, — atbildēja Zaļi, — arī man tā liekas.

— Kā tev patīk tava mīļotā? — vaicāja Frenija. — Kāda viņa ir, ko tu vari par viņu pastāstīt?

— Viņa ir ļoti jauka, — atbildēja Zaļi, — viņai ir bruņas acis, sārtas lūpas un veiklas kājas, bet viņas raksturu es pazīstu tikpat maz kā Romas pāvestu. Un ko tu vari teikt par savu mīļoto?

— Viņam ir zilas acis, nebēdnīga mute un pārdroši stipras rokas; bet viņa domas man ir svešākas par turku ķeizaru!

— Tas ir tiesa, — sacīja Zaļi, — mēs pazīstam viens otru vēl mazāk nekā pilnīgi svešinieki, pa šo garo laiku mēs esam atsvešinājušies un pieauguši. Ko gan visu nav izdomājusi tava galviņa, manu mīļo meitenīt!

— Ak, neko daudz! Man būtu gribējies atļauties tūkstošiem draiskulību, taču man vienmēr klājās tik bēdīgi, ka no tā nekas neiznāca.

— Manu nabadzīt, — Zaļi teica, — man šķiet, ka tu esi īsta šķelme, — vai tā nav?

— Ja tu mani patiesi mīlēsi, tad tu daudzkārt par to dabūsi pārliecināties.

— Vai tad, kad tu būsi kļuvusi mana sieva?

Dzirdot pēdējos vārdus, Frenija klusi nodrebēja un

ciešāk piekļāvās Zaļi, viņu no jauna ilgi un maigi skūpstīdama. Pie tam viņai acīs iemirdzējās asaras, un abi piepeši kļuva skumji, jo iedomājās savu bezcerīgo nākotni un vecāku naidu. Frenija nopūtās un sacīja:

— Nāc, man tagad jāiet!

Tad viņi piecēlās un, roku rokā brizdami ārā no labības, pēkšņi ieraudzīja Frenijas tēvu, kas glūnīgi raudzījās apkārt. Sastapis Zaļi, viņš bija sācis ziņkārīgi prātot, ko gan puisis viens pats meklē ciematā, un tā nu, ejot uz pilsētu un atceroties vakardienas notikumu, dusmas un ļaunums palīdzēja viņam tikt uz īstajām pēdām; neskaidru aizdomu tirdīts, Marti Zeldvilā ielas vidū

pēkšņi pagriezās apkārt un steidzās atpakaļ uz ciematu, kur veltīgi izmeklējās savu meitu pa māju, pagalmu un apkārtējiem krūmājiem. Ar pieaugošu ziņkāri viņš skrēja uz lauku un ieraudzīja tur Frenijas grozu, kura viņa mēdza nest saknes, bet, pašu meiteni nekur nemanīdams, sāka ložņāt gar kaimiņa labības lauku, kad no turienes iznāca izbiedētie bērni.

Viņi stāvēja kā pārakmeņojušies, un arī Marti, bāls kā nāve, nekustējās ne no vietas un uzlūkoja tos ar ļauniem skatieniem; tad viņš sāka šausmīgi plosīties un lamāties, nikni mezdamies virsū jauneklim un gribēdams to nožņaugt. Zaļi nobijies vairījās no satracinātā vīra un pabēga dažus soļus tālāk, bet tūdaļ atkal metās atpakaļ, jo vecais, satvēris drebošo meiteni, deva viņai tādu pļauku, ka sarkanais vainags nolidoja zemē, un tad aptina ap roku viņas matus, lai varētu aizraut meiteni sev līdz un, kā nākas, pārmācīt. Neko nedomādams, Zaļi paķēra akmeni un iesita vecajam pa galvu, pa daļai aiz bailēm Frenijas dēļ, pa daļai aiz dusmām. Marti mazliet pastreipuļoja, tad sabruka nesamaņā uz akmeņu kaudzes un novilka sev līdzi Freniju, kas izmisusi vaimanāja. Zaļi atbrīvoja meitenes matus no nesamaņā saļimušā tēva rokas un palīdzēja viņai piecelties; tad viņš palika kā sastindzis stāvam, nezinādams, ko iesākt, un nespēdams neko domāt. Ieraudzījusi, ka tēvs guļ kā miris, meitene aizklāja ar rokām nobālušo seju, nodrebēja un prasīja:

— Vai tu viņu nositi?

Zaļi mēmi palocīja galvu, un Frenija iekliedzās:

— Ak dievs, ak mīļais dievs! Tas taču ir mans tēvs! Nabaga vīrs!

Tad Frenija kā bezprātīga metās pie tēva un pacēla

viņa galvu; tēva sejā vairs nemanīja ne asins lāsītes. Viņa ļāva galvai atkal noslīgt lejup. Zaļi apsēdās zemē blakus Frenijas tēvam, un abi nekustīgi nolaistām, ļenganām rokām kā mēmi skatījās nedzīvajā sejā. Lai kaut ko darītu, Zaļi beidzot ieminējās:

— Viņš taču nevar būt tā uzreiz pagalam? Tas nav iespējams!

Frenija noplūca zīda magones lapu un uzlika to uz tēva nobālušajām lūpām; lapa drusku sakustējās.

— Viņš vēl elpo, — meitene iesaucās, — skrien uz ciematu pēc palīdzības!

Kad Zaļi, uzlēcis kājās, gribēja skriet projām, viņa izstiepa roku un pasauca viņu atpakaļ:

— Nenāc pats līdzi un nesaki, kā tas notika, arī es klusēšu, no manis neviens nekā neuzzinās, — Frenija sacīja, un pār viņas seju, kas bija pavērsta pret nabaga apjukušo puisi, ritēja žēlas asaras.

— Nāc noskūpsti mani vēlreiz! Nē, ej projām! Viss ir pagalam, viss uz mūžu pagalam, mēs nevaram palikt kopā!

Meitene atgrūda Zaļi, un viņš bez ierunām tūlīt steidzās prom uz ciematu. Pa ceļam viņš satika kādu puišeli, kas viņu nepazina, lika tam pasaukt ļaudis, kuri atradās tuvumā, un sīki izstāstīja, kur nepieciešams sniegt palīdzību. Tad viņš izmisis devās projām un visu nakti klejoja pa mežu. No rīta Zaļi ielīda labības laukā, lai izpētītu, kas noticis, un no agrīnu garāmgājēju sarunām uzzināja, ka Marti esot vēl dzīvs, bet neko neatceroties un dīvainā kārtā neviens nezinot, kas ar viņu atgadījies. Tikai tagad viņš devās atpakaļ uz pilsētu un paslēpās tumšajā, nabadzīgajā mājā.

Frenija turēja Zaļi doto vārdu: no viņas varēja uzzināt tikai to, ka viņa pati atradusi tēvu tādā stāvoklī, un, kad nākamajā dienā Marti, protams, nebūdams vēl pie pilnas apziņas, sāka sparīgāk kustēties un elpot, tad ļaudis uzskatīja, ka viņš dzērumā pakritis uz akmeņiem, un par savādo atgadījumu vairs neinteresējās, jo nebija neviena, kas vēlētos to noskaidrot. Frenija kopa tēvu un neatgaja no viņa ne soli, izņemot tās reizes, kad devās pie ārsta pēc zālēm vai arī paretam vārīja plānu zupu. Meitene gandrīz nekā neēda un, tā kā neviens viņai nepalīdzēja, tad pavadīja nomodā dienas un naktis. Lai gan slimnieks jau kopš laba laika bija sācis ēst un žirgti kustēties pa gultu, pagāja gandrīz sešas nedēļas, kamēr viņa apziņa pamazām noskaidrojās. Taču viņa saprāts vairs nebija tāds kā senāk; jo vairāk Marti runāja, jo skaidrāk varēja manīt, ka viņš kļuvis vājprātīgs un pie tam tik dīvainā veidā. Notikušo viņš atcerējās ļoti neskaidri, kā kaut ko visai jautru, kas uz viņu vairs neattiecās, vienmēr muļķīgi smējās un bija labā garastāvoklī. Vēl gultā gulēdams, viņš sadomāja bezgala daudz aušīgu, muļķīgu, nesakarīgu izteicienu, dažādi vaibstījās un pārvilka melno vilnas mici pāri acīm un degunam, kurš tagad izskatījās kā zārks zem līķauta.

Bālā un novājējusī Frenija viņu pacietīgi uzklausīja, raudadama par tēva ārprātu, kas nabaga meiteni biedēja vairāk par agrāko ļaunumu, un, kad vecais brīžam izdarīja kaut ko pārāk jocīgu, viņai bija jāsmejas, par spīti ciešanām, jo viņas bēdu nomāktā dvēsele kā savilkts loks vienmēr alka izšaut prieka bultu, kam sekoja vēl dziļāka depresija. Bet, kad vecais sāka celties no gultas, ar viņu vairs neko nevarēja iesākt; viņš da-

rija vienīgi muļķības, smējās un blandījās ap māju, atsēdās saulē un rādija mēli vai ilgi sarunājās ar pupām.

Beidzot pienāca laiks, kad bija iztērēti pēdējie līdzekļi no viņu kādreizējā īpašuma un posts kļuvis tik liels, ka tiesas ceļā tika pārdota jau kopš laba laika ieķīlātā māja un beidzamais tīrums. Turklāt zemnieks, kurš bija nopircis abus Manca laukus, izmantodams Marti nabadzību un slimību, strauji un enerģiski izšķīra veco strīdu par nelikumīgo akmeņu kaudzi, un zaudētais tiesas process pilnīgi satrieca Marti, pie kam viņš savā ārprātā nekā vairs nesaprata. Notika ūtrupe, pēc tam draudze nolēma ievietot Marti uz sabiedrības rēķina patversmē, kas bija ierīkota šādiem nabaga plānprātiņiem. Šī iestāde atradās galvaspilsētā; veselīgo un ēdelīgo, bet prātā jukušo Marti vēl labi pamieloja un tad iesēdināja vēršu pajūgā; nabadzīgs zemnieks aizveda slimnieku līdz pilsētai, lai tai pašā reizē pārdotu vienu vai divus maisus kartupeļu; Frenija iesēdās pajūgā blakus tēvam un pavadīja viņu pēdējā gaitā uz šo dzīvo miroņu kapsētu. Tas bija bēdīgs un drūms brauciens, bet Frenija rūpējās, lai tēvam nekas netrūktu; viņa neskatījās apkārt un izturējās pacietīgi, kad, braucot pa apdzīvotām vietām, ļaudis, pamanījuši nelaimīgā vīra dīvaino izturēšanos, skrēja pakaļ ratiem. Beidzot viņi sasniedza pilsētu un piebrauca pie plašas celtnes, kuras garos gaiteņus, pagalmus un jauko dārzu apdzīvoja daudz tādu pašu vājprātīgo; viņi valkāja baltus halātus, un viņu noskūtajās galvās bija uzmauktas izturīgas ādas cepurītes. Frenijas acu priekšā Marti ietērpa šādā apģērbā, un viņš priecājās par to kā bērns un dziedādams lēkāja apkārt.

— Lai dievs jūs svētī, cienītie kungi! — viņš uzsauca

saviem jaunajiem biedriem. — Jums te ir skaists nams! Ej mājās, Frenij, un pasaki mātei, ka es vairs neatgriezīšos, man šeit patīk, dieva vārds! Juhei! Pār žogu rāpjas ezis, es dzirdu, kā viņš rej. Ar večiem, meitiņ, neskūpsties, vien jaunekjiem dod mutes! Uz Reinu visi strautiņi plūst, tai acis kā plūmes, tā īstā būs. Vai tu jau ej, Frenij? Tu izskaties kā māla podā iespundēta nāve, kaut gan man klājas tik jauki! Uz lauka gaudo lapsa: balo, halo, tai sāpes plosa sirdi: ho, ho!

Kāds uzraugs pavēlēja viņam apklust un aizveda ierādīt vieglu darbu. Frenija devās uzmeklēt pajūgu. Viņa iesēdās ratos, izvilka gabaliņu maizes un sāka ēst, tad iemiga un gulēja, kamēr atnāca zemnieks, un nu abi brauca atpakaļ uz ciematu. Viņi pārradās tur tikai naktī. Frenija devās uz savu dzimto māju, kurā drīkstēja palikt vēl tikai divas dienas, un pirmo reizi mūžā atradās tajā gluži viena. Viņa iekūra uguni, lai uzvārītu kafiju, kas viņai vēl bija saglabājusies, un, atsēdušies uz mūrīša, jutās ļoti nomākta. Frenija bija gluži slima no ilgām vēl kaut vienu vienīgu reizi redzēt Zaļi un dedzīgi domāja par viņu; bet rūpes un raizes aptumšoja šīs ilgas, un bēdas tāpēc k|uva vēl daudz smagākas. Tā viņa sēdēja, galvu rokās atbalstījusi, kad pa atvērtajām durvīm kāds ienāca.

— Zaļi! — paceldama acis, iekliedzās Frenija un apkrita viņam ap kaklu; tad abi izbijušies paskatījās viens uz otru un reizē iesaucās: — Cik tu slikti izskaties!

Jo Zaļi bija tikpat bāls un novājējis kā Frenija. Visu aizmirsusi, viņa nosēdināja Zaļi sev blakus uz mūrīša un jautāja:

— Vai tu biji slims vai arī tev klājās tikpat grūti?

Zaļi atbildēja:

— Nē, es nebiju slims, tikai ilgojos pēc tevis. Pie mums tagad iet zaļi; tēvs sapinies ar pēdējiem salašņām un, cik es saprotu, kļuvis par zagtu mantu slēpēju. Tādēļ pagaidām, kamēr tas turpinās, mūsu tavernā ir pārticība un pārpilnība, kurai kādreiz pienāks bēdīgas beigas. Aiz nožēlojamas kāres kaut ko nopelnīt tēvam piepalīdz arī māte un domā, ka ar zināmu uzraudzību un kārtību var padarīt šīs nejēdzības tīri pieņemamas un derīgas. Pēc maniem ieskatiem neviens nejautā, un es arī nepiegriežu tam lielu vērību, jo dienām un naktīm domāju tikai par tevi. Tā kā pie mums iegriežas visādi klaidoņi, tad mēs katru dienu dzirdējām, kas notiek pie jums; mans tēvs par to priecājās kā mazs bērns. Mēs arī uzzinājām, ka šodien tavu tēvu vedīs uz slimnīcu, es nodomāju, ka tagad tu būsi viena, un atnācu, lai tevi redzētu.

Arī Frenija izsūdzēja visu, kas viņu nomāca un ko bija izcietusi, bet tik sirsnīgā un līksmā balsī, it kā viņa stāstītu par lielu laimi, jo viņu iepriecināja Zaļi tuvums. Pa to laiku viņa no atlikušās kafijas uzvārīja krūzīti silta dzēriena un piedāvāja to savam mīļotajam.

— Tātad parīt tev jādodas no šejienes projām? — jautāja Zaļi. — Dieva dēļ, kas tad notiks?

— To es nezinu. Man vajadzēs doties pasaulē un atrast darbu. Bez tevis es neizturēšu, un tomēr es ar tevi nekad nevarēšu dzīvot kopā pat tad, ja nebūtu nekādu citu šķēršļu, jo no tava sitiena mans tēvs zaudēja prātu. Tas tik un tā būtu slikts pamats mūsu laulībai, un mēs abi nekad nevarētu justies apmierināti, nekad!

Zaļi nopūtās un sacīja:

— Arī es jau daudzreiz esmu nodomājis kļūt par

kareivi vai salīgt svešumā par kalpu, taču nespēju aiziet, kamēr tu vēl esi šeit, bet pēc tam lai ar mani notiek kas notikdams. Man šķiet, ka šī nelaime padara manu mīlestību pret tevi vēl stiprāku un mocošāku, un tas man ir dzīvības vai nāves jautājums. Agrāk man par kaut ko tādu nebija ne jausmas.

Sirsnīgi smaidīdama, Frenija skatījās uz Zaļi; viņi stāvēja, atspiedušies pret sienu, un neko vairs nerunāja; viens otru patiesi mīlēdami, viņi klusēdami baudīja šo laimi, kas lika aizmirst visas bēdas. Tad viņi mierīgi aizmiga uz neertā mūrīša un gulēja bez spilveniem un pēļiem tik saldi un mierīgi kā divi vienā šūpulī ielikti bērni. Jau ausa rīts, kad Zaļi, atvēris pirmais acis, cik vien saudzīgi varēdams sāka modināt Freniju, bet viņa nekādi nespēja pamosties un vienmēr no jauna ieslīga miegā. Tad viņš dedzīgi noskūpstīja meitenes lūpas, Frenija uztrūkās un plati ieplestām acīm raudzījās uz Zaļi.

— Dievs kungs! Es vēl nupat par tevi sapņoju! — viņa iesaucās. — Mums bija kāzas, sapnī mēs ilgi ilgi dejojām un jutāmies ļoti laimīgi, mēs bijām jauki uzposušies, un mums nekā netrūka. Kad gribējām skūpstīties, mūs vienmēr kaut kas izšķīra, un patiesībā tu pats esi mūs traucējis un kavējis. Bet cik labi, ka tu esi šeit!

Frenija viņu kaislīgi apskāva un skūpstīja atkal un atkal.

— Un ko tu sapņoji? — viņa jautāja, glāstīdama Zaļi vaigus un zodu.

— Sapnī es gāju pa garu garu ceļu cauri mežam, un tu visu laiku kaut kur tālumā man steidzies pa priekšu; reizēm tu atskatījies, pamāji man ar galvu un uzsmaidīji, un tad es jutos kā debesīs. Tas ir viss!

Viņi piegāja pie vaļā pamestajām virtuves durvīm, kuras veda tieši ārā, un, paskatījušies viens otram sejā, nevarēja novaldīt smieklus. Jo Frenijas labais un Zaļi kreisais vaigs bija guļot piespiedušies viens pie otra un pietvīkuši gluži sarkani, bet pretējā sejas puse no vēsa nakts gaisa kļuvusi vēl bālāka. Viņi viegli paberzēja auksto, bālo vaigu, lai arī tas taptu sārts; svaigais rīta gaiss, rasotās apkārtnes klusais miers un austošā sārtā rītablāzma modināja jauniešos priecīgu un bezbēdīgu noskaņojumu, it īpaši Freniju bija pārņēmusi līksma bezrūpība.

— Tātad rītvakar man jādodas projām no šīs mājas un jāmeklē cita pajumte, — viņa sacīja. — Bet pirms tam man gribētos tikai vienu vienīgo reizi īsti papriecāties un turklāt kopā ar tevi; es vēlētos, kaut mēs varētu kaut kur no visas sirds izdejoties, jo šonakt nosapņotā dejošana man ne par ko neiziet no prāta.

— Es katrā ziņā būšu klāt, lai redzētu, kur tu apmetīsies, — sacīja Zaļi, — un padejot ar tevi, mīļā meitenīt, man arī labprāt gribētos. Bet kur?

— Rīt divās vietās ne visai tālu no šejienes ir gada tirgus, — Frenija atbildēja, — tur mūs nepazīs un neievēros; es tevi gaidīšu pie upes, un tad mēs varēsim iet, kurp patiks, lai papriecātos tikai šo vienu vienīgo reizi. Bet, ak vai! Mums taču nav nemaz naudas, — viņa bēdīgi piebilda, — tad jau nekas neiznāks!

— Nebēdā neko, gan jau es drusku dabūšu, — Zaļi sacīja.

— Taču ne no sava tēva, no — no tās zagtās?

— Nē, esi gluži mierīga! Es vēl esmu saglabājis savu sudraba pulksteni, to es pārdošu.

— Es negribu tevi atrunāt, — Frenija nosarkdama sacīja, — jo man šķiet, ka es nomirtu, ja nedabūtu rīt ar tevi padejot.

— Vislabāk būtu, ja mēs abi varētu nomirt, — Zaļi prātoja; šķiroties viņi skumji un nelaimīgi apkampās, taču, palaiduši viens otru vajā, sirsnīgi pasmaidīja, droši cerēdami uz nākošo dienu.

— Bet kad tad tu atnāksi? — Frenija vēl iesaucās.

— Visvēlākais vienpadsmitos dienā, — viņš atbildēja, — mēs kopā paēdīsim kārtīgas pusdienas!

— Ļoti jauki! Labāk atnāc jau pusvienpadsmitos!

Taču, kad Zaļi gāja prom, Frenija vēlreiz pasauca to

atpakaļ un viņas sejā pēkšņi atspoguļojās izmisums.

— No tā nekas neiznāks, — meitene, sākdama rūgti raudāt, teica, — man vairs nav svētdienas kurpju: jau vakar, kad devos uz pilsētu, man vajadzēja uzaut šīs smagās. Es nekur nevaru dabūt kurpes!

Zaļi stāvēja samulsis un nezināja, ko darīt.

— Tev nav kurpju! Tad tev vajag nākt ar šīm pašām!

— Nē, nē, šajās es nevaru padejot!

— Nu tad mēs kādas nopirksim!

— Kur, par kādu naudu?

— Ak, Zeldvilā ir diezgan kurpju tirgotavu. Naudu es dabūšu pēc pāris stundām.

— Bet es nevaru ar tevi kopā staigāt pa Zeldvilu, un bez tam naudas nepietiks, lai nopirktu arī kurpes.

— Gan jau pietiks, es iegādāšos kurpes un rīt atnesīšu!

— Ak tu vientiesīt, tās, ko tu nopirksi, man nederēs!

— Tad iedod man līdzi kādu vecu kurpi; pag — es labāk noņemšu tev mēru, tas taču nav nekāds brīnumdarbs!

— Tu noņemsi mēru? Patiesi, par to es nebiju padomājusi. Nāc, nāc, es sameklēšu tev aukliņu!

Viņa atkal atsēdās uz mūrīša, pavilka svārkus mazliet uz augšu un noāva kurpi no kājas, kas kopš vakardienas ce|ojuma bija tērpta baltā zeķē. Zaļi nometās uz ceļiem un noņēma mēru, cik vien labi prata, nomērīdams graciozās kājas garumu un platumu ar aukliņu, kurā viņš rūpīgi iesēja mezglus.

— Ak tu kurpnieks tāds! — Frenija sacīja un nosarkdama viņam draudzīgi uzsmaidīja. Arī Zaļi nosarka un paturēja kāju savās plaukstās ilgāk, nekā būtu bijis vajadzīgs, tā ka Frenija, pietvīkdama vēl vairāk, atbrīvoja pēdu, vēlreiz brāzmaini apskāva un noskūpstīja apjukušo Zaļi un tad sūtīja viņu projām.

Nonācis pilsētā, Zaļi tūdaļ aiznesa savu pulksteni kādam pulksteņmeistaram, kurš viņam samaksāja par to sešus vai septiņus guldeņus; arī par sudraba ķēdi viņš dabūja dažus guldeņus, un tagad viņam likās, ka ir pietiekami bagāts, jo nekad, kopš bija pieaudzis, viņam nebija piederējis tik daudz naudas. Zāli vēlējās, kaut vakars ātrāk paietu un drīzāk pienāktu svētdiena, lai varētu nopirkt laimi, kuru viņš cerēja gūt no šīs dienas; jo drūmāka un nezināmāka viņam rādījās parītdiena, jo ilgotais rītdienas prieks ieguva neparastāku un spilgtāku mirdzumu un spozmi. Viņš pavadīja laiku diezgan tīkami, meklēdams Frenijai kurpju pāri, un tas viņam šķita vispatīkamākais darbs, ko viņš jebkad bija darījis. Zaļi gāja no viena kurpnieka pie otra, lika parādīt visas pārdošanai pagatavotās sieviešu kurpes un beidzot nopirka vieglu, smalku un tik skaistu pāri, kādu Frenija nekad nebija valkājusi. Zaļi paslēpa pirkumu azotē un visu atlikušo dienas daļu no tā vairs nešķīrās; viņš

16 — Zeldvilas noveles

paņēma kurpes sev līdzi pat gultā un pabāza zem spilvena. Tā kā viņš meiteni bija šodien redzējis un zināja, ka rīt atkal redzēs, tad gulēja cieši un mierīgi, taču pamodās ļoti agri un cik labi vien varēdams sāka kārtot un tīrīt savu nonēsāto svētdienas uzvalku. To ievēroja māte un izbrīnījusies jautāja, ko viņš gribot darīt, jo Zaļi jau sen nebija ģerbies ar tādu rūpību. Dēls atbildēja, ka gribot pastaigāties un mazliet izklaidēties, citādi viņš šajā mājā kļūšot slims.

— Kas tā par savādu izturēšanos un blandīšanos apkārt, — rūca tēvs.

— Lai viņš iet, — māte sacīja, — varbūt tas viņam nāks par labu, žēl noskatīties, kāds viņš izskatās!

— Vai tev ir nauda pastaigai? Kur tu to ņēmi? — vecais jautāja.

— Man nauda nav vajadzīga! — Zaļi atbildēja.

— Te tev būs guldenis! — tēvs teica, pasviezdams Zaļi naudu. — Tu vari ieiet ciemata kroga un to notērēt, lai ļaudis nedomā, ka mums šeit klājas tik bēdīgi.

— Es neiešu uz ciematu, un guldenis man nav vajadzīgs, tu vari to paturēt sev.

— Tu būtu to dabūjis, bet labi ar, ka nepaņēmi, stūrgalvis tāds! — iesaucās Mancs un iebāza guldeni atpakaļ kabatā. Bet vfria sieva, nesaprazdama, kāpēc viņa šodien dēla dēļ tik noskumusi un saviļņota, atnesa viņam lielu, melnu Milānas kaklautu ar sarkanu apmalu, kuru pati bija maz valkājusi un kuru Zaļi bija vēlējies dabūt jau senāk. Viņš apsēja to ap kaklu, lai garie stūri brīvi plīvotu, un krekla apkakli, ko parasti mēdza nolocīt uz leju, pirmo reizi mūžā uzslēja līdz ausīm tik cienīgi un vīrišķīgi ka īsts zemnieks; tad, iebāzis kurpes svārku augšējā kabatā, jau pēc pulksten septiņiem

devās ceļā. Iziedams no istabas, viņš, savādu jūtu mudināts, padeva tēvam un mātei roku un, atrazdamies uz ielas, vēlreiz atskatījās uz māju.

— Man šķiet, ka puisis skrien pakaļ kādam sievišķim, tā tikai mums vēl trūka! — sacīja Mancs.

Sieva atbildēja: — Lai dievs dod, ka viņš atrastu laimi! Tas nabaga zēnam nāktu par labu!

— Kā tad! — vīrs ņirdza. — Tā tikai trūkst, būtu tiešām debešķīga laime, ja viņš sapītos ar kādu pļāpu. Tas, protams, nāktu nabaga puisītim par labu!

Zaļi devās uz upi, kur viņam vajadzēja sagaidīt Fre-niju; bet pa ceļam pārdomāja un gāja tieši uz ciematu, lai aizietu meitenei pakaļ uz mājām, jo viņam likās par ilgu gaidīt līdz pusvienpadsmitiem.

«Kāda daļa mums gar ļaudīm!» viņš domāja. «Neviens mums nepalīdzēs, un es esmu godīgs un ne no viena nebaidos!»

Tā viņš negaidot ienāca Frenijas istabā un iepleta acis, atrazdams viņu jau pilnīgi apģērbušos un izgreznojušos sēžam un gaidām, kad varēs iet prom; vēl trūka tikai kurpju. Meitene izskatījās tik skaista, ka Zaļi, viņu ieraudzījis, palika ar atvērtu muti klusi stāvam istabas vidū. Viņa bija ģērbusies vienkāršā zila linu auduma kleitā, bet tā izskatījās jauna un tīra un ļoti labi piekļāvās slaidajam augumam. Kleitu greznoja vienīgi sniegbalts muslina kaklauts, un tā arī bija visa rota. Brūnie, cirtainie mati bija glīti sakārtoti, un citkārt nevaldāmās cirtas tagad vijās ap galvu smalki un piemīlīgi; no nedēļām ilgās, gandrīz nepārtrauktās sēdēšanas istabā un arī no bēdām Frenijas āda bija kļuvusi maigāka un caurspīdīgāka, bet tagad aiz mīlestības

un prieka pār šiem caurspīdīgajiem vaigiem pārplūda sār* tuma viļņi; pie krūtīm viņa bija piespraudusi skaistu rosmarina, rožu un krāšņu asteru pušķi. Meitene sēdēja pie vaļēja loga, klusi un lēni ieelpodama svaigo, saules pilno rīta gaisu, bet, ieraudzījusi Zaļi, pastiepa tam pretim savas skaistās, līdz elkoņiem kailās rokas un iesaucās:

— Cik labi, ka tu esi ieradies jau tagad un atnācis tieši uz šejieni! Bet vai tu man kurpes atnesi? Laikam gan? Nu, es necelšos ātrāk augšā, kamēr nebūšu tās uzāvusi!

Viņš izvilka no kabatas kārotos apavus un pasniedza tos ziņkārīgajai, skaistajai meitenei; viņa aizsvieda projām vecās kurpes un uzāva jaunās, kuras bija pašā laikā. Tikai tagad viņa piecēlās no krēsla, pašūpojās jaunajās kurpēs no vienas kājas uz otru un dažas reizes strauji pagājās šurp un turp. Tad viņa pavilka garo, zilo tērpu mazliet uz augšu un ar labpatiku apbrīnoja sarkanās vilnas lentītes, kas greznoja apavus, bet Zaļi, acis nenolaidis, vēroja trauslo, valdzinošo meiteni, kura aiz piemīlīga satraukuma un prieka grozījās viņa priekšā.

— Tu laikam aplūko manu puķu pušķi? — jautāja Frenija. — Vai es neesmu sameklējusi skaistu? Zini, tās ir pēdējās puķes, kuras es atradu šajā tuksnesī. Vienā vietā bija vēl saglabājušās rozes, citā — asteres, un tagad, kad tās sasietas kopā, nevar nemaz iedomāties, ka ziedi saplūkti šādā postažā. Bet nu man laiks doties projām, dārzā vairs nav nevienas puķes, un māja arī tukša!

Zaļi paskatījās apkārt un tikai tagad pamanīja, ka visa kustamā manta aizvesta projām.

— Nabaga Frenija, — viņš sacīja, — vai tad viņi tev visu jau atņēmuši?

— Vakar, — meitene atteica, — viņi aizveda visu, kas vien bija paņemams, un atstāja tikai manu gultu« Bet es tūlīt to pārdevu, un tagad man arī ir nauda — paskaties!

Viņa izvilka no tērpa kabatas dažus jaunus, spožus dālderus un rādīja tos Zaļi. Tad viņa turpināja:

— Šeit bija ieradies arī bāriņu aizbildnis, viņš sacīja, lai es sameklējot darbu pilsētā un jau šodien dodoties ceļā.

— Arī te nekā vairs nav, — Zaļi sacīja, paskatījies virtuvē, — es neredzu ne malkas pagalīti, ne panniņu, ne nazi. Vai tu šorīt neesi arī nekā ēdusi?

— Nekā! — sacīja Frenija. — Es būtu varējusi sev kaut ko sadabūt, bet nolēmu iztikt tāpat, lai varētu ēst labi daudz kopā ar tevi, jo es par to tik ļoti priecājos, tu nevari ne iedomāties, kā es par to priecājos!

— Tu esi tik skaista, bet es baidos tev pieskarties, — sacīja Zāli, — lai tevi apmīļotu!

— Tev taisnība, tu saburzītu manu tērpu, un, ja mēs drusku saudzētu puķes, tad tūdaļ ciestu mani nabaga mati, kurus tu vienmēr tik briesmīgi sajauc.

— Tad nāc, iesim tūlīt projām!

— Mums vēl jāpagaida, kamēr aiznesīs gultu, un pēc tam es aizslēgšu šo tukšo māju, kur nekad vairs neatgriezīšos. Savu sainīti iedošu uzglabāt sievietei, kura nopirka gultu.

Viņi atsēdās viens otram pretim un gaidīja; drīz vien ieradās zemniece, neveikla sieva ar skaļu balsi; viņa bija paņēmusi līdzi pusaudzi, kuram vajadzēja aiznest gultu. Ieraudzījusi glīti ģērbto Freniju un tās pielūdzēju,

sieviete ieplēta muti un acis, iesprauda rokas sanos un iesaucās:

— Paskat tik, Frenij! Tev jau iet kā pa svētkiem! Tev ir ciemiņš, un tu esi uzposusies kā princese!

— Tieši tā! — sacīja Frenija, laipni iesmiedamās. — Vai jūs arī zināt, kas viņš ir?

— Ei, man šķiet, ka tas ir Zaļi Mancs. Mēdz teikt, ka kalns ar kalnu nesatiekas, bet cilvēki gan! Taču piesargies, bērns, un atceries, kā izgājis jūsu vecākiem!

— Ak, tagad apstākļi mainījušies un viss būs labi, — ļ Frenija, draudzīgi smaidīdama, gandrīz it kā ar pārākuma apziņu balsī sacīja: — Lūk, Zaļi ir mans precinieks!

— Tavs precinieks! Ko tu runā!

— Jā, un viņš ir bagāts kungs, viņš izlozē laimējis simttūkstoš guldeņu! Padomājiet tikai,’ saimniec!

Viņa vai palecās uz augšu, gluži izbijusies sasita plaukstas un iesaucās:

— Simt — simttūkstoš guldeņu!

— Simttūkstoš guldeņu, — Frenija nopietni apliecināja.

— Dievs kungs! Tas nav taisnība, tu melo, bērns!

— Nu, domājiet, kā jums patīk.

— Bet, ja tā taisnība un tu apprecēsies ar viņu, — ko jūs iesāksiet ar naudu? Vai tu tiešām kļūsi par dižciltīgu dāmu?

— Protams, pēc trim nedēļām mums būs kāzas.

— Ej nu, tu esi neciešama mele!

— Viņš jau Zeldvilā nopircis visskaistāko māju ar lielu dārzu un vīna kalnu, arī jums jānāk mani apciemot, kad mēs būsim iekārtojušies, es jūs gaidīšu!

— Ak tu raganiņ, kas tu īsti esi?

— Jūs redzēsiet, cik tur būs skaisti, es uzvārīšu lielisku kafiju un pacienāšu jūs ar smalku olu biskvītu, sviestu un medu.

— Ak tu šķelme! Nu tad zini, ka es ieradīšos! — iekārdinātā sieva iesaucās, un viņai mute pieplūda ar siekalām.

— Bet, ja nāksiet ap pusdienas laiku un tirgū būsiet nogurusi, tad vienmēr varēsiet dabūt treknu buljonu un glāzi vīna!

— Tas man būs tieši pa prātam!

— Un netrūks arī mazliet saldumu un balto veģu, ko aiznest uz māju mīļajiem bērniem!

— Tu mani esi pavisam sakārdinājusi!

— Un, kad mēs kādreiz sirsnīgā brīdī pārcilāsim manas atvilktnes un lādes, tur noteikti atradīsies arī kāds jauks kaklautiņš vai zīda gabaliņš, vai skaista, no seniem laikiem saglabājusies svārku lenta, vai drēbes atgriezums jaunam priekšautam!

Sieva apsviedās uz papēža apkārt un priecīgi pavēcināja svārkus.

— Un, ja jūsu vīram gadītos izdevīgs veikals ar zemi vai lopiem un viņam trūktu naudas, tad jūs zināsiet, kur jāpieklauvē. Mans mīļais Zaļi vienmēr būs priecīgs, ka var ieguldīt daļu skaidrās naudas droši un lietderīgi. Arī man pašai būs iekrāta nauda, lai varētu palīdzēt uzticamai draudzenei.

Tagad sieva bija pavisam uzveikta, viņa aizkustināta sacīja:

— Es vienmēr teicu, ka tu esi krietna, laba un skaista meitene. Tas kungs lai tevi svētī mūžīgi mūžos un atlīdzina par to, ko tu dari manā labā!

— Bet par to es prasīšu, lai arī jūs izturētos labi pret mani!

— To katrā ziņā vari prasīt!

— Es ceru, ka jūs pirms iešanas uz tirgu savas preces — augļus, kartupeļus un saknes vienmēr vispirms atnesīsiet un piedāvāsiet man, lai es varētu justies droša, ka man ir kārtīga zemniece, uz kuru varu paļauties! Protams, es ar lielāko prieku maksāšu par precēm to pašu cenu, ko citi, jūs taču mani pazīstat! Ak, nav nekā jaukāka par labu un ilgstošu draudzību starp pārtikušu pilsētnieci, kas bezpalīdzīgi sēž savos mūros un kam tomēr nepieciešamas daudzas lietas, un krietnu, godīgu zemnieci, kura zina, kas vajadzīgs un derīgs! Šāda draudzība noder daudzos gadījumos — priekos un bēdās, kūmās un kāzās, gan tad, kad bērni sāk iet skolā un iesvētības mācībā, gan tad, kad viņi sāk mācīties amatu un dodas svešumā. Tā noder neražas un pārpilnības gados, ugunsgrēka un krusas gadījumos, no kuriem lai dievs mūs pasargā!

— Lai dievs mūs no tiem pasargā! — labā sieviete šņukstēdama sacīja un ar priekšautu noslaucīja acis. Cik tu esi saprātīga un gudra līgava, jā, tev vajag klāties labi, citādi pasaulē nebūtu taisnības. Tu esi skaista, tīrīga, gudra un apdomīga, čakla un izveicīga visās lietās. Mūsu ciematā un tā apkaimē neviena nav par tevi smalkāka un labāka, un, kurš tevi iegūs, tam jājūtas kā debesīs, citādi viņš būtu neģēlis — un tad viņam iznāks darīšana ar mani. Paklausies, Zaļi, tā kā tu izturētos labi pret manu Freniju, vai arī es tevi pamācīšu, kā dzīvot, tu, laimes bērns, kam vedies noplūkt tādu rozīti!

— Paņemiet līdz arī manu sainīti, kā jūs solījāt, kamēr es atsūtīšu tam pakaļ! Bet, ja jums nekas nav pre-

tim, es pati atbraukšu ar karieti un paņemšu to. Ceru, ka jūs man neatteiksiet iedot krūzīti piena, ja es atvedīšu skaistu mandeļu torti.

— Mīļais bērns! Dod šurp sainīti!

Frenija uzlika uz sasietā matrača, ko zemniece bija uzcēlusi uz galvas, garenu maisu, kas bija piebāzts ar viņas vecajām drēbēm un mantām, tā ka nabaga sieviete stāvēja, turēdama uz galvas līganu torni.

Man gandrīz būs par smagu viss vienā reizē, — viņa sacīja, — vai es nevarētu atnākt otrreiz?

— Nē, nē! Mēs tūlīt iesim projām, mums priekšā tāls ceļš, jo jāapciemo daži dižciltīgi radinieki, kuri tagad, kopš esam bagāti, mums atradušies. Jūs pati zināt, kā tas ir!

— Zinu tīri labi. Lai dievs tevi sargā, un, kad tev labi klājas, neaizmirsti mani!

Zemniece ar savu saiņu torni devās projām, ar pūlēm cenzdamās saglabāt līdzsvaru; aiz viņas soļoja kalps, nesdams Frenijas raibi nokrāsoto, bet tagad jau noplukušo gultu; viņš bija atspiedis galvu pret guļvietas griestiem, kas attēloja ar izbalējušām zvaigznēm klātas debesis, un, līdzīgi Simsonam, satvēris abus priekšējos smalki izgrieztos spraišļus, uz kuriem šīs debesis turējās. Frenija, atbalstīdamās pret Zaļi un noskatīdamās pakaļ gājējiem un templim, kas aizceļoja cauri dārziem, sacīja:

— Tur vēl iznāktu jauka dārza mājiņa vai lapene, ja to novietotu dārzā, ieliktu tajā galdiņu un soliņu un apkārt apsētu tīteņus. Vai tu gribētu tur pasēdēt kopā ar mani?

— Jā, Frenijv it sevišķi tad, kad tīteņi būtu saauguši!

— Ko mēs vēl stāvam? — Frenija sacīja. — Mūs nekas šeit vairs nesaista!

— Tad nāc un aizslēdz māju! Kam tu atdosi atslēgu?

Frenija paskatījās apkārt. — Mēs to pakārsim uz

āvas; tēvs bieži sacīja, ka tā atrodoties šaja mājā vairāk nekā simt gadu, tagad tā te paliks kā pēdējais sargs.

Viņi pakara sarūsējušo atslēgu uz sarūsējušā ķebura, kas greznoja veco ieroci, ap kuru vijās pupas, un devās projām. Frenija mazliet nobālēja un uz brīdi aizsedza acis, tā ka Zaļi vajadzēja viņu vest pie rokas, kamēr viņi bija pagājuši soļus desmit tālāk.

Taču viņa nepaskatījās atpakaļ.

— Kurp mēs tagad dosimies? — meitene jautāja.

— Mēs pamatīgi apskatīsim apkārtni, — Zaļi atbildēja, — visu dienu mēs bez steigas iesim, kurp vien mums patiks, un gan jau pret vakaru atradīsim kādu deju laukumu.

— Labi! — Frenija sacīja. — Visu dienu mēs būsim kopā un iesim, kurp vien mums patiks. Bet tagad es jūtos izsalkusi, padzersim tuvākajā ciematā kafiju!

— Pats par sevi saprotams! — attrauca Zaļi. — Taisies tikai, ka mēs tiekam no šejienes projām!

Drīz viņi bija nonākuši klajumā un klusēdami gāja viens otram blakus pa pļavām. Bija skaists septembra svētdienas rīts, pie debesīm neredzēja neviena mākoņa, kalni un meži tinās vieglā dūmakā, kas padarīja apkārtni noslēpumaināku un svinīgāku, no visām pusēm skanēja baznīcu zvani: gan bagāta ciemata harmoniskie un dobjie zvani, gan divi pļāpīgi maza, nabadzīga ciematiņa zvārgulīši. Abi mīlētāji, tērpušies glītās drēbēs, izturējās brīvi un nepiespiesti un aizmirsa domāt par to,

kā beigsies šī diena; viņi pilnīgi atdevās elpu aizraujošajam, vārdos neizteiktajam priekam, kā divi laimīgie, kuri likumīgi saistīti bauda svētdienas atpūtu. Katra skaņa vai tāls sauciens, kas atskanēja svētdienas klusumā, saviļņoja viņu dvēseles, jo mīlestība ir kā zvans, kas atbalso vistālākās un apslēptākās skaņas un pārvērš tās īpatnējā mūzikā. Kaut gan viņi bija izsalkuši, pusstundu garais ceļš līdz kaimiņu ciemam viņiem likās īss kā kaķa lēciens, un viņi vilcinādamies iegāja viesnīcā pie ciemata vārtiem. Zaļi pasūtīja labas brokastis, un, kamēr tās tika gatavotas, viņi klusi kā pelītes aplūkoja lielās, tīrās viesistabas kārtīgo un gaumīgo iekārtojumu. Viesnīcnieks vienlaikus bija arī maiznieks, māju pildīja patīkama nule ceptas maizes smarža; istabā tika ienesti ar dažādiem klaipiem piekrauti grozi, jo, nākdami no baznīcas, ļaudis šeit mēdza nopirkt baltmaizi vai izdzert kausiņu alus.

Viesnīcniece bija kārtīga un tīrīga sieviete, viņa mierīgi un laipni posa savus bērnus, un, līdzko kāds no mazajiem bija saģērbts, tas draudzīgi piesteidzās pie Fre-nijas, izrādīja viņai mantiņas un stāstīja par saviem priekiem un bēdām. Kad jauniešiem atnesa smaržīgo, stipro kafiju, viņi bikli, it kā viesos ielūgti atsēdās pie galda. Taču it drīz viņi kļuva možāki un kautri, bet laimīgi savā starpā sačukstējās. Ai, kā priecīgajai Frenijai garšoja labā kafija, treknais krējums, svaigās, siltās maizītes, dzeltenais sviests un medus, olu biskvīti un pārējie kārumi! Viss likās vēl garšīgāks tāpēc, ka pretim sēdēja Zaļi, un viņa ēda ar tādu baudu, it kā veselu gadu būtu badojusies. Pie tam meitene jūsmoja par smalkajiem traukiem un par sudraba tējkarotītēm; jo saimniece laikam uzskatīja viņus par kārtīgiem jauniešiem,

kurus vajag pieklājīgi apkalpot, un tāpēc arī pati pa brīdim atsēdās pie viņiem papļāpāt un priecājās par viņu saprātīgajām atbildēm. Labā Frenija jutās tik patīkami, ka nespēja izšķirties, vai viņa atkal gribētu būt brīvā dabā, lai divatā ar savu mīļoto klīstu pa pļavām un mežiem, vai labāk vēlētos palikt omulīgajā istabā, lai vismaz kādu stundiņu justos kā mājās šajās glīti iekārtotajās telpās. Taču Zaļi atviegloja viņai izvēli, pieklājīgi un enerģiski mudinādams uz aiziešanu, it kā viņiem būtu jāveic noteikts svarīgs gājiens. Kaut arī bija skaidri redzams, ka Frenija un Zaļi ir trūcīgi, tomēr viesnīcnieks un viesnīcniece jauniešu labās uzvedības dēļ izvadīja tos no mājas ar visjaukākajiem novēlējumiem, un nabaga mīlētāji, atvadījušies, cik vien pieklājīgi iespējams, devās rātni un godīgi projām. Nonākuši atkal brīvā dabā, viņi veselu stundu garo ceļu cauri ozolu mežam vēl vienmēr turējās viens otram blakus, iegrimuši jaukos sapņos, it kā būtu nevis ķildīgu un nabadzīgu ģimeņu bērni, bet gan cienījamu ļaužu atvases, kas lolo visjaukākās cerības. Frenijas galva skumji slīga arvien zemāk pie ziediem greznotajām krūtīm, un viņa gāja pa gludo, mitro meža ceļu, rokas uzmanīgi tērpam piekļā-vusi, turpretim Zaļi gāja straujiem soļiem, stalti izslē-jies un domās iegrimis, cieši skatīdamies uz spēcīgajiem ozolu stumbriem, kā zemnieks, kurš apsver, kādus kokus viņam būtu visizdevīgāk nocirst. Beidzot viņi pamodās no šiem veltīgajiem sapņiem, paskatījās viens uz otru un, pamanījuši, ka viņi vēl aizvien iet tāpat, kā izgājuši no viesnīcas, nosarka un skumji nodūra galvas. Bet jaunība ir bezrūpīga; mežs bija zaļš, debesis zilas, un viņi, juzdamies vieni šajā plašajā pasaulē, ātri vien pakļāvās iepriekšējam noskaņojumam. Taču drīz viņi

vairs nebija vieni, jo pēc dievkalpojuma pa skaisto meža ceļu jokodamies un dziedādami pastaigājās jaunieši gan bariņos, gan arī atsevišķi pa pāriem. Lauciniekiem, tāpat kā pilsētniekiem, ir savas iemīļotas pastaigas un izpriecu vietas, tikai ar to atšķirību, ka tās neko nemaksā un ir vēl skaistākas; viņi pastaigājas pa saviem ziedošajiem un briestošajiem laukiem, ne tikai baudīdami svētdienas atpūtu, bet dodas arī visai jaukos klaiņojumos pa mežiem un gar zaļām nogāzēm, pasēž gan uz jauka pakalna, no kura var redzēt plašu apkārtni, gan mežmalā, dzied dziesmas un priecājas par mežonīgo dabu, un, tā kā viņi to dara nevis grēku nožēlošanas, bet sava prieka pēc, tad jādomā, ka viņi dabā redz un saprot ne tikai lietderīgo vien. Gan jauni puiši, gan vecas māmuļas, kuras uzmeklē senos, jaunībā staigātos ceļus, vienmēr nolauž sev pa kādam zaļumam, un pat neveikli pusmūža zemnieki, ja vien, ejot pastaigāties, nonāk mežā, labprāt nogriež slaiku vicu un nobrauka tai lapas tā, ka pašā galā pāri paliek tikai zaļš pušķis. Šo vicu viņi nes kā scepteri sev pa priekšu; ja viņi ieiet kādā iestādē vai kancelejā, tad godbijīgi noliek to kaktā, bet arī pēc visnopietnākajiem darījumiem nekad neaizmirst to atkal cītīgi paņemt līdzi un veselu aiznest mājās, kur vicu drīkst saplosīt tikai jaunākais dēlēns. Kad Zaļi un Fre-nija redzēja daudzos staigātājus, viņi pasmējās, klusībā priecādamies, ka arī ir divatā, taču vēlāk nogriezās sāņus pa šaurām, vientuļām meža takām. Viņi uzkavējās tur, kur tiem patika, steidzās uz priekšu un atkal atpūtās; un šinīs stundās viņu dvēseles, tāpat kā dzidras debesis, neaptumšoja mākoņi, nenomāca ne mazākās rūpes; viņi aizmirsa, no kurienes nāca un kurp gāja, un izturējās tik pieklājīgi un kārtīgi, ka, par spīti priecīga-

jam satraukumam un ilgajai pastaigai, Frenijas skaistais, vienkāršais tērps bija tikpat glīts un nesaburzīts kā no rīta. Ejot cauri mežam, Zaļi izturējās nevis kā divdesmit gadu vecs lauku puisis vai izputējuša krodzinieka dēls, bet gan kā gados jaunāks un labi audzināts jauneklis; ? šķita gandrīz komiski, ar kādu maigumu, rūpību un godbijību viņš brīdi pa brīdim paskatījās uz savu jauko un priecīgo Freniju. Jo nabaga jauniešiem šinī vienīgajā viņiem atvēlētajā dienā bija jāizbauda visas mīlestības \ izpausmes un noskaņas, lai, it kā nojaušot savu traģisko bojā eju, atgūtu kaut daļu no tiem jaukajiem brīžiem, kurus nāksies zaudēt.

Tā viņi gāja, kamēr atkal juta izsalkumu, un bija priecīgi, kad, uzkāpuši kokiem aizēnota kalna virsotnē, ieraudzīja mirguļojam ciematu, kur varēja paēst pusdienas. Viņi ātri steidzās lejup, bet tad tuvojās šim ciematam tikpat pieklājīgi, kā bija atstājuši iepriekšējo. Apkārtnē nebija neviena, kas viņus pazītu; it sevišķi Frenija pēdējos gados nepavisam nebija rādījusies ļaudis, nemaz nerunājot par iešanu uz citiem ciematiem. Tādēļ viņus varēja noturēt par patīkamu, godīgu pāri. kas nejauši izgājis pastaigāties. Viņi iegriezās pirmajā ciemata viesnīcā, kur Zaļi pasūtīja bagātīgu maltīti; viņiem tika ierādīts atsevišķs, svētdienīgi klāts galds, un viņi atkal sēdēja pie tā klusi un kautri, aplūkodami skaistos pulētos riekstkoka paneļus, zemniecisko, bet spīdīgo un glīto, no tāda paša koka gatavoto bufeti un caurspīdīgos, baltos logu aizkarus. Pienāca laipna vies-nīcniece un uzlika uz galda trauku ar tikko grieztiem ziediem.

— Kamēr izvārīsies zupa, — viņa sacīja, — jūs pagaidām, ja patīk, varat pamielot acis pie šī puķu pušķa.

Acīm redzot, ja drīkst jautat, jus esat līgava un līgavainis un droši vien ejat uz pilsētu, lai rit salaulātos?

Frenija nosarka un neuzdrošinājās paskatīties uz augšu, arī Zaļi neko neatbildēja, un viesnīcniece turpināja:

— Nu, protams, jūs abi vēl esat ļoti jauni, bet, kā mēdz sacīt, kas jauni apprecas, tie dzīvo ilgi; jūs izskatāties skaisti un stalti, un jums nav ko slēpties. Kārtīgi ļaudis var dzīvē daudz sasniegt, ja agri apprecas un ir čakli un uzcītīgi. Bet tā, protams, jābūt, jo dzīve lai gan šķiet gara, tomēr ir īsa, un nemanot aizritēs daudzas dienas! Nu nekas, viņa ir pietiekami skaista, turklāt interesanta, un bez tam būs laba saimniece. Neņemiet ļaunā, bet jūs esat tik skaists pāris, ka man prieks uz jums skatīties.

Apkalpotāja atnesa zupu; tā kā viņa dzirdēja daļu no šīs sarunas un pati kāroja apprecēties, tad uzmeta šķību skatienu Frenijai, kurai, pēc viņas domām, bija laimējies. Izgājusi blakus istabā, kur rosījās viesnīcniece, šī nepatīkamā sieviete nevarēja vairs savaldīt īgnumu un sacīja tik skaļi, lai jaunieši dzirdētu:

— Tie atkal ir īsti plikadīdas, kuri pa kaklu pa galvu skrien uz pilsētu, lai apprecētos, kaut arī nav ne feniņa kabatā, ne pūra un ne izredžu sagaidīt kaut ko citu kā vien nabadzību un ubagošanu. Kas gan labs var iznākt, ja precas skuķi, kam vēl mātes piens aiz lūpas? Ak, man žēl glītā jaunā puiša, kurš sapinies ar šo jauno ubadzi!

— Cst! Vai tu klusēsi, negantniece tāda, — sacīja saimniece. — Es neļaušu tos apvainot. Protams, tie abi ir ļoti kārtīgi jaunieši no kalnu fabrikām; tie tērpušies

trūcīgi, bet tīri un, ja viens otru mīlēs un būs strādīgi, tad sasniegs vairāk nekā tu ar savu ļauno mēli. Ja tu nekļūsi laipnāka, tev, vai zini, vajadzēs vēl ilgi gaidīt, kamēr kāds tevi paņems par sievu, tu etiķa pods!

Tā Frenija izbaudīja visus priekus, kuri lemti līgavai kāzu ceļojumā: ir saprātīgas sievietes labvēlīgos vārdus un uzmundrinājumus, ir precēties kārās, ļaunās meičas skaudību, kura aiz dusmām slavēja un nožēloja viņas līgavaini, ir garšīgu pusdienas maltīti pie viena galda ar mīļoto. Viņas seja bija pietvīkusi kā sarkana neļķe, un sirds strauji pukstēja, viņa ēda un dzēra ar labu apetīti un izturējās jo laipnāk pret apkalpotāju, kas pienesa ēdienus, tomēr nespeja atturēties nesačukstējusies ar Zaļi un nepametusi uz viņu mīļus skatienus, tā ka arī viņam ap sirdi kļuva pavisam jocīgi. Viņi sēdēja pie galda ilgi un jutās omulīgi, it kā ar nodomu tā vilcinādamies un baidīdamies uzmosties no jauka sapņa. Saldā ēdienā viesnīcniece atnesa cukurotus cepumus, un Zaļi pasūtīja vislabāko un stiprāko vīnu, kas, līdzko Frenija drusku iedzēra, plūda pa viņas dzīslām kā uguns; bet meitene dzēra piesardzīgi, tikai pa reizei pielika pie lūpām glāzi un sēdēja tik pieklājīgi un kautrīgi kā īsta līgava. Viņa tēloja šo lomu pa daļai aiz šķelmības, gribēdama izmēģināt, kā to dara, pa daļai tāpēc, ka tiešām tā jutās; no satraukuma un kaislīgas mīlestības viņai gandrīz vai lūza sirds, tāpēc bija grūti nosēdēt starp šīm četrām sienām, un viņa izteica vēlēšanos iet projām. Šķita, ka viņi baidītos atkal nošķirties no citiem un palikt uz ceļa vienatnē, jo abi kā norunājuši atkal devās prom pa ļaužu pilno galveno ielu, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Bet, kad viņi bija izgājuši no ciema un jau tuvojās nākošajam, kurā notika gada

tirgus, Frenija pieķērās Zaļi pie rokas un drebošā balsī

čukstēja:

— Zaļi, kāpēc mēs nevarētu apprecēties un būt laimīgi?

— Es arī nezinu, kāpēc ne, — puisis atbildēja, cieši skatīdamies maigajā rudens saules mirdzumā, kas staroja pār pļavām, un, lai savaldītos, savilka seju dīvainā grimasē. Jaunieši apstājās, lai skūpstītos, bet parādījās cilvēki un viņi, šo nodomu atmetuši, devās tālāk. Lielajā baznīcas ciemā, kur notika gada tirgus, valdīja jautrība; no staltās viesnīcas skanēja aizraujoša deju mūzika, jo ciema jaunieši bija sākuši dejas jau pusdienas laikā; uz laukuma viesnīcas priekšā bija novietoti nedaudzi galdi ar saldumiem un cepumiem un pāris būdas. kur pārdeva lētas greznumlietas; šajā tirdziņā drūzmējās bērni un vienkārši ļautiņi, pagaidām apmierinādamies vairāk ar skatīšanos vien. Arī Zaļi un Frenija piegāja pamielot acis ar šiem krāšņumiem; viņi abi reizē iebāza rokas kabatā, gribēdami viens otram kaut ko uzdāvināt, jo pirmo un vienīgo reizi bija ieradušies tirgū kopīgi; Zaļi nopirka lielu piparkūku māju, kas bija jauki nobalsināta ar kausētu cukuru; uz za|ā jumta sēdēja balti baloži, un no skursteņa raudzījās skursteņslauķis amoriņš; pie atvērtajiem logiem stāvēja apskāvušies sīki cilvēciņi ar apaļiem vaigiem un mazām, sarkanām lūpiņām; viņi sirsnīgi skūpstījās; konditors aiz paviršības un praktiskuma bija uztaisījis abas skūpstā saplūdušās mutītes ar vienu triepienu. Melni punktiņi veidoja mundras ačeles. Bet uz sārtajām durvīm varēja lasīt šādus pantus:

«Man jāsaka tev, mīļā,

Pirms manā mājā nāc:

Te tiek viss skūpstos maksats Un skūpstos rēķināts!»

Un mijā atbild: «Mījais,

Man dārgs ir tuvums tavs,

Jo gluži skaidri zinu:

Bez tevis laimes nav!

Vien tādē| atnākusi Pie tevis esmu nu!» —

«Tad, mīļotā, nāc iekšā Un pildi norunu!»

Kāds kungs, tērpies zilā frakā, un dāma ļoti augstām krūtīm, laipni sarunādamies, gāja iekšā mājā, kā teikts šajos pantos, kuri bija uzkrāsoti uz sienas pa labi un kreisi no ieejas. Turpretim Frenija uzdāvināja Zāli sirdi, kam vienā pusē bija pielīmēta zīmīte ar vārdiem:

Gan saldu mandeļu kodolu glabā sevī šī sirds,

Bet mana mīla pret tevi par mandeli saldāka ir!

Bet otrā pusē:

Vien, sirdi apēdis, šos vārdus neaizmirsti drīz:

Var nāve acis izdzēst man, bet mīlestība nedzisīs!

Viņi cītīgi lasīja vārsmas, un nekad nekas dzejā izteikts un nodrukāts nav uzskatīts par skaistāku un izjusts dzi|āk kā šie uz piparkūkām rakstītie panti; Zaļi un Frenijai tie likās tik piemēroti, it kā būtu domāti tieši viņiem.

— Ak, — nopūtās Frenija, — tu man dāvini māju. To pašu es dodu arī tev un pie tam visīstāko, jo tagad mūsu sirds ir mūsu māja, kurā mēs dzīvojam, un mēs nesam savu mājokli sev līdzi kā gliemeži. Cita jau mums nav!

Tādā gadījuma mēs esam divi gliemeži un nesam viens otra mājiņu! — sacīja Zaļi, un Frenija atbildēja: Taisni tāpēc mēs nedrīkstam šķirties, lai katrs paliktu sava mājokļa tuvumā.

Taču viņi neapzinājās, ka viņu joki ir tādi paši kā uzraksti uz dažādi veidotajām piparkūkām, un turpināja iedziļināties šajā sentimentāli naivajā mīlestības literatūrā, kas bija izlikta viņu priekšā un galvenokārt pielīmēta pie visādi izgreznotajām lielajām un mazajām sirdīm. Viss viņiem šķita skaists un gluži patiess; un, kad Frenija uz kādas apzeltītas sirds, kurai bija stīgas kā lirai, lasīja: «Sirds tā kā ģitāra ir man, jo viņu skar, jo viņa skan!» — viņai bija tāda sajūta, it kā viņa dzirdētu skanam pati savu sirdi. Tur atradās arī Napoleona attēls, taču pat zem tā bija parakstīts mīlestības dzejolis:

Bij Napoleons varens ģenerālis,

Kam zobens tvirts, bet sirds kā māli,

Sprauž mana mīļā rozīti pie krūtīm,

Bet toties tēraudstipras viņas jūtas.

Izlikdamies iegrimuši lasīšanā, abi izmantoja izdevību, lai izdarītu slepenu pirkumu. Zaļi nopirka Frenijai apzeltītu gredzentiņu ar zaļu stikla actiņu, bet Frenija Zaļi no melna kalnu kazas raga darinātu gredzenu, kurā bija iestrādāta zelta neaizmirstulīte. Varbūt viņi abi gribēja šīs nabadzīgās balvas iedot viens otram šķiroties.

Iedziļinājušies lasīšanā, viņi tā aizmirsās, ka nemanīja ļaužu baru, kas bija pamazām sapulcējies ap viņiem un uzmanīgi un ziņkāri viņus vēroja. Jo šeit bija daudz puišu un meiteņu no viņu ciemata, kas abus jauniešus pazina, un tagad tie bija sastājušies lokā ap

viņiem un ar izbrinu skatījās uz labi ģērbto pāri, kurš šķita tik dziļi aizrāvies, ka nemanīja nekā no pasaules.

— Paskatieties! — ļaudis sauca. — Tā patiesi ir Fre-nija Marti un tas pilsētas Zaļi! Tie jau izskatās kā viena sirds un dvēsele! Un cik tie maigi un draudzīgi, paskatieties tikai, paskatieties! Kurp gan viņi grib doties?

Skatītāju sirdīs izbrīna savādā kārtā jaucās gan ar līdzjūtību pret nelaimīgajiem jauniešiem, gan ar nicināšanu pret postā nonākušajiem un paklīdušajiem vecākiem, gan ar skaudību par laimi un saskaņu, kas vienoja šo pāri; aiz mīlestības un satraukuma Frenija un Zaļi izskatījās pavisam neparasti un gandrīz dižciltīgi, un viņu neslēptā aizraušanās un aizmiršanās šiem vienkāršajiem ļaudīm šķita tikpat nicināma kā viņu atstum-tība un nabadzība. Beidzot viņi attapās un, paskatījušies apkārt, redzēja ap sevi vienīgi izbrīnā ieplestas mm tes; neviens viņus nesveicināja, un viņi nezināja, vai vajadzētu kādu sveicināt, tā abas puses izturējās nelaipni un atturīgi drīzāk aiz apjukuma nekā ar nolūku. Frenija pavisam apmulsa, viņa nobālēja un nosarka; aiz rokas paņēmis, Zaļi veda projām nabaga meiteni, kura ar savu piparkūku māju viņam paklausīgi sekoja, kaut gan viesnīcā jautri pūta trompetes un Frenijai tik ļoti būtu gribējies padejot.

— Te mēs nevaram dejot, — Zaļi sacīja, kad viņi bija pagājuši mazliet tālāk, — man šķiet, ka šeit mums būtu maz prieka!

— Katrā ziņā, — Frenija skumji piekrita, — būs prātīgāk, ja mēs no tā pavisam atteiksimies, un es palūkošos, kur varētu atrast sev patvērumu.

— Nē! — iesaucās Zaļi. — Tev kaut reiz jāizdejojas, tāpēc taču es atnesu kurpes. Iesim uz turieni, kur priecājas nabadzīgie ļaudis, tādi, kādi tagad esam arī mēs, tur mūsu neviens nenicinās; gada tirgus laikā vienmēr notiek dejošana arī «Paradīzes dārzā», jo tas pieder pie šīs draudzes, dosimies turp, ja vajadzēs, tu varēsi tur arī pārnakšņot.

Frenija sarāvās, iedomādamās, ka nu pirmo reizi mūžā būs jāguļ svešā vietā; taču viņa bez ierunām sekoja savam pavadonim, kurš tagad bija viņas vienīgais atbalsts. Par «Paradīzes dārzu» sauca krogu, kas atradās skaistā vietā — vientuļā kalna nogāzē, no kurienes varēja pārredzēt plašu apkārtni un kur svētku dienās salasījās tikai nabadzīgi ļaudis — sīkzemnieku bērni, algādži un pat dažādi sveši klaidoņi. Pirms simt gadiem šo mazo lauku muižiņu bija uzcēlis bagāts savādnieks, pēc kura nāves neviens vairs te negribēja dzīvot, un, tā kā šī vieta nekam citam nederēja, tad savādā muiža panīka un beidzot tur ieperinājās kāds krodzinieks. Taču ēka saglabāja savu vārdu un tam atbilstošo arhitektonisko formu. Mājai bija tikai viens stāvs, virs tā atradās telpa bez sienām, kuras jumtu visos četros stūros balstīja masīvas smilšakmens figūras, četri gaužām aplupuši ercenģeļi. Visgarām jumta malai sēdēja mazi smilšakmens eņģelīši ar lielām galvām un resniem vēderiem; tie spēlēju triangelu, vijoli, stabuli, cimboli un tamburīnu — šie instrumenti bija kādreiz bijuši apzeltīti. Jumta iekšpusi, augšējās telpas margas un mājas sienas klāja izbalējuši fresku gleznojumi ar priecīgu eņģeļu bariem un svētajiem, kuri dziedāja un dejoja. Bet viss bija miglains un neskaidrs kā sapnī, viss aizaudzis ar biezām vīnstīgām, un lejup no lapotnes nokārās

gatavi zilu vīnogu ķekari. Ap māju auga veci kastaņkoki un vietvietām neviena nekoptie, zarainie spēcīgie rožu krūmi bija tā sakuplojuši kā citur plūškoki. Augštelpā atradās deju zāle; kad Frenija un Zaļi devās turp, viņi jau iztālēm redzēja tur dejojošos pārus un līksmo viesu pūli, kas dzīroja un trokšņoja ap māju. Frenija nesa savu piparkūku celtni svinīgi un skumji un izskatījās pēc senās gleznās attēlotas baznīcas svētās patroneses, kura tur rokās pašas dibinātas baznīcas vai klostera modeli; tikai no Frenijas dievbijīgās ieceres nekas nevarēja iznākt. Bet, izdzirdusi no augštelpas skanošo trauksmaino mūziku, viņa aizmirsa savas bēdas, un viņas vienīgā vēlēšanās bija dejot ar Zaļi. Mājas priekšā un istabā sēdēja viesi — no visām malām atklīdušie nabaga ļaudis un Zeldvilas salašņas, kuri bija iznākuši za|umos lēti papriecāties; Frenija ar Zaļi izspraucās cauri pūlim un, uzkāpuši pa trepēm, tūda| sāka griezt valsi, ne acu nenolaizdami viens no otra. Tikai, kad mūzika apklusa, viņi palūkojās apkārt; Frenija bija saspiedusi un salauzusi savu māju, bet, līdzko meitene gribēja sākt par to žēloties, viņa vēl jo vairāk iztrūkās no melnā vijolnieka, kura tuvumā abi bija apstājušies. Viņš sēdēja uz sola, kas bija uzcelts uz galda, un izskatījās tikpat melns kā parasti. Tikai šodien viņš bija piespraudis pie savas platmalītes za|u egles zariņu; pie kājām viņam atradās sarkanvīna pudele un glazē, ko viņš nekad neapgaza, kaut arī visu laiku sita ar kājām straujas dejas takti. Blakus viņam sēdēja skaists, jauns, skumīga izskata cilvēks ar mežragu, un turpat stāvēja kuprītis ar kontrabasu. Ari Zaļi, ieraudzījis vijolnieku, izbijās; taču viņš sveicināja jauniešus ļoti laipni un sauca:

— Es jau zināju, ka vēlreiz jums spēlēšu. Esiet līksmi, mani mīļie, un iedzeriet man par godul

Viņš piedāvāja Zaļi pilnu glāzi, un Zaļi izdzēra to uz viņa veselību. Redzēdams, cik Frenija izbijusies, vijolnieks mēģināja viņu laipni uzrunāt un pateica dažus tīri jaukus jokus, kas meiteni sasmīdināja. Viņa atkal kļuva moža, un jaunieši priecājās, ka sastapuši šeit paziņu un ka vijolnieks izturas pret viņiem gandrīz vai ar sevišķu gādību. Viņi dejoja bez apstājas, aizmirsdami sevi un visu pasauli šai burzmā, dziesmās un troksnī, kas skanēja gan mājā, gan ap to, aizšalcot no šī kalna tālu pāri zilganā rudens vakara miglā pamazām grimstošajai apkārtnei. Viņi dejoja, kamēr satumsa un lielākā daļa jautro viesu grīļodamies un klaigādami izklīda uz visām pusēm. Palika tikai īstie klaidoņi, kuriem nekur nebija māju un kuri pēc labi pavadītās dienas vēlējās izbaudīt arī jauku nakti. Starp tiem, kā liekas, daži bija tuvu pazīstami vijolniekam; viņi bija ģērbušies pavisam nesaderīgos apģērba gabalos un izskatījās dīvaini. Sevišķi dūrās acīs jauns puisis, kuram bija zaļi man-čestra svārki un saburzīta, ar sērmūkšļa jeb pīlādžu zaru vainagu apvīta salmu platmale. Viņam līdzi bija strauja meiča, kas bija tērpusies balti punktotos ķiršu krāsas svārkos un apvijusi ap galvu vīnstīgu, tā ka gar abiem deniņiem nokarājās zils vīnogu ķekars. Sis pāris izturējās trakulīgāk par visiem, nenogurstoši dejoja, dziedāja un šaudījās uz visām pusēm. Dejotāju vidū griezās arī kāda skaista meitene, tērpusies noplukušā melna zīda kleitā un apsējusi ap galvu baltu lakatu, kura stūris karājās pār muguru. Lakatu greznoja sarkanas ieaustas svītriņas, un patiesībā tas bija smalks linu dvielis vai salvete. Zem lakatiņa mirdzēja acis zilas kā vijolītes.

Krūtis greznoja diegā savērta pīlādžu ogu virkne, kas, sešreiz ap kaklu apvīta, atvietoja visskaistāko koraļļu rotu. Sī meitene nepārtraukti dejoja viena pati un spītīgi atteica visiem puišiem. Toties viņa kustējās daiļi un viegli un katrreiz, virpuļodama garām skumjajam mežraga pūtējam, pasmaidīja, bet viņš, to redzēdams, vienmēr novērsās. Bija ieradušās vēl citas jautras sievietes ar saviem pavadoņiem; visi izskatījās trūcīgi, toties izturējās jo priecīgāk un draudzīgāk. Kad kļuva pavisam tumšs, krodzinieks negribēja iedegt sveces, apgalvodams, ka vējš tās tik un tā nopūtīšot, drīz parādīšoties arī pilns mēness un par to naudu, ko viņš ieņemšot no šīs sabiedrības, mēness esot pietiekami labs apgaismotājs.

Šo paziņojumu viesi uzņēma ar lielu patiku, visa sabiedrība nostājās pie vaļējās deju zāles margām un vēroja, kad parādīsies spīdeklis, kura sārtumu jau varēja pie apvāršņa manīt; līdzko uzlēca mēness un meta savus slīpos starus pāri «Paradīzes dārza» augšstāva telpai, viņi turpināja dejot mēnesnīcā un pie tam tik klusi, pieklājīgi un laimīgi, it kā viņus apmirdzētu vai simt vaska sveču. Savādā gaisma padarīja visus sirsnīgākus, un tā Zaļi ar Freniju nespēja atturēties nepievienojušies kopējai jautrībai un nepadejojuši arī ar citiem. Bet katrreiz, uz brītiņu izšķīrušies, viņi atkal traucās kopā un līksmoja par atkalredzēšanos, it kā būtu viens otru meklējuši gadiem un beidzot atraduši. Dejojot ar citu, Zaļi kļuva skumjš un īgns un nepārtraukti vēroja Freniju, kura, pietvīkusi kā roze, virpuļoja garām, nepamezdama uz viņu ne acis, un izskatījās ļoti laimīga, lai dejotu ar ko dejodama.

— Vai tu esi greizsirdīgs, Zaļi? — viņa tam jautāja, kad muzikanti nogura un apklusa.

— Pasarg dievs, — viņš sacīja, — es nezinātu, kā tas jādara.

— Kāpēc tad tu esi tik dusmīgs, kad es dejoju ar citu?

— Es dusmojos nevis uz tevi, bet gan tāpēc, ka man jādejo ar citu. Es nevaru ciest nevienu meiteni; ja dejoju ar citu, tad man ir tāda sajūta, it kā turētu rokās malkas gabalu. Un tu? Kā tu jūties?

— O, es visu laiku jūtos kā debesīs, ja vien varu dejot un apzināties, ka tu atrodies tepat tuvumā. Bet man šķiet, ka es tūlīt nomirtu, ja tu aizietu un mani šeit pamestu.

Viņi bija izgājuši ārā un stāvēja mājas priekšā, Fre-nija apskāva Zaļi ar abām rokām, drebēdama pieglaudās viņam cieši klāt, piekļāva savu kvēlojošo, no karstām asarām miklo vaigu viņam pie sejas un šņukstēdama sacīja:

— Mēs nevaram palikt kopā, un tomēr es nespēju no tevis šķirties nevienu brītiņu, nevienu minūti!

Zaļi apkampa meiteni, piespieda cieši sev klāt un apklāja viņas seju ar skūpstiem. Viņa apmulsušās domas drudžaini meklēja kādu atrisinājumu, bet nevarēja to atrast. Ja arī nabadzība un viņu bezcerīgie ģimenes apstākli būtu pārvarami, tad viņu jaunība un bērnišķīgā kaislība nespētu uzņemties un izturēt ilgstošus pārbaudījumus un atsacīšanos, un bez tam vēl pasaulē dzīvoja Frenijas tēvs, kuru Zaļi bija padarījis nelaimīgu uz visu mūžu. Viņš bija pārliecināts tikpat cieši kā Frenija, ka sabiedrībā, kādā viņi dzīvoja, laime iespējama tikai gluži godīgā un likumīgā laulībā; abiem izstumtajiem tā bija pēdējā atblāzma no tās labās slavas, kas senāk

apmirdzēja viņu mājas un ko,viņu tēvi, juzdamies pavisam droši, bija nodzēsuši un iznīcinājuši ar mazu neuzmanību tieši tad, kad viņi, pūlēdamies šo labo slavu pavairot ar īpašuma palielināšanu, tik neapdomīgi un, pēc pašu domām, pavisam nevainīgi bija piesavinājušies bez vēsts pazuduša cilvēka mantu. Tas, protams, notiek katru dienu, bet reizēm liktenis par brīdinājumu citiem liek sastapties diviem šādiem savas mājas labās slavas un mantas vairotājiem, kuri tad noteikti saķildojas un saplosa viens otru kā plēsīgi zvēri. Jo aplamības izdarīt var ne tikai uz troņiem sēdošie mantrauši, bet arī visnabadzīgākajās būdiņās dzīvojošie, panākdami nevis to, ko cerējuši, bet pilnīgi pretējo; un tikumības vairogs acumirklī pārvēršas par kauna aizsegu. Bet Zaļi un Frenija vēl atcerējās savu jauko bērnību un savu ģimeņu labo slavu; toreiz viņi bija labi audzināti bērni un viņu tēvi izskatījās tikpat cienījami un kārtīgi kā citi vīri. Tad jaunieši bija ilgu laiku šķirti, un, atkal satikušies, viņi tūdaļ atrada viens otrā pazaudēto ģimenes laimi, un viņu draudzība kļuva jo ciešāka. Viņiem ļoti gribējās būt priecīgiem un laimīgiem, taču viņu draudzībai vajadzēja labus un drošus pamatus, kuri šķita neaizsniedzami, kaut gan viņu satrauktās sirdis labprāt būtu savienojušās tūlīt.

— Nu jau ir nakts, — iesaucās Frenija, — un mums jāšķiras!

— Vai man jāiet mājās un jāatstāj tevi vienu? — vaicāja Zaļi. — Nē, to es nespēju!

— Citādi uzausīs diena, un tad mums nebūs vieglāk!

— Es jums, muļķīši, došu labu padomu! — jauniešiem aiz muguras atskanēja spalga balss, un pie viņiem pienāca vijolnieks.

— Te nu jūs stāvat, nezinādami, kurp iet, un mīļojat viens otru, — viņš teica. — Es jums iesaku: palieciet kopā tādi, kādi jūs esat, un nevilcinieties. Nāciet pie manis un maniem labajiem draugiem kalnos, tur jums nevajadzēs ne mācītāju, ne naudu, ne rakstiskas apliecības, ne tikumu, ne gultu, vienīgi jūsu pašu labo gribu. Pie mums nemaz tik slikti nav, gaiss veselīgs, un, ja cilvēks strādīgs, sava iztikšana ir; mūsu māja ir zaļie meži, kur mēs mīlam viens otru, kā mums patīk, un ziemā mēs ierīkojam sev labas paslēptuves vai ielienam siltajā zemnieku savāktajā sienā. Tātad īsi un ātri; sarīkojiet savas kāzas tūlīt uz vietas un nāciet mums līdzi, tā jūs tiksiet vaļā no visām rūpēm un piederēsiet viens otram uz visu mūžu vai vismaz tik ilgi, cik jums pašiem patiks; mūsu bezrūpīgā dzīvē jūs pieredzēsiet sirmu vecumu, to jūs varat ticēt! Nedomājiet, ka gribu atriebties jums par to, ko man nodarījuši jūsu vecāki! Nē, es gan esmu apmierināts, redzot jūs tādus, kādi esat pašlaik; taču ar to man pietiek un, ja jūs man sekosiet, būšu jums izpalīdzīgs un pakalpīgs.

Viņš tiešām runāja atklāti un labsirdīgi.

— Nu, padomājiet drusku un sekojiet man, ja mans padoms jums liekas labs. Lai pasaule iet pie velna, ņemiet viens otru un neprasiet nevienam atļauju! Domājiet par līksmo kāzu gultu dziļajā mežā vai kādā siena kaudzē, ja būs auksti.

To pateicis, viņš iegāja mājā. Zaļi turēja savās rokās drebošo Freniju un vaicāja:

— Ko tu par to domā? Man šķiet, nebūtu nemaz slikti nelikties par pasauli ne zinis un mīlēt vienam otru, neņemot vērā likumus un aizspriedumus.

No Zaļi puses tas drīzāk bija izmisuma pilns joks

nekā nopietnība. Taču Frenija, viņu noskūpstīdama, atbildēja pavisam atklāti:

— Nē, turp es negribētu iet, jo tas man nepavisam nav pa prātam. Arī jaunais puisis ar mežragu un meitene zīda tērpā dzīvo kopā nelaulājušies un kādreiz viens otru (oti mīlējuši. Tagad, pagājušā nedēļā, meiča esot viņam pirmo reizi k|uvusi neuzticīga, ko viņš nemaz nevarot aptvert, tāpēc esot tik bēdīgs un īgns ir pret to, ir pret citiem, kas viņu izsmejot Bet tā izliekas, ka nožēlo šo grēku, ķircinādamās dejo viena pati. ne ar vienu nerunā un tādā kārtā viņu tikai izsmej. Tomēr, paskatoties uz nabaga muzikantu, var redzēt, ka viņš vēl šodien ar meiteni izlīgs. Tādē| negribu būt tur, kur notiek šādas lietas, jo nekad nespētu kļūt tev neuzticīga, kaut arī man būtu jāpacieš nez kas, lai tevi iegūtu.

Runādama nabaga Frenija bija piespiedusies cieši pie Zaļi krūtīm un sāka drebēt aizvien vairāk, jo jau kopš pusdienas, kad viesnīcniece meiteni bija noturējusi par līgavu un viņa bez ierunām tika tēlojusi šo lomu, viņa kaislīgi alka par tādu kjūt, un, jo bezcerīgāk tas bija, jo kvēlāka un neapvaldāmāka kļuva šī vēlēšanās. Zaļi nejutās labāk: kaut arī viņš nepavisam nevēlējās paklausīt vijolnieka vārdiem, taču tie bija viņu samulsinājuši un viņš, bezpalīdzīgi stomīdamies, sacīja:

— Iesim iekšā, mums vismaz vēl kaut kas jāieēd un jāiedzer!

Viņi iegāja viesistabā, kur vairs nebija neviena cita, izņemot mazo klaidoņu sabiedrību, kas pašlaik sēdēja ap galdu un ieturēja trūcīgu maltīti.

— Tur nāk mūsu jaunais pāris! — iesaucās vijolnieks. — Tagad esiet bezbēdīgi un jautri un ļaujiet jūs saprecināt!

Viņus aicināja pie galda, un abi jaunieši, it kā paši no sevis bēgdami, atsēdās, priecādamies, ka var kādu brītiņu pabūt starp cilvēkiem. Zaļi pasūtīja vīnu un daudz ēdiena, un visi kļuva ļoti līksmi. īgnais klusētājs bija izlīdzis ar neuzticīgo meiteni, un viņi glāstīja viens otru alkainā svētlaimē; otrs trakulīgais pāris dziedāja un dzēra, arī neskopodamies ar mīlestības pierādījumiem, un vijolnieks ar kuprīti kontrabasistu smējās un klaigāja. Zaļi ar Freniju apskāvušies sēdēja pavisam savrup; pēkšņi vijolnieks pavēlēja visiem apklust un izpildīja jocīgu ceremoniju, kas simbolizēja laulāšanu. Zaļi ar Freniju vajadzēja sadoties rokās, pārējie piecēlās un pēc kārtas nāca pie viņiem klāt, lai vēlētu laimes un apsveiktu ar uzņemšanu savā brālībā. Abi jaunieši ļāva tam notikt, neteikdami ne vārda un uzlūkodami visu par joku, taču pār muguru viņiem skrēja drebuļi.

Stiprā vīna uzmundrināta, mazā sabiedrība kļuva aizvien skaļāka un jautrāka, kamēr piepeši vijolnieks aicināja dzīrošanu izbeigt.

— Mums priekšā garš ceļš, un pusnakts jau pāri! — viņš iesaucās. — Celieties augšā! Pavadīsim līgavu un līgavaini, un, lai viss notiktu, kā pienākas, es iešu pa priekšu un spēlēšu vijoli.

Abi apjukušie bezpajumtnieki nezināja, ko darīt, un galīgi samulsuši atļāva, ka viņus nostada parejiem priekšā; citi nostājās pāros aiz viņiem, un gājienu noslēdza kupris ar kontrabasu pār plecu. Melnais vijolnieks gāja pa priekšu un, kāpdams lejā no kalna, spēlēja vijoli kā apsēsts; pārējie viņam sekoja smiedamies, dziedādami un lēkādami. Tā trakais naksnīgais gājiens devās prom pa klusajiem laukiem, cauri Zaļi un Frenijas dzimtajam ciematam, kur ļaudis jau sen gulēja.

Ejot pa klusajām ielām, garām zaudētajām tēvu mājām, Frenijas un Zaļi sirds sāpīgi sažņaudzās, un viņi, sekodami vijolniekam, dejoja neprātīgi, gluži kā uz sacensību līdzi ar citiem, skūpstījās, smējās un raudāja. Turēdamies aiz vijolnieka, viņi uzdejoja augšā kalnā, kur atradās trīs tīrumi; tur melnais puisis atkal sāka trakulīgi spēlēt, lēkādams un šaudīdamies kā rēgs, viņa biedri izturējās tikpat mežonīgi, tā ka uz klusā pakalna tika sarīkots īsts raganu sabats; pat kuprītis ar savu nastu tusnīdams griezās apkārt, un šķita, ka cits citu vairs ne redzētu, ne manītu. Zaļi satvēra Freniju cieši rokās un piespieda viņu palikt mierā, jo bija atguvies pirmais. Meitene bija pavisam aizmirsusies un skaļi dziedāja; lai viņu apklusinātu, Zaļi dedzīgi viņu noskūpstīja. Beidzot viņa saprata, ko Zaļi vēlas, un abi, klusu stāvēdami, klausījās, kā trakojošais kāzu gājiens aizbrāžas pa lauku un, nemanot, ka viņi palikuši iepakaļ, dodas augšup gar upes krastu. Vēl labu laiku nakts klusumā skanēja vijole, meiteņu smiekli un puišu klaigas, kamēr beidzot viss izgaisa un apklusa.

— Viņiem mēs esam izbēguši, — Zaļi sacīja, — bet kā mēs izbēgsim paši no sevis? Kā mēs no sevis paglābsimies?

Frenija nespēja neko atbildēt un, smagi elpodama, apķērās viņam ap kaklu.

— Vai man labāk nevajadzētu aizvest tevi atpakaļ uz ciemu un pamodināt ļaudis, lai tie dod tev naktsmājas? Tad tu rīt no rīta varētu iet savu ceļu un tev katrā ziņā klātos labi, jo tu visur tiktu uz zaļa zara!

— Tiktu gan uz zaļa zara bez tevis!

— Tev mani jāaizmirst!

— To es nekad nevarēšu! Vai tu to spētu?

— Tas ir cits jautājums, mana mīļā! — Zaļi sacīja, noglāstīdams viņas karstos vaigus, bet Frenija pieglauda seju pie viņa krūtīm vēl ciešāk. — Tagad runa ir tikai par tevi; tu esi vēl pavisam jauna, un tev visur var veikties labi!

— Un tev ne, tu vecais vecīt?

— Nāc! — Zaļi teica un vilka viņu projām. Bet viņi pagāja tikai dažus soļus un atkal apstājās, lai apkamptos vēl ciešāk un apmīļotu viens otru. Viņu dvēseles dziedāja un skanēja pasaules klusums, lejā bija dzirdama vienīgi lēni plūstošās upes liegā un maigā čalošana.

— Cik te ir skaisti! Vai tu dzirdi, ka skan it kā jauka dziesma vai zvans?

— Tas ir ūdens, kas čalo! Citādi viss ir klusu.

— Nē, tas ir kaut kas cits, mums visapkārt kaut kas skan!

— Man šķiet, mums ausīs šalc mūsu pašu asinis.

Viņi kādu laiciņu klausījās šajās patiesajās vai iedomātajās skaņās, kuras it kā radās no lielā klusuma vai kuras uzbūra gaišā mēnesnīca, jo tuvu un tālu pāri baltajai, cieši pie zemes pieplakušajai rudens miglai viļņoja mēness stari. Piepeši Frenija kaut ko atcerējās, aizbāza roku aiz tērpa izgriezuma un sacīja:

— Es tev vēl nopirku kaut ko piemiņai, to es tev gribētu iedot.

Viņa izņēma vienkāršo gredzenu un pati uzmauca to Zaļi pirkstā. Arī Zaļi sameklēja savu gredzentiņu un uzvilka to Frenijai rokā sacīdams:

— Tātad mums ir bijuši vienādi nodomi!

Frenija turēja savu roku blāvi sudrabainajā gaismā un aplūkoja gredzenu.

_— Ai, cik smalks gredzens! — viņa smiedamās sacīja. — Bet tagad mēs tomēr esam saderinājušies un viens otram apsolījušies; tu esi mans vīrs, un es — tava sieva, iedomāsimies to uz vienu mirkli, kamēr šī miglas strēle aizslīdēs garām mēnesim vai kamēr mēs būsim izskaitījuši līdz divpadsmit. Noskūpsti mani divpadsmit reižu!

Zaļi, protams, mīlēja Freniju tikpat stipri kā meitene viņu, taču jautājums par precēšanos viņam nelikās tik svarīgs un neatliekams kā meitenei, kura domāja vienīgi par to un bija cieši pārliecināta, ka no tā nenovēršami atkarīgi — vai nu dzīvot, vai mirt. Taču Zaļi beidzot atausa gaisma, jaunās meitenes sievišķība pēkšņi pamodināja viņā mežonīgas un kvēlas alkas, un viņa prātu apgaismoja žilbinoša skaidrība. Lai cik bieži Žali bija apkampis un glāstījis Freniju, taču tagad, apklādams meiteni ar skūpstiem, viņš darīja to pavisam savādāk un brāzmaināk. Par spīti pati savai kaislībai, Frenija tūdaļ juta šo pārmaiņu, pār viņas augumu pārskrēja trīsas, un, pirms vēl miglas strēle bija aizslīdējusi garām mēnesim, arī meitene iedegās. Kaislīgi apkampjoties, viņu gredzeniem greznotās rokas, it kā slepenas derības noslēgdamas, savijās cieši kopā. Zaļi sirds brīžam sita kā ar āmuru, brīžam apstājās, viņš elpoja smagi un klusi sacīja:

— Mums atliek tikai viena iespēja, Frenij, mēs šinī pašā stundā nosvinēsim kāzas un tad pametīsim pasauli — tur ir atvars, tur mūs neviens vairs neizšķirs, un tad mums būs vienalga, vai esam bijuši kopā īsi vai ilgi.

Frenija tūdaļ atbildēja: — Zaļi, par to, ko tu teici, es klusībā jau sen esmu domājusi un izlēmusi, proti, ka

mums vajadzētu mirt, un tad viss būtu garām, tāpēc zvēri, ka tu izdarīsi to kopā ar mani!

— Tas jau ir tikpat kā izdarīts, tevi neviens vairs neizņems no manām rokām, tikai nāve! — Zaļi ļoti satraukti iesaucās. Bet Frenija atviegloti uzelpoja, no viņas acīm plūda prieka asaras; viņa uzrausās kājās un viegli kā putns aizspurdza pāri laukam uz upi. Zaļi steidzās viņai pakaļ, jo domāja, ka meitene grib aizbēgt, un Frenijai likās, ka viņš grib to atturēt; tā viņi skrēja viens otram pakaļ, un Frenija smējās kā bērns, kurš negrib ļaut sevi noķert.

— Vai tu jau sāc to nožēlot? — pie upes nonākuši un apkampušies, viņi viens otram uzsauca.

— Nē, es priecājos par to aizvien vairāk, — abi atbildēja.

Aizmirsuši bēdas, jaunieši gāja lejup gar krastu un tik steidzīgi meklēja vietu, kur varētu apmesties, ka panāca mudīgo straumi, jo tagad viņu kaislība apjauta tikai svētlaimes skurbumu, ko varēja sniegt savienošanās, un viss viņu pārējās dzīves saturs un vērtība koncentrējās uz šo mirkli; nāve un iznīcība, kas nāks pēc tam, likās nenozīmīgs sīkums, liega vēsma, un viņi domāja par to vēl mazāk kā vieglprātis, kurš notērē pēdējo mantu, neraizēdamies, kā iztiks nākamajā dienā.

— Vispirms iemetīšu savas puķes, — iesaucās Frenija, — paskaties, tās ir pavisam nedzīvas un novītušas! — Viņa noņēma ziedus no krūtīm, iesvieda ūdenī un sāka skaļi dziedāt: «Bet mana mīla pret tevi par mandeli saldāka ir!»

— Paskaties! — iesaucās Zaļi. — Te ir tava līgavas gulta!

Viņi bija nonākuši pie ceļa, kas veda no ciemata uz

273

18 — Zcldvilas novelec

upi; te atradās piestātne, kur piesieta stāvēja augsti ar sienu piekrauta liellaiva. Neprātīgā pārgalvībā Zaļi tūlīt sāka atraisīt stiprās virves; Frenija smiedamās iekrita viņa rokās un iesaucās:

— Ko tu gribi darīt? Vai mēs beigu beigās vēl no-zagsim zemniekiem viņu siena laivu?

— Tas būs pūrs, kuru viņi mums dāvā, — peldoša guļamvieta un gulta, kāda vēl nav bijusi nevienai līgavai. Pie tam viņi atkal atradīs savu īpašumu, kas būs nonests lejup pa straumi, un nezinās, kas ar to noticis. Lūk, tas jau šūpojas un taisās peldēt projām!

Liellaiva atradās dažus soļus no krasta dziļākā ūdenī. Zaļi turēja Freniju paceltajās rokās un brida pa ūdeni uz laivu, bet meitene, spārdīdamās kā zivs, glāstīja viņu visu laiku tik dedzīgi, ka viņš nespēja vairs cīnīties ar straumi. Frenija pūlējās iemērkt ūdenī seju un rokas un sauca:

— Es gribu just, cik vēss ir ūdens! Vai tu vēl atceries, cik aukstas bija mūsu rokas, kad mēs tās viens otram sniedzām pirmo reizi? Toreiz mēs ķērām zivis, tagad paši kļūsim par divām lielām un skaistām zivīm.

— Rimsties, mīļais mežonēn! — teica Zaļi, kuram bija grūti savaldīt meiteni un noturēt viļņos līdzsvaru. — Citādi straume mani aizraus projām.

Zaļi ielika savu nastu laivā un pēc tam ielēca arī pats; tad viņš uzcēla meiteni uz augstu sakrautās mīkstās un smaržīgās kravas un uzrāpās augšā pie viņas; kad viņi abi sēdēja uz kaudzes, liellaiva lēnām ievirzījās straumes vidū un, klusi šūpodamās, peldēja lejup.

Upe tecēja gan caur bieziem, tumšiem mežiem, kuri to apēnoja, gan caur klajumiem, gan garām klusiem ciematiem vai nomaļām būdiņām; vietām ūdens bija

rāms, kā mierīgā ezerā, tad liellaiva gandrīz apstājās, vietām straume brāzās garām klintīm, ātri pamezdama aiz sevis miegā iegrimušos krastus, un reizē ar rīta blāzmu no sudrabaini pelēkās upes iznira pilsēta ar saviem torņiem. Norietošais, zeltaini sarkanais mēness meta dzelmē mirdzošu taku, pa kuru lēni šūpojās straumes sagrieztā liellaiva. Kad tā saltajā rudens rītā tuvojās pilsētai, divi pelēki, cieši apskāvušies stāvi noslīdēja no tumšās siena kaudzes un nogrima aukstajos viļņos.

Pēc brīža liellaiva sveika un vesela piepeldēja pie tilta un palika tur stāvam.

Kad vēlāk lejpus pilsētas tika atrasti līķi un noskaidrota to personība, avīzēs varēja lasīt par diviem jauniem cilvēkiem, divu ļoti nabadzīgu, izputējušu un nesamierināmi naidīgu ģimeņu bērniem, kuri veselu pēcpusdienu sirsnīgi viens ar otru dejojuši un uzjautrinājušies kādā gada tirgū,bet pēc tam noslīcinājušies. Šis notikums, acīm redzot, saistoties ar liellaivu, kas atpeldējusi no minētā apvidus uz pilsētu bez apkalpes; jādomā, ka jaunie cilvēki laivu atraisījuši, lai nosvinētu uz tās savas nelaimīgās un grēcīgās kāzas; bet tas tikai vēlreiz liecinot, čik plaši izplatījusies netikumība un cik zemiskas kļuvušas kaislības.

.

PĒCVĀRDS

Izcilais šveiciešu rakstnieks Gotfrīds Kellers dzimis 1819. gadā Cīrihē. Viņa tēvs, pēc amata galdnieks, nomira, kad Gotfrīdam Kelleram bija vēl tikai pieci gadi. Pirmās skolas gaitas Kcllers sāka trūcīgo laužu skolā. Vēlāk viņš turpināja izglītību kantona industriālajā skolā. Izmantojot kādas skolnieku grupas naidīgo uzstāšanos pret ienīstu skolotāju, — un šai grupai bija pievienojies arī Kellers, — direkcija, saudzēdama galvenos iniciatorus, bagātnieku dēliņus, izslēdza nevēlamo skolnieku Gotfrīdu Kelleru no skolas. Sī netaisnība atstāja uz Kelleru dziļu iespaidu

Turpmākajos gados Kellers nodevās glezniecības studijām un šinī nolūkā divus gadus pavadīja Minhenē (1840—1842).

Jau kopš agras jaunības Kellers interesējās par politiku. Viņš vairākkārt piedalījās dumpjos pret dažu kantonu klerikālajām valdībām, nodibināja sakarus ar vācu politiskajiem emigrantiem Šveicē un aizrāvās ar revolucionāro dzeju. Georga Hervega dzejoļus Kellers nosauca par «taures skaņām», kas pamudinājušas viņu pašu ķerties pie spalvas un 1846. gadā nākt klajā ar savu pirmo publikāciju «Autodidakta dzejas».

Ar sajūsmu Kellers sagaidīja 1848. gada revolūcijas notikumus. Dienasgrāmatā viņš atzīmēja: «Mana sirds dreb aiz prieka, ka esmu šo notikumu laikabiedrs.»

XIX gs. pirmajā pusē Šveice sastāvēja no savstarpēji vāji saistītiem kantoniem, kur vara atradās klerikāli feodālo aprindu vai pilsētas patriciešu rokās. Tikai 1848. g. revolūcijas rezultātā izveidojās apvienotā buržuāziski demokrātiskā Šveices republika. Taču Šveices īpatnējās vēsturiskās attīstības dēl vecās patriarhālās attiecības un konservatīvās tradīcijas bija tik dziļi iesakņojušās, ka arī pēc revolūcijas ievērojami ietekmēja šveiciešu domāšanas veidu. No tā nevarēja pilnīgi izvairīties pat tāds pārliecināts demokrāts un republikānis, kāds bija Gotfrīds Kellers.

Saņēmis pēc revolūcijas no jaunās valdības stipendiju, Kellers devās uz Vāciju, lai turpinātu izglītību. Heidelbergas universitātē uz viņu dziju iespaidu atstāja Feierbaha lekcijas filozofijā, kas palīdzēja viņam nostāties ateisma pozīcijās. No 1850. līdz 185o. gadam Kellers dzīvoja Berlīnē un intensīvi nodevās rakstniecībai. Kad 1851. gadā pārtrauca maksāt stipendijas, jaunā rakstnieka materiālie apstākļi kļuva ļoti grūti.

1855. gadā viņš pabeidza romānu «Zaļais Indriķis», kas, tāpat kā Gētes romāns «Vilhelms Meistars», pēc literatūras pētnieku atzinuma, ir viens no ievērojamākajiem tā saucamajiem audzināšanas romāniem vācu valodā.

Berlīnē Kellers sarakstīja noveles, kuru krājums ar nosaukumu «Zeldvilas ļaudis» iznāca 1856. gadā. Sājā izdevumā ietilpa pavisam piecas noveles, starp tām «Ciemata Romeo un Džuljeta» un «Trīs taisnīgie ķemju taisītāji». Arī noveles — «Savas laimes kalējs» un «Ļaunprātīgi izmantotās mīlestības vēstules» bija jau uzrakstītas un sagatavotas izdošanai. Tikai izdevēja patvarīgās rīcības dēļ tās netika ievietotas krājumā un iznāca pēc vairākiem gadiem krājuma otrajā daļā.

Atšķirībā no kaimiņzemēm Šveice bija pratusi saglabāt 1848. gada revolūcijas iekarojumus. Sis apstāklis, kā arī tas, ka Kellers dzivoja Berlīnē un vēroja Šveices dzīvi no tālienes, tāpat arī Kel-lcram pa daļai piemītošais šveiciešu tradicionālais konservatīvisms izraisīja autorā ilūziju, ka Šveices turpmākā attīstība iespējama īpatnējā, harmoniskā bezkonfliktu ceļā. Sava nozīme bija arī tam, ka toreiz Šveicē vēl nebija organizētas strādnieku kustības, kas tomēr netraucēja rakstnieku ar asu kritiku vērsties pret šveiciešu sīkpilsoņiem.

Krājuma ievadā Kellers paskaidro, ka Zcldvila ir viņa fantāzijas radīta tipiska Šveices pilsētiņa. Ar rāmu ironiju viņš izsmej zeldviliešu mietpilsonisko aprobežotību, izzobo to slinkumu un iedzīvošanās kāri un asi nosoda kaunpilno ieradumu — kalpot par algotņiem apspiedēju armijās.

Kellera pozitīvie ideāli skaidri izpaužas stāstā «Regela Amrainas kundze un viņas jaunākais». Lielu bagātību, mantkāri vai slinkumu rakstnieks uzskata par visu nelaimju galvenajiem cēloņiem. Kellera pozitīvais varonis ir godīgais, centīgais, politiski apzinīgais zemnieks, amatnieks, sīktirgotājs un citi, taču viņš asi nosoda mietpilsonisko pieticību un stāv tālu no idiļu veidošanas.

Pirmajās novelēs palaikam sastopamo uzbāzīgo moralizētāja tendenci, kurā izpaužas Kellera priekšgājēju (Pestaloci, Gothelfa) ietekme, rakstnieks drīz pārvar.

Sekodams Šekspīra paraugam, Kellcrs novelē «Ciemata Romeo un Džuljeta» uz plaša sabiedriskā fona parāda divu jauniešu skaidro mīlestību. Jau pašā sākumā ar liriskiem dabas un darba dzīves tēlojumiem nepatīkami kontrastē abu zemnieku klusā vienprātība iedzīvoties uz melnā vijolnieka rēķina. Viņi gan runā par sirdsapziņu, bet domā pa savu personisko labumu. Sī pagaidam tikko manāmā mantkāre kļūst par lielas nelaimes cēloni, tiklīdz tiek aizskartas abu privātīpašnieciskās intereses.

Pretstata vecāku naidam bērnos pamostas maiga un sirsnīga mīlestība, kurai vēlāk seko traģiska bojāeja. Ta notiek ne tikai vecāku naida un sabiedrības varizejiskās morāles dēļ. Galvenais šīs traģēdijas cēlonis ir tas, ka jaunieši nespēj izrauties no sīk-pilsonisko aizspriedumu loka.

Kontrastā ar gleznaini krāšņajām dabas ainavām satīriskos toņos veidots sabiedriskais fons. No abu zemnieku naida labumu gūst vienīgi Zeldvilas spekulanti, «kam šis strīds ir gards kumoss, un drīz vien katru ķildnieku atbalsta vesels pulks starpnieku, ziņu nesēju un padomdevēju, kuri atrod simtiem ceļu, lai izvilktu abiem pēdējos grašus».

Noveli «Trīs taisnīgie ķemmju taisītāji» Kellers uzskatīja par savu labāko darbu. Pārvarot romantiskajā literatūrā tik iemīļotā trīs zeļļu motīva idilisko tēlojumu, rakstnieks kāpina ironiju līdz groteskai, atsegdams sīkpilsoņu tikumības un pieticības liekulīgumu. Noveles pamatjēga ietverta pašā sākumā teiktajos vārdos:

«... trīs taisnīgie nevar ilgi dzīvot zem viena jumta, nesanākdami matos... Šādi taisnīgie nevienu lukturi nesadauza, bet nevienu arī neiededzina, viņi neizstaro nekādu gaišumu ...»

Trīs zeļļi, kas šķiet īsti tikumības simboli, īstenībā ir tikai nožēlojamas būtnes. Pieticība nav viņu rakstura īpašība un viņus stipri apgrūtina. Viņi raujas vaiga sviedros, bet darbs viņiem prieku nesagādā. Viss notiek nožēlojama, šaura mērķa dēļ — lai kļūtu par sīkīpašniekiem. Sā mērķa sasniegšanai visi trīs apslāpē savas cilvēciskās jūtas, paši noniecina savu cilvēcisko cieņu un pārvēršas par bezpersoniskām būtnēm. Tieši ar to izskaidrojams, kāpēc meistaram un Cīzei Binclinai izdodas izspēlēt ar viņiem ne-

jēdzīgu komēdiju. Zeļļu sacenšanās nespēj izraisīt ne mazāko līdzjūtību, bet gan tikai nicināšanu un kļūst par kaut ko līdzīgu jautram karnevālam. Kad iecerētie nodomi nepiepildās, viņi vairs nespēj atrast vietu dzīvē. Arī uzvarētāja laime ir ļoti apšaubāma, jo īstenībā viņš kļuvis mietpilsones kalps.

Reālistiskā dzīves uztvere ļāvusi Kelleram pareizi attēlot dažādas sociālās attiecības. Zeļļu savstarpējā konkurence ļauj meistaram sistemātiski paaugstināt darba normu, samazināt algu un viņus arvien sliktāk ēdināt.

Ar smalku ironiju un lielu pārliecības spēku veidots Cīzes Binclinas tēls. Katrs priekšmets Cīzes dzīvoklī liecina par viņas aprobežotību un iekšējo tukšumu. Arī viņas morālais līmenis nav visai augsts. Viņa nolemj apprecēt visveiksmīgāko no zeļļiem, vienalga, kurš tas būtu. Starp Cīzes nedaudzajām grāmatām ir arī Vācijas mietpilsoņu aprindas toreiz tik ļoti populārā sentimentāli saldenā morālista Kristapa Smita stāsti. Nav nejaušība, ka Kellers, kas šo rakstnieku dziļi nicināja, nosaucis visus trīs zeļļus kāda Smita stāsta varoņu vārdos.

Cīzes kā garās, tā arī seklās tirādes liecina par pretenzijām uz izglītību un inteliģenci. Pēc paša Kellera atzinuma, šis tēls daļēji ir satīra par Berlīnes estētu aprindām, un Cīzes tirādes veidotas pēc «augstas kārtas sieviešu» parauga. Šie paskaidrojumi norāda uz Kellera negatīvo nostāju pret buržuāziskajiem seklajiem Berlīnes literārajiem saloniem, kas bija radušies pēc 1848. g. revolūcijas, kura, kā zināms, bija cietusi neveiksmi buržuāzijas nodevības dēļ.

Arī novelē «Savas laimes kalējs» Kellers izmanto grotesku. Asprātīgās situācijās viņš atsedz seklās laimes meklētāja Džona Kabija avantūru smieklīgumu (uzvārda pārveidošana pēc angļu modes, turīga pilsoņa lomas tēlošana, cenšanās pēc diviem uzvārdiem, līgavas mātes bildināšana utt.). Aiz šiem smiekliem jūtama skarba kritika par zeldviliešiem, kas daiļskanīgus uzvārdus, dīkdienību un naudas tērēšanu uzskata par labo toni.

Raksturīga ir noveles izskaņa Tikai ražīgā darbā kalējs Kabijs kļūst pilnvērtīgs cilvēks un savas patiesās laimes kalējs.

Ne mazāk grotesks ir Ādama Litumleja tēls. Tā ir smalka parodija par Vācijas un Šveices feodālajām aprindām. Parazītiskā dzīves veida dēļ vientiesīgajam Litumlejam rodas donkihotiskas alkas iegūt senču gleznu galeriju, atrast pēctečus un rakstīt ģimenes hroniku — un visi šie viltojumi viņam vajadzīgi vienīgi tādēļ, lai tiktu pieskaitīts pie «augstākās» sabiedrības.

Novelei «Ļaunprātīgi izmantotās mīlestības vēstules» ir zināms tematisks sakars ar «Trim taisnīgajiem ķemmju taisītājiem». Noveles pirmā daja ir satīra par vācu lfteratūru laikā pēc 1848. g. revolūcijas, kad tā pārdzīvoja smagu krīzi un zināmā mērā ietekmēja arī Šveices kultūras dzīvi. Kellera darbs reālistiski sasaucas ar konkrētajiem apstākļiem toreizējā Vācijā. Vigi Stertelers abonē žurnālu «Gartenlaube», kas idealizē mietpilsoņu dzīves veidu. Daudzu literātu centieniem — ar bravūrīgām frāzēm aizēnot buržuāzijas kaunpilno kapitulāciju atbilst Stertelera piedalīšanās jaunā «vētras un trauksmes laikmeta» veidošanā ar nolūku ... «mākslīgi radīt to rūgšanas procesu, kurš vienīgais varētu dot jaunā laika klasiķus», bet toreiz raksturīgā cenšanās — spīdēt ar efektīgu sarakstīšanos izpaužas Stertelera godkārīgajā mērķī kļūt nemirstīgam, publicējot mīlestības vēstules. Pašas vēstules ir lieliska parodija par minētā paveida literatūru, taču augstāko pakāpi autora sarkasms sasniedz viesmīļa stāstā par rakstnieka gaitām un viņa secinājumā: «... es... piepeši sapratu, ka esmu par labu, lai būtu rakstnieks, toties diezgan piemērots, lai kļūtu par vecāko viesmīli vidējā viesnīcā ...»

Pēc 1848. g. revolūcijas Šveicē strauji attīstījās kapitālisms. Jau drīz pēc atgriešanās dzimtenē Kellers ar bažām kādā vēstulē raksta: «... šveicieši vairāk nekā jebkad un tikpat sirdīgi kā visur dzenas pēc naudas un peļņas...» Rakstnieks tomēr vēl nevēlas atteikties no ilūzijas par harmoniskas attīstības iespējām Šveicē.

Sai ziņā raksturīga viena no viņa ievērojamākajām novelēm — «Septiņu krietno vīru karodziņš» (1860). «Par laimi, pie mums nav ārkārtīgi bagātu cilvēku, labklājība sadalīta daudzmaz vienmērīgi,» saka vecais drēbnieks Hedigers. «Bet, ja nu rastos tādi, kam piederētu daudzi miljoni un turklāt vēl politiska valdīšanas kāre, tad tik būtu ko turēties pret viņu nelietībām.» Sājos vārdos izskan paša autora sīkburžuāziskās bailes no turpmākās kapitālisma attīstības. Taču, vīlies savās cerībās, sirmais rakstnieks pēc 18 gadiem nosauca šo noveli par «novecojušos tēvu tēvu laiku stāstu».

No 1861. gada līdz 1876. gadam Kellers ieņēma atbildīgu posteni — strādāja par Cīrihes kantona kancelejas pirmo sekretāru. Sim darbam vajadzēja ziedot daudz laika, un rakstnieka literārā aktivitāte atslāba. Tam par iemeslu ari rakstnieka vilšanās sabied-

riskajā dzīvē. Tikai 1872. gadā iznāca noveļu krājums «Septiņas leģendas», bet divus gadus vēlāk — «Zeldvilas ļaužu» otrā daļa.

Sīs otrās daļas ievadā rakstnieks noskumis atzīmē pārvērtības zeldviliešu dzīvē. Viņi sākuši plašā mērā nodarboties ar spekulāciju, kļuvuši vēl mantkārīgāki un, trīcēdami par savu īpašumu, baidās no politiskām pārmaiņām. Viņi nespēj arī vairs tik sirsnīgi smieties un jokot kā agrāk.

Otrajā daļā ietilpst pavisam piecas noveles, no kurām divas bija jau paredzēts ievietot pirmajā daļā. Ievērību pelna novele «Apģērbi darina cilvēkus». Asprātīgi veidotā fabulā Kellers izsmej zeldvilie-šus, kas vērtē cilvēku pēc viņa tērpa.

Ļoti atsaucīgi šveiciešu sabiedrība uzņēma «Cīrihcs noveles» (1877). Pati ievērojamākā šajā krājumā ir jau pieminētā «Septiņu krietno vīru karodziņš». Līdz ar patieso patriotisma tēlojumu šeit sevišķi izceļas lieliskais šveiciešu nacionālo ierašu, galvenokārt tautas tradicionālo svētku — strēlnieku svētku tēlojums. Taču pārējās krājuma novelēs, kas rakstītas vēlāk, arvien skaidrāk izpaužas rakstnieka darba spēju atslābums. Viņa tēlojumos vairs nejūt agrākā izteiksmes spēka.

Kellera pēdējais lielais darbs romāns «Martins Zalanders» iznāca 1886. gadā. Zaudējis visas ilūzijas, rakstnieks tagad satīriski attēloja kapitālistiskās Šveices ikdienu — spekulācijas, korupciju, aģitāciju, milzīgās sociālās pretrunas utt. Romāna iecerēto turpinājumu Kellers vairs neuzrakstīja. Viņš nomira 1890. g. 15. jūlijā.

Ar Kellera nāvi šveiciešu literatūra zaudēja ievērojamu vārda mākslinieku. Kellera daiļrade pašos pamatos ir demokrātiska; tajā izpaužas simpātijas pret vienkāršajiem cilvēkiem. Kellers pratis iejūtīgi parādīt šveiciešu dzīves veidu, ar prasmīgu tēlu individualizāciju atsegt viņu tipiskākās rakstura īpašības un krāšņi atainot Šveices dabu. Viņa noveļu darbība dinamiska, tajās daudz atjautīgi veidotu situāciju. Kellera stāstījumā liegs lirisms vijas ar smalku satīru, tajā variē labsirdīgi smiekli un dzēlīgs sarkasms vai groteska.

Kellers ir Šveices nacionālais rakstnieks, bet viņa daiļrade ar savu problemātiku un kritisko ievirzi saistīta arī ar Vacijas sabiedrisko dzīvi un kļuvusi par vācu literatūras organisku sastāvdaļu. Taču kā Šveices, tā arī Vācijas dzīve šaja laikposmā bija sīkpilso-niski ierobežota, tāpēc Kellera reālisms nespeja sasniegt tādu dzijumu un tik plašu vērienu kā reālisms pārējā Rietumeiropā vai Krievijā.

Vīlies buržuāziskajā demokrātismā, Kellers tomēr nespēja izprast proletariāta kustības nozīmi. Tāpēc viņa mūža beigu posma darbos palaikam drūms noskaņojums. Taču būtu pilnīgi nepareizi uzskatīt to par galveno iezīmi Kellera dai|radē, ka to dara daži buržuāziskie literatūras kritiķi. Kritizējot kapitālistisko īstenību, Kellers nekad nav ilgojies pēc «vecajiem labajiem laikiem». Viņš nekad nav zaudējis ticību cilvēkiem un labakai nākotnei un nekad nav pievienojies nevienam «pēcmarta» literatūras novirzienam. Izcilu nozīmi literatūrā Kellers ieguvis galvenokārt kā novelists, atklādams savos darbos patiesu demokrātismu, veselīgu reālismu un dzīvespriecīgu humoru.

M. Sniulovičs

SATURS

Savas laimes kalējs..........

Ļaunprātīgi izmantotās mīlestības vēstules . Trīs taisnīgie ķemmju taisītāji . . . . • •

Ciemata Romeo un Džuljeta.......

Pēcvārds ..............

Gottfried Keller

SELDWYLER NOVELLEN Auslese

Volksverlag Weimar 1962

Готфрид Келлер

ЗЕЛЬДВЫЛСКИЕ НОВЕЛЛЫ

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Redaktore V. Balode. Māksi. redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore L. Vasijevska. Korektore A. Kartenbeka.

Nodota salikšanai 1963. g. 18. Janvāri. Parakstīta iespiešanai 1963. g. 18. aprīli. Papīra formāts 70X108‘/82. 8,88 fiz. iespiedi.; 12,17 uzsk. iespiedi.; 11,75 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 74 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 16347-D2191. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 51.

A (Sveic.)

1

Varonis kāda dzejnieka Fridriha fon Hagedorna (1708—1754) darbā.

Content

Kellers Gotfrīds Zeldvilas noveles.

SAVAS LAIMES KALĒJS

ĻAUNPRĀTĪGI IZMANTOTAS MĪLESTĪBAS VĒSTULES

TRĪS TAISNĪGIE ĶEMMJU TAISĪTĀJI

CIEMATA ROMEO UN DŽULJETA

PĒCVĀRDS

SATURS

1