Mamins-Sibirjaks Dmitrijs

Zelts; Privalova miljoni

D.Mamins-Sibirjaks

Zelts. Privalova miljoni

Romāni

.

.

Zelts

Veltīts Marusei

PIRMĀ DAĻA

I

Kiškins varen steidzās, jocīgi cilādams savas īsās kā-jeles. Kad ausa iepelēks ziemas rīts, viņš bija jau garām Balčugas rūpnīcai ceļā uz Fotjanku. Viegls sals rosināja vecā vīra asinis, bet krītošais mīkstais sniegs klājās kā villaine pāri ceļa grambām. Nasko gājienu stipri kavēja pa ziemu padilušie velteņi, kuriem Kiškins šad lad uzmeta nicīgu skatienu un, it kā pats sev iestāstīdams, skaļi noteica:

— Ek, īstas filca skrandas... nudien! Taču bija, An-dron, reiz laiki, kad tu pats savā divjūgā joņoji no rūpnīcas uz Fotjanku, bet citreiz svešzemju rikšotāja mugurā. Braši...

Tik aušīga runa nepiederētos ne sirmajam vecajam vīram, ne viņa grumbu izvagotajai sejai, ja nebūtu mazo, ziņkāro, zaglīgo acu, kuras spītēja vecumam. Sava necilā auguma dēļ Kiškins zelta raktuvēs bija mantojis palamu: Ciekurzis, kā sākumā viņu saukāja tikai aiz muguras, bet tagad jau tieši acīs.

— Kaut jel sastaptu Rodjku ... — vēl vairāk pielikdams soli, Kiškins skaļā balsī prātoja.

Aiz Balčugas rūpnīcas ceļš vispirms stiepās pa Bal-čugovkas upes krastu, bet pēc tam sāka strauji kāpt ar mežu apaugušajā Doniņas krantī, no kuras pavērās lieliska ainava uz rūpnīcu, uz Balčugovkas upes teci un uz zelta ieguves vietām, kas pletās visapkārt ļaužu apmetnei. Krants virsotnē Kiškins apstājās un pameta skatienu atpakaļ, kur pelēkā ziemas dūmakā tinās rūpnīcas ēkas. Visu klāja balts sniega auts, ko krustu šķērsu izvagoja dzelteni raktuvju celiņi. Doniņas krants nogāzē vietām no sniega izdalījās šaubīga izskata sarkanbrūni plankumi: likās — no zemes milst ārā augoņi; tās bija zelta savrupus ieguves vietas. Daudzas no tām jau pamestas kā neienesīgas vai izstrādātas, kamēr pie dažām dega ugunskuri — tātad tur darbi ritēja pilnā sparā.

— Paskat, draņķi, šitā izrakņājuši zemi, — pārlaidis zemes puniem pieredzējuša cilvēka skatienu, Kiškins ierunājās. — Un to viņi dēvē par zelta meklēšanu ... jā-smejas! .. . Nemeklē, ja pats neesi nolicis .. . Zeltu skalojam, gaidām, tomēr paši kaucam un vaidam.

Kiškins sajoza ciešāk savu veco kažoķeli, kuram bija pelēka nonēsāta vadmalas virsdrāna, un sāka jo žiglāk tipināt lejup no krants, it kā kāds viņu no mugurpuses stumtu.

Viņpus Doniņas krants iesākās šahtas: Pirmdzimtā, Stūra, Šiškarjova, Podarujeva, Vangalīte un Spasokol-čeda. Ap šahtām slējās augstas nederīgā ieža atbērtu-ves, ar rūsu pārklāta kvarca kaudzes, kokmateriālu grēdas un dažnedažādas celtnes: šķūņi, barakas, sargbūdas un lieli korpusi. No visām šahtām darbojās vienīgi Spaso-kolčeda, tai pāri dūmus vēla milzīgs ķieģeļu skurstenis. Kaut kur neredzama elsa tvaikmašīna. Pamesto šahtu izskats bija nožēlojams — skursteņi nošķiebušies, ēkas pūstošas un brūkošas. Mazās acis piemiedzis, Kiškins smaidīdams vēroja šīs Ēģiptes mocības.

— Palikusi tikai viena bedre paraugam ... — viņš noteica, dodamies uz darbojošās šahtas pusi.

— Ei, vai te ir kāda dzīva dvēsele? Rodions Potapičs šeitan? ...

No sargbūdas izspraucās galva pinkainiem matiem, uzmeta Kiškinam izbrīna pilnu skatienu un gausi novilka:

— Bija, bet nu jau atkal ir prom ...

— Paskat, vēja ķērājs! — Kiškins dusmīgi iesaucās.

— Aizstaigā uz Fotjanku, tur tu viņu atradīsi, — cilvēks ieteica.

— Tev viegli runāt: uz Fotjanku.. . Bet līdz Fotjan-kai jākāto savas trīs verstis. Ak tu sātans! Nevarēja tupēt uz vietas.

— Rodions Potapičs jau mazā gaismiņā nolaidās šahtā, izspridzināja četrus dinomīta lādiņus, bet pēc tam aizgāja uz Fotjanku. Tur zeltrači skalo bortus, un viņiem tie jāuzrauga ...

Kiškins izvilka bērza tāss tabakdozi, spēcīgi iešņauca un vēlreiz pārlaida skatienu šahtām.

Ak vai, cik te naudiņas kumpānija nav ļāvusi apnikt zemē — savus trīssimt tūkstošus, ja ne vairāk. Eku branga vietiņa: par trīssimt tūkstošiem no visām šahtām nav dabūts ne desmit mārciņu zelta. Jā, skaties un brīnies, ko tur teikt...

Bet nauda jau acīs neskatās: roc kaut vai zemē, ja nav kur likt.

No šahtām ceļš gāja atkal pa Balčugovkas krastu, ko apvija tikko samanāmi kaili kārkli. Visgarām upei vēl stiepās «kroņa darbu» pēdas — milzīgi karjeri, milzīgi zemju kalni, milzīgi dambji. Darbs, par kuru nevajadzēja maksāt, netika žēlots, un visa zeme desmit verstu tālu bija rakumu rakumos, kā kad te būtu darbojies varens kurmis. Kiškins nopūtās, atcerējies, kā zeltu meklēja kroņa laikos, kad te visur darbi kūsāja, bet viņš pats vizinājās savos personiskajos zirgos. Tagad visur svilpoja tukšums, tāpat kā viņa kabatās... Tikai dažviet zeltrači vāca kopā pabiras, kas palikušas pēc kroņa darbiem.

Nosoļojis trīs verstis, Kiškins jutās noguris. Viņš bija pat nosvīdis kā uzcītīgs piejūga zirgs. Mežs pēkšņi atkāpās, un skatienam atklājās plašs sniegots klajums, ko norobežoja kroņa aizsprosta zemes valnis. Šī tad nu bija tā daudzinātā Fotjankas zelta iegula, kuru atklāja viņš, Androns Kiškins, un kura ienesa kronim vairāk nekā simt pudus zelta. Tālumā uz zemes raga bija saredzams Fotjankas ciemats. Taču viņa ceļš neveda turp, bet uz aizsprostu. Šobrīd lejpus aizsprosta Balčugovkas abos krastos norisa zelta ieguves darbi. Zeltrači skaloja bortus, citiem vārdiem runājot, kādreizējo zelta atradņu neizstrādātās apmales, kam bija iespējams piekļūt vienīgi ziemā, kad cirtnēs pārāk strauji negāzās iekšā ūdens. Šos darbus pārraudzīja Rodions Potapičs Zikovs, Balču-gas zelta raktuvju vecākais šteigers^1. Viņš reizēm pārnakšņoja turpat zemnīcā, kas bija ierakta aizsprosta uzbērumā, — no šīs paaugstinātās vietas vecajam vīram viss bija pārredzams pat versti tālu. Vecajam Zikovam Balčugas rūpnīcā piederēja māja, tikai tur viņš gandrīz nekad neuzturējās, priekšroku dodams meža būdām, zemnīcām un šķūne|iem.

— Ehē, tātad mežainis mājās! — Kiškins iesaucās, ieraudzījis netālu no zemnīcas zilu dūmu strūklu.

Viņš jau iztālēm sazīmēja Zikova garo, salīkušo augumu, kas kustējās pie ugunskura. Večukam bija kaila galva, mugurā ar dzelteniem raktuvju māliem notriepts puskažociņš. Plata, kupla bārda sniedzās pāri krūtīm. Kad viņš ieraudzīja nākam Kiškinu, tā varenā piere savilkās grumbās. Virs uguns dzelzs katliņā vārījās kartupeli. Mazās, dūmos nokvēpušās zemnīcas durtiņas bija pavērtas, lai šai kurmja alā iekļūtu gaiss.

— Sveiciens pieguļniekam! — tuvodamies ugunskuram, Kiškins priecīgi iesaucās.

— Laipni lūdzam, — Zikovs atteica, uzmezdams nelūgtajam viesim ne visai vēlīgu skatienu. — Kas tevi tik agri atdzinis šurp? Apsēdies, jūties kā mājās .. .

— Esmu nācis, vajadzības spiests, Rodion Potapič. Turklāt nopietnas. Jā... Bet tu uzraugi zeltračus? No viņiem, sātaniem, nedrīkst novērst acis ...

— Visi labi, — Zikovs drūmi noteica. — Vai kartupeļus gribi?

— Būtu izcepis pelnos, tad tie gardāki nekā vārītie.

— Paskat, gardēdis! .. . Esi izlepis, kroņa labumus rīdams.

— Ak vai, no tiem kroņa labumiem nav vairs ne smakas, Rodion Potapič! ... Visa nauda mugurā, bagātība vēderā...

— Nemels. Man tas nepatīk... Vari pūst pīlītes citiem, ne man.

Kiškins ar tādu kā pārmetumu paskatījās uz bargo veci un nodūra galvu. Jā, kas gan šim nekaiš tagad viņa priekšā dižoties, ja pašam vieta, alga un mājā ir viss, ko sirds kāro. Zikovs, klusu ciezdams, uzdūra karstu kartupeli uz koka iesma un pasniedza ciemiņam. Šis mājas apstākļos necilais cienasts savvaļas dzīvē bija pirmšķirīgs: kūpošais kartupelis rosināja apetīti, turklāt Kiškins jau bija krietni nostaigājies. Kartupeli nomizojis un devīgi apkaisījis ar sāli, viņš to rīšus aprija. Zikovs, vēl arvien klusēdams, pasniedza nākamo.

— Tev gan te labi, Rodion Potapič, — pārlaidis apkārtnei skatienu, Kiškins jūsmīgi iesaucās. — Un vai zelta meklētāju daudz?

— Kādi trīsdesmit būs ...

Zelta ieguves vietas sākās asis piecdesmit no zemnīcas. No izvērstajiem māliem un smiltīm Balčugovkas krasts šķita sarkanbrūns. Darbi norisa divās bedrēs, kur, izmantojot zemes sasalumu, cirtnēs tika atskaldīts zeltu saturošais iezis. Virs katras bedres bija uzstādīta neliela koka vinča, ar kuru divi «griezēji» jeb «vinčotāji» vilka āra koka kublu ar smiltīm un nederīgo iezi. Tad stūmēji sagāza izceltās smiltis tačkās un pa dēļu laipām aizstūma līdz ledum, kur rindā bija saliktas no koka taisitas skalojamās muldas. Vīrieši strādāja cirtnē, tāpat pie vinčām un tačkām, kamēr sievas un meitas skaloja smiltis. Iztālēm skatoties, pavērās raiba ainava, turklāt tik neparasta ziemas laikam.

— Skalo ledainā ūdenī, — Kiškins ierunājās pieredzējuša zeltrača balsī. — Būtu jel uzslējuši baraku un skalojuši siltā ūdenī, kamēr tagad smiltis sasalušas...

— Tu neko nesajēdz! — Zikovs viņu strauji pārtrauca. — Pirmkārt, smiltis grābj no vairāk nekā asi liela dziļuma, un tur zeme nav sasalusi, bet, otrkārt, —

fotjankas smiltīm nav māla piejaukuma, tās ir irdenas ... Kā uzšļāc ūdeni, tā sabirst drumslās. Turklāt smiltis te rupjas, pietiek nedaudz apslacīt ar ūdeni... Nē, tu neko nesajēdz, Ciekurzi! . . .

— Es tikai tā starp citu, bet tu tūdaļ skaisties.

— Tāpēc nevajag melst, it īpaši, ja nezina. Nu, kāds vējš tevi te atpūtis? Runā, man nav laika tērgāt...

— Ir viena tāda lietiņa, Rodion Potapič. Tu taču būsi dzirdējis, ko stāsta par kroņa zelta iegulām Ciedrainē?

— Un kas tad ir?

— Tagad nu beidzot izlemts. . . Termiņš — pirmais maijs: tad tās vērs vaļā. Katrs, kas gribēs, varēs strādāt. Pieteikums, protams, būs jāiesniedz, tāpat viss pārējais. Es biju kalnrūpniecības pārvaldē, pats to papīru lasīju.

Zikovs iesākumā nenoticēja un pārsteigts lūkojās Kiš-kinā, vai tikai vecais kantora žurka nemelš niekus, bet Kiškins runāja tik pārliecinoši, ka nebija iemesla šaubīties. Šī vēsts satrieca veco vīru, un viņš apjucis murmināja:

— Kā tad tā... hm... Bet pie kā paliek Balčugas zelta raktuves?

— Balčugieši paliek atsevišķi: viņu rīcība taču ir piecdesmit kvadrātverstis. Pietiks simt gadiem... Vai nu tik nepiepildāmi būs, ka sagrābs vēl Ciedraines iecirkni:

tajā ir četrsimt tūkstoši desetīnu . .. Un kas par vietām: gar Tukšslaukto strautu, gar Ipatihu, gar Sarkanrīklīti — it visur zelts. Visa izklaidus zelta pirmsākums ir Ardētais kalns, tātad tur būs tās zelta dzīslas... Tur jau kroņa laikos gan ap Bākas bruģi, gan Fiļkas sildegā, gan Cepures klajumā, gan pie Ciedravota tika meklēts zelts. Vārdu sakot, daudz un dažādās vietās ...

— Kas tad to nezina. Ciedraines iecirknī zelta aplam daudz, tikai tu atkal runā tukšu. Ciedraines zelts nav ar plikām rokām paņemams: visapkārt staignājs, gāžas virsū ūdens, bet apakšā — akmens. Ciedraines zelts prasa pūles. Bet man prātā kas cits. Nelaime tā, ka uz Ciedraines iecirkni metīsies zelta meklētāji no pilsētas un aizvils no Balčugas raktuvēm strādniekus. Šobrīd visi ļaudis ir pie mums, tikpat kā putra bļodā, bet tad aizplūdīs uz visām pusēm ... Viņiem pietiek pamest ar pirkstu. Ļaudis ir samaitāti.

— Tālab es gribēju ar tevi aprunāties, Rodion Pota-pič, — Kiškins iztapīgi teica. — Lieta, raug, tāda. Es savā laikā, kad kronim raka šurfus, vienu vietiņu iezīmēju: to sauc par Proņkas sargtorni. Tur bija labas zīmes... To tad derētu pieprasīt.

— Un tad?

— Es meklēju kompanjonus... Varbūt arī tu butu ar mieru? Tālab esmu pie tevis atnācis ... Tas ir drošs zelts.

Zikovs pat uzslējās kājās un nicīgi paskatījās uz kārdinātāju.

— Tu esi zaudējis prātu, Ciekurzi. Es lai ietu meklēt zeltu, aizmānot prom cilvēkus no Balčugas raktuvēm? ... Turklāt kopā ar tevi? .. . Ha-hā ...

— Ja nenāksi tu, gadīsies citi... Es tev nenovēlu Jauna, Rodion Potapič. Bet, ja runa ir par Balčugas raktuvēm, tad tās par mums asaras nelies... Tu nupat teici, es neko nesajēdzot, bet šai gadījumā es varbūt sajēdzu vairāk nekā tu. Balčugas un Ciedraines iecirkņi atrodas līdzās, tiklīdz zeltu sāks meklēt tur, kur tie abi saskaras, ies vaļā jūsu — Balčugas zelta uzpirkšana un reģistrēšana pašu grāmatās. Un visi gali būs ūdenī... Jā!

— Tur tev taisnība, — Zikovs sašļucis apstiprināja. — Zeltrači izvazās mūsu zeltu. Tas nu ir svēti. Viņiem pietiek, ka pamet ar pirkstu... jau tagad gaišā dienā jāiet ar skalu nopakaļ, bet tad vēl jo ciešāk! Tikai, es tā domāju, — viņš piemetināja, — ka tu to visu esi samelojis ...

gan tu tos melus redzēsi.

iestājās neveikls klusums. Kartupeļu katliņš bija iz-tukšots. Kiškins vairākkārt uzmeta Zikovam savu mazo, skaidro acu skatienu, it kā gribētu ko sacīt, taču lūpas

vien kustēja.

Bet kā te bija iesākumā, Rodion Potapič! — beidzot iņš, gaisu uz iekšu vilkdams, pavisam nomāktā balsī ierunājās. — Kad reizēm pārdomāju savu likteni, viss, izliekas kā sapnis... Vai tā te ir zelta meklēšana?

un vai tie te tagad ir darbi?

Ko piemini bijušos laikus kā veca sieva pērnās govs pienu?

Ka lai nepieminu! ... Kurš atklāja Fotjankas zelta iegulu? Protams, es. Te tika iegūts zelts par pusotra miljona rubļu, kamēr es, kā redzi, esmu pliks un nabags ...

Kiškins iesita sev ar dūri pa krūtīm, un pa vaigiem tam noritēja sīku vecišķu asaru lāses. Tas notika tik negaidīti, ka Zikovs sāka apjucis murmināt:

Nu rimsties ... Paskat, ko atcerējies!

Jā!... — Kiškins raudulīgā balsī teica. — Jā... Iev viegli pateikt: rimsties!... Bet vai kāds ir pajautājis, kā es dzīvoju ... jā. Varbūt man jāraud, kamēr citi var līksmot... Kaut, piemēram, tie paši raktuvju inženieri: viņiem ir savi nami, savi rikšotāji, var vizināties, kamēr man jātipina kājām. Bet kālab tas tā, Rodion Potapič? Tālab, ka es toreiz nepratu zagt... jā, jā!

— Nepaliki arīdzan tu toreiz bešā, neliedzies!

— Cik tad tur bija? Ņem un iegrūž man trīs papīra simtniekus, kamēr paši nozog desmit tūkstošus. Bet es noslēpu viņu grēkus: tā bija mana vaina... Ja man toreiz kāds nocirstu rokas, būtu vēl pārlieku maz. Es biju gatavais stulbenis... Pelnījis, ka man piespļauj acis, ved uz upi slīcināt, tik dulls es biju. Toreiz, kad atklāju Fotjankas iegulu, simt pudi smilšu saturēja pusotra zo-lotņika^2 zelta, tātad, ieskaitot darbu, tas kronim izmaksāja labi ja sešas grivnas^3, kamēr pārvaldnieks Frolovs nodeva zolotņiku par trim rubļiem. Tas nozīmē, ka no

katra zolotņika divi rubļi četrdesmit kapeikas ņēma un mierīgi iebāza sev ķešā. Un vai tās bija vienīgās blēdības? ... Es taču visus izdevumus iegrāmatoju: tur, kur desmit strādnieku, — rakstīju simtu, tur, kur izrakts simt kubikasu zemes, — rakstīju tūkstoti... Es pats arī rakstīju algas ierēdņiem, kuru nemūžam nav bijis. Bet Fro-lovs tikai man sola un sola: «Tu pacieties, Andron Jev-stratič, beigās mēs sadalīsim: kā mēdz teikt — roka roku mazgā ...» Un tā nu es esmu tīrs. Viņam tagad netrūkst ne putna piena, kamēr man šitādā izskatā jāklīst pa pasauli apkārt. Gandrīz žēlastības dāvanas lūdzot...

— Bet kur tagad tavs nams? Kur mantība un iedzīve? Kur nauda? — Zikovs dusmīgi sauca. — Tev vajadzēja nocirst rokas tad, kad tu iesāki spēlēt uz kārtīm, tempt madeiru, piekopt zaļu dzīvi... Kam piederēja māja, kurā traktiernieks Jermoška tagad sēd kā no asinīm uztūkusi blakts? Atbildi — kam? ...

— Tā nu tas bija, — Kiškins apstiprināja. — Kādus tūkstošus piecus esmu nospēlējis uz kārtīm, arī madeiru tiku dzēris... Kas bija, tas bija. Toties Frolovs pagrūda vienā vakarā divdesmit tūkstošus. Varbūt tu atceries veco Lauztuvju karjeru, kuru savā laikā izraka rekrūši, — bet mēs to ņēmām un noaktējām kā jaunu, un par to, stāstīja, kroņa kase esot izmaksājusi apaļus četrdesmit tūkstošus rubļu. Atbrauca revidents, bet mēs likām uzrušināt karjeram dibenu un uzkaisīt uz vecajām atbērtuvēm smiltis — un viss tika pieņemts. Jādomā, šis revidents šķīrās no mums kā peļu ciltstēvs no miltu tīnes — viscaur balts: baltas ķepas, aste, ūsas. Ek, ko tur runāt! ...

— Kam vecas lietas celt gaismā! Kas bijis, tas izbijis...

II

Zikovs juta, ka Kiškins ne gluži par tukšu cenšas un, senus laikus pieminēdams, ir aizsācis «nepiedienīgu» runu, tāpēc, lūpas cieši sakniebis, klusēja. Nopietnais večuks necieta tādas pļāpas.

— Nu, brāl, man vairs nav laika, — viņš, sliedamies kājās, pārtrauca ciemiņa runu. — Mums pašreiz notiek skalošanas darbi... Paskat, zelta savācējs jāj šurp ar stopu.

Balčugovkas labajam krastam piekļāvās akmeņaina krants, kuru sauca par Uļjana skraustu. Pa to aizlocījās • ceļš uz Balčugas iecirkni. Tagad arī viņpus Uļjana skrausta risa zelta ieguves darbi. Pa šo ceļu jāšus tuvo-jās savācējs ar stopu, kurā sabēra iegūto zeltu. Zikovs atpogāja savu puskažociņu, lai savilktu ciešāk jostu, un Kiškins ievēroja, ka tam zem katūna krekla kaut kas izspiedies.

— Kas tev zem krekla, Rodion Potapič?

Dinomīts ... Es to ziemu nēsāju sev klāt, tālab ka šis te dinomīts necieš aukstumu.

— Bet ja notiek nelaime ...

— Iet vaļā sprādziens? Viss dieva ziņā... Tikai mēs pie tā esam pieraduši. Es pat, likdamies gulēt, ņemu di-nomītu sev blakus.

Drošs paliek drošs, Kiškins tomēr atvirzījās patālāk no večuka, kas bija pielādēts ar dinamītu. «Nav nemaz prata,» viņš klusībā nodomāja, nenolaizdams acis no uzblīdušās azotes.

— Kāda tad ir tava atbilde sakarā ar Proņkas sargtorni? — kad viņi bija ceļā no zemnīcas pie zeltračiem, Kiškins noprasīja.

— Tas nav mūsu saprašanai, lūk, mana atbilde, — večuks cieši noteica, likdams soļus sabradātajā, netīrajā sniegā. — Gan atradīsies bez mums, kas iekāros tavu zeltu ... Aizstaigā pie Jermoškas.

— Vai Jermoškam nepietiek, ka viņš tagad dzīvo manā mājā?

Redzot nākam bargo šteigeru, zeltrači sarosījās, kaut gan skaitījās neatkarīgi ļaudis un strādāja pēc brīvas gribas.

— Ek jūs, cūkrakumu meistari! — ielūkojies pirmajā stobrā, Zikovs sāka rāties. — Ka tik kādu nenospiež: būs vēl man jāatbild.

Pēc raktuvju nolikuma nelaimes gadījumu novēršanai visas šahtas vajadzēja nostiprināt ar koka grodiem, apmēram tādiem, kādus laiž akās; tomēr ziemu, kamēr zeme sasalusi, zelta raktuvēs gandrīz visur tika pieļautas apaļas šahtas, bez nostiprinājumiem, un tās tad dēvēja par stobriem. Strādnieki, saprotams, riskē, bet tāds jau ir krievu cilvēks: viņš gatavs ik brīdi riskēt ar savu dzīvību, lai tikai aiztaupītu sev lieku soli. Un tāpat ari te. Zikovs, taisnību sakot, būtu varējis pavēlēt strādniekiem, lai taisa nostiprinājumus, taču tie visi bija tā noskranduši un bada izmocīti, ka pat viņam mēle neklausīja. Vecais vīrs gan dažubrīd rājās, bet tas arī viss. Ziemas laiks zelta raktuvēs liek turēties, cik var: darba nav, tomēr ēst vajag tāpat kā vasarā.

Zikovs devās no cirtnēm pie zelta skalojamām muldām un pavēlēja sākt skalošanu. Muldām bija aizkarinā-tas priekšā slēdzenes, turklāt tām vēl bija pielikti vaska zīmogi — to visu darīja tālab, lai zeltrači neizlaupītu kompānijas zeltu. Sievietes pabeidza skalošanu, bet vīrieši ķērās pie lepēšanas. Darbu turpināja vienīgi tās sievietes, kuras pumpēja muldās ūdeni. Zikovs stāvēja un vērīgi sekoja lepētājiem, kuri dēļu slūžās vispirms ar koka lāpstām izskaloja smiltis, bet pēc tam ar mazām suciņām sāka atdalīt no šliha liekās smiltis. Šlihs nozīmē magnetizētas smiltis, kas radušās no dzelzsrūdas; skalošanas gaitā šlihs izgulsnējas skalojamās muldas «galvgalā» kopā ar zeltu.

Kiškins neviļus pārlaida noskrandušo zeltraču pulciņam līdzjūtības pilnu skatienu: ļaūdis bija nodzinušies līdz pēdējam kliņķim. īsti skrandu lāči, it īpaši sievietes, kuras izskatījās pēc lupatu vīstokļiem. Vīriešiem sejas slimīgi bālas un noliesējušas, niknuma pilnas. Cauri pairušajām drēbēm rēgojās neapsegts raktuvju ļautiņu plikums un trūkums. Kamēr Zikovs bija aizņemts pie lepētājiem, Kiškins piegāja pie kāda bakurētaina veca vīra, kuram bija liels līks deguns.

— Labdien, Turka ... Tu mani nepazīsti?

Turka paskatījās ar asarojošām, nespodrām acīm uz Kiškinu, tā izkaltušās lūpas vienaldzīgi nočāpstināja:

— Kas tad tevi nepazīst, Andron Jevstratič... Bija laiki, kad tevi sveicināja kā lielu kungu, raudami nost cepuri. Jā, bija gan tev kādreiz dzīve, bija ...

— Turka, tu taču pie Frolova kalpoji par šteigeru toreiz, kad Lauztuvēs raka veco karjeru? — Kiškins, balsi pieklusinādams, jautāja.

— Būšu piemirsis, Andron Jevstratič... Ka biju Fot-jankā par šteigeru, atceros skaidri, bet, ka vecajā karjerā, to it kā neatceros.

— Nu, bet pārējos, kuri tur strādāja, atceries?

— Kā nu ne... Gan mūsu Fotjankas ļaudis, gan bal-čugiešus. Kas bija, tas bija, Andron Jevstratič...

Atmiņās par pagājušajiem laikiem vecais Turka atžirga, bet Kiškins pameta ar acim uz Zikova pusi: sak, tagad, vecais, nav īstais brīdis to visu pārspriest... Vecais šteigers savāca izskaloto zeltu uz dzelzs liekšķerī-tes, pasvārstīja rokā un teica:

— Apmēram zolotņiks un vēl ceturtā daļa sanāks ...

Pēc tam viņš zeltu iebēra dzelzs stopā, kuru bija atvedis savācējs, un, nodevis zeltračiem vēlreiz brāzienu, aizčāpoja uz savu zemnīcu. Večuks vai nu nevēlējās atvadīties no Kiškina, vai bija to aizmirsis.

— Tā ir sērdieņu maize, ne zelts, — Kiškins noteica, kad Zikovs bija jau asis desmit tālu. — Tikai maize un ūdens...

Tagad visi reizē pacēla balsi. It īpaši satrauktas bija sievas, jau paguvušas aprēķināt, ka uz visiem trim arteļiem no kantora kopā saņems nepilnus divus rubļus un tos vajadzēs sadalīt uz divdesmit galvām! ... Katram neiznāks pat grivna.

— Par cik jūs nododat kantorim? — Kiškins jautāja.

— Par rubli un sešām grivnām, Andron Jevstratič. Tas ir izsmiekls, ne samaksa. Neiznāk maizei, kamēr drēbes, ko valkā, kamēr apavi jāpieliek pašiem no sava. Skumjas pabiras ...

Zelta savācējs nokāpa no zirga un, smēķi pelēkā papīrā tīdams, kaut ko stāstīja mūsainai strupdegunei, kura, artelim redzot, kautrējās ķiķināties ar svešu vīrieti, tikai valšķīgi ņirdza savus baltos zobus. Kad savācējs gribēja aplikt tai roku, no cirtnes kāds nikni uzbrēca:

— Neknaksties, tu kompānijas ķēdessuns, ka nenorauj štrumentes...

— Ko tu rej ies? — zelta savācējs atbrēca. — Vai tev žēl svešas mantas? ...

No stobra izlīda vīrietis sarkanā kreklā, tas pats, kurš nule bija kliedzis uz zelta savācēju. Bez sarkanā krekla, kas bija noziests ar svaigiem, koši dzelteniem māliem, un salāpītām plīša ūzām tam nekā cita nebija. Pakausī atstumtā ādas cepure viņam piešķīra izaicinošu izskatu.

— A, tas esi tu, Matjuška ... — Kiškins iesaucas. — Kāpēc tu tik sirdīgs?

— Nevaru ieredzēt ķēdessuņus, Andron Jevstratič...

Balčugas fabrikā tagad gan pamaz meiču, tomēr lai meņģējas ar tām, bet mūsējās, foljankieles, liek mierā.

— Tiesa gan, kālab tu knaksties! — tagad pievienojās sieviešu balsis. — Ej pie savām Balčugas mergām, viņas nav izvēlīgas... Tu, blēdi! ...

— Ak jūs, katordznieki! — zelta savācējs, sedlos sēzdamies, nokliedza. — Pēc jums, apzīmogotajiem, ilgojas cietuma restes... Jā gan, apzīmogotajiem... Bet tagad es pastāstīšu kantori, kā jūs nostiprināt stobrus.

— Vari stāstīt, bet mēs izoderēsim stobrus ar tādiem blēžiem, kāds tu, — Matjuška visu vārdā atkliedza. — Šļūc pa diegu, Mihej Pavlič, un nodod savējiem no mums labasdienas!

Jau kopš senseniem laikiem Balčugas «blēžu» un Fot-jankas ļautiņu starpā pastāvēja naids, kas tika pārmantots no paaudzes uz paaudzi. Vēlāk par nesaderības cēloni kļuva brīvo strādnieku dabiskais naids pret jebkuru priekšniecību, ieskaitot kompāniju. Kad zelta savācējs bija aizjājis, Kiškins pārmetoši teica:

— Kālab tu, Matjuška, jau pirms laika iez zobus? Neesi diez cik varens ...

— Drīz sakustēsies ūdeņi, Andron Jevstratič, tāpēc es pārlieku nebaidos, — Matjuška atbildēja. — Stāsta, tikšot atklāts brīvai pieejai Ciedraines iecirknis ... Sniedz iekšā pieteikumu, es tev parādīšu labu vietiņu.

— Tu vēl esi pārlieku zaļš, lai mani mācītu, — Kiškins atcirta. — Tavs pienākums jautāt, nevis izskaidrot...

— Kas tiesa, tas tiesa, — Turka apstiprināja. — Andro-nam Jevstratičam zelts pats dodas rokā. Vai par Ciedraini vēl nekas nav dzirdams, Andron Jevstratič?

— Nē, es neko nezinu... Vai tad kas ir?

— Nē, nekas... Ļaudis visādi melš. Pirms kādām dienām pilsētas ļautiņi esot traktieri lielījušies ...

Kiškins apsēdās uz atbērtuves un kādu laiku noraudzījās zeltraču darbā. Bija skumji redzēt, kā velti tiek nosists laiks... Kas nu tas par zeltu, ja no simt pudiem smilšu pat nesanāk sestdaļa zolotņika. Taču ļaudis strādā, jo nav kurp iet, bet kaut, ko mutē bāzt vajag. Nogaidījis izdevīgu brīdi, Kiškins pamāja Turkam, dodams tam slepenu zīmi. Večuks aizgriezās prom, laiku vilcinādams, izlikās kaut ko darām.

— Uz kurieni iedams? — Kiškins nevainīgā balsī apjautājās.

Uz Fotjanku, jāiet uz mājām... Krustos iemetās krika, bez tam mājās šis tas darāms, bet te iztiks bez

manis.

Tad ejam reizē: man arī jātiek Fotjankā, — Kiškins, kājās sliedamies, teica. — Palieciet sveiki, brāļi...

sākumā cels veda gar zelta iegulas bortu, pēc tam caur jaunaudzi. Gar Balčugovkas zemo kreiso krastu, Uļjana skraustam piespiedušās, stāvēja apmēram divi simti noplukušas Fotjankas mājeles. Ciematu cieši apjoza mežs — nebija ne tīrumu, ne ganību. Jau iztālēm Fotjankas pa-skats bija bēdīgs, taču, pienākot tuvāk, kļuva jo skumjāks Mājas, sen celtas, bija nekārtīgi izsvaidītas; tā mēdz būvēties meža biezokņos. Upē iesniedzās smilšaina zemes strēle, kuru, protams, greznoja traktieris. Turka un Kiškins, gluži kā norunājuši, pagriezās uz turieni. Pie traktiera lieveņa sēdēja tie īpašās pasugas ļaudis, kam pasaulē nav labākas vietas par traktieri. Kādi divi trīs pazinu Kiškinu un noņēma sadriskātās cepures.

— Ko tad jūs — stutējat traktieri, lai neapkrīt? — Kiškins jokoja.

Par kroga puisi Fotjankā kalpoja jauns dēlietis sarkaniem vaigiem, vārdā Frols. Traktiera saimnieks bija bal-čugietis Jermoška, bet Frols skaitījās viņa palīgs. Kiškins piemetās uz palodzes un paprasīja mēriņu degvīna. Turka, ieraudzījis ilgoto trauku, pēkšņi sajuta lielu vājumu un ar trīcošu roku sniedzās pēc pielietās glāzes.

— Lai tev veselība kā ratu tapa, Jevstratič, — Turka iesaucās, kāri iztukšodams degvīna glāzi.

— Sen te neesmu bijis, — Kiškins, sārtvaidzi vērodams, domīgi noteica. — Kā veicas ar andeli, Frol?

— Kas nu tā par andeli, bēdu maize, Andron Jevstratič. Nav kas dzer... Kad sakustēsies ūdeņi, tad varēs atžirgt. Plikais ar svēto abi ir vienādi, viņiem nav ne graša pie dvēseles.

— Iedod mums kaut ko piekost klāt...

Frols, būdams aptēsts puisis, pasniedzis uzkodas, pats devās uz letes pretējo galu: viņš saprata, ka Kiškinam ar Turku ir kaut kas pārrunājams.

— Redz, kas par būšanu, draugs, — uzlicis Turkam roku uz pleca, Kiškins iesāka, — vai no Fotjankas vecajiem vīriem, kuri kādreiz strādāja kronim, ir vēl kāds dzīvs?... Es domāju, no tiem, kas toreiz tika palaisti brīvībā.

2*

19

— Ir dzīvi, kā tad •.. — Turka pūlējās atcerēties. — Daudzi gan nomiruši, taču ir arī vēl dzīvi.

— Man vajadzīgi šteigeri, tie — vispirms, un tad vēl tādi, kas kalpojuši par sargiem.

— Ir arīdzan tādi: Ņikifors Lužonijs, Pjotrs Vasiļjičs, Goloveška, tad vēl Lučoks, Ļekandra ...

— Dikti labi! — Kiškins atplauka. — Man ar viņiem visiem jāaprunājas.

— Var arī to.., Bet kam tev tas vajadzīgs, Andron Jevstratič?

— Ir tāda vajadzība... Vispirms sākšu ar tevi. Ja nu tevi, piemēram, pratinās, vai tu apliecināsi, kā toreiz strādāji?

— Kas tad man jāapliecina?

— Tas, ko izmeklētājs tev jautās ...

Turkas krunkainā roka, kura bija sniegusies pēc pielietās glāzes, aprāvās. Jau izmeklētāja vārds viņam iedvesa bailes.

— Ko tad tu — nobijies? — Kiškins smējās. — Es tevi nesaucu pie tiesas, gribēju vienīgi par liecinieku...

— Bet ja nu, par piemēru, izmeklētājs liek, lai es parakstu dokušmentu?! Nē, tev ir kaut kas nelāgs aiz ādas, Andron Jevstratič ... Man kājas kā notēmētas.

— Vai, kāds tu muļķis! ... Nu runā vēl ar tādu .

Kiškins pūlējās, cik spēja, taču neko nepanāca: Turka

sēdēja nekustīgs un stīvs, tikai noraidoši purināja galvu. Grūti piemeklētās zeltraču tautas vidū bija vēl saglabājušās kādas dziļi neapzinātas bailes no katra, kam formas tērps: tas bija smags mantojums, palicis pāri no kroņa laikiem.

— Nē, ar tevi, es redzu, nebūs iespējams sarunāt! — sarūgtinātais Kiškins beidzot noteica.

— Būtu labāk parunājis ar Pjotru Vasiļjiču! Viņš starp mums skolots. Kamēr mēs citi — tumši ļautiņi, kuri baidās no ēnas...

No traktiera Kiškins devās pie Pjotra Vasiļjiča, kurš pašreiz bija mājās. Tas bija vārgulīgs vīrelis, ar vienu aci akls. Saiešanās pirmais kliedzējs. Viņam Fotjankā piederēja pati labākā māja, vienīgā jaunā celtne, turklāt ar jauniem vārtiem. Viņš saņēma ciemiņu ar vajadzīgo cieņu, visu laiku pētīdams to ar savu vienīgo veselo aci. Kad Kiškins pateica, ko vēlas, Pjotrs Vasiļjičs tūdaļ aptvēra, ap ko lieta grozās.

lūdzams, dari tā, esmu kaut tūdaļ gatavs doties pie izmeklētāja! — viņš dedzīgi iesaucās. — Gatavs aplieci-nāt visu, kā bija. Arī pārējie apliecinās. Es taču saprotu, kālab tev tas vajadzīgs... Gluži labi saprotu!...

Nu, ja saproti, tad ciet klusu. Man tas sāp tikpat kā augonis, pārlieku sāp!...

Nemoci mani, Andron Jevstratič!

Būs, kā dievs lēmis: vai nu celties, vai krist.

I’jotrs Vasiļjičs parādīja rakstura stingrību, necenzda-mies Kiškinu pārlieku iztaujāt: kas maksā, tas pasuta mūziku. Lai pielabinātos slīpētajam vīrelim, Kiškins tam pastāstija jauno vēsti par Ciedraines iecirkni. To izdzirdīs, Pjotrs Vasiļjičs pārmeta krustu.

Vai tas patiešām ir tiesa, tu debesu eņģeli? Ko? Vai dieviņ.. .kaut nu dabūtu vienreiz dzi|āk ievilkt elpu, ci-i.idi tā mūsu raktuvju kumpānija — zārks un kaps. Mēs,

vel dzīvi būdami, trūdam . .. Ak, mīļais draugs, no tavas mutes dieva ausī! Un tad tu saki, ka pats to dokušmentu lasīji? Vai dokušments bija pareizs? Ar ērgli? ...

— Pareizāks vairs nevarēja būt...

— Un kas tagad notiks? Būs kaut kas tāds kā milzonīgs ugunsgrēks ... Vari man ticēt... Ļautiņiem kumpānijas jūgā nācies tik pārlieku vārgt, bet nu uzreiz: vari strādāt, kur sirds vēlas.

— Tikai pielūko: tas ir noslēpums.

— Bet es ... klusēšu, kā ūdeni mutē ieņēmis: man tāda iedaba. Bet, kas attiecas uz kroņa darbiem, Andron Jevstratič, par to tu nešaubies: ved kaut pie paša minestera, izklārēšu visu, kā nākas. Tas nu ir svēti... Es vārdu nelaužu. Un pierunāšu arī pārējos... Kad tā padomā, cik ļaudis dumji, no visa kā baidās, nesaprot sava propīta, bet es viņus sakūdīšu: Lužoniju, Lučoku, Turku. Tā nu gan man ir prieka vēsts... Kad mūsu sesks Rodi jons dabūs to zināt, viņš lēks vai uz ecēšām.

— Viņam jau zināms. Biju pa ceļam iegriezies.

— Un ko tad šis? Palika pārvērstā ģīmī? Vai ne? Viņam tas dzīvam nozīmē kapu. Gatavais ķēdessuns: neļauj nevienam ne ienākt, ne iziet. Ak tad nepatika, ko? Viņš man skaitās no māmuļas puses rads, bet man tas viens pīpis. Lai bēdājas māmuļa: viņa ar to radojas. Ha-hā ... Ak tu, debesu eņģeli, Andron Jevstratič! Man tev jāteic — tu mūsu Fotjankai esi otrreiz atnesis svētkus: pirmoreiz, atklādams zelta iegulu, bet tagad — dāvādams šo zelta vēsti.

Viņi šķīrās kā labi draugi. Pjotrs Vasiļjičs izskrēja pavadīt dārgo ciemiņu līdz ielai un vēl ilgi stāvēja vārtu priekšā — stāvēja un ielīksmots meta krustus. Jā, patiešām, vai šī pati Fotjanka nebija gana pieredzējusi posta un bēdu: tagad atelpos brīvāk. Jau kroņa darbs bija paņēmis savu, bet pēc tam uzsēdās skaustā kompānija, aizžņaudza ļautiņiem dziesmu. Ļaudis ir pagalam nomocīti...

Arī Kiškins atgriezās mājās līksms un laimīgs, kaut viņa izjūtām bija gluži cits pamats.

III

Balčugovkas upes tece sadalīja Balčugas rūpnīcu divās nevienlīdzīgās daļās: labajā — Kalnā un kreisajā — Lejā. Rūpnīcas nosaukums te bija saglabājies no visai seniem laikiem, kad Kalnā stāvēja kroņa spirta brūzis, kurā visus darbus paveica katordznieki. Vēlāk, kad atrada zeltu, Bal-čugovku aizsprostoja, un pie dambja uzcēla tā saucamās zelta skalojamās dzirnavas, no kurām laika gaitā izveidojās fabrika. Otras zelta skalojamās dzirnavas uzbūvēja Fotjankā — sodu izcietušo katordznieku nometināšanas vietā. Pašu ciematu tāpēc vēl ilgi dēvēja par Fotjankas dzirnavām.

Balčugas rūpnīcas Kalns skaitījās tīra katordznieku ligzda un vienmēr vairījās no Lejas, kur pēc tam, kad bija atrasts zelts, nometināja trīs rekrūšu gadagājumus. Zelta ieguve, tāpat kā katorgas darbi spirta brūzī, noritēja armijas vīru vadībā: ar izdienas uzskaiti, ar rīkstēm un ar zaldātu munsturēšanu. Toreiz visā raktuvju pārvaldē valdīja militāra kārtība. Kalnā nometinātie katordznieki, sadzīti no visām dzimtnieciskās Krievzemes malām, ilgu laiku turējās nomaļus no «nekrūšiem», kuri bija savākti no trim Urālu guberņām. Savstarpējā šķelšanās visstingrāk saglabājās palamās: tie, kas mita kalnā, bija «katordznieki», bet tie, kas lejā, «blēži» un «plukatas». Kopš agrākajiem laikiem kādreizējo katorgas darbu vietā bija vēl saglabājusies «skurbuļa sēta», kur atradās rūpnīca, mūra cietuma drupas, «skurbuļa kantoris» un mūra baznīca, ko bija cēluši katordznieki Rastrelli stilā. Kalna ļaudis it īpaši lepojās ar šo baznīcu, tāpēc ka Lejā dzi-vojošajiem savējās trūka, un «plukatas» bija spiesti do-ties pielugt dievu kalnā. Balčugas rūpnīcas iedzīvotāju i skaits pārsniedza desmit tūkstošus.

zikova māja atradās netālu no baznīcas. Tā bija prāva l koka ēka augstu kori, trim nelieliem logiem, kurus neva-i rēja no apakšas ar roku aizsniegt, un veclaicīgiem kok-i" griezumiem rotātiem vārtiem, ar torņveidīgu pāreju. Māja bija būvēta pēc lielkrievu garšas, tālab ka vecais Zikovs nāca no lielkrievu novadiem. Neviens nezināja, kad un par Ko viņš nokļuvis katorgā, kamēr večuks, tāpat kā visi vecie katordznieki, pats nekad nemēdza pieminēt pagātni. Turklāt balčugas rūpnīcā viņu bija palicis tikai pārdesmit cilvēku un apmēram tikpat daudz Fotjankā. Krietni izturīgākas izrādījās sieviešu kārtas katordznieces. Kalnā to skaits sniedzās pie pussimta — tās visas, protams, bija jau vecas sievietes un visas bez izņēmuma ģimenes mātes. Vīrieši katorgu panesa sliktāk, turklāt tikai retumis tur nokļuva jaunākos gados, kamēr sievietes tolaik gandrīz Visas bija jaunas. Arī Zikova pirmā sieva bija katordzniece Viņa agri nomira, atstādama vienīgi dēlu Jakovu, kam tagad jau bija tuvu pie sešdesmit. Savu māju Zikovs bija būvējis pirmās sievas laikā, un šo savu sievu viņš allaž pieminēja ar īpašu cieņu.

Otrā sieva nāca tepat no Kalna; viņa jau skaitījās katordznieka meita. Zikovs bija par viņu pārdesmit gadus vecāks, taču šobrīd sieva šķita grausts, kamēr viņš vēl arvien saglabājis spraunumu. Večuks nez kāpēc diez kā nemīlēja šo otro sievu, ik pa laikam atcerēdamies pirmo: «Tas bija vēl Marfas Timotejevnas laikā,» — vai ari: «Nelaiķe Marta Timofejevna gauži cienīja pankūkas.» Iesākumā otro sievu Ustiņju Markovnu šāda atcerēšanās sāpināja, un viņa kādreiz atcirta vīram:

— Bet vai tev tava Marta Timofejevna nepastāstīja, kā viņu veduši no cietuma uz skurbuļa kantori pie uzrauga Antona Lazariča

Zikovs kļuva gluži bāls, sāka drebēt un tik tikko nenogalināja sievu — un būtu nogalinājis, ja nemestos starpā citi. Šos vārdus viņš nekad nespēja Ustiņjai Mar-kovnai piedot un izturējās pret to ar visai lielu bardzību. Arī attiecības ar sievas radiem šķita saspīlētas: ja neskaitīja vienu krustmāti, kuru Zikovs, kā redzams, cienīja tālab, ka tā kādreiz bijusi viņa sievai katorgas biedrene. Kā jau teicām, večuks reti dzīvoja mājās. Uz turieni viņš devās sestdienas vakaros, kad meta mieru darbam un vajadzēja posties uz pirti. Nakti uz svētdienu viņš pārgulēja mājās, bet jau svētdienas vakarā gāja atpakaļ uz darbu, jo pirmdienas rītā bija jābūt kā zaldātam savā vietā: vajadzēja ievadīt visai nedēļai darbus, turklāt strādnieki ne vienmēr pilnā skaitā ieradās darbā, tālab ka svinēja «mazo svētdienu», kā raktuvēs dēvēja pirmdienu.

Zikovu mājā sestdienas vakars bija allaž smagu gaidu pilns. Visa ģimene jutās saspringta, turklāt tā nebija maza: dēls Jakovs ar sievu un bērniem, divas neprecētas meitas un iegātnis znots. Večuks pats mitinājās priekšistabā, kas bija iekārtota pat ar zināmu greznību: uz grīdas — no lupatām austi celiņi, sienas aplīmētas ar lētām tapetēm, krievu krāsnij priekšā aizkarināts katūna auts, gar vienu sienu vietējo Balčugas amatnieku taisīts bērza koka dīvāns un tādi paši krēsli, bet augstāk piekarinātas lētas bildes. Istabas kaktā stāvēja noslēpumains koka skapis, kas vienmēr bija aizslēgts. Visa ģimene un arī kaimiņi bija cieši pārliecināti, ka skapī apslēptas lielas vērtības, tālab ka Rodions Potapičs «sastāvēja šteigera amatā» gandrīz četrdesmit gadus, kamēr dažs cits līdzīgā amatā jau divos trīs gados bija ticis pie pārticības.

Vispār ģimenē galvenā noteikšana piederēja Ustiņjai Markovnai un vecākajam dēlam Jakovam. Jau, kāpdams pa trepītēm uz lieveņa, Zikovs parasti noprasīja:

— Bet kur tad mazais?

Ar šo iesauku Jakovs Rodioničs bija jau paguvis nosirmot, iemantot pliku pakausi un sagaidīt mazbērnus. Rūpnīcā visi viņu saukāja par Mazo Jašu, Tas bija miera vīrs, bet tai pašā laikā liels tiepša. Viņa sieva jāu pasen bija nomirusi, atstādama meitiņu Natašu un puisīti Petju. Mazajam Jašam mājās trūka varas pat pār paša bērniem, jo visu nosacīja vecaistēvs, bet tas izturējās pret dēlu ar lielu neuzticību, gluži tāpat kā pret Ustiņju Markovnu. No visas ģimenes Rodions Potapičs mīlēja vienīgi jaunāko meitu Fedosju, kurai daudz netrūka no divdesmit, kas pēc balčugiešu saprašanas jaunavai nozīmēja jau zināmu vecumu: tiklīdz būs divdesmit, tā tūdaļ — veca meita. Ar pirmo meitu Marju, par Fedosju piecus gadus vecāku, tieši tā bija izgadījies: līdz divdesmit gadu vecumam precinieki nāca, tikai Rodions Potapičs visus brāķēja: šis nav labs, un tas nav labs, kamēr trešais — nekam nederīgs. Marja jau uzskatīja sevi par tādu, kuru neapprecēs.

Bija vēl viena meita, pati vecākā, Tatjana, kuru vairs nerpieminēja, tālab ka tā bija aizbēgusi uz Leju, pie kāda no «blēžiem», vārdā Miļņikovs. Bija noticis tas, ko dēvē par mesalliance^4, kas uz laiku laikiem izslēdza nepaklausīgo meitu no ģimenes. Bija aizritējuši divdesmit gadi, tomēr Rodions Potapičs to ne reizi nepieminēja, un viņa klātbūtnē neviens visā mājā nedrīkstēja ne iepīkstēties par Tatjanu. Vienīgi mātei sirds sāpēja par nepaklausīgo meitu. Ustiņja Markovna, briesmīgi bīdamās, ka vīrs to nedabū zināt, pāris reižu gadā devās ciemos pie Tatjanas, jebšu pat viņai tas nenācās viegli, tālab ka nepaklausīgais meitai neklājās labi — vīrs bija tāds, kuram grūts karakteris», dzērumā gluži bez prāta, turklāt žūpoja jo dienas jo vairāk. Gandrīz ik gadus Tatjana laida pasaulē pa bērnam, kaut vairums no tiem, viņai par laimi, nomira, la ka dzīvi palika tikai seši, turklāt vecākā meita Oksja jau labi sen skaitījās precību gados. Būdams piedzēris, Miļņikovs nelaida garām izdevību ķircināt «dārgo sievastēvu», reizes desmit gadā sarīkodams skandālu. Iegātņos paņemtais znots Prokopijs bija strādīgs un kluss cilvēks, kurš prata palikt gluži nemanāms sievastēva mājā. Viņu sasaistīja strauji augošā ģimene — bija jau trīs bērni. Prokopijs strādāja zelta skalošanas fabrikā par lepētāju, saņemdams divpadsmit rubļus. Rodions Potapičs nez kāpēc izlikās, ka nemaz neredz šo padevīgo znotu, bet tas savukārt centās, cik spēja, nemaisīties vecajam pa kājām. Visa Rodiona Potapiča ģimene, taisnību sakot, bija saspiedušies dibenistabā, kura līdzinājās skudru pūznim. Sieviešu pārsvars tai piešķīra īpašu atmosfēru: māsas mūždien ķildojās, kamēr Ustiņja Markovna mūžīgi centās tās samierināt, gauzdamās par savu nelaimīgo likteni, un, ja nebija glābiņa, draudēja pasūdzēt «pašam». Līdz sūdzēšanai gan netika, tomēr draudi panāca vēlamo iespaidu. Par savas dzīves lielāko postu Ustiņja Markovna uzskatīja to, ka viņa bija laidusi pasaulē vienīgi meitas, bet neviena dēla. Ar to viņa izskaidroja arī vīra mīlestības trūkumu. Paskat, «katordzniece» Marfa Timotejevna bija dzemdējusi tikai vienu, bet to pašu dēlu...

Pēdējās nedējas laikā Zikovu ģimenē bija lēcies kaut kas tāds, kas lika ar bailēm gaidīt sestdienu. Proti, pati mīļākā meita Fedosja bija aizbēgusi no mājām, tāpat kā to savā laikā izdarīja Tatjana, — tikai ar vienīgo starpību, ka Tatjana apprecējās, kamēr Fedosju vienkārši aizveda vecticībnieku dzimtā. Verstis sešas no Balčugas rūpnīcas pletās prāvais Taibolas ezers, bet tā krastā bija izveidojusies vecticībnieku sādža, nosaukta ezera vārdā. Kaut gan kaimiņos dzīvojošie balčugieši ar taiboliešiem satika labi, tomēr tuvākos sakaros neielaidās, kamēr noslēgtās laulības varēja saskaitīt pie rokas pirkstiem. Bez tam taibolieši stipri atšķīrās tai ziņā, ka, dzīvodami zelta iegulu apvidū, nemaz nenodarbojās ar zelta meklēšanu. Tā pēc vecticībnieku saprašanas bija nesaraujami saistīta ar tādiem nojēgumiem kā katorga, «nekrāšu dzīve» un vispār — nebrīve.

Fedosja aizbēga uz samērā pārtikušu ģimeni, taču patvaļīgajam solim te vēl pievienojās ticības pārkāpums, jo laulībām nevarēja būt likuma spēka. Tas viss tik ļoti satrieca Ustiņju Markovnu, ka viņa nelaida vīram steidzīgi ziņu uz Fotjanku, bet iedomājās mājas kārtībā atdabūt atpakaļ Fedosju, lai lieki neizplatītu baumas un stipri nesāpinātu sirmgalvi. Ustiņja Markovna pati devās uz Tai-bolu, bet, par spīti asarām un draudiem, viņu nelaida pie meitas.

Šis notikums satrieca Ustiņju Markovnu. Viņa staigāja pa māju, visu laiku atkārtodama:

— Pārnāks no raktuvēm tēvs un noraus galvu! ... Viņš ņems un uzspers visus gaisā... Vai dieviņ, nu ir gals klāt! ...

Tagad arī visi citi zaudēja galvu. Bija iznācis pavisam nelāgi, galvenokārt tālab, ka laikus nepaziņoja vecajam. Bet sestdiena tuvojās... Piektdien tika sasaukta ārkārtējā ģimenes apspriede. Znots Prokopijs tālab pat neaizgāja uz darbu.

— Ko tad mēs, māt, te velti kulstāmies, — vecākā meita Anna mierinādama runāja. — Mēs taču esam tikai sievietes. Un ko no sievietēm var prasīt? Lai atbild vīrieši ...

— Paskat, ko izgudrojušas! — Jaša rājās. — Sievu pienākums ir pieskatīt meitas, lai būtu viss pa godam... Vai nav tiesa, Prokopij?

Prokopijs allaž bija paradis klusēt. Viņa atbildē parasti skanēja gan jā, gan nē. Tāda izturēšanās izveda no pacietības Jašu. Tad jau iznāk, ka pārējo vietā nāksies par visu atbildēt viņam, kamēr paši, tiklīdz kas atgadās, gatavi sprukt krūmos. Ar sevišķu dedzību Jaša uzbruka svainim:

— Tādi jūs esat visi, tie znoti! — Jaša sauca. — Jums kaut vai ūdens plūdi, ka tik pašus liek mierā. ..

— Es, ko tad es? — Prokopijs brīnījās. — Es šai mājā esmu melns un maziņš: visa vara joprojām ir Rodiona Potapiča rokās, un lai viņam par to paldies. Bet tu, Jakov Rodionič, esi viņa dēls: daudzkārt tuvāks... Taisnība gan, ne jau katrs drīkst stāties Rodionam Potapičam pretim, kad viņš saniknots ...

Tas bija slīpēts gājiens no klusā znota puses, kurš zināja Jašas visvājāko vietu. Jaša, protams, tūlīt jutās aizskarts, visus nolamāja un diezgan skaidri pateica:

— Jūs visi esat muļķi, jā gan!... Asti iežmieguši, kamēr man nemaz nav bail no tēva... I ne kripatas, un es uzņemos visu uz sevis. Turklāt Fedosju taču arī būs saprast: te tiek izbrāķēts viens precinieks, te otrs — meitai beidzot pietika. Jāskatās cilvēciski... Palūk, Marja tēva dēļ palika veca meita, bet Feņa tad sāka domāt: cilvēks, kamēr ir dzīvs, vienmēr domā, kā izsisties cauri. Tā es tēvam pateikšu ... Man tas ir nieks, es no viņa nebaidos! ...

— Būtu vispirms devies vēlreiz uz Taibolu, — Ustiņja Markovna nedroši ieminējās. — Varbūt pierunātu... Vai tad Feņa tev sveša: ir taču tēva līnijā pusmāsa.

— Es varu doties arī uz Taibolu! — Jaša sasparojies vēcināja rokas. — Es tos vecticībniekus saliekšu ragā... «Atdodiet Fedosju!» Tā es viņiem pateikšu... Tu nekur man neizspruksi, brāl.

Paša uzpūstais spars un drosme Jašam pret vakaru jūtami saplaka, un viņš jau sāka kasīt pakausi. Aizgāja līdz traktierim, aprunājās ar ļaudīm un atgriezās mājās tikai ap vakariņu laiku. No drosmes bija palicis gauži maz, un nakti viņš nelāgi gulēja, bet mazā gaismiņā uztrūkās. Ustiņja Markovna bija pamodusies jau agrāk par visiem un ievēroja Jašas izbīli. Liktenīgā diena bija klāt. Vecā neteica ne vārda, tikai grūši nopūtās. Padzēris tēju, Jaša teica:

— Nu, māmuļa Ustiņja Markovna, dod man savu svētību ... Tūlīt došos uz Taibolu izpestīt Feņu.

— Lai tev dieviņš stāv klāt, Jaša... Un neaizmirsti, ka pēc fabrikas svilpes tēvs tūlīt atgriežas mājās.

Jaša kritiskos brīžos mēdza pieņemt visai cienījamu izskatu, taču šoreiz grūto uzdevumu pavadīja bailes par paša ādu. Ņemot to visu vērā, Jaša apsedloja zirgu un devās varoņgaitā jāšus. Ustiņja Markovna izskrēja pa vārtiem, dodama tam ceļā svētību.

Ceļš uz Taibolu gāja pa Leju, tā ka Jašam vajadzēja jāt garām Miļņikova būdai, kura atradās pie trakta, kā dēvēja ceļu, kas veda uz pilsētu. Bija vēl agrs rīts, bet Miļ-nikovs jau stāvēja pie vārtiem, vērodams Jašas jājienu. Tas bija vidēja auguma vīrelis izspūrušiem matiem, rudu, pinkainu bārdiņu un tādām kā īpaši «indīgām» acīm. Jašam nepatika sastapties ar svaini, kurš to allaž pavilka uz zoba, tomēr tagad bija kaut kā neērti pajāt garām.

— Kurp tu tik agri jādams, mīļo svainit? — Miļņikovs, labdienu padevis, apjautājās.

Pussabrukušās būdas logā kļuva redzams Tatjanas izvārdzinātais vaigs, bet pēc tam bērneļu galvas.

— Tāpat vien.fi jāju uz pilsētu darīšanās, — Jaša meloja, turklāt tik nemākulīgi, ka pats apjuka.

— Nu, nu, nevajag mānīties, ja neprot! — Miļņikovs iesaucās. — Ka tik tu nejāj ciemos pie dieva dotā zno-tiņa .. . Ha-hā ... Ek jūs, jupis parāvis, esat gan tikuši pie znota! Visai dzimtai par kaunu.,. Un ko dara dārgais sievastēvs? ...

— Labāk nerunā! Posts un bēdas ... Nemaz nesaprotam, kā lai darām viņam to zināmu, bet šovakar viņš atgriezīsies mājās. Māmuļa jau bija Taibolā, tomēr pārbrauca tukšā, tagad sūta mani... Varbūt pārvedīšu Feņu.

— Ha-hā! ... Neķer muļķus ... Tādu meitu lai vecticībnieki laistu vaļā! Un vai tu vispār no tā kaut ko saproti ... jā? Paskat, man pašam aug stulbene meita Oksja; ar mīļu prātu atdotu kādam kaut gaļas cenā, tikai neviens neņem. Bet jūs brēcat, ja Feņa pati pratusi iegrozīties. ..

— Nu tas vēl ir maz, ka aizbēgusi, Taras Matvejič, bet viņiem taču veclaiku ticība.

Miļņikovs iegrima domās, pakasīja pakausi, tad teica:

— Tur nu tev taisnība, Jaša.,. Vai mūsu Feņa kāda izmīlēta sieva, jauna draiskule vai zaldāta salmu atraitne? ... Kaut viņus nelabais rāvis, tos vecticībniekus! ... Paklau, Jaša, pavirzies sedlos .,.

Negaidīdams uzaicinājuma, Miļņikovs pastūma Jašu ar visiem sedliem tuvāk zirga skaustam, palēcās, uzvēlās ar vēderu zirgam uz krustiem, bet pēc tam ierīkojās jāteniski Jašam aiz muguras.

Kur tad tu? — Jaša brīnījās.

Kā — kur? Jāsim uz Taibolu... Tur tu viens netiksi galā, bet es, brāl, izraušu kaut vai no elles. Ei, Oksja, atnes manu naģeni...

Izdzirdusi kliedzienu, iznāca vidēja auguma meiča ba-kurētainu seju, platiem vaigu kauliem. Tā bija Oksja. Viņa paglūnēja caur pieri uz Jašu un pasniedza naģeni.

— Nu tu pielūko, stulbene! — tēvs piedraudēja. — Lai līdz vakaram darbs būtu pabeigts ...

Oksjas mute pavērās platā smaidā, atsedzot divas baltu zobu virknes. Mīlošais tēvs, soļus divdesmit pajājis, paskatījās atpakaļ, pakratīja Oksjai ar dūri, noteikdams:

— Un vajadzēja arī šitādai aptaurētai piedzimt... ko?...

IV

Līdz Taibolai bija verstis piecas, un ceļš visu laiku gāja pa simtgadīgu priežu silu, kas vēl bija saglabājies, kā Miļņikovs apgalvoja, no «kroņa katorgas» laikiem, jo zelta raktuves stiepās no Balčugas rūpnīcas uz pretējo pusi. Šis ceļš bija dzīvības pilns, pa to devās uz pilsētu un atgriezās no tās vienā laidā, un īpaši tagad, kad ziemas ceļam drīz gaidāmas beigas un uz pilsētu nepārtraukti virzījās vezumi ar malku, sienu un visvisādiem lauku labumiem. Miļņikovs gandrīz katru, kas brauca pretim, pazina un nepalaida secen izdevību aprunāties.

— Nu tagad nu gan mēs, Jašiņ, liksim tiem vecticībniekiem trūkties! — viņš ik pa brīdim lielījās, nevarēdams mierīgi nosēdēt zirgā. — Apgriezīsim to viņu veclaiku ticību ar kājām gaisā .. .Pacienāsim, kā nākas! Labi, ka tu mani satiki, Jaša, citādi viens netiktu galā... E-6, pavei: tas taču mūsu Ciekurzis, kurš vico kājām uz pilsētu. Jā, patiešām, viņš ...

Kiškinu, kurš soļoja pa ceļu, viņi panāca tai brīdi, kad tālumā kļuva saredzama Taibola; priežu sils pēkšņi it kā atkāpās, pavērdams plašu ainu uz ezeru. Kiškins apstājās un sāka gaidīt divus zirga mugurā sēdošos radagabalus.

— Sveicināts, Andron Jevstratič! — Miļņikovs jau iztālēm kliedza, vicinādams savu naģeni. — Paskaties, kā Tarass Miļņikovs jāj sievastēva zirgā.. 3

— Jūs uz kāzām, vai? — Kiškins, plati smaidīdams, jokoja. Viņš jau zināja, ka Feņa aizbēgusi.

— Kas nu par kāzām, bēdas un posts, Andron Jevstratič, — Jaša, galvu šūpodams, gaudās. — Šovakar no Fot-jankas pārnāks tēvs, tas visus iztribulēs ...

— Vai nu dievs nepalīdzēs, Jaša, — Kiškins mierinādams teica. — Tā ar meitu mēdz būt: baro, cik gribi, viņa vienmēr paliks tev sveša... Tagad paklausieties, draugi, man jums kas paklusām sakāms: kaut kas dikti svarīgs. Es ari esmu ce|ā uz Taibolu, bet, atpakaļ nākdams, iegriezīšos, Taras, pie tevis.

— Dari man to prieku, Andron Jevstratič... Bet vai tik tu neiekāro Proņkas sargtorni? ...

— Bet tu aizdari muti, Taras! — Kiškins atcirta. — Par Proņkas sargtorni būs īpaša runa... Esi gan tu govs zvārgulis ... Neproti savaldīt mēli...

— Krāj naudu, Andron Jevstratič, es tevi pataisīšu stāvus bagātu! — Milņikovs plātījās. — Es pirms trim gadiem Ciedrainē lasīju riekstus, biju aizstaigājis līdz Proņkas sargtornim ... Tas nu gan ir stūrītis!

Tieši tai vietā, kur vajadzēja nogriezties uz Taibolu, ceļa kreisajā pusē kā nomesta zaļa cepure gulēja vecticībnieku kapsēta. Ceļš te sazarojās: no trakta pa kreisi nošķīrās šaurs celiņš, pa kuru bija jājāj Jašam. Ceļu šķirtnē viņi atvadījās no Kiškina, un, kad tas bija kādu gabalu pagājis, Mi)ņikovs nicīgi noteica:

— īsts Ciekurzis: no viņa neko nevar saprast. Vārdu sakot, divkosīgs. Arī kārnē pēc zelta! ... Ha-hā ... Tā nu es viņam teikšu, kur tas paslēpts. Bet man ir viena vietiņa ... vai, kāda vietiņa, Jaša! ... Paskat, tas taču trak-tiernieks Jermoška, kurš laiž savā auslenderī. Jā, viņš! Veikls zēns. Aizdrāzās uz pilsētu ar sazagto zeltu ...

Tūlīt aiz kapsētas iesākās vecticībnieku apdzīvotā vieta. Trešā māja piederēja ādu apstrādātājiem Kožiniem. Tā bija veca, augsta, no cēlpriežu baļķiem celta dzīvojamā ēka ar sakņu dārzu ezera pusē. Tieši uz krasta stāvēja ādu apstrādes darbnīca — zema mūra ēka, kura apsmir-dināja plašu apkaimi. Verstis piecas gar ezera krastu stiepās vecticībnieku ciemata ēku virtene, ko tieši pret vidu pārtrauca pāris klajāku vietu: tās rotāja divi lieli vecticībnieku klosteri, vīriešiem un sievietēm, celti gadsimta trīsdesmitajos gados. No kapu kalna uz ezeru vasarā pavērās skaists skats, kas taiboliešiem pašiem šķita visjaukākais.

— Griez iekšā! — Miļņikovs iesaucās, tiklīdz viņi bija iepretim ādu apstrādātāja mājai. — Dārgie ciemiņi ir klāt.

Pēc vecticībnieku paražas Kožiniem vārti vienmēr bija aizslēgti, un ciemiņiem vajadzēja klauvēt pie loga. Parādījās barga vecas sievietes seja.

— Trauca pa gaisu brīnumputns, nometa zelta spalvu, bet mēs tam pa pēdām esam atjājuši pie tevis, vecmāmuļa Maremjana, — tiklīdz loga aizbīdnis bija atrauts, Miļņikovs iesāka mēļot.

— Varat iegriezties, ciemiņi, — vecā aicināja, paraudama auklu, kura aizstiepās līdz vārtu bultai. — Ja nav ļauna nodoma, lūdzam ienākt...

Pagalms bija pilnīgi slēgts, un te valdīja tāda tīrība, kādu velti meklēt pareizticīgo ļaužu mitekļos. Jaša klusēdams piesēja zirgu pie staba, noraustīja kažoku un devās uz lieveni. Miļņikovs tikmēr bija jau istabā.

Jaša, kā parasts, svētbilžu kaktā gribēja pārmest krustu, bet Maremjana neļāva:

— Pielūdz dievu savās mājās, mīļais, bet mūsu svētbildes liec mierā... Apsēdieties, dārgie viesi!

Istaba bija iztapsēta pēc pilsētas modes; grīda noklāta ar celiņiem, krievu krāsnij priekšā katūna aizkars. Logi un durvis krāsotas, bet lāvu vietā atzveltnes sēdekļi. No priekšistabas mazas durtiņas cauri nelielam siltajam gai-tenītim veda uz dibenkambari.

— Nu, klāj vaļā, ko klusē, kā ūdeni mutē ieņēmis! — Miļņikovs mudināja Jašu. — Esam ieradušies darīšanās ...

Jaša blisināja acis un glaudīja pliko pakausi, neuzdrošinādamies paskatīties uz veceni, kura stāvēja plāna vidū.

— Mums vajadzētu satikt mūsu māsiņu Fedosju Rodi-jonovnu... — Jaša beidzot ierunājās, juzdams ka viscaur nosvīst.

— Neesam jau svešinieki, vecmāmuļa Maremjana, — Miļņikovs piemetināja.

— Bet kālab viņa jums vajadzīga? — vecā jautāja.

Viņa bija ģērbusies pēc senas modes: zilā sarafānā ar

ielaidumiem un baltā nātna kreklā. Galvā uzsiets tumšs vecsievu nēzdogs.

— Mēs nejājām šurp ļaunā nolūkā, vecmāmuļ, — Mil-ņikovs, ar roku gainīdamies, teica. — Esam, vārdu sakot, radinieki..? Mēs māsiņu Fedosju Rodijonovnu neapēdīsim.

— Ja bez ļauna nolūka, tad labi, — vecā nomierinājās un izslīdēja ārā pa mazajām durtiņām.

— īsta lāčumāte... — Miļņikovs noteica, palūkodamies uz durtiņu pusi, pa kurām bija aizgājusi vecā. — Pagaidi, tagad es ar viņu parunāšu, kā klājas... Dabūs man tādu vēju, ka nejutīsies priecīga.

Iznāca Feņa, slaida, stalta jaunava, nokaunējusies par savu sarkano kokvilnas nēzdogu, kas bija uzsiets pēc precētas sievietes modes. Pa šīm dienām viņa bija jūtami novājējusi un ar savām lielajām, pelēkajām acīm, kuraŠ slēpās aiz brīnumgarām skropstām, bikli vērās brālī un svainī.

— Labadiena, brālīt Jakov Rodijonič, — viņa paklanījās un pazemīgā balsī teica. — Tāpat jums, Taras Mat-vejič...

— Paklausies, Feņa, — Jaša ierunājās, — šodien tēvs pārnāks no Fotjankas, un mums tevis dēļ tagad visiem gandrīz dzīviem jālien zemē ... Redz, kur tā nelaime, mīļo māsiņ. Māmuļa lej gaužas asaras ... Lika nodot tev labas-dienas.

— Sievas tētiņš Rodijons Potapičs jau ir pārlieku bargs, — Miļņikovs piebalsoja. — Sacels negantu jan-dālu...

— Ko man darīt, Jakov Rodijonič, brālīt?... — Feņa ar asarām acīs čukstēja. — Ko tur slēpt, esmu vainīga, tomēr viss pārējais paliek tētiņa ziņā... Par mani atbildēs vīrs — Akinfijs Nazaričs. Man māmulītes gauži žēl...

Viņa skaļi iešņukstējās un aizklāja seju ar rokām. Gaitenī aiz durtiņām kļuva dzirdama piesardzīga sačukstēšanās, bet pēc tam iznāca pats Akinfijs Nazaričs, spēcīgs, glīts jauneklis, ģērbies pēc pilsētas modes vadmalas svārkos, bikses pārlaistas pāri zābakiem.

— Paklausieties, cienītie, — viņš teica, aizstādamies sievai priekšā, — sievietei neklājas vest sarunu ... Fedos-jai Rodionovnai tagad ir vīrs, kas atbildēs. To, lūk, pasakiet tētiņam Rodionam Potapičam... Mēs no atbildēšanas neizvairāmies ... Esmu vainīgs ...

— Nu, tad ej un aprunājies ar viņu, to sievastēvu, gudriniek! — Miļņikovs iesaucās un sāka smieties. — Tad viņš tev parādīs.. ?

Jā, mēs aprunāsimies, turklāt nopietni, — skanēja Akinfija Nazariča pārliecības pilnā atbilde. — Fedosja Kodionovna nav ne pirmā, ne pēdējā.

Par to, ka aizbēgusi, es vēl neko nesaku, Akinfij Na-zarič, — Jaša piekāpās, — dzīvē visādi gadās... Bet kā sastāv ar ticību? Tētiņš nepieļaus.

— Kam te ticība? Mēs taču visi pielūdzam vienu dievu, visi grēkojam un esam vāji... Arī šai ziņā Fedosja Ro dionovna nav pirmā, kas sasaistījusies ar vecticībniekiem. Mjateļoviem pareizticīga sieva ir atprecēta šurp no pilsētas, Ņikonoviem jūsu pašu balčugiete... Vai nu mazums tādu!... Bet, taisnību sakot, ko mēs te kā pie tiesas galda slāvam?... Mārniņ, Feņa, pagādājiet kaut ko uzkost un siltumam. Gods vienmēr labāks par negodu... Vai nav tiesa, Taras?

— Tu nu gan esi slīpēts, Akinfij Nazarič! — Miļņikovs, svētlaimes pārņemts, brīnījās. — Esi trāpījis pareizā vietā... To visīstenāko zāli visādām kaitēm. Toreiz, kad nočiepu Rodi jonam Potapičam savu Tatjanu, nebiju arī es bez vainas, tikai es savu līniņu noturēju līdz galam. Nē, nejoko brāl... Labāk neķeries klāt! ...

Dzeramais ar uzkodām uzradās kā pēc burvju mājiena: netrūka degvīna, uzlējuma, tenerifa^5, kāpostu, sēņu un gurķu.

— Lūdzu, kungi! — Akinfijs Nazaričs uzaicināja. — Tukšu karoti mutē nebāž... Iebaudīsim pa lāsei, bet, ja neturēsies pretim, varēs vēl.

Pirmo glāzīti iemalkojis, Jaša smagi nopūtās, kā kad būtu pats sevi nodevis. Ek, nu gan viņš no tēva dabūs... Tomēr lai iet: tā īstenā zāle visvisādām kaitēm... Tikai žēl Feņas, un tēva dusmas arī nepaies secen. Toties Miļņikovs jutās kā svētkos, ticis pie bezmaksas cienasta... Viņam patika tukšot glāzi labā sabiedrībā ...

— Bet kur tad vecmāmuļa Maremjana? — viņš sāka uzplīties. — Man ar viņu par visu mākti jāsadzer, tālab ka es viņu mīlu ... Feņa, ved šurp vecmāmuļu!...

Vecā pieklājības labad paklīrējās, beigās tomēr iznāca un pat pielika vienu no uzlējumiem pie lūpām.

— Kas nu tagadiņ būs? — Jaša pēc trešās glāzes noprasīja. — Feņa mūs noguldījusi bez viena dunča dūriena ...

— Būs, kam jābūt! — Akinfijs Nazaričs līksmi atsaucās. — Vecais pabjaustīsies, pasprēgās un aprims ... Ne jau viss notiek kā pēc grāmatas. Vai maz bijis vecticībnieku meitu, kuras aizbēgušas pie pareizticīgajiem? Te, brāl, neko nevar ar varu grozīt. Nav vairs tie laiki, Jakov Rodionič. Vajag padomāt ar galvu ...

— Tā nu viņš ir, — iereibušais Jaša atzina. — Arī es esmu ar tēvu ragos... Viņš raktuvju kumpānijas labad liek savu dvēseli ārā, bet es atkal otrādi: tālab tēvs mani, jau vecu vīru, skaita par nepilnīgu ... Citreiz man aptekas dūša.

— Bet tu pieprasi mantojumu, Jaša, — Mi|ņikovs nāca ar padomu. — Laiks, paldies dievam, tev pašam sākt par sevi domāt. Es jau sen būtu uzspļāvis: sak, man ir sava galva, un es neko nevēlos zināt. Redz, kas par vīru ir Tarass Miļņikovs!

— Nemels nu! — vecā Maremjana aizrādīja. — Visur neder ne kašķis, ne ļaunums, labāk bez naida un miera ceļā. Vai nav taisnība, znots taču ir tuva rada.

— Kas es par znotu, vecmāmuļa Maremjana, ja Rodi-jona Potapiča acīs neesmu pat spļāviena vērts. Taču man vienalga... Es viņam neesmu nodarījis pāri. Tomēr iedzert pa glāzei var allaž... Nu, Jaša, ieraujam, nav ko žēlot.

Ar katru nākamo glāzīti ciemiņiem mēles kļuva jo brīvākas. Jašam acis savilkās šauras, un viņš tagad jutās jau gluži labi.

— Nu, kas par to, lai pārnāk tēvs no Fotjankas... — viņš prātoja, pie tā paša atmezdams ar roku. — Nu, pārnāks, bet es viņam pateikšu skaidri un gaiši: tā un tā, biju aizjājis pie Kožiniem, satiku māsiņu Fedosju Rodijo-novnu un tā tālāk ... Bet pēc tam lai viņš sagraiza mani kaut gabalos ...

— Viņš sāks tribulēt sievišķus, — ieteicās Miļņikovs, klusi irgdams. — Un tad gan tie sievišķi dabūs... vai dieniņ, kā dabūs! Bet tu, Jaša, paliec šonakt pie manis — pie Tarasa Miļņikova. Un lai tev kāds palūko piedurt kaut pirkstu... Redzi, tādas tās lietiņas, Jaša!

Kad ciemiņi bija brangi pievicojušies, vecmāmuļa Maremjana tos bez īpašām ceremonijām izvadīja pa iurvīm. Pietiek sēdēt, dzert — jāprot arī gods, turklāt mājās gaida. Jaša ar pūlēm uzsvempās sedlos, bet Miļņikovs, jau pa pusei uzvēlies ar savu piedzēruša cilvēka svaru zirga krustiem, griezās atpakaļ, pavilka Akinfiju Nazariču sānis un, pārējiem nedzirdot, teica:

— Es tev visu nokārtošu, švāģer -. Visu!... Man, brāl, Rodijons Potapičs nekur neizspruks... Es viņu saņemšu pirkstos. Bet tu, Akinfij Nazarič, esi tik labs, izgādā man teļādas: tev to ir kaudzēm, bet man būs no kā pašūt zābakus. Mana Oksja to prot...

— Labi, labi, — jaunais virs nepretojās. — Es tev divas ādas dāvinu. Un pats aizvedīšu.

Ciemiņus gandrīz dzīšus padzina. Feņa žēli raudāja. Nez kas būs, kad pārnāks bargais tētis?... Bet tie pļēguri viņu, Feņu, tikai apkauno... Kālab viņiem vajadzēja te rādīties, viņi taču abi kā mazi bērni.

— Tu nemoki sevi, — Akinfijs Nazaričs, sievu mierinādams, teica. — Ar asarām nekas nebūs līdzēts... Krietni radi nokārto visu pa labam, tikai mums abiem gadījies citāds liktenis.

Jaša un Miļņikovs jāja mājup lieliskā omā un, tikuši garām kapsētai, sāka pat dziedāt:

Tā kā īstens jenerāts

Sāks viņš stanovoju dīdīt...

Uz trakta viņus atkal panāca traktiernieks Jermoška, kas brauca mājup no pilsētas. Ar viņu kopā brauca raktuvju lepētājs Jerakovs. Viņi bija nedaudz iestiprinājušies

— Ekur, divi dūkulīši! — ticis jājējiem līdzās, Jermoška iesaucās. — No kurienes jādami? ... Esat tādi kā pūkaini...

— Bet tev skauž? — Miļņikovs atcirta. — Ak tu, kungu dienderi!

Jermoškam patika, ka viņu apceļ, un, jokus dzīdams, viņš uzšāva ar pātagu līksmo radinieku zirgam, tā ka abi tik tikko nenovēlās kopā ar sedliem. Šis nelielais starpgadījums šķiet bija tiem iedvesis jaunu sparu, un viņi atkal pilnā rīklē rāva vaļā dziesmu par ģenerāli. Tikai piejājot tuvāk rūpnīcai, Jašam galvā atgriezās saprāts: un dzērums tūlīt izgaisa. Viņš arvien biežāk tvēra ar roku pie pakauša ...

— Cik pulkstenis? — viņš jautāja.

— Laikam drīz būs trīs... Liekas, kungi dzer tēju. Vispirms, draudziņ, iejāsim pie manis, bet no manis ... Zini ko, es tevi pavadīšu. Vai no tēva tev bail?

— Jupis viņu rāvis! Sāks vēl dauzīt.

— Nu, nu? ...

— Kad es tev saku.

Jašam dūša atkal sašjuka papēžos, un viņš jutās priecīgs, kaut vai uz brīdi atvirzīdams tālāk savu neizbēgamo likteni. No varmācīgā tēva viņš sirdī izjuta paniskas bailes... Un tad jau arī bija klāt Balčugas rūpnīca un platā iela, kuras malā stāvēja Tarasa vecais grausts.

— Pavei, pavei, Jaša! — paliecies Jašam garām, Miļņi-kovs iesaucās. — Vai pie maniem vārtiem viens sēd?

— Tā vien rādās, ka sēd.

— Bet tas taču Ciekurzis... Goda vārds! Kaut viņu nelabais...

Pie Tarasa mājeles vārtiem patiešām sēdēja Kiškins, bet tam blakus Oksja. Vecais plēsa jokus, diezgan galanti pieskardamies ar elkoni savas dāmas sānam. Oksja sākumā ķiķināja, atiezdama divas baltu zobu virtenes, bet, kad Kiškina elkonis iebrauca neatjautā vietā, mērkaķa ātrumā atžerbeniski zvēla tam ar dūri pa vēderu. Pēc tāda laipnības žesta vecais neganti iebrēcās, ar abām rokām satverdams vēderu, kamēr saniknotā Oksja piedevām deva tam otru belzienu pa pakausi un tad metās bēgt.

— Ho-ho-ho! — Miļņikovs, šai dramatiskajā mirklī piejājis pie savas mītnes, sāka skaļā balsī smieties. — Oksja paliek Oksja: prata parādīt Andronam Jevstratičam godu..-. Zibens, ne laiks! Ak tu, Oksja, sterva, paskat, cik veikli iebelza .. ?

V

Zikova mājinieki ar šausmām gaidīja «paša» atgriešanos no Fotjankas. Ustiņja Markovna juta, ka mēle kļūst nejutīga un kājas atsakās klausīt. Ko lai viņa saka saniknotajam vīram, ja pati pie visa vainīga, nepratusi meitu savā laikā uzmanīt. Bija uzticējusies jaunavas goda prātam ... «Vecā meita» Marja un precētā Anna, protams, turēsies nomaļus. Vecās pēdējā, jebšu vārgā cerība bija vīrieši — padēls Jaša un znots Prokopijs. Ik pa brīdim viņa lūkojās ārā pa logu, vai nejāj Jaša. Metās jau krēsla, tas nozīmēja, ka tūdaļ būs seši, bet septiņos svilpj fabrika,

kamēr ap astoņiem atgriezīsies Rodions Potapičs un vis-pirmām kārtām apjautāsies pēc savas Feņas. Katrs trok-nis uz ielas lika viņai nodrebēt.

Kaut vismaz drīzāk pārrastos Prokopijs, — vecā balsī prātoja, tagad jau šaubīdamās, vai Jašas jājienam bijuši panākumi.

Un tad arī atskanēja fabrikas svilpe. Aiz logiem kļuva dzirdami strādnieku žiglie soli, ikkatrs steidzās uz savu mājokli, lai tiktu ātrāk pirtī. Pārradās arī znots Prokopijs.

— Bet Jašas vēl nav, — Ustiņja Markovna viņam čuk-stus pavēstīja. — Kā agri no rīta aizjāja ... Ko tai Tai-bolā tik ilgi var sadarīt? ... Iekrita prātā, ka tik Jaša nav iegriezies traktierī pie Jermoškas ...

Prokopijs neatbildēja. Viņš krāsns priekšā iebaudīja vakardienas pīrāgu ar kāpostiem un tad posās iet.

— Uz kurieni tu, Prokopij? — Ustiņja Markovna pārbijusies iesaucās.

— Iešu pameklēt Jpšu, — Prokopijs, kaklā lūkodamies, atbildēja. — Ko tad mēs bez viņa? Kur gan viņš citur, droši vien traktierī.

Kā sievasmāte, tā sieva lieliski saprata, ka Prokopijs taisās pazust no nelaimes vietas, kamēr Rodions Potapičs noturēs sievām tiesu un piespriedīs sodu, tomēr nepūlējās viņu aizturēt: saprotama lieta, viņš ir tikai znots... Katrs domā par sevi.

— Vai tad uz pirti šovakar neiesi? — kad Prokopijs jau atradās uz sliekšņa, iesaucās vecmeita Marja.

— Gan paspēs, — Prokopijs atbildēja. — Lai tētis iet pirmais...

Pirts diena Zikovu mājā bija sadalīta pēc vecas ieražas: sākumā, kamēr nebija znota, pirti vispirms gāja vecie, lai notrāpītu pirmo, pašu vērtīgāko garu; vecajiem sekoja Jaša ar sievu, bet beigās gāja mājas pārējie ļautiņi, citiem vārdiem sakot, meitas, kuras vispār neturēja par cilvēkiem. Kad apprecējās Anna, «pirmo garu» visžēlīgi atvēlēja znotam, kamēr vecie gāja pēc viņa. Prokopijs, šoreiz aizšmaukdams no pirmā gara, bija atklājis morālo sabrukumu, ko ar savu jautājumu pasvītroja vecmeita Marja.

Kad durvis aiz Prokopija bija aizcirtušās, viņa šķērni pasmaidīja un noņurdēja:

— Tas esot vīrietis! ... Pameta sievietes vienas. Vai kārtīgiem vīriem tā pieklājas? ...

— Ciet klusu, Marja! — māte viņai uzbrēca. — Sagādā pati vīru, tad tramdi. Tagad no znota daudz nevar prasīt, turklāt mūsu Prokopijs nav karstas putras strēbējs.

— Tev jau tas Prokopijs vislabākais, — Marja nespēja nomierināties.

— Murkšķi tik, murkšķi! — māte sauca. — Esi kļuvusi pārlieku lecīga ...

Pēc Feņas aizbēgšanas Marja bija itin kā pārvērtusies, viņa visu laiku meklēja ķildu ar māti, kas nekad agrāk nebija iedomājams.

Laiks ātri skrēja, un Ustiņjai Markovnai zuda pēdējā cerība: viņa vairs nekur neredzēja glābiņa. Citā dienā varbūt kāds vakarā ienāktu, svešu klātbūtnē Rodions Po-tapičs nebūtu tik pārlieku bargs, kamēr tagad nebija ne mazāko cerību: kurš gan pirts vakarā klaiņos pa svešām sētām? Drošības labad viņa iededza lampiņu skumstošās dievmātes priekšā un trīsreiz paklanījās svētbildei.

Rodions Potapičs pārnāca veselu pusstundu agrāk, nekā tika gaidīts. Kāds, braukdams no Fotjankas, bija viņu pa ceļam atvedis.

— Kur Feņa? — jau kāpdams uz lieveņa, viņš pēc veca ieraduma jautāja.

— Aizgāja pie nāburgiem, — Ustiņja Markovna aiz bailēm vai stīva ierunājās.

— Vai tad nevarēja citreiz? ...

Vecais iegāja istabā, novilka kažoku, nolika istabas goda vietā dzelzs stopu ar zeltu, izvilka no azotes papīrā ievīstīto dinamītu un tad pagriezās pret svētbildi.

— Kālab iedegta lampiņa? — viņš jautāja.

— Rīt taču svētdiena, Rodijon Potapič... Pirtiņa izkurināta, vari kaut tūdaliņ iet.

— Bet pa kuru laiku Prokopijs paspēja nopērties?

— Viņš pērsies vēlāk, Rodijon Potapič, arī viņš, vajadzības spiests, aizgāja.

— Esat aizmirsuši kārtību?! — vecais uzbrēca, pie-cirzdams kāju pie zemes. — Tu man pielūko, lutinātāja.

Viņš tūdaļ nojauta kaut ko nelāgu, nikni pablenza uz trīcošo veču, gribēja vēl ko teikt, bet šai izšķirošajā mirklī tieši aiz loga ieskanējās dzērāju vāvuļošana:

Tā kā Īstens jenemīs

Sāks viņš stanovoju dīdīt...

Ustiņjai Markovnai mute palika pusvirus: viņa tūdaļ bija pazinusi piedzērušā Jašas balsi... Un nepaguva at-tapties, kad dzērāju balsis jau skanēja pagalmā, bet pēc tam bija dzirdama šļūcošu kāju smagā mīņāšanās uz lieveņa.

Dieviņ tētiņ, un arī Tarass viņam līdzi! — Ustiņja M ikovna ievaidējās, pa galvu pa kaklu mezdamās ārā no istabas, lai aiztrenktu žūpas.

Tomēr bija par vēlu. Tarass un Jaša jau nāca iekšā, viens otru bīdīdami un durvju stenderēs stutēdamies.

Tēvam ilga mūža gadus... — Miļņikovs izdabūja par lūpām, raudams cepuri no galvas. — Bet mēs abi ar Jašu, kā lai to saka... Nu, runā tu, Jaša!

Rodions Potapičs bija aiz izbrīnās mēms: tik neiedomā-jami lielu nekaunību ne no Jašas, ne znota viņš nebija gaidījis. Abi pilni kā mārki un vēl nekaunas bāzt savus puņķainos degunus istabā ... Jauzdams kaut ko nelabu, Rodions Potapičs kavējās darīt to, kas būtu darāms, kaut roka jau niezēja.

— Nu tad tā, mēs "abi nākam no Taibolas... — Miļņikovs iesāka, badīdams ar naģeni uz priekšu. — Atvedām no Fedosjas Rodi joņo vnas labasdienas.

— No kādas Fedosjas Rodijonovnas? — vecais pārjautāja, juzdams, ka mati sāk slieties stāvus. — Vai jūs, dullie, esat galīgi bez prāta? Ka es ...

— Bet tu, tēv, neesi, tā sacīt, pārlieku.. v — sasparojies negaidot ierunājās Jaša. — Ne es, ne Tarass neesam vainīgi, ja Feņa, vārdu sakot, aizbēgusi uz Taibolu. Mēs viņu gribējām atvest atpakaļ, bet viņa paliek pie sava... Vārdu sakot, muļķe.

Šai brīdī Ustiņja Markovna neizturēja un novēlās kā lupatu kamols savam saniknotajam vīram pie kājām, saukdama:

— Ak, ko mēs esam izdarījuši!... Feņa aizbēgusi uz Taibolu ... pie vecticībnieka Akiņkas Kožina... Nu jau trešā diena ...

Zikovs sagrīļojās, ieķērās savā sirmajā bārdā un sabruka uz koka dīvāna. Vecā pierāpoja viņam klāt un gribēja vaimanādama satvert tā kāju, taču viņš to rupji atgrūda.

— Bet jūs... bet jūs visi bez manis esat sajukuši prātā, vai? — viņš aizsmakušā balsī kliedza, vēl arvien nespēdams noticēt savām ausīm. — Es jūs ... Pazūdi, Jaška!... Lai no tevis te nebūtu ne smakas!

— Bet tu, tēv, neesi, tā sacīt, pārlieku... — Jaša nekaunīgi atcirta.

— Kā-ā?! ...

— Ta-a! ... Pietiek par mani smieties. Pietiek un atliek ... Tagad dzīvošu pats ar savu galvu ... Izmaksā man mantojumu, un miers. Nopērc māju, zirgu, goču, iedzīvi, bet tālāk jau es pats ...

— Pareizi, Jaša! — Mijņikovs viņu atbalstīja. — Man nāburgos pārdod vienu vietiņu — pirmā numura. Es to taupīju sev, bel tagad, lai noliek, esmu gatavs tev atdot ...

Večuks metās uz priekšu, ar kreiso roku satvēra Jašu, ar labo znotu un izgrūda abus pa durvīm.

— Bet tu neesi pārlieku... — Miļņikovs, būdams jau priekšnamā, kliedza. — Paskat, kāds... Mums pašiem galva uz pleciem! rw Nāc man līdzi, Jaša, ejam.. .

Šai acumirklī no dibenistabas izšāvās Nataša, pieķērās tēvam pie rokas un palika karājamies.

— Tētucīt, mīļais!. Man bail!... Tētucīt!..

— Paskat nu ... — Jaša padevīgi murmināja, atgādinādams cilvēku, kas iekļuvis slazdā. — Ko lai es tagadiņ iesāku, Taras? Nataša, laid taču vaļā, dullā..?

— Mīļo tētucīt..;

Jaša negaidot zaudēja visu brašumu: viņš taču bija piemirsis, ka pasaulē ir vēl Nataša un viņa dēliņš Petja. Kur lai viņš ar tiem ietu, ja tēvs izmestu uz ielas? ... Pa to laiku, kamēr pieaugušās sievietes gudroja un sprieda, Nataša nebija piedalījusies sarunās. Klusi kaktiņā nolīdusi, viņa vāca savu brālīti, kā piederas bāra bērnam, un visu laiku gaidīja atgriežamies tēvu. Kad priekšistabā kļuva dzirdamas klaigas, viņai iedrebējās rokas un kājas.

— Nataša, rimsties... izbeidz... — Miļņikovs centās to pierunāt. — Tu nejauc tēvam galvu ... Paskat, cik viņš pēkšņi kļuvis pazemīgs un lēnīgs. Jaša, kas ar tevi galu galā būs? Jau pirmajā reizē tu esi nobijies no vecākiem ...

— Bet tu arī esi labais, — Jaša pārmeta savam līdzgaitniekam. — Kul tukšus salmus... Labāk gājis aprunāties ar sievastēvu.

Miļņikovs nicīgi nosprauslojās par Jašas mazdūšību un ar drošu roku atvēra priekšistabas durvis. Tur tika spriesta tiesa. Rodions Potapičs sēdēja, kā sēdējis, uz dīvāna, kamēr Ustiņja Markovna, uz ceļiem tupēdama, sīki un smalki pārstāstīja visu, kas noticis. Tiklīdz viņa iešņukstējās, vecais bargi sarauca uzacis un piecirta k

āju pie zemes. Miļņikova parādīšanās pārtrauca abu lau-lāto draugu izskaidrošanos.

Tu... ko tev vajag? — večuks viņam bargi noprasīja.

Ir viena darīšana, Rodijon Potapič..* Tu Tarasu Milņikovu triec ratā, bet Tarass Miļņikovs nāk pie tevis bez naida, ar labu vārdu.

— Teic žigli, ja tev kas nopietns, bet, ja ne, taisies, ka tiec, tu krogabrāli.. .

— Ir kaut kas dikti nopietnīgs, Rodijon Potapič, tikai mūsu dārgajai sievasmātei Ustiņjai Markovnai tad jā-iziet no istabas. Sievišķiem to pat neklājas saprast...

Zikovs pameta ar aci, un dārgā sievasmāte izslīdēja no istabas, šoreiz juzdamās pateicīga savam paklīdušajam un nelabojamam znotam.

— Mana runa būs īsa, Rodijon Potapič... Vai Cie-kurzis bija pie tevis Fotjankā?

— Jā, bija ...

— Vai viņš tev prašņāja par agrākajiem laikiem un par kroņa darbiem?

— Paviegls vīrelis. Kaut ko tādu melsa . ? ?

— Nu tad paklausies..» Tarass tavās acīs allaž bijis muļķis, kam pat nav atļauts te ienākt...

— Nekul tukšus salmus, niekkalbi!..? Man tas nepatīk...

— Ciekurzis raksta slepenu apsūdzību, jā! — Tarass šautin izšāva. — Par kroņa darbiem, par to, kā raktuvēs ticis izlaupīts zelts. Viņš raksta par visu. Šodien uzplijās man... Tā kā es Fotjankā savulaik bijis par sedlinieku, tad pierakstīja arīdzan mani. Ciekurzis gatavojas nodot indženierus tiesas rokās, tālab ka viņam tagad sāp sirds, ka šie dzīvo zaļi, kamēr viņš — tukšs un nabags. Paklau, viņš arī tevi uzdod par vienu no galvenajiem lieciniekiem, tāpat pārējos Fotjankas un Balčugas štei-gerus, grib visus iegrūst nelaimē. Nu tu tagad redzi, kāds vīrs ir Ciekurzis. Viņš tieši tā arī pateica: «Es aizšķūrēšu visus uz Siberiju.»

— Es tevi nesaprotu, Taras, — vecais stingrā balsī ierunājās. — Apsēdies un izstāsti, kā nākas...

Miļņikovs cieņas pilns apsēdās pie galda un sāka visu pēc kārtas stāstīt: kā jājuši uz Taibolu, kā ceļā panākuši Kiškinu, kā vēlāk Kiškins tos sagaidījis pie viņa mājeles.

— Sākumā viņš runāja aplinkus, — Miļņikovs stāstīja. — Par Ciedraines kroņa zelta iecirkni, ka tas kļūšot brīvi pieejams un visi tur varēšot strādāt... To viņš, protams, teica, lai iekārdinātu, bet tad ķērās vērsim pie ragiem: «Tu, Taras Matvejič, biji Fotjankā sedlinieks? Vai tu to varētu apstiprināt, ja es tevi uzdotu par liecinieku, kā indženieri laupīja zeltu ...» Un tad tik gāja vaļā. Zeltu, viņš saka, pirka no zeltračiem par rubli divdesmit kapeikām zolotņikā, kamēr kroņa grāmatās ierakstīja par četriem, pat pieciem rubļiem. Un tā tālāk, un tā tālāk! ... Un pie viena, saka, es iegāzīšu arī tagadējo kumpāniju, tālab ka man, saka, tik un tā gals klāt. Nu, vai tu tagad redzi, kāds Ciekurzis cilvēks? Iznāk, ka ļaunāks par Jaunu ...

— Un kas vēl?

— Tas viss... Bet, kas attiecas uz māsiņu Fedosju Rodijonovnu, tad tur arī varu izlikt visu pa punktiem.

— Nu tā nav tava darīšana! Pazūdi...

— Un vairāk neko?

— Ko tad tu, prātvēder, vēl tādu gribēji? Un tas Ciekurzis arī ir muļķis, tālab ka pinas ar tādu sprukstiņu kā tu!...

— Ir nu gan man radi! — Miļņikovs nobrēcās, ar troksni aizcirzdams durvis.

Padzinis dārgo znotu, večuks ilgi staigāja pa istabu, tad lika pasaukt Jakovu. Tas sēdēja dibenkambarī blakus Natašai, kura turēja tēvu aiz rokas.

— Kādi pekstiņi tev bija prātā... atbildi?! — Rodions Potapičs bargā balsī noprasīja savam nepaklausīgajam dēlam. — Kurš šajā mājā saimnieks? ... Ko tu nupat sacīji tēvam? Un ar ko tu pinies?... Nu, ko stāvi un blenz kā stulbs?

— Tavu noteikšanu es neapšaubu, tētiņ, — Jaša iecirtīgi teica, kāpdamies atpakaļ, tiklīdz tēvs nāca tuvāk. — Tikai es gribētu saņemt savu mantojumu...

— Kādu mantojumu, muļķi? ... Iztrenkšu pliku uz ielas, tad tev būs mantojums. Varēsi ar bērniem kārt ubaga tarbu kaklā ...

— Būs, kā dievs nolēmis... Citreiz par mums vēl labāki staigā ar ubaga tarbu. Bet, kas attiecas uz mantojumu, būs tā, kā pagasta vecajie nolems.

Rodions Potapičs uzmeta spītniekam pārbiedētu skatienu, gribēja vēl kaut ko teikt, taču atmeta ar roku un nošļuka bez spēka uz dīvāna.

— Man ari laiks tikt pie sava kakta, — Jaša turpināja. — Pavasari sāks visiem, kas vēlas, izdot Ciedrai-nes iecirkni, tāpēc nav ko snaust.i * Visi gāzīsies uz turieni, tad mēs arī sarunājām.

— Ko-o? ...

— Es teicu — sarunājām. Mums būs pašiem sava kum-pānija: znots Tarass Matvejičs, es, Kiškins ...

— Tā nu gan būs kumpānija! — Rodions Potapičs nopūtās. — Jūs visus, muļķus, vajadzētu piesiet pie vienas kārts un nogremdēt atvarā. Ha-hā!...

Večuks reti smaidīja, bet to, ka smejas, Jaša izdzirda pirmo reizi. Viņu pēkšņi sagrāba negantas bailes, tik lielas kā vēl nekad mūžā, un kājas metās ļenganas. Rodions Potapičs nenolaida no viņa skatienu, turpinādams skaļi smieties. Ustiņja Markovna, kura bija paslēpusies aiz krāsns, žigli meta krustus: vecais šķita sajucis prātā ...

— Ak tad kompānijā? Ko? — atvilcis elpu, Rodions Potapičs pārjautāja. — Tiks izdots ļautiņiem Ciedrai-nes iecirknis? Sagribējies tikt pie bagātības.., ko?...

— Kādu nu kuram dievs laimi būs nolēmis...

— Labi, es tev parādīšu Ciedraines iecirkni. Ej apģērbies ...

Kad Jaša, kā allaž padevīgs, bija izgājis ārā, no aizkrāsnes parādījās Ustiņjas Markovnas pārbiedētā seja.

— Kā tad palika ar Feņu? ... — viņa bailēs nobālušām lūpām jautāja. — Man acis jau izraudātas...

Večuks paskatījās uz sievu, pagriezās pret svētbildi un, roku pacēlis, teica:

— Es viņu nolādu ...

Ustiņja Markovna palika kā zemē iemieta stāvam. No saniknotā vīra viņa visu ko bija gaidījusi, tikai ne lāstu. Pirmajā mirklī viņa pat neapjēdza, kas noticis, bet, kad Rodions Potapičs uzvilka kažoku, lai ietu ārā no istabas, viņa metās tam pakaļ.

— Atjēdzies, Rodion Potapič! ... Mīļais .,.

Bet viņš jau kāpa lejup pa lieveņa trepītēm, un viņam nopakaļ paklausīgi soļoja Jaša.

VI

Rodions Potapičs izgāja uz ielas un nogriezās pa labi uz baznīcas pusi. Jaša pieklājīgā attālumā padevīgi sekoja. Aiz baznīcas večuks sāka laisties lejup no paugura uz aizsprostu, kura piekājē pacēlās šķībais drupinātavas un skalotavas koka ēkas korpuss. No aizsprosta pa labi stāvēja spoži apgaismotais kungu nams; Rodions Potapičs devās turp. Bija jau vēls, apmēram deviņi vakarā, taču gājienu nevarēja atlikt, un večuks cauri atvērtajiem vārtiem droši iesoļoja kungu nama pagalmā.

— Vai Stepans Romaničs mājās? — viņš stingrā balsī noprasīja sulainim Gaņkam, kurš stāvēja uz lieveņa.

— Cienīgajam ir viesi... — pilns sulaiņa nekaunīguma Gaņķa atbildēja, ar savu pakalpiņa augumu pat aizstādamies priekšā durvīm. — Pie cienīgā nevar ...

— Muļķis! — večuks uzbrēca, atgrūzdams Gaņku.

— Bet tu, Jaška, pagaidi mani tepat! ...

Kungu nams Lejā bija uzcelts jau kroņa laikos pēc tā paša parauga, kā būvēja ēkas Arakčejeva valdīšanas posmā: ar frontonu, ar baltām kolonnām, mezonīnu, galeriju un pagalma galveno ieeju. Eku apjoza piebūves: virtuve, saimes kambaris, kučieru istaba un vēl citas. Būvju bija daudz, taču vēl vairāk neērtību, neraugoties uz to, ka Balčugas zelta raktuvju galvenais pārvaldnieks Staņislavs Raimundovičs Karačunskis vadīja vecpuiša dzīvi. Strādnieki bija viņu pārkristījuši par Stepanu Ro-maniču. Viņš kalpoja raktuvēs jau apmēram divpadsmit gadus un tika uzskatīts par savējo.

Lielajā priekštelpā viesus parasti sagaidīja medību suņi, un Rodionam Potapičam bija allaž jāviebjas, tālab ka pret suņiem tas sajuta briesmīgu riebumu. Viņam par laimi, pretim izsteidzās glīta istabene švīti baltā priekšautā un aizdzina suņus, kuri apošņāja atnācēju.

— Pie cienīgā ir viesi... — viņa čukstus atkārtoja to pašu, ko Gaņka. — Indženieris Oņikovs un mežkungs Štams...

No kabineta puses atskanēja jauneklīgi smiekli, kas neliecināja, ka tur būtu kas nopietns, un Zikovs lika sevi pieteikt.

— Ir viena nopietna runāšana... Tā tu pasaki, — saglabādams savu parasto cieņas pilno stāju, viņš teica.

— Es ilgi neaizkavēšu.. *

istabene paskatījās vēlreiz uz vēlīno viesi un, paraus-tījusi plecus, pazuda kabinetā. Drīz kļuva dzirdami paša mājasteva vieglie un žiglie soļi. Tas bija slaida auguma,

sprigans un ļoti skaists vecīgs vīrietis, kurš spēra vieglus dejotāja soļus, kā to paraduši darīt poļu tautības dendiji. viņa sniegbaltie, cirtotie mati bija atsukāti atpakaļ, bet krāšņā, sirmā bārda, kura pilnīgi apsedza krūtis, lieliski izcēlās uz melno samta svārku fona. Karačunskis bija ugunīgs frants, īsts dieveklis precētām sievām un neрar asti gaišas dabas cilvēks. Viņš vienmēr smaidīja, vienmēr jokoja, un jokos tam aizritēja dzīve. Tādu laimes lutekļu šobrīd nav palicis daudz.

— Nu, vecotēv, — Karačunskis, papliķēdams Zikovam pa plecu, līksmā balsī teica. — Tu laikam būsi pieplūdinājis šahtu ar ūdeni? ...

— Pasarg dievs! — Rodions Potapičs iestenējās un pat pārmeta krustu. — Tā neklājas runāt, Stepan Roma-nič...

— Nu, to taču var sagaidīt: Spasokolčedas šahtā sācis parādīties sarkanais ieslāņojums, tātad ūdens nav tālu... Vai atceries, kā pieplūda ar ūdeni Šiškarjovas šahta? Šai te gaidāms līdzīgs liktenis ...

— Kazi, tā būs, bet par to neklājas runāt, Stepan Romanič, — večuks pamācošā tonī teica. — Šito nevajag...

— Ko tad?

— Nu, to... Viņai, tai šahtai, nepatīk, ja par viņu sāk kaut ko tādu melst. Esmu ievērojis. Piemēram, ja ir atbraukuši pārlūkot darbus un it īpaši, ja kāds no ciemiņiem pasaka uzslavas vārdus — tad par to sliktāks vairs nekas nevar būt.

— Šahtu var nobrīnēt? — Karačunskis iesmējās. — Nu, dievs ar viņu ...

Zikovs mīņājās, visu laiku šķielēdams uz zālē stāvošās istabenes pusi. Karačunskis deva tai mājienu aiziet.

— Vai tēju, vecotēv, dzersim? — viņš līksmā balsi apjautājās. — Nu, ko mēs te priekšistabā stāvam?... Iesim dziļāk!

— Ak, Stepan Romanič, man nemaz tēja nav prātā...

Aplaidis skatienu vēlreiz visapkārt, večuks nopietnā,

asaru pilnā balsī ierunājās:

— Esmu nācis pie tevis pēc palīdzības, Stepan Roma-nič... Neatraidi, esi man žēlīgs kā tēvs. Tu mana vienīgā cerība...

To teicis, viņš nokrita pie zemes. Tas nāca tik negaidīti, ka pat Karačunskis samulsa.

— Nu, nu, vecotēv ... Tā nu gan neder, vecotēv! * ?. —viņš murmināja, pūlēdamies uzdabūt Rodionu Potapiču atpakaļ kājās. — Kas tā dara? ...

— Es pie tevis esmu atvedis dēlu, Stepan Romanič.. Puika galīgi izlaidies: es vairs netieku galā. Tad nu es, tā sacīt... Ak, esi man žēlīgs kā tēvs ...

— Kāds puika, vecotēv?

— Nu, manējais paklīdenis, Jaška ...

— Ak jā ... Bet ko tad es tur varu lidzēt?

— Rādi man eņģeļa žēlastību, Stepan Romanič. Liec, lai viņu, bendesmaisu, zirgu stallī noslāna... Viņš pagalmā gaida.

Karačunskis domās atgriezās pagātnē, pūlēdamies atcerēties, vai Zikovam nav vēl otrs dēls.

— Bet viņam taču jau sirma galva, tam tavam puikam? Būs tuvu pie sešdesmit?

— Tur jau tas posts, ka sirma, bet dumja... Viņam tas dullums jāizdzen ārā. Liec, lai viņu aizstiepj uz stalli...

Zikovs atkal nokrita zemē, kamēr Karačunskis cietās, cietās, līdz sāka skaļi smieties. Kas tad tas par joku? «Puikam» būs sešdesmit, bet pēkšņi viņu sāks pērt...

Padzirdīs smieklus, no kabineta iznāca kalnu inženieris Oņikovs, bāls jauneklis formas svārkos, un mežkungs Štams, kārns vīrs ar lielu degunu.

— Kā jums patīk, — ar pūlēm valdīdams smieklus, Karačunskis viņiem jautāja. — Grib pērt puiku, bet tam puikam jau sešdesmit... Nē, vecotēv, tāda lieta neder. Bet tu paaicini viņu iekšā, varbūt es jūs kaut kā samierināšu.

— Nē, tā gan nedari, Stepan Romanič: viņš, draņķis, nav to pelnījis, ka viņu laiž uzkoptās istabās. Gatavais draņķis. Ak tad nav iespējams, Stepan Romanič?

— Man tādu tiesību nav un nav ari citiem.

— Vienalga, es viņu pie pagasta tiesas noslānīšu. Man vairs nav jaudas, kļuvis par mežoni.

Karačunska viesi aiz cieņas pret slaveno «raktuvju vecotēvu» saskatījās, nedrīkstēdami skaļi smieties, kaut

gan Onikovam deguns jau savilkās krokās, raustījās arī

virslupa, kuru greznoja gaišas ūsas.

Paklau, vecotēv, novelc kažoku, un iesim padzer-

sim tēju, — Karačunskis aicināja. — Man arī ar tevi ir jāaprunājas.

dzert kungu namā tēju Rodionam Potapičam allaž bija jo sevišķi grūti, tomēr atsacīties viņš neuzdrošinājās, tāpēc paklausīgi novilka kažoku.

Karačunskis veda to taisnā ceļā uz ēdamistabu. Rodions Potapičs lika tik uzmanīgi savus lielos zābakus uz nospodrinātās grīdas, it kā baidītos kaut ko izlaistīt. Ēdam-istaba bija eleganti iekārtota: sienas no ozolkoka imitācijas, masīva ozolkoka bufete, ko rotāja kokgriezumi, ozolkoka mēbeles, trauku skapis, tāpat pārējā iekārta, l ēju lēja mājastēvs pats. Zikovs apsēdās uz pašas krēsla maliņas, nostiepās taisns kā svece.

— Vispirms tu mums, vecotēv, pastāsti, kas tev atgadījies ar dēlu, — Karačunskis iesāka, cenzdamies izlīdzināt savus nupat nevietā pasprukušos skaļos smieklus. — Kādā veidā tad viņš tevi aizskāris?

— Savu īpašību dēļ... — Rodions Potapičs stingrā balsī noteica, savilkdams sirmās uzacis. — To pašu.

Ielējis apakštasē tēju, večuks sāka bez steigas pārstāstīt Jašas varoņdarbus, to, kā tas pārjājis mājās iereibis kopā ar Miļņikovu, kā sācis «baloties» un pieprasījis mantojumu.

— Bet pats galvenais iemesls — viņš man uzplijās ar Ciedraines iecirkni, — Rodions Potapičs nobeidza stāstījumu. — Grib kopā ar znotu un Kiškinu doties meklēt zeltu.

— Ar Kiškinu? Tas ir ar to pašu, kurš perina prāvu?

— Es jau tieši to taisījos jums visu pēc kārtas izstāstīt, Stepan Romanič, tālab ka Kiškins grib mani uzdot par liecinieku ... Viņš bija atskrējis viendien pie manis uz Fotjanku un sāka izprašņāt par vecajiem laikiem, tikai es aptvēru, kas viņam aiz ādas, un nestāstīju. Slīpēts neģēlis.

— Bet es tikai šodien to, vecotev, pats pēdējais dabūju dzirdēt. Oņikovs fabrikā saklausījis... Visas malās melšot par Kiškinu.

— Nenopietns cilvēks, — Zikovs īsi noteica. — Tur nekas nesanāks, turklāt tas viss ir tik tālā pagatnē... Maz arī palicis dzīvu no tiem, kas pēc brīvības saņem-

— Par kuru tu runā? — Karačunskis pūlējās atcerēJ ties. — Vienai bija tādas pelēkas acis...

— Tieši par to, Stepan Romanič... Viņa manā ģimenē pati jaunākā. Es viņu pārlieku mīlēju.

— Jā, tas nu tik tiešām ir nepatīkami.^ — Karačunskis novilka, iekozdams ūsu galu zobos.

— Ko lai es tagadiņ iesāku?

— Hm ... jā... Patiešām, ko lai tagad iesāk? — uzmetis večukam žiglu skatienu, Karačunskis iegrima domās: šis romantiskais atgadījums bija viņu ieinteresējis. — Taisnību sakot, tagad neko vairs nav iespējams darīt... Kad tad Feņa aizgāja?

. .

— Būs jau ceturtā diena... Tad nu es gribēju tevi palūgt, Stepan Romanič, parādi man eņģeļa žēlastību, atdabū atpakaļ meitu... Ja tu nevēlējies nopērt puisi, nu, dievs ar tevi, bet meitu man atdabū atpakaļ. Es jau sešdesmit gadus esmu ar sirdi un dvēseli kalpojis raktu vēm, vai tad nebūtu tik daudz nopelnījis? Pat ķēdessu nim dažreiz atmet pa kaulam ...

— Ak, vecotēv, kā gan tu nesaproti, ka es neko nevaru palīdzēt! ... — Karačunskis lūdzoši teica. — Kaut gan tevis labad būtu gatavs darīt visu.

— Dēlu es pats pie pagasta tiesas nopēršu, tikai palīdzi atdabūt meitu... Pati galvenā nelaime tā, ka Ko-žiniem cita ticība. Uz mani krīt briesmīgs grēks, ja es to tā atstāju ...

— Nu, pieņemsim, ka tu dabūsi meitu atpakaļ, bet ko tālāk? Pēc visa tā viņa taču vairs nekļūs jaunava, un tad nebūs ne precēta sieva, ne meita.

— Mums, vienkāršiem ļaudīm, ir teiciens, Stepan Romanič: jūra tālab nekļūst nešķīsta, ja suns no tās lacis... Pati vainīga, ja nav pratusi nosargāt jaunavas godu.

— Cik viņai gadu?

— Pestītāja dienā palika astoņpadsmit.

— Tad vairs nevar atpakaļ dabūt: viņa ir pilnga-dīga...

— Kā tad tā, es — viņas miesīgais tēvs — un pēkšņi vairs nevaru? Pilngadīga viņa kļūs tikai tad, kad būs divdesmit viens gads... Nē, tā nav tāda lieta, ar ko cilvēks spēj samierināties, Stepan Romanič.

— Nu, tad man varbūt vajadzētu aizbraukt uz Tai-bolu, — gribēdams večukam izdabāt, Karačunskis pie-

solījās. — Tikai nez vai tas vairs ko līdzēs... Bet varbūt i paaicināt Kožinu pie sevis? Es viņu mazliet pazīstu.

zikovs atmeta ar roku.

Būtu vēl dzīvs Ivans Gerasimičs, — Zikovs nopūzdamies teica, — viņš gan man izrautu meitu kaut vai no zemes apakšas. Tie laiki, kā redzams, pagājuši... Tu man piedod, Stepan Romanič, ja es runāju muļķības. Man, kā redzams, nāksies meklēt taisnību pagastā.

Es neko nevaru palīdzēt! — Karačunskis pateica. Večuks aizgāja, būdams svēti pārliecināts, ka pārvald-nieks nav vēlējies viņa labā ko darīt. Kā lai to saprot: galvenais pārvaldnieks, kuram pakļautas visas Balčugas zelta raktuves, pēkšņi nav spējīgs nopērt nieka Jašu? ...

savu pazudušo dēlu Zikovs atrada pie nama galvenās i< ieejas. Jaša bija apsēdies uz trepju apakšējā pakāpiena, noguldījis galvu uz rokām un saldi snauda. Tēvs viņam iegrūda sānos dunku, pamodināja un bargi uzbrēca:

— Slejies augšā, bendesmais! Gan es tev pagastā pa-iadīšu, kāds izskatās Ciedraines iecirknis...

VII

Zelta raktuvju kompānijai «Ģenerālis Mansvetovs un Ko» piederēja milzum liela vara un gluži ārkārtējas pilnvaras. Kas ir šis ģenerālis Mansvetovs, no kurienes tāds radies, kādā kārtā iesaistīts tik lielā uzņēmumā — nez vai to pat galvenais pārvaldnieks Karačunskis zināja. Tas bija ģenerālis, kuru nekad neredzēja, kaut viņa vārdā tika apgrozīti miljoni. Pati kompānija bija radīta uz atcelto kroņa daibu drupām, saņemdama no tiem mantojumā pastāvošo organizācijas sistēmu, kantora darbinieku un strādnieku štatus, kā arī piecdesmit kvadrāt-verstis lielu teritoriju. Kad nodeva ārkārtīgi plašās zelta ieguves vietas privātās rokās, tika prasīts vienīgi tas, lai kompānija vispirmām kārtām nodarbotos ar dzīslu zelta izstrādi, sedzot zaudējumus, kas tādā riskantā pasākumā neizbēgami, ar ienākumiem, ko dod izklaidus zelta lauki. Bez tam pastāvēja kaut kāda nodeva no katra iegūtā zelta puda par labu kronim, bet, cik liela, — tā bija un palika tāda pati mīkla kā ģenerālis Mansvetovs, kurš nekad neparādījās savās zelta raktuvēs.

Balčugas iecirknis bija kā bērtin piebērts ar zeltu un deva miljoniem lielas dividendes. Līdz šim bija izmeklēta nepilna puse no visas kopējās platības, kamēr pārējo turēja rezervē. Pats dīvainākais šķita tas, ka šī iecirkņa robežās bez kroņa zemēm bijā iekļuvušas arī zemnieku zemas, piederošas Taibolas iedzīvotājiem. Taču raktuvju vara vistiešākajā veidā izpaudās tā, ka te kā sprostā mitinājās raktuvju strādnieki, pāri par desmit-tūkstoš dvēseļu, proti, ļaudis no pašas Balčugas rūpnīcas un no Fotjankas. Strādniekiem trūka pat personisko ganību, viņiem nepiederēja sētas — kā vienas, tā otras bija saņemtas no kompānijas pagaidu lietošanā, kamēr ganību un sētu zeme nebūs vajadzīga raktuvju ierīkošanai. Šis izņēmuma stāvoklis radīja saspīlētas attiecības kompānijas un vietējo raktuvju iedzīvotāju starpā. Faktiskais zemes trūkums ļāva kompānijai izmantot ļaudis pēc patikas — tā varēja darīt ar viņiem, ko vēlas, it īpaši tāpēc, ka visi iedzīvotāji jau vairākās paaudzēs bija izauguši tieši zelt-rača darbam, kas visiem uzspieda neizdzēšamu zīmogu. Zelta raktuvju iemītnieks ir pavisam īpatnējs cilvēks, un, lai ko viņš vēlāk darītu, tas vienmēr sapņos par zeltu un vieglu iedzīvošanos. Tie bija iemaukti, ar kuru palīdzību savaldīt strādnieku masu, un ar tiem īpaši veikli rīkojās Karačunskis: viņš allaž pievilināja strādniekus, iedalīdams nelielām grupiņām savrupus darbu, kas piešķīra zināmu patstāvību, bet, pats galvenais, rosināja nekad nepiepildāmās cerības tikt viegli un ātri uz zaļa zara. Ar īsta diplomāta veiklību pa šo aplinkus ceļu viņš prata apiet visvārīgāko vietu, par spīti tādu kompānijas interešu fanātisku aizstāvju kurnēšanai, kāds, piemēram, bija raktuvju vecākais šteigers Zikovs. Tiesa gan, iedzīvotāji jau sen nikni tiesājās ar kompāniju zemes dēļ, sūtīja sūdzības visur, kur manīja kādu starpu vai spraugu administrācijas mehānismā, sniedza lūgumus, sūtīja pilnvarotos, taču gadi gāja, bet lēmuma zemes lietā kā nebija, tā nebija. Kad uzradās jautājums par nodokļu parādiem, pienāca vajadzība nospraust robežas. Pastāvīgais piesēdētājs zemnieku lietās pūlējās cik spēdams, tomēr nepanāca atrisinājuma: strādnieki turējās pie sava, bet kompānija atkal pie sava. Taču nodokļu parādi gadu gaitā nepārtraukti auga, tālab ka ļaudis cieta gaužu trūkumu, kaut arī sen bija pieraduši pie visādām likstām. Sapulcēs lielākie kliedzēji izrādījās gados jaunie, kuri bija uzauguši jau brīvestības laikos.

Karačunskis skaitījās Balčugas raktuvju galvenais pārvaldnieks jau kopš tā kritiskā laika, kad raktuves pār-gāja no kroņa kompānijas rokās. Tas notika septiņdes-mito gadu iesākumā. Kroņa dienestā esošie kalnu inže-nieri bija noveduši milzīgo uzņēmumu līdz pilnīgam kra-ham, tā ka jaunajam pārvaldniekam vajadzēja izmantot \ īsus iespējamos līdzekļus un paņēmienus, lai kaut kā nogludinātu citu izdarītos pārkāpumus un novērstu skandālu. Karačunskis principā nīda jebkādus piespiedu panīkumus, cenzdamies izlocīties, piekāpties, vienoties, jo lus bija absolūti nepieciešams tik sarežģīta pasākuma noturēšanai virs ūdens. Pēc sava ārējā izskata, pēc uzvedības un manierēm viņš bija visparastākais saldas dzīves baudītājs un pat zināmā mērā vecs švīts un brunču mednieks, un neviens raktuvēs neticēja, ka Karačunskis spēj kaut ko sajēgt no raktuvju lietām un ka viņš būtu jebkad strādājis. Taču šāds uzskats bija maldīgs: Karačunskis teicami pārzināja raktuvju darbus, un viņam piemita lieliska spēja darboties neredzami. Ir tādi cilvēki, kas visu mūžu gāž kalnus, kaut gan viņus uzskata gandrīz vai par dīkdieņiem. Karačunska noslēpums bija tas, ka viņš nekad negaudās, ka ir apkrauts ar darbiem, kā to mēdza darīt citi, bez tam viņš prata iedalīt laiku, bet, pats galvenais, sejā tam allaž rotājās bezbēdīgs smaids. Pat Rodions Potapičs nebija spējīgs saprast savu augstāko priekšnieku un, ja izturējās pret to ar cieņu, tad vienīgi tradīcijas dēļ, jo nespēja necienīt priekšniecību. Večuks arī nesaprata, cik Karačunskim nepatīkama vēsts par tāda nenopietna cilvēka, kāds Kiškins, blēdību un intrigām, — tas viss Karačunska acīs bija daudz nopietnāk, nekā Rodions Potapičs domāja. Vispār, gluži negaidot, bija sākusi vārīties putra, kurai pirmajā laikā parasti nepievērš vajadzīgo uzmanību: mēdz būt grūtas kaites, kuru sākums ir sīka skramba vai vēl sīkāka pūtīte.

Kad tai vakarā vecais Zikovs aizgāja, Karačunskis ilgi staigāja pa ēdamistabu, svilpodams kādas operetes rotaļīgo motīvu.

— Vai jūs pazīstat viņu ... to Kiškinu? — viņš pēkšņi jautāja Oņikovam.

— It kā būtu dzirdējis... — jaunais cilvēks nevērīgi noteica. — Liekas, esmu pat viņu redzējis: bija tāds pre-teklīgs smerdelis. Jā, kā tad... Toreiz, kad mans tēvs vēl kalpoja Balčugas fabrikā, es, puika būdams, mēdzu viņu ķircinādams saukt par Ciekurzi. Viņu tā saukāja... Bija tāds sīka auguma vīrelis, necils un ... preteklīgs...

Karačunskis kaut ko norūca zem deguna un sāka atkal svilpot. Štams jau stundas trīs bija sēdējis, gandrīz aizvainojošā kārtā klusēdams. Viņa klātbūtne Karačunski allaž uztrauca, pat novezdama līdz klusam ārprātam. Ja būtu viņa spēkos, viņš rīt pat aiztriektu ratā gan Stamu, gan šo te smurguli Oņikovu kā viņam gluži nevajadzīgus, tomēr stipru aizbildņu balstītus vīrus. Oņikovam bija iespaidīgi sakari kalnrūpniecības pasaulē, kamēr Stams nāca tieši no Mansvetova, skaitīdamies tam pat itin kā rads.

— Un ko jūs domājat, Kari Ivanič? — Karačunskis uzrunāja vācieti.

— Ko es domāju? — vācietis pārjautāja. — Es domāju, ka mums būs paskatīties ...

«Vai tu re, kādi divi muļķi man uzkārti kaklā!» Karačunskis, niknuma pārņemts, nodomāja, turpinādams staigāt pa istabu.

Nākamās dienas rītā Karačunskis aizsūtīja cilvēku ar zīmīti uz Taibolu pie Kožina, lūgdams to svarīgas vajadzības dēļ līdz ar sievu atbraukt. Kožins bija savā laikā piegādājis zelta skalojamai fabrikai siksnas, un Karačunskis viņu it labi pazina. Aizsūtītais atgriezās, kad Karačunskis vēl nodarbojās ar rīta tualeti, kas vilkās vismaz stundu. Ik rītus viņš gāja aukstā vannā, apcirpa bārdu, iesvaidījās ar ziedēm, iztīrīja nagus un pie spoguļa uzmanīgi nopētīja savu sārto seju.

— Solījās tūlīt ierasties, — ziņoja Gaņka, kurš bija sūtīts uz Taibolu.

Un patiešām — kad Karačunskis iebaudīja savu bro-kasta kakao, pie kungu nama piebrauca gluži jaunas izbraucamās kamanas. Kožins pats kučierēja savu brašo zirgu, kuru greznoja goda iejūgs. Feņu briesmīgi mulsināja šis pirmais brauciens cilvēkos uz Balčugas fabriku kopā ar vīru, un viņas jaunais vilnas nēzdogs bija uzvilkts gandrīz pāri acīm. Piesējis pagalmā zirgu pie staba, Kožins ar sievu devās uz lieveni, kur viņus jau gaidīja Gaņka. Priekšistabā pretim iznāca pats Karačunskis un pavadīja abus uz kabinetu. Feņa bija gauži apmulsusi un neuzdrošinājās pacelt acis.

Vakar pie manis bija ieradies Rodions Potapičs,— i , i. karačunskis tūdaļ bez aplinkiem iesāka. — Viņš jūtas

- i apbēdināts un lūdza mani... Vārdu sakot, jums ar veco jāizlīgst. Es šai lietā nebūtu iejaucies, ja tik

......iecienītu Rodionu Potapiču... Viņš ir godājams

v s virs, un otra tāda, kāds viņš, vairs nav.

Labi, mēs esam vienmēr gatavi izlīgt— dzīvi atsaucās Kožins, sapurinādams ar pomādi ieziestos matus.

tikai no tā nekas neiznāks, Stepan Romanič: vecais • ir vīrs ar mugurkaulu, viņu nepielauzīs ...

Tomēr vajag izlīgt... Večukiņš jūtas satriekts.

Mēs jau būtu vienojušies glīti un pieklājīgi, ja šķēr-slis nebūtu ticība, Stepan Romanič... Tā jau ir tā ne-laime. Vai Feņa būtu atnākusi pie manis par sievu kā hrgle, ja nekavētu mūsu veclaiku ticība.

— Jā, tā nu gan ir... Bet kur atrast izeju, Akinfij Nazar ič? Večuks piedraudēja griezties pie tiesas...

— Būs, kā dievs lēmis, — Kožins pārliecinoši noteica.

— Pēc manas saprašanas lieta tāda: vecais, protams, jūtas (iizskarts, tikai tiesa neko nespēs grozīt... Varbūt dievs dos un viņš samierināsies.

Feņa visu laiku klusēja, bet tad pēkšņi, vairs nespēdama valdīties, sāka skaļi raudāt. Pats Karačunskis tai pasniedza glāzi auksta ūdens un atnesa flakonu ar kādu stipru smaržu.

— Nekas, nekas, gan pamazām viss kaut kā nokārtosies, — Karačunskis to mierināja, sākdams neviļus jūsmot par šo jaunavīgo, daiļo seju.

Jaunās sievietes bēdas bija tik neviltotas, bet saraudātās bezvainīgās acis tik naivi lūdzoši lūkojās Karačunskī, ka tas, nespēdams izturēt, teica:

— Labi, es pacentīšos visu nokārtot... vienīgi jūsu dēļ, Fedosja Rodionovna.

— Kāpēc tu nesaki Stepanam Romaničam paldies? — Kožins mudināja, ar elkoni bikstīdams savu apjukušo sievu. — Viņš var būt mums gauži piepalīdzīgs...

— Nav vajadzīgs, nav vajadzīgs... — kad Feņa sakustējās, lai bučotu Karačunskim roku, tas izvairījās no pateicības. — Tādas skaistules dēļ bez īpašas pateicības katrs darīs, ko var.

Kad Kožini brauca prom, Karačunskis stāvēja pie loga un pavadīja tos ar acīm pa vārtiem. Svilpodams savu operetes motīvu un bungodams ar pirkstiem pa rūti, viņš risināja šādu domu: kāpēc gan sieviete vienmēr ir daiļāka par vīrieti, un kur slēpjas viņas pievilcības neatvairāmais spēks? Kaut, piemēram, šī pati Feņa, cik viņa skaista... Agrāk viņš Feņu kādreiz uz mirkli redzēja tās tēva mājās, tomēr nebija pievērsis uzmanību. Un tik skaista būtne var piedzimt tāda Rodiona Potapiča ģimenē!..» Dīvaini!.-.. Bet vēl dīvaināk šķita tas, ka šāda tikko uzplaukusi, smaržu apdvesta daile kritusi par upuri šitādam lubrakam Kožinam. Tā ir vienkārši netaisnība. Par Feņu domādams, Karačunskis juta, ka kļūst greizsirdīgs, un pat nopūtās. Viņam pašam galva jau sirma, tomēr sirds arvien vēl jauna, oho, cik jauna... Vai Kožini jēdz, kā jāmīl jauka sieviete? Viņš novaikstījās un uzsita knipi.

Lai izklaidētos, Karačunskis devās uz zelta skalošanas fabriku, kas sakarā ar steidzamu darbu strādāja arī svinamās dienās. Pa ziemu bija sakrājies daudz darāmā. Viss pagalms piegāzts ar zeltu saturoša kvarca kaudzēm, ko strādnieki bija sarakuši. Fabrika nejaudāja to visu sasmalcināt un izskalot, bet strādniekiem vajadzēja mēnešiem ilgi gaidīt savu kārtu: tas radīja kurnēšanu un nemieru. No ārpuses zelta skalotavai nebija diez cik pievilcīgs izskats. Tur, kur katorgas laikos bija stāvējis spirta brūzis, tagad pacēlās tikai divi koka korpusi. Vienā notika izraktā ieža drupināšana, otrā — slūžās, pārklātās ar vara loksnēm, kas bija amalģētas ar dzīvsudrabu, skaloja sasmalcināto kvarcu. Pirmajā korpusā darbojās neliela tvaikma-šīna, jo fabrikas dīķī ūdens pietika labi ja līdz ziemas vidum. Vispār jāteic, ka iekārta bija visai nožēlojama, un ar to nevarēja lepoties. ŠI nožēlojamā fabrika ar savu tizlo izskatu allaž kaitināja Karačunski, un viņš loloja sapni par milzum lielu uzņēmumu. Bet ko lai dara, ja arī pašreiz tikko spēja savilkt kopā galus, tālab ka kompānija prasīja vienīgi dividendes, negribēdama neko citu zināt, turklāt Balčugas raktuvju ienākumus deva nevis dzīslu, bet izklaidus zelts.

Pēc Karačunska domām, darbs fabrikā ritēja normāli. Tvaikmašīna strādāja, drupinātavu dārdināja stampas, skalotavā tika veikti skalošanas darbi. Fabrikā vispār apgrozījās labi ja piecdesmit cilvēku, strādāja divās maiņās: viena nakti, otra dienu. «Skurbuļa sētā» Karačunskis apskatīja zeltraču sadzītā kvarca kaudzes un nogrozīja galvu. Te nekā vērtīga nebija, neskaitot vienu kaudzi no Uļjana skrausta, otrpus Fotjankas. Šajā vietā Karačunskis,

par izbrīnu, satika Rodionu Potapiču. Večuks tupēja pie kvarca kaudzes un vērīgi pētīja atsevišķus kvarca un gabalus.

— Nu, vecotēv, kas jauns?

Ko lai saka, bez maizes un ūdens zeltrači neko vairāk nenopelna... — Zikovs sadrūmis teica, iemezdams kvarca gabalu atpakaļ kaudzē.

Karačunskis uzmeta acis šai kaudzei un saprata, ka večuks nevēlas jauno atradumu atklāt. Kāds nezināms Fotjankas zeltracis bija uzdūries Uļjana skraustā labai zelta dzīslai.

No «skurbuļa sētas» viņi abi kopā devās uz drupināta vu. Karačunskis pavēlēja savā klātbūtnē tūlīt sadrupināt kvarcu, ņemtu no kaudzes, kas bija piesaistījusi viņa uzmanību. Rodions Potapičs rauca pieri un klusēja. Kvarcu atstūma rokas vagonetē un iebēra drupinātājā. Karačunskis apsēdās uz skrūvsola un, aizsmēķējis papirosu, klausījās stampu dipoņā. Visās citās Urālu zelta ieguves vietās kvarcu drupināja valčos, kamēr drupinātava bija saglabājusies vienīgi Balčugas rūpnīcā, — nezināma iemesla dēļ Karačunskis nevēlējās uzstādīt valčus.

— Paklausies, Rodion Potapič, — Karačunskis pēc krietna klusuma brīža ierunājās. — Es aizsūtīju pēc Ko-žina... Viņš bija ieradies šodien pie manis kopā ar sievu un ir gatavs izlīgt, tas ir, izlūgties piedošanu.

Zikovs itin kā satrūkās un brīdi neizpratnē vērās Ka-računskī, bet tad atmeta ar roku un noteica:

— Ir jau par vēlu, Stepan Romanič... Es.;, es esmu Feņu nolādējis.

— Kā to saprast: nolādējis?

— Nostājos svētbildes priekšā un nolādēju. Tagad viss pagalam... Ja Peņa atgrieztos, tad es vēl piedotu.

— Nu, tā ir jūsu darīšana, — Karačunskis vienaldzīgi noteica. — Es savu vārdu esmu turējis... Mana sirdsapziņa tīra.

Drupinātava bija savienota ar skalotavu, un sasmalcināto kvarcu ūdens straume tūdaļ aizskaloja līdz visai sarežģītām slūžām. Amalģēta vara lokšņu sistēmu pārklāja koka režģis; tas bija vajadzīgs, lai novērstu zelta izlaupīšanu. Jaunā ieža skalojums deva lielisku rezultātu. Lepē-tājs Jerakovs, kura pienākums bija savākt zeltu, atnesa dzelzs liekšķerītē apmēram zolotņiku amalģēta zelta, kas bija pelēks kā alva.

— Tas no divdesmit pudiem? — Karačunskis jautāja. — Nav slikti... Bet kurš tad ir atklājis dzīslu?

— Viņu tur vesels artelis, gandrīz gadu rakņājās Uļ-jana skraustā, — Zikova atbilde bija izvairīga. — Viņi visi no Fotjankas... Zelta ligzdai tagad gals vaļā un zelts plūst.

Šis atklājums ielīksmoja Karačunski. Uļjana skraustā varēs ierīkot jaunu šahtu — tas būs varen iespaidīgi gan fabrikas atskaitēm, gan reprezentācijai, kad ziņkārīgos viesus vadās pa raktuvēm. Dzīslu zelta iegūšana tātad virzās uz priekšu un tā joprojām.

Šādā labā omā Karačunskis tuvojās mājām, taču omu sabojāja uz tilta satikto viņa paša kantoristu pulciņš. Rūpnīcas kantoris bija viņam pati sāpīgākā vieta, tālab ka tieši te viņš sajuta savu pilnīgo bezspēcību. Kantoristu bija pavisam kāds simts, kaut gan varēja samazināt to štatus uz pusi. Tikai nelaime tā, ka šie štati augtin auga, jo ik gadus brauca šurp no Pēterpils arvien jauni ierēdņi, kuriem vajadzēja izbrīvēt vietu un sadomāt darbu. Tā bija siseņu varza, bezgala rijīga, kas neko neprata, turklāt nevēlējās it neko strādāt. Tādus kundziņus no Pēterpils sūtīja dažnedažādas iespaidīgas personas, kam bija kāds sakars ar kompāniju. Ikvienai no šīm personām atradās trūcīgi radinieki, šķietami daudzsološi jauni cilvēki, un pulks «cietušo», kam vajadzēja paslēpties nomaļākā stūrī. Un tā pie Karačunska lasījās kopā dažāda gada gājuma jauni cilvēki, apgādāti ar aizkustinošām ieteikuma vēstulēm. Un piedevām ar slaveniem uzvārdiem, gandrīz vai Sineusa un Truvora pēcnākamie! Viens pat lepojās ar uzvārdu Monmoransī. Savu rūpnīcas kantori Karačunskis paklusām saukāja par nabagmāju un uzskatīja par lielu ļaunumu, kas velti aprij desmitiem tūkstošu rubļu.

«Tie Monmoransī man noēdīs matus no galvas,» Karačunskis prātoja, velti pūlēdamies atcerēties kaut ko patīkamu, kas neskaidri vīdēja atmiņā.

Vīli

Pa to laiku, kamēr Rodions Potapičs svētdien bija aizgājis uz zelta skalošanas fabriku, mājās palicējiem iešāvās prātā kāds glābšanas līdzeklis, par kuru līdz tam vēl neviens nebija iedomājies.

jaša ar Miļņikovu turpināja ballēties, un no vīriešiem mājās bija palicis tikai Prokopijs. Domu par vecmāmuļu Lukerju pati pirmā izteica Marja.

Viņa ir vienīgā, kura spējīga tikt ar tētiņu galā, — meita sacīja mātei, kura staigāja kā bez galvas, — vecmāmuļa Lukerja ir uzstājīga, viņa to lietu nokārtos.

— Bet viņš taču, Marjucīt, pats savu bērnu ir nolādējis, — Ustiņja Markovna ievaidējās, sākdama gauži raudāt. — Pats pret saviem vairs nesajūt žēluma...

— Gan vecmāmuļa Lukerja zinās, ko darīt... Kamēr tētiņš rūpnīcā, lai Prokopijs aizdrāž uz Fotjanku.

Prokopijs devās ceļā jāšus. Viņš atgriezās pēc pāris stundām. Arī vecmāmuļa Lukerja, būdama jau labi pāri sešdesmitajam mūža gadam, ieradās jāšus. Viņa bija vēl spēcīga veča. Ziemu staigāja bebrādas cepurē un biksēs kā vīrietis. Prāvā auguma, miesās raženo vecmāmuļu Lu-kerju vēl arvien rotāja kaut kāds īpašs veca cilvēka skaistums. Sejā pat nebija nojaušams vītums, kamēr pelēkās acis raudzījās stingri, bet glāsaini. Viņa dēvēja sevi par «lielkrieveni» pretstatā Balčugas vecajām sievām, kas bija ar prāviem vaigu kauliem un neglītas. Dēls Pjotrs Vasiļ-jevičs nemaz nelīdzinājās mātei.

— Nu, kas te jums ir? — vecmāmuļa Lukerja stingrā balsī noprasīja. — Paklau, Ustiņja Markovna, beidz pinkšķēt .. . Redz, kāda nelaime tagad piemeklējusi Feņu, kaut arī likās, ka meita ir nosvērta. Nu, ko lai dara, cilvēks allaž ir grēcīgs.

Pēc vecmāmuļas Lukerjas ierašanās mājās visi kļuva maķenīt līksmāki un ar nepacietību gaidīja pārrodamies bargo tēvu. Ustiņja Markovna baidījās, ka viņš neaiziet nakšņot uz Fotjanku, tomēr Prokopijam ceļā kāds bija teicis, ka večuks redzēts zelta fabrikā. Rodions Potapičs pārradās tikai krēslā. Kad viņu durvīs sagaidīja vecmāmuļa Lukerja, večuks tūdaļ visu saprata.

— Nu panac, panāc šurpan, virsaiti, — vecā viņu laipni uzrunāja. — Panāc taču ... paskaties, esmu ieradusies pie tevis ciemos ...

— Labdien, vecmāmuļ. Neesam ilgi satikušies.

— Tu esi kļuvis augstprātīgs, Rodion Potapič. Visu laiku klimsti mūsu pusē pie aizsprosta, tomēr neienāc Fot-jankā apraudzīt veceni.

— Man nav laika ... Dažbrīd taisījos aiziet, tomēr allaž kāds kavēklis.

— Jā, tev jau vienmēr kāds kavēklis... Bet es, pavei, neesmu tik lepna, pati pie tevis ierados. Tad nu pamielo viešņu.. *

— Tu esi ieradusies nelaikā . i.

— Paklausies, Rodion Potapič, ko es tev teikšu, — tagad vecās balss bija jau gluži nopietna, — es esmu ieradusies tālab, ka vajadzība spiež... Nu, kas tev ienācis prātā? Tavu Feņu es neslavēju, tomēr tevi vēl mazāk. Kas tad nezina, kāds jaunai meitai tikums: tikai līdz namdurvīm, bet kā gan tu iedomājies viņu apkraut ar lāstu?... Varēji pacelt balsi, padraudēt, izkratīt sirdi un nomierināties .. ?

— Ko te vairs runāt, vecmāmuļ: izlietu ūdeni nesa-smelsi...

— Bet tagad paklausies, prātvēder, ko es tev teikšu... Tēvs nav pasaulē tālab, lai lādētu savus bērnus. Pats esi vainīgs, ka neizdevi jau agrāk pie vīra. Paskat, Marja tavas augstprātības dēļ jau palikusi veca meita. Tā nu tas ir. Tu labāk uzklausi mani, ja tev pašam trūkst saprašanas. Otru nolādēt viegli, bet tu nomirsi, kamēr Feņa paliks. Viņai vēl ilgi jādzīvo... Es jau teicu, ka pats esi vainīgs! ... Nu, kālab tu klusē? ...

— Tatjanu es nenolādēju, kaut arī viņa man nepaklausīja, — večuks taisnojās, — tālab tagad dzīvo nabadzībā un postā ...

— Ar to arī tev nav jālepojas: būtu labāk Tatjanai palīdzējis. Sieviņai tagad tik grūti, ka jābrēc, bet tu meklē mierinājumu savā lepnībā. Nē, man tev vairs nav ko teikt... Paklausies, Prokopij, dodies pie svētā tēva Aka-kija un atved viņu šurp, un lai neaizmirst paņemt krustu: būs jānoskaita piedošanas pātari un jāatsauc lāsts. Pietiek kaitināt dievu ... Paši esam grēka pilni, tāpēc nebūs nolādēt citus.

Rodions Potapičs jutās priecīgs, ka uzradusies vecmāmuļa Lukerja, kuru viņš no patiesas sirds cienīja. Pats lepnības dēļ nebūtu spējis aicināt popu, kaut vienas dienas laikā bija paguvis visu pārdomāt un sen sapratis, ka nav rīkojies godīgi. Kamēr gaidīja popu, vecmāmuļa Lu-kerja noturēja Rodionam Potapičam pamatīgus pātarus, pataisīdama viņu par īstu grēkāzi.

Tēvs Akakijs bija vēl pavisam jauns cilvēks, nesen norīkots Balčugas draudzē, tā ka viņam pat vēl nebija atauguši mati. Viņu mulsināja šāds neparasts atgadījums, kad

bijas vajadzīgs atsaukt lāstu. Pašķirstījis agendu, viņš pavēlēja, lai svētbildes priekšā tiktu iedegtas sveces, uzvilka epitrahilu un sāka no agendas lasīt piemērotas lūgšanas. vecmāmuļa Lukerja notupināja Rodionu Potapiču uz ceļgaliem un visu laiku to stingri uzmanīja. Ustiņja Markovna stāvēja pie krāsns un žēli raudāja, kā kad Feņu jau guldītu kapā.

Kad ceremonija bija galā un visi pieliecās skūpstīt krustu, tēvs Akakijs norunāja īsu runu par mīlestību uz savu tuvāko, par to, ka būs piedot aizvainojumus, par dieva bezgalīgi lielo žēlastību.

— Nē, svēto tēv, tu viņam uzliec baznīcas sodu, — vecmāmuļa Lukerja pieprasīja. — Vajag izdarīt tā, lai viņš dabūtu just...

Pops arī tam piekrita, likdams desmitreiz dienā dziļi palocīties — un tā četrdesmit dienas pēc kārtas.

— Bet tagad parunāsim par lietu, — vecmāmuļa Lukerja paziņoja. — Apsēdies, tēv Akakij, un apskaidro mums, tumšajiem ļautiņiem, prātu.

Tēvs Akakijs saprata, par ko ir runa, tikai atkal nemācēja dot padomu. Feņu, bez šaubām, bija iespējams pārvest atpakaļ, bet kāds no tā labums: šodien pārvesta, rit bēgtu prom. Vai nebūtu labāk, ka viņu tur pagaidām atstātu, mēģinot ietekmēt vīru: var būt, ka viņš sievas dēļ būtu ar mieru pieņemt pareizticību.

— Nē, velta cerība, svēto tēv, — vecmāmuļa Lukerja noteica. — Akinfijs Nazaričs varbūt neiebilstu, bet vecā Maremjana neļaus... Viņa ir īsta lāčumāte un cieši turas pie savas veclaiku ticības. Tur nekas neiznāks, tomēr Feņa jādabū atpakaļ.. . Pats galvenais, ka viņa pārkāpusi savu pareizticīgā cilvēka likumu, kamēr visi mūsējie jau kopš neatminamiem laikiem bijuši pareizticīgie. Feņai vēl bērna prāts, tālab uzticējusies ...

— Neviens ar varu nav piespiežams pāriet vienā vai otrā ticībā, — tēvs Akakijs ierunājās. — Arī man šis atgadījums nepatīk, bet ka neiznāk vēl sliktāk ... Cilvēki jauni, ka kaut kas nenotiek. Savai ģimenei Fedosja Ro-dionovna turpmāk būs sliktāka nekā svešiniece...

— Bet es viņu ņemšu pie sevis un pāraudzināšu, — vecā pārliecinoši teica. — Nevar pieļaut, ka pareizticīgais cilvēks aizietu postā... Pie manis viņa kļūs mīksta kā zīds.

— Esi viņai mātes vietā ... — Ustiņja Markovna lūdzoši teica un paklanījās. — Es pati esmu par vāju, nemāku, bet Rodions Potapičs atkal ir pārlieku stingrs. Tev būtu labāk ...

— Pie manis viņa nāks pie prāta un atmetīs blēņu domas...

Tēvs Akakijs pieklājības labad vēl brīdi pasēdēja, padzēra tēju, tad posās iet. Pavadījis viņu līdz slieksnim, Rodions Potapičs ienāca atpakaļ un teica:

— Labs popiņš, tikai pārlieku jauns ...

— Kas var būs labāks par jaunu un gudru. Vai redzēji, cik viņš pieklājīgs un cik vienkāršs ...

— Labi, mani mīļie, esmu pie jums jau diezgan ilgi sēdējusi, — vecmāmuļa Lukerja teica. — Arā melna nakts... Laiks doties mājup: nav nemaz tik tuvu. Gan kaut kā aizklunkurēšu.

— Tu esi jāšus? — Rodions Potapičs nopietnā balsī noprasīja.

— Kājām jau gana iets, manam mūžiņam pietiek..?

Vecā devās uz dibenistabu, lai atsveicinātos «no meitām», bet pēc tam uzlika galvā cepuri un teica ardievas.

— Kurp tev tā jāsteidzas? — Rodions Potapičs, negribēdams veču vēl laist, jautāja. — Būtu palikusi, vecmāmuļ, pa nakti, citādi iejāsi vēl kādā šurpā.

— Nevaru palikt.?. Man tāda nemierīga sirds, nez kā tur Fotjankā. Mans Pjotrs Vasiļjičs pēdējā laikā meties uz sīvo. Pinas ar Miļņikovu un Kiškinu... Nav labi.

— Taisās meklēt zeltu ... Žēl, vecmāmuļ, ka nav neviena, kas viņu iekaustītu. Jā, bet ko es vēl gribēju teikt, Lukerja: tu maķenīt pagaidi, es apģērbšos un pavadīšu tevi līdz Doniņas krantij. Man mājās tāda smaga sirds, varbūt svaigā gaisā būs vieglāk ...

— Tas nu gan no tavas puses mīļi, — vecmāmuļa iesaucās, pamezdama Ustiņjai Markovnai ar aci. — Man vienai tagad patiešām ir bīstami jāt, turklāt šodien vēl svētdiena ... Pie jums Balčugā līksmo un dzer, pārlieku daudz dzer. Viņreiz, kad gadījās jāt, nāk man pretim jūsu Bal-čugas puiši. Tādi jauni jauniņi, bet jau apmālējušies... Palaidņi pamana mani, sāk ķircināt: «Tpr-r-r, vecmāmuļ! ...» Tad nu es viņiem — žvikt! — ar pātagu, bet viņi sāk mani apsaukāt, grasās raut ārā no sedliem...

— Ļaudis tagad kā suņi, vecmāmuļ...

rodions Potapičs apģērbās, paņēma savas mantiņas, pārmeta krustu un, nepateicis mājiniekiem sveikas, izgāja, prokopijs palīdzēja vecajai ierausties sedlos.

Saki nu vēl, ka zābaks vīzei nav brālis, — vecmāmuļa Lukerja, jādama ārā uz ielas, iesmējās.

Nakts bija tumša, tikai no logiem pāri ielai krita vāja at blāzma. Rūpnīca peldēja kā melns kuģis, bet garais dzelzs skurstenis šķita kā kuģa masts. Bez tam tālumā kā vilka acs gailēja Jermoškas traktieris: pie tā ieejas dega lampa ar gaismas atspoguļotāju. Tumši stāvi gāja drīz Iekšā, drīz ārā, bet, durvis vārstot, kā netīra straume lauzās laukā dzērāju klaigas.

— Tpū!... — Rodions Potapičs nospļāvās, pūlēdamies neskatīties uz nolādēto vietu. — Nu tu redzi, vecmāmuļ, cik tālu esam tikuši: ļaudis sēd krogā tikpat kā pašu mājās... Dažs pie Jermoškas ceļas un gulstas.

— Taisnība, Rodion Potapič! Arī pie mums, Fotjankā, tagad briesmīgi dzer... Diez kas būs un kā tas viss beigsies. Pavisam zaudējuši sajēgu... Ļaudis vairs nesajūt bijību.

— Kaut manas acis to neredzētu, — iedams pa ielas vidu blakus zirgam, Rodions Potapičs nomāktā balsī teica. — Bezkauņas... Un vissliktākās ir tieši pirmdienas. Būs pretīgi skatīties, kad mūsu strādnieki rīt vilksies uz darbu ... Rāpos kā pusdzīvas mušas. Satūkušiem mūļiem, aizpampušām acīm ... tpū! ...

Nonākuši iepretim traktierim, viņi apklusa, it kā soļotu cauri mēra piemeklētam novadam. Rodions Potapičs reizi pa reizei paglūnēja kā vilks uz traktiera durvīm un nospļāvās. Dodoties tālāk, drūmā noskaņa neizgaisa, kamēr vien gailēja traktiera kaķacs.

— Vai to tur vietu atceries? — vecmāmuļa Lukerja klusā balsī ierunājās, pamezdama ar galvu uz tumsā melnējošā «skurbuļa kantora» pusi. Cik tur nav mūsējo, katordznieku, asaru lijis ...

Večuks, galvu palocījis, klusēja.

— Toreiz, kad mūsu partiju dzina no Krievijas šurp, —■ vecā klusā balsī turpināja, kā kad baidītos pamodināt katorgas ēnas, kas vēl plīvoja gaisos, — mums nācās iet cauri Taibolai... Beidzot partija iesoļoja Balčugā, bet mana nomirēja māsiņa Marfa Timofejevna aplaida skatienu apkārt un čukstus man teica: «Lūša, te nu ir mūsu nāvīte.» Tur, Krievijā, tikpat kā nekas nebija par katorgu dzirdēts, tikai, ļautiņus baidīdami, dažkārt teica: «Pagaidiet, aizdzīs uz Sibīriju katorgā, tad jūs redzēsiet...» Arī man, ieraugot rūpnīcu, sažņaudzās sirds, bet es Marfai Timotejevnai klusi atbildēju: «Paskaties, muļķīte, vai tu neredzi baznīcu?.. 5 Ja nomirsim, būs vismaz kāds, kas mūs apstāv!» Pašas dumjas, tik daudz sajēdzām, ka baznīca nevar būt bez popa ... Un tā nu mēs priecājāmies par šo pašu Balčugas baznīcu kā par miesīgu māti. Un kopā ar mums visi, kuri nāca šai partijā... Sievietēm, saprotams, briesmīgi bail: sak, tad te nu viņa būtu tā katorga. Gandrīz pusgadu tikām pa etapu dzītas, daudz pārcietām, tomēr domājām: katorgā jābūt vēl desmitkārt grūtāk.

Tā sarunādamies, viņi bija nemanot tikuši ārā aiz ciemata robežām. Debesis noskaidrojās. Zemie ziemas mākoņi bija aizšļūduši tālāk, kļuva redzamas spožas zvaigznes. Visapkārt valdīja mēms klusums. Doniņas nogāze šķita kā tārpu izalota. Rodions Potapičs vēl arvien soļoja zirgam līdzās, ritmiski vēzēdams labo roku.

— Atceros skaidri kā šodien — mūs toreiz atveda šurp jau pret vakaru... — vecmāmuļa Lukerja risināja tālāk atmiņu pavedienu. — Vīriešu katorga bija celta no mūra, bet mūsējā — sieviešu — no koka, apjozta ar pāļu žogu. Partiju ieved pagalmā, nostāda rindā, bet nelaiķis Antons Lazaričs jau stāv uz lieveņa un, roku virs acīm turēdams, visas mūs nopēta, pie tam pats smaida. Visi kazarmu logi liptin aplipuši ar arestantēm: tās ar ziņkāri vēro atnācējas ... Un tā nu es stāvu kreisajā pusē, malā, bet Marfa Timofejevna glaužas man klāt; viņa partijā bija visjaunākā un arī visglītākā. Nu, bet Antons Lazaričs...

— Apklusti, Kristus dēļ! Apklusti... — Rodions Potapičs iestenējās.

— Tas viss pieder pagājībai, ko tur vairs slēpt... Bet nelaiķis Antons Lazaričs, resgalis, jau vecs vīrs būdams, bija traki meties uz sieviešu brunčiem. Pats sirms, galviņa plika, roķeles trīc, tomēr netika laidis nevienu garām... Tiesa, precētās sievas viņš neaiztika. «Tālab ka,» mēdza teikt, «es pats esmu precēts cilvēks, un nav labi darīt pāri cita vīra sievai.» Nebūtu tās vienas indeves, tad labāka uzrauga nevarēja vēlēties: pēc dabas labsirdīgs un dievbijīgs... Katru svētdienu stāvēja baznīcā pašā priekšā un ar asaru pilnām acīm pielūdza dievu. Bet pašam mājās jauna sieva ... Ak, grēks un posts! •,.

Viņš bija bezkauņa... — Rodions Potapičs drūmi noteica. — Sunim suņa nāve.

Nevajadzīgi aizgāja bojā, ko tur teikt, — vēcināmuļa Lukerja ierunājās, sākdama mudināt apslinkušo zirgu. — Viena neprecēta katordzniece, čerkesiete, neļāva un viņu gandrīz nodūra... Šis pēc tam ienāk pie mums kazarmā un visu acu priekšā sāk raudāt: «Jūs padomājiet,» viņš saka, «čerkesiete man uzbruka ar dunci, bet es taču esmu ģimenes cilvēks...» Un tā nu viņš raud baltas asaras. Tieši pēc trim dienām nabadziņam tika izdzēsta dzīvība.

— Viņu nodūra tas rīkļurāvējs..? Viens no mūsu katorgas bēgļiem. Bija slapstījies tepat Balčugas tuvumā.

— Bet vēlāk melsa: tas esot bijis soģa Ņikituškas

darbs.

— Tukšas pļāpas ...

Iestājās klusums. Ceļš kāpa augšup Doniņas kraujā. Zirga kakls izstiepās, kustonis smagi tuša. Lai nepaliktu nopakaļ, Rodions Potapičs ieķērās ar vienu roku zirga

krēpēs.

— Runā, Ņikituška nesen pilsētā manīts, — vecā atsāka. — Apstaigājot tirgoņus, diedelēdams žēlastības dāvanas ... Ak vai! ... Kā gan viņu toreiz netikām godinājuši: «Ņikita Stepanič, dārgais... mūsu labdari...» Bet viņš tēlo lielu vīru.

— Nekad nebija skaidrā prātā... Tika vadāts no vienas katorgas vietas uz otru, pats pilns kā mārks.

— Mēdza ierasties arī pie mums kazarmā ... Ienāk, aplaiž skatienu apkārt un saka: «Nu, manas krustmeitas, kā jūs mani pagodināsiet? Parādiet cieņu savam krusttēvam. ..» Viņš godāja sevi par krusttēvu! Sieviņas labinājās klāt, domādamas kā par sevi, tā vīriešiem tais reizēs, kad viņu atveda uz Balčugu izpildīt sodus. Māca šausmas viņu, tādu pārdzērušos, uzlūkojot vien..?

— Tu, Lukerja, visu laiku domā tikai par katorgu, — Rodions Potapičs neļāva turpināt, — bet es domāju par to, kas tagadiņ notiek... Bet, jo vairāk domā, jo mazāk var saprast. Nespēju aptvert, kas ir un kas nav. Katorga bija katorga, zaldātu laiki — zaldātu, vārdu sakot, vara piederēja kronim. Bet tagad? ... Par citiem es nemaz nerunāju, bet nu jau paša mājas atgādina muti, kurā trūdošs zobs ... Un kas vēl būs turpmāk? ...

— Zelta raktuvēs tagad visur viens un tas pats, Rodion

Potapič, ļaudis kļuvuši nevarīgi... Bet, pats galvenais, viņi nesajūt bijāšanas. Tu paskaties baznīcā: vecenes vien. Ļaudis ir pārlieku gurdi.

Tā sarunājoties, ceļš sāka laisties lejup pa nogāzi, kur jau iesākās šahtas. Kad vecmāmuļas Lukerjas zirgs bija sasniedzis Spasokolčedas šahtu, vecā teica:

— Paliec sveiks, Rodion Potapič... Tad nu dabū Peņu prom no Taibolas un atved pie manis uz Fotjanku, lūkošu meičai atdabūt prātu, ja varēs.

Rodions Potapičs gribēja vēl kaut ko sacīt, bet tad ieknukstējās un novērsās: pār seju tam ritēja asaras. Vecmāmuļa Lukerja labi saprata šīs mēmās sāpes: «Ak, ja vēl būtu dzīva Marfa Timofejevna, vai viņa kaut ko tādu pieļautu...»

IX

Kad Rodions Potapičs negaidot ieradās šahtā, neviens nejutās pārsteigts, strādnieki jau sen bija pie tā pieraduši. Stingro večuku visi varen cienīja tieši tālab, ka viņš, šķiet, redzēja visiem cauri, un pie viņa nebija iespējama pat vissīkākā blēdība. Daudzos zeltraču darbus Rodions Potapičs bija izjutis pats uz savas ādas un spēja redzēt pat cauri zemei divu aršīnu dziļumā, kā strādnieki, par viņu runādami, apgalvoja. Tas, starp citu, viņus nekavēja to aiz muguras apsaukāt par necilvēku, žīdu vai tamlīdzīgi. Balčugas svētdienas prieki rada atbalsi arī šahtās: slēdzējs Mutovka, sēdēdams šahtas sargbūdā, mirkšķināja reibuma apmiglotās mazās ačeles, mašīnistam Semjoni-čam, jaunam iznesīgam puisim, metās mēle, vedēji, kas strādāja šahtā, grīļojās kā mēra piemeklēti kustoņi.

— Jūs te esat galīgi bez prāta! — večuks kliedza uz piedzērušajiem strādniekiem. — Kas tie jums te par priekiem, sātani? Kur ir šteigera palīgs?

Šteigera palīgs Lučoks, sirms večuks, bija pilns kā mārks un gulēja kaut kur aiz katliem, atradis sev siltu kaktiņu. To redzēdams, Rodions Potapičs kļuva aiz dusmām vai traks un ņēmās piedzērušo komandu nešķīsti lamāt. Par nelaimi, Lučoks. kas bija pamodies, sāka ecēties pretim, kā palaikam bija paradis dzērumā darīt.

— Bet tu pievaldies... — viņš no savas paslēptuves kliedza. — Paldies dievam, nevaid vairs kroņa laiki, kad no dzīva plēsa trīs ādas! Jā ...

— Ak jūs, tumsoņi! ... Kas atbildēs, ja jūs pieplūdināsiet šahtu ar ūdeni, draņķi tādi? ...

— Jāatbild būs tev kā vienmēr, — Lučoks pateica. — Tu saņem piecdesmit rubļu algas, tāpēc esi par visu un vienmēr atbildīgs... Bet ko lai prasa no manis, kuram alga ir divdesmit rubļu?

— Ak tu man vēl murkšķēsi, pļēguri?!

— Esmu runājis un runāšu.

Saniknotais Rodions Potapičs pašrocīgi izvilka Lučoku no spraugas aiz katliem, uzbāza dzērājam cepuri galvā un izgrūda no korpusa, bet šteigera palīga mantiņas lika izsviest uz ceļa.

— Ej sūdzies par mani, suns! — večuks nokliedza pakaļ savam slīpētajam palīgam. — Es tavā vietā dabūšu divdesmit citus...

— Bet man nospļauties! — Lučoka balss tumsā atkliedza. — Paskat, cik varens... Ne, ne, brāl, tagad ir citi laiki.

Tāda komēdija ar Lučoka atlaišanu no darba atkārtojās savas trīs čelras reizes gadā, un tās cēlonis bija piedzērušā Lučoka ietiepība. Pēc šāda negadījuma Lučoks dažas dienas nosēdēja Jermoškas traktierī, bet pēc tam gāja pie Rodiona Potapiča, lai izlūgtos piedošanu. Notika izlīgšana, turklāt ar vienu noteikumu, ka šī nu ir «pēdējā reize». Visi zināja, ka arī pašreizējā saķeršanās beigsies ar izlīgumu, jo Rodions Potapičs nespēja bez Lučoka dzīvot un nevienam citam neuzticējās, ko tad Lučoks izmantoja. Ja nebūtu žūpošanas, Lučoks sen strādātu šteigera amatā, bet varbūt pat par galveno šteigeru. Savu darbu viņš lieliski prata, un Rodions Potapičs grūtos brīžos tikai Lučokam prasīja padomu, jo kalnu inženierus, tāpat kā pašu Kara-čunski zelta raktuvju jautājumos neturēja ne graša vērtus. Lučokam piemita kāda īpaša uzdrīkstēšanās, kuras pietrūka Rodionam Potapičam. Lučoks visu ātri aptvēra un, ja vajadzība spieda, darīja, ko spēja.

īstenībā būtu vajadzējis nolaisties šahtā, lai pārlūkotu darbus, bet Rodions Potapičs pēkšņi sajuta vājumu, kādu nekad agrāk nebija novērojis. Viņš visu mūžu nebija ne reizi slimojis, tāpēc tagad vienīgi skumji pašūpoja galvu. Nenozīmīgā ķilda ar piedzērušo Lučoku bija vecajam smagi ķērusies pie sirds, un viņš ar pūlēm aizvilkās līdz sava kantora kaktam, kas bija atdalīts no mašīnu korpusa. Kantora atslēgu viņš allaž nēsāja sev līdzi. Te viņš dažreiz

pat pārlaida nakti, nogūlies uz nospeķotā koka sola. Ro-dions Potapičs aizdedzināja tauku sveci un apsēdās pie galda. Mazajā lodziņā, kuru drebināja tvaikmašlna, kā melns plankums blenza nakts; zem grīdas, kura arī drebēja, guldzēdams un šalkdams tecēja no šahtas atsūknē-tais raktuvju ūdens; bija dzirdama sūkņa sēkšana un čuguna zobratu klaboņa. Viss bija kā allaž, kamēr vien Ro-dions Potapičs spēja atcerēties sevi zelta raktuvēs, tikai viņš pats tagad šķita citāds. Doma par nespēka apzīmogoto, skumjo vecumu viņā atplaiksnījās tik skaidri un skaudri, ka lika nodrebēt. Kas gan ar viņu tagad notiek? .. ?

Viņš apsēdās pie galda, atbalstījās uz elkoņiem un, noguldījis galvu uz rokām, iegrima dziļās pārdomās. Sajukums ģimenē, tāpat satikšanās ar vecmāmuļu Lukerju uzvandīja no dvēseles dzīlēm tur ilgi ķrājušās grūtās dzīves mieles.

Rodions Potapičs bija piedzimis un uzaudzis muižas saimes ļautiņu vidū Tulas guberņā. Pusaudža gados kalpojis muižnieka namā par izsūtāmo, bet sešpadsmit gadu vecumā, sev par postu, nokļuvis kungu rīkotajās medībās. Pie vilka aplenkšanas nepratis izdarīt kungam pa prātam, kungs ar paceltu suņa pātagu bija meties tam virsū... Starpgadījums medībās beidzās Balčugas rūpnīcā, uz kurieni Rodionu Potapiču atveda iekaltu važās katorgas darbam. Bet katorga zelta raktuvēs viņam atnesa glābiņu; gados vēl jauns, tomēr neparasti nopietns, turklāt čakls, gudrs un godīgs, viņš ātri vien izcēlās pārējo arestantu vidū. Toreiz par uzraugu bija tas pats Antons Lazaričs, kuru pieminēja vecmāmuļa Lukerja. Viņš gauži iemīļoja jauno Zikovu un izdarīja tā, ka Zikova desmit katorgas gadi nebija katorga, bet parastais zeltrača darbs, un vienīgā starpība tāda, ka pārnakšņot vajadzēja iekšpus žoga. Jaunais darbs Rodionam Potapičam iepatikās, un viņš tam nodevās ar sirdi un dvēseli. Jā, kas gan viss toreiz nebija, tagad atmiņās liekas pat dīvains, gandrīz kā sapnis. Darbi ritēja pilnā sparā, jo vairāk tāpēc, ka par katordznieku pūliņiem nevajadzēja maksāt. Vienā pusē darbojās katorgas spirta brūzis, otrā — zelta raktuves. Balčugas rūpnīca līdzinājās kara nometnei, kur cēlās un gūlās, bungu rīboņai skanot, ieturēja azaidu un atpūtās, bungu rīboņai skanot, un pat devās uz baznīcu, bungu rīboņai skanot. Darbā gāja pa rotām un vadiem marša solī. Satiekot priekšnie-cību visi nostiepās taisni kā stīgas un ieņēma miera stā-

vokli tad, kad atradās darbā. Brīvajā laukumā vidū starp katorgu un «skurbuļa kantori» šurp sadzītajiem i i. rekrūšiem svinamās dienās tika rīkotas īstas zaldātu ap-mācības, tepat izpildīja visnežēlīgākos sodus. Vienā pusē roku vēzēja «krusttēvs» Ņikituška, kamēr otrā — no zaldātiem sastādītā «zaļā iela». Dzīšana cauri rindai tika rīkota ik svētdienas, bet lielākas bijāšanas labad par skatītājiem attrenca šurp ļaudis pat no Fotjankas. Bez savas katordznieku priekšniecības un bez rekrūšu kara priekšniecības kalnu inženieriem vēl piepalīdzēja divi kazaku bataljoni, kuru īpašajos pienākumos ietilpa sodīšana tieši darba vietā; tā bija sodīšana mājas kārtībā, kamēr «krustēvs» Ņikituška un «zaldātu rinda» kalpoja kā paraugso-dīšanas veids, galvenokārt tālab, lai iebiedētu skatītājus. Kad partija strādnieku devās kaut kur rakt zeltu, tai kopā ar dienišķā uztura pajūgiem līdzi veda veselu vezumu rīkšu, it kā tās nebūtu iespējams sagādāt tieši uz vietas. Raktuvju kara priekšniecības domu gājiens bija apmēram tāds, ka vissvarīgākais ir rūpes par sodīšanu, kamēr darbs ritēs pats no sevis.

Pirmos divus gadus Rodions Potapičs nostrādāja spirta brūzī, kur visus darbus paveica vienīgi katordznieki, bet pēc tam viņš nokļuva pāraudzināto vienībā un tika nosūtīts uz zelta raktuvēm. Spirta brūzis līdz pat beigām palika katorgas rokās, kamēr uz raktuvēm nosūtīja vienīgi tos, kuri bija nolauzuši savu katorgas laiku. Rodionam Potapičam te ierodoties, Balčugas rūpnīca bija vēl gluži maza. Apdzīvota skaitījās vienīgi augšmala, Kalns, kamēr Lejā ļaudis sāka apmesties tikai viņa laikā, pēc tam kad darbiem raktuvēs nometināja vienlaikus trīs rekrūšu gadagājumus. No nometināšanā atsūtītajiem pamazām izauga Fotjanka, kura kļuva par katordznieku galveno mitekli. Rodions Potapičs dabūja raktuvēs strādāt visus darbus, sākot ar nesarežģīto vedēja amatu, — viņam bija jātačko zeltu nesaturošā grunts uz atbērtuvi. Cik gan šobrīd nav tādu atbērtuvju, kuras slienas visapkārt Balčugas fabrikai; šausmas māc, iedomājoties to kroņa darbu, kas ticis izšķiests šais — vārda vistiešākajā nozīmē — Ēģiptes mocībās. Cilvēkus nežēloja, un raktuvēm darboties lika «stipra roka», tas ir, uz zelta atradnēm tika sūtīti tūkstošiem strādnieku. Tādā kārtā ar neapmaksājamu darbaspēku iegūtais zelts nozīmēja valsts kasei tīru peļņu. Ro-dions Potapičs raktuvēs drīz uzdienējās no vienkārša strādnieka par desmitnieku. Viņš ātri apjēdza darāmo darbu, bet priekšniecībai patika viņa fanātiskā darba mīlestība. Tikai ieraudzījis savu nākamo pirmo sievu Marfu Timofejevnu, viņš gandrīz zaudēja garīgo līdzsvaru. Viņa bija nupat kā atdzīta no Krievijas, un Antons Lazaričs tūdaļ ievēroja daiļo katordznieci. Viņai bija tikai deviņpadsmit gadu, un katorgā viņa nokļuva tieši no muižnieka aptekšņu pulka, kā stāvēja rakstīts, par cukura zagšanu. Māsa Lukerja atnāca reizē ar viņu un bija apsūdzēta medus zādzībā. Kāda veikla roka šķita izstrādājusi ar abām māsām šo smalko joku, kamēr viņām tālab nācās nolauzt piespriestos trīs gadus, pēc kuriem tās nokļuva izsūtāmo vienībā un tika nometinātas Fotjankā. Antons Lazaričs deva Marfai Timofejevnai iesauku «cukurmeita» un jau trešajā dienā aicināja pie sevis uz «konfidenciālu misiju». Tikai pateicoties tam, ka Antonu Lazariču īstajā brīdī nodūra, māsai Lukerjai gāja secen šī «konfidenciālā misija».

— Viena māsa no cukura, otra no medus, — uzraugs jokoja, — bet es esmu dikti kārs uz cukuru ...

Rodions Potapičs tolaik vēl skaitījās katordznieks un vairākkārt redzēja, kā Marfa Timofejevna rītos nāk ārā no uzrauga dzīvokļa ar asaru pārpilnām acīm. Vai nu meičas asaru, vai jaunavīgā daiļuma dēļ viņš iegrima dziļās pārdomās... Šo pārvērtību pat bija ievērojis Antons Lazaričs un vairākkārt apjautājās:

— Kas tev, Rodion, kaiš? ... Kam tu tāds savāds? ...

— Nejūtos vesels, Anton Lazarič, — Zikovs drūmi teica, pūlēdamies neuzlūkot katorgas varmāku.

Rodiona Potapiča dvēselē nostiprinājās ciešs un neatvairāms nodoms, un viņš gaidīt gaidīja mirkli, kad varēs nogalēt miesas kārīgo uzraugu, bet viņam priekšā aizsteidzās kāds cits katordznieks Buzuns, nodurdams Antonu Lazariču nesaņemtās maizes devas dēļ. Rodionam Potapičam, šķiet, novēlās kalns no pleciem, bet Marfu Timofejevnu drīz pārcēla uz Fotjanku, kur viņš ar to uz karstām pēdām iepazinās un tūlīt apprecēja. Katordznieču bija jo daudz, bet neviena no viņām nepalika bez savas ligzdas: visas izgāja pie vīra, kļuva par ģimenes mātēm un apmetās Fotjankā un Kalnā. Turklāt jāpiezīmē, ka katordznieču vidū nebija nevienas vieglas uzvedības sievietes.

Rodions Potapičs ar jauno sievu dzīvoja mīļi un saderīgi, ne ar pušplēstu vārdu nepieminēdams pagātni: grēks, kas bija radies bez viņas pašas gribas, netika ņemts vērā. Taču Marfa Timotejevna pati, kļuvusi laulāta sieva, bieži grima skumjās un grūtsirdībā un tikai īsi pirms nāves pateica vīram savu bēdu iemeslu.

— Ar tevi apprecēdamās, es vairs nebiju jaunava... — viņas bālās lūpas čukstēja. — Un, kaut gan es nejūtos vainīga, tomēr nespēju to aizmirst. Un, jo tu pret mani biji maigāks, jo man briesmīgāk kļuva ap sirdi. Es cietu klusēdama, bet mana sirds lūza.

— Mīļā Marfa, tā tev neklājas runāt...

— Es pati sev uzkrāvu sodu, Rodion Potapič, un tas man ir bijis vēl grūtāks par katorgu. Esmu tev laidusi pasaulē dēliņu, un arī no viņa man kauns. Tu man nepārmeti, mani neapsaukāji, bet mīlēji, taču es visu laiku domāju, cik jauki mums būtu bijis dzīvot un dzīvot, ja ļaunais liktenis mani tā neaptraipījis.

Marfa Timofejevna nomira gados vēl jauna un gulēja zārkā daiļa un balta. Ar viņas aiziešanu Rodionam Pota-pičam nodzisa pasaules spožums, un viņa uzacīs kopš tā laika ievilkās skarba rieva. Viņš apņēma otru sievu, taču laimes sajūta neatgriezās, kā sakāmvārds māca: nelaiķis aiziet, taču pēdas atstāj. Kā atmiņa no mīļotās sievas Marfas Timofejevnas bija palicis vieglprātīgais Jaša...

Visa dzīve Rodionam Potapičam aizritēja skarbā ikdienas darbā. Darbs raktuvēs bija viņu, šķiet, iekalis mūžīgā ledū, kas nekad vairs neizkusa. Viņš klusēja, kad klājās grūti, klusēja, kad bija labi, līdz pamazām kļuva par dzīvu mašīnu. Un tikai vienu reizi pa visiem dienesta laikiem nebija izturējis savu līniju, proti, piecdesmitajos gados, kad Urālos, neviena nepazīts, ieradās kroņa slepenais ierēdnis. Par spīti militārajai disciplīnai zelta meklēšanas darbos, strādnieki bija iemanījušies zagt zeltu. Tas pats notika arī citās kroņa, tāpat privātajās raktuvēs. Atradās uzpircēji, kas prata ielavīties Balčugas katorgas apburtajā aplī. Slepenais jau bija no daža nopircis zeltu, vienīgi Rodions Potapičs juta, kas šis par putnu, un palaida ziņu, lai paglābtu desmitiem vieglprātīgu ļautiņu. Viņam bija kļuvis šo muļķīšu žēl... Un patiešām Balčugas rūpnīca tajā reizē cieta vismazāk, kamēr citās raktuvēs iesākās posts un bēdas. Simtiem cilvēku tika dzīti cauri rindai un izsūtīti uz Austrumsibīriju mūža katorgā. Starp citu, Balčugas raktuvēs neviens tā arī nedabūja zināt, kurš pirmais saodis okšķeri. Rodions Potapičs klusēja, it kā neko nezinātu. Toreiz, starp citu, tikai pateicoties brīnumam, izglābās Kiškins, arīdzan iejaukts tai lietā: vēl apmēram ktunda — un arī tas būtu aizlidojis uz Austrumsibīriju, pirms tam izdzīts cauri visai «zaļajai ielai».

«Gan es viņam, draņķim, vēl atsaukšu atmiņā slepeno ierēdni,» Rodions Potapičs nodomāja, atcerējies Kiškina gatavoto skandālu. «Ek, būtu es viņam toreiz Fotjankā aizsējis dziesmu, taču man neienāca prātā... Nu nekas, varbūt citreiz.»

Rodions Potapičs bija sabijis «kroņa dzīvē» vairāk nekā trīsdesmit piecus gadus, kad tika pasludināta brīvība. Viņš īsti nesaprata notikušo, viņa prāts to nespēja aptvert. Viņš šķita pazaudējis galvu, it īpaši tad, kad likvidēja katoigu, slēdza spirta brūzi un kroņa darbiem raktuvēs pienāca gals. Doma, ka tagad visiem strādniekiem vajadzēs maksāt algu, viņu mulsināja. Apžēliņ, šitāda strādnieku varza, un pēkšņi katram būs jāmaksā alga, bet kas tad paliks kroņa kasē? Kroņa darbi, tiklīdz tos pārvērta par algotu darbu bez militāras kārtības, tūdaļ sāka klibot, un tādā veidā iegūtais zelts, par spīti tam, ka inventārs un visa raktuvju saimniecība bija jau priekšā, izmaksāja kronim piecreiz dārgāk par zelta vērtību biržā. Kādu laiku bēdīgo stāvokli paglāba ļoti bagātās izklaidus zelta iegulas, ko Fotjankā atklāja Kiškins. Trīs gadu laikā tās deva vairāk nekā simt pudu zelta, bet vēlāk jau izraisījās īsts skandāls — viens zolotņiks zelta izmaksāja kronim divdesmit septiņus rubļus, kaut gan tā nominālā vērtība bija četri rubļi. Bez tam Rodionā Potapičā lielu apmulsumu radīja kalnu inženieri.

Pēdējos piecus gadus Balčugas rūpnīca bija pastāvējusi vairs tikai uz papīra, bet tad uzradās ģenerālis Man-svetovs un kompānija. Šā tā tika uzturēta viena šahta, štrādāja arī izklaidus zelta meklētāji. Kompānijas parādīšanās tūlīt atdzīvināja pasākumu, un Rodions Potapičs atžirga, visas savas dzimtcilvēka simpātijas tagad dāvādams kompānijai. Kad noplaka pirmais jūsmas vilnis par brīvestību, izrādījās, ka raktuvju ļautiņi ir nonākuši pilnīgā saimnieciskā atkarībā no kompānijas. Starp citu, tie bija tie paši kroņa laiku raktuvju cilvēki, daudzās paaudzēs pieraduši pie zeltraču darba. Bijušie «nekrūši» Lejā izmisīgi lūkoja izsisties cauri uz savu roku, un šeitan kādu laiku zēla galdnieku un kurpnieku amati. Kalns un Fotjanka, šīs vecās katordznieku ligzdas, palika uzticīgi savam zeltrača darbam, neaizraujoties ar blalcus peļņām.

Kad Balčugas raktuvēs sāka darboties kompānija, Rodions Potapičs nomierinājās: kaut gan trūka agrākās katorgas un raktuvju militārās stingrības, tās vietā bija saaudies vesels ar acīm nesaskatāmu pavedienu tīkls, kas vēl jo ciešāk sasaistīja raktuvju ļaudis. Tiem, kas tur strādāja, nebija izvēles brīvības, lai kā viņi pēc tās tiecās. Lejas piemērs tam šķita vislabākais pierādījums. Neviens no ārpuses tā kā kroņa laikos nespieda, tikai brīvie strādnieki neprata izmantot savu personas brīves-tību un devās kalpot tai pašai kompānijai uz toreiz spēkā esošajiem gaužām neizdevīgajiem noteikumiem, kuri neļāva pieēst vēderu, bet neļāva arī nobeigties badā.

Ciedraines kroņa iecirkņa atklāšana brīvai pieejai tagad izmainīja visu raktuvju dzīves sistēmu, un neviens to tik skaidri neizjuta kā Rodions Potapičs, šis rūdītais raktuvju vilks.

OTRA DAĻA

I

Ik rītus pie Jermoškas traktiera uz soliņa pulcējās strādnieki. Notālēm raugoties, šie ļautiņi izskatījās pēc dzīviem lupatu vīstokļiem — īsti raktuvju skrandaiņi. Bet saulītes smaids šķita jau pavasarīgs, un skrandaiņi nepacietīgi gaidīja izšķirošo brīdi, kad sakustēsies pavasara ūdeņi. Tiklīdz straume sāks tūkt, darba pietiks it visiem ... Viņi bija tie, kuri gaidīja uz ūdens kustēšanos.

Jermoškas traktieris bija ierīkots viņa paša personiskajā namelī, pirms pāris gadiem pārbūvētā pa daļai no mūra. Pusi no apakšējā stāva aizņēma traktieris, bet otru pusi galantērijas un audumu bode, tā ka iznāca vesels komplekss. Māja atradās uz stūra, tieši pretim zelta skalošanas fabrikai. Agrāk šis te bija Kiškina īpašums. Ielas galā kā sarkans plankums vīdēja bijušās katorgas ķieģeļu mūris, bet tam līdzās milzīgi liela, no guļbaļķiem būvēta, tagad jau sašķiebusies ēka: «skurbuļa kantoris». Pats katorgas spirta brūzis kādreiz atradās tagadējās zelta skalojamās fabrikas vietā, bet brīvestības laiku sākumā bija nodedzis. Palicis vienīgi «skurbuļa kantoris» un akmeņiem bruģēts pagalms, kā ari likvidētās katorgas zemās mūra kazarmas. Šie divi veco labo laiku liecinieki bija Jermoškam kā skabarga acī. Sēdēdams savā augšstāva istabā, viņš ilgi turp skatījās un allaž nopūzdamies teica:

— Šitāda saimniecība — un aiziet par velti zudumā.. ? Kā lai to dabū savās rokās! Tās dēļ, liekas, es būtu gatavs atdot it visu ...

Jermoška bija vidēja auguma, plecīgs šķielacis ar tādu kā stūrainu galvu un pelēkām izvalbītām acīm, kas atra-

n

dās kā kazai tālu viena no otras. Plakanais, gaļīgais deguns šķita pielipināts no kādas citas sejas. Šķidrās, pinkainās bārdeles dēļ viņš izskatījās izspūris, atgādinādams cilvēku, kas lielā steigā izlēcis no gultas. Viņš bija tipisks krievu bodnieks, blēdīgs un iztapīgs, nekaunīgs, bet arī spējīgs vajadzīgajā brīdī pazemoties. Viņš tika uz zaļa zara, pateicoties sievai Darjai, kura savā laikā bija ieņēmusi istabenes vietu pie vecā Oņikova tā bargās valdīšanas gados. Jermoška pats toreiz kalpoja par sulaini, tādu, kāds šobrīd bija Gaņka. Vecais Oņikovs bija atraitnis un, garlaicības mākts, īsināja laiku ar dzimtļaužu daiļavām, no kurām Darja bija viņa pēdējais laika kavēklis. Darja skaitījās apaļa bārene, sava daiļuma dēļ nokļuvusi kungu namā, tomēr nebūtu pratusi izmantot radušos stāvokli, ja talkā nenāktu Jermoška. Oņikovs kaut kā negaidot nomira, un pats dīvainākais bija tas, ka netika atstājis iekrājumu. Ļaudis vienā mutē melsa, ka šīs pēkšņās nāves vaininieks bijis Jermoška, kurš tādā kārtā ticis pie kunga bagātības. Viņš tūdaļ apprecēja Darju un, kā kārtīgam vīram piederas, iegādājās māju, bet pēc tam atvēra traktieri un bodi. Darjas stāvoklis bija visai nožēlojams: Jermoška atmaksāja viņai par nelāgo slavu, kas tai nāca līdzi no kungu nama. Nabaga sieviete klīda kā ēna pa savām istabām un, padzirdusi vīra soļus, tūdaļ sāka drebēt. Svešu klātbūtnē Jermoška Darju nesita, kā to parasti darīja citi vīri, taču mocīja lēni un nežēlīgi kā visnevērtāko kustoni.

«Kaut jel es drīzāk varētu nomirt...» Darja citreiz ilgot ilgojās.

Bērnu viņiem nebija, un Jermoška loloja cerību pēc sievas nāves nodibināt kārtīgu ģimeni, šim nolūkam noskatījis Zikova Feņu. Tāds bija Jermoškas nodoms, kas tomēr nepiepildījās. Dabūjis zināt, ka Feņa aizbēgusi no mājām, Jermoška noplātīja rokas.

— Ak, Fedosja Rodijonovna, būtu mazdrusciņ vēl pagaidījusi, kamēr nomirst mana Darja ...

Darja pati arī to nožēloja, jo sen jutās nevienam nevajadzīga un būtu labprāt atbrīvojusi vietu jaunai, mīlamai sievai.

— Es tev esmu nolaupījusi brīvību, Jermolaj Semjo-nič, — viņa vīram teica, kā kad runa būtu jau par nomirušu cilvēku. — Tev derētu apprecēt Zikovu Feņu.. *

Meita, ka prieks. Ak vai, kur gan mana nāvīte kavējas? ...

— Vai tad pasaulē meitu trūkums? — Jermoška atsaucās sievas runai. — Kad būsi pagalam, pārlaidīšu četrdesmit dienas un vedīšu mājās sievu ...

— Pie mums Balčugā meitu, kas precību gados, bez sava gala, Jermolaj Semjonič. Nolūko pašu to labāko.

— Varu paņemt no Taibolas, varbūt pat no pilsētas... Mēs, paldies dievam, neesam pa spundi baroti.

— Tikai bagātu neņem, ņem tādu, kas vienkāršāka... Vislabāk bara bērnu, Jermolaj Semjonič, tālab ka pats esi jau gados, turklāt skaitīsies atraitnis. Bagātu laužu skuķis tādus preciniekus neciena ...

— Tas nu gan tiesa, Darja... Tikai mirsti nost ātrāk, citādi laiks velti aiziet zudumā. Paies mani labākie gadi, iekam tu būsi beigta .. •

— Miršu jau, miršu drīz, Jermolaj Semjonič m Man sāp sirds, vērojot, kādas tev ar mani mokas.

Darja pūlējās, cik spēja, lai ātrāk nomirtu, tomēr nesekmīgi. Viņa brida basām kājām pa sniegu, dzēra «dārgas zāles», mērdēja sevi badā, tomēr nekas nelīdzēja. Jermoška viņu dauzīja vienīgi dzērumā un sen jau būtu izdzēsis tai dzīvību, ja nebaidītos no atbildības. Turklāt viņam bija tāda kā neskaidra jausma, ka Darja ir viņa liktenis, no kura cilvēks nespēj izbēgt. Sevis noniecināšanā Darja aizgāja tik tālu, ka, par savu nāvi domādama, sāka pati nolūkot vīram nākamo sievu, un tādā sakarā Jermoškas mājā visai bieži norisa nopietnas sarunas. Šis laulātais pāris bija daudzējādā ziņā vienreizējs.

Jermoška pavasara ūdeņus gaidīja tikpat nepacietīgi kā Balčugas zeltrači, jo traktierim lielākais noiets iekrita tieši vasaras sezonā, kad visas zelta ieguves vietas strādā ar pilnu jaudu. Viņš pazina rūpnīcu un Fotjanku kā savus piecus pirkstus: kurš no vīreļiem galīgi nogājis no strīpas, kurš sāk atkopties, kurš dzīvo tā pa vidam. Neviens statistiķis nebūtu spējis sniegt tik noteiktas un sīkas ziņas par savu «draudzi», kā Jermoška saukāja zeltračus. Leja, kurā dzīvību vilka blēži un plukatas, viņam nebija mīļa, tālab ka tur valdīja pati kailākā nabadzība, kamēr «draudzei» palaikam mēdza uzsmaidīt laime.

— Nu, dieva kalpi, pavirzieties! — Jermoška, aiz letes stāvēdams, uzkliedza mūždien trokšņainajam zelt-raču pūlim.

— Labdari, mēs jau kalpojam tev! — iereibušas balsis at saucās. — Tu nomato mums ikkatru kumosu.». Mēs visi piederam tev, tikpat kā bankā.

— Bet ko jūs bez manis iesāktu? Ko? ..»

— Taisnība, tēv un gādniek ...

Jermoškam visvairāk krita uz nerviem mūžīgais diedelnieks Miļņikovs, kas nāca ik dienas uz traktieri un nezin kālab suinījās ļautiņu barā. Viņam bija ieradums ikvienu aizskart, visiem piekasīties, meklēt kašķi, un viņu nereti piekāva, tomēr no tā viņš prātā nepieņēmās.

— Būtu gājis labāk uz mājām, Taras, — Jermoška viņam palaikam teica, — mājās tevi droši vien sieva gaida. Bet pa ceļam būtu iegriezies pie sievastēva, padzēris tēju. Tev ir pārticīgs sievastēvs.

— Un tev skauž? Tēju mēs padzersim, protams!

— Bet vai tu nekāro to, ko karina priekšā vārtiem? ...

Dzērumā Miļņikovs kļuva neparasti augstprātīgs. Viņš

zvēla sev ar dūrēm pa krūtīm un tā kliedza, ka skanēja iela, sak, pagaidiet, gan Tarass Miļņikovs jums parādīs, kas viņš par vīru, vai kaut ko tamlīdzīgu. Traktiera pastāvīgie viesi smējās, vēderu turēdami, par Miļņikovu, bet šad tad iešķieba pa glāzītei degvīna.

— Drusku pagaidiet, brāļi, gan es norēķināšos ... — Miļņikovs apsolīja. — Es to izdarīšu... Ļaujiet tikai man tikt uz kājām, un tad es norēķināšos līdz pēdējai kapeikai.

Pēc lieldienām Miļņikovs bija pasācis bieži ierasties traktierī kopā ar Jašu un Kiškinu. Viņš tūlīt pasūtīja veselu pusstopu un notuļā stūrī sāka ar drauģeļiem tukšot. Draugi risināja kaut kādas slepenas runas, sačukstējās un vispār turējās nomaļus. Reiz Miļņikovs piemeimuroja pie letes un prasīja otru pusstopu.

— Kas tad tev par priekiem, ka tu tā tērējies? — Jermoška apjautājās. — Esi saņēmis mantojumu, vai? ...

— Bet kāda tev bēda? Ha-hā ... Tarasu Miļņikovu nevienam nav atļauts mācīt: viņš ir pats sev kungs un kalps. Bet tu, Jermolaj Semjonič, tagad par mani smejies tālab, ka esmu plukata, nekas vairāk ...

— Jums tur visiem Lejā ir viens dievs: plikadīdu dievs. Jūs var kratīt un purināt, cik grib, pat ne divdesmit kapeikas neizbirs ...

— Bet ko tu, piemēram, teiktu, ja es izrādītos bagāts, Jermolaj Semjonič? Tu manā priekšā, maitas gabals, pats pirmais rautu nost cepuri... Bet es uzvilktu jenota kažoku, piekarinātu sudraba pulksteni ar dubultu vāku, apliktu šalli no dzīparu dzijas un pieripotu šitik ellīgā izskatā tieši pie tevis. Ko tad tu teiktu?

— Kā kurš ģērbies, tā viņu saņem, Taras... Kad kļūsi bagāts, neaizmirsti arīdzan mūs. Jo kas gan vēl laimīgāks? ...

— Ak tu, nāpsli! ... Bet varbūt es ņemšu un nopirkšu visu Balčugas rūpnīcu un apgriezīšu ar oderi uz āru... Redz, kas es par vīru ...

— Tu nebiedē mani bez laika, ka man sapnī jau neparādies bagāts.. ž Kad vārna ķērc, tad gaidāms ķēpīgs laiks.

Tādi ķīviņi gadījās bieži, un tiem nekad nepievērsa nopietnu uzmanību. Miļņikovam neviens neticēja, tikai brīnījās, kur viņš ņem žūpošanai naudu.

Šai sabiedrībai vēlāk pievienojās Apzīmogotais Mina, vecs vīrs, vēl no Balčugas katordzniekiem, no kuriem bija palicis cilvēku desmit, ne vairāk. Tas bija nerunīgs večuks pliku pakausi, lielu pieri un dziļi iedubušām acīm. Viņš nāca uz traktieri reti un allaž nīka, ierāvies kādā nostūrī. Pēc tam vēl uzradās Fot jaukas zel trači: skaistais Matjuška, vecais Turka un pats Pjotrs Vasiļjičs. Miļņi-kovs visiem izmaksāja, grozīdamies kā gailis pa traktieri. Skeptiskāk noskaņotie zeltrači sākumā raudzījās uz šo sabiedrību ar aizdomām, bet vēlāk sāka tai pēkšņi ticēt. Kāds bija palaidis baumu, ka Kiškins tērējoties sakarā ar gaidāmo Ciedraines iecirkņa atvēršanu un tagad vācot sev arteli zelta meklēšanas darbiem Duļķainā strauta apkaimē, kur Apzīmogotais Mina jau kroņa laikos esot atklājis zeltu, tikai līdz šim to slēpis. Noticēja pat Jer-moška, kuram, tāpat kā visiem citiem, bija piemeties zelta drudzis. Un viņš reizi pa reizei uzplijās Kiškinam:

— Andron Jevstratič, pieņem mani savā kumpānijā..

— Tu vēl esi par zaļu... — Kiškins augstprātīgi noteica.

— Jūs zeltu tā kā tā atdosiet man, — Jermoška, aci piemiedzis, paklusām teica.

— Būs, kā dievs nolēmis. *. Zeltu nodot nav grūti, grūtāk to iegūt. Tev ir pārlieku smaga roka, Jermolaj Sem-

jonič.

— Vai tad Miļņikovam tā viegla?

— Viņam nav roka, bet spalviņa.

Tas, par ko sprieda topošā kompānija, nebija nekāds noslēpums, tālab ka Duļķainais strauts ļaužu mutēs bija kļvis gandrīz vai par zelta bedri, un ikviens loloja cerību tur iegūt rakšanai gabalu, tiklīdz Ciedraines iecirkni atvel s brīvai pieejai. Duļķainais strauts pārvērtās par spekulācijas objektu: dažs labs zeltracis klīda pa traktieriem, tirgiem un visur, kur pulcējās cilvēki, un piedāvājās noslēpumainā balsī par «sarkano papīriņu» apbērt ar zeltu. Duļķainajam strautam pat tika noteikts savs kurss. Slepenie bagātības piesolītā]i bija ar mieru kā vislielāko noslēpumu atklāt, ka kaut kur it kā esot tāda kā iegrava vai avotiņš, kur zeltu iespējams sarakt ar lāpstu. Par zeltu, ko slēpjot Duļķainais strauts, tika sacerētas vairākas leģendas, piemēram, tāda, ka zeltu tur sargājot burvestība, kura nespējot iedarboties vienīgi uz tiklu jaunavu, kamēr vīra cilvēkiem zelts nedodoties rokā. Stāstīja par izbēgušajiem, kuri Balčugas katorgas laikos slapstījušies Ciedraines iecirknī un bijuši pirmie, kas uzdūrušies Duļķainajam strautam un ar vienkāršu kausu saskalojuši tik daudz zelta, cik vien spējuši kulē uz muguras aiznest, bet ka vēlāk šie zem zelta nastas gumstošie klaidoņi Taibolā no-vaktēti un nozūmēti. Tāpēc palicis nezināms, kur tieši glabājas Duļķainā strauta zelts. Lētticīgie ļautiņi, elpu aizturējuši, klausījās šais stāstos un iekvēlojās vairāk un vairāk, alkdami viegli saraust bagātību. Duļķainā strauta noslēpumu «zinātāji» tagad vairs neapmierinājās ar «sarkano papīriņu», bet sāka prasīt divdesmit piecu rubļu banknoti. Starp citu, tieši tādā veidā pie naudas bija ticis arī vienacainais Pjotrs Vasiļjičs, tikai nevis Balčugas rūpnīcā, bet pilsētā. Tomēr pats veiklākais izrādījās Miļņi-kovs, kas tagad notrieca krāpšanas ceļā iemantoto naudu. Visi zināja, ka viņš ir pazudis cilvēks un ka tam nav pat sajēgas par zeltrača darbu, tomēr kāre pēc zelta bija tik pārlieku liela, ka ļautiņi noticēja nevērtajam vīrelim, kas tiem piesolīja vai zelta kalnus. Un pat tas, ko Miļņi-kovs murmulēja, bija vieglprātīga, padumja cilvēciņa vārdi:

— Jā, es to dabūšu gatavu... Jūs būsiet man līdz kapa malai pateicīgi... Man uz zeltu viegla roka, edz, kur tas āķis ... Nu jā . . . Es pilnā mērā varu uzņemties vadību.

Pat gaiss šķita azarta nokaitēts, un Miļņikovs spēja apvārdot zobus cilvēkiem, kas bija par viņu simtkārt gudrāki, kā, piemēram, tam pašam Jermoškam, kurš arī iešķieba slaistam sarkano banknoti. Starp citu, Miļņikovs jau nākamajā dienā nekautrējās Jermošku viņa paša traktieri pavilkt uz zoba:

— Tu man vēl pasacīsi paldies, Jermolaj Semjonič! — viņš sauca. — Bet par tavu sarkano papīriņu es likšu, lai notur man dvēseles aizlūgumu. Iegrūdi tikpat kā vilkam rīklē...

Traktierī visi smējās, vēderu turēdami, bet Jermoška nospļāvās uz Miļņikova pusi un apkaunots aizmetās uz augšu savās istabās. Vislielākais jandāls gāja vajā tieši Jermoškas traktierī, kur ļaudis pulcējās, lai vismaz paklausītos, ko spriedelē par zeltu, un traktiera īpašnieks šoreiz gluži pamatoti izrādījās cietēja lomā.

Bez pieminētajiem ikdienišķajiem apmeklētājiem pie Jermoškas traktiera ik dienas apturēja noslēpumainas ki-bitkas no pilsētas. No tādas kibitkas izlīda kāds uzņēmīgs pilsētas sīkpilsonis vai neliela vēriena bodnieķelis un, gribēdams novērst no sevis uzmanību, vispirms iegāja bodē, bet pēc tam it kā nejauši aizsāka sarunu ar zeit-račiem, kuri sēdēja traktiera priekšā.

— Vai tad nav vajadzīga meklēšanas partija? — zelt-rači apjautājās. — Varbūt tie, kas rok šurpas?

— Nē, mēs ar to nenodarbojamies, — slīpētais ļautiņš no pilsētas turpināja pūst miglu acīs. — Man ir savas darīšanas...

Jermoška, paslēpies augšstāvā, pa logu vēroja šos viesus no pilsētas, sirsnīgi lamādamies:

— Vai, kādi stulbeņi!... Paskaties, Darja, kādas cilpas met Zatikins; es viņu pazīstu, viņam kokmateriālu tirgū ir bodele. Ha-hā, viņš, protams, arī gribētu ieraudzīt Bal-cugas zeltu... Skat, skat, nu jau viņam tuvojas Miļņi-kovs! Ak tu, suņa bērns, ak tu, sātans!... Ho-ho-ho! Ir nu gan tie pilsētnieki dulli. Kā Miļņikovs vēra muti, tā noprasīja divdesmitpiecnieku, to es redzu pēc viņa ģīmja. Nav ne kauna, ne goda ...

Cilvēks no pilsētas, paveicis to, kas nepieciešams acu apmānīšanai, nonāca traktierī un pie degvīna pusstopa saņēma pašas noteiktākās ziņas, kur droši atrodams zelts.

— Ko te tik daudz runāt: liec galdā divdesmit piecu stopu mēru ar brandavu! ... — Miļņikovs iekarsis plātījās. — It kā zelts varētu būt bez brandava. Izrausim tos divdesmit piecus stopus, un tev zelts būs rokā.

Vienkāršie strādnieki, kuriem nebija Miļņikova runas dāvanu, pagaidām apmierinājās ar to, ka iekasēja no pildās zelta medniekiem rokasnaudu, pierakstīdamies vienlaikus vairākās meklēšanas darbu partijās, bet naudu, protams, tepat traktierī notrieca. Nevienam neiešāvās prātā, ka vajadzētu nopirkt jaunas drēbes vai zābakus Visas cerības tika liktas uz nākamajiem laikiem un it īpaši uz Ciedraines iecirkni.

— Vai tu re, apsēduši traktieri kā kovārņi! — Jer-moška ļauna prieka pilns noteica. — Ir nu gan sabiedrība! Tā vien skaties, ka nekrīt pie rīkles.

Ļaudis saviļņojās, kad traktierī ienāca no pilsētas atbraukušais zagtā zelta uzpircējs Jastrebovs. Viņš bija liela auguma, plecīgs, cienījama izskata vīrs, bargs un nešpetns. Biezās uzacis saaugušas kopā, kamēr vanaga acis dziļi iegrimušas kā īstam plēsoņam^1. Kuplās, sirmojošās bārdas dēļ tas izskatījās pēc cienījama tirgoņa. Mugurā viņam bija jenotādu kažoks, galvā bebrādas cepure.

— Ņikitam Jakovļičam, mūsu labdarim, sveiciens! ... — daudzie pakalpiņi verdziski sauca. — Varbūt vēlies siltāku kaktiņu? ...

— Labi, labi, nav ko apvārdot zobus, — pārlaidis skrandaiņu baram nicinošu skatienu, Jastrebovs bargā balsī noteica. — Pameklējiet kādu, kas dumjāks, es jūs pārlieku labi pazīstu ... Krietnus cilvēkus vedat ap stūri, sātani.

Viņš devās uz augšu pie Jermoškas, un abi tur ilgi apspriedās. Jermoška un Jastrebovs bija plaši pazīstami ar to, ka uzpirka Balčugas raktuvēs sazagto zeltu. It visi to zināja, it visi par to runāja, bet neviens neko nevarēja pierādīt: tie divi bija pārlieku piesardzīgi, turklāt prata nomaskēt pēdas. Starp citu, piedzērušais Jastrebovs — viņš mēdza dzert bez sāta — sita Jermoškam uz pleca, reižu reizēm atkārtodams:

— Nu, Jermoška, pēc mums abiem ilgojas restes! ...

— Nav vairs tie laiki, Ņikita Jakovļič, — Jermoška ^iztapīgi atsaucās, juzdams pret Jastrebovu bezgala lielu 1 cieņu.

§o personu autors jau raksturojis ar uzvārdu Jastrebovs, tātad: Vanags [tulk.).

4 2799 81

II

Miļņikovs reti kad dzīvoja mājās. No rīta piecēlies, viņš, paģiru mocīts, ar dievu uz pusēm izbrīvēja kādu brīdi, lai noturētu «mācību stundu» savā darbnīcā, izlamāja Oksju, kura vadīja visus darbus, un tad līdz vēlam vakaram pazuda no mājām.

Miļņikova būda bija sagumusi kā veca beka. Viens paksis nošķiebies, jumts sapuvis, vārti greizi, bet pagalma ēķeles tika pamazām noplēstas malkā. Vārdu sakot, miteklis juka un bruka un šķita dzīvošanai nederīgs. Starp citu, Lejā bija daža laba tāda sabrūkoša sēta, jo šī te bija pašu nabadzīgāko ļautiņu valstība. Lieta tāda, ka Kalns, kur apmetās uz dzīvi sodu izcietušie katordznieki, sākoties brīvestības laikiem, bija palicis uzticams savam senajam zeltraču darbam. Un tāpat bija Fotjankā, kura izveidojusies no nometinātajiem. Bet Leja, ko apdzīvoja «nekrūši», pienākot brīvestībai, gribēja izvilkt dzīvību pati ar saviem līdzekļiem, un te drīz vien attīstījās amati: galdnieku un kurpnieku. Var pieņemt, ka balčugiešu darbam piemita gaužām nelāga slava, bet pats galvenais — bija vēlēšanās tikt brīviem no zelta raktuvju mainīgās laimes un mūžīgajām rūpēm un raizēm. Izstrādājumus galvenokārt uzpirka pilsēta, bet no turienes Balčugas amatnieku darbi atrada noietu vairākos apriņķos un pat tālāk. Simtiem ģimeņu piekopa vienu un to pašu amatu, visgodīgākajā kārtā nosizdami kaimiņu ražojumiem cenu: pilsētas uzpircēji iedzīvojās bagātībā, kamēr Leja grima postā. Miļņi-kova būda bija dzīvs piemērs šādai amatnieku darba vērtības krišanai un atspoguļoja vispārējo ainu.

Ta*rass Miļņikovs bija zaldāta dēls, arī pats nolemts zaldāta dzīvei. Viņa tēvs, atdzīts šurp līdz ar kārtējo rekrūšu iesaukumu uz Balčugas rūpnīcu, nebija spējis izturēt zelta raktuvju smago dzīvi un kāda pārkāpuma dēļ dzīts cauri «zaļajai ielai», kur uz to gaidīja tūkstošiem špicrūtenu. Viņš nevarēja pārciest sodu un izlaida garu, gulēdams ratos, kuros spēku zaudējušos grēciniekus veda līdz «zaļās ielas» galam. Proti, tos, kuri skaitījās noziegušies, sākumā dzina, piesietus pie zaldāta šautenes laides, bet, ja kāds vairs nejaudāja iet, — veda ratos, kur tad tie saņēma visu paredzēto sodu. Pieredzējušie ļautiņi zināja, ka šādam grēciniekam pietiek pēc soda izciešanas padzerties ūdeni, lai būtu gals klāt. Tā atgadījies arī ar

miļņikovu, vismaz ģimenē bija saglabājies nostāsts, ka ' viņa nāves cēlonis bijis ūdens. Mazo Tarasu pēc tēva i nāves ieskaitīja zaldātos un vietējā bataljonā viņš izgāja grūtu mācību, bet, sasniedzis atbilstošo vecumu, tika no-sūtīts uz zelta raktuvēm. Te viņš jau pašā sākumā iegrozījās, kļūdams par raktuvju sedlinieku: darbs nelauza kaulus, turklāt varēja allaž mitināties siltumā. Pienākušie brīvības laiki atsvabināja Tarasu no zaldāta dzīves un piespiedu dienesta raktuvēs. Viņš tūlīt apmetās Lejā, kur nopirka māju un sāka piekopt galdnieka amatu. Bezģimenes cilvēkam pārlieku daudz nevajadzēja, un Tarass dzīvoja pārticīgi, kā pieklājas īstam vīram. Tieši šai labklājības laikmetā viņš apprecēja Tatjanu, kuru atveda no bagātās Zikova sētas.

Tad sekoja krass pavērsiens. Sešdesmito gadu beigās, kad sākās Hivas karš, pēkšņi radās milzum liels pieprasījums pēc balčugiešu zābakiem, un Tarass pārtrauca galdnieka darbu. Viņu vadīja aprēķins: ja galdnieka darbu vajadzēja strādāt vaiga sviedros un vienam, tad kurpnieka amatā varēja piepalīdzēt sieva un jau paprāvie bērni. Un tā arī bija. Tarasa aprēķins izrādījās pareizs. Visa ģimene iejūdzās grūtā darbā, bet, kad bērni vēl vairāk paaugās, Tarass sāka arvien biežāk izvairīties no darba, pavadīdams laiku patīkamā tērgāšanā Jermoškas traktierī. Viņa dzīvi it īpaši atviegloja nu jau pieaugusī vecākā meita Oksja, bakurētaina, ar uzrautu degunu, toties veselīga kā zirgs. Tas bija nekurnošs radījums, apveltīts ar neizsmeļamu pacietību un panesību. Sieva Tatjana, jau sen darba, šaurās rocības un daudzo bērnu dēļ pārgurusi un izvārdzināta, galvenokārt piekopa māju, kamēr darba smagums gūlās uz Oksju, kuras tiešajā uzraudzībā strādāja vēl divi pusaugu brāļi.

— Nez kurā no mums tu esi atsitusies, Oksja, — Tatjana, uz meitu skatīdamās, nereti teica. — Šķiet, mūsu radniecībā tik neaptēstu meitiešu vēl nekad nav bijis. Tāda kā stampa, kā miets.

— Tāda nu esmu pagadījusies, memmīt, — Oksja atbildēja, neatliekdama muguru no darba. — Tāda, kādu redzi..»

— Tu man esi tikai par krustu un bēdām, Oksjal — Tatjana nopūtās. — Citiem meitas jau aizlēkšojušas pie vīra, bet tu tā arī paliksi vecmeitās... Kas tevi tādu neaptēstu ņems!

— Gan jau es arī, memmīt, ar dieva gādību apprecēšos .. . Neesmu, paldies dievam, par tām citām sliktāka.

— Ak tu muļķe, muļķe ...

Visjocīgākais bija, ka Oksju, kura pelnīja visai ģimenei uzturu, tai pašā laikā rāja ik maizes kumosa, ik lupatas dēļ. Šai ziņā jo lielu izdomu parādīja pats Tarass. No' Oksjas darbu pieņemdams, viņš allaž grūda tai sejā it visu, kas pagadījās pa ķērienam: zābaku, kurpju liesti, dažreiz pat īlenu.

— Cik tu man, steiva, neaprij maizes! — viņš rājās. — Kā tāda caurbira!

Nekurnošajai meitai viņš uzkrāva arvien vairāk darba, bet, kad viņa netika galā, slānīja ar siksnu vai plēsa aiz matiem. Oksja nesūdzējās, neraudāja, bet Tarass tālab kļuva aiz dusmām vai traks.

— Šito trulo stervu... — no sišanas noguris, Tarass brīnījās. — Māci vai nemāci — viss vienalga.

Oksjai par laimi, Tarasam nekad neiznāca laika viņu nopietni mācīt, un, kad viņš bija aizgājis, Oksja baudīja svētu mieru. Viņas domas neviens nezināja un arī nevēlējās zināt, taču Oksja strādāja, muguru neatliekdama, un visu laiku klusēja. Viņai patika iziet aiz vārtiem un lūkoties uz ielu. Tādā veidā Oksja spēja nostāvēt pie vārtiem stundas trīs, visu laiku rādīdama pasaulei savus baltos zobus. Puiši smējās par viņu kā par pēdīgo muļķīti un atļāvās nešpetnus jokus: apmētāja ar dubļiem, ietriepa matos kurpnieka piķi, nozieķēja ar sodrējiem. Oksja kā pērtiķiene izmisīgi aizstāvējās, taču nevienam nesūdzējās, kā kad tā būtu pati par sevi saprotama lieta.

Tā ritēja Miļņikovu ģimenes dzīve, kad tajā negaidot ielauzās negodīgā ceļā nopelnītā nauda, kuru Tarass, pateicoties savai runas mākslai, prata izmānīt lētticīgajiem ļaudīm. Kādā pievakarē viņš atgriezās savā mājelē ar viesiem, kas skaitījās vēl nepiedzīvots notikums. Viņam līdzi bija atnākuši Kiškins, Jaša, Pjotrs Vasiļjičs no Fot-jankas un Apzīmogotais Mina.

— Lūdzu, iekšā, — Tarass aicināja. — Te mums būs ērtāk aprunāties, kamēr traktieri tā tik vien jāskatās, vai kāds nenoklausās un neizspiego . .. Tagad ļautiņi slīpēti. Paklau, Oksja, aizdrāz žigli pie Jermoškas. Atnes kosušku brandvīna . . . Tikai pielūko, steidzies kā vējš. Kungi, jūs viņu neievērojiet: viņa ir gatavā muļķe. Oksjas klātbūtnē

var runāt visu, viņa, tāpat ka šī siena, neko ne zina, ne sapprot.

oksja apmeta ap galvu nēzdogu un skrēja uz durvīm.

Ei tu, stulbenīca! — tēvs viņu apturēja. — Pagaidi, muļķe, un vispirms paklausies... Nopērc brandavu, bet,

atpakaļ nākdama, iegriezies bodē un paņem mārciņu

desas.

Tas nu šķita tik jocīgi, ka Oksjai paspruka smiekli, kādu desu? Tētiņš joko.

— Nu, vai viņa nav gatavā stulbenīca? — Tarass atburtoja, šoreiz griezdamies pie ciemiņiem.

— Ir nu gan tev pils, Taras, — Kiškins šķita pārsteigts, nesaprazdams, kur lai apsēstas. — Vārdu sakot, īsta muiža.

— Maķenīt pagaidi, Andron Jevstratič, ar dieva palīgu būs mums it viss.

Pjotrs Vasiļjičs saglabāja cieņu un klusēja, aplaizdams skatienu Tarasa būdai. Viņš pat nožēloja, ka ir te atnācis jutās apkaunots. Taču bija gaidāma svarīga saruna, kuru Miļņikovs allaž atlika: tieši šodien Apzīmogotajam Minam vajadzēja pavēstīt kādu savādu nostāstu sakarā ar Duļķaino strautu. Mina bija vecs, vecs vīrelis, drīzāk grausts, ne cilvēks, un viņa pusizdzisušajās acīs tikko vairs plīvoja dzīvības guns. Savu palamu viņš bija iemantojis no zīmoga, kas uzspiests tā deniņiem. Uz vecās, izžuvušās, dzeltenās ādas bija saglabājušies burti NK — nometinātais katordznieks. Tādu apzīmogotu cilvēku Balčugas fabrikā bija palicis gauži maz: vecie cits pakal citam apmira. Mina nāca no Rjazaņas guberņas muižas ļaudīm un katorgā bija nokļuvis tālab, ka nogalinājis vagaru. Tas bija tik sens notikums, ka Mina pat īsti neatcerējās slepkavības iemeslu, ligā katorga bija izdzēsusi visu bijušo no atmiņas.

Kad Oksja atnesa degvīnu un desu, tik cietu kā akmens, sarunas kļuva dzīvākas. Katrs iztukšoja pa glāzei, kamēr desu ēda vienīgi Kiškins un saimnieks. Oksja stāvēja pie krāsns un, uz viņiem skatīdamās, nespēja novaldīt smieklus: viņa pirmo reizi redzēja, ka ēd desu, un reizi pa reizei nospļāvās.

r— Tad nu stāsti mums, Mina, visu no sākuma, — Tarass teica, nosēdinādams večuku stūrī pie svētbildes. — Kā tas viss toreiz bija... Tu taču piedalījies tai kroņa laiku meklēšanas partijā, kad gar Duļķaino strautu dzina šurpas?

— Kā tad, ka piedalījos, — Mina apstiprināja, čāpstinādams bezzobaino muti. — Toreiz bija liela partija...

— Tas iekrita Razova laikā? — Pjotrs Vasiļjičs jautāja, vēl arvien turēdamies neparasti cienīgi.

— Tu viņam nejaucies starpā! — Tarass neļāva Pjotram Vasiļjičam turpināt. — Večuks tik vecs, sāks kaut ko jaukt... Nu, vecotēv, izmet vēl glāzīti!

— Tā bija liela partija... — Mina atsāka, šķiet, sakošļādams ik vārdu. — Mūs dzina, važās kaltus, darbā, bet Duļķainā strauta apkaime purvaina ... mežaina ... Kazaki dzen mūs ar nagaikām... Kas nu tas par darbu, drīzāk slaktiņš. Iesākās briesmīgas lietavas, maizīte samirka .,. Cietām badu ... mirkām slapjumā ... Nu, Ra-zovs sadzen mūs tur un iesāk slānīt. Bez tā jau viņš nevarēja, Viņam nebija sirds. Nu, un tā nu mēs jau veselu mēnesi pie Duļķainā strauta vārgstam, kad kazakiem rokās krīt viens svētais vīrs. Viņš tur mežā, raug, savu dvēseli šķīstīdams, mitinājies... Kazaki saķer un atved viņu šurp. Vīrs pavisam sirms, galviņa kratās. Razovs pavēl arī viņu nopērt... Bet svētais vīrs, saņēmis pērienu, pārmet krustu un pasaka Razovam paldies.»? «Mīļo cilvēk,» — tā šis saka, «man tevis žēl, tālab ka tu neesi priecīgs pats par savu ļaunumu.» Razovs pavēl, lai šo noper vēlreiz... Tad nu svētais vīrs nolaižas slīpi: tikko vairs elpo. Bet Razovā pamostas sirdsapziņa: viņš atstāj vīru mierā. *♦ Nu, mēs tad nu strādājam, dzertam šurpas, bet svētais vīrs guļ zem eglītes un skatās. Skatās, $kņtās, tad paaicina mani sev klāt. «Ko jūs te veltīgi rakņājat zemi?» šis saka. «Zelts ir, bet jūs tam netiekat klāt. Ar savām nešķīstajām rokām...» — «Bet kā lai to, vecotēv, dabū?» — tā es. — «Ar gudru prātu,» viņš atbild, «ar gudru prātu, tālab ka šo te zeltu apsargā liela burvestība. Tu to meklē, bet tas no tevis bēg. 11 Vajag,» viņš saka, «lai šķīsta jumprava vispirms apietu tai vietai trīs rītus apkārt, un viņa tad arī parādīs, tieši kurā vietā jādzen šurpa...» Nu, kur lai mēs tolaik būtu rāvuši šķīstu jumpravu, ja partijā vienīgi katordznieki un kazaki; tā arī zelts mums nedevās rokā. Aizslīdēja prom.., Kamēr skalo, tikmēr liekas, ka iemirdzētos, bet, kad sāk lepēt, izrādās — čiks. Tā mēs aizgājām no turienes ar tukšām rokām...

Bet kā bija ar to cūku, vecotēv? — Tarass atgādināja. — Tu mums izstāsti visu sīki un smalki, kā bija. . * To man arīdzan pastāstīja svētais vīrs... — Mina, nedaudz atvilcis elpu, atsāka. — Pats viņš cēlies no Taibolas, vēl vecās ticības... Nu, tas bijis labi senos laikos, pat pirms Pugačova, kad viens Taibolas vīrelis gājis pa ciedraines iecirkni, meklēdams atstātās zīmes. Bet, kā ticis pie Duļķainā strauta, kā sācis kādā zemes ragā dzīt turpu, tā — ko tu gan domā, brālīt balto?... — lāpsta nošķindusi... Vīrelis satrūcies... Bet tad saņēmis dūšu tin izracis zelta tīrradni, pāris pudu smagu. Izrakt izracis, liet pats pārbijies... Pirmkārt, tālab, ka tīrradnis izskatīgs pēc cūkas: bijis gan šņukurs, gan kājas — nu īstena (līka. Otrkārt, kur lai viņš ar tīrradni ietu. Tais laikos zelts turēts tik stingri, ka šausmas... Pašu pirmo vīreli, kurš pie Balčugovkas atradis zeltu, priekšnieki, stāsta, likuši tikmēr sist, kamēr šis beigts... Tālab taibolieti sagrābušas šausmas...

— Nu, vai tāds nav muļķis? — Pjotrs Vasiļjičs smagi nopūtās. — Dievs viņam sūtījis laimi, bet šim bail...

— Nejaucies starpā! — Tarass uzkliedza. — Ļauj pabeigt!

— Un vīrelim sameties bail, tik briesmīgi bail, ka vai gals klāt... Ja viņš tīrradni pārdos — tiks saķerts ciet, ja atstās turpat — būs žēl, bet, ja paziņos priekšniecībai, — padarīs taiboliešus par tādiem pašiem katordzniekiem, kādi ir balčugieši. Trīs naktis vīrelis nav varējis aizdarīt acu: mocījies, mocījies, līdz beidzot izdomājis — paņēmis tīrradni un noracis atpakaļ šurpā, tur, kur to atradis. Bet pats devies skriešus atpakaļ uz Taibolu un līdz nāves stundai nav bildis ne pušplēsta vārda, taču, sajuzdams galu, visu pastāstījis savam dēlam, turklāt likdams, lai apzvēr, ka līdz nāves stundiņai klusēs. Dēls tad klusējis un tikai mirdams visu pastāstījis mazdēlam, likdams gluži kā vecaistēvs, lai arī tas apzvēr.

— Vai, kāds muļķa vīrelis! ... — iesaucās Kiškins.

— Nu, vai šitāds nav muļķis?

— Gatavais muļķis: palūk, dievs viņam atsūta laimi, bet viņš to aprok atpakaļ zemē.. Tādam draņķim tik nocirst rokas līdz elkoņiem, bet pašu iegrūst atvarā. Muļķis kas muļķis ..

— Tādu nogalēt par maz! — tagad vārdu ņēma Tarass.

— Ja man dievs piešķirtu tādu te laimi, es tūdaļ ar visu

tīrradni steigtos uz pilsētu pie Jastrebova — un ne čiku ne grabu ... Ak, tu muļķa vīrelis! . ..

Visa kompānija tik nikni uzbruka vīrelim, kurš bija apracis zelta cūku, ka Apzīmogotais Mina pat satrūkās: ka tik biedri neuzbrūk viņam.

— Bet tas taču nebiju es, brālīši! — viņš, iespiedies kaktā, lūdzās.

— Ak, tavu stulbu vīreli! ... Vajadzēja cepināt dzīvu uz uguns . . . Muļķis, muļķis!

Pat miermīlīgais Jaša lamājās citiem līdzi: vicināja rokas, uzmācās Minam ar dūrēm. No izdzertā degvīna un uztraukuma visiem bija sarkanas sejas.

— Bet mēs uziesim to tīrradni, — Miļņikovs kliedza, — un tad tūliņ pie Jastrebova ... Ha-hā! ... Veikli... Un ne čiku ne grabu. Vai nav tiesa, Pjotr Vasiļjič? Draudziņ mīļo .. . Mēs taču no vecmāmuļas puses esam radi.

— Ir nu gan radniecība: no baltās ķēves devītā augumā.

— Bet tu neapsmej radniecību. Rodiona Potapiča pirmā sieva Marfa Timotejevna bija tavai mātei Lukerjai Timo-fejevnai īstā māsa. Tātad radi. Lukerja Timofejevna veikli piežmiedza Rodionu Potapiču. Ar reizi padarīja mierīgu, citādi jau šis būtu vedis Jašu uz pagastu pērt. Tāpēc es viņu mīlu ...

— Nu, brāļi, laiks izlemt, ko darīt, — Kiškins kļuva uzļ stājīgs. — Pirmais maijs tepat klāt, vajadzīga meklēšanas partija ...

— Taisīsim partiju, pieraksti visus! — iereibušie vīri sauca. — Paņemsim Duļķaino strautu... Un tur sameklē-1 s;m tīrradni, šo te pašu cūku.

— Es savā vārdā uzrakstīšu pieprasījumu ... — Kiškins piedāvājās.

— Savā gan: tu mums vienīgais rakstu pratējs ...

— Bet es varu dot Oksju, varbūt viņa atradīs cūku, — ļ Miļņikovs piedāvāja. — Lai arī pēdīgā muļķe, tomēr tikla jaunava...

— Tādai vajadzībai varam paņemt arī manu māsu Marju... — pēkšņi sasparojies, piedāvāja Jaša. — Viņa arī ir jaunava . .. Varbūt viņas divatā atradīs ātrāk. Bet tu, Andron Jevstratič, pats galvenais, nenokļūdies ar do-kušmentiem, tālab ka dokušments ir vissvarīgākais.

— Uz mani varat paļauties: neizcūkošu, — Kiškins drošināja.

Un nu mājelē gāja vaļā tāds jandāls, ka cits citu ne-dzirdēja. Oksja bija paguvusi aizmesties pēc otras kosuš-kas un uzkodām atnesusi sālītu stori. Kamēr visi dzēra degvīnu, viņa pamanījās nospert pusi zivs un sadalīt brāļiem un mātei, kuri tupēja neapkurināmajā priekšnamā.

— Viņi tagad nav savā prātā ... — Oksja noteica, aizgūtnēm rīdama sālīto zivi. — Bet tētiņam kājas vairs nepieskaras zemei...

— Vai tad zelts ir vienīgi Duļķainajā strautā, — Miļņi-kovs zvāļodamies auroja. — Un cik zelta nav pie Sīk-strauta, pie Sarkanrīklītes strauta, pie Dižstrauta, un kui tad vēl Sloku strauts, Ledainais strauts, Mīļais rags, Tukš-slauktais strauts, Bākas bruģis! īsti zelta kalni...

Sajūsmā Miļņikovs bija aizmirsis, ka, šīs vietas nosaukdams, vedis ap stūri zelta meklētājus no pilsētas, un tagad iegalvoja, ka pats tur visur bijis un visur uzdūries neapšaubāmām zīmēm.

— Ko tu, vējagrābsli, muldi! — Pjotrs Vasiļjičs viņam neļāva turpināt.

Apzīmogotais Mina jau labu laiku gulēja piedzēris zem galda. Tur viņu atrada tikai nākamajā rītā, kad Oksja atkal ķērās pie darba. Pamodinātais večuks ilgi neapjēdza, kā te nokļuvis, un visu laiku čāpstināja savu bezzobaino muti. Galva tam aiz paģirām blarkšķēja kā ieplīsis zvans.

III

Kad pavasara ūdeņi sakustējās, tie neradīja zelta raktuvēs citkārt parasto atbalsi. Strādnieki nepacietīgi gaidīja pirmo maiju, kad vērs vaļā Ciedraines iecirkni. Lielākie uzņēmēji vāca partijas ar starpnieku palīdzību, kamēr sīkākie snaicījās paši ap Balčugas rūpnīcu. Darba roku vērtība tūlīt strauji cēlās, tālab ka visur meklēja īstus raktuvju strādniekus. Kamēr Balčugas vīri notrieca saņemto rokasnaudu, kompānijas darbos gāja vienīgi paši nožēlojamākie plikadīdas un raktuvju skrandaiņi. Turklāt arī tāds darbaspēks nebija uzticams, tālab ka šie salašņas ar nepacietību gaidīja pirmo maiju. Rodions Potapičs izmisumā plēsa vai matus.

— Nekas, lai patrako... — Karačunskis viņu mierināja. — Vismaz nu vairs nebūs sūdzību, ka mēs spiežam pie darbaf pārāk maz maksājam un nodarām cilvēkiem pāri. Viņi vēl atgriezīsies, vari man ticēt...

— Bet kādi tagad laiki?... — Rodions Potapičs turpināja gausties. — Pērn šolaik jau dūca kā bišu spiets... Savrupus zelta meklētāju vien vesels birums, bet tagad klusums. Visiem uz mēles tikai Ciedraines iecirknis, tikai tas. Paliksim pavisam bez strādniekiem, Stepan Romanič.

— Blēņas... Pamēģinās un pametīs, vari ticēt. Lai būtu kā būdams, es nekā briesmīga pagaidām neredzu...

Gribēdams večuku uzmundrināt, Karačunskis piebilda:

— Zeltrači jaunajās raktuvēs, protams, zags zeltu, bet mēs to uzpirksim... Jaunie zelta raktuvju īpašnieki ap-laks brīvo naudiņu Ciedraines iecirknī, bet strādnieki atkal pārnāks pie mums. Sveikā tiks cauri vienīgi Jastre-bovs un turpinās uzpirkt mūsu zeltu, kā to darījis vienmēr.

— Tiks sveikā cauri... Tādu pakārt par maz ... Tagad viņš un traktiernieks Jermoška ir tādi draugi, ka ne uguns, ne ūdens tos neizšķirs. Roka roku mazgā... Bet kas pašlaik notiek Fotjankā: ļaudis kļuvuši traki! No Bal-čugas visi ar joni metās uz Fotjanku. Sākās tāds juceklis, ka šausmas. Un tad vēl tas Kiškins tur iejaucās, tāpat Jastrebovs reizes trīs esot atbraucis... Gatavi saplosīt gabalos Ciedraines iecirkni. Es skatos uz viņiem un klusībā brīnos: kādus gan laikus — pasarg dievs! — mums nāksies piedzīvot! Kaut manas acis to nebūtu redzējušas!

— Bet ko dara tava Feņa?

Rodionam Potapičam tāda veida izprašņāšana nebija pa prātam, un viņš tad parasti kļuva drūms. Karačunskis smaidīdams vēroja večuku un klusēja.

— Pievietoju... — viņš īsi noteica un nodūra acis. — Kauns bija pie sevis vest, tāpēc aizsūtīju uz Fotjanku pie radinieces. Vecmāmuļas Lukerjas... Viņa manai pirmajai sievai ir māsa. Es tad tur Feņu pagaidām atstāju...

— Bet vēlāk?

— Vēlāk būs, kā nolēmis dievs.

Pēc laba brīža vecais vīrs noteica:

— Mana švēģeriene, nu, tā vecmāmuļa Lukerja, ir kārtīga s; Dviete, vienīgi dēls viņai tāds ...

— \ ai Pjotrs Vasiļjičs? — Karačunskis, kurš lieliski atcerējās cilvēku vārdus, pateica večukam priekšā.

— Tas pats.. * Viņš man ir rads, tomēr, teikšu atklāti: viltīgs kā čūska. Pirmām kārtām: sameties kopā ar Kiš-

kinu un tad vēl — pieņēmis rūmē Jastrebovu... Pie vi-ņiem Fotjankā tagad vārās kā ellē.

Lai aizvestu Feņu no Taibolas, tika pielietota īsta kara viltība. Vispirms pie Kožiniem devās pati vecmāmuļa Lu-kerja Timofejevna un darīja zināmu, ka Rodions Pota-pičs esot ar mieru meitai piedot, ja viņa ierastos un lūgtu piedošanu.

— Večuks, protams, izliksies bargs, — viņa stāstīja vecajai Maremjanai, — izgāzīs dusmas... Varbūt pat iekaustīs. Taču tēva dusmas nav ilgas. Pati taču zini pēc saviem bērniem.

— Bet ja nu viņš to ieslēdz istabā? — sirmā vecticīb-niece, nenolaizdama acis no viltīgās sūtnes, izteica šaubas.

— Ieslēdz istabā? — vecmāmuļa Lukerja šķita izbrīnījusies. — Kas tad viņam no tās šobrīd par labumu? Ja nevarēja nosargāt jaunavu, kam tagad tvarstīt vēju... Bez tam, man jāteic, Balčugā ļautiņi klīrīgi, var notriept vārtus ar darvu... Tagadējie jaunie puiši ir varen āķīgi. Sacīs: pašu jaunekļus apsmādējusi, aizskrējusi pie vecticībnieka ... Tagad viņi lieli gudrinieki...

— Kas tiesa, tas tiesa, vecmāmuļa Lukerja... — Ma-remjana beidzot piekrita. — Tā gan var būt.

— Es nebraucu šurp spiesta, esmu ieradusies tālab, ka man jūsu žēl... Arī Feņa nav priecīga, ka vecāki kļuvuši svešāki par svešiem. Bet Feņa, ņem, kā gribi, ir taču pašu asins, nav no radniecības izsvītrojama.

— Nu, tad tu mums palīdzi, vecmāmuļ.. *

Lukerja apvārdoja vecticībnieci un aizbrauca. Kožini gandrīz nedēju lauzīja galvu, ko iesākt. Akinfijs Nazaričs negribēja sievu vienu laist, tomēr piekāpās viņas asaru priekšā. Neko darīt, iejūdza zirgu un pievakarē, lai labie ļautiņi neredzētu, aizveda pats savu sievu pēc izlīgumā. Ar nolūku tika izraudzīta sestdiena, lai mājās satiktu pašu Rodionu Potapiču. Kožins izsēdināja sievu netālu no baznīcas, pēdējo reizi nomutēja un atlaida, bet pats palika gaidīt. Redzot, kā Feņa žigli attālinās un ienirst tumsā, viņam pat sariesās acīs asaras, kā kad sirds būtu sajutusi nelaimi.

Rodions Potapičs tik tiešām bija mājās un pats atvēra meitai durvis. Viņš neteica ne vārda, kad Feņa lūgdamās un asaras liedama rāpoja viņam pie kājām, tikai pavēlēja Prokopijam iejūgt zirgu. Kad viss bija sagatavots, viņš izveda meitu pagalmā, iesēdināja ragavās sev blakus un izbrauca no pagalma, taču nenogriezās pa labi, kur gaidīja Akinfijs, bet pa kreisi. Feņa nodrebēja kā cilpā notverts putniņš, bet večuks viņu bargā balsī nobrldēja un sāka steidzināt zirgu. Viņš nomanīja, ka Kožins gaida sievu te kaut kur netālu, tāpēc apmeta šaubīgajai vietai līkumu, un tad jau pavīdēja «skurbuja kantoris», Jermoš-kas traktieris un pēdējās mājeles Kalnā.

— Mīļo tētiņ, kurp tu mani ved? — Feņa lūdzošā balsī jautāja.

— Drīz tu dabūsi zināt, kurp ...

Feņa šausmās sastinga, nespēdama vairs ne kaut ko iebilst, ne raudāt.. Bija klāt Doniņas krants un šahtas, un milzīgais kroņa laiku karjers, un jaunais mežiņš, kas klājās pāri izgāztuvēm un atbērtnēm. Kad priekšā sāka mirguļot Fotjankas ugunis, Feņa saprata, uz kurieni tēvs viņu ved, un klusībā kļuva pat priecīga: vecmāmuļu Lukerju viņa reti redzēja, tomēr bija paradusi to cienīt. Pa veco tiltiņu ragavas pārslīdēja pāri Balčugovkai, uzbrauca nelielā zemes ragā, kur atradās Frolkas traktieris, un apstājās pie Pjotra Vasiļjiča mājas. Tiklīdz nodipēja zirga soļi, atšaujamā lodziņā kļuva redzama vecmāmuļas Lukerjas galva. Vecā panācās pretim uz lieveņa, lai saņemtu dārgos viesus, un aizvadīja Feņu tieši uz dibenistabu, kur viņa pati mitinājās.

— Tu, brīnumputniņ, pasēdi, bet es tikmēr pārmīšu kādu vārdu ar tēvu, — viņa sacīja, drošs paliek drošs, aizšaudama durvis ar dzelzs bultu.

Rodions Potapičs sēdēja priekšistabā, kuru baļķu siena sadalīja divās telpās — pirmajā atradās krievu krāsns, kamēr otra skaitījās godistaba.

— Nu, manu dārgo ciemiņ, ejam godistabā, — vecmāmuļa Lukerja aicināja. — Pasēdēsim, parunāsim ...

— Kas tur ko runāt? To, kas vedams, atvedu. Mājās neatstāju... Bet kur tavs vienacainais blēdis?

— Labāk nejautā ... Nu jau drīz mēnesis, kamēr viņš tur brāļojas pa traktieri, turklāt nav paredzams gals. Nezin kas vēl būs ... Šodien tavs znots Tarass Matvejičs bija atnācis kopā ar Kiškinu, un tagad viņi visi pie Frolkas: viena kumpānija. Bet par Feņu nebaidies, gan kaut kā tikšu galā ...

— Tu vispirms novelc viņai vecticībnieku drānas... Man tās ir kā duncis krūtīs. Bet, ja atlaidīs šurp no Tai-bolas un uzmāksies, padod man ziņu vai nu uz šahtu, vai aizsprostu: es viņus viens un divi aizvadīšu.

— Katrs savās mājās ir saimnieks, Rodion Potapič... Iztiksim arī bez tevis. Ar ko lai tevi pacienāju, mīļo svaini? ... Varbūt vēlies brandvīnu?

— Neesmu savu mūžu dzēris, nezinu, kā tas garšo, bet tagad jau pārāk vēlu, lai sāktu... Nu tad grozi, mīļo svainien, mūsu pazudušās meitas prātu tā, kā dievs tev liek, bet beigās mēs kaut kā norēķināsimies. Ja tev kas vajadzīgs, es palīdzēšu. Un nu dzīvo vesela...

Vecmāmuļa Lukerja nepūlējās ciemiņu aizkavēt, tālab ka saprata, no kā viņam bail, proti, no sastapšanās ar Pjotru Vasiļjiču un Kiškinu. Viņa izvadīja viesi pa vārtiem.

— Es atbraukšu citreiz... — večuks, sēzdamies ragavās, neskanīgā balsī teica. — Man tagad tāda smaga sirds ... Nevedas runāt par viņu. Nu, dzīvo sveika ...

Tā Feņa palika Fotjankā. Vairākas dienas vecmāmuļa Lukerja likās to neredzam: ienāca istabā, darīja savu vecas sievietes darāmo, uz Feņu pat nepaskatīdamās.

— Mīļo vecmāmuļ, mani māc šausmas... — Feņa allaž sauca, tiklīdz vecā taisījās iet prom.

— Šausmīgāk nebūs par to, ko tu pati esi izdarījusi...

Tikai vienu reizi Feņa gauži raudāja, tas bija tobrīd,

kad brālis Jaša atveda no Balčugas viņas jaunavas pūra drānas. Vilkdama nost vecticībnieku gaumē ar ielaidumiem šūto sarafānu, ko tai bija dāvinājusi vīramāte Ma-remjana, viņa it kā uz mūžu pateica ardievas Taibolas dzīvei. Ak, cik sāpīgi un cik grūti bija, it īpaši tad, kad atcerējās Akinfija Nazariča teiktos mīļos vārdus!... Kur gan viņš šobrīd, viņas sirdsmīļotais? Viņam tiks nogādāts viņai dāvinātais tērps, kā kad tas būtu slīkonei novilkts. Vecmāmuļa Lukerja saprata jaunās sievietes sāpes, savilka pieri un bargā balsī teica:

— Tu jau sevis dēļ nekauc, paklīdene... Beidz žākstīties! Ak, tad tāds bijis tavs jaunas meitas tikums... Ne velti tiek teikts: tikai līdz slieksnim.

— Un būtu kaut vienu vārdu viņam vēl pateikusi... — Feņa raudāja. — Par to, ka bildinājis, par to, ka lutinājis, par to, ka mīlējis .. .

— Viņiem, vīriešiem, tā mīlestības lieta ir pārlieku vienkārša, — vecā īgni noteica, tīdama kopā dāvinātās drānas. — Viņiem nav otra cilvēka žēl, ka tikai dabū savu. Nebaidies, gan kāda vecticībniece viņu, to tavējo, iepriecinās. Meitām tagad nav goda. Bet tu nebrēc, citādi uzlikšu epitimiju.

Feņa gribēja satikties ar Jašu, lai ar tā starpniecību aizsūtītu Akinfijam Nazaričam labasdienas, bet vecmāmuļa Lukerja neļāva, no jauna aizbultēdama dibenistabas durvis. Feņa vai beidzās nost aiz bēdām, it kā būtu Fotjankā dzīva aprakta.

Vecmāmuļa bija mitinājusies dibenistabā viena un, kad abas nolikās gulēt, gribēdama mierināt Feņu, sāka stāstīt par savu agrāko dzīvi kroņa laikos: kā viņas abas ar māsu Marfu Timotejevnu kalpojušas pie muižnieka, kā muižnieks savām dienestmeitām darījis pāri, kā māsa Marta Timotejevna nespējusi izturēt pazemojumus un aizdedzinājusi kungu namu.

— Bet apkaunojumus, ak, kādus gan apkaunojumus mums, jaunavām, nenācās piedzīvot, — vecmāmuļas balss skanēja tumsā. — Šodien viena, rītu otra. To ar mums, meičām, protams, darīja piespiedu kārtā, bet tad atdzina uz Balčugu katorgā, un te atkal nelaiķis Antons Lazaričs gribēja apmierināt savu iekāri. Tikai tas viss bija negribēts grēks, par ko nav jānes atbildība: jo ko tad no ka-tordznieces var prasīt? Bet pēc tam, sodu izcietušas un nometinātas, kas tās vēl bija par sievām: visas tikai ar labu pieminamas. Un neatradās nevienas, kas ļautu sevi pārvilkt svešā ticībā... Bija daudz kas jāpacieš, tomēr kaut ko tādu neredzēja. Un neaizmirsa dievu, gāja savā pareizticīgo baznīcā... Tik vien tā prieka mums bija kā baznīca tolaik, kad lauzām katorgu. Pareizticīgā baznīca mums kļuva par īsteno māti: tikmēr, kamēr raudājām un lūdzām dievu, jutām, ka esam vēl dzīvas. Jā, tā nu tas bija ... lielkrievu tauta ir stipra, nevis tāda kā šejienieši.

Feņa uzmanīgi klausījās vecmāmuļas nesteidzīgajos vārdos, un viņai iespiedās sirdī tas pagājušo laiku briesmīgais posts, ko vecmāmuļa bija atnesusi sev katorgā līdzi no tālās Krievijas. Visus šos nostāstus viņa bija dzirdējusi jau kopš bērnības, tikai tagad vecmāmuļa Lukerja izmantoja tos savā labā, netieši apsūdzēdama Feņu, ka tā nodevusi savu pareizticību. Pēdējais apstāklis biedēja Feņu un it īpaši vecmāmuļas teiktie vārdi:

— Bet vai tu, Feņa, neiedomājies, ka tev varētu piedzimt bērniņš un ka Maremjana viņu tad vilktu pie saviem večiem un vecenēm kristīt? Vai tad viņi prot pareizi

nokristīt, un tādā kārtā Maremjana nolemtu mazā eņģe-

līša dvēselīti mūžīgai pazušanai, un vairāk neko. Kāris aplams grēks tad gultos uz tavu dvēseli?... Daža jauna meita nav pratusi sevi pasargāt — raug, tādi tagad rak tuves ļaudis! — laiž pasaulē bērniņu, un bērniņš tomēr saņem kristību.., Savu meitas tikumu paspēlējusi, viņa tomēr nosargā mazo dvēselīti. Bet vai tu nepadomāji, kā būtu tad, ja tu laistu pasaulē, teiksim, piecas dzīvības? ...

— Mīļo vecmāmuļ, es domāju, ka... Akinfijs Nazaričs mani gauži mīl, varbūt viņš pārnāktu pie mums pareizticībā. Esmu jau par to domājusi dienas un naktis...

— Bet Maremjana?... Ne, ne, mīļā, kamēr vecā būs dzīva, par to nav ko sapņot. Tā ir tukša cerība, vipa ietiepīgi turēsies pie savas veclaiku ticības...

— Bet ja Maremjana nomirtu, vecmāmuļ? Divus mūžus nedzīvos...

— Tad būtu cita valoda... Tikai veci ļaudis saka tā: ābols nekrīt tālu no ābeles. Tu esi pārāk ātri noticējusi sava Akinfija Nazariča mīlestības vārdiem ...

Šīs klusās mīlestības pilnās pārrunas atkārtojās ik vakaru, un Feņā arvien ciešāk iesakņojās doma, ka vecmāmuļai Lukerjai taisnība. Bet, no otras puses, viņu vilktin vilka uz Taibolu: ak, kaut viņa būtu putns un varētu lidot turpu... Kaut jel reizi palūkoties, kas tur notiek!

Tieši pēc nedēļas Kožins bija noskaidrojis, kur noslēpta Feņa, un jāšus ieradies Fotjankā. Lai jauktu pēdas, viņš vispirms iegriezās traktierī, it kā taisīdamies meklēt Cied-raines iecirknī zeltu. Aprunājās ar vairākiem vīriem, bet pēc tam aizsūtīja Pjotram Vasiļjičam ziņu. Tas nelika sevi ilgi gaidīt un, ieraudzījis Kožinu, tūlīt aptvēra lietas būtību. Lai sevi nenodotu, Pjotrs Vasiļjičs labu brīdi spēlēja teātri, sarunādamies ar Kožinu par zeltu.

— Tu atnāc pie manis, Akinfij Nazarič, — viņš beidzot sacīja apjukušajam Kožinam, — varbūt mājās saruna veiksies labāk ...

Savu zirgu Kožins atstāja pie traktiera, bet pats gāja kājām.

— Paklau, mī|ais draugs, — Pjotrs Vasiļjičs iesāka, — tava jājiena iemesls man nerūp, tik tu pielūko, lai būtu bez trokšņa un bez naida. Viss atkarīgs no māmuļas: vai viņa tevi ielaidīs vai ne. Ar to tev jārēķinās...

— Es būšu rāms un padevīgs, Pjotr Vasiļjič, bet to, ka tu palīdzējis, neaizmirsīšu ^ s g

— Nu, lai nu tā būtu. Tik es tev teikšu ko citu: tu esi veltīgi atjājis šurp. Cik es vēroju, tad māmuļa ir jau pār-mānījusi Feņu savā pusē ... Vecās sievas to pieprot: tāda paklusa runa, ar kuru sāk apvārdot, un asaru plūdi pēc tam ir bīstamāki nekā cirvja piets.

Pjotrs Vasiļjics vispirms aizgāja brīdināt māti. Vecmāmuļa Lukerja aplam satrūkās, bet tad pārdomāja un pavēlēja aicināt Kožinu istabā. Tas ienāca tik sagrauzts un tik pazemīgs, ka pat viņai, svešam cilvēkam, sametās pui-sieša žēl. Padeva labdienu, apsēdās uz lāvas un teica: esot atjājis uz Fotjanku salīgt strādniekus, tālab ka gribot iesniegt pieteikumu zelta meklēšanai.

— Paklau, Akinfij Nazarič, par zeltu mums nestāsti, — vecmāmuļa Lukerja neļāva turpināt. — Tu droši vien gribēji tikties ar Feņu? Tad tā arī pasaki... No kā tev, taisnam cilvēkam, jābīstas? Es viņu tūlīt pasaukšu.

Kožinam gluži vai pamira sirds: viņš nebija gaidījis, ka viss tik vienkārši atrisināsies. Kopš vecmāmuļa Lukerja bija iegājusi dibenistabā pie Feņas, likās aizritējusi mūžība. Pjotrs Vasiļjics stāvēja nekustīgi pie krāsns, kamēr Kožins sēdēja uz lāvas, zemu noliecis galvu. Kad nočīkstēja durvis, viņš nodrebēja. Feņa palika durvīs stāvam un nenāca tuvāk.

— Feņa ... — Akinfijs Nazaričs čukstēja, sperdams soli uz priekšu.

— Nenāc man klāt, Akinfij Nazarič... — viņa to apstādināja. — Ko tev no manis vajag?

Kožins palika stāvam, paskatījās uz Feņu un teica:

— Es tev gribēju pajautāt, Fedosja Rodionovna: vai tu pēc brīvas gribas esi te nokļuvusi vai spaidu kārtā?

— Esmu te nokļuvusi spaidu kārtā, bet tagad dzīvoju pēc brīvas gribas, Akinfij Nazarič . .. Paldies tev par mīlestību un laipnību, tomēr uz Taibolu atpakaļ neiešu, ja vien...

Viņa apklusa, ievilka elpu un tad klusi izdvesa:

— Gribu, lai viss būtu tā kā mūsu ticībā ...

Šos vārdus izdzirdis, Kožins sagrīļojās. Viņš nošļuka uz lāvas, aizklāja seju ar rokām un sāka raudāt. Pjotrs Va-siļjičs iekremšļojās, vecmāmuļa Lukerja stāvēja kaktā, acis nodūrusi. Feņa kļuva bāla, tomēr nepakustējās. Istabā bija dzirdamas vienīgi Kožina dobjās elsas. Vēl mirklis, un viņa mestos tam klāt, bet šai brīdī Kožins uzslējās kājās, nostiepās taisni un teica:

lai Dievs tev spriež tiesu, Fedosja Rodionovna... ne es ta domāju, ne es to paredzēju, tu man rauj ārā sirdi.

Kālab tu viņu mulsini? — vecmāmuļa Lukerja

iejaucas starpā. — Viņai pašai galva uz pleciem...

Kožins paskatījās uz vecmāmuļu, trieca sev ar dūri pa K rūtīm un iestenējās:

Vecmāmuļ, es nevēlos tevi mācīt, bet tu uzņemies I vairāk lielu atbildību ...

— Labi, es vēl ar tevi parunāšu . . . Ej istabā, Feņa!

Saruna bija pavisam īsa: vecmāmuļa Lukerja runāja

vienu, Kožins — pavisam ko citu. Viņš nekaunējās no savām asarām, tikai lūkojās uz veču ar briesmīgām acīm.

— Mums, kā redzams, vairs nav par ko runāt, — viņš uz ardievām teica. — Ja beigas, tad beigas.

Kad Kožins bija izgājis no istabas, vecmāmuļa Lukerja grūti nopūtās un noteica:

— Labs puisis, ja tikai nebūtu vecās Maremjanas.

IV

Kiškins nezaudēja veltīgi laiku, bet ķērās reizē pie diviem pasākumiem. Pirmkārt, viņš pabeidza liela apjoma slepenu apsūdzību, vērstu pret Balčugas zelta raktuvju kādreizējo kroņa pārvaldi; pie šīs apsūdzības viņš bija cītīgi pūlējies apmēram trīs gadus. Bija jāsavāc fakti, tiem jāpievieno attiecīgie skaitļi, jāapgaismo ar liecinieku liecībām un jāformulē secinājumi — to visu viņš veica ar aizkaitināta cilvēka neatlaidību. Otrkārt, vajadzēja veikt priekšdarbus, lai varētu iesniegt pieteikumu zelta meklēšanai Ciedraines iecirknī, bet tas viss prasīja gan laiku, gan izmaņu.

Kādreiz Kiškinam bija piederējusi māja ar iedzīvi, kamēr tagad vajadzēja mitināties šaurā īrētā kambarī, vienā mazā istabiņā, kura bija bāztin piebāzta ar visvisādām grabažām. Būdams pēc dabas mantrausīgs, Kiškins bija savilcis savā istabelē itin visu, ko varēja kaut kādā veidā iemantot: vecas avīzes, ko viņš reiz palūdza no kāda kompānijas ierēdņa lasīšanai, uz ceļa paceltu dzelzs āķi, dažādu iežu paraugus un tamlīdzīgi. Vienā kaktā stāvēja noslēpuma sargātājs koka skapītis, piebāzts pilns ar slepenās apsūdzības materiāliem. Šai istabelē naktīs ilgi kvēpa skārda lampiņa, un Kiškins skrīvēja savu liktenīgo ziņojumu «iz kroņa laikiem». Šajā ziņojumā bija sakoncentrēta visa viņa dzīve. Viņš to mēnešiem ilgi pārrakstīja ciešā veca cilvēka rokrakstā, auzdams rindu pēc rindas, tikpat kā zirneklis savu tīklu. Kad darbs bija pabeigts, Kiškins dievbijīgi pārmeta krustu: viņš bija izlicis visu, kas tam gulēja uz sirds, it visu, ko viņš pārcietis savas paputēšanas dienās.

Nu viņi tagad visi man dabūs! — viņš skaļā balsī noteica un ļauni iesmējās, aizlicis mutei priekšā roku. — Kas gan šobrīd ir Kiškins: nabags! pīslis! ... vispēdī-gais cilvēks!... Hi-hi-hī!... Un pēkšņi šis Kiškins sāk runāt visiem līdzi. t, visiem!... Ehē, draugi, beidzot pietiks: esat izdzīvojušies, izlustējušies — taču vajag arī godu prast. Viņi varbūt domā: nu, viss jau miris, viss klāts ar aizmirstību, bet te pēkšņi tāds kā mazs pārsteigums .,. Laipni lūdzam sniegt norēķinu, cienītie! Hi-hī... Jūs varat vizināties karietēs, bet Kiškinam jācilpo kājām. Jūs mītat pilīs, bet Kiškins draņķīgā pažobelē... Pagaidiet, gan es jums visiem noraušu maskas! Gan jūs vēl pieminēsiet Kiškinu!

Vecais intrigants augu nakti nespēja aizdarīt acis, visu laiku staigāja pa istabu, pats ar sevi sarunādamies un smiedamies, tā ka viņa saimniece atraitne nodomāja, ka īrnieks zaudējis prātu.

Paķēris savu rullī satīto sacerējumu, Kiškins devās kājām uz pilsētu, līdz kurai no Balčugas rūpnīcas bija apmēram divpadsmit verstis. Ceļš veda cauri Taibolai. Kiškins soļoja priecīgā omā, šķiet, kļuvis par pārdesmit gadiem jaunāks, un, spiezdams sacerējumu pie sirds, visu laiku smaidīja. Te nu tas ir, viņa lolojums... Un nu tik ies vaļā joki. Par šo papīru viņi man krietni samaksātu, nu, tie paši, kuri šobrīd nenojauš, ka tāds vispār ir. «Kaut kāds Kiškins? ...» Ha-hā, tagad jūs redzēsiet, kāds: tādb labulītis, tāds večukiņš, tāds nabadziņš... Tas Kiškins šobrīd cilpo ar kājiņām, nesdams jums našķus.

Kiškins pilsētā, visus pazina, tālab devās tiešā ceļā uz prokurora dzīvokli. Viņam lika priekštelpā uzgaidīt. Prokurors, jau vīrietis gados, cienījama izskata kungs, viņu saņēma vienaldzīgi un, nometis apsūdzību uz rakstāmgalda, pateica, ka to izskatīšot.

— Nekas, jūsu augstdzimtība, es varu pagaidīt, — Kiškins lēnprātīgi noteica, iepriekš izbaudīdams prieku, ka tuvākajā nākotnē šis pats amata vīrs izturēsies pret viņu pavisam citādi. — Esmu mazs cilvēks. Varu pagaidīt.

No prokurora Kiškins devās uz kalnrūpniecības pārvaldi, uz ta saukto «zelta galdu», kur savā laikā bija kārtojis plaša apjoma darījumus. Kādreiz Kiškins loloja klusu

cerību iekļūt šai izredzētajā vietā, tomēr bez sekmēm:

zelta galdu» jau piecdesmit gadus pārzināja viena un tā pati raktuvju speciālistu ģimene, un cilvēkam no malas te nebija ko darīt. Bet vietiņa skaitījās silta... Par kaln-rūpniecības lietām visu noteica viena valdošā ģimene — Kablukovi: vecākais brālis Iļja Fedotičs kalpoja par sek-i 'tāru pie kalnrūpniecības kancelejas priekšnieka, kamēi jaunākais Andrejs Fedotičs bija «zelta nodaļas» galda pārzinis. Viņu azotē sildījās vesels radu leģions. Patiesībā brāļi Kablukovi bija dvīņi, nākuši pasaulē ar dažu stundu atstarpi. Tie turēja savās rokās visu varu, kamēr kaln rūpniecības inženieri un dažnedažādie priekšnieki veidoja vienīgi dekorāciju.

— Nu, Andron Jevstratič? — jautāja jaunākais no Kab lukoviem, ar kuru savas dzīves laimīgajos laikos Kiškins bija draudzējies un gandrīz apprecējis tā māsu, protams, klusā cerībā kaut vai šādā ceļā iekļūt izredzēto lokā. — Kas tevi te atdzinis?

— Redzi, esmu nolēmis meklēt Ciedraines iecirkni zeltu.

— Vai tad tev ir brīva nauda?

— Varbūt dievs man par manām grūtdieņa asarām piešķirs vēl laimi...

— Nu lai tad dievs palīdz, ka vājais spētu pieveikt stipro. Vari iesniegt pieteikumu, tiks tev tūdaļ piešķirts. Vecas draudzības vārdā nokārtosim ...

— Man jūsu draudzība zināma ...

Andrejs Fedotičs bija labsirdīgas un gaišas dabas cilvēks, allaž uz jokiem, tādā kārtā modinādams Kiškinā slepenu skaudību: sak, kas tev nekaiš jokot, ja bankā kādi piecdesmit tūkstoši. Vecākais no brāļiem, Iļja Fedotičs, gluži otrādi, bija drūma rakstura tips, kurš necieta tukšas pļāpas. Viņš spēlēja pirmo vijoli, būdams vecs lietpratējs, kurš pārzināja visus sarežģītās kalnrūpniecības saimniecības gaiteņus un spraugas. Viņš Kiškinu allaž pieņēma oficiālā tonī, bet šoreiz ieveda blakus istabā un stingrā balsī noprasīja:

— Ko tad tu, Androška, esi zaudējis prātu, vai?

— Par ko tu runā?

— Par to pašu ... Tu domā — mēs nezinām? Nebaidies, mums viss zināms. Tu izbeidz tās savas intrigas.

— Ak nepatīk vis?

— Nepriecājies, Androška. Zini parunu: suns kauc, kamēr sakauc savu nelaimi. Un tā būs arī tev. Tev vēl doma nebija aususi galvā, kad es jau visu zināju. Tu esi viegls vīrelis, vairāk nekas.

Kiškins smīnēdams lūkojās lļjā Fedotičā: paskat, šis te pats pirmais uzminējis ... Tādu nepiekrāps.

— Tad nu tā, Iļja Fedotič, — Kiškins lietišķā tonī sacīja, — tagad par vēlu mums par to spriest. Viss būs atkarīgs no prokurora.

— Ak tu, suns! ...

— Varbūt suns... Tāds nu es esmu. Agrāk jūs mani vadājāt saitē, tagad es vadāšu jūs. Un jūs nāksiet, nāksiet, mīlīši... Bet šobrīd esmu izlēmis iesniegt pieteikumu Ciedraines iecirknī.

— Nedosim, — Iļja Fedotičs strupi atcirta.

— Dosiet gan ... — Kiškins smaidīdams tikpat strupi attrauca. — Kādu laiku varu būt vēl noderīgs. Es pie tevis nebūtu nācis, ja nejustos stiprs. Būtu es to agrāk sapratis ...

Iļja Fedotičs ar izbrīnu paskatījās uz Kiškinu: viņa priekšā tagad patiešām stāvēja gluži cits cilvēks. Dižais kalnrūpniecības darbonis iegrima domās, paraustīja plecus, tad teica:

— Nu, velns tevi rāvis, raksti pieteikumu...

Šī svara ziņā nenozīmīgā uzvara kļuva Kiškina acīs par pirmo vēstnesi viņa atdzimšanai: pats Iļja Fedotičs bija viņa priekšā zaudējis drosmi, bet tas jau kaut ko nozīmēja.

Atgriezies Balčugas rūpnīcā, Kiškins iesāka rīkoties.

Aprīļa beigas gadījās siltas un saulainas. Kompānijas darbi jau risa pilnā sparā, galvenokārt viņpus Fotjankas, kur Balčugovkas abos krastos stiepās paši bagātākie izklaidus zelta lauki. Tā kā tuvojās pirmais maijs, zelta meklētāju partijas pulcējās Fotjankā, jo no šejienes Ciedraines iecirkņa robeža bija vai ar roku pasniedzama, tā sākās verstis divpadsmit no Fotjankas. Pirmais Fotjankā ieradās plaši pazīstamais zelta uzpircējs Jastrebovs un '■ noīrēja korteli vislabākajā mājā, proti, pie Pjotra Vasiļ-jiča. Aiz bailēm no Rodiona Potapiča vecmāmuļa Lukerja negribēja īrnieku pieņemt, taču Pjotrs Vasiļjičs, būdams kārs uz naudu, tik loti uzplijās mātei, ka vecā nespēja atraidīt.

Kas mēs tam tavam Rodionam Potapičam esam, kādi ' vergi, vai? — Pjotrs Vasiļjičs pacēla balsi. — Viņam pa-

šam ir labi, bet vai citiem nevajag? ... Tup tikpat kā suns uz siena kaudzes: neēd pats un nedod citiem. Pārdevies kompānijai un negrib vairs neko zināt... Ļaudis sitas ar nabadzību, kaut vai, piemēram, mūsu pašu Fotjankā, bet kurš ir tas, kas nosaka zeltam taksi? Pie viņa vēl neviens nav nopelnījis lieka graša ...

— Būtu traktieros mazāk dzēruši!

— Tā nav traktieru vaina, māmiņ... Ļaudis galīgi pa-nikuši, tālab par pēdējo, kas vēl atlicis, lasās kopā traktieros. Kumpānijas valgos šā vai tā beigas... Un mūsu pienākums ir viņu pieņemt: kāda mums bēda par Rodionu Potapiču, ja tu no Jastrebova mēnesī saņemsi savus piecpadsmit rubļus. Tāda izdevība nez vai tik drīz gadīsies... Ciedraines iecirkni taču otrreiz neatvērs.

Vecā piekāpās, jo Fotjankā nauda bija lielā vērtībā. Jastrebovs patiešām maksāja piecpadsmit rubļus mēnesī, turklāt pateica, ka apmetīsies vienīgi iebraucot. Viņš atri-poja ar trim zirgiem, iejūgtiem ceļojuma ratos, atstādams uz fotjankiešiem varen lielu iespaidu; likās, ka ar viņa ierašanos vecās katordznieku ligzdas vēsturē sācies jauns laikmets. Jastrebovs izturējās kā īsts kungs, kaisīdams naudu gan pa labi, gan pa kreisi.

— Nu, vecmāmu], tagad dzīvosim, cepures kuldami, — viņš līksmā balsī sauca, pievietodams tīri izkoptajā god-istabā savas mantiņas.

— Bet es tev teikšu šitā, Ņikita Jakovļič, — vecā atbildēja, — dzīvo vesels, tikai man tomēr bail...

— Ko tu pirms laika baidies, vecmāmuļ?

— Kā lai nebaidos, tu sāksi uzpirkt zeltu ... Mūs vēl notiesās kopā ar tevi.

Jastrebovam sanāca smiekli.

— Nu, tas nu gan, vecmāmuļ, nenotiks, — viņš sāka to mierināt, — man pret visiem allaž viens likums: tiklīdz kāds no strādniekiem te parādīsies ar zagtu zeltu, tā vakars ... No viņa te nepaliks ne smakas. Mans likums ir stingrs, vecmāmuļ.

— Nu jā, mīļais, skaties ...

— Skatīsimies, skatīsimies, vecmāmuj, kur kaut kas nav piesiets. — Jastrebovs smējās un pat uzsita vecajai uz pleca. — Nebaidies, dzīvo ar priecīgu prātu — ātrāk tiksi pie karātavām.

— Ar tevi, jau parunājoties vien, var tikt pie karātavām ,..

Bīstamā īrnieka jautrība vecajai patika, un viņa atmeta Rodionam Potapičam ar roku.

Jastrebova parādīšanās Pjotra Vasiļjiča mājā visvairāk sarūgtināja Kiškinu. Viņš bija lolojis cerību ierīkot šeitan galveno rezidenci, bet nu neatlika nekas cits kā ievākties pirtī, tālab ka dibenistabā mitinājās vecmāmuļa kopā ar Peņu.

— Nu, tas nu gan nav smuki, Pjotr Vasiļjič, — Kiškins pārmetoši teica. — Ko tu pats sākumā runāji: «Dzīvojiet manā mājā kā savā, pie manis ir ērti,» — tomēr ielaidi Jastrebovu.

— Ak, Andron Jevstratič, vai tad es ielaidu, ielaida māmiņa, — Pjotrs Vasiļjičs nekaunīgā kārtā liedzās.

— Ko tu melo, acīs skatīdamies, kā tev vārdi neiesprūst rīklē...

Tā nu pirts kļuva par galveno pulcēšanās vietu nākamajiem miljonāriem, un tepat tika savākti dažnedažādi zeltraču darbarīki, kādi bija vajadzīgi zelta skalošanai: pārnēsājama skalojamā mulda, pumpis, skrāpji, lāpstas, cirtņi, proves ķipji un tamlīdzīgi. Kiškins jau laikus savāca savas partijas vīru pases, lai uzrādītu pagastā, kā to prasīja likums. Visi akli pakļāvās Kiškinam kā savam barvedim.

Diena pirms pirmā maija Fotjankā aizritēja gluži kā skurbumā. Jau no agra rīta viss ciems bija kājās, bet no Balčugas fabrikas plūda šurp partija pēc partijas. Lielie uzņēmēji brauca atsevišķi savās divjūgu ekipāžās. Pret. pusdienas laiku ap Frolkas traktieri bija izaugusi īsta čigānu apmetne. Kiškins grozījās pūlī, ieklausīdamies, par ko ļautiņi sakliedzas.

— Tas ir tavs darbs, sātana gabals! ... — Kiškins rājās uz Miļņikovu, kurš tika raustīts uz visām pusēm. — Paskat, cik daudzus tu piešmaucis ...

— Neliegšos, Andron Jevstratič, pilsētā naudiņa ripo... Lai palustējas.

Pusdienas laikā atdrāzās pats Jermoška, pagrozījās traktierī, bet pēc tam devās pie Jastrebova un abi, durvis

cieši aizdarījuši, par kaut ko apspriedās. Pret vakaru Fot-janka kļuva negaidot tukša, jo kādas trīsdesmit zeltraču i partijas sāka virzīties uz Ciedraines iecirkni pa vienīgo

ce|u, kas savienoja Fotjanku ar Meledas kordonu. Tas bija īsts karagājiens, likās, ka pārvietojas armija. Lielie uzņēmēji jāja zirgos, jo pavasara šķīdoņa dēļ nebija iespējams braukt, kamēr strādnieki gāja kājām. Kiškina partija devās ceļā viena no pēdējām. Aizkavējās Miļņi-kova dēļ, kurš pašā svarīgākajā brīdī bija pagaisis, — viņu tikai ar pūlēm sameklēja. Miļņikovam vispār bija kaut kas aiz ādas.

— Tu man, vilkati, pielūko!... — Kiškins, iejuties izrīkotāja lomā, draudēja. — Mežā dieva nav — tur norēķins īss.

Partijā bija šādi cilvēki: Kiškins, Pjotrs Vasiļjičs, Miļ-ņikovs, Jaša, Apzīmogotais Mina, Turka un Matjuška. Pilnvērtīgs strādnieks bija tikai Matjuška, vēl varbūt Pjotrs Vasiļjičs un Miļņikovs, kamēr pārējie tikai skaitījās vārda pēc. Zelta meklēšanas darbi, starp citu, prasīja lielu pieredzi, tā ka vecie varēja stāties blakus jaunajiem, īstenais ceļa rādītājs bija Apzīmogotais Mina, kamēr citi vienīgi sekoja. Partijai nopakaļ vilkās Oksja, pēc kopīgas norunas paņemta līdzi, lai atnestu laimi. Pa visām partijām viņa bija vienīgā sieviete, un tas stiprā mērā nepatīkami pārsteidza īstenos vīriešus, tādus kā Matjuška, kas vispār izlikās Oksju neredzam.

— Tik tu, vecotēv, nemisējies, — Kiškins lūdzošā balsi teica. — Ir jau tik daudz gadu pagājis... Varbūt to vietu vairs neatceries?

— Kas tur ko neatcerēties? — Mina apvainojās. — Tiklīdz pāriesim pāri Ledainajam strautam, pa labi nogriezīsies ceļš uz Meledas kordonu, bet mēs iesim pa kreisi uz Ardēto kalnu ...

— Bet tu taču stāstīji par Mīļo ragu?

— Vai, cik tu neaptēsts, brāl! Tieši tur jau tas Mīļais rags ir, vietā, kur Duļķainais strauts pie Ardētā kalna ietek Meledā.

— Tu pielūko, vecais, nekļūdies ...

Kiškins gauži uztraucās un ar aizdomām vēroja katru, ko satika.

— Bet kur tad Jastrebovs? — viņš pēkšņi attapās. — Vai dieviņ..Viņš var mūs panākt un sekot pa pēdām.

— Viņš palika kopā ar Jermošku dzert tēju... — Pjotrs Vasiļjičs izvairīgi noteica.

Ciedraines iecirknis aizņēma milzīgu četrsimttūkstoš desetīnu lielu teritoriju, kuru šķērsoja Meledas upe, kas pārdesmit verstis lejpus Fotjankas ietecēja Balčugovkā. Viss iecirknis bija neizbrienams purvs un cilvēka neskarts mežs. Vienīgais apdzīvotais punkts bija pie Meledas upes ierīkotais kordons, kur ziemu un vasaru mitinājās mežsargs. Meledā ieplūda daudz prāvu purva strautu, piemēram, Duļķainais strauts, Dižstrauts, Ledainais strauts, Sloku strauts un Tukšslauktais strauts. Tie iepludināja Meledā sasmakušu purva ūdeni. Visas šīs vietas bija tālu no ļaužu mītnēm, turp devās vienīgi rudeņos «čiekurot», tas ir, vākt ciedru priežu čiekurus. Tukšslauktā un Ledainā strauta augštecē jau kroņa laikos bija ierīkots ceļš, kas dabūjis Bākas bruģa nosaukumu, — šobrīd tas šķita pats nelādzīgākais ceļa posms, tālab ka koka paklāji bija sen satrunējuši, un cilvēkiem līdz ar zirgiem vajadzēja stampāt dubļu skrīni, kurā peldēja sapuvušo klājkoku atliekas. Bākas bruģim bija nelāga slava: te it kā piesitoties vadātājs, gluži samulsinādams dažu bailīgāku ļautiņu. Pie Bākas bruģa partijas rīkoja pirmo atpūtu, kamēr viena daļa devās lejup gar Tukšslaukto strautu, lai iezīmētu sev nogabalus.

— Tas ir tavs darbs... — Kiškins smējās, norādīdams Miļņikovam uz taciņu, kas bija iestaigāta Tukšslauktā strauta krastā. — Tev par to pasacīs paldies.

— Ejot pa Bākas bruģi, Kiškina partijai pienāca nakts, un pa šo briesmu vietu vajadzēja brist tumsā. īpaši grūti klājās nabaga Oksjai, kura tumsā reižu reizēm klupa, gandrīz nostiepdamās garšļaukus dubļos. Miļņikovs brida pa dubļiem tai nopakaļ un kritiskos brīžos dūra ar lāpstas kātu mugurā.

— Ak tu dieva lopiņ ... — viņš rājās. — Kam tev tādai vajadzēja piedzimt!

Kad Bākas bruģis beidzās, vietā, kur nācās nogriezties uz kordonu, partija apstājās, lai apspriestos. No šejienes uz Ardēto kalnu bija jādodas tieši cauri mežam.

— Tu, Mina, esi uzmanīgs, neapmaldies! — balsis sauca. — Ka neaizkuļamies uz Sarkanrīklīti...

Sarkanrīklīte bija Duļķainā strauta labā pieteka, un arī tai bija nelāga slava. Kad partija sāka iet pa mežu, notika starpgadījums, kas visus neviļus satrauca.

Tētiņ, viens cilvēks aizjāja zirgā, — iesaucās Oksja, norādīdama uz vietu, kur ceļš atdalījās uz kordonu.

— Viņš apstājās, paskatījās un aizjāja ...

— Kurp tad viņš aizjāja, ak tu, spoks?

— Jums pa pēdām ...

Arī Kiškinam bija licies, ka kāds iztālēm seko viņu partijai pa pēdām.

V

Nakts uz pirmo maiju bija vienreizīgs notikums zelta raktuvju vēsturē: Ciedraines iecirknis tika sturmēts triecienā tikpat kā norakta manta. Partiju skaits Meledas baseinā ar tās pietekām pārsniedza simtu, un zeme dimdēt dimdēja. Tieši pulksten divpadsmitos sāka rakt bedres un uzstādīt robežstabus. Darbi viskarstāk kūsāja Ardētā kalna pakājē, kur bez Kiškina partijas pulcējās vairākas citas; te bija ieradies gan Jastrebovs, gan traktiernieks Jermoška, gan sīkpilsonis Zatikins un vēl gluži neredzēti ļautiņi, attriekušies šurp no pilsētas. Ikviens centās sagrābt labāku nogabalu pie Duļķainā strauta, par kuru Miļņikovs bija izplatījis gluži fantastiskas baumas. Mīļajā iagā, uz kuru Kiškins loloja cerību iesniegt savu pieteikumu, sākās īsta plūkšanās. Kad Kišikns pienāca ar savu partiju, tur jau rēgojās sīkpilsoņa Zatikina robežstabi; viņš bija aizsteidzies pārējiem priekšā.

— Cērtiet stabus nost, vīri! — Kiškins, rokas mētādams, kliedza. — Tie ir ierakti pirms divpadsmitiem... Tas nav likumīgi!

— Melo, tavs pulkstenis pagriezts atpakaļ! — Zatikins atkliedza, rādīdams savu sudraba stundeni. — Tu neaizliec manus stabus ...

Tagad visi pacēla balsi... Matjuška, daudz nerunādams, izgāza Zatikina stabu, tā vietā ielikdams savējo. Zatikina strādnieki metās virsū Matjuškam. Sākās plūkšanās, turklāt visskaļākais kliedzējs bija Miļņikovs:

— Dieviņ tētiņ, nosita! ... Mīļie, ļaujiet jel izsūdzēt grēkus! ...

Nakts veicināja sajukumu. Tumsā nevarēja pazīt savējos, un meža klusumā skanēja dusmīgi kliedzieni, lamas, rēkoņa. Visbeidzot jāšus ieradās Jastrebovs.

— Kas te par plēšanos? — viņš sauca. — Vācieties prom no manas vietas, stulbeņi!...

— Kopš kura laika tā ir tava? — Kiškins, no kliegšanas un lamāšanās aizsmacis, sēca. — Vācies pats prom ...

Jastrebovs pacēla pret Kiškinu pātagu, taču laikus aprāvās.

— Nu, sitīsi? — Kiškins, nākdams tuvāk, kliedza. — Nu? ... Mēs nebaidāmies... Jā. Sit! ... Ak, tad pietrūka dūšas, visiem redzot, parādīt, kāds tu nelietis...

— Man tikai negribas! — Jastrebovs atkliedza. — Bet jūs uzstādāt savus stabus tai nogabalā, kuru es esmu pieteicis ... Es jūs mācīšu ...

— Kas vēl nebūs?

— Jā, jā... Es esmu sev iezīmējis Mīļo ragu, sākot no paša Ardētā kalna: tieši piecas verstis, kā tas piešķiršanas noteikumos paredzēts.

— Andron Jevstratič, manuprāt, Jermoška būs aizjoņojis uz Fotjanku ar pieteikumu, kamēr Jastrebovs mūs šeitan muļķo, lai novērstu uzmanību, — Miļņikovs čukstus teica. — Vari man ticēt... Viņam te jābūt, bet viņa te nav.

Kiškins apstulba: skaidrs, ka Jastrebovs bija viltībā visus pārspējis un aizsūtījis Jermošku, lai tas piereģistrē pieteikumu ātrāk par citiem. Tas tik ir gājiens, nav vārdam vietas...

— Paklau, Miļņikov, drāz tu arī uz Fotjanku, — Kiškins čukstēja, — varbūt tu tur nokļūsi agrāk... Tikai nenošauj greizi Bākas bruģī tai vietā, kur ceļš nogriežas uz kordonu.

— Nesaprotu, ko darīt... Vienam tā kā bail. Ja nu ari Matjuška ...

— Es tev gan rādīšu Matjušku, tu blēdi! — Kiškins dusmīgi noteica. — Cilpo, cik jaudas...

— Bet ja es paņemtu, piemēra pēc, Oksju?

— Rauj tevi nelabais ar visu tavu Oksju ...

Uzlēkusī saule lēja spožu gaismu pār Mīļajā ragā sanākušajām partijām. Tās pulcējās bariņos, katra pie sava ugunskura. Pēc nakts cīņas visi jutās noguruši. Strādnieki devās pie miera, un nomodā palika vienīgi saimnieki, kam miegs nebija ne prātā. Viņi acīgi vēroja cits citu, kā uz malt'ti salidojuši plēsīgi putni. Kiškins sēdēja pie sava ugunskura un paklusā balsī sarunājās ar Apzīmogoto Minu.

Kur tad īsti tie kroņa šurfi bija? — viņš pūlējās izdibināt.

— Pavei, tur, pie paša kalna ...

— Un tur ari tas svētais vīrs zem eglītes gulēja? ...

— Turpat... Tagad tās vietas grūti pazīt. Vajadzēs sameklēt kroņa šurpas ...

— Nu, un ko tu domā par cūku? — Kiškins jautāja jau čukstus. — Kur, pēc tā vīra domām, viņa varēja būt?

— Netika skaidri pateicis, tikai pamāja ar roku uz Duļķainā strauta pusi. ..

— Uz Duļķainā strauta pusi? ... Un jaunava palīdzēšot atrast, vai tā viņš teica?

— Tas tika sacīts par zeltu vispār ...

— Tad jau arī par cūku, tālab ka cūka no zelta...

— Varbūt gan. Tepat aiz Ardētā kalna ir dūksts, varbūt tieši tur tas noticis.

— Bet tu teici, ka vīrelis apracis cūku mežā?

— Vai tad es tā teicu? Nu, ja tā, tad mežā...

Oksja vēl gulēja, saritinājusies pie ugunskura. Kiškins

tikai ar pūlēm viņu pamodināja.

— Celies, jaunkundz.,. Citādi paņemšu koku un sākšu glaudīt.

— Liec mierā!... — Oksja ņurdēja, sperdama Kiški-nam ar kāju. — Neļauj cilvēkam nomirt...

Kiškinam bija varen jānopūlas, kamēr uzdabūja kājās nelaipno meiču. Oksja neko neapjēdza un nesaprotošām acīm raudzījās savā mocītājā. Kiškins satvēra viņu aiz rokas un vilka sev līdzi. Apzīmogotais Mina tiem abiem sekoja. Neviens no partijas ļaudīm nebija dzirdējis viņu aiziešanu, ja neskaita Pjotru Vasiļjiču, kurš izlikās, ka guļ. Viņš vispār izturējās dīvaini un nakti kautiņa laikā pat neiepīkstējās, bet šķita kā ūdeni mutē ieņēmis. Fot-jankas diplomāts bija nācis pie slēdziena, ka no viņu kopīgā pasākuma nekā jēdzīga nebūs. No otras puses, viņš neticēja nevienam Kiškina vārdam un, kad tas aizveda Oksju, sāka slepus zagties pa pēdām, lai izspiegotu.

— Skaidrs, ka Kiškins viens grib dabūt to cūku, — Pjotrs Vasiļjičs pukojās, spraukdamies cauri brikšņiem. Paskat blēdis: vispirms, sak, apēdīsim tavu, bet pēc tam katrs savu., * Ne, ne, lika pagaidīt, brāl, mēs neesam vakarējie.

Bet, no otras puses, sanāca smiekli, skatoties, kā Kiškins velk OVsju pa mežu tikpat kā cūku aiz auss. Apzīmogotais Mina vispirms pieveda Kiškinu pie aizbrukušajām un ar mežu apaugušajām kroņa izlūkošanas darbu vietām, pēc tam parādīja, kur zem eglītes gulējis svētais virs, un visbeidzot aizveda līdz Duļķainajam strautam.

— Ir nu gan cilvēks! — Pjotrs Vasiļjičs dusmojās. — Grib viens visu sagrābt...

Viņam vajadzēja līkumot, lai Ciekurzis nepamanītu, kamēr Apzīmogotais Mina tikai tipināja savā vecvlra solī visu laiku uz priekšu. Pjotrs Vasiļjičs drīz nogura un sāka pat svīst. Beidzot Mina apstājās kādas ieapaļas dūksts malā, no tās plūda rāvaina urga uz Duļķaino strautu.

— Tagad meklē! ... — Kiškins sāka bikstīt apstulbušo Oksju. — Nu, ko dēdi kā sakārnis? ...

— Vai tad es suns, vai?! — Oksja atcirta, aizsegdama prāvo muti ar plaukstu. — Meklē pats ...

— Ak tu, stulbene... Es tev prasu ar labu! — Kiškins, īsās roķeles mētādams, mācās tai virsū. — Bet, ja ne, piesargies, es ilgi netielēšos ...

Pēkšņi Oksja sāka pilnā balsī smieties tieši Kiškinam acīs, bet, kad tas atvēza roku, deva tādu belzienu pa krūtīm, ka večuks, kūleni mezdams, nokrita zālē. Pjotrs Vasiļjičs aizspieda muti, lai nebūtu skaļi jāsmejas, bet tai mirklī viņam aiz muguras nogranda smieklu šalts. Viņš pagriezās atpakaļ un apstulba: tur stāvēja Jastrebovs un, vēderu turēdams, smējās.

— Ak jūs, muļķi, muļķi! — Jastrebovs rēca, šūpodams galvu. — Nu, vai jūs neesat muļķi... Viens otru krāpjat, dzenājet cits citam pēdas ... Nu, vai jūs tomēr neesat briesmīgi muļķi? . ..

— Bet tu dodies vien tālāk, Ņikita Jakovļič, — Pjotrs Vasiļjičs, saglabādams cieņu, atbildēja, — ja mēs esam mu|ķi, kam tev, gudrajam, jaukties pa vidu?

— Tu baidies, ka neatrodu jūsu cūku?

— Kas tev par daļu!

Saklausījis Jastrebova smieklus, Kiškins no jauna satvēra Oksju aiz rokas un vilka brikšņos. Apzīmogotais Mina palika uz vietas un meta krustus.

— Lai dievs stāv mums klāt! — viņš, acis aizvēris, čukstēja.

Kad viņi atkal satikās, Kiškins večukam čukstus jauta ja:

— Tu dzirdēji? Kā viņš smējās ...

Viņam tas nepatika. Neba par tukšu svētais vīrs inaf ka zelts esot apburts. Tālab ari viņš tā smējās ...

Bet man pat šermuļi skrēja pa kauliem ...

Notikuma vietā palika Jastrebovs kopā ar Pjotru Vasiļ-jlču.

— Es visu zinu, mīļie draugi, — Jastrebovs teica, uzsizdams Pjotram Vasiļjičam uz pleca. — Bābu pasakas un iedomas, bet jūs ticat... Par cūku biju dzirdējis jau agrāk, gardi nosmejos, un viss. Nemeklē to, ko pats neesi nolicis... Bet tev, Pjotr Vasiļjič, varbūt zelta cūka ir mājās, ja vien tu būtu gudrs ... Tu esi veltīgi iepinies šai kumpānijā: tikai pazaudēsiet laiku un apēdīsiet maizi, neko vairāk ...

Pjotrs Vasiļjičs, kurš domāja gluži tāpat, sāka kasīt pakausi, kaut arī kaunējās, otram dzirdot, to atzīt.

Bet kādā ziņā man būtu tā cūka mājās, Ņikita Jakovļič?

— Piemēram, tādā... Tu turpini turēties pie savas kumpānijas, Pjotr Vasiļjič, tas būtu vienkārt, un izliecies, ka mēs ar tevi esam ragos, — tas būtu otrkārt. Vai nu tu saprati? ...

— Tā kā sapratu, tā kā ne ...

— Labi, labi... Tikai netēlo muļķi. Tu domā, es ar citu tā runātos?

Notikums ar Oksju nokļuva zeltraču sabiedrības uzmanības centrā. Palika nezināms, kas baumu palaidis tālāk, taču stāsts par viņu, dažādi variēts, izplatījās gan Mīļajā ragā, gan citās vietās, kur tika meklēts zelts. Dedzīgie zelta meklētāji ar prieku pieķērās šim gadījumam, izdomādami gluži neticamus variantus.

— Un tad nu viņš, Kiškins, iesien viņu, to Oksju, striķī un velk sev nopakaļ kā aitu ... Bet Apzīmogotais Mina seko pa pēdām un no mugurpuses baksta: «Sak, meklē, Oksja, meklē...» Padomā, kādi ērmi! . .. Nu, un tad viņu, to Oksju, pieved pie dūksts, un Ciekurzis nokomandē: «Lien iekšā, Oksja!» Redz, kādi velni un pesteļi! Oksja, stulbā zoss, protams, gatava līst, kamēr Ciekurzis pietur aiz striķa, bet Mina skaita burvestības vārdus... Un Oksja būtu atradusi, ja skaļā balsī nesāktu smieties viņš. Oksjai jau zelta cūka tikpat kā rokā, bet viņš kā palaiž savus smieklus ...

It īpaši centās Pjotrs Vasiļjičs, kurš jutās aizskarts, ka Kiškins nav viņu pieaicinājis meklēt cūku.

— Vai, tas nu gan nav smuki, Andron Jevstratič. Turējāmies visi vienkopus, bet, kad vajadzēja sadalīt bagātību, paliki viens. Būtu pagrābis cūku un aizlaidies. Vai, cik tu slīpēts, mīļo brāl...

— Ko tu man plijies virsū kā miegs! — Kiškins atcirta. — Labāk aizver klabekli... Vai tad kopā ar jums, stulbeņi, iespējams ko atrast?

Kaut arī atgadījums ar Oksju izsauca strādniekos smieklus, sirds dziļumos tie visi ticēja, ka tāda cūka ir, un nostāsts par to izplatījās arvien tālāk. Vai svētais vīrs būtu bez iemesla kaut ko tādu runājis? ... Kroņa laikos daudz kas varēja notikt, kaut arī vīrelis, cūkas atradējs, bijis gatavais muļķis.

Par zelta meklēšanas darbu centru kļuva Mīļais rags, kur, par spīti domstarpībām, darbi ritēja pilnā sparā. Mīļajā ragā «nostiprinājās» arī tās partijas, kuras veica izmeklēšanas darbus Duļķainā strauta un tā pieteku — Sīkstrauta un Sarkanrīklītes krastos, tāpat gar Meledu un Dižstrautu. Šī te bija izcili izdevīga vieta, ne velti to sauca par Mīļo ragu. Ardētais kalns gulēja kā zaļspro-gaina cepure, bet no tā stiepās ar mežu apaugusi nogāze līdz pašai Meledai, kur tajā ieplūda Duļķainais strauts. Dažu dienu laikā zemes ragā uzradās desmitiem zeltraču būdu, kaut kā sameistarotu no bērza tāsīm, egļu mizām un skujām. Šī pulcēšanās vieta vakaros atgādināja neparasti raibu bildi — visur liesmoja spoži ugunskuri un visu laiku skanēja ļaužu čalas. Mežā klaudzēja cirvis, kaut kur trinkšķēja balalaika, bet brašākie strādnieki uzrāva dziesmu. Naidīgās partijas jau sen bija sabrāļojušās: lai ķīvējas saimnieki, strādniekiem nav nekāda manta jādala. Un vienīgais, kas tos vēl šķīra, bija šķelšanās, paņemta līdzi no mājām. Fotjankas katordznieki, tāpat Balčugas Kalna iemītnieki jutās kā īsti zelta ieguves speciālisti, jo lādi bija nākuši pasaulē un uzauguši; viņiem līdzās blēži un plukatas no Lejas šķita nožēlojami salašņas, tālab ka neprata kārtīgi noturēt rokās ne lāpstu, ne cērtni, turklāt smagais zeltraču darbs tiem nebija pa spēkam. Katordznieki izturējās pret viņiem ar pelnītu nicinājumu, likdami ik uz soļa sajust savu pārākumu darbā. Šī iemesla dēļ notika nepārtrauktas sadursmes, ķildas, zobošanās un nebeidzama apsaukāšanās.

— Blēži staigā kā uz kruķiem, — zobojās Matjuška, pats labākais strādnieks visā Mīļajā ragā. — Viņiem laiks taisnā ceļā uz nabagmāju! ... Tieši uz turieni, nevis kārnēt pēc zelta. Lai rušina zemi ar īlenu un kaltu ...

Kišķina partijā bija arī vēl Mazais Jaša, taču viņš te, tāpat kā mājās, likās nenozīmīgs. Vienkāršo cilvēku acīs viņš pat nebija ne graša vērts, kamēr Kiškins to uzlūkoja no augšas. Matjuška draudzējās vienīgi ar veco Turku un saviem Fotjankas vīriem. Viņiem atradās kopīgas runas: Parasti salasījās pulkā ap ugunskuru un par kaut ko sprieda.

— Mēs atradīsim zeltu, bet to sagrābs saimnieki, — sadrūmis teica Matjuška, kuru jau bija savažojusi kāre pēc vieglas peļņas. — Viņiem nekad nebūs diezgan.,. Pats galvenais visur — nauda.

Kādā vakarā, kad Matjuška tā sēdēja pie ugunskura, risinādams savu iemīļoto sarunu par naudu, notika neliels starpgadījums, kas samulsināja vīru pulciņu, bet jo sevišķi Matjušku.

— Ek, ja varētu kaut kā sagrabināt kādus trīssimt lubļus! — Matjuška skaļā balsī prātoja, atrazdamies atkal sava nepiepildāmā sapņa varā. — Es tūlīt pats uzrakstītu pieteikumu un sāktu strādāt sev... Tā nav liela nauda, tikai man to savā mūžā neredzēt.

— Kas tiesa, tas tiesa... — Turka, kas tupēja pie ugunskura, bēdīgā balsī atsaucās. — Ļaužu ir daudz, bet naudiņas maz. Tomēr dažam laimējas... Kā par piemēru, Jermoškam, tādam trīssimt rubļu ir spļāviena vērti!

Visapkārt bija tumšs, un vienīgi ugunskura šaudīgā liesma izgaismoja blāvu gaismas apli. Visi ievēroja, ka sakustas tuvumā esošais krūms. Matjuška satvēra degošu pagali un apgaismoja krūmu — aiz tā apjukusi stāvēja Oksja. Viņa bija ļoti piesardzīgi piezagusies klāt un visu laiku noklausījusies sarunu, kamēr zem kājām lūstošais zariņš to nodeva.

— Paskat, ķēms, ko tu te meklē? — Matjuška bruka viņai virsū.

— Būs noklausījusies, — kāds no strādniekiem teica. — īsta stulbene, tomēr tik daudz saprot...

— Trenc viņu pie deviņiem velniem, Matjuška!... Palikusi gluži bez jēgas ...

Matjuška satvēra meičas plecu, apgrieza viņu apkārt un tā ieblieza pa muguru, ka viņa aiztenterēja asis trīs tālu. Par šo aplamo uzvedību visi skaļi smējās.

— Matjuška malacis! Zina, kā ar jaunkundzi jāap-ietas... Šī gatava viņu vai ar acīm apēst. Bet nu sunim suņa tiesa#

Oksja ar pūlēm uzslējās kājās, aizvilkās malā, apsēdās zālē un sāka gauži raudāt. Viņu kopš bērnības sita, tikai šoreiz bija kaut kas īpašs. Kopš tā brīža, kad, partijām atstājot Fotjanku, Oksja pirmo reizi ieraudzīja Mat-jušku, ar viņu notika dīvainas lietas. Pa ceļam viņa visu laiku neizlaida puisi no acīm un tāpat vēlāk — Mīļajā ragā. Viņa stāvēja kā zemē iemieta un skatījās un skatījās. Nekā cita viņa vairs apkārt nemanīja. Oksjas dvēselē bija kritis gaismas stars, tas iekšējais prieks, kas kautrējas sevi nosaukt vārdā. Kaut ko līdzīgu viņa bija izjutusi bērnībā, kad nakts vidū sāka skanēt baznīcas zvani, pasludinādami Kristus augšāmcelšanos, un klusums un tumsa, kas vēl nupat bija valdījusi, vērtās svinīgā, skaļā un gaišā priekā.

VI

Kiškins nešķieda veltīgi laiku un bez pieteikuma uz Mīļo ragu ieraka robežstabus vēl trīs vietās Duļķainā strauta krastos. Proves rakumi visur bija uzrādījuši labas zīmes. Taču pieteikumi bija tikai pats iesākums. Pieprasīto nogabalu piešķiršanu viņš sagaidīs ātrāk par citiem, kā Kablukovs bija viņam to apsolījis. Pats grūtākais šķita jautājums, kur sadabūt naudu kroņa nodevai — pēc nolikuma par to, ka ļaudis var privātā kārtā iegūt zeltu, tiem nācās samaksāt ik gadus nodevā rubli par desetīnu, kas nozīmēja vidēji no sešdesmit līdz simt rubļiem par nogabalu. Šī summa būtībā bija niecīga, taču Kiškins no personiskās pieredzes zināja, cik grūti dabūt pat trijnieku tad, kad to vajag kā ēst.

— Nāks laiks, nāks padoms!... — savu stāvokli apcerēdams, Kiškins sevi mierināja.

Viņš bija darījis visu, ko spējis: sadabūjis, izlūdzies, aizņēmies vai vienkārši izčinkstējis. Tagad palika pēdējā iespēja: pārdot vienu vai divus pieteikumus, lai tādā kārtā segtu pārējo izstrādes darbus. Bet pagaidām Kiški nam vajadzēja pūlēties ne mazāk kā citiem strādniekiem, turklāt viņam tas nācās desmitkārt grūtāk gan tālab, ka nebija pieradis pie fiziska darba, gan tālab, ka

lika sevi manīt vecuma kuslums. Augu dienu nobridies pa mežu, večuks ar mokām aizvilkās līdz savai būdai. Strādnieki kā krita gar zemi, tā tūdaļ aizmiga, kamēr Kiškins gulēja, grozījās no vieniem sāniem uz otriem un visu laiku domāja. Ek, ja viņam vecumā uzsmaidītu laime! ... Taisnībai taču ir jābūt, bet viņš tik ilgus gadus dzīvojis trūkumā, cietis pazemojumus, rūgtu nabadzību! ... Pietiktu uzdurties pirmajai laimīgajai vietai, lai būtu iespējams izvērsties, kamēr tālāk viss nāktu pats no sevis: nauda līdzinās putniem, tā atlido un aizlido baros...

— Tad nu gan es viņiem visiem parādītu, kas par vīru ir Androns Kiškins! — večuks skaļā balsī prātoja, tumsā pūt piedraudēdams šiem viņiem visiem ar dūri. — Tad viņi man atkal taisītos klāt, līstu uz vēdera... Bet lika pagaidīt, brālīt! Vienreiz biju muļķis, otrreiz — nemūžam.

Nododamies pārdomām un nākamības sapņiem, Kiškins bija pavisam aizmirsis savu slepeno apsūdzību, turklāt tagad vairs neiznāca laika par to domāt, tālab ka katra nākamā diena varēja izrādīties liktenīga.

Kiškins bieži vienatnē staigāja gar Duļķaino strautu, izlūkodams pieprasīšanai jaunas vietas. Katrs brīvais nogabals modināja viņā dīvainas bailes: bet ja nu zelts slēpjas tieši te? Ja spētu, viņš sagrābtu visu Meledas baseinu ar visām tās pietekām un neatdotu ne pēdu nevienam, pat miesīgam tēvam ne. Pietika ieraudzīt svešu robežstabu, kad viņu tūdaļ sagrāba skaudība. Taču Duļķainā strauta krastos vairs nebija brīvu vietu: apmēram trīs dienu laikā visa platība bija saplosīta gabalu gabalos, Pat dūksts, pie kuras Mina bija pievedis meklēt zelta cūku, tagad atradās Jastrebova rokās.

— Paķēru klāt apaļam skaitlim, — kādreiz, Kiškinu saticis, Jastrebovs stāstīja. — Kam tādu dūksti atstāt novārtā ... Vai nav tiesa, Andron Jevstratič? Mēs abi, kā redzams, tiksim pie mantas ...

— Zābaks vīzei nav brālis, Ņikita Jakovļič...

— Bet kurš, pēc tavām domām, ir zābaks?

— Kā tev pašam patīk ...

Kiškins izturējās pret Jastrebovu ar aizdomām, kamēr tas ik pa laikam iegriezās Mīļajā ragā. Un allaž plēsa jokus, tērzēja, mēļoja: cilvēks, bagāts būdams, protams, nespēj nostāvēt mierā... Kopā ar viņu dažreiz ierādās traktiernieks Jermoška, Zatikins, kā ari daži citi sīkie zelta meklētāji. Akūtais periods, kad drudžaini tika iesniegti pieprasījumi, bija beidzies, un uzņēmēji pamazām sāka ievērot cits citu. Turklāt dzīve mežā nav tāda kā pilsētā: te cilvēkam ir patīkami sastapt otru cilvēku. Sabiedrības dvēsele bija Jastrebovs, daudz piedzīvojis un pieredzējis vīrs, kas izgājis cauri vai pašai ellei. Tad nu šāda sabiedrība salasījās kopā pie kāda no ugunskuriem un iesāka mējot.

— Nu, Ņikita Jakovļič, tu tagad uzpirksi mūsu zeltu,— kāds centās pavilkt Jastrebovu uz zoba. — Tas nu ir svēti.

— Ja vien atrastos kaut kas, ko pirkt, — Jastrebovs, nebūdams uz mutes kritis, atkodās. — Jūsu zelta nav pat tik, Cik kaķis uz astes var aiznest... Toties manējais šķielēs uz jūsu pusi. Šis pats Kiškins sāks uzpirkt no maniem zeltračiem... Vai nav tiesa, Andron Jevstratič? Tu jau kroņa laikos šai lietā iemanījies ...

— Kas bijis, tas izbijis, — Kiškins nepalika atbildi parādā. — Bet labāk pastāsti, kā tu pats uzpērc no balčugie-šiem zeltu..

— Vai tu esi redzējis mani pērkam? Edz, kur tas joks,, * Visi klaigā — es uzpērkot svešu zeltu, tikai neviens to nav redzējis. Iznāk, ka tas, kurš gudrāks, labāk cieš klusu.

Reiz Jastrebovs ieradās nedaudz iereibis. Apsēdies pie ugunskura Kiškina būdas priekšā, viņš brīdi klusēja, purināja savu vareno galvu un smīkņāja. Kiškins ilgi noraudzījās viņa spēcīgajā augumā un laupītāja fizionomijā, beidzot kā mežinieks mežiniekam gluži atklāti pateica:

— Es skatos uz tevi, Ņikita Jakovļič, un brīnos.. * Ja tev iedotu rokā tuteni un palaistu uz lielceļa: iznāktu riktīgs laupītājs.

— Pareizi sacīts ... ha-ha-hā! ... — Jastrebovs laida vaļā varenus smieklus. — Ja nebūtu laupītāja, nebūtu taisnā.

Maiguma uzplūdā Jastrebovs apskāva Kiškinu un gluži laipni teica:

— Pēc mums abiem ilgojas restes, Andron Jevstratič ... Mēs vienreiz būsim aiz tām — nekur neizbēgsim. Bet es par to nospļaujos ..« Ak, Andron Jevstratič... Vai tad Jastrebovs būtu laupītājs? Laupītāja ir jūsu Balču-gas kompānija, kura izsūc ļautiņus, laupītāji ir inženieri,

kancelejas žurkas, tādi kā, piemēram, tu, kamēr es ļauju tautai nopelnīt... Kompānija nedod pat pusotra rubļa i n zolotņiku, bet es trīs sudraba rubļus.

Tad jau iznāk, ka tu esi kaut kas līdzīgs labdarim?

— Tagad sauc, kā gribi, bet, kad Ņikitas Jastrebova \ vairs nebūs, tad mani godinādami dēvēs par labdari.

šāda laupītāja filozofija sasmīdināja Kiškinu līdz asarām un. Laupīja gan arī jau kroņa laikos, tikai tad neviens ar to nedižojās, kamēr Jastrebovs sevi iztēloja par labdari.

— Nu tu gan mani sasmīdināji, Ņikita Jakovļič... Ak tad tu saki — labdaris?! Ha-hā!... Visīstākais labdaris. Trūkst vienīgi medaļas par centību... Bet es, grēka gabals, aizvien esmu tevi uzskatījis par laupītāju.

Jastrebovs neapvainojās un smējās līdzi.

— Kur tas Miļņikovs palicis? — Kiškins vairākas reizes dienā jautāja Pjotram Vasiļjičam. — Kā gāja, tā iekrita kā ūdenī.

Miļņikovam vajadzēja atgriezties nākamajā dienā, bet viņa nebija. Pagāja divas dienas, taču Miļņikovs nerādījās.

— Varbūt doties ceļā man?... — piedāvājās Pjotrs Vasiļjičs, kurš meklēja ticamu ieganstu, lai varētu aizšmaukt.

— Nekā nebij, brāl, nelaidīšu! — Kiškins apskaitās. — Miļņikovs jau aizbēdzis, tagad tu gribi iet, kurš tad paliks? Ir nu gan kompānija, nav vārdam vietas...

— Bet pagastā taču vajag pieteikt? — Pjotrs Vasiļjičs laipoja. — Mēs te uzstādām stabus, kamēr Zatikins un Jastrebovs liek ierakstīt pagasta grāmatās uz sava vārda... Tā nevar.

— Mels vien, mels... — Kiškins pukojās. — Es jūs, nekauņas, pazīstu. Ir nu gan cilvēki!... Vēl mazliet pagaidīsim, bet, ja ne, iešu pats un visu nokārtošu.

— Tu tās četrdesmit verstis divas nedēļas rāposi, An-dron Jevstratič, Tev ir īsas kājeles, pusceļā apgursi...

Miļņikovs ieradās pēc trim dienām gluži negaidīti, naktī, kad visi gulēja. Viņš pārbiedēja līdz nāvei Pjotru Vasiļjiču, sākdams to vilkt aiz kājas ārā no būdas. Pjotrs Vasiļjičs, pabailīgs vīrelis būdams, jau bija gatavs saukt kādu palīgā.

— Bet man likās, ka es raustu Androna Jevstratiča

kāju — Miļņikovs taisnojās. — Kājas jums abiem ir vienādās . ..

— Bet tu paņem acis pirkstos .. . Kur tu biji pazudis, dullais?

— Labāk nejautā.

Izdzirdis troksni, pamodās Kiškins. Viņš uzkūra padzi-sušo uguni, bet vaidošais Miļņikovs pēc īsas tielēšanās iesāka stāstīt:

— Un tā nu es ierodos Fotjankā, lai ievestu pagasta grāmatās pieteikšanu, — viņš raudulīgā balsī runāja,

— bet Zatikins Mījo ragu jau licis ierakstīt grāmatā sev...

— Ko-o? Nu, vai viņš nav maita... ko? Vai tu re, kāds blēdis ...

— Goda vārds... Iznāk, ka mums tagad, tāpat kā Jas-trebovam, šis pieteikums aiziet gar degunu, jo Zatikina stabi sniedzas tālāk par mūsējiem, un pa to laiku, kamēr mēs strīdamies, šis — bladāc! — ar savu pieteikumu jau priekšā. Viņš mūs ir apņēmis ar savu robežu ...

— Nu, tur nu viņš ir samelojis! — Kiškins sauca.

— Tad jau iznāk, ka viņš pārgājis pāri piecu verstu robežai, bet tas nav likumīgi... Mēs vēl iebāzīsim viņu maisa. Nu, stāsti tālāk ...

— Ko tad vēl, esmu palicis bez kājām, tas viss... Vajadzēja brist pa ledainu pavasara ūdeni, un es paliku bez kājām tikpat kā apdzirdīts zirgs.

— Nu tu gan melo! — Pjotrs Vasiļjičs nespēja ticēt.

— Tās kājas tev droši vien iestiga Jermoškas traktierī! Jums, blēžiem, visiem viena sērga ...

— Viena gan, taisnība, biju kritis grēkā ... — Miļņikovs atzinās. — Puiši mani ar varu tur ierāva. Un tā nu mēs, brālīt balto, tai traktierī sēdām, kad — bac! — esot ieradies izmeklētājs ... Un — bac! — tūlīt sāk dzīt cilvēkus uz zemstes mītni, un mani kā pirmo ņemas tirdīt, tālab ka es viņa dokušmentos ierakstīts pirmais. Un izmeklētājs nav vienkāršais, bet svarīgais — tieši tā viņu sauc: svarīgais izmeklētājs.

— Tad jau tas, kā redzams, ir sakarā ar tavu apsūdzību? — Pjotrs Vasiļjičs sadrūmis, pakausi kasīdams, jautāja. — Tad nu ir desas, brālīt balto ... Slidena lieta!

— Nu, stāsti, — Kiškins, pieņēmis lietišķu izskatu, mudināja. — Nevis svarīgs izmeklētājs, bet sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs ...

— Bet man tev, Andron Jevstratič, jāsaka, ka tu esi

ievārījis putru... Tiklīdz pateica: dokušments un iz-i meklētājs — tā man kājas kā nopļautas, elpa aizsitās ciet. Jermoškam kļuva manis žēl, atnesa glāzi... Nu, un i i nu es ierodos zemstes mītnē, kur ir pagastvecākais, urjadņiks un mūsu Balčugas vecajie, apmēram pieci. Bet izmeklētājs man tūdaļ jautā: «Vai jūs esat Tarass Miļņikovs?» — «Tieši tā, jūsu augstdzimtība...» — «Vai ius varat kaut ko pasacīt sev par attaisnojumu atvaļinātā kancelejas ierēdņa Androna Kiškina lietā?» — «Tieši tā...» — «Bet kur ir pats Kiškins?» Tad nu es traki sabijos un teicu: «Nevaru zināt, jūsu augstdzimtība... Es viņu nepazīstu, esmu tikai pa ausu galam dzirdējis, ka mūsu raktuvēs kaut kāds Kiškins strādājis.»

— Nu, vai tu neesi muļķis! — Kiškins dusmojās. — No kā tu, dullais, nobijies? It kā tevi dzīvu dīrātu ...

Pjotrs Vasiļjičs smagi pūta un klusēja. Viss viņa izskats tagad pauda vienu: esmu iegrābies! ...

— Bet tu paklausies tālāk! — Miļņikovs sauca. — Izmeklētājs — caps! — mani tūdaļ aiz dziesmas... «Jūs, Taras Miļņikov, bijāt raktuvju sedlinieks, un jums vajag zināt, ka algu izmaksāja pieciem sedliniekiem, kamēr par saņemšanu parakstījāties tikai jūs viens.» — «Man to nelika darīt, jūsu augstdzimtība, tālab ka es neprotu rakstīt, taču krustus tiku vilcis — kas bija, tas bija...» Un nu tik tirda un nu tik purina, un nu tik groza, bet man trīc kājas. Neatceros, kā no viņa aizgāju, bet tad taisnā ceļā cilpoju uz šejieni... Lēkšoju šurp kā briedis!

— Kāpēc tu par mani sameloji, Taras? ...

— Biju nobijies, Andron Jevstratič . .. Skrienu šurp, bet pašam visu laiku liekas, ka kāds dzītos man pakaļ. Ak Jēziņ ...

Viņi sarunājās pusbalsī, lai pārējie strādnieki nedzirdētu. Vienu un to pašu Miļņikovs atkārtoja reizes piecas, visādi izlocīdams un izpušķodams.

— Kālab tu klusē, Pjotr Vasiļjič? — Kiškins jautāja.

— Bet ko lai es saku, Andron Jevstratič: tagad mums tava dokušmenta dēļ vairs nebūs lemts ieraudzīt zelta cūku . . . Sāks vazāt pa tiesām.

— Bet kur tad mana Oksja? — Miļņikovs beigās apjautājās.

Nu attapās, ka Oksjas nav, tā bija kā ūdenī iekritusi: neviens nezināja, kur viņa palikusi.

VII

Kompānijas darbus šai vasarā koncentrēja divās vietās: Meledas upes grīvā, tur, kur tā ietecēja Balčugovkā, un Uļjana skraustā. Pirmajā vietā tika izstrādāta milzīgi plašā Velēnaines izklaidus zelta iegula, kurā bija izrakts karjers jau ziemā, bet otrajā bija aizsākta jaunā Vangalītes šahta. Abas atradnes bija atklājuši Fotjan-kas zeltrači, un kompānija varēja izvērst darbus bez izmeklēšanas. Jo daudzsološa šķita Vangalīte, kuras stobru šahtās zeltrači bija ieguvuši kādu puspudu zelta, — šī bija tā pati dzīsla, kuru Karačunskis fabrikā pārbaudīja. Dzīslai bija uzdūries Vecais Krivuška, kāds no vecajiem Fotjankas katordzniekiem. Tas bija gauži trūcīgs vīrelis, visu mūžu sities kā pliks pa nātrēm. Atrastā dzīsla viņu padarīja stāvus bagātu. Gadījās dienas, kurās Krivuška nopelnīja pat trīssimt rubļus. Tāda bagātība dažu nedēju laikā iedzina nabadziņu kapā. To, ko nespēja trūkums, paveica bagātība. Krivuška aizbāza papīrnaudas žūksni aiz zābaka stulma un sēdēja no rīta līdz vakaram Frolkas traktierī, visu Fotjankas zeltraču pašā svētākajā vietā. Večuks dzīvoja viens, visa ģimene bija apmirusi. Apsievoties šķita par vēlu, un viņš, pilnā būdams, lēja gaužas asaras par savu skumji priecīgo bagātību, kas bija tam uzkritusi gandrīz izsmiekla pēc.

— Būtu es uz tās dzīslas uzdūries agrāk... — Krivuška laiku pa laikam atkārtoja. — Sievu grūtais darbs iedzina kapā, mazie apmira badā.. ? Kur lai es tagad lieku to bagātību? ...

Ap Krivušku pulcējās visi traktiera plikadīdas. Viņi tagad dzēra uz Krivuškas rēķina, un traktierī gāja vaļā neganta žūpošana.

•— Būtu vismaz uzcēlis jaunu māju, — Frolka nāca ar padomu, — citādi viss tiks noplītēts un nepaliks pašam ar ko salāpīt paģiras. Tāpat varēji nopirkt drēbes...

— Mīļo Froliņ, es vairs jaunai dzīvei nederu, — Krivuška atbildēja. — Kālab man jauna māja, ja dzīvot atlicis varbūt nedaudzas dienas., t Kapā līdzi nepaņemšu. Bet, ja runa ir par drēbēm, tad tādas man nemaz nepiedien: esmu visu mūžu staigājis vienos ielāpos.. ?

Krivuška beidza savu dzīvi pat ātrāk, nekā bija domājis. Viņu atrada netālu no traktiera mirušu. Nekādas naudas Krivuškam nebija klāt, un ļaudis melsa, ka viņu

aplaupijis Frolka. Vispār gadījums palika nenoskaidrots, krivušku apraka, un viņa dzīslu pārņēma kompānija, i ierīkodama te Vangalītes šahtu.

Darbu vecākā uzrauga pienākumus Velēnainē pildīja

zikovs, tikai viņš par izklaidus zelta ieguvi daudz nedomāja, jo bija aizrāvies ar jauno šahtu.

— Tu pielūko, Rodion Potapič, ka tikai ar to Vange-!iti nenošaujam greizi, — Karačunskis brīdināja. — Noliks tas pats, kas ar Spasokolčedas šahtu...

— Bet no kurienes tad Krivuška grāba to zeltu, Stepan Romanič?... Nelaiķis pats man vēl stāstīja: tā dzīsla, viņš teica, čūkstēdama iegāja stāvus zemē... Pēdējā laikā viņš dzīroja, tālab arī stobrs aizgāzās ciet. Nē, te ir drošs zelts, nevis tā kā Doniņas kraujā ...

Karačunskis akli uzticējās Zikova pieredzējušajai acij, taču viņu mulsināja Lučoka teiktie vārdi — pēdējais negribēja Vangalīti atzīt.

— Viņa, tā Vangalīte, ir mānīga, — Lučoks stūrgalvīgi

tiepās.

— Kāpēc mānīga?

— Mānīga gan... Uz to vietu nav iespējams paļauties. Zelts te guļ ligzdās: uzdūrās uz vienas, kamēr nākamā varbūt atrodas pārdesmit asu tālāk... Tas nav darbs, Stepan Romanič. īsta dzīsla iet vienlaidus... Tāda ir droša, kamēr šī te ar cilvēku rotaļājas: šodien apbērs ar zeltu, bet pēc tam veselu gadu tirpinās un mērdēs. Šitā nav lieta ...

Vangalīte kļuva par strīdusābolu veco šteigeru starpā. Tie katrs turējās pie sava — un it īpaši Rodions Pota-pičs, kurš bija pieķēries jaunajam pasākumam ar sirdi un dvēseli. Tas bija kaut kas līdzīgs dzimuša zeltrača fanātismam.

— Jūs neraizējieties, Stepan Romanič, — Zikovs drošināja. — Es lieku galvu ķīlā, ka Vangalīte attaisnos sevi jo pilnā mērā ...

Karačunskim šāda veida apgalvojums lika atcerēties to francūzi, kurš, gribēdams pierādīt, ka zeme griežas, bija licis ķīlā savu goda vārdu. Tomēr Karačunskim bija pašam savs apsvērums: jauna galvenā atradne parādīja kompānijas darbību kalnrūpniecības departamenta priekšā visai izdevīgā gaismā. Šis fakts liecināja, ka kompānija attīstās un strauji kāpj kalnup, un tas bija vissvarīgākais

Sliktākajā gadījumā Vangalīte varēja izmaksāt apmēram astoņdesmit tūkstošus rubļu, tālab ka mašīnas un šahtas iekārtu pārveda no Doniņas kraujas, jo Spasokolčedas dzīsla izrādījās tukša un to saglabāja tikai līdz rudenim.

Pēc sastādītā plāna darbus Vangalitē bija paredzēts izvērst jo plaši. Krivuškas stobrs palika nedaudz iesā-nis, kamēr šahtu ierīkoja nogāzē zemāk, lai tā šķērsotu zelta dzīslu asis divdesmit dziļāk. Tādā veidā vienā gājienā atrisināja divus uzdevumus: tika atsūknēts ūdens no robežhorizonta, un darbus pēc tam varētu attīstīt vienlaikus divos virzienos — gan uz augšu, gan leju, ejot dzīslai pa pēdām. Prakse rādīja, ka visas zelta dzīslas iet slīpā virzienā — un tāpat arī šī, kas Uļjana skraustā. Tas ļāva pēc iepriekšēja aprēķina noteiktā dziļumā uzdurties dzīslai. Pāris nedēļu laikā Uļjana skraustā izauga jauns koka ēkas korpuss, tika uzstādīti tvaika katli, tvaikmašīna, un sāka kūpēt augsts dzelzs skurstenis. Kantoristu vajadzībām bija uzcelta neliela ēka, vienā no tās istabiņām apmetās Rodions Potapičs; bet pēc tam tika būvētas noliktavas, kur pievietot daždažādos zelta raktuvju rīkus un piederumus, tad vēl nojumes, staļļi — vārdu sakot, vesela raktuvju pilsētiņa. Uļjana skrausts nošķīra Vangalīti no Fotjankas, un vecais Zikovs tālab bija jo priecīgs: tagad varēja vadīt brīva cilvēka dzīvi. Nu viņš pat sestdienās negāja uz mājām Balčugas rūpnīcā, tikai aizstaigāja reizēm līdz Velēnainei, lai paskatītos, kā darbojas siets. Siets bija Sibīrijas tipa mašīna, domāta liela apjoma zelta skalošanas darbiem. Tās svarīgākā sastāvdaļa ir caurumots dzelzs cilindrs, kuru griež tvaikmašīna. Zeltu saturošās smiltis sagāž sietā, kuram no augšas tiek pievadīta spēcīga ūdens strūkla, un skalošanas darbs noris trakā dārdoņā. Vienā šādā sietā diennaktī tiek apstrādāti desmitiem tūkstošu pudu zeltu saturošu smilšu. Tomēr Rodiona Potapiča sirdi nez kāpēc nespēja piesaistīt Velēnaine, kaut gan šī izklaidus zelta vieta skaitījās droša un, pēc aptuvena aprēķina, spēja dot vasaras sezonā apmēram divdesmit pudus zelta.

— Izklaidus zelta iegulā Fotjankā tika iegūts pāri par simt pudu zelta, — Zikovs allaž uzsvēra, it kā gribēdams mazināt uzticību Velēnainei. — Kad mūsu Vangalīte sāks dārdēt, tad būs pavisam cita lieta.

Meledas un Balčugovkas sateka bija zema un purvaina vieta, to apņēma vārgulīgs pārpurvots meželis. Rodions

potapičs noraudzījās ar nicinājumu uz šo elles bedri, do-mās to salīdzinādams ar jauko UJjana skraustu. Turklāt izklaidus zelts nav dzīslu zelts. Pirmo viņš nez kāpēc v ispār neuzskatīja par zeltu, jo tā iegūšanā nebija ne īpaša vēriena, ne riska, kamēr dzīslu zelta ieguvei vajadzēja izmaņu, turklāt dažam labam tas vispār nedevās lokā.

Večuka pieķeršanās Vangalītei ieguva gandrīz slimīgu raksturu, kā kad viņš šai darbā ieguldītu savu pēdējo dzīvības spēku. Pa kuru laiku nenogurdināmais vecais vīrs guļ, to neviens nezināja. Jebkurā diennakts stundā viņš bija sastopams šahtā, kur tupēja kā apogs, gaidīdams laupījumu. Pirmās asis izraka apbrīnojami ātri, taču tālāk sākās akmens, kuru dēvēja par «grubuli» un kuram vajadzēja «dinomītu». Tie bija pirmie granīta pamatieža ieslāņojumi, bet zelta dzīslas gulēja, iekusušas starp tiem. Rodions Potapičs pārmērīja ikkatru no jauna izrakto veršoku un jau sen bija klusībā izrēķinājis, kurā dienā šahta sasniegs izšķirošo divdesmit asu dziļumu, pāršķeldama dzīslu. Desmitiem reižu diennaktī viņš pa pagaidu redelēm nokāpa šahtā, vērīgi sekodams tās nostiprināšanas darbiem, lai nebūtu pat vismazākās aizkavēšanās. Pagaidām viss ritēja teicami, jo grunts bija stabila un nevajadzēja baidīties, ka šahta kādā rītā sāktu ieliekties, kā tas dažkārt notika, uzduroties rupjai smiltij vai mīksta plūstoša māla slānim. Arī strādniekiem neviļus pielipa vecā šteigera spars, un viņi nepacietīgi gaidīja divdesmito asi.

Vienīgais, kas Zikovu sarūgtināja, bija jaunā inženiera Oņikova iecelšana par jaunās dzīslu zelta ieguves vietas galveno pārraugu. Var pieņemt, ka večuks turēja Oņikovu cieņā tēva dēļ, un tomēr viņa acīs tas bija un palika puišelis, jauns kucēns. Turklāt Oņikovs jau pašā pirmajā reizē bija parādījis sevi no vissliktākās puses: ieradās baltos cimdos un sāka nodot rīkojumus — te viņam nepatika šis, tur tas. Būtu pats kaut reizi nokāpis šahtā! Par spīti tam, ka Rodions Potapičs bija iedīdīts izjust cieņu pret katru augstākstāvošo, Oņikova uzvedība viņu sāpīgi aizskāra: viņš juta, ka jaunais inženieris netic šai zelta dzīslai un nav iesāktā darba entuziasts.

— Atnāk, izsmēķē papirosu, un vairāk neko, — Zi-kovs izpauda savu neapmierinātību Karačunskiin. — Varbūt labāk būtu, ja tu, Stepan Romanič, pats. s s

— Nēr man līdz šejienei pārāk tālu ko braukt, bez tam Oņikovam arī ir vajadzīgs darbs. Kur lai es viņu lieku? ... Gan jūs iztiksiet bez manis.

Rodionam Potapičam atlika vienīgi nopūsties. Kara-čunskim taču atradās laiks gandrīz ik dienas apmeklēt Velēnaini, kamēr no Fotjankas līdz šejienei tikai viens pūtiens: nav ne pilnas divas verstis. Vārdu sakot, Kara-čunskis nevēlas un ir atsūtījis Oņikovu, gribēdams spītēt. Neko darīt, vajadzēja samierināties ar Oņikovu un rīkoties pēc tā pavēlēm, kaut gan no viņu darba tas sajēdza gauži maz.

— Tagad nu vasarā sāks vizināt uz Vangalīti ciemiņus — tik vien būs tā darba, — večuks kurnēja, greizsirdīgi sargādams savu šahtu no svešu cilvēku skatieniem. — Dažam tik nelāga acs, ka bail pat laist šahtai tuvumā... Dzīslu zeltam tas nepatīk, ja kāds, kas nav piederīgs, lien šahtā ...

Visvairāk Zikovs baidījās, ka Oņikovs neatvizina no pilsētas jaunkundzes un to vidū nepagādās kāda vēja-grābsle, kas gatava līst šahtā: tad labāk pārtraukt rakšanu. Bet ko citu spēj izdomāt šitāds Oņikovs, kurš prot vienīgi ēst un dzert? ... Karačunskis jau arī uz sievišķiem kārs, tomēr māk nodarīt visu pa klusam.

Darbs turpinājās. Šahtā raka jau divpadsmito asi, kad no Fotjankas atnāca pagasta sotņiks un aicināja štei-geru Zikovu pie izmeklētāja. Večukam nošļuka rokas.

— Vai tas sakarā ar Kiškina apsūdzību? — viņš jautāja.

— Liekas gan, ka ar to pašu... Sākumā izmeklētājs kādu nedēļu rāvās pa Balčugas rūpnīcu, bet tagad pārcēlies uz Fotjanku, aicinādams cilvēkus no malu malām. Būs izkustināti tepat vai visi vecie vīri...

Šī negaidītā vēsts gan satrauca, gan biedēja Zikovu, bet, pats galvenais, tā bija nākusi nelaikā: darbi ritēja pilnā sparā, bet viņam sakarā ar pratināšanu tagad būs jāzaudē dārgais laiks.

— Izmeklētājs ir apmeties pie Pjotra Vasiļjiča, — sotņiks stāstīja. — Arī Jastrebovs ir tur, tāpat Kiškins. Vārās tāda putra, ka nevarēs ne izstrēbt. Nelaime tā, ka tagad visi cilvēki darbos, bet izmeklētājs viņus sauc šurp...

Rodions Potapičs žigli apģērbās un sekoja sotņikam. Viņam bija gadījies iepīties visādās ķibelēs, tomēr Kiš-

kina apsūdzība to dziļi satrauca. Kurš tad nav grēcinieks Dieva vai kurš ir bezvainīgs valdnieka priekšā, bet vai tālab jāvazā visi pa tiesām. Divas verstis līdz Fotjankai viņš ne manīt nemanīja. Pjotra Vasiļjiča mājas priekšā -dēja izmeklētāja ataicinātie liecinieki. Te bija ari leigera palīgs Lučoks, bija Apzīmogotais Mina, bija Jaša, bija Turka, bija Miļņikovs — vārdu sakot, jau vesela kompānija. Visi, kā redzams, bija apjukuši. Rodions Po-

t.ipičs vēsi palocīja galvu un devās tieši istabā. Kāpdams uz lieveņa, viņš saskrējās ar meitu Feņu, kura ar telēķi rokā steidzās uz pagrabu pēc gurķiem.

— Tētiņ!... — meiča iesaucās un apstājās.

Rodions Potapičs lēni pagāja garām, palaizdams gar

ausīm viņas saucienu.

Izmeklētājs sēdēja uzpostajā godistabā un Jastrebova sabiedrībā malkoja degvīnu, kamēr Jastrebovs ņēmās sīki skaidrot ar zelta rakšanas darbiem saistīto terminoloģiju: ko nozīmē izklaidus zelts, ko karjers, ko izklaidus zelta iegulas borti, ko darbi ortās, ko cirtnes, ko šurfi un tamlīdzīgi. Izmeklētājs izrādījās jau padzīvojis vīrietis pliku galvvidu, rudu bārdiņu un tumšām, gudrām acīm. Viņš vērīgi lūkojās Jastrebova masīvajā augumā un, tā paskaidrojumos klausīdamies, ritmiski klanīja savu pārāk agri atkailināto galvu.

«Laupītājs mācīs ko labu...» iztālēm vērodams notiekošo, Zikovs nodomāja.

Durvju tuvumā stāvēja Miļņikovs un Pjotrs Vasiļjičs, ar muguru aizsegdami pie durvīm uz krēsla sēdošo Kiš-kinu. Sotņiks izspraucās priekšā un paziņoja izmeklētājam, ka atvedis liecinieku.

— A, ļoti patīkami... — izmeklētājs sarosījās, ar skubu notiesādams uzkodas. — Vediet viņu šurp.

Jastrebovs piecēlās, lai ietu, bet izmeklētājs ar galvas mājienu viņu aizturēja. Rodions Potapičs, istabā ienācis, pārkrustījās svētbildes priekšā un tad dziļi paklanījās pret izmeklētāju.

— Jūs esat Rodions Zikovs?

— Tieši tā ...

Iesākās parastā liecinieka pratināšana, turklāt Zikova atbildes bija īsas un ātras kā karavīram.

— Toreiz, kad tika atklāta Fotjankas izklaidus zelta iegula, vai jūs jau bijāt galvenais šteigers?

— tieši tā... Es jau četrdesmit gadus esmu galvenais šteigers.

— Ahā... — izmeklētājs gari novilka, uzmezdams Zikovam žiglu skatienu. — Jo labāk... Jūs tātad bijāt dienestā pārvaldnieka Frolova un viņa palīga Gornosta-jeva laikā. Sakiet — kad tika skalots kroņa karjers Lauztuvēs?

Jastrebovs nepacietīgi sakustējās un pasacīja priekšā:

— Izstrādāts ...

— Nu jā, kad tika izstrādāts Lauztuvju karjers? — izmeklētājs pārlaboja.

— Gadu vairs neatceros, jūsu augstdzimtība, tikai tas notika vēl pirms brīvestības došanas, — Zikovs bez apdomāšanās atbildēja.

— Jūs toreiz bijāt dienestā? Jā? Un tas karjers tika izstrādāts jūsu laikā? Jauki... Bet vai jūs neatceraties, ka pārvaldnieka Frolova laikā šai pašā karjerā no jauna tika veikti darbi? ...

Rodions Potapičs bija šo jautājumu gaidījis un, pašķielējis uz Kiškina pusi, vienaldzīgā balsī noteica:

— Kādi jauni darbi, ja visa izklaidus zelta atradne bija jau izstrādāta?... Zeltrači, protams, turpināja skalot bortus, bet, kā to ir uzrādījis kantoris, — tā nav mana daja: ar kantori man nekādu darīšanu nav bijis ne pagājībā, ne tagad ...

Izmeklētājs jautājoši paskatījās uz Kiškinu. Tas sāka suinīties, vainīgi pašķielēja uz Zikova pusi un noteica:

— Jūsu labdzimtība, Rodionam Potapičam, tas ir, galvenajam šteigeram Zikovam bija gan jāzina, kā tika norakstīti Lauztuvju darbi. Viņš sūtīja dienas pārskatus.

— Nejauc gaisu, Ciekurzi, — Rodions Potapičs, sapurinājis savu milzīgo galvu, negaidot iesaucās. — Kāds man sakars ar jūsu kantora darbu? Tu taču toreiz sēdēji kantorī un rakstīji — tev jāatbilii ...

— Jūsu pienākums ir atbildēt vienīgi uz maniem jautājumiem, — izmeklētājs stingrā balsī paziņoja.

— Bet ja nu es ar zvērestu esmu gatavs nodot pret viņu liecību uzpirktā zelta lietā par tiem laikiem, kad te bija ieradies kroņa fiskāls^6? — Rodions Potapičs, lūpām aiz uztraukuma drebot, sauca.

tas neattiecas uz lietu... — izmeklētājs noteica, kaut ko steidzīgi atzīmēdams papīra lapā.

Jūs viņu nozvēriniet un sāciet tad izjautāt, izmeklētāja kungs, — Kiškins, plati smaidīdams, mudināja.

Tad viņš jums pastāstīs par Lauztuvju karjeru visu, i i bija ...

Tā nu būs mana darīšana, — izmeklētājs noteica, ilupinādams rakstīt. — Tātad jūs, Zikova kungs, nevēla-l ies uz manu jautājumu atbildēt?

— Jūsu augstdzimtība, man par tādām lietām nav nekas zināms... — Rodions Potapičs iesaucās, pat pies izdams sev pie krūtīm. — Šis pats Kiškins ir mani aiz ienaida apmelojis... Es esmu mazs cilvēciņš, jūsu augstdzimtība. Visu mūžu pavadījis ārpus mājām raktuvēs, bet, ko viņi tur kantorī darīja, — tas man nav zināms. Pie tam tas bijis tik sen... Pat ja zinājis, būtu aizmirsis.

— Tātad jūs zinājāt, esat vienīgi aizmirsis?

Pieķerts pie vārda, Rodions Potapičs saminstinā-

jās, viņa lūpas kustējās.

— Jūs neuztraucieties, man šai lietā ir jau citu liecinieku liecības, — izmeklētājs dzēlīgi piezīmēja. — Jums tikai vajadzēja precīzāk zināt, kā noritēja darbi... Vai zeltrači Lauztuvēs strādāja?

— Neatceros, jūsu augstdzimtība ...

— Tad es jums piepalīdzēšu: zelta savrupus ieguvēji strādāja, saņemdami par zolotņiku zelta vienu rubli un divdesmit kapeikas, kamēr Balčugas raktuvju pārvalde to nodeva kronim par pieciem rubļiem, pat vairāk, tas ir, pārrēķinot uz visu darba apjomu.

— Nevis zelta savrupus ieguvēji, bet zolotņiku devēji, jūsu augstdzimtība . ..

— Tas ir tas pats, tikai citādi pateikts ...

Savu uzdoto jautājumu iespaidu izmeklētājs pārbaudīja, vērodams Jastrebova un Kiškina sejas izteiksmi, bet tie abi nenolaida acu no Rodiona Potapiča. Lietā iedziļinājies, izmeklētājs redzēja, ka Zikovs ir galvenais liecinieks, un tāpēc viņš to it īpaši tincināja, izspiezdams vārdu pa vārdam. Bija jānoskaidro divi momenti: pārvaldes uzdevumā veiktie zelta ieguves darbi, kur pie tam no zelta savrupus ieguvējiem iepirktais zelts ticis ievests zelta ieguves grāmatās kā pašu zelts, un patvaļīgi noteiktās cenas, kuras izrādījušās trīskārt un četrkārt augstākas par tām, kas maksātas zelta ieguvē-

jiem, un tad vēl vecā kroņa laiku karjera atjaunošana Lauztuvēs un tā ievešana pārskatos, uzrādot kā jaunu.

Tālāk sekoja vēl citas nelikumības: algu izrakstīšana neesošiem raktuvju darbiniekiem, nepadarītu dienas darbu pierakstījumi un tā tālāk un tamlīdzīgi.

Saaicinātajiem lieciniekiem gāja zudumā jau otrā nedēļa, kamēr darbi visur kūsāja, un tas radīja vispārēju kurnēšanu un slēptu neapmierinātību, turklāt visi par vaininieku uzskatīja Kiškinu, kurš bija šo putru ievārījis.

— Tai vecajai kantora žurkai vajadzēja apgriezt sprandu! — strādnieki saniknoti sauca. — Tagad, kur mums katra minūte tik dārga, — vai tas nav briesmīgi...

Kad kā liecinieks tika pratināts Pjotrs Vasiļjičs, tas izvairījās no Kiškinam apsolītās liecības, varen sarūgtinādams Kiškinu...

— Kas tad tā par lietu, Pjotr Vasiļjič? — Kiškins viņam pārmeta. — Kad nu tagad vajag nodot liecību, tad tu kā zaķis: spudūc krūmos! ...

— Kāda man vajadzība, Andron Jevstratič...

— Labi, labi... Redzēs, kādu meldiņu tu vilksi, kad tevi nozvērinātu sāks pratināt.

Miļņikovs tēloja muļķi un, ik reizes grozīdams savu liecību, lika pat izmeklētājam pasmaidīt. Viņš allaž atnāca neskaidrā prātā un steidzās iegalvot:

— Izmeklētāja kungs, mans ģīmis ir tīrs ... Es to neesmu ne ar ko apķēzījis, bet rīkoties pret savu sirdsapziņu, to man neviens nepiespiedīs. Tarass Miļņikovs nav tas vīrs ...

Neraugoties uz putrošanu un pretrunīgajām liecībām, gaismā nāca visneiedomājamākie likuma pārkāpumi un visnekautrīgākā izlaupīšana. Jau no savāktajiem faktiem pietika un atlika, lai tiktu ierosināta milzīgu apmēru prāva, bet klāt arvien vēl nāca jaunas detaļas. Vienīgi ar Zikovu izmeklētājs netika nekādi galā, tas turējās pie sava, ka neko nezinot. Pats galvenais liecinieks visvisādi izlocījās, kamēr izmeklētājs līda vai no ādas ārā, gribēdams piespiest to vaļsirdīgi atzīties. Ievērojis, kā večuks cieš no tādas bezdarbīgas nīkšanas, izmeklētājs sāka viņu izsaukt gandrīz vai ik dienas.

— Jūsu augstdzimtība, ļaujiet jel mieru nabaga grēciniekam! — stūrgalvīgais večuks beigu beigās iesāka

lūgties. *— Man darbs degtin deg, kamēr es te pa tukšu klaigāju.

Jus pats esat vainīgs, vilkdams lietu garumā!.. ?

Bet no Ciedraines iecirkņa pienāca vissatraucošākās \« stis: izrādījās, ka zelts atrodams visur. Par Duļķaino • i mutu tika stāstītas gluži pasakainas lietas, bet tam sekoja Sarkanrīklītes strauts, Dižstrauts, Sloku strauts, Ledainais strauts — bija iesniegti simtiem pieteikumu, un il visur «zelts sevi attaisnoja vispieņemamākajā veidā». Visas jaunās vēstis un pašas pēdējās ziņas, bez šaubām, saplūda Frolkas traktierī, kur zeltrači iegriezās pēc tam, kad bija nodevuši pieteikumus. Svinamās dienās šis traktieris kļuva par īstu elli, jo ļaudis no malu malām plūda uz Fotjanku. Panīkusī ļaužu apmetne pēkšņi atdzīvojās: nebija mājas, kur tagad nebūtu uzradies piedzīvotājs, kur negatavotu raktuvēm uzturu vai kādu zeltrača darba-iīku. Visvairāk naudā iedzīvojās Fotjankas sievietes, kuras baroja jaunpienācējus. Vārdu sakot, vecā katordznieku ligzda bija kā uz burvju mājienu pārvērtusies, likās — kāds tai uzpūtis spirdzinošu dvesmu. Vīrieši organizējās arteļos, iepirka pārtiku, gatavoja darbarīkus, lai dotos zeltraču gaitās jaunajās brīvai pieejai atvērtajās zelta raktuvēs. Tā bija neprāta pilna spēle, liekot uz kārts savas darba rokas. Ar saimnieka algotu spēku zeltu rakt jaudāja vienīgi divi trīs paši spēcīgākie raktuvju uzņēmēji, piemēram, tādi kā Jastrebovs, kamēr pārējie, bez šaubām, bija spiesti savukārt izdot atradni zelta savrupus meklētājiem, un tieši šis moments satrauca saviļņoto ļautiņu masu, kurinot zelta drudzi un alkas pēc vieglas peļņas.

VIII

Visdzīvākā rosība valdīja Pjotra Vasiļjiča pārtikušajā mājā, kur bija apmetušies «kungi»: gan Jastrebovs, gan izmeklētājs. Sākumā vecajai sievai vecmāmuļai Luker-jai jaunie iemītnieki bija par nastu, taču drīz viņi tai iepatikās, tiklīdz no kungu rokas sāka viegli plūst nauda par niecīgiem pakalpojumiem: par mājvietu, patvāri, ēdināšanu un sienu zirgiem, kā arī par citiem līdzīgiem sīkiem niekiem. Tagad spriganā Feņa pēkšņi izrādījās savā īstajā vietā un ar pūlēm spēja tikt ar visu galā, piepa-

mūžu bija turējusi rokās vienīgi vara monētas, bet tagad plūda sudrabs. Vecmāmuļa Lukerja bērnišķā priekā to pārskaitīja, noslēpa, paņēma atkal, lai vēlreiz patīksminā-tos. Šī rakstura pārvērtība bija notikusi nedaudzu nedēļu laikā, un vecmāmuļa Lukerja nu jau lieliski juta, kurš, kad un cik iedos un kā vieglāk paņemt naudu. Vecā bija iegaumējusi, ka kungi naudu labprātāk dod Feņai, tālab sāka sūtīt viņu. Jauna sieviete kungiem, protams, bija vairāk pa prātam: varēja pajokot, pasmieties, tālab dažreiz tie iedeva pat veselu pusrubli. Sākumā Feņa tielējās un kautrējās, bet tad pamazām pierada, gribēdama kaut jel tādā veidā vecmāmuļai izdabāt.

līdzēdama vecmāmuļai. Viņa cēla galdā patvāri, tecēja uz pagrabu, apkopa istabas, pakalpoja kungiem.

— Tu, mīlulīt, paši vērēj ies... — vecmāmuļa Lukerja viņu laipni mudināja. — Tev jaunas kājas ...

Vecmāmuļa Lukerja bija nodzīvojusi mūžiņu, kā pati izteicās, neredzēdama naudu ne acīs. Un kur lai ņem naudu precēta sieva, kas mūždien bijusi piesieta pie savas sētas, kopusi mājas soli un vākusi bērnus? Nelaiķa vīrs bija uzcēlis pamatīgu māju, savairojis kustoņus, radījis prāvu iedzīvi, un Fotjankas apstākļos ģimeni uzskatīja par pārtikušu. Tiesa gan, vecmāmuļa Lukerja, domādama par savu pēdējo stundiņu, bija iekrājusi rubļus piecpadsmit un noslēpusi tos dažādās vietās, un tas ari viss. Bet tagad nauda plūstin plūda ... Vēl diezgan spēcīgo veču negaidot sagrāba veca cilvēka mantas velns. Viņai sāka likties, ka naudas vēl pārlieku maz un ka nedrīkst palaist secen īso laimes brīdi. Nebija dienas, kad viņa nevarētu atlicināt rubli vai divus. Sevišķi pacilāta ; viņa jutās, saņemdama sudraba naudu, — tālab ka visu

— Ko tu vēl šaubies, muļķīte? — vecā viņu pamācīja. — Viņi grābj baltu naudu... Un vai tev kas notiks, ja kāds citreiz pajoko?

Feņa nepazina kāri pēc naudas un ar mīļu prātu atdeva visu vecmāmuļai.

Satikšanās ar tēvu viņu pirmajā brīdī ļoti samulsināja, modinādama sirdī bērnišķīgas bailes no bargā tēva, bet šis pēkšņais satraukums tikpat pēkšņi noplaka, tā vietā iestājās kaut kas līdzīgs vienaldzībai: «Nu, ja jau sveša, tad sveša ...» Feņa sarūgtināta nodomāja. Sākumā viņu bija nospiedusi apziņa, ka tā dzīvo vecmāmuļas maizē, bet nu arī tādas vairs nebija: viņa tagad pati kaut ko vēl pie-

pelnīja klāt, un vecmāmuļa bija pat apsolījusi nopirkt ta? krāsainu katūnu kleitai.

Pacenties, mīļā, tad es tev nopirkšu plecu lakatu, — izmantodama Feņas vientiesību, slīpētā vecene piesolīja.

Kā lai mēs, sievietes, citādi tiekam pie naudas? ... Mans mīļais dēls Pjotrs Vasiļjičs, liekas gan, nevērs maku vaļā, bet rauš visu vienīgi sev... Mums, sievietēm, jāprot iztikt ar mazumiņu.

Šie vecmāmuļas Lukerjas perinātie plāni gandrīz sa bruka. Kādu svētdienu Fotjankā ieradās māsa Marja Nolūkojusi piemērotu brīdi, viņa Feņai teica:

— Stāsta, pie jums te ejot jautri, nevis tā kā pie mums es visu laiku tikai sēdu un sēdu — tā jau var prātā sa jukt... Prokopijs savā fabrikā, Annai — bērni, māmuļa sten un pūš, bet es pati — gluži kā apdullusi... Sāku apskaust citas.

— Tētiņš, kad te bija, — tagad savukārt sūdzējās Feņa. — uz mani pat nepaskatījās ... Svešāks par svešu.

— Arī mājās viņš tagad reti rādās . .. Noņēmies ar to jauno šahtu, tur vien ceļas un gulstas. Bet tev, māsiņ, jā mēģina dzīvot pašai. Mājās tik un tā nav ko darīt.

Feņa sāka stāstīt, ka te kādas reizes bijis Akinfijs Na-zaričs un cik rūgti raudājis, bet pēc tam vairs neesot rādījies, kā gājis, tā pazudis. To stāstot, Feņai sariesās asaras acīs: tik gauži tā skuma pēc Akinfija Nazariča.

— Tu redzēsi, viņš vēl brīdi skums un bēdāsies, be! tad pārvedīs mājās kādu no Taibolas vecticībniecēm, — viņa raudādama runāja. — Viņš vēl ir jauns, bēdas ātri pāries .. . Kad pienāk vakars, man kļūst tik skumji, ka nezinu, kur likties.

— Runā, ka Akinfijs Nazaričs esot sācis uzdzīvot... Braucot uz pilsētu un tur lustējoties. Tādi jau visi vīrieši: mums, nabadzītēm, jātup aizkrāsnē, kamēr viņi var iet un braukt... Droši vien sameklēs sev citu mīļo, ja nav jau sameklējis.

Māsa Marja it kā garāmejot aizsāka sarunu par naudu, kura tagad vecmāmuļai Lukerjai plūda.

— Arī pie mums klīst runas, cik daudz viņa pagrābjot naudas, — Marja skaudīgā balsī teica, pētoši vērdamās māsā. — Ir nu gan, ja tā padomā, ļautiņiem laime... Mūs daudzina kā turīgus, kaut gan mājās citreiz nav plika graša. Tētiņš ar naudu nešķiežas... Visu, kas vajadzīgs,

nopērk, bet naudu nedod. Un tā nu mēs sitamies, Nav par ko nopirkt adatu.

— Man jūsu dzīve zināma. Prieka tur maz.

— Ļaudis melš, arī tev kaut kas atlecot, , Viendien bija iegriezies Miļņikovs un teica «Feņai nauda nāk griezdamās — dažs iedod divas grivnas, cits pat pusrubli ...» Dievojās, ka runājot patiesību.

— Es, Marja, visu atdodu vecmāmuļai Lukerjai... Kam man pašai nauda? ...

— Tad gan tu esi muļķe... Vecmāmuļa Lukerja savu tiesu paņems, nebaidies; stāsta, viņa tagad kļuvusi varen kāra pēc naudas, bet tu viņai neatdod visu. Paturi sev... Gan kādreiz noderēs. Tu visu mūžu pie vecmāmuļas Lu-kerjas nedzīvosi...

Tāda runa nepatika Feņai. Viņa sāka pat kaunināt māsu, ka tai skaužot citu cilvēku laime.

— Es vecmāmuļu Lukerju visu mūžu pieminēšu, — Feņa teica, — viņa man devusi pajumti, pažēlojusi... Ne jau mums skaitīt viņas naudu.

Pēc šīs sarunas māsu atvadīšanās iznāca dzestra. Tomēr Feņā pamodās kaut kas līdzīgs neuzticībai pret vecmāmuļu Lukerju, un viņa sāka pamanīt daudz ko tādu, ko agrak nebija ievērojusi; likās — vecmāmuļa ir pārvērtusies, pat kļuvusi tā kā vājāka.

Bet vecmāmuļa Lukerja turpināja sudraba un papīrnaudas krāšanu un skatījās uz kungiem ar tādām alkatības pilnām acīm, it kā gribētu tos aprīt. Kādreiz, kad pie mājas pieripoja_ galvenā pārvaldnieka izbraucamie rati un no tiem izkāpa pats Karačunskis, vecā briesmīgi satraucās, kur pievietot šo pašu visnozīmīgāko no kungiem. Izmeklētājs bija ataicinājis Karačunski kā ekspertu Kiš-kina lietā. Mājas abas priekšējās istabas bija ar cilvēkiem bāztin piebāztas, un Karačunskis nezināja, kur piemesties.

— Ejam,_ mīļais, dibenkambarī... — vecmāmuļa Lukerja aicināja. — Te tev nav kur palikt, bet tur var pagaidām pasēdēt.

— Paldies, vecmāmuļ, — Karačunskis labprāt piekrita.

— Varbūt uzlikt patvāri? Varbūt pieniņu vai oliņu?... — vecā, iemācījusies piedāvāt, teica. — Taga-diņ karsts vasaras laiciņš, un nez kad vēl izmeklētājs aicinas.

Karačunskis bija ieradies agrāk par norādīto laiku, un viņam patiešām vēl pienācās gaidīt. Vērdams durvis uz

dibenkambari, viņš uz sliekšņa saskrējās ar Feņii un itin kā apjuka, tik pēkšņi viss notika. Ari Feņa nodūra acis un

I netvīka.

— Kā tad jūs te gadījāties, Fedosja Rodionovna? — karačunskis izbrīnījies jautāja. — Skat, kāds patīkams pārsteigums...

— Es jau sen te esmu ... pie vecmāmuļas Lukerjas ...

— Ahā-ā... — Karačunskis gari novilka, cieši paskatīdamies uz vecmāmuļu, kura viņu vēroja. — Tā-ā ... Nu. tas ir jauki! Lieliski... Es pat biju kaut ko tādu dzirdējis, lād nu jūs, vecmāmuļ, parūpējieties par patvāri.

— Tūlīt, mī]ais ...

Vecā acīmredzot bija kaut ko nojautusi un visai negri bīgi izgāja no istabas. Arī Feņa jutās gauži samulsusi un nezināja, ko darīt. Karačunskis, laka stulmzābakiem čīkstot, sāka staigāt pa istabu, bet tad pēkšņi apstājās un

leica:

— Paklausieties, Fedosja Rodionovna, jūs esat pēdējā laikā kļuvusi tik daiļa, ka es jūs pirmajā mirklī pat nepazinu.

Feņa vēl zemāk nodūra galvu un pietvīka gluži sarkana

— Jūs jokojat, Stepan Romanič, — viņa ar asarām acīs čukstēja. — Ko nu tagad vairs runāt par skaistumu?

— Jā, jā... Es saprotu. Nu, es tikai pajokoju, un tagad aizmirstiet uz brīdi, ka jūs esat jauna un skaista, un parunāsimies kā labi draugi. Ja es nekļūdos, jūsu ģimenes dzīve ir izjukusi? ... Jā? Nu, ko lai dara ... Dzīvē ar daudz ko jāsamierinās. Fīm .. #

Viņš apsēdās pie galda un sāka līdzjūtīgā balsī Feņu iztaujāt, vai viņa sen te esot, kā viņai vispār klājoties, vai neesot garlaicīgi un tamlīdzīgi. Tā vēl neviens nekad nebija ar viņu runājis, bet viņas acu priekšā pavīdēja aina, kur viņa toreiz kopā ar vīru brauca uz Balčugas rūpnīcu, kad Stepans Romaničs bija pūlējies panākt viņu izlīgšanu ar tēvu. Jā, tas bija gandrīz vai tuvs cilvēks, kurš lūkojās viņā tik līdzjūtīgi un maigi, bet, pats galvenais, tik vienkārši, ka Feņa, būdama ar viņu kopā, sajuta krūtīs atvieglojumu. Viņa izstāstīja sīki un smalki, kā vecmāmuļa Lukerja paņēmusi viņu no Taibolas un atvedusi šurp, kā te vairākkārt ieradies Akinfijs Nazaričs un cik viņai pašai šai nebrīvē smagi.

— Nabadzīte... — Karačunska balss tagad šķita vēl glāsaināka, un viņš papliķēja tās pietvīkušo vaidziņu.

— Te kaut kas jādara. Es parunāšu ar Akinfiju Nazariču un pa ceļam uz pilsētu varu pat iegriezties pie viņa.

Feņa noraidoši papurināja galvu un smagi nopūtās. Karačunskis juta, ka viņas dvēselē noticis lūzums, un vairs neiztaujāja. Vecmāmuļa Lukerja ienesa patvāri.

— Nu, vecmāmuļ, kā jūs te dzīvojat?

— Tā nekas, mīļais... Pagaidām dieviņš mums vēlīgs. Feņa, uzrīko tēju, bet es iešu piekārtošu otru istabu.

Karačunskis izdzēra glāzi tējas, bet, aicināts pie izmeklētāja, iespieda Feņai plaukstā saburzītu papīrnaudas gabalu.

— Ko jūs darāt, Stepan Romanič .. *

— Tas par pūlēm: es neesmu paradis neko saņemt par brīvu...

Šīs naudas dēļ gandrīz izcēlās skandāls. Pjotrs Vasiļjičs bija nācis aicināt pie izmeklētāja un ieraudzījis, ka Karačunskis iedod Feņai papīrnaudu. Tiklīdz durvis bija aizvērušās, Pjotrs Vasiļjičs kā vanags klupa Feņai virsū.

— Parādi, ko viņš tev iedeva!...

Feņa instinktīvi sažņaudza naudu plaukstā un nezināja, ko iesākt, kad tai palīgā piesteidzās vecmāmuļa Lukerja un atgrūda dēlu.

— Māmiņ, būtu vismaz iztālēm parādījusi, cik viņš iedeva!... — Pjotrs Vasiļjičs, pārsteigts par sieviešu naudas kāri, lūdzās.

Vecmāmuļa Lukerja pieļāva nepiedodamu kļūdu, kuru tūdaļ nožēloja, — viņa gluži atklāti atritināja saburzīto naudaszīmi.

— Divarpus rubļa! ... — Pjotrs Vasiļjičs izbrīnījies nočukstēja, pasperdams soli uz mātes pusi. — Ko tas nozīmē, māmiņ? Ja tu, piemēram, visu naudu ņemsi sev...

— Kas tev par daļu? ... — vecā uzbrēca. — Vai es tavu naudu kādreiz skaitu? ...

— Tomēr man par to ir liels brīnums, māmiņ. Kurš no mums, piemēram, ir šīs mājas saimnieks? ... Feņa, citreiz tu naudu atdosi man, ja ne, āda pār kārti.

— Ne, ne! — vecā pārvērstā ģīmī spiedza. — Man! ... Man!...

— Māmiņ, būtu jel bijusies dieva!

— Pazūdi ātrāk, ka es tevi nenolādu! ...

Feņa briesmīgi pārbijās, vērodama strīdu, kas bija iesācies viņas dēļ. Taču strīds, pēkšņi uzliesmojis, tikpat pēkšņi apdzisa. Karačunskis brauca prom, kā to varēja no-

jaust pēc daudzo kāju dipoņas, visiem izvadot viņu

ceļā Pjotrs Vasiļjičs klupšus krišus izmetās ārā no  istabas un panāca Karačunski brīdī, kad tas sēdās savā

ekipāžā.

Stepan Romanič, turpmāk laipni lūdzam!... — viņš

murmināja, pieķēries ar rokām pie bukas. — Kad gadīsies braukt uz Velēnaini, iegriezies arī citreiz, padzersim teju... vai pieniņu... Es esmu šis vietas saimnieks, bet Fena ir mana māsa. Mēs vienmēr ...

Karačunskis izbrīnījies atskatījās pāri plecam uz «šīs vietas saimnieku», neko neatbildēja, tikai pamāja kučie-rim ar galvu, lai brauc. Ekipāža strauji sakustējās un aiz-ripoja, īstajiem Valdaja zvārguļiem šķindot. Vīri, kas stāvēja mājas priekšā, izsmēja Pjotru Vasiļjiču.

— Būtu vēl viņam tecējis kā krancis nopakaļ, Pjotr Vasiļjič... Ak tu blēdis! Un kā viņam iegailējās tā vienīgā acs! ...

TREŠĀ DAĻA

I

Zikovu māja bija negaidot kļuvusi tukša. Rodions Pota-pičs cēlās un gūlās savā šahtā un mājās pārradās pavisam reti, pāris nedēļās reizi. Jaša raka zeltu pie Duļķainā strauta Kiškina partijā, un no vīriešiem mājās bija palicis vienīgi pazemīgais znots Prokopijs. Agrāk te ļaužu bija, ka biezs, bet tagad — tukšums un klusums. Ustiņja Mar-kovna allaž sūdzējās par neveselību, precētā meita Anna noņēmās ar saviem mazulīšiem, kamēr īstā noteikšana mājās piederēja vecajai meitai Marjai un pusaudzei Na-tašai — to tēvs, šķiet, bija pavisam aizmirsis, atstādams vecāsmātes ziņā. Zikovu mājā bija skumji un drūmi, it kā kāds būtu aizvadīts smiltainē, piedevām vēl visus terorizēja Marja.

— Nu, kas tev lēcies? — Ustiņja Markovna bija neizpratnē un brīnījās par ķildīgo meitu. — Kāds nelabais tevi dīda?...

— Par ko lai te priecājas? — Marja rupji atbrēca. — Šitā nedzīvo pat katordznieki... Bez gaismas, bez prieka!. t * Paskat, kā Fotjankā ..Vecmāmuļa Lukerja rauš naudu kā nelabais. Ceļ otru māju. Vecā apsolījusi Feņai nopirkt vēl vienu plecu lakatu un piedevām saf-janadas šņorzābakus.

_ — Un tev žēl? Atradusi īsto, kuru apskaust.. — māte rājās. — Feņai bijis tik gauži jācieš.

— Ko tad šī cietusi? Dzīvo, cepuri kuldama... Kļuvusi sarta un līksma. Pagaidi, dabūs vēl vīru... Pie viņiem tur Fotjanka ļaužu, ka mudž... Viendien esot piebraucis traķtiernieks Jermoška, ieraudzījis Feņu un teicis: «Tik-

līdz Dar ja būs beigta, es tūlīt sūtīšu pie tevis preci

niekus ...»

Tas, ko melš Jermoška, šķiet kā ūdenī rakstīts: te ir un te nav... Liekas, būs dzērumā samuldējis. Turklāt darja var nodzīvot desmitkārt ilgāk nekā viņš pats... tādām nīkulēm ir sīksta dzīvība.

— Nebūs Jermoškas, gadīsies cits... Fotjankā tagad i tāds cilvēku pieplūdums kā svētkos. Visas Fotjankas siets grābj naudu ar riekšavām: tur īrniekus, pārdod produktus, apšuj un aplāpa zeltračus. Vienā vasarā sabūvēts hk daudz jaunu māju. Brīvi pieejamais zelts tagad liek dzīvei zelt. Bet vakaros jautrība... Mūsu zel trači līksmojas.

— Ak vai, tevi tikai tā Fotjanka pievelk, — tādu vieglprātīgu runu izdzirdusi, Ustiņja Markovna gainījās ar iokām. — Sākusi plūst tā viegli iegūstamā nauda — tālab priecājas. Tikai nauda, kas viegli nākusi, negrib tupēt mājās, Marja, tā aizvilina arī vēl to, kura iekrāta.

— Daudz gan naudas Fotjankā kādam agrāk bijis ..— Marja iesmējās. — Atradušies bagātnieki. Par visiem viens krekls, tas pats caurs... Tagad sievietes Fotjankā staigā kumača lindrakos, kājās šņorzābaki, ap pleciem lakati, kaut pašas neprot glīti kustēties. Kad noskatās, taisni jāsmejas: ar mūsu sievietēm salīdzinot, kā mieti, kā stampas.

— Stāsta, Pjotrs Vasiļjičs kļuvis dikti augstprātīgs?...

— Nopircis čīkstošus zābakus, pūkainu cepuri — staigā apkārt kā gailis. Kad es tur biju, uz mani pat nepaskatījās, māmiņ. Bet ar vecmāmuļu Lukerju naudas dēļ gatavs plūkties: šī velk uz savu, Pjotrs Vasiļjičs atkal uz savu pusi. Feņa, protams, ir muļķe, tālab ka visu tiem atdod...

— Muļķe gan... — Ustiņja Markovna, kurā iemājoja vecas sievas mantrausīgais gars, bija spiesta atzīt. — Mums turpretim nekas nav jādala... Ko tēvs iedod, ar to jābūt mierā.

— Visi ļaudis bēg no Balčugas uz Fotjanku ... — Marja nopūzdamās teica.

Anna, aizņemta ar bērniem, reti piedalījās šādās sarunās. Viņai savu rūpju bija gana. Turklāt viņa vispār šķita klusa, kautrīga sieviņa, atsitusies savā mātē. Pusaudze Nataša bija pie krustmātes «par aukli» un augu dienu vāca tās bērnus. Šī ņiprā meitene vectēva mājas drūmo

noskaņu juta visvairāk un kāri klausījās mūžam neapmierinātās Marjas iunās. Vēl bērnišķīgajās ausīs it kā atbalsojās laužu murdoņa Fotjankā, kura Natašai likās kaut kas neparasts, gluži pasakains. Arī atgadījums krustmātes Feņas dzīvē viņas iztēlē bija tīts romantikas plīvurā, bet pašreiz nesaraujami saistījās ar raktuvju straujo ritmu. Tagad it visur runāja vienīgi par Fotjanku. Tēvs Jaša pa visu vasaru bija tikai pāris reižu pārradies mājās paskatīties uz bērniem un paķert līdzi drēbes un uzturu. Mežā dzīvodams, viņš šķita vēl vairāk izģindis un piedevām pazaudējis dažu labu matu.

— Nu, parādi taču mums zeltu ... — Ustiņja Markovna viņam nedeva miera. — Lai arī mēs redzam, kāds tad šis īsti ir.

— Pacieties, māmiņ, būs arī zelts, — Jaša īsi noteica un noslēpumaini smaidīja. — Tad jau tu pati redzēsi...

— Ka tu, Jašiņ, kļuvis vājš, to redzu ... Ak vai, tas jūsu zeits, ja tā padomā, ir patiešām nolādēts. Bet kur tad Miļņikovs?

— Strādā kopā ar mums pie Duļķainā strauta, tikai mums no viņa pamaz prieka: ir pārlieku kūtrs un zaglīgs.

— Ar tēvu laikam sen neesi saticies? Būtu iegriezies pie viņa šahtā, tev taču pa ceļam...

— Nē, māmiņ, man pietiek ... Tiklīdz ieraudzīs, sāks lamāt. Kaut zelta meklēšana nav viegls darbs, tomēr esmu pār sevi noteicējs . .. Pats kungs, pats kalps ...

Natašai tēva pārrašanās bija īsti svētki. Mazais Jaša pieķērās savai ģimenītei ar slimīgu maigumu un ilgot ilgojās pēc bērniem. Lai tos ieraudzītu, viņam vajadzēja mērot verstis sešdesmit kājām, bet to atalgoja tikšanās prieks. Nataša un mazais Pēcītis iekārās tēvam kaklā. Pati maigākā šķita Nataša, kuras ilgas pēc tēva bija jau apzinātākas. Tikai Jaša, citiem redzot, šķiet, kaunējās izrādīt prieku, paklusām izlavījās ar bērniem sakņu dārzā un tur tos ar asarām acīs apmīļoja.

— Mīļo zelta tētiņ, ņem mani sev līdzi! — Nataša, kā allaž, lūdzās. — Man te ir grūti...

— Nu pagaidi taču ... Kur lai es tevi, muļķīt, mežā būdams, lieku?

— Es tevi aplāpītu, izmazgātu kreklus, pagatavotu ēst — es visu protu.

— Bet kur paliks Pēcītis?

— Ņemsim arī Pēcīti līdzi..,

es taču sacīju — pagaidi.

Ja, kas tev nekaiš, — Nataša, lūpu uzmetusi, iesaucās.. — Bet redzi, kā mums te klājas: vecmāmuļa Ustiņja nin, krustmāte Marja kurn ... Pārmet, ka ēdot maizi par 1 brīvu. Es jau biju sadomājusi bēgt prom... Došos uz pilsētu, pieteikšos par istabeni. Man rudenī paliks četrpadsmit gadi.

— Nu, ja tu, Nataša, muļķe, aizietu, ko Pēcītis, viens pats atstāts, darītu?

Tikai tēvam Nataša atklāja savu bērna dvēseli un allaž šķīrās no tā ar asarām acīs. Arī Jaša raudāja, kad bija lāsaka savējiem ardievas. Ik rītus un vakarus Nataša karsti lūdza dievu, lai tas ātrāk dotu tētiņam zeltu.

Pēdējā reizē, kad Jaša bija ieradies, atgadījās lielas nepatikšanas. Visiem par pārsteigumu, sāka dumpoties miermīlīgā Anna. Viņa bija ievērojusi, ka Jaša ne jau vairs pirmo reizi noslēpumaini sačukstas ar Prokopiju, un viņai radās aizdomas, vai netiek kaut kas perināts: ņems vēl un uztracinās mierīgo vīra cilvēku un aizvedīs līdzi uz mežu! Cik tur vajag? Ļaudis jau tā ir kā driģenes saēdušies...

— Ko jūs uztraucaties, Anna Rodionovna, māsiņ! — Jaša viņu mierināja. — Vai mums ar Prokopiju nebūs atļauts vairs ne vārdiņa pārmīt?... Vai tad nedrīkstēs parunāties? ...

— Zinu, par ko jūs tur sačukstaties! — Anna kliedza. — Man ir jāvāc trīs bērni: kur lai es ar viņiem palieku? Tu savus esi uzkrāvis vecajam tēvam kaklā un tagad kūdi Prokopiju ...

— Ak, māsiņ, tā jums neklājas runāt! ... Es dienu un nakti domās kavējos pie saviem bērniem, bet jūs man sakāt: uzkrāvis kaklā.

Par nelaimi, Prokopijs šai brīdī sakliedza uz sievu, un nu sacēlās vētra un negaiss. Anna tā bļāva, ka vajadzēja iejaukties Ustiņjai Markovnai un Marjai. Vārdu sakot, visas sievietes bija iesaistījušās cīņā, skanēja klaigas un brēka.

— Vai jūs, sievišķi, rimsieties? — Prokopijs pūlējās viņas nomierināt. — Jau tā te nevar vairs elpot...

— Es tev, musinātājam, izskrāpēšu žilmas! — māsa Anna kliedza uz Jašu. — Tu pats sprāgsti badā un tagad gribi, lai arī mēs nosprāgtu ...

Būtībā sievietēm bija taisnība, tālab ka Prokopijs ar Jāšu patiešām veda gauži interesantas klusas sarunas par brīvi pieejamo zeltu. Kautrajam Zikova znotam galvā jo dienas jo ciešāk iesēdās doma aiziet no fabrikas brīva cilvēka pejņās. Savam sapnim viņš pieķērās ar tādu neatlaidību, kura piemīt visiem mīkstas dabas cilvēkiem, un slēpa to pat no sievas. Skandāla noslēgumā vīra cilvēki kaunpilnā kārtā aizšmauca no cīņas lauka un, gluži dabiski, atdūrās Jermoškas traktierī.

— Nolādētā dzīve! — Prokopijs iesaucās, nosviezdams savu cepuri uz grīdas. — Ar sievišķiem dzīvodams, esmu kā apdullis, Jaša ...

— Pagaidi, švāģer, mēs visu nokārtosim, — Jaša aiz-bildnieciskā tonī viņu mierināja. — Dod mazliet laika, lai mēs pieaugam spēkā. Ievelkam krūtīs gaisu. Bet uz sievišķiem neklausies: sievas paliek sievas. Viņas, draugs, mūsu brālim ir tas pats, kas zirgam dzelzs pinekļi... Es pats to esmu uz savas ādas izjutis, Proņa... Bet mežā mēs dzīvotu, cepuri kuldami... Tā fabrika tev droši vien apriebusies līdz kaklam, ko?

— Tikpat kā rūgta nāve... Esmu piesiets kā suns pie ķēdes. Nebūtu tētiņa Rodi jona Potapiča, tad es ne stundu nepaliktu.

— Sis brīvības jūtu uzbangojums Prokopijam nākamajā dienā, starp citu, pārvērtās klusā grūtsirdībā, kamēr Anna viņu grauza un grauza kā ķirmis.

— Ak, tad sadūšojies doties uz turieni, ērms! — viņa kliedza. — Dabūs zināt tētiņš, tad viņš tev parādīs.

Ustiņja Markovna, gan klusu ciezdama, gan nopūzdamās, turējās meitas pusē, un vienīgi Marja iesāka rāties:

— Labāk stāvi klusu, Anna... Derdzas klausīties.

Nebija vēl izvadīts uz raktuvēm Jaša, kad lēcās jauna

nelaime. Reiz vakarā kāds piesardzīgi piegrabināja pie loga. Ustiņja Markovna paskatījās ārā un iekliedzās: pie vārtiem stāvēja garā divjūga ore, bet zem loga staigāja Miļņikovs ar pīcku rokā.

— Atbraucām, sievasmāt, ciemos.. * — viņš teica. — Ielaid, vajag aprunāties.

— Kāpēc nenāc dienā, Taras, ko tu nakts laikā te

blandies?

— Es jau teicu: vajag aprunāties . -.

Kad Marja izskrēja attaisīt vārtus, viņas izbrīns kļuva jo lielāks: kopā ar Miļņikovu bija atbraucis Kožins. Marja

automātiski aizkrustoja viņam ceļu, taču Kožins kā mēnesērdzīgs pagāja tai garām.

Tu viņu neaiztiec... — Miļņikovs teica, pavilkdams marju pie malas. — Nebaidies, viņš tevi neaiztiks.

No Miļņikova, kā allaž, plūda degvīna dvaka kā no vīna vāts. Viņš pieliecās un aizsmacis čukstēja:

— Vai zini ko no jauna, Marja?

— Ko tad? ...

— Nu, to... Kas visu grib zināt, ātri kļūst vecs.

Kožinam nākot iekšā istabā, Ustiņja Markovna stāvēja

plāna vidū. Viņai mute bija aiz brīnumiem vaļā, rokas gainījās, un viņa nošļuka uz lāvas, kā kad būtu ieraudzī-jusi spoku. Vecā nespēja aiz izbīļa pateikt ne vārda, kamēr Kožins stāvēja uz sliekšņa un truli blenza viņā. Šo mēmo mirkli pārtrauca Marjas un Miļņikova ienākšana.

— Ustiņjai Markovnai, manai mīļajai sievasmātei, vēl ilgus mūža gadus... — dzēruma nekautrībā Miļņikovs gvelza. — Tu zini ko no jauna?

— Nenāc man tuvāk, Taras... — Ustiņja Markovna kliedza. — Man tavi jaunumi nerūp... Kad es tevi pa logu ieraudzīju, man iekšā kaut kas itin kā pārtrūka. Es no tevis briesmīgi baidos... Tu mums nekad nekā laba neesi pavēstījis.

— Tā nav mana vaina, mīļo sievasmāt.. *

— Runā skaidrāk! — Marja, kurā bija pamodusies ziņkāre, sauca. — Nu, ko tu mums pastāstīsi?

— Bet tu pajautā viņam, — Miļņikovs norādīja uz Ko-žinu. — Man te nav galvenā loma ... Bet vispirms piedāvā apsēsties, māsiņ. Dzīvē visu allaž vajag nodarīt pa godam ...

•— Nemuldi niekus ... Apsēdieties!

Kožins aizmeimuroja lidz galdam, apsēdās uz sola un aplaida visapkārt izbrīnās pilnu skatienu kā cilvēks, kas vēlētos pamosties, taču nespēj. Marja ievēroja, ka viņam trīc lūpas. Viņai uzmācās baisma tāpat kā mātei. Vai nu Kožins ir galīgi pilnā, vai sajucis prātā.

— Mana Oksja tagad piemetusies pie vecmāmuļas Lu-kerjas, — Miļņikovs, neskaņi iesmiedamies, beidzot teica. — Viņa pati, sterva, aizgāja turp.«*

— Bet kur Feņa? — Ustiņja Markovna un Marja gandrīz abas reizē iekliedzās.

— Aizgājusi dieva mierā ... tpū! ... Gribēju teikt, viņa ir dzīva, vienīgi...

Ar Feņas vārdu kā lodi trāpīts, Kožins atžilba. Viņš gribēja kaut ko teikt, pakustināja lūpas, tad atmeta ar roku.

— Runā, lai var saprast... — Miļņikovs mudināja. — Mūsu Fedosja Rodi joņo vna, vārdu sakot, ir aizbēgusī. Tā arī pasaki... Un neko nav paņēmusi līdzi, visu pametusi. Re, kā atkal iznācis.

— Viņa ir pie Karačunska... — Kožins beidzot izdvesa. — Es pats redzēju. Pieņēmusi istabenes vietu...

Viņš zvēla ar dūri pa galdu un iestenējās kā ievainotais, kuram kāds aiz neuzmanības pieskāries tā sāpošajai vietai. Marja uzlūkoja Ustiņju Markovnu, kura kā nemaņā atkārtoja:

— Pie Karačunska? Ko viņa meklē pie Karačunska? Kāpēc_vecmāmuļa Lukerja neuzmanīja? Tur kaut kas nav kārtībā...

— Nē, ir gan!... — Kožins atbildēja. — Tas taču visiem zināms, kādas Karačunskim istabenes... Dienā kopj māju, bet nakti guļ klāt. Un kas viņu ir pie tā novedis? Jūs esat noveduši... jūs! ... Ak, Feņa, mana mīļā ... mana dārgā ... Ko gan tu ar sevi esi izdarījusi?

— Viņš Karačunski nogalinās, — Miļņikovs mierīgā balsī pavēstīja. — To neviens neizturētu ...

Marja, atģidusies pirmā, ierunājās:

— Bet stāsta — tu esot sev apņēmis sievu, Akinfij Na-zarič? Kāda tev daļa gar Feņu? ... Tev tagad pašam sava dzīve, viņai sava.

— Bet ja nu es nespēju viņu aizmirst? ... Viņa man tēlojas acu priekšā kā dzīva ... Es viņu nevaru aizmirst, bet savu sievu nemīlu. Māmuļa mūs saprecināja pret manu gribu ... Mana sieva man sveša. Es pat nevaru uz viņu paskatīties... Dienu un nakti domāju vienīgi par Feņu. Kas es tagad vairs esmu: metams bedrē un aprokams. Kad izdzirdu, ka viņa aizgājusi pie Karačunska, man acu priekšā viss satumsa. Un es vairs neko nesajēdzu ... Iejūdzu zirgus orē, drāzos uz šejieni, braucu gar kungu namu, bet viņa pie loga skatās... Kas pēc tam ar mani notika — neatceros, tikai jāpasaka paldies Tarasam, ka viņš mani izvilka no traktiera.

— Kad tas bija, Akinfij Nazarič?

— Neatceros, varbūt šodien, varbūt vakar ... Ak posts, ak bēdas, Ustiņja Markovna! Mūs izšķīra ticība, tikai man krūtīs viss liesmo un kvēlo... Paveros apkārt, visa pasaule sarkanās liesmās. Ak, kādas bēdas un skumjas!... feņucīt, dārgumiņ, ko tu ar sevi esi izdarījusi? ... Labāk, ka tevis vairs nebūtu ...

noklausījušās Tarasa atvesto jauno ziņu, sievietes sāka skaļa balsī raudāt, raudāja pat žēlāk nekā pēc nomirēja, kamēr Kožins kā aizkauts ļāva noslīdēt galvai uz galda.

Te nu bija! ... — Miļņikovs likās izbrīnījies. — Es pats došos pie Karačunska un izraušu viņam rīkli kā šūp-lādi ... Atvedīšu Feņu te šurp, un āmen! . .. Rimsties, Ak infij Nazarič ... Kamēr paša sieva vēl dzīva, nevajag citu meitiešu dēļ bēdāties ...

— Ej nost... nositīšu! ... — Kožins šņāca, vērdamies iņā ārprāta aizmiglotām acīm.

— Bet ko sacīs Rodions Potapičs, kad dabūs zināt? — IJstiņjai Markovnai atkal bija savas rūpes. — Būtu Feņa labāk palikusi Taibolā: kaut arī neskaitītos likumīga sieva, tomēr labāk. Kamēr tagad, kauns rādīties ļaudīm ... Visi redzēs mūsu nelaimi!

II

Miļņikovs patiešām devās no Zikoviem taisnā ceļā pie Karačunska. Līdz kungu namam viņu aizveda Kožins, kurš palika pie vārtiem, vērodams, kas notiks.

— Tu mani te pagaidi, — Miļņikovs teica. — Es izvedīšu Feņu ... Viņa man paklausīs uz vārda. Izsprāgs ārā kā korķis . . .

Karačunskis bija mājās. Nama priekštelpā Miļņikovu sagaidīja sulainis Gaņka un, kā sulainim pieklājas, gribēja nācēju izvadīt aši pa durvīm.

— Man ir jāsatiekas ar Fedosju Radi joņo vnu, savu svainieni... — Miļņikovs atspērās durvīs. — Jāpasaka viņai viens vārds.

— Lasies, lasies! — Gaņka to bīdīja atpakaļ. — Es tev gan rādīšu vārdu... Man nav brīv ielaist.

Tāda sulaiņa Gaņkas rīcība saniknoja Miļņikovu, un tas, gari nerunādams, metās sulainim virsū. Kad Gaņka sāka kliegt, viesistabas durvīs pavīdēja Feņas pārbiedētā seja, bet pēc tam parādījās pats Karačunskis.

— Jūsu labdzimtība, Stepan Romanič... — nokausēts cīņā ar Gaņku, Miļņikovs elsa. — Man jums jāpasaka tikai viens vārds.

— Tad runā... — pazinis Miļņikovu, Karačunskis īsi noteica. — Ko tev vajag, Taras?

— Pavēliet, lai Gaņka iet prom... Man ar tevi, Stepan Romanič, ir īpaša runa.

Gaņkam lika aiziet, un Miļņikovs, kārtodams cīņā cietušo uzvalku, sāka aizsmakušā balsī čukstēt:

— Stepan Romanič, pie vārtiem mani gaida Kožins... Man tas muļķis ir briesmīgi apnicis. Es ar viņu nojaucos tagad jau otru dienu... Bet Feņai esmu radinieks: mana sieva Tatjana ir viņas miesīgā māsa. Tālab esmu atnācis izskaidroties, jo tas ir īpašs atgadījums. Mājās Feņas dēļ raud un vaimanā, Kožins draud tevi nodurt, bet man jānoņemas ar viņiem visiem ... Redz, kā tas iznāk, Stepan Romanič. Esmu pavisam nodzinies ...

— Es no Kožina nebaidos, — Karačunskis mierīgā balsī atbildēja. — Un esmu pat gatavs ar viņu izskaidroties.

— Nevajag, Stepan Romanič, tāds pretīgs cilvēks, bet tu vēl taisies ar viņu runāt. Es gribu no viņa tikt vaļā. Bet, ja nu tu, Stepan Romanič, atmērītu man kādu stūrīti rakšanai Uļjana skraustā, — viņš tagad pavisam citā tonī turpināja, — tad es noteikti papūlētos tavā labā... Kalns tik liels, vai tad tev grūti atvēlēt man mazu stūrīti!

Šāda šantāža aizskāra Karačunski, un viņš saviebās.

— Nē, es nevaru.. * — brīdi padomājis, Karačunskis noteica. — Ja atvēlēšu gabaliņu tev, nāksies atmērīt arī citiem.

— Ak debesu eņģeli, citi ir citi, kamēr es tev tuvs cilvēks, — Miļņikovs nekaunīgā kārtā uzplijās. — Es tad arī papūlētos tavā labā.

— Nē, nevaru... — Karačunska atbilde skanēja vēl noteiktāk. Viņš apgriezās un izgāja pa durvīm.

Tas, ko Karačunskis teica, allaž bija likums, un Miļņi-kovs aizietu bešā, bet tai brīdī, kad Karačunskis soļoja uz savu kabinetu, viņu aizturēja Feņa.

— Stepan Romanič, atļaujiet man pārmīt kādu vārdu ar svaini!

— Nē, tas būtu lieki, — Karačunskis centās to laipni atrunāt. — Esmu jau visu pateicis... Viņš prasa neiespējamo, un vispār man liekas, ka tas ir šaubīgs cilvēks.

Bet Feņa veltīja Karačunskim tik glāsainu skatienu, ka tas atmeta vienīgi ar roku. Ai, šīs sievietes! Viņas allaž ir vienādas ar saviem lūgumiem, asarām, maigumu!... Karačunskis lieku reizi par to pārliecinājās un juta, ka

vajadzēs atsaukt savam jaunajam «radiniekam» pasacīto i. Vārds «radinieks» viņam iedūra sirdī, bet viņš atkal redzeja tikai Feņas glāsainās acis un tās lūdzošo smaidu. Vai sievietei iespējams atsacīt? Tikmēr Feņa bija jau ārā priekšistabā un gauži lūdza Miļņikovu aizvadīt tālāk no grēka Kožinu, kurš gaidīja pie vārtiem.

Aizvadīšu, tik tu man izgādā kādu stūrīti rakšanai Doniņas kraujā, — tagad Miļņikovs savukārt lūdza viņu. Es, Feņucīt, esmu pametis Ciedraines iecirkni... Lai to sasper jods! Bija nu gan tur mums sabiedrība: īsti plānā galdiņa urbēji. Katrs tik rauj uz savu pusi, bet vislielākais gaisa maisītājs — Pjotrs Vasiļjičs... Tas vienacainais \ viltnieks un blēdis! ... Sadziedājies ar Jastrebovu, iepērk tam zeltu, .. Tu taču pati zini, man nav jāstāsta. Tu man pagādā kādu stūrīti, kur rakt. Būšu tev kādreiz noderīgs, feņucīt. Bez manis tikpat kā bez šmucspaiņa nevar nemaz iztikt...

— Vai tu mūsmājās biji, Taras?

— Nāku tiešā ceļā no turienes.., Mēs bijām abi ar Kožinu. Tur nu gan gāja karsti, tikpat kā pirtī, sievas kliedza, vaimanāja, tā ka nekur glābties. Bet tu neuztraucies, Feņucīt f., Dažreiz dzīvē gadās vēl trakāk. Tomēr, galvenais, tu man dabū gabaliņu zemes, kur rakt...

— Bet kā jūtas māmiņa? — Feņai bija pašai savas rūpes. — Ak vai, ko mana sirds nav izcietusi, Taras..» Es savus mī]os laikam vairs nekad neredzēšu, esmu beigta un pagalam ...

— Nevajag nokārt degunu, muļķīt, — Miļņikovs mierinādams teica. — Ar bēdām nekas nebūs līdzēts... Bet tu izgādā man gabaliņu, kur rakt. Esmu pēdējais nabags ...

— Kāds tu, Taras, savāds cilvēks! Es stāstu par savu nelaimi, bet tu tik par zemes gabalu. Kad vakaros visu pārdomāju, gribas sev padarīt galu. Ja satiksi māmulīti, nodod labasdienas... Lai nebēdājas un nevaino mani, man, kā redzams, nolemts tāds ļauns liktenis...

— Nekas, gan pieradīsi. Kungu maizē būsi paēdusi un apaļa. Bet galvenais — tu man to zemes gabaliņu, kur rakt... Paldies dievam, neesam vairs Stepanam Romani-čam svešinieki...

Pie pēdējiem vārdiem Miļņikovs piemiedza aci un pa-klakšķināja ar mēli, likdams Feņai nosarkt. Viņa, nepateikusi sveikas, aizskrēja, bet Miļņikovs stāvēja un smīk-

ņāja. «Ek jūs, sievišķi, visi pār vienu kārti metami, no jums kopā sanāk viens traki liels grēks.»

— Ei, tūļa, attaisi durvis! — Miļņikovs uzkliedza iznākušajam sulainim Gaņkam. — Varbūt tev uzlikt brilles lai pazīsti Tarasu Milņikovu?... Es jums visiem iemācīšu, kā būs pasaulē dzīvot!

Uz lieveņa Miļņikovs palika brītiņu stāvam, nogrozīja savu delvera galvu, tad sāka soļot uz vārtiem.

— Nu tu esi dimbā, Akinfij Nazarič, — viņš māksloti svinīgā balsī paziņoja Kožinam. — Feņa jau apģērbās, gatava nākt, tikai tas pūķis nelaida ... Pieķērās viņai kā dadzis, nu, saprotama lieta, brunči pievelk. Zini, kas man iešāvās prātā: par katru cenu jādrāžas uz Fotjanku pie vecmāmuļas Lukerjas: bez vecmāmuļas Lukerjas tā lieta neies...

Pēdējā doma Miļņikovam bija iešāvusies prātā, stāvot uz lieveņa. Viņam negribējās iet kājām uz Fotjanku, bet Kožins viņu braši aizvizinātu savā divjūgā. Kožins vispār tagad viņam paklausīja kā mazs bērns. Pa ceļam viņi iegriezās pie Jermoškas iztukšot pusstopu, un Miļņikovs traktierniekam pačukstēja:

— Muļķis vazā aiz deguna gudro, Jermolaj Semjo-nič...

— Pēc tevis ilgojas cilpa, — Jermoška atsaucās. — Es tevis labad nežēlotu valgu ...

— Vēl tā apse nav izaugusi, kurā mūs abus pakārs.

Kožins visu laiku klusēja un dzēra. Pat Jermoškam

sametās viņa žēl: vīrs bija pavisam nogājis no strīpas.

Visu ceļu līdz Fotjankai Miļņikovs bez apstājas kūla tukšus salmus, pat samelodamies, ka šodien kopā ar Ka-računski dzēris tēju — pa to laiku, kamēr Kožins viņu pie kungu nama vārtiem gaidījis.

— Man pats galvenais bija izmānīt ārā Feņu... Tālab es iztukšoju glāzi kungu tējas, jo negribēju kungu bez iemesla aizvainot. Bet tagad, iebraukuši Fotjankā, tūdaļ sēdīsimies pie patvāra... Es pie vecmāmuļas jūtos kā mājās, tālab ka mana Oksja tagad tur stājusies Feņas vietā. Kad tā pavēro, gatavā muļķe, bet šoreiz veikli nostrādājusi... Viņa jau pa otram lāgam aizmukusi no raktuvēm un nu taisnā ceļā pie vecmāmuļas, kamēr šī palikusi bez Feņas kā bez rokām. Nu, Oksja jau arī noderēs pēc visiem punktiem.. ,

Viņi Fotjankā iebrauca, kad bija jau vēla vakara stundu, taču Pjotra Vasiljiča mājā vēl spīdēja gaisma — te sēdēja Jastrebovs, kuram bija slepena saruna ar mā-

Jas saimnieku.

Kur tu nakts laikā blandies? — vecmāmuļa Lukerja uzbruka Miļņikovam. — Vai diena par īsu, klenderi?

— Esmu gauži noilgojies pēc Oksjas, vecmāmuļ... — Miļņikovs, acis nepamirkšķinādams, meloja. — Viņai vienai droši vien grūti ar visu tikt galā. Galvenā nelaime tā, ka viņa nav pieradusi...

— Tavu Oksju tikai iejūgt, lai brauktu pēc ūdens, — tur viņai vieta, — vecā rājās. — Divās dienās viņa man saplēsusi visus traukus. Bet vai tik tu, Taras, neesi ieradies palikt te pa nakti? Ne, ne, mīļais, šitādu niķi tu atmet... Tavas Oksjas dēļ Pjotrs Vasiļjičs nedod man miera... «Viņa mums jāēdina,» viņš saka, «un tad vēl radi, blēži un diedelnieki, bāzīsies virsū.» Tieši tā viņš man uzkliedza.

— Ir nu gan pagodinājums ... Kā to būs saprast, vecmāmuļa Lukerja? Man pašam no radiem ne sienas šķirbā nav glābiņa ... Ja jūs šitā runājat, tad es ņemu Oksju atpakaļ.

— Lūdzu, ņem! Mēs pēc viņas neraudāsim. Es jau sacīju — viņa mums sasitusi visus traukus. Un tu nemaz netaisies palikt te uz naktsguļu: mums jau tā maz vietas.

— Dieviņ tētiņ... Ir nu gan man radi! ... — Miļņi-kovs, ņemdams nost jostu, brīnījās. — Es pa galvu pa kaklu triecos šurp no Balčugas pie tevis, bet, paskat, kā tu sagaidi viesi...

— Kas tad tevi tā trenca?

— Es jau veselas trīs dienas pinos ar Kožinu. Viņš palika pie vārtiem... Tu, vecmāmuļ, pasaki, lai viņš brauc mājās. Te viņam nav ko darīt... Es radu labā plēsos vai pušu, bet jūs te mani šitā pagodināt. Teikšu skaidri — man vienreiz pietiek ...

Vecmāmuļa Lukerja izgāja pati pie vārtiem un iestāstīja Kožinam, lai brauc mājās. Tas, klusu ciezdams, uzklausīja, apgrieza zirgus un izgaisa tumsā. Vecā palika brītiņu stāvam, nopūtās un tad čāpoja atpakaļ uz istabu. Miļņikovs, izstiepies uz lāvas, jau gulēja kā nosists.

— Tas nu gan ir bezkauņa... — vecā, galvu grozīdama, brīnījās. — Šitāds delverdriķis!... Un miega ziņā viņi abi tik vienādi: arī Oksja guļ plaudeniski kā bluķis.

145

.6 r2709

Kā aizvelkas līdz migai, tā tūlīt krāc. Mana pašas vaina. Tādu kā Feņa acīmredzot vairs nekad nedabūšu... Jā, mana pašas vaina!...

Vecmāmuļa Lukerja, veca cilvēka mantkārības mocīta, traki skuma pēc Feņas, kas viņai tagad šķita kā pasaku vista, kura dējusi zelta olas. Feņa bija piemīlīga, laipna, un ik darbs viņai šķīrās. Bet pietika Feņai aiziet, un pēkšņi viss pārvērtās... Kā lai veca sieva viena tiek galā, turklāt viņa neprata tik labi kā Feņa pakalpot īrniekiem. Cik reižu vecmāmuļa nebija jau Feņas dēļ apraudājusies, lādēdama Karačunski, kurš nočiepis viņas jauko dūju. Sagribējās Feņai saldās kungu nama dzīves un aizmirsa savu jaunas sievietes godu.

Stāstu par ciemošanos pie Zikoviem un Karačunska Miļņikovs bija tīšuprāt pataupījis nākamajam rītam — viņš loloja cerību, ka jaunās vēstis ļaus tikt pie dzeramā, ar ko salāpīt paģiras, turklāt nekļūdījās. Vecmāmuļa Lukerja pati aizsūtīja Oksju uz traktieri pēc pusstopa un kāri klausījās Miļņikova tērgās, velti pūlēdamās atšķirt patiesību no meliem.

— Vecmāmuļ, Feņa lika tev nodot sveicienus, — tukšodams glāzi pēc glāzes, Miļņikovs melsa. «Tu pasaki,» viņa man teica, «ka es skumstu, kaut gan, starp citu, esmu gauži apmierināta, tālab ka Stepans Romaničs ir labs kungs un izrāda man visāda veida cieņu...»

— Stepans Romaničs ir neģēlis. Vai viņam trūka citu meitu? Varēja atvest no pilsētas ...

— Feņa, tā sacīt, gadījusies viņam gauži pa prātam... ha-hā! ... Kā konfekte: var nolauzt pa gabaliņam un baudīt. Bet tev, vecmāmuļ, vajadzēja redzēt, kas notika, kad es ierados pie savas mīļās sievasmātes un pastāstīju, ka Feņai lēcies tā un šitā ... Kā tie sievišķi kauca, kā viņi vaimanāja, kā nebalsī kliedza — likās, pasaulei gals klāt. Arī tu, vecmāmuļ, dabūji. Sacīja: «Vai tu re, vecā žurka, lielīt lielījās, bet neprata Feņu nosargāt...» Vecmāmuļ, tagad visi radi ir tādi. Tā svētīja tevi, ka turies, mīšus iemina dubļos.

Šo stāstu dzirdēja arī Pjotrs Vasiļjičs, taču izlikās vienaldzīgs. Viņš tagad ļāva mātei brīvu vaļu, neliegdams savākt visus ienākumus, ko ieguva no īrniekiem. Un viņš neredzēja starpību starp Oksju vai kādu citu jaunu meitieti. Miļņikova tenkošana pat uzjautrināja slīpēto mājas saimnieku. Turklāt vecmāmuļai tieši derēja saņemt

sodu par savu mantkārību... Pjotram Vasiļjičam tagad iii netrūka paša rūpju, kas viņu paņēma pilnīgi savā varā.

saalāpījis paģiras, Mi]ņikovs vēl kādu brītiņu melsa, bet lad devās pie Frolkas uz traktieri, lai paklausītos ļautiņu runās. Pie traktiera cilvēki allaž pulcējās barā, un te saplūda kopā visas jaunākās ziņas. Kad Miļņikovs bija netālu no traktiera, viņu gandrīz notrieca no kālam strauji joņojošs pajūgs. Viņš gribēja laist vaļā lamas, bet i paskatījies pazina savu mīļo māsiņu Marju Rodijo-novnu.

— Uz kurieni tad tu tā steidzies, māsiņ?

— Braucu apraudzīt vecmāmuļu, — Marja negribīgi noteica, sākdama mudināt zirgu.

— Ahā ... Gribējāt pagodināt veco.

Kad rati bija pazuduši aiz stūra, Miļņikovs domās visu pārlika un tūdaļ saprata, kāpēc mīļā māsiņa devusies apraudzīt vecmāmuļu. Viņš iesmējās un, skaļi domādams, secināja:

— Par vēlu, Marja Rodijonovna... Tā vieta jau aizņemta.

Taču šoreiz Miļņikovs kļūdījās. Kamēr viņš slaistījās pa traktieri, Oksjas liktenis jau bija izlemts: viņas vietā stājās pati mīļā māsiņa Marja Rodijonovna.

— Tu tagad, dārgā, vari doties mājup, — vecmāmuļa Lukerja pateica apstulbušajai Oksjai. — Paldies, tu man esi sadauzījusi visus traukus ...

— Es neiešu... — Oksja, kurai bija iepatikusies dzīve pie vecmāmuļas, turējās pretim.

Tālāk norisa komiska aina, kurā tika iesaistīts pat Pjotrs Vasiļjičs.

— Nu, kā tad tu, mīļā, vari neiet, ja tev ir pateikts? — viņš pūlējās ieskaidrot Oksjai. — Vajag arī godu prast...

— Ko tu man piesienies, vienacainais velns? — Oksja beidzot apskaitās, tagad vērsdama savu neapmierinātību pret Pjotru Vasiļjiču. — Es jau sacīju, ka neiešu...

— Māmiņ, kā to saprast? — Pjotrs Vasiļjičs gandrīz lūgšus jautāja. — Es viņai varu sadot pa skaustu, ja vajag. Kurš te galu galā ir saimnieks? ...

Vecmāmuļa Lukerja iešķieba Oksjai par kalpošanu divas grivnas un izbīdīja pa durvīm. Tā bija pirmā nauda, pār kuru Oksja bija noteicēja. Viņa sažņaudza to saujā un tā soļoja visu ceļu līdz Balčugas fabrikai, bet mājās

naudu paslēpa priekšnamā šķirbā starp baļķiem. Arī Oksju bija sagrābis mantas velns, tikai atšķirībā no vecmāmuļas Lukerjas Oksja zināja, kam viņai vajadzīga nauda.

Domas par bēgšanu no tēva mājām bija pamodušās Marjas sirdī tai liktenīgajā vakarā, kad viņa dabūja zināt par māsas Feņas jaunajām likteņa gaitām. Viņa augu nakti nespēja aizdarīt acis, pārlikdama, kā pareizāk rīkoties. Kas viņai bija gaidāms te, tēva mājās? Tēva dēļ viņa bija palikusi veca meita, bet, kad nomirs tēvs, viņai nebūs kur palikt. Māju mantos znots Prokopijs «bērniem», kā to Rodions Potapičs bija apsolījis, neuzskatīdams Jašu par īsti cienīgu mantinieku. Marjai bija žēl vecās māmuļas, taču dzīvot vajadzēs viņai, Marjai, kamēr mātes mūžiņš jau drīz būs galā. Meita ar asarām acīs teica ardievas dzimtajai ligzdai, pati iejūdza zirgu un devās ce|ā uz Fotjanku.

III

Kiškina kompānija it kā bija un nebija. Lieta tāda, ka Miļņikovs, izlamājis visus pēdīgiem vārdiem, aizlaidās uz neatgriešanos, bet Pjotrs Vasiļjičs vēlāk parādījās vieļ nīgi garāmiedams — šad tad atnāk, kādu dieniņu pagrozās un pazūd. No īstajiem strādniekiem bija palicis pats Kiškins, Mazais Jaša, Matjuška, Turka un Apzīmogo-tais Mina — pēdējais artelī bija atbildīgs par ēdiena reizēm. Nebija vēl īsti skaidrs, kam Mīļais rags pieder, tomēr darbi norisa nogabalos, kas stiepās augšup gar Duļķaino strautu. Bākas bruģis bija saremontēts, tagad pat labāks nekā kroņa laikos, un ceļš nekad nestāvēja tukšs — strādnieki gāja un brauca uz jaunajām zelta raktuvēm turp un atpakaļ. Vienā vasarā visa Meledas tece līdz ar pietekām bija pārvērtusies līdz nepazīšanai: mežs nocirsts, zeme izrakņāta, bet upes straume plūda duļķaina un dzeltena, tā nesa līdzi kūsājošā zeltraču darba pašu jaunāko pūliņu pēdas.

Kiškina veiksme bija vidēja. Viņa lielākā priekšrocība bija tā, ka nogabalu zelta meklēšanai viņš dabūja ātrāk nekā pārējie un tātad ātrāk varēja izvērst darbus. Viņa zelta raktuvi nokristīja par Bārenīti, jo tā sauca gravu ar tērci, kura ietecēja Duļķainajā strautā no labās puses.

darbu apsākšanai ar plašu vērienu trūka līdzekļu, tāpēc zeltu meklēja pa daļai ar zeltraču pašu līdzekļiem, un tikai daļēji tie nāca no Kiškina kabatas, kuram, kā par brīnumu, bija tomēr atradusies nauda. Nevienam nebija ne jausmas, ka šo noslēpumaino naudu viņam iedevis plaši pazīstamais sekretārs Iļja Fedotičs. Tas bija sava veida kukulis, lai Kiškins neiejauktu slaveno mākleri nolādētajā Balčugas raktuvju prāvā.

— Tik tu man pielūko... — Iļja Fedotičs, naudu dodams, brīdināja. — Atceries sakāmvārdu: blakts blakti grauž, kamēr pēdējā apēd pati sevi...

Bārenītē darbus pa īstam būtu vajadzējis iesākt ar ģene-rālizmeklēšanu visā tās platībā, tas ir, izveidojot zemē šahveidā šurfu tīklu, lai būtu iespējams izsekot zeltu saturošā slāņa izvietojumam, noteikt tā biezumu, tāpat visas pārējās īpatnības. Taču tādi izmeklēšanas darbi izmaksātu apmēram tūkstoš rubļu, kamēr par šādu naudu Kiškins pat neuzdrošinājās sapņot. Vēl vairāk maksātu izklaidus zelta iegulas atsegšana, tas ir, virsējā, zeltu nesaturošā slāņa noņemšana, kā tas tiek darīts lielajās, racionāli izmantojamās zelta raktuvēs. Tas būtu izdevīgi, turklāt jau iepriekš varētu aprēķināt zelta daudzumu iegulā. Šoreiz rīkoties vajadzēja tā, kā to dara zelta savrupus meklētāji: sākt iegulas izstrādi no viena stūra un tad virzīties pa gravu uz augšu, ierīkojot atsevišķas bedres — «ortas». Vienlaikus noņēma zemes virsējo, zeltu nesaturošo slāni un skaloja zelta smiltis. Zelta saturs izrādījās visai pieklājīgs, kaut gan ne visur vienādā daudzumā.

— Kas nu tas par darbu: skrubinos kā pele ap maizes kukuli, — Kiškins kurnēja. — Tas ir tas pats, kas slaucīt trepes, sākot ar apakšējo pakāpienu.

Cirtnē, kur grāba smiltis, strādāja Matjuška un Turka, smiltis tačkoja prom Mazais Jaša, bet Apzīmogotais Mina kopā ar Kiškinu skaloja. Pati skalošana skaitās vieglais — sieviešu darbs. Pūles visumā nebija tukšas, tās sevi attaisnoja. Pa pieciem viņi dienā izskaloja līdz diviem zolotņikiem zelta, kas nozīmēja apmēram pusotra rubļa lielu peļņu. Kiškinu kaitināja vienīgi tas, ka zelta ieguve bija svārstīga — brīžiem pieauga, bet brīžiem atkal saruka. Otra nelaime bija tāda, ka tuvojās ziema, bet ziemu vai nu ir jāceļ apkurināms šķūnis, vai arī darbi jāpārtrauc līdz nākamajam pavasarim. Pagai-

dām visi mitinājās vienā kopējā būdā, kura kaut cik pasargāja no lietus. Domas par ziemu viesa Kiškina sirdī nemieru: ļaudis izklīdīs kur kurais, bet vēlāk nāksies sākt visu no gala.

Ja nebijis šo rūpju, tad būtu pavisam labi. Pie dabas krūts aizvadītā vasara šķita padarījusi Kiškinu it kā mazāk nīgru, un viņš pat sāka nožēlot to, ko pats bija ievārījis. Nesenās dusmas, kuru cēlonis bija daudzo gadu neveiksmes, trūkums un nošķirtība, nomainīja možs, labs garastāvoklis. Turklāt mežā bija tik jauki. . . Ak, kādas te gadījās naktis, kādas saules pielietas karsta darba dienas: viņš šķita kļuvis par pārdesmit gadiem jaunāks. Dienas aizrit darbā, bet vakaros pie sava ugunskura var baudīt atpūtu un tīkami patērzēt par visu, kas iešaujas prātā. Te ierodas vīri no citām zelta meklēšanas vietām, un Duļķainā strauta rajonā vienmēr zināja: kā kuram nāk zelts, kur apsāk jaunus darbus un tamlīdzīgi. Visa Duļķainā strauta teritorija bija kā viens liels kopējs organisms ar kopīgām interesēm un kopīgām cerībām.

— Ak, Andron Jevstratič, mums, pirmkārt, trūkst zirga, — Matjuška gandrīz ik dienas atgādināja, — bet, otrkārt, ir par katru cenu jātiek pie kādas sievietes ... Visās citās zelta raktuvēs ir savas sievietes.

— Oksja, neliete, aizbēga... — Kiškins taisnojās.

Bija daži mēģinājumi dabūt sievieti, tikai tie beidzās

ar pilnīgu neveiksmi. Uz Fotjankas sievietēm nebija ko cerēt: tās šķita pārāk cēlušās cenā. Pat savās mājās netika ar visu galā. Bija, protams, arīdzan meičas, atšķīrušās no ģimenēm, kuras klīda pa zelta ieguves vietām, tikai tādas neviens nebūtu laidis arteļa katlam ne tuvumā. Sievietes vispār tika ķeršus izķertas. Šīs preces galvenais piegādātājs skaitījās Balčugas fabrika. Bārenītē uz neilgu laiciņu piemetās divas tādas sievietes, taču nenoturējās te ilgi. Zelta raktuve nebija liela, strādnieku maz, turklāt visi gandrīz veči.

— Pie jums ir garlaicīgi, — sievietes teica un aizgāja uz kādu no kaimiņu raktuvēm, kas piederēja Jastrebo-vam.

Miļņikovs savu Oksju bija vedis šurp pa diviem lāgiem, taču abas reizes tā aizbēga. Vārdu sakot, ar sievietēm neveicās, kaut gan Pjotrs Vasiļjičs bija solījis, lai tur plīst vai lūst, kādu sadabūt.

Bet kas tu pats tāds esi: ne īsti strādā kopā ar mums, ne skaities mūs atstājis? — Pjotru Vasiļjiču sāka tincināt Kiškins. — Kādu dienu pastrādā, pēc tam nedēļu

slinko.

Vēl maķenīt pagaidiet, kamēr nokārtošu savas lietas, pēc tam soļošu visiem priekšgalā.

— Tev, Pjotr Vasiļjič, trūkst saprašanas: mājās dzīvodams, tu vairāk nopelnīsi. Esi atvēris iebraucējiem numurētas istabas, nu tik ver vaļā iestādi ar dāmām. To Fotjankai tagad vajag kā ēst. Bet pats tad tu varētu grozīties pa vidu kā gailis, nododams pavēles, — un tas tev būtu vienīgais pienākums.

— Tik daudz man nav iekšā, Andron Jevstratič, — Pjotrs Vasiļjičs, laimīgi smaidīdams, tēloja kautro. — Tu smejies par mani, muļķa lauķi. Bet es vienreiz pilsētā tādā iestādē biju un nespēju nobrīnīties, kā tur kāš naudu.

— Ak tu rīma... Esi gan tu kārs pēc svešas naudas, Pjotr Vasiļjič. Acs tev spīd, ieraugot naudu...

Kas spieda Pjotru Vasiļjiču klaiņot pa zelta ieguves vietām, to neviens īsti nezināja, kaut gan nojauta, ka viņš laiku pa tukšu nešķiež. Jo nebija tas vīrs ... Pjotrs Vasiļjičs šķita īpaši nepatīkams Matjuškam, kas kompānijā allaž centās to nostādīt smieklīgā stāvoklī vai izjokot. Pjotrs Vasiļjičs noraudzījās uz visu no augšas, kā kad tas viņu neskartu. Bet viņš nespēja noslēpties no Kiškina vērīgā, visu zinošā skatiena. Reiz abi sēdēja pie ugunskura un mierīgi sarunājās. Strādnieki būdā jau gulēja.

— Kam tev tā azote tāda atšāvusies? — Kiškins nevainīgā balsī jautāja.

Pjotrs Vasiļjičs kā apdedzinājies aši tvēra ar roku pie azotes, bet Kiškins iesmējās un pašūpoja galvu.

— Ek, Pjotr Vasiļjič, Pjotr Vasiļjič, — viņš pārmetošā balsī teica. — Tu pat neproti zagt. Tavi svari, pirmkārt, ir pārlieku lieli: spiežas ārā. Ha-hā ...

— Nū-ū? ... Es tos paķēru līdzi, lai izlabotu...

— Mežā izlabot? ... Nu, pietiek tēlot muļķi! ... Varēji nopirkt maza izmēra svariņus, tādus var dabūt, ieliekamus makstī. Nevar taču staigāt pa raktuvēm ar bezmēnu. Tā tu ātri iekritīsi. Tādi jūs, muļķa ļautiņi, esat: gribat zvelt odam ar milnu. Žēl samaksāt nieka trīs rubļus par svariem, bet savas galvas nav žēl.., Tikai

pielūko — manam zeltam nepiedur pirkstu: ja paņemsi kaut graudiņu — galva noripos.

— Esi gan tu vērīgs, Andron Jevstratič: redzi visam cauri. Jāatzīstas: neesmu gluži bez vainas... Vienreiz pamēģināju, un nu kārojas atkal.

— Kuram tu kalpo?

Pjotrs Vasiļjičs jutās vēl vairāk apmulsis un sāka sui-nīties.

— Nekas, nekas, es jau tāpat zinu, — Kiškins viņu nomierināja. — Tik tu uzklausi, Pjotr Vasiļjič, ko tev teikšu ... Vai tev ir gadījies redzēt, kā zvejo zivis ar bri-deni: lielās līdakas aiziet sveikā un tikai visas mazās zivteles paliek. Un tā būs ar tevi... Gan Jastrebovs izlocīsies: viņam ir septiņdesmit septiņas spraugas, kur izlīst, kamēr tu ar saviem svariem pērsies kā sesks slazdā.

Šāda tēvišķīga pamācība un savas zemnieciskās muļķības apzināšanās smagi nospieda Pjotru Vasiļjiču. Būtu bijis vieglāk, ja Kiškins viņu atklāti izlamātu. Katrs cilvēks var savureiz iekulties ķezā, kad viņš gatavs aiz kauna vai zemē ielīst, un šoreiz tā gadījās Pjotram Va-siļjičam. Viņš kaunējās bēgt no Kiškina, kaunējās arī palikt. Pjotrs Vasiļjičs tupēja kā apogs, mirkšķinādams savu vienīgo aci. Vienkāršais cilvēks smagi pārdzīvo savu kaunu, un Pjotrs Vasiļjičs juta, ka sāk ienīst Kiš-kinu, ienīst to smalkās suniskās ožas dēļ. Bet, pats galvenais, Kiškins bija apsmējis viņa muļķību.

— Nu, kā tad paliek? — Kiškins noprasīja, uzsizdams viņam uz pleca.

— Paliek, kā bijis, Andron Jevstratič... Tu man to svaru dēļ veltīgi pārmet: es tikai pajokoju, man nekādu svaru nav. Tas bija vienīgi joks ...

— Nepūt man miglu acīs ...

— Varbūt tu pats šeitan uzpērc zeltu, tev tas viegli izdarāms. Tu taču neietu darīt sev pāri, kamēr mēs — muļķa ļautiņi! ...

Viņi abi izšķīrās kā ienaidnieki.

Kiškins bija uzminējis Pjotra Vasiļjiča slepeno nodarbošanos: tas uzpirka jaunajās zelta raktuvēs sazagto zeltu. Šis pasākums nebija grūts, jebšu to vajadzēja veikt piesardzīgi, metot cilpas un līkumus. Jastrebovs pats nekad neuzpirka zeltu tieši no zeltračiem, un, ja kāds pie viņa atnāca, trenca pie deviņiem velniem. Visi to zināja

un zeltu nesa Jermoškam vai kādam citam no Jastre-bova sīkajiem zelta iepircējiem. Pjotrs Vasiļjičs bija vēl I--sūcējs, strādnieki maz viņu pazina, tāpēc viņam pa-im vajadzēja doties uz raktuvēm un iepirkt no rokas. Vairāk pieredzējušie strādnieki neuzticējās jaunajam uzpircējam, tomēr vilināja tas, ka te naudu pārlika no vienas plaukstas otrā tieši raktuvēs, kamēr zelts līdz Jermoškam bija vēl jāaiznes.

Pjotram Vasiļjičam bija vairāki paņēmieni, kā apvest ap stūri raktuvju uzraugus un pilnvarotos. Viņš, piemēram, izlikās, ka ir pazaudējis zirgu, un ieradās raktuvēs ar iemauktiem rokā.

— Vai kāds no jums, brāļi, nav redzējis manu ķēvi? — viņš jautāja. — Labā auss atrauta, kreisā — stāvus gaisā ... Jau trešo dienu blandos pa mežu.

— Bet no kuras puses nākdams? — dažs aizdomu pilnā balsī jautāja.

— Nāku no Duļķainā strauta... Mēs strādājam Bārenītē pie Kiškina.

Un tā vārds pa vārdam. Pjotrs Vasiļjičs apsēdās vietā, kur tika skalots zelts, aizdedzināja no papīra satītu smēķi un risināja nesteidzīgu sarunu. Strādnieki nebija tik neattapīgi un saprata, kādu zirgu vienacainais vīrelis meklē.

— Kāda tavai ķēvelei spalva?

— Dzeltena... Tāda ne gluži pāta, ne gluži rūzga, bet maķenīt iedzeltena. Tāds jocīgs lopiņš ...

Brīdi parunājies, Pjotrs Vasiļjičs pagāja tālāk nost no ļaužu acīm un sāka gaidīt laupījumu. Viņš piemetās zem kāda krūma un vēra vaļā bodīti. Kāds no strādniekiem jau pienāca klāt.

— Cik dosi?

— Trīs papīriņus ...

— Sarkanrīklītē dod četrus.

— Var būt, ka dod, taču nepienes klāt... Kamēr mani papīriņi ir tepat uz vietas.

Citādiem vārdiem pasakot, tas nozīmēja, ka uzpircējs vēlas iemantot zeltu par trim rubļiem zolotņikā, kamēr pārdevējs gribētu saņemt četrus. Pēc neilgas kaulēšanās uzvarēja Pjotrs Vasiļjičs. Viņš, ievērodams vajadzīgo piesardzību, izvilka no azotes drēbītē ievīstītos svarus un sāka atnesto zeltu svērt, turklāt nepalaizdams garām izdevību apkrāpt, jo svariem bija «piesvērums». Lielas steigas dēļ pārdevējam neiešāvās prātā pārbaudīt,

kaut gan vēlāk viņš ilgi kasīja pakausi, izdarīdams galvā aprēķinu, un raidīja vienacainajam velnam nopakaļ rupjus vārdus.

Citreiz Pjotrs Vasiļjičs parādījās raktuvēs, sēdēdams savas dzeltenās ķēves mugurā, un izlikās, ka ir apmaldījies, vēl citreiz ieradās tieši raktuvju kantorī, piesolīdams par ļoti lētu naudu piegādāt kaut ko no produktiem vai tamlīdzīgi. Reizē ar pieredzi auga izdoma un nekaunība. Nu jau viņu raktuvēs pazina, un parasti viņam pietika parādīties kaut kur tuvumā, lai tūdaļ sāktu lidot šurp laupītāj putni. Turklāt zelta Ciedraines iecirknī izrādījās pietiekami daudz. Darbi visur ritēja pilnā sparā, kaut arī tik ļoti bagātu atradņu, par kādām baumoja, nebija. Tomēr strādāt varēja, un tūkstošiem cilvēku te atrada sev maizes kumosu.

Tik grūtā ceļā iegūtais zelts tika nodots tālāk Jastre-bovam par divdesmit kapeikām, tas ir, par katru zolol-ņiku Jastrebovs piesvieda no savas puses divdesmit kapeikas. Sākumā Pjotrs Vasiļjičs jutās varen apmierināts, jo veiksmīgā dienā iesita līdz trim rubļiem un bez tam kaut kas atlēca arī no noblēdītā svara un strādnieku apmānīšanas. Kopā ņemot, iznāca apaļa summiņa. Tikai ar Pjotru Vasiļjiču gadījās tieši tas pats, kas ar viņa māti. Arī viņu bija sagrābis mantas velns, un viņam likās vēl pārlieku maz. Un tik tiešām — zolotņiks ļāva nopelnīt tikai divdesmit kapeikas, kamēr Jastrebovs, ne ar ko neriskēdams, to pašu zeltu nodeva valstij par četriem rubļiem un piecdesmit kapeikām, nopelnīdams apaļu rubli. Jastrebovs, protams, bija par zeltu aizlicis naudu, ievedis to grāmatās kā no paša raktuvēm iegūtu un nodevis valstij, tikai Pjotrs Vasiļjičs domāja, ka viņa pūles ir vairāk vērtas, viņš staigāja apkārt ar iemauktiem, tēlodams muļķi un visu laiku likdams savu ādu uz spēles gan raktuvju saimnieku, gan pašu strādnieku priekšā. Viņam varēja apgriezt sprandu, viņu varēja aplaupīt, varēja nodot priekšniecības rokās, un neatrastos neviena, pie kura varētu iet sūdzēties. Zelta maģiskā spožuma gaismā ruka rukumā Pjotra Vasiļjiča iedzimtais bailīgums, un viņš jau rīkojās drošāk par visrūdītākajiem uzpircējiem. Ak, ja viņam pašam būtu bijis tik daudz naudas, ko gan tad viņš visu neapsāktu! Viņa mehānisms darbotos pat labāk nekā Jastrebovam. Ar šo pašu Kiš-kinu viņš panāktu vienošanos, ka iepirktais zelts tiek

reģistrēts it kā Bārenītē iegūts. Tikai nelaime tāda, ka \ viņam trūkst varēšanas, taču piekopt sīkus darījumus šobrīd neatmaksājas. Šos slepenos nodomus Pjotrs Vasiļjičs pagaidām, protams, slēpa pats sevī, neļaudams Jastrebovam nojaust, ka viņš ar to nav apmierināts.

Pjotrs Vasiļjičs un Jastrebovs pēc iepriekšējas vieno-•„mās turpināja tēlot ienaidniekus. Pirmais, būdams mājas īpašnieks, katra sīkuma dēļ piekasījās Jastrebovam un lamāja to citu klātbūtnē.

— Māmiņ, tā biji tu, kas šo piedzīvotāju ielaidi iokšā! — Pjotrs Vasiļjičs bruka virsū mātei. — Bet kurš te šai mājā ir saimnieks? ... Es viņam pa-rā-ā-dīšu... Viņš man vēl dziedās kā Holandes gailis. Viņš man dabūs pa smeceri...

Vecmāmuļa Lukerja pūlējās vaiga sviedros, lai nomierinātu ķildīgo dēlu, taču veltīgi, jo Jastrebovs arī bija vai traks, vairākas reizes grasīdamies sadot pa ādu kašķīgajam vienacainajam velnam. Viscentīgāk savu īrnieku Pjotrs Vasiļjičs gānīja Frolkas traktierī, kamēr ļaudis vai plīsa aiz smiekliem.

— Viņš man staigās kā pūslis un domās: es te pats lielākais! ... — Pjotrs Vasiļjičs, par Jastrebovu runādams, kliedza. — Nē, lika pagaidīt, brāl... Ka nedabū pa žaunām! Tu esi tāds pats vienkāršs cilvēks kā mēs. Tikai uzblīdis no svešas naudas ...

Kad Jastrebovs trijjūgā laida garām traktierim, Pjotrs Vasiļjičs metās ārā uz ceļa un, zemu klanīdamies, bļāva:

— Paņem mani sev līdzi uz Sibīriju, Ņikita Jakovļič. Tev vienam būs garlaicīga braukšana.

Lieta pat nogāja tiktā], ka Jastrebovs iesūdzēja Pjotru Vasiļjiču pagasta tiesā un pagasta vecajie izsauca balamuti, lai aprātu.

— Tu te netēlo nez kādu bagātnieku, — vecajie deva aizkaitinātajam Pjotram Vasiļjičam padomu, — ka nedabū atmiņas stiprināšanas labad vēl kokus. Kādā veidā tev, vienacainajam velnam, Jastrebovs neatļauj dzīvot?

— Tieši tādā, — Pjotrs Vasiļjičs nespēja rimties. — Es viņu nevaru ieredzēt ne acu galā... Vai es zinu, ar ko viņš manā mājā nodarbojas, bet pēc tam tikšu vazāts pa tiesām. Kaut ko taču mēs tomēr saprotam.

— Ņemt tik un nokokot tevi, tu draņķi... Esi kļuvis pārlieku lecīgs.

IV

Vēsts, ķa Feņa no vecmāmuļas aizbēgusi, pārsteidza Rodionu Potapiču viskritiskākajā brīdī, proti, tad, kad Vangalītes šahta sasniedza liktenīgo divdesmitās ass atzīmi, kur tai vajadzēja «pārcirst» zelta dzīslu. Večuks bija tik ļoti aizņemts darbā, ka nemaz neievēroja šo jauno gaužo nelaimi vai arī izlikās, ka tagad jau uz visiem laikiem ir atsacījies no savas citkārt vismīļākās meitas. Večuks bija nocietinājis sirdi un neatklāja savas sāpes, lai citi par tām nesmietos.

Tos, kas strādāja Vangalītē, visvairāk interesēja Ka-računska gaidāmā tikšanās ar Rodionu Potapiču, turklāt tikšanās bija neizbēgama, jo tagad arī Karačunskis bija jaunās šahtas dēļ varen iededzies un ar saspringtu uzmanību sekoja darbam. Šī tikšanās notika Vangalītes šahtas dibenā, kur pa redelēm bija nolaidies lejā Karačunskis.

— Divdesmitā ass mūs, kā redzams, ir piekrāpusi? — apskatījis cirtni, Karačunskis mierīgā balsī noteica. — Dzīsla būs novirzījusies sānis, — Rodions Potapičs tikpat mierīgi atbildēja. — Kur tad šī paliks?... Nav taču adata.

Vairāk viņi nepārmija ne vārda. Lieta tāda, ka Rodions Potapičs prata skaidri nošķirt Karačunski, raktuvju pārvaldnieku, no Karačunska, kas pavedis Feņu. Pirmo viņš šai grūtajā brīdī pat mīlēja, tālab ka Karačunskis jau pietiekami stipri ticēja šai pašai Vangalītei un ar saspringtu uzmanību sekoja ikkatram tās turpmākajam solim. Visu sarežģīja apstāklis, ka zelta ieguves gads tuvojās beigām, Vangalītes izstrādei sastādītā sākotnējā tāme bija sen pārtērēta un tikai Karačunskis vienīgais spēja izrūpēt no kompānijas līdzekļus darba turpināšanai. Inženieris Oņikovs jau no paša sākuma bija šīs jaunās šahtas pretinieks un no savas puses, protams, spētu kaitēt pasākumam. Vārdu sakot, tagad ik minūte bija jo dārga, un Karačunski vajadzēja iedzīt strupceļā, no kura vairs nebūtu atkāpšanās. Pēc paša pieredzes Rodions Potapičs pazina visas zelta raktuvju drudža pazīmes un saskatīja Karačunski sev domubiedru, no kura tagad viss tālākais atkarīgs. Pēdējiem notikumiem Feņas dzīvē te vairs nebija ne mazākās nozīmes.

Kad Rodions Potapičs nākamajā sestdienā pārradās mā-

jā un Ustiņja Markovna, lūgdamās un asaras liedama, nokrita viņam pie kājām, viņš pateica vienu vienīgu vardu:

— Zinu ...

Turpmāk par Feņu mājās vairs nerunāja, kā kad viņa jau būtu mirusi. Kad večukam pateica, ka Marja aizbēgusi uz Fotjanku, viņš tikai atmeta ar roku, it kā aizbēdzis būtu kaķis, ne cilvēks. Te izpaudās vienkāršo ļaužu uzskats, ka meita ģimenē ir svešiniece, kas, ja ne šodien, tad rīt, pacelsies spārnos un aizlidos. Bija Marja, bet Marjas vairs nav — viena lieka mute mazāk. Ja gribēja ēst pašas pelnīto jaunavas maizi, lai ēd... Ustiņja Markovna klusībā priecājās, ka viss tik gludi nokārtojies, tomēr turpināja neuzkrītoši novērot bargo vīru, kurš izskatījās pat it kā nojucis prātā.

«Būtu vismaz izskata pēc izlicies dusmīgs,» vecā, pieradusi pie tā, ka ir jābaidās, mazliet vīlusies nodomāja. «Kas nu tā mājās par kārtību, ja nav vairs īstas bijāšanas? Nataša arī jau gandrīz līgavas gados un varbūt gluži tāpat aizbēgs, vai arī znotam Prokopijam iesitīsies galvā dullums.»

Ustiņja Markovna ar dziļām sāpēm saprata, ka Rodions Potapičs pats savā mājā kļuvis svešinieks, kuram pēkšņi vienalga, kas viņa dzimtajā ligzdā notiek. Tas Ustiņju Markovnu aizskāra, un viņa, citiem neredzot, lēja gaužas asaras.

Kad Rodions Potapičs atgriezās savā Uļjana skraustā, tur bija atgadījies notikums, par kuru tagad spriedelēja un runāja visa Fotjanka. Lieta tāda, ka Tarass Miļņikovs pēc Feņas lūguma bija dabūjis rakšanai vietu gandrīz blakus galvenajai šahtai, kādas simt asis no tās. Sākumā Rodions Potapičs nespēja ticēt pats savām ausīm un devās uz norādīto vietu. Mijņikova stobru no kompānijas raktuvēm atdalīja maza egļu skupsniņa. Kad večuks pienāca klāt, darbs jau kūsāja pilnā sparā. Tarass pats stāvēja līdz krūtīm stobrā un ar īsu lāpstiņu svieda nederīgo grunti uz lažas, ko bija sanaglojis no šahtai nozagtiem dēļiem. Oksja bēra nederīgo grunti tačkā un stūma tālāk, kur jau sāka veidoties dzeltena atbērtuve.

— Vai tu, stulbeni, esi zaudējis prātu? — Rodions Potapičs bruka virsū savam neatzītajam znotam. — Kur tu esi ielīdis? ..,

— Esi sveicināts, Rodion Potapič... — Tarasa galva no bedres draiski atsaucās. — Bet varbūt tev skauž? Nebīsties, es tavu zeltu neaiztikšu... Gan mēs kaut kā sadalīsim.

— Bet šī taču ir kompānijas vieta, tu draņķi!... Dodies uz Doniņas nogāzi: tur jūsējiem vieta.

— Dodies pats, ja tev patīk, es palikšu šite. Starp citu, pašam Stepanam Romaničam labpatikās man atmērīt gabalu ... Labāk pajautā viņam.

— Nu tu gan melo! ...

— Paklausies, Rodion Potapič, ko es tev teikšu: par ko mums abiem jāstrīdas? Zemes māmuļas, paldies dieviņam, pietiks visiem, bet es savai divdesmit piecu asu robežai pāri neiešu un dziļāk par desmit arīdzan ne-rakšu. Vārdu sakot, būs viss pēc likuma tāpat kā pārējiem ... Tu pajautā Stepanam Romaničam, es saku!... Mūsu labdarim ...

Vecais št^igers nospļāvās uz konkurenta pusi, apgriezās un devās prom.

— Ei, Rodion Potapič, nepiespļauj aku! — Miļņikovs kliedza tam nopakaļ. — Ka pašam nav jāizdzer ... Dzīvē visādi gadās. Un es atradīšu tādu zeltu, ka turies. Bet ko tu, Oksja, stāvi kā stabs? Par ko tu priecājies?

Rodions Potapičs jau tūdaļ bija aptvēris, kādā veidā Miļņikovs ticis pie sava raktuvju gabala, un nogrozīja galvu. «Ek, cik tāds Stepans Romaničs var būt sieviešu dzimuma priekšā mīksts, un kā viņš sevi apkauno ar tādu vieglprātību. Šis pats Miļņikovs taču viņu ik uz soļa gāna. Ko tu draņķim padarīsi: labo jau viņš neatceras.»

Karačunskis apmēram nedēļu tiešām nerādījās Van-galītē: viņam bija kauns no vecā šteigera.

Bet Miļņikovs pa to laiku turpināja rakties kā kurmis. Kad zemi vairs nejaudāja izmest, viņš uzstādīja koka trīsi, kādas mēdza ierīkot visās zelta rakšanas vietās, bet Oksja ar trīsēs palīdzību vilka ārā no stobra izrakto zemi. Tomēr strādāt tikai divatā nu jau kļuva grūti, un Miļņikovs paķēra no Fotjankas traktiera veco soģi Ņikitku, kurš tik un tā klīda apkārt bez darba. Tas bija liela auguma uzkumpis vecis nespodrām, it kā alvas pielietām acīm, izspūris, ar garām, neparasti stiprām rokām. Pilnbārda, kas kādreiz bijusi rūsgana, tagad savēlusies kā filcs un pēc krāsas atgādināja kamieļa vilnu. Ņikitka allaž staigāja noskrandušos prastos vadmalas svār-

kos vecās čabatās un nekad neiztrūkstošā sarkanā kurnača kreklā, kas tam bija tāds kā formas tērps. Pilsētas tirgoņi ik gadus viņam uzdāvināja vairākus šādus kreklu:., likdami par to dziedāt vecās katordznieku dziesmas

un dancot.

Ei, tētuk, rauj, lai bārda kustas! — Miļņikovs no

bedres uzsauca soģim.

Tā katrā ziņā bija īpatnēja sabiedrība: atvaļināts kroņa sodu izpildītājs, plukata Miļņikovs un Oksja. Ko Miļņikovs darīja, lai sarūpētu visiem trim uzturu, to grūti pasacīt, taču uzturu, kaut trūcīgu, dabūja. Oksja izvārīja katliņā kartupeļus, bet vēlāk parādījās rudzu maize. Soģis Ņikitka skaidrā prātā ne ar vienu nerunāja, — viņš truli blenza ar savām alvas acīm un klusēja. Paēda, izsmēķēja pīpi, tad ķērās atkal pie darba. Miļņikovs bieži uzplijās viņam, uzdodams visādus muļķīgus jautājumus.

— Tu naktīs droši vien redzi sapņos, kā agrāk šaustīji katordzniekus, — vai bail tev nemaz nav? Arī soģim taču krūtīs ir dvēsele ... ko? ...

— Liec mani mierā ...

Bet pietika Ņikituškam iztukšot glāzīti brandvīna, un viņš pēkšņi pārvērtās: dziedāja dziesmas, dancoja, stāstīja sīki un smalki par savām soģa amata gaitām un vispār tēloja kroga antiņu. Šī Ņikituškas vājība bija visiem zināma, un svētdienās viņš noderēja par izklaidēšanās objektu.

Trijatā strādājot, darbs gausi virzījās uz priekšu, turklāt jo dziļāk, jo gausāk. Miļņikovs pārskaities vairākkārt piekāva Oksju, tikai tas maz ko līdzēja. Uznākušās salnas darbu vēl vairāk sarežģīja: bija vajadzīgas siltas drānas un apavi, turklāt rudens dienas kļuva īsas. Pat Miļņikovs sāka raizēties par savu uzņēmumu. Stobrs sniedzās vēl tikai piektās ass dziļumā, jo aizvien biežāk un biežāk nederīgajā gruntī parādījās akmens šķembas, kuras it kā pats nelabais bija pagrūdis priekšā.

— Tagad drīz jābūt dzīslai, — Miļņikovs pats sevi mierināja. — Man vēl nelaiķa Krivuška stāstīja tolaik, kad mēs abi kopā šmorējām. Rodions Potapičs cer to atrast dzijumā, bet šī sadalījusies pa virskārtu. Tā dzīsla ir drumstalaina ...

Šī bija gluži vienreizīga teorija par zelta dzīslu izvietojumu, tomēr vajadzēja kaut kam ticēt, turklāt Miļņiko-vam, tāpat kā ciliem zelta meklētājiem, bija. pašam sava

kalnrūpniecības ģeoloģija un terminoloģija. Un tad beidzot kādā jaukā rītā Miļņikova pacietībai bija pienācis gals. Viņš izlīda no stobra, nometa zemē izmirkušo cepuri un cimdus un sacīja:

— Lai nelabais parauj to stobru... Šim pašam nederīgajam iezim netiks cauri pat ar dinomītu. Dzīsla ir aizgājusi dziļumā... Jādomā, ka tas nolādētais nelaiķa Krivuška būs man dzērumā kaut ko samuldējis.

Soģis drūmi klusēja, Oksja tāpat. Miļņikovs uzmeta saviem palīgiem nicīgu skatienu, apsēdās pie ugunskura un dusmīgs aizdedzināja pīpi. Pa galvu tam jaucās visskumīgākās domas. Jā gan, viņš bija zemi visu laiku racis, bija strādājis, pūlējies, taču bez nederīgās grunts nav vēl neko citu manījis. Būtu vismaz kaut kas acu apmānam ticis! ... Ek, dzīvīte, dzīvīte! Tad labāk bija nosprāgt pie Kiškina Duļķainā strauta krastā.

— Tātad, kā sacīt. .. metīsim mieru? — soģis vienaldzīgā balsī apjautājās, kā kad viss jau būtu izlemts.

— Kas to teica? — Miļņikovs sasparojās; šaubas bija izgaisušas. — Ne, ne, brāl. . . Tarass Miļņikovs nav tas virs, kurš atsacīsies no bagātības. Ei, Oksja, lien mudīgi stobrā ...

— Nelīdīšu... — Oksja cieši noteica, drūmi lūkodamās tēva ar svaigiem māliem notrieptajos garajos zemnieka svārkos.

Miļņikovu sagrāba negantas dusmas, un viņš ņēma un sasita nelaimīgo Oksju zili melnu — bija taču vajadzīgs kāds, uz kā izgāzt dusmas.

— Es tevi, sterva, nolaidīšu ar galvu pa priekšu stobrā! — no sodīšanas piekusis, Miļņikovs tuša. — Soģi, panāc šurp, piesiesim viņai pie kājas striķi un laidīsim lejā.

Soģis bija gatavs palīdzēt. Tādā bezcerīgā stāvoklī Oksja raudādama pati nolaidās lejā stobrā, kur dzīvs cilvēks tikai ar grūtībām varēja pagrozīties. Viņu iepriecināja tas, ka te bija siltāks nekā augšā, bet, no otras puses, stobra sienas klāja glumi, lipīgi māli, un viņa vēl nepaguva piekraut divus toverus ar nederīgo grunti, kad bija viscaur izmirkusi; viss slapjš: kājas, mugura, nēzdogs. Oksja notupās un sāka atkal raudāt. Kamēr aizies no Uļjana skrausta līdz Fotjankai, sasals ragā. Bet Miļņikovs augšā, saklausījis Oksjas šņukstus, sāka lamāties.

Nu tu man pagaidi! — viņš sauca, mezdams lejā sasalušas māla pikas. — Es tevi mācīšu, kā jāklausa tēvam... Par ko dievs mani sodījis ar šitādu stulbeni... Pašam jāraujas vai pušu ...

Ši nolādētā diena bija izgadījusies Oksjai jo īpaši mita... Bet, kad meiča izrāpās no stobra, viņai nebija v.iirs nevienas sausas vīlītes. Augšā viņu tūdaļ sagrāba l.ids aukstums, ka sāka klabēt zobi.

— Laidies, dullā, skriešus, skriedama sasilsi! — mīlošais tēvs kļuva jo žēlīgs. — Citādi sasalsi ragā... Būs man par tevi vēl jāatbild! . ..

Oksja patiešām sāka skriet, tikai nevis uz Fotjanku, bet uz pretējo pusi, uz Vangalīti.

— Kur tu, trakā, skrien! ... — Miļņikovs kliedza tai pakaļ. — Paskaties, dullā ... nu, kur viņa skrien? .. .

Taču Oksja jau veikli ienira egļu skupsnā, bet aiz tās metās tieši uz kompānijas šahtu un iešmauca paša Ro-diona Potapiča siltajā kantora istabiņā. Kā par spīti, večuks šai svarīgajā brīdī neatradās uz vietas — viņš lika šahtā dinamītu, bet kantora istabiņā dega skārda lampiņa. Oksju apņēma silti sakurinātās istabas tīkamais siltums. Viņa sākumā brītiņu pasēdēja pie galda, bet drīz sajuta gurdenumu un, saritinājusies kamolā, nogūlās uz platās lāvas, kur parasti gulēja večuks, palicis sev apakšā kažoku. Oksja bija tā pārgurusi, ka sāka tūlīt krākt. Var iedomāties, cik pārsteigts un neapmierināts jutās Rodions Potapičs, kad, atgriezies kantora istabiņā, atrada savā guļas vietā šo raktuvju tiklo jaunavu.

— Paklausies, naktstauriņ ... — saniknotais večuks purināja meiču aiz pleca. — Tu nu neesi īstajā gultā! ... Kā meita tu būtu?

Oksja atvēra acis, uzslējās sēdus un, nevarēdama neko savā labā pateikt, kaut ko neskaidri dīca. Un cik savādi — viņu paglāba tas pats raktuvju māls, ar ko bija notraipītas viņas drānas, kājas, rokas un seja. Rodions Potapičs sajuta dziļu respektu tieši pret šo mālu, ar ko notriepies kārtīgs darba cilvēks. Un nu viņš iedomājās, ka šī meiča nevarētu būt padauza, ja jau ir tik briesmīgi noziedusies ar māliem. No Oksjas mitrajām drānām pacēlās garaiņu mākonis kā no putās nodzīta zirga — un arī tas bija vainu mīkstinošs apstāklis.

— Es nupat izlīdu no stobra ... — Oksja īsi paskaidroja, lūkodamās uz savām necilajām drānām, kas sastā-

vēja no strīpaina trinīša apakšbrunča, veca katūna sarafāna un suņādas jaķeles.

— Biju gandrīz sasalusi ragā ...

— Varbūt tu gribi ēst?

— Es jau kopš paša rīta neesmu ēdusi...

Saruna vispār bija gauži vienkārša. Rodions Potapičs izņēma no lādītes savu launagu un atdeva pusi Oksjai, kura ēdmaņu rija milzīgiem kodieniem kā izbadējies bez-pajumtes suns, labpatikā aizmiegusi acis. Večuks vēroja savu viešņu, un viņa bargajā dvēselē iezagās nodevīgs žēlums, kam jaucās klāt dziļš nicinājums, kādu vienkāršais vīrietis sajūt pret sievieti vispār.

— Kur tu te, zvirbulēn, gadījies? ...

— Es esmu no stobra ... no Miļņikova.

— Ak tad viņš tevi iegrūda stobrā? Ir nu gan lops... Kurš tad drīkst sūtīt sievieti šahtā: tāda likuma nav. Tas Tarass ir galīgi dulls... Kā tu pie viņa nokļuvi? Esi droši vien no Fotjankas?

— Es esmu Tarasa meita Oksja ...

Rodions Potapičs sadrūma un novērsās no mazmeitas. To nu viņš nebija gaidījis... Še tev nu bija mazmeita! Ieturējusi maltīti, Oksja apgūlās no jauna, un viņai acis atkal jau lipa ciet.

— Bet tagad ej ... — vecais bargi teica, neskatīdamies viņai virsū. — Esi paēdusi, apsildījusies, ej!

— Paskat, ko izdomājis! Kur lai es eju? Runā kā bērns...

— Ar ko tu tagad sarunājies?

— Liec mani mierā, ko tu no manis gribi? Paskat, kāds...

Rodions Potapičs gribēja vēl kaut ko sacīt un pašreiz vēra jau muti, kad Oksja iekrācās. Viņš paskatījās uz to, pašūpoja galvu un uz pirkstgaliem izgāja no kantora istabiņas. Tvaikmašīna, atsūknēdama ūdeni, vienmērīgi elsoja, no šahtas nāca tādi kā pirmsnāves gārdzieni, šķindēja dzelzs bultas, ritmiski klaudzēja zobrati. Rodions Potapičs aizgāja līdz tvaika katliem, apsēdās kurtuves priekšā, un liesma, spoži uzplaiksnīdama, atklāja vecišķi nīgrajā sejā kaut ko līdzīgu bērna smaidam, kas kā viegla jausma pārslīdēja pāri tā lūpām, iedzirkstījās acīs un žigli tika aprakts vecajā, grumbu izvagotajā sejā.

— Viņa taču pati ir atnākusi šurp, mazais zvirbu-lēns... — vecais skaļi prātoja, sajuzdams īpašu, neparasti №

gaišu noskaņu. — Ej un pamēģini ar tādu runāt!... Atnākusi tikpat kā uz savām mājām ...

Visu Vangalītes šahtu, tas ir, mašīnistu, kurinātājus, šteigerus un strādniekus, pārsteidza tas, ka Oksja tagad ik dienas nāca uz Rodiona Potapiča kantora istabiņu. Viņa ieradās te gluži kā savās mājās un dažu dienu laikā atvāca šurp kaut kādas sievietes mājlietas, lupatas un «otru kārtu». Večuks visu pacieta. Pat atdeva Oksjai guļamo lāvu, nolikdams sev pie pretējās sienas citu. Jāpieņem, visi zināja, ka Oksja ir Rodiona Potapiča miesīga mazmeita un tai apstākli, ka viņa te uzturas, nav nekā piedauzīga, un tomēr tik ilgi, kamēr sieviete atrodas šahtā, nez vai bija vairs kāda cerība ieraudzīt zeltu.

— Rodion Potapič, raidi taču to Oksju prom, — štei-gera palīgs nāca ar padomu. — Nav labi, ja šitādu vietu aplaiž ar sievietes smaku... Tas, tā sacīt, itin nekur neder.

Taču, visiem par lielu izbrīnu, Rodions Potapičs, tādus prātīgus padomus dzirdēdams, vienīgi pasmējās. Lai parunā, gan beigās apklusīs.

V

Ar pirmo uzkritušo sniegu darbus Ciedraines iecirknī gandrīz visur pārtrauca, izņemot piecas sešas lielākās atradnes, kur zeltu skaloja apkurināmos šķūņos. Viena tāda atradne pie Dižstrauta bija Jastrebova īpašums, tā tika turēta speciāli, lai varētu ievest tās grāmatā zagto zeltu. Kiškins savā Bārenītē strādāja, cik ilgi spēja, bet ar pirmo sniegu bija spiests darbus pārtraukt: viņš vairs vienkārši nejaudāja. Pēc vasaras darbiem bija palikuši skaidrā naudā tikai kādi simts rubļi, bet tā bija niecīga summa. Kiškins bija mēģinājis atkārtoti klauvēt pie sava labdara — sekretāra Kablukova durvīm, taču saņēmis strupu atraidījumu.

— Ka tev netiek pārlieku daudz, aizrīsies...

— Bet pasākums ir pavisam drošs, Iļja Fedotič! ... Vajadzētu vienīgi uzsliet apkurināmu baraku... Tas ir tik droši kā bankā. Jāaizrokas tikai līdz slānim, no kura ir zolotņika atdeve.1

Jāaizrokas tikai līdz slānim, no kura ir zolotņika atdeve — jāatdod zeltu saturošs slānis, kur no simt pudiem smilšu var iegūt vienu zolotņiku zelta kaut.).

— Ko tu dziedi! ... Par jūsu zolotņikiem esmu jau dzirdējis. Jūs visus tas Ciedraines iecirknis ir padarījis trakus ...

— Tad tu man nedosi?

— Nedošu pats un pasacīšu citiem, lai nedod.

— Esi gan tu briesmonis ... Neapjēdz, ka tev pašam ari tiks labums! Jastrebovam skaitās pieteikums uz Duļķaino strautu, verstis desmit no mana nogabala. Ir tāda dūksts, turpat pie paša krasta, viņš tur dažus šurfus iztaisījis un pametis. Zīmes bijušas, bet nekā īsti taustāma. Es kādu dienu satieku, sākam runāt, un šis man teiks: «Nu, ņem tu to dūksti kaut vai par brīvu...» Bet es to jau kopš vasaras vēroju: branga vieta. Apmēram tāda pati kā toreiz Fotjankā. Nu tu redzi, ko iespējams dabūt, bet tu man teiksi: «ka tev netiek pārlieku daudz». Tu neaptver pats savu laimi. Iznāks otra Fotjanka, ka es tev saku ...

Tāds priekšlikums sasmīdināja nīgro sekretāru līdz asarām.

— Es neaptverot pats savu laimi? Ak jūs, jokupēteri... Otra Fotjanka ... ha-hā ... Ka tu nenonāc trako namā, Androška... Dūksti dur vardes, nevis meklē bagātību. Nē, te pat debesu eņģelim jāsmejas.

Sekretārs Kablukovs gardi nosmējās par jaunizcepto zelta raktuvju īpašnieku, tomēr naudu nedeva. Plaši pārrunātā izmeklēšana sakarā ar Kiškina slepeno apsūdzību šķita pazudusi kancelejas papīru džungļos, jo bija aizceļojusi iepriekšējai izskatīšanai kalnrūpniecības departamentā, lai pēc tam ietu parasto tiesas ceļu. Tieši tāda notikumu gaita iepriecināja sekretāru Kablukovu, jo pats svarīgākais bija novilcināt laiku, kamēr vēlāk — kaut vai ūdens plūdi. Uz atvadām viņš uzsita draudzīgi Kiški-nam uz pleca un teica:

— Tu vienīgi esi apkaunojis pats sevi, Androška... Atbilde pienāks pēc pastardienas tai svētdienā. Putra ievārīta, tad nu gādā karotes, ar ko strēbt... Ak tu, nelaimes daiguli! ...

— Ko, vai tad kaut ko jau dzird?

— Kas tev par daļu! Labāk ej pameklē jaunu Fotjan-kas zelta lauku... Jastrebovs ziedos tev savu varžu dīķeli.

— Vai tu neesi briesmonis? ... Vēlāk kodīsi pirkstos, tikai būs par vēlu. Tad tu mani pieminēsi, Iļja Fedotič, i *

Jā, pieminēšu mirušo piemiņas dienā ...

Un tā nu cerētās iespējas šķita izsmeltas. Atlika tupēt visu garo ziemu bez darba un gaidīt. Kiškinam uzmācās tā mēmi trulā bezcerība, ko pazīst vienīgi darbīgi cilvēki brīdī, kad visi viņu plāni jūk un brūk. Tieši tādā noskaņā Kiškins devās atpakaļ uz savu dzīves vietu Balčugas rūpnīcā, kad nejauši saskrējās ar piedzērušo Kožinu, kurš jau iztālēm, rokas plātīdams, kaut ko kliedza.

— Esi dzirdējis jaunākās vēstis, Andron Jevstratič?

— To, ka govs nospērusi velnu?

— Vēl ļaunāk ... Tarass Miļņikovs uzdūries zelta dzīslai. Goda vārds... Stāsta, zelts tur veselām pikām esot ielipis kvarcā, varot lobīt ārā ar nagiem. Melš, tādas zelta dzīslas vēl nekad neesot bijis. Oksja, stobrā rakdama, uzdūrusies ...

— Kurp tu dodies, Akinfij Nazarič?

— Pats nezinu ... Būs jāaizdrāž uz pilsētu, bet tur tad redzēs.

— Labāk aizbrauksim uz Fotjanku: pa ceļam noskaidrosies galva. Lai vismaz brandvīns dabū atvilkt elpu ...

— Vai tad es žūpoju, Andron Jevstratič: žūpo mans ļaunais liktenis. Mājās man grūti, tālab klīstu pa pasauli ... Māmuļa draud mani nolādēt, ja es nelabošoties.

— Nu, tad braucam. Apskatīsim to Tarasa dzīslu. Tā jau saka — muļķim esot laime.. . Bet par Oksju jau dullākas nav.

Viņi abi kopā brauca uz Fotjanku. Pa ceļam dzēruma rosme atstāja Kožinu, un pēkšņi viņu pārņēma pilnīga vienaldzība. Arī Kiškins smagi tuša un, atcerējies sarunu ar nolādēto sekretāru, ik pa brīdim purināja galvu. Viņš nožēloja, ka bija izpļāpājies par to Duļķainā strauta dūksti, — Iļja Fedotičs ir slīpēts zellis, ka neaizsūta kādu pie Jastrebova, lai tas viņam, Kiškinam, izgrieztu pogas... No tāda visu var sagaidīt... Šo domu risinādams, Kiškins ierunājās:

— Jel padomā, Akinfij Nazarič, kādi neģēļi mājo šai pasaulē...

— Vai jūs runājat par mani?

— Nē... Bet par kādu cilvēku, kurš nesaprot, kur naudu likt, bet, kad atnāk vecs paziņa un lūdz, lai aizdod kaut kā uzsākšanai, tad nē. Nedod ... Bet mēs abi vienā skolā mācījāmies, vienu solu deldējām. Turklāt pasākums ir spīdošs, desmitkārt drošāks par Tarasa dzīslu. Vārdu

sakot, īsta bagātība... Es tādas lietas saprotu, tālab ka kroņa laikos skaitījos zelta meklēšanas speciālists. Ja rīkojas ar prātu, var kādus simt tūkstošus iebāzt kabatā.

— Simt tūkstošus?

— Un pat vairāk ...

Kožins, par tādu summu padzirdis, pēkšņi atžirba un izbrīnījies paskatījās uz ceļa biedru, kas bija licies tik sīks un nožēlojams.

— Zeltam patīk laimīga roka... — Kožins domīgi noteica, slīdēdams atpakaļ savā pusmiega stāvoklī.

— Bet kurš tad atklāja Fotjankas zelta lauku? ...

— Tiesa gan... Ak tu nolāpīts! Pareizi... Un cik naudas tev vajag?

— Tīro nieku: pašam iesākumam apmēram piecsimt rubļu ...

— Piecas Katrīnas... Un viņš, tas draugs, tev nedeva? ... Bet es došu. Kāpēc neprasīji agrāk? Nē, agrāk es tev nebūtu devis, bet tagad ņem, jo mana nauda tagad ir laimīga. To rāda arī zīmes. *

— Tu runā par Fedosju Rodionovnu?

— Par viņu... Kālab man nauda, ja dzīve apnikusi līdz kaklam, tomēr nauda būs.

Tas viss nāca tik negaidīti, ka Kiškins neticēja pats savām ausīm. Turklāt arī pieminētā zīme bija pareiza...

— Tikai solījums dārgāks par naudu, Andron Jevstra-tič: aizved mani pie sevis uz mežu, citādi es tā kā tā padarīšu sev galu. Ak, Feņa, Feņa ... mana mīļotā... mana dūjiņa . ..

Jābrauc bija cauri Balčugas rūpnīcai; Kiškins nogrieza zirgu pa apkārtceļu, lai kungu nams paliktu iesānis. Večuks bija kā apreibis no negaidītās laimes; likās — šie piecsimt rubļi nokrituši tieši no debesīm. Tagad viņš tik ļoti ticēja savam iecerētajam pasākumam, kā kad tas būtu jau kļuvis par īstenību. Bet galvenais: kāda lieliska sakritība — viņi abi ir nelaimīgi, abi nezina, kur nolikt galvu. Te taču zelts pats nākšus nāks rokās. Un kā gan viņš agrāk nebija atcerējies Kožinu?... Bet gan jau būs labi. Atliek vēl pielauzt Jastrebovu.

Vēsts, ka Milņikovs atradis jaunu zelta dzīslu, no-granda kā pērkona spēriens. Sakustējās visa Fotjanka. Izrādījās, ka zelts ir tepat gluži blakus, turklāt izcils. Dažu dienu laikā radās pat vesela leģenda par «Oksjas dzīslu». Melsa zilus brīnumus, ka dzīsla neesot devusies

rokā ne Miļņikovam, ne soģim, tomēr nevarējusi aizbēgt no tiklas raktuvju jaunavas. Oksja pati, kad to centās iz-t taujāt, neprata neko sakarīgu pateikt, tikai atieza baltos -zobus un dumji smaidīja. Ziemu ļaudis bija atkal palikuši bez darba un strādāja pie mājas, tāpēc Miļņikova negaidīto laimi it īpaši ievēroja. Frolkas traktierī saplūda visas

jaunās vēstis, tika pārcilātas un laistas tālāk. Miļņikovs ieradās traktierī vairākas reizes dienā un melsa tādus brīnumus, ka pat tie, kas bija gatavi ticēt, galvu vien grozīja. Tik pārlieku jestri viņš meloja ...

— Tā ir tā dzīsla, kura atšķīrusies no Krivuškas dzīslas, — Miļņikovs stāstīja, strauji mētādams rokas. — Viņš man pats sacīja: «Tā,» viņš teica, «čūkstēdama iegāja stāvus zemē...» Kumpānija uztaisīja savu Vangalīti, bet, paskat, kur nolīdis zelts. Tas nav gribējis rādīties Rodio-nam Potapičam ...

Dažu dienu laikā Miļņikovs ieguva pilnīgi citu izskatu: tagad viņš lepni, grozījās sarkanā kumača kreklā, samta platbiksēs, ar jaunu cepuri, jaunu puskažociņu un jauniem pimiem (velteņiem). Bet it īpaši lepns viņš bija uz zirgu, kuru iegādājās par pirmo saņemto naudu. Kļūt par zirga īpašnieku — tas Miļņikovam vienmēr bija šķitis gandrīz nesasniedzams sapnis, bet tagad viņam piederēja zirgs ar aizjūgu un kuražām — sēsties tik iekšā un brauc.

Miļņikovs dižodamies visur brauca kopā ar soģi Ņiki-tušku, kurš viņam skaitījās kaut kas līdzīgs adjutantam. Tas radīja vēl lielāku satraukumu, tālab ka maršruts savienoja tikai divus punktus: veda no Frolkas traktiera līdz Jermoškas traktierim un atpakaļ. Starp citu — gods kam gods — ar pirmo naudu Miļņikovs ieradās mājās un iedeva sievai veselus trīs rubļus. Tā bija pirmā nauda, kuru nelaimīgā Tatjana savā sievas mūžā turēja rokā, un viņa sāka pat raudāt.

— Es jūs visus apbēršu ar zeltu ... — Miļņikovs sievai lielīgi teica.

Grūti pasacīt, no kā Tatjana — tāpat kā visi citi nabadzīgie ļautiņi — līdz ar bērniem pārtika kopš tā laika, kad Tarass bija pametis novārtā kurpnieka amatu. Tomēr viņa bija izvilkusi dzīvību, par ko pati gauži brīnījās.

— Tu redzēsi, Tatjana, kādu pili mēs uzcelsim, — Miļ-ņikovs turpināja plātīties. — Kaut ko līdzīgu kādreizējam «skurbuļa kantorim». Es taču tev sacīju: apbēršu visus ar zeltu!

Nākamajā reizē Miļņikovs atveda laulenei pudeli madeiras un sardīņu kārbiņu, tādā kārtā pilnīgi samulsinādams sievu. Tiesa, madeiru viņš iztempa pats, bet sardīnes pavēlēja vārīt. Vārdu sakot, vienkāršais cilvēks bija iesācis māžoties... Visbeidzot Mijņikovs apgāja apkārt savai pussabrukušajai būdai, pat iebelzdams ar dūri pa sienmali, un noteica:

— īsts elles grausts! ...

Viņam tūlīt galvā dzima plāns celt jaunu māju — pa daļai mūra, ar krāsotiem slēģiem. Fotjankas ļautiņi bija jau sākuši šo to būvēt: cits jaunu jumtu, cits vārtus, cits ēkai stāvu, bet viņš parādīs visiem, kā vajag celt.

Tieši tai brīdī, kad Miļņikovs svinēja pilnīgu uzvaru, Fotjankā iebrauca Kiškins ar Kožinu. Ceļā viņus panāca Miļņikovs, kura kuražās sēdēja bars iereibušu vīru.

— Esi sveicināts, Andron Jevstratič!... — Miļņikovs, cepuri vicinādams, auroja. — Kam tu tāds šķērns? Gribi naudu? ... Pagaidi, iešu izmainīt iestādē divdesmitpiecnieku ...

— Vai tu re, kāda brandvīnam vara, Taras!... — Kiškins brīnījās. — Tu esi kļuvis pārlieku dižs... Un arī draugi tev labie.

— Ij nerunā: ar šitādu kumpāniju pat velns negribētu draudzēties ... Bet paskat, kāds man rumaks, Akiniij Na-zarič! Sableķoju četrdesmit sudraba rubļus ...

— Tu viņu nobendēsi, tas viss, — Kožins teica, ar saimnieka aci nopētījis putās sadzīto zirgu. — Zirgs nav īstajās rokās.

Iebraucis Fotjankā, Kiškins taisnā ceļā devās pie Pjotra Vasiļjiča, lai tūlīt nokārtotu darījumu ar Jastrebovu, kurš, par laimi, gadījās uz vietas. Viņus traucēja vienīgi Jer-moška, kurš tagad bieži brauca uz Fotjanku; to pievilka Marja Rodionovna, kurai viņš tagad veltīja visas savas simpātijas. Ja dievs nebija lēmis apprecēt Feņu, tad, kā redzams, būs jāņem Marja — arī anštendīga jaunava ar neaptraipītu godu. Turklāt Marja Rodionovna apmēram mēneša laikā bija gluži pārvērtusies: kļuvusi apaļīgāka un varen sprigana, acis dzirkstis vien meta.

— Pagaidiet, Marja Rodionovna, kamēr mana Darja izlaiž garu, — Jermoška mēģināja salīgt jau uz priekšu, — tad es tūlīt sūtīšu šurp preciniekus...

— Tas būs tad, kad pūcei aste ziedēs, — Marja srnie-

damās attrauca. — Turklāt mani jaunas meitas gadi jau pagājuši. Gan atradīsiet jaunāku, Jermolaj Semjonič.

Nē, jūs man esat tieši kā radīta, Marja Rodionovna ... Tikpat kā dieva sūtīta.

Tieši šai brīdī viņu sarunu pārtrauca Kiškina un Kožina ierašanās. Jermoška tūdaļ kļuva drūms un naidīgām acīm blenza uz savu laimīgo sāncensi, kurš bija izjaucis visus viņa ģimenes dzīves plānus. Kamēr Kiškins sarunājās ar Jastrebovu tā istabā, pārējie trīs jutās gauži neveikli. Kožins, acis nenolaizdams, skatījās uz Marju Rodionovnu un cieta klusu.

— Vai jūs te esat sakarā ar zeltu? — viņa tam jautāja.

— Vēlos izmēģināt laimi, Marja Rodionovna, lai put manta, ja nenāk klāt. Metīšos kopā ar Kiškinu.

— Veltīgs pasākums, — Jermoška piebilda, — nenopietns večuks, melš visādus niekus ...

Jermoška vispār jutās neērti un, kad atradās iegansts, ātri aizvācās prom. Kožins palika un turpināja gaidīt.

— Kā klājas Feņai? — viņš klusi vaicāja. — Zināt ko, Marja Rodionovna: es esmu dzīvs mironis. Klīstu kā svešinieks pa pasauli... Un sirds tik smaga, smaga! . .. Nē, kālab es jums to stāstu? Jūs jau nesaprotat, un es to nenovēlu nevienam saprast...

— Akinfij Nazarič, būtu mēģinājis lūgt dievu . ..

— Ak, esmu jau mēģinājis . .. Bet nekas nesanāk. Visi vārdi tādi kā sveši, neplūst no sirds... Nespēju tā pa īstam lūgties, viss dergtin derdz. Kad satiksiet Feņu, nododiet labasdienas . .. sakiet, ka Akinfijs Nazaričs viņu mīlēja... tik ļoti, ļoti mīlēja! ... Un tad pasakiet vēl... nē, labāk ne, nevajag. Viņa tā kā tā nesapratīs ... viņa tagad ir netīra ... tādu nosist būtu vēl pārlieku maz ...

— Kas nu tā par valodu, Akinfij Nazarič! Atjēdzieties ...

— Jā, jā... Es pārsacījos. Es esmu tas, kurš ir netīrs, un maldos apkārt kā naktī... Bet Feņa ir laba ... Feņa, dūjiņa . . . mīļotā! ...

Kožins nejuta, ka pār vaigiem tam rit lielas asaru lāses, kamēr Marja, uz viņu skatīdamās, pat neuzdrīkstējās elpot. Neko tādu viņai vēl nebija gadījies redzēt, un šīs dziļās vīrieša sāpes, neviltotas un tīras, viņu satrieca. Un viņa pati būtu mīļuprāt metusies tam ap kaklu, apkampusi, maigi glāstījusi, teikusi sievietes sirdī dzimušus līdzjūtības pilnus vārdus, un viņi abi kopā tad raudātu... Bet

šai mirklī, nedaudz streipuļodams, istabā ienāca Pjotrs Vasiļjičs... Viņš aizdomīgi paglūnēja ar savu vienīgo aci uz ciemiņu un uz māsiņu, tad norūca:

— Kurš te ir saimnieks? Ko? ... Kāpēc tu, Kožin, pinkšķi? ... Ek, brāl, neatņem sievām viņu pēdējo amatu..

Marja piegāja saimniekam klāt, apgrieza otrādi un vieglītēm bīdījņ ārā pa durvīm.

— Ej vien, ej, Pjotr Vasiļjič, — viņa runāja. — Ienāksi vēlāk. Mums jau bez tevis nav priecīgs prāts...

— Marjucīt, kurš te šai mājā ir saimnieks? Ko? Bet Jastrebovam es likšu vēl trūkties!... Es viņam rādīšu.. * Es, Marja, draugs, aiz bēdām maķenīt iekampu. Taisni sāp sirds: vai tu re, kāda bagātība tagad iekritusi muļķa Miļņikova rokās! Kādā ziņā es sliktāks? ...

Miļņikova atrastā zelta dzīsla padarīja vai traku Pjotru Vasiļjiču, kurš, skaudības pārņemts, jau vairākas dienas pļēguroja un reižu reizēm pat līda kauties ar laimīgo bagātības īpašnieku.

— Tu tikai veltīgi izķērnā mantu, plikadīda! — Pjotrs Vasiļjičs rājās. — Visu, ko izroc, aizgrūd kumpānijai par baltu velti... Tev par zolotņiku maksā pusotra rubļa. Ak tu, Miļņikov, muļķi... Tev vajadzētu nocirst līdz elkoņiem rokas ... bet pašu noslīcināt... Muļķis, muļķis, muļķis! Atradis dzīslu, varēji klusēt, bet šis auro pilnā rīklē: «Esmu atradis zeltu!» Nu, vai tu neesi muļķis?... Derēja tev, kramplauzim, izgriezt mēli...

Kiškina saruna ar Jastrebovu ievilkās garumā. Jastre-bovs negaidot iespītējās, tālab ka purvā bija jau iedzīti šurfi, bet beigās tikpat negaidīti piekāpās, pieprasīdams vienīgi atlīdzību par ieguldīto darbu. Viņi abi sita saujā, un darījums bija noslēgts. Brīdī, kad parakstīja vienošanos, Kiškinam drebēja rokas.

— Nu, saimnieko vesels, un lai tev veicas! — Jastre-bovs smējās. — Man jau bez Duļķainā strauta darba bez jēgas. Cik neprasa viena pati Ogaines atradne...

VI

Karačunskis izbaudīja medus mēnesi. Viss viņa ilgais mūžs bija viena nepārtraukta mīlestības romānu virkne, turklāt viņam patika strauji pārlēcieni no vienas kategorijas sievietēm pie otras. Gadījās romāni ar sabiedrības

dāmām, kas bija saistīti ar nepārtrauktām draudošām briesmām, ar greizsirdības scēnām, ar izsmalcinātu asaru plūdiem un ne tik smalkiem pārmetumiem. Jā, viņš bija sievietēm mīļš, taču nekad nevienai neatdevās ar sirdi un dvēseli, savas lietas allaž izkārtodams tā, lai paliktu brīvs ceļš, pa kuru atkāpties. Tā bija pašas dzīves diktēta gudrība, un beigu posmā vienmēr nāca vēstules. Ak, kas tā būtu par savdabīgu literatūru, ja kādam pietiktu pacietības izsekot it visiem tās attīstības posmiem! Karačunskis tika apvainots septiņos nāves grēkos, viņam draudēja, viņu lūdza, līdz pamazām viss nonāca līdz vēlamajām beigām, tas ir, līdz savam galam. Karačunski visvairāk kaitināja tas, ka visas šīs sabiedrības dāmas izrādījās apnicīgi vienādas — gan priekos, gan bēdās, gan jūsmas vilni, gan asaru plūdos, gan savās mazajās viltībās. Bet bija arī viena kopīga slavējama īpašība: visi šie mīlestības «sižeti» prata klusēt. Atslodzes labad Karačunskis vienlaikus varēja atļauties vieglu izklaidēšanos ar «dabas bērniem», kurus viņš nepārtraukti mainīja, dēvēdams par istabenēm vai ekonomēm. Līdz šim laikam visi šādi gadījumi beidzās jo skumji: tāds dabas bērns sarīkoja pamatīgu skandālu, draudēdams iesniegt miertiesā sūdzību vai tamlīdzīgi. Bet «dabas bērniem» bija arī visiem viena kopīga vājība: Karačunskis spēja atpirkties no tiem ar naudu. Paziņas uz visu to raudzījās kā uz sirma vecpuiša nevainīgām nerātnībām, kamēr Karačunskis pats bija laimīgs, ka nekad neradās «fiziskas sekas». Viņam nebija pēcnākamo, un tas, lūk, izrādījās viņa īstenais glābiņš.

Šo gadiem ilgi pastāvošo kārtību Karačunskim pilnīgi izjauca Feņas atnākšana. Feņa viņa acīs bija gluži nepazīstamas iedabas sieviete. Par naudu te nevarēja būt runas, bet, no otras puses, Karačunskis juta, ka šī meiča, kura nav līdzīga pārējām sievietēm, viņu neparasti saista. Vispirmām kārtām viņai piemita kāds īpašs iedzimts takts un spēja uztvert to, ko mēdz rakstīt starp rindām. Šāda spēja šķita grūti paciešama, tālab ka Karačunskis bija paradis ar visām sievietēm apieties augstprātīgi, ļoti izsmalcināti, jebšu būtībā aizvainojoši. Bet šoreiz vairs nekas nebija noslēpjams: ne kustība, ne vārds, ne doma. Karačunskis zināja, ka Feņa no viņa aizies, tiklīdz sajutīs, ka ir šai namā lieka. Šis augstsirdīgais sievietes lepnums, šī spēja sevi upurēt lika viņam jo augsti cienīt tieši šo vienkāršo, bet reizē neparasto dzīvīguma apdvesto sievietes

dabu. Vēl vairāk — Karačunskis ar baismām sirdī sajuta, ka pamazām zaudē savu sen pārbaudīto gribu, kļūdams par to nožēlojamo vergu, kas viņa acīs bija allaž pelnījis nicinājumu. Vīrietim jābūt absolūtam noteicējam tai jomā, kur sievietei pati daba lēmusi pasīvas un pakļautas būtnes lomu« īsi sakot, viņš juta, ka pirmo reizi mūžā ir nopietni iemīlējies. Sis atklājums viņu biedēja un skumdināja. Viņš ilgi lūkojās savā ar veca cilvēka pievilcību apveltītajā seja, nopūtās un sāka balsī prātot:

— Nē, tā nevar būt mīlestība, tam jābūt vecumam.. * Kuslajam, nolādētajam vecumam, kas ar stingstošiem pirkstiem pūlas tverties pie otra cilvēka jaunības!... Vai patiešām es, Karačunskis, tagad uzvedos tieši tāpat kā visi citi prātu izkūkojušie vecie vīri?

Arī Feņa to visu saprata, kaut vārdos droši vien nespētu notiekošo paskaidrot. Viņa jau toreiz to saprata, kad viņš, dažnedažādus ieganstus izdomādams, sāka braukāt uz Fotjanku pie vecmāmuļas Lukerjas, kaut gan īstenībā tālab, ka vēlējās ieraudzīt Feņu un pārmīt ar viņu kaut nedaudzus vārdus. Sākumā viņš brīnījās, kālab Feņa neiet atpakaļ pie Kožina, bet vēlāk saprata arīdzan to: jauno cilvēku laime bija sabrukusi, un salīmēt to no jauna nevarēja, bet Karačunskī Feņa meklēja miera ostu, pēc kuras tiecas ikviena sieviete, kas vēl nav zaudējusi dabas dāvāto sievišķo instinktu. Karačunskī Feņa nojauta dvēseles bagātības, kuras viņš pats nemaz nebija pamanījis. Vispirmām kārtām viņš nebija ļauns cilvēks, turklāt saglabājis zināmu ārēja godīguma izjūtu. Tie bija divi momenti, uz kuriem balstoties veidojās viņu savstarpējās attiecības.

Taču tas vēl nebija viss. Kādreiz brokasta tējas laikā Feņa negaidot ierunājās:

— Ļaujiet man aiziet, Stepan Romanič ...

— Uz kurieni? ... Kas noticis? ...

— Tā vajag... Es nevēlos darīt jums kaunu.

Feņa nodūra acis un tumši pietvīka. Karačunskis raudzījās viņā ar baiļpilnām acīm, kā kad pāri tā galvai tūktu milzum liels draudīga negaisa mākonis. Feņa klusēja, palikdama visu laiku tai pašā stāvoklī. Karačunskis, rokas kabatās sabāzis, sāka soļot pa istabu. Tad, palūk, tagad šķita lēcies tas, ar ko viņš visā savā mūžā bija vismazāk rēķinājies un kas tagad bija negaidot piezadzies klāt. Jā, tātad šī meiča varētu dāvāt viņam tēva priekus...

Domas par sievu un bērniem bija reizēm pavīdējušas Ka-računskim galvā, tās bija apvītas ar kaut ko līdzīgu rožainam nimbam. Jo viņa acīs laulāta sieva bija īpaša būtne, kas vismazāk līdzīga visām pārējām sievietēm un it īpaši tam, ar kurām viņš, Karačunskis, bija radis dzīvot, kamēr mātes vārds viņam šķita tik tīrs un svēts, ka tam pasaulē nebija cita līdzīga. Un pēkšņi šī Feņa būs viņa bērna māte. . . Karačunskis sajuta dīvaina saltuma elpu, un viņā modās kaut kas līdzīgs naidam pret Feņu. Domās tam neskaidri pazibēja Kožins, pēc tam Fotjanka, un sirdī iezagās pretīgas greizsirdības jūtas viņas pagātnes dēļ.

— Uz kurieni tu gribi iet? — viņš, neko nedomādams, jautāja.

— Uz pilsētu ... — Feņa īsi noteica. — Bet tur es kaut kā izgrozīšos.

— Ak tā ... jā ...

Un ne asaru, ne nožēlas, ne pārmetumu, tikai tās vārdos neizteiktās sāpes, kas kā bezveida smagums iegulst dvēselē.

Karačunskis aizvadīja bezmiega nakti, viņu tirdīja pašas pretrunīgākās domas un jūtas. Vispirms vajadzēja samierināties tieši ar faktu, ar nežēlīgo un nepielūdzamo faktu. Paies vēl laiciņš — un pasaulē ieradīsies kāds noslēpumains atnācējs, maza cilvēciska būtne, ar kuru kopā piedzimst un vēlāk aiziet bojā Visums. Un šai gadījumā nevar kaulēties, meklēt kompromisu, izlocīties, jo ir tikai viena kaila zooloģiska patiesība: «Jūs mani neesat ne aicinājuši, ne gaidījuši, bet, palūk, es esmu klāt!» Tas ir mūžsenais dzīvības noslēpums, kas nomirs reizē ar pēdējo cilvēku. Un ar to — ar šo noslēpumu rokrokā aug un attīstās arī zemiskie instinkti, dzīvnieciskā patmīlība un nožēlojamās kaislības. Karačunska dvēselē iezagās kāda neskaidra sava netaisnīguma nojausma; un viņš ar šausmām lūkojās atpakaļ, kur virtenē slīdēja garām viņa aizvadītās dzīves ēnu tēli.

Tā bija briesmīga nakts, kuru pildīja mēms izmisums un kuslas sirdsapziņas mokas. Pagātni vairs nevarēja atsaukt, bet sākt jaunu dzīvi šķita jau par vēlu. Taču sirdsapziņa, sirdsapziņa — šis neuzpērkamais tiesas spriedējs, kurš ierodas naktī, kad visapkārt valda klusums, apsēstas galvgalī un notur savu bargo tiesu! ... Apprecēt Feņu? Viņa pirmā būtu tā, kas tam nepiekristu... Bērnu adoptēt — tiktu nodarīts pāri tā mātei, kuru varēja

apprecēt, bet kuru viņš neapprecēja. Karačunskim pa galvu jaucās simtiem iespēju, taču atrisinājumam viņš netika tuvāk.

Agri no rīta Karačunskis brauca uz Vangalīti, gribēdams pēc bezmiega nakts izvēdināt galvu. Ticis svaigā gaisā, viņš pirmo reizi brīvi ievilka plaušās gaisu. Jā, pasaulē bija vēl spirgta gaisa vēsma, bija sniegā tītas ziemas dienas, bija šī zemā, pelēcīgā debess. Divi labi baroti Vjatkas rumaki drāzās kā viesulis; it īpaši sprigans šķita piejūga zirgs. Karačunskis ievēroja, ka arī kučieris, tērpies jaunos garos vadmalas svārkos, ar labpatiku valda abus kastrētos kustoņus. Tas bija vecvecais raktuvju kučieris Agafons, kas vienmēr vizināja tikai Karačunski. Viņam piemita dīvaina, kaut kāda neparasta kučiera iedaba. Viņš mēnešiem ilgi neņēma ne lāsi mutē, likdams kapeiku pie kapeikas, iegādājās drēbes, bet tad dažu dienu laikā notrieca visu savu mantību vienas un tās pašas — kāda zaldāta atraitnes sabiedrībā, kuru viņš dzīru noslēgumā ņēma un nežēlīgi piekāva. Ik gadus Karačunskis taisījās kučieri atlaist, bet allaž atsauca savu nodomu, jo visi kučieri taču pasaulē vienādi. Agafons bija, bez šaubām, cilvēks ar nopietniem trūkumiem, toties mīlēja zirgus un šķita meistarīgs braucējs. Tagad visi šie sadzīves sīkumi Karačunskim jaucās pa galvu, ķēmīgā veidā saistīdamies kopā ar citiem, ko viņš bija atstājis sev aiz muguras mājās. Piemēram, Feņa nevēlējās, ka Agafons to vizina, tālab ka kautrējās no visai šaubīgās puskundzes lomas sava bēdubrāļa — vienkārša zemnieka priekšā, bet vēlāk viņai patika doties uz stalli un barot šos pašus Vjatkas rumakus no rokas, viņa pat sapina bizēs tiem krēpes.

Lai novērstu domas no rūpēm par mājām, Karačunskis piespieda sevi domāt par Vangalīti. Viņš bija darījis visu, pēc kā tiecās Rodions Potapičs, un pieprasījis jaunajiem dzīslu zelta meklēšanas darbiem milzīgu summu. Pats svarīgākais jautājums bija līmeniskās ejas izbūve liekā raktuvju ūdens novadīšanai, ar tās palīdzību bija paredzēts dabūt prom ūdeni no galvenās šahtas uz Balču-govku. Vajadzēja izcirsties cauri Uļjana skraustam, kas prasīja milzīgus līdzekļus, jo darbus nācās veikt cietajos berezīta, degakmens un smilšakmens iežos. Daudzgadīgie novērojumi rādīja, ka ūdens sāk ieplūst pie trīsdesmitās ass atzīmes, no šī horizonta tad vajadzēja sākties ejai, pa

kuru novadīt ūdeni. Tas viss bija ļoti riskanti, un Karačunskis zināja, ka Oņikovs jau vērpj pret viņu intrigas, bet tas tikai vairoja viņa iecirtību. Jāteic, ka tieši te slēpās pagrieziena punkts, no kura iesākās Karačunska aizraušanās ar jauno zelta dzīslu.

— Re, kur mūsu zeltrači, nabagi, kāto uz Fotjanku, — kučieris Agafons noteica, pamezdams nicīgi ar galvu uz noskrandušu strādnieku bariņu. — Fotjankas dziesma, kā liekas, nu nodziedāta. Līksmība beigusies, tagad jāsēd un jāgaida līdz pavasara plūdiem.

Tāda runa šķita kā sēlas suņa ņurdēšana, kad tas sajutis vilku baru, un Karačunskis tikai paraustīja plecus. Bet strādnieku izskats bija skumjš — paguvuši apēst vasaras peļņu, viņi šķita jau novājējuši. Pēc vecas paražas vīreļi noņēma cepuri, bet acis tiem raudzījās drūmi un Jauni. Viņu uztverē Karačunskis bija dzīvs dažnedažādu raktuvju nelaimju un likstu iemiesojums.

Rodiona Potapiča izturēšanās pret Karačunski bija izteikti nelaipna, un viņš visu laiku blenza sānis, nevēlēdamies pārmīt skatienus. Karačunskis klusībā domāja, ka par cēloni šai neērtajai situācijai ir ģimenes dzīve, tāpēc kļuva priecīgs, kad Rodions Potapičs apsāka tiešu valodu:

— Ko tas nozīmē, Stepan Romanič, — večuks viņam pārmeta, — tagadiņ man vairs nav dzīves...

— Kas nu atkal noticis?

— Kā nu ne: atdevāt zelta dzīslu tepat degungalā Miļ-ņikovam... Kas tā par kārtību? Tagad ļaudīm nav citu runu kā tikai par Miļņikova dzīslu. Klaigā pa traktieriem, mācas man virsū ... Nav vairs glābiņa. Bet pats galvenais — jūtos aizskarts. Visi mani apsmej.

— Nu, tās taču blēņas! — Karačunskis pūlējās večuku nomierināt. — Mēs nevienam citam vairs atsevišķu gabalu nepiešķirsim ... Lai Miļņikovs, kā likums atļauj, ierokas līdz desmitajai asij, un miers. Pēc tam darbu turpināsim mēs... Turklāt kompānija sakarā ar šo dzīslu neko nezaudē: Miļņikovam jānodod zelts par pusotru rubli zolotņikā ... Mums tas pat izdevīgi, atkrīt izlūkošanas darbi. Paskaties, mēs neko neatradām, bet Miļņikovs atrada.

— Ir vēl otra nelaime, Stepan Romanič: Miļņikovs aizmānījis pie sevis manu znotu Prokopiju. Tas visu laiku strādāja zelta skalošanas fabrikā par lepētāju, bet tagad

taisni kā driģenes saēdies. Pametis sievu, bērniņus — un pats kā pielipis dzīslai... Tāpat mans dēls Jaška. Ak vai, Stepan Romanič, viņu, neģēli, jau toreiz vajadzēja nopērt, lai puika neblēņojas. Visu vasaru mētājās apkārt pa Cied-raines iecirkni, bet tagad pie Miļņikova — abi kopīgi žūpo. Un tad man Spasokolčedas šahtā bija tāds mašīnists Semjoničs — itin labs mašīnists, bet Miļņikovs arī to aizvilinājis. Nu kas tā par būšanu? ...

— Tās, vecotēv, ir jūsu ģimenes lietas... Mani tās neskar.

— Nekā, Stepan Romanič, tu pats esi pie visa vainīgs: tu uz to blēdi Mijņikovu skatījies caur pirkstiem. Un tā nu tagad tas iet... Atved brandavīna spaini tieši pie zelta dzīslas un tempj. Tpū... Ermoņika spēlē, paši vāvuļo līdzi — vai tā vairs ir kārtība? ...

— Labi, labi, visu nokārtosim. Bet kā sastāv mūsu pašu lietas? ...

— Pagaidām neko nemana... Pusdienu rakām, bet vēl tas pats grauzdis.

— Bet eja?

— Rokam devīto asi... Mēs ar to iziesim skraustam cauri, un tad jau kļūs redzams, kas un kā. Bez tam jau parādās ūdens. Tiklīdz izraka trīsdesmito asi, tā tūdaļ viss mainījās: sāka plūst ūdens. Tas visā iecirknī turas vienlīdz augstu ...

Tiklīdz Karačunskis sāka risināt sarunu par šahtu, vecais šteigers pārvērtās. Kantora istabiņā uz galda bija salikti plāni, kuros detalizēti atainoti visi «šķērsotie» ieži, tāpat projektētie šķēlumi dažādiem horizontiem un dažādos virzienos. Karačunskis, tāpat kā Rodions Potapičs, baidījās tikai no viena, proti, lai nerastos tā pati ģeoloģiskā aina, kas Spasokolčedas šahtā. Tad darbiem būtu jāmet miers, it īpaši, ja parādītos liktenīgais ieslāņojums. Kopējo pazīmju, protams, bija daudz, bet visvairāk uzmanības viņi veltīja ieslāņojumu īpatnībām, atsevišķo iežu biezumam un secībai, kādā tie gūlās cits citam pāri. Šai ziņā viss pagaidām šķita labi, kaut gan no dzīslas nebija ne miņas, un tikai vietvietām uzdūrās uz kādu kvarca dzīslas atzaru, kas nesaturēja zeltu.

Šīs lietišķās sarunas laikā Karačunskim negaidot uzplaiksnīja doma, kas lika šausmās sastingt. Viņš lūkojās sava sarunu biedra pārliecības pilnajā, saprātīgajā sejā, paberzēja sev pieri un ierunājās:

— Paklausieties, Rodion Potapič, mēs taču laikam būsim uzdūrušies uz tā sauktās klejojošās dzīslas? Tas nu ir pilnīgi skaidrs... Mēs pūlamies tukšā vietā. Labākais pierādījums tam ir Mi]ņikova stobrs ...

Zikovs tagad savukārt paskatījās uz galveno pārvaldnieku, noglaudīja savu sirmo pilnbārdu un atbildēja:

— Bet kur tad Krivuška dabūja savu zeltu, Stepan Ro-manič? Pēc viņa vārdiem, tā dzīsla čūkstēdama gājusi zemē iekšā ... Kā to lai saprot?

— Tomēr mēs vēl neesam neko atraduši? Vai nu dzīsla ir sazarojusies, vai arī tā... Nē, no mūsu puses ir pielaista milzīga kļūda.

Karačunskis paskatījās vēlreiz uz galveno šteigeru un tagad it visu saprata: viņam iepretim sēdēja prātā sajucis cilvēks, kādi sastopami vienīgi raktuvju uzņēmumos, kuros jāsaduras ar risku. Jā, pilnīgi prātā sajucis cilvēks, kurš apraks šai šahtā kā kapā gan sevi, gan viņu. Un tālab nebija nozīmes runāt, pārliecināt vai ko pierādīt cilvēkam, kurš pārkāpis liktenīgo robežu. Tomēr visļaunākais bija tas, ka viņš, Karačunskis, bija iekritis slazdā kā puišelis, kuru vajadzētu saplucināt aiz auss. Bet atkāpties bija par vēlu, jo atpakaļceļa nebija. Visprātīgākais būtu pamest šo nolādēto Vangalīti, bet tas nozīmētu sagandēt savu labo slavu, kamēr, darbus turpinot, varētu iegūt vismaz gadu. Sai laikā varēja daudz kas notikt: varēja uzdurties kādai nejaušai dzīslai, kādai jaunai «ligzdai» vai tamlīdzīgi. Tad vismaz daļa no izšķiestajiem līdzekļiem atmaksātos, un tas ļautu ar godu atkāpties. Nolādētā Vangalīte aprīs visu, bet, pats galvenais, to nevar apstādināt. Karačunskis juta, ka acu priekšā viss ņirb, un likās, ka tvaikmašīna tagad darbojas tieši viņa galvā.

— Mums tikai jāizdzen cauri tā eja... — Rodions Po-iapičs uzstāja. — Un tad viss kļūs redzams tikpat kā uz delnas.

— Nevar redzēt to, kā nav...

Karačunskim tas neviļus izspruka. Viņš domās pārcilāja fvisādus gadījumus Rodiona Potapiča ģimenes dzīvē, par kuriem bija stāstījusi Feņa, un arvien vairāk pārliecinā-ijās, ka šis cilvēks ārprātīgs, pareizāk sakot, maniaks. Viņa izturēšanās pret Mazo Jašu, pret Feņu, pret Marju šo domu vienīgi apstiprināja.

VII

Miļņikova rīcība pārsteidza pat tādus, kas pieredzējuši visvisādus brīnumus. Aklas laimes gadījumi laiku pa laikam iekrita gan Balčugas rūpnīcā, gan Fotjankā, kad kāds atrada zelta «ligzdu» vai nejauši uzdūrās bagātīgam zelta ieslāņojumam izstrādājamos bortos. Par šo gadījumu apliecinātājiem tūdaļ noteikti kļuva jauniegādāts zirgs, jaunas drānas, žūpošana un mājām jauni jumti, bet citreiz pat veselas jaunas mājas. Pēdējās vasaras laikā Fotjankā bija izaugušas gandrīz desmit tādas jaunas mājas, bet jaunu jumtu pat vairāk. Kur vien pieskārās zelta stars, tur tūdaļ bija jūtama tā brīnumainā vara. Klusums valdīja vienīgi Balčugas rūpnīcā, jo no Balčugas ļaudīm nevienam nebija laimējies tikt pie Ciedraines zelta. Miļņi-kovs, zelta dzīslu atradis, rīkojās tā kā neviens cits pirms viņa. Viņš nestrādāja vienā laidā, katru dienu, bet tikai tad, kad ievajadzējās naudas.

— Kas tad no tādas divdesmit piecas asis platas dzīslas ir, nedēļas laikā izstrādātu! — viņš stāstīja. — Visu izraktu, naudu nodzertu, tā ka pat paģirām nepaliktu... Vai nav redzēts, ka dažs vēlāk kodis sev pirkstos? Nē, brāl, mani nepiekrāps. Mēs savu dzīslu nokrejosim pamazām.

Un Miļņikovs tā arī rīkojās: strādāja nedēļā vienu vai divas dienas, kamēr pārējo laiku pavadīja «kumpānijā». Pie viņa turējās gan Mazais Jaša, gan svainis Prokopijs, gan mašīnists Semjoničs. Bija vēl daudz citu gribētāju, bet Miļņikovs svešos atraidīja. Vienīgais izņēmums bija Semjoničs, kuru viņš pieņēma, lai sariebtu savam dārgajam sievastēvam Rodionam Potapičam.

— Lai vecais velns dabū reiz just... — Miļņikovs ņirdza. — Es visu viņa šahtu pārvilināšu pie sevis. Ir nu gan man dievs devis radus ...

Svaiņa Prokopija parādīšanās šeitan bija Mazā Jašas vasarā iesākto pūļu iznākums. Vismaz tādā veidā viņi centās sāpināt bargo večuku, kura ģimene bija nepilna gada laikā izirusi. Visi bija devušies, kurp deguns rāda, un Zikovu mājās palikusi tikai pati Ustiņja Markovna kopā ar Annu un mazajiem bērniem. Gadiem veidotā stiprā veco laiku ģimene izrādījās pilnīgi sabrukusi. Ustiņja Markovna bija pavisam sašļukusi un gandrīz vienaldzīgi uzņēma Prokopija aizbēgšanu: tā bija padošanās

likteņa varai, pie kā noved nepārtrauktas ķibeles. Anna uz notikušo skatījās gluži citādām acīm. Šī pacietīgā un rāmā sieviete klusēdama saposās un pa taisnāko celu devās uz Uljana skraustu, kur pārsteidza vīru tieši nozieguma vietā: tas sēdēja pie stobra pārējo pulkā un žūpoja. Anna metās tam klāt, sāka skaļi kliegt, nogrāba viru — un tikai ar pūlēm tika no viņa atrauta:

— Tu, ģimenes postītāj! Slepkavniek!... Esi pataisījis mūs nabagus! — Anna kliedza, pūlēdamās izrauties no turētāju rokām. — Es nogalēšos, ja tu tūlīt nenāksi mājas ... Kur lai es palieku ar bērniem? ... Ak, es nabadzīte!

— Rimstieties, mīļā māsiņa, Anna Rodijonovna, — Miļ-ņikovs to izsmejoši laipnā balsī mierināja. — Jūsu Proko-pijs nav ne pirmais, ne pēdējais... Viņam apnicis sēdēt piesietam pie sievastēva ķēdes.

— Ak tu. .. Es tev izskrāpēšu tavas nekaunīgās acis! ... Tu esi tas uztracinātājs, plānā galdiņa urbēj. Kad dzīsla būs nodzerta, kur tad Prokopijs ies?

— Ak, māsiņa, Anna Rodijonovna: kas vilku baros, ja pats nemeklēs. Bet, kas attiecas uz to, ka mēs maķenīt ieņemam uz krūts, tad man jums jāsaka: arī cūkai ir savureiz svētki. Šad tad dievs viņai dāvina laimi... Bet jūs, mīļā māsiņa, būtu labāk mūsu kumpānijā iztukšojusi glāzīti saldā šņabja. Visas bēdas tiks kā ar roku atņemtas... Ei, Jaša, gādā madeiru! ...

— Man uz jums, karātavu putniem, riebjas paskatīties, kur nu vēl kopā dzert! — mīļā māsiņa atbrēca, pat nospļaudamās uz Miļņikova pusi.

Miļņikovam allaž bija krājumā savi īpaši iemīļoti vārdi, ko tas lietoja gan vietā, gan nevietā: «kumpānijā», «vadīt», «mudulis» un tamlīdzīgi. Viņam patika laipni pamēļot ar labu cilvēku, bet viņu aizvainoja visāda veida rupjības, piemēram, tā, kuru atļāvās mīļā māsiņa Anna Rodijonovna. Kāpēc vajadzēja spļaut viņam tieši ģīmī? Tas nu vairs nebija itin nekāds «mudulis», jo īpaši labā kumpānijā ...

Tā Anna, pirmo reizi neko nepanākusi, bija spiesta aiziet, jo vīrs nebija viens un mazdūšīgi slēpās citiem aiz muguras. Vajadzēja nogaidīt brīdi, noķert viņu vienu pašu un tad prasīt norēķinus.

Mums tagad jāpastāsta, kā strādāja Miļņikova dzīslā un kā izpaudās viss darbs. Kad izbeidzās nauda, Miļņikovs

vakarā nodeva saviem kompanjoniem pavēli nākamajā rītā iziet darbā.

— Es prasu, lai valdītu noteiktība, gluži kā kroņa laikos ... — viņš tēloja stingru vīru. — Citādi es piekarināšu zvanu, ar kuru iezvanīt darba sākumu un beigas. Likumam un kārtībai jābūt. . .

Jau agri no rīta visi ieradās darba vietā. Stobrā Miļņi-kovs nevienu nelaida, bet līda pats vai sūtīja lejā Oksju. Stobrā ierakās kādas aršīnas dziļumā. Vispirms izcēla nederīgo grunti, par vinčotājiem jeb griezējiem strādāja Mazais Jaša un Prokopijs, bet izvilkto nederīgo iezi līdz atbērtnei aiztačkoja Semjoničs. Četriem vīriešiem pūloties, darbs veicās pavisam citādi nekā toreiz, kad līdzi strādāja soģis Ņikituška. Starp citu, pēdējais, nespēdams izturēt žūpošanu, bija nezin kur aizbēdzis. Pēc tam tika izstrādāta pati dzīsla, tas ir, ar rūsu pārklātā kvarca gabali, kuros bija ielipis zelts. Parasti pat bagātās atradnēs nemēdz būt «redzamā zelta», ja neskaita atsevišķas nelielas ligzdas, kamēr «Oksjas dzīslā» zelts bija skaidri saskatāms. Atsevišķos gabalos cēlmetāls sēdēja tikpat kā šūnās medus.

— Kā kad kāds būtu izspļāvis zeltu! — tie bija Miļņi-kova vārdi, kad viņš atveda zeltu no savas dzīslas uz skalošanas fabriku. — Dažubrīd izskatās kā sviests vai kā vistas olas dzeltenums . . .

No simt pudiem kvarca citreiz «izsēdās» gandrīz mārciņa zelta, kas naudas izteiksmē nozīmēja vairāk nekā simt rubļus. Tātad vienas dienas izstrāde ļāva nedēļu žūpot. Kādreiz saņēmis kārtējo naudu, Miļņikovs pārradās savā mājelē, kā allaž iedeva sievai trīs rubļus un pavēstīja, ka vēloties būvēt māju.

— Būtu pats īstenais brīdis, — Tatjana piekrita. — Citādi naudu tik un tā nodzersi.

— Turi muti, sieva! Tavs prātiņš par īsu... Mēs uzcelsim tādu namu, ka pat sātanam sanāks grēmas.

Miļņikova celtniecības plāni bija neparasti. Iesākumā viņš sāka celt vārtus. Tā bija grandioza būve: stabi griezumiem rotāti, tiem pāri divslīpju pārjume, klamburi al-voti, bet pārjumei virsotnē no skārda izcirsts gailis, kurš vējā grozījās. Vārtus uzstādīja dažu dienu laikā, un Miļņikovs tikmēr kustējās kā dzīvsudrabs. Bet, savu celtnieka enerģiju izsmēlis, pameta visu un aizbrauca uz Fot-janku. Līdzās jaunajiem vārtiem mājele izskatījās vēl

zemāka, it kā aiz bēdām saplakusi. Kaimiņi zoboja Miļņi-kovu, bet viņš tikai smējās un teica: labs saimnieks vispirms nopērk pātagu un iemauktus, bet pēc tam zirgu.

Mēs jau agrāk teicām, ka Pjotram Vasiļjičam traki skauda Miļņikova aklā laime, un viņš skali izpauda savu neapmierinātību. Jā, patiešām, kāpēc gan bagātība iekritusi klēpī nelgām, kurš to izputinās, nevis viņam, Pjotram Vasiļjičam? . .. Cik viņam pašam nav jāpārcieš baiļu, uzpērkot zagto zeltu, kamēr visu peļņu saņem Jastrebovs. le bija ko padomāt. .. Un Pjotrs Vasiļjičs domāja dienu un nakti. Beidzot rīcības plāns bija gatavs. Nejauši saskrējies uz ielas ar iereibušo Milņikovu, viņš to apturēja un laipnā balsī teica:

— Ak tad tu vēl turpini izķērnāt mantu, dulburi? ...

— Kas tev par daļu, velna vienaci?

— Var būt, ka ir... Tur pat svešam, muļķi ieraugot, jāšķebinās.

— Kurp tu tagad tēmē?

Pjotrs Vasiļjičs paraudzījās visapkārt, vai kāds nav tuvumā, uzsita Miļņikovam uz pleca un čukstus sacīja:

— Teikšu taisnību, Taras, tu esi muļķis... Būtu jel pusi no dzīslas zelta nodevis kantorim, bet otru pusi — man. Es tev došu par zolotņiku divarpus rubļus. Tieši divreiz vairāk, nekā tev maksā kompānija. Tālab es saku, ka tu es muļķis. Mantas izķērnātājs.

Miļņikovs iegrima domās. Tas, ka viņš muļķis, teikts pareizi, tomēr Pjotra Vasiļjiča jaukā runa arī ne velnam neder. Kantoris maksā aizvainojoši maz, bet vai tad tāpat nesanāk labuma diezgan?

— Nē, brāl, man šis te mudulis neder, — Miļņikovs, galvu purinādams, atbildēja. — Tālab ka mans ģīmis ir tīrs, nevis apķēzīts.

— Ak muļķis, muļķis ...

— Esmu tāds jau no dzimšanas... Pasaku atklāti, tāpēc ka man šitāds mudulis patīk.

— Nu, vai tu neesi muļķis. .. ko? Par tādiem vārdiem tev, ķēmam, vajadzētu sist un sist pa tavu tukšo pauri.

Tik nesmalka runa aizvainoja Miļņikova smalkās jušanas. Iesākās savstarpēja apsaukāšanās, bet pēc tam plūkšanās. Miļņikovs bija dzēris, un Pjotrs Vasiļjičs to pamatīgi iekaustīja, iekam piesteidzās ļaudis un abus izšķīra.

— še tev, šīsdienas zeltrūpniek, še tev, vakardienas lupatlasi! — Pjotrs Vasijjičs kliedza, dodams Miļņiko-vam pēdējos belzienus. — Ļaujiet to suni samīt...

Miļņikovs piecēlās no zemes, nopurinājās, sakārtoja savas kautiņā cietušās drānas un, galvu grozīdams, filozofiskā mierā teica:

— Ir nu gan dievs man piešķīris radus, nav vārdam vietas...

Šis incidents radu starpā tika nekavējoties aplaistīts ar degvīnu Frolkas traktierī, kur Mijņikovs jutās kā mājās un bieži vien sēdēja aiz letes blakus krogapui-sim, lai visi redzētu, kas Tarass Miļņikovs par vīru.

Bet Pjotru Vasiļjiču šis neveiksmīgais mēģinājums ne-apstādināja. Atmetis ar roku Miļņikovam pašam, viņš sāka novērot tā palīgus. Mazais Jaša, šķiet, būtu pats tuvākais, tomēr liels muļķis. Prokopijs liekas itin kā gudrāks, taču bailīgs kā zaķis, ļauj visiem kāpt uz auguma . . . Palika vienīgi Semjoničs, kas bija svešs cilvēks. Pjotrs Vasiļjičs reiz kādā svētdienā paaicināja viņu pie sevis, pavēlēja Marjai uzlikt patvāri, nopirka liķieri un aizsāka slepenu, miermīlīgu sarunu.

— Tev, Semjonič, tā pāreja no kroņa maizes uz mūsējo vilka dzīvi, rasi, nav viegla? — Pjotrs Vasiļjičs, savai vienīgajai acij zibot, aplinkus iesāka. — Rasi, ir visai bēdīgi, ko?

— Pirmajā brīdī bija tāda kā šaubīšanās, bet tad pamazām pieradu...

— Protams, pierast var, un tomēr... Strādādams pie mašīnas, tu sēdēji siltumā, kamēr tagad dzestrumā zem klajas debess.

No liķiera un karstās tējas Semjoničs ātri noreiba, un mēle tam sāka mesties. Un tad te vēl bija tā Marja, kura rīkojās ap patvāri, un viņas acu zibšņi.

— Tu tikai neielūkojies pārlieku dziļi acīs, Marjucīt, ka vēlāk nav jāskumst, — Pjotrs Vasiļjičs jokoja. — Puisis bez vainas, nav vārdam vietas!

— Viņš ir mūsējais, balčugietis, to es pati zinu... — Marja, nebūdama uz mutes kritusi, drošā balsī atbildēja. — Mēs ar Pjotru Semjoniču esam gandrīz nāburgi...

— Sestdienās, kad es atgriezos no šahtas, man nācās iet jums garām, Marja Rodijonovna... Varbūt jums te, Fotjankā, nav nemaz viegli. Tā teikt, īstā veco laiku katordznieku ligzdā.

Bet varbūt tu, Marjucīt, uz mazu brītiņu izietu pjotrs Vasiļjičs, savu vienīgo aci piemiedzis, čukstēja.

Mums ar Pjotru Semjoniču ir kaut kas pārrunājams.

Marja negribīgi gāja prom, kamēr Pjotrs Vasiļjičs pie-v irzījās ciemiņam tuvāk, no jauna ielēja liķieri un sāka laipni bilst, ka Miļņikovs esot dumjš, izķērnādams ba-gātību. Kad mašīnists saprata, uz kuru pusi viltīgais mājastēvs velk, viņš noraidoši papurināja galvu. Tur neko nevarot darīt: Miļņikovs, protams, esot muļķis, tomēr stobrā neviens netiekot iekšā: vai nu viņš laižoties lejup pats, vai arī sūtot Oksju.

— Tiesa gan... — Pjotrs Vasiļjičs apstiprināja, nožēlodams, ka izniekojis par tukšu pusstopu liķiera, jo puisis gadījies stulbs kā auns. — Nu, Semjonič, bet tagad tu, tā sacīt... vari doties mājup.

Kad Semjoničs streipuļoja ārā no istabas, krēslainajā priekšnamā viņu apstādināja Marja, kura bija to jau labu brīdi gaidījusi.

— Pjotr Semjonič, mīļais draugs, neticiet nevienam Pjotra Vasiļjiča vārdam, — viņa čukstēja. — Ne jau bez nolūka viņš taisās jums klāt. Jūs tiksiet nodots.

Neko neatbildējis, Semjoničs piespieda dūšīgo meitieti cieši sev klāt un nomutēja tieši uz lūpām. Ar plecu viņam piespiedusies, Marja drebēja. Šis viņai bija pirmais vīrieša skūpsts, kas kā dzīvinošs saules stars krita vīstošajā jaunavas sirdī. Bet viņa ātri attapās, palīdzēja dārgajam viesim nokāpt pa stāvajiem pakāpieniem un pavadīja līdz vārtiem. Mašīnists, vieglās uzvaras iekārdināts, dzīrās to vēlreiz apkampt, taču Marja valšķīgi izvairījās un padraudēja viņam ar pirkstu.

— Vakarā iznāc aiz vārtiem, — Semjoničs iekvēlināts lūdzās.

— Varen steidzīgs... Ej un pielūko, ka tev kas nepazūd.

Kad Marja, savas vēlīnās laimes ugunīs degdama, uzdrāzās kā viesulis lievenī, viņu tur sagaidīja vecmāmuļa Lukerja. Ne vārda neteikusi, vecā satvēra radinieci aiz auss un sāka vilkt uz dibenkambari.

•— Kas tev, draņķe, ienācis prātā?

— Mīļo vecmāmuļ... zelta ...

— Es tev parādīšu vecmāmuļu! Feņa jau aizbēga, tagad aizbēgsi tu, kas paliks pie manis? Nu, būtu tu vēl

jauna skuķe, kurai galvā vējš, bet šitāda te... tpū!... Kauns sacīt. . . ķersta pa priekšnamiem brūtgānus, nekauņa!

Marja pacietīgi uzklausīja vecenes rāšanos un pārmetumus, tai pašā laikā domādama: kā gan vecmāmuļa nesaprot — ja jaunās meitas bez īpašām rūpēm aizskrien pie vīra, tad viņai pašai par sevi jāgādā. Nav neviena cita, uz ko paļauties ... Marjai reiba galva, pat aizrāvās elpa. Mašīnists Semjoničs nav nekāds vērtīgais precinieks — un tomēr vīrietis... Vecmāmuļai Lukerjai viegli runāt, kad pašas mūžiņš nodzīvots . . . Un tētiņam Rodionam Potapičam tāpat: viņi rūpējas tikai par sevi.

Bija daudz tādu, gan svešu, gan savējo, kuri iekāroja Miļņikova bagātību un gribēja piekļūt tā dzīslai, taču pagaidām viss ritēja normāli. Miļņikovs stingri ieturēja savu līniju, nevēlēdamies neko citu zināt. Viņš, piemēram, tika jau laikus brīdināts, ka viņa dzīslai draud uzbrukums naktī, un ierīkoja slēpni. Zagļus notvēra. Pēc tam šādu uzbrukumu novēršanai viņš pierīkoja savam stobram smagu vāku, kuru noslēdza ar divām milzīgi lielām slēdzenēm. Tomēr arī šie pasākumi nepaglāba Miļņikovu no zelta izlaupīšanas. Zaglis izrādījās gudrāks un tālredzīgāks par viņu pašu. Tas notika tā. Miļņi-kovs vai nu līda stobrā pats, vai, kad nebija patikas, sūtīja lejā Oksju. Pēdējais variants mazpamazām kļuva par ieradumu, un kopš ziemas vidus Miļņikovs pats vispār vairs nelīda stobrā, to augstsirdīgi uzticēdams Oksjai.

— Ei, Oksjēn, kusties! — viņš, augšā stāvēdams, kliedza. — Nedari tēvam kaunu ...

Atbildes vietā Oksja noņurdēja vai pasacīja kaut ko nepieklājīgu. Oksja bija iemācījusies nepalikt atbildi parādā, turklāt stobra dibenā jutās esam drošībā no tēva dūrēm. Kad bija nepieciešams vīrieša darbs, stobrā pa virvi nolaidās Mazais Jaša un piepalīdzēja Oksjai. Oksja izlīda no stobra, noziedusies ar māliem gluži kā purva velns, un žigli aizsteidzās uz Vangalīti pie vecātēva ap-žāvēties un sasildīties. Rodions Potapičs saņēma Oksju nīgrs un vienlaikus maigs.

— Nu tu atkal, Aksiņja, esi ieradusies netīra kā cūka, vai tu tos mālus ar snuķi roc, vai? ...

— Būtu pats iespundēts stobrā, tad es paskatītos, kādā eņģeļa izsķatā tu no turienes izlīstu, — Oksja atcirta.

— Likums neatļauj sievietēm pazemes darbos iet. Ka es tevi neietupinu aiz restēm.

— Man ir vienalga: vari tupināt. Es nebaidos..

Rodionam Potapičam patika sarunāties ar Oksju, un

viņš pat apspriedās ar to par iežu šķēlumiem šahtā, jo Oksjai bija uz zeltu laimīga roka.

Neviens tikai nezināja sekojošo: Oksja ik reizes iznesa no stobra lupatās ievīstītus kvarca gabalus, kuri saturēja zeltu, bet pēc tam tos noslēpa vecātēva kantora istabiņā — tā bija visdrošākā vieta. Viņa veica visu šo operāciju ar pērtiķa veiklību un mēnessērdzīgā nosvērto mieru.

CETURTĀ DAĻA

I

Kiškins un Kožins, pēc tam kad bija noslēgts ar Jas-trebovu kontrakts, laiku veltīgi nezaudēdami, tūlīt posās ceļā uz Duļķaino strautu. Bija janvāris. Tā sala, ka sprakšķēja, putni nosaluši krita no gaisa, taču tas nespēja aizkavēt abus uzņēmējus. Jo īpaši steidzās Kožins, it kā kāds viņam dzītos pa pēdām.

— Aizved mani ātrāk uz mežu, Andron Jevstratič! — viņš lūdzās. — Varbūt mežā man kļūs vieglāk ...

— Pielūko, pārlieku nepriecājies: ka tev drīz nav jāsprūk no meža ārā. Tur tagad neklājas viegli...

— Es strādāšu pats ar savām rokām kā vienkāršs zeltracis, lai atbrīvotos no briesmīgajām mokām.

— No tām mēs tevi izārstēsim, jauns cilvēks spēj panest vēl vairāk.

Partija sastāvēja no Matjuškas, Turkas un Apzīmogotā Minas, kuri bija strādājuši jau vasarā, bet tiem piebiedrojās divi gados vēl jauni strādnieki. Nebija vairs Miļ-ņikova, Pjotra Vasiļjiča un Mazā Jašas, tomēr viņu dēļ Kiškins neskuma: tie tikām labi, kamēr nakti guļ, bet dienu darbā tos gandrīz nejuta. Ir zirgi, kas glūn garām ilksij uz aizmuguri, lai tikai nebūtu jāsper kāds lieks solis. Ziemas ceļš uz Ciedraines iecirkni tagad izrādījās krietni vien labāks, tas aizstiepās līdz zelta ieguves vietām, piemēram, tādām kā Ogaine. Sniegs bija divas aršīnas biezs, tā ka zirgs tajā nogrima, tiklīdz noklīda nost no ievilktās sliedes. Ziemas ragavas te tālab taisīja ar augstām mietnēm, lai ragavu priekša nešķūrētu sniegu. Tādās ragavās brauca arī jaunie kompanjoni.

Paveries, kāds krāšņums! — pārlaidis skatienu liii*/o egļu zaļajai sienai, Kiškins saviļņots iesaucās.

Kāds milzonīgs zemes spēks... Un visam tam pāri l.igad pārklājies sniegs.

Tik tiešām — grūti iztēloties kaut ko lieliskāku par īdu egļu audzi ziemas laikā, kad tā stāv kā apburta, iebridusi līdz ceļgaliem sniegā. Sērīgais skuju zaļums lauki sasaucās ar sniega šķīsto baltumu. Mežs mēmi klusēja kā teiksmu varonis, grimdams dziļā dusā. Nekas ne .ulca, ne skrapstēja, ne čiepstēja, visapkārt kā lūgšanas brīdī valdīja svētsvinīgs klusums. Tieši tādu lūgšanas noskaņu izbaudīja Kožins, braukdams no Fotjankas uz Duļķaino strautu. No sirds šķita novēlies bezgala smags slogs... Bija vēl pasaulē baltum balts sniegs, un pati pasaule šķita tik liela un plaša. Kožins sen nebija kaut ko līdzīgu izjutis, un viņam gribējās aiz prieka vai raudāt. Aizbēgt no savas nelaimes, noslēpties no visiem meža biezoknī, izlikt te savu teiksmu milzim līdzīgo spēku — vai tā nebija lielākā laime pasaulē? Viņš atcerējās savus vecticībnieku mūkus, kuri bija slēpušies no ļaužu acīm, atcerējās skumju pilnās vecticībnieku peršas, sacerētas varbūt tieši tādos meža biezokņos, un viņā pamodās jausma, ka šis mežs ir cilvēka dvēselei rada, ir tā mūžsenais draugs, pie kura cilvēks var atnākt ar savām bēdām un atrast mierinājumu. Un cik sīvi knieba sals — likās, ņēma vai dzīvību ārā! Bija grūti pat elpot. Sniegs žilbināja acis, kamēr iepretim kā diža karadrau-dze atkal stāvēja šis dziļā miegā grimstošais skaistulis mežs.

Ziemas diena ir īsa — te aust, te atkal tumst. Duļķaino strautu viņi sasniedza vakara ēnās, kad starp kokiem jau zagās agrīna ziemas krēsla.

— Nu tā, beidzot, paldies dievam, esam mājās! — Kiškins, izkāpdams no ragavām sniegā, priecīgi iesaucās. — Un tā tur, raug, ir mūsu pils ...

Duļķainā strauta malā, mežam cieši piekļāvusies, zelt-raču zemnīca izrādījās pa daļai ieputināta sniegā. Vajadzēja to atrakt, bet pēc tam pārlikt akmens krāvuma krāsni, kādas uz ātru roku mēdz ierīkot mednieki savās ziemas būdās. Viss kuls tika drīz vien noklāts ar svaigām skujām, tāpat apklāja platās lažas, kuras bija rem-tas no smagām plēsta koka šķilām. Kad akmens krāvuma krāsniņā sāka liesmot jautra guns un sarkanas

liesmu mēles laizīja vecos sodrējus krāsns speltē, būdiņā kļuva pat mājīgi. Mežā līksmi atbalsojās cirvju klaudzieni, bet stāvus gaisā kāpa zilganu dūmu stabs, kā tas novērojams tikai sīvā salā. Sāka mutuļot pirmais katliņš, iekarināts tieši svelmē, un zeltraču vakariņas drīz vien bija gatavas.

— Tēju padzersim rīt, — Kiškins mierinādams teica savam domās iegrimušajam biedram. — Jāiziet ārā no būdas, citādi izcepsim: no mitruma allaž ceļas nelāga dvinga.

Nakts bija nozvaigžņojusies, gaiša. Sniegs tā dzirksteļoja, ka žilba un sāpēja acis. Tagad apkārtne šķita svešāda, viss likās tā pārvērties. Tieši te, šai vietā, bija noticis skumji nožēlojamais atgadījums ar cūku. Kiškins nopūtās, atgādinādams Apzīmogotajam Minam:

— Viņa, draņķe, bija to dzīslu jau atradusi, tikai nevēlējās mums rādīt...

— Vajadzēja viņu toreiz tepat uz vietas noslānīt, — večuks prātoja. — Rasi, būtu mums pasacījusi...

Kiškins krietnu brīdi aplūkoja ilgoto zemes nostūri, domās salīdzinādams to ar izklaidus zelta iegulu Fot-jankā: tāds pats slīpi nolaidens krasts, tāda pati neliela dūksts, kas iestiepās kā mēlīte krastā, arī straume tāpat grauza pretējo krastu. Te katrā ziņā būs sablīvējies zelts: kur tad citur šis lai paliek! Kiškins pārmeta krustu, lai atvairītu pārlieku mantkārīgās domas, kas ēdās kā rūsa viņa ļaunuma sagandētajā vecajā sirdī.

Nakti Kiškinam nenāca miegs. Likās, dip soļi, iekliedzas putns, ieskanas čuksti — vieta nebija laba. Toties pa dienu krietni aukstuma izdrebinātais Kožins gulēja kā nosists. Jauns paliek jauns: kā tiek līdz migai, tā tūdaļ nokrīt kā beigts. Kiškins domās simtiem reižu pārskaitīja savu kapitālu, sadalīdams to nākotnei gandrīz pa dienai, lai zinātu, cik ilgi spēs ar šo naudu iztikt. Kapitāls nebija nekāds dižais, turklāt dila... Jau rīta pusē, beidzot iegrimis miegā, večuks redzēja sapni, no kura tūlīt pamodās. Viņam rādījās sapnī vecs izdubis koks, kurā tupēja divi kraukļi un knābāja koka serdi. Sapnis vienā ziņā šķita labs, bet otrā — ne visai.

Nākamās dienas rītā vīri jau agri bija kājās un ar gaismas svīdumu paguva kaut ko iekost un padzert tēju. Mazā gaismiņā iesākās darbs. Vispirms viņi iepazinās ar Jastrebova šurfiem, kas bija ierīkoti pēc pirmajām

pliksalām. Tikai pieredzējusi zeltrača acs spēj atrast vāji jaušamos zemes un sniega pauguriņus. Noteikt purva saturu vasaras laikā bija grūti, kamēr cauri ledum — \ ieglāk: tika izcirsts lāsmenis, un zemi smēla no dibena ar garos kātos iestiprinātiem zeltraču kausiem. Tādam darbam vajadzēja prasmīgu roku. Kožins pat nespēja iedomāties, kas ar tādu dūksnāju darāms. Šobrīd darba apstākļi šķita būtiski uzlabojušies, jo purvs likās aizsalis līdz dibenam un ūdens saglabājies vienīgi bedrēs un akačos. Kiškins jau vasaru dūksti bija jo rūpīgi izpētījis un domās iztēlojies, kā vajadzētu izskatīties varbūtējai zelta iegulai — kur jābūt tās «galvai» un kur «astei». Iegulas īstenais veidotājs, protams, bija Duļķainais strauts, kurš sendienās bija grauzies šajā krastā, izgulsnēdams zeltu saturošās smiltis, bet pēc tam, kad krasts bijis izskalots, atkāpies, pamezdams aiz sevis plašu sēri, kura pamazām pārpurvojusies. Kiškinam šī ģeoloģisko pārvērtību aina likās pavisam skaidra, un viņš jau vasarā bija paturējis atmiņā punktus, no kuriem vajadzētu sākt izmeklēšanu.

— Nu, tad, brāļi, ar dievpalīgu, — Kiškins teica, iezīmēdams ar lauzni pirmā šurfa apveidus. — Akinfij Na-zarič, ar dieva gādību iesāc ... Tev laimīga roka.

Strādnieki attīrīja sniegu, un Kožins sāka skaldīt ar cirvi ledu, kas šai vietā izrādījās aršīnu biezs. Kiškins baidījās, vai zem ledus nebūs palicis ūdens, kas daudzkārt apgrūtinātu darbu, bet ūdenim neuzdūrās — purvs bija izsalojis līdz dibenam. Tūlīt zem ledus sākās zeme, sasalusi cieta kā akmens. Taču arī te bija savs labums: zeme bija sasalusi tikai pusaršīnu dziļi, kamēr bez ledus tās sasaluma dziļums sasniegtu divas aršīnas. Izracis šurfu, Kožins apsēdās, lai atvilktu elpu. No viņa pacēlās garaiņu mākonis.

— Nu, vai nav labi, Akinfij Nazarič?

— Labāk vairs nevar būt.

— Protams, tev vēl darbs sagādā prieku. Tu esi jauns, nezini, kur izlikt spēkus ...

Kamēr Kožins atpūtās, viņa vietā stājās Matjuška, kuram darbs veicās divtik raiti. Viņš bija pie tā pieradis, ik kustība aprēķināta. Kiškinam allaž patika vērot Matjušku darbā. Līdz pusdienas laikam ar pūlēm izcirta vēl vienu aršīnu, bet pēcpusdienā sākās viegls darbs, tālab ka bija sasniegta nesasalusī zeme, kuru

varēja izstrādāt ar cirtni un lāpstu. Divu aršīnu dziļumā viņi uzdūrās pirmajam mānīgajam ieslāņojumam, tas sastāvēja no lipīgas smilts, sajauktas ar zilo upes glūdu. Kiškins ilgi aplūkoja šīs glūdas piku, tad, klusu ciezdams, pasniedza Apzīmogotajam Minam.

— Šī te nepiekrāpj... — vecais katordznieks domīgi teica, rīvēdams glūdu plaukstā. — Šī zilā glūda mūs baros.

— Gadās arī, ka piekrāpj, — Kiškins piezīmēja.

Pašā pievakarē viņi uzdūrās uz īstas smilts, tā_ka

provi nācās taisīt jau būdā. Šo operāciju veica lielā Āzijas tipa ķipī. Kiškins piegrāba kausu ar smiltīm un sāka pamazām jaukt klāt smiltīm ūdeni, mezdams prom oļus un šķembas un liedams nost saduļķoto ūdeni. Turpinādams pakāpeniski atmiekšķēt mālu un atsijāt rupjās smiltis, viņš kratīja kausu, lai zelta graudiņi, būdami smagāki, nosēstos pašā dibenā līdz ar vizuļaino melno smilti, kuru zeltrači dēvēja par šlihu. Šis pēdējais, būdams brūnās dzelzsrūdas sairuma produkts, sava smaguma dēļ nosēstas pašā dibenā; šliha sanāca diezgan padaudz, un, kad ūdens vairs neduļķojās, večuks sāka šiihu ilgi un uzmanīgi pētīt.

— Viens zelta graudiņš iezaigojās... — viņš sacīja.

— Diez kas nav, — visu vārdā atbildēja Turka.

Tā iesākās ziemas darbi. Katru dienu tika ierīkoti divi vai trīs šurfi, turklāt Kožins ātri vien zemes darbos «uzsita roku», nevarēdams sacensties tikai ar Matjušku. Provi vienmēr taisīja Kiškins, šo atbildīgo darbu nevienam neuzticēdams. Zelta iegulas «astē» tādā veidā izraka desmit šurfus, bet pēc tam stājās pie pašas «galvas». Tas notika jau nedēļu pēc tam, kopš partija mitinājās mežā. Bija silta diena, krita mīksts sniedziņš. Pirmais šurfs tika izrakts līdz pusdienai, un Kiškins turpat pie ugunskura, kas bija sakurts uz ledus, sāka taisīt provi. Strādnieki atpūtās, Kožins sēdēja tieši pie ugunskura un, domās iegrimis, vēroja jautri sprēgājošās liesmas.

— Nu, kā tas tur bija ar to cūku, vecotēv? — Mat-juška jautāja Apzīmogotajam Minam. — Viņai te noteikti jābūt...

— Kur tad šī paliks? — večuks pārliecinošā balsī teica. — Ir tikai jāprot paņemt... Tepat viņai, tai cūkai, jābūt. Tam, kas laimīgs, pietiek pasacīt vienu vārdu...

— Viņa droši vien būs aizčāpojusi pie Miļņikova, —

turka smiedamies noteica. — Kamēr mēs viņu šeitan

tvarstām, tikmēr šī, paskat, ielīdusi Uļjana skraustā, nu klāt ne viena, bet ar visiem sivēniem ...

— Nu, tā pavisam cita lieta, — Matjuška, smēķi aiz-• līdzinājis, zinātāja balsī piezīmēja. — Tur — dzīsla, bet te — izklaidus zelta iegula ...

Tai brīdī Kiškins klusi iekliedzās, it kā viņu kāds būtu piežmiedzis, un jāva kausam izslīdēt no rokām. Visi paskatījās uz viņu.

— Vai, kā iedūra... — Kiškins, vēderu satvēris, čukstēja. — Tā ka dzirksteles nošķīda. Skatos kausā un dabūnu tādu kā triecienu pa galveno dzīslu...

— Tev no liekšanās būs saskrējušas galvā asinis, — Mina paskaidroja.

Kiškina seja, tagad bāla kā mironim, bija visdrošākais pierādījums viņa vājuma brīdim.

— Tev būtu derējis sarīvēt krustus ar piparu šņabi, Andron Jevstratič, — no savām dziļajām pārdomām pamodies, Kožins ierunājās. — Lai izdalās sastrēgušās asinis...

— Un vēl derētu saliet to piparu šņabi sev iekšā, — ierunājās Matjuška, — sāpes noņemtu kā ar roku.

Kiškins ar pūlēm uzslējās kājās, izskata pēc vēl brītiņu stenēja, tad satvēra kausu un iešļāca provi atpakaļ šurfā.

— Ne vismazāko zīmju ... — viņš vienaldzīgā balsī noteica. — Te tev nu bija zilā glūda... Tagad šurfi jādzen pa pašu vidu.

— Bet kāpēc ne šeitan? — Matjuška jautāja. — Pilna skaita labad vajadzēja vēl kādus piecus iztaisīt, bet pēc tam varētu dzīt dūkstij pa vidu ...

— Nē, te nevajag, — Kiškins nešaubīgā balsī pateica. — Mēs tikai veltīgi izšķiestu laiku ...

Šis strīds tika turpināts zemnīcā, kur strādnieki ieturēja pusdienas. Kiškins nepieskārās ēdienam un, uz lažas zvilnēdams, visu laiku stenēja.

— Pielūko, neatstiep pēdas... — Turka smējās. — Neesi vairs nekāds jaunais, Andron Jevstratič.

— Nekas, nekas, es vēl maķenīt pagulēšu, bet jūs pa to laiku ietaisiet dūksts vidū šurfu ...

Kiškinam bija grūti sagaidīt, kamēr strādnieki pabeidz savas pusdienas un aiziet darbā. Viņam reiba galva un domas pinās.

— Ak kungs, ko tas nozīmē? — viņš paklusām murmināja, juzdams, ka sāk trūkt elpas. — Ka tik nelabais nav man aptaisījis acis ...

Beidzot visi aizgāja pie darba un Kiškins palika zemnīcā viens. Vēl brīdi viņš gulēja ar aizvērtām acīmf tad uzmanīgi uzslējās kājās un paskatījās ārā pa durvīm — strādnieki jau bija dūksts vidū. Viņš nomierinājās. Durvis cieši aizdarījis un sabikstījis pavardā uguni, Kiškins apsēdās pie tās un izvilka no ķešas labo roku, kuras pirksti bija notirpuši: viņš visu laiku tajos turēja no proves kausa pagrābto smilšu sauju. Paskatījies vēlreiz visapkārt, uzmanīgi uzbēra apsusējušo šlihu uz plaukstas un ar alkatīgu uzmanību sāka to pētīt. Plaukstā mirdzēja zelta graudiņi... To skaits pārsniedza divdesmit ... Ak dievs, tā taču bija bagātība, briesmīga bagātība, par kādu viņš pat neuzdrīkstējās sapņot! ... Pēc aptuvena aprēķina no simt pudiem smilšu bija iespējams iegūt savus trīs zolotņikus zelta, bet, ja slāņa biezums bija pusotras aršīnas un izklaidus zelta iegulas garums sasniedza gandrīz versti, varēja cerēt iegūt apmēram divdesmit pudu zelta, pēc oficiālā kursa apmēram četrsimttūkstoš rubļu vērtībā.

— Kungs dievs, ko gan tas nozīmē?... — Kiškins vārgā balsī atkārtoja, juzdams, ka pieri pārklāj auksti sviedri.

Viņš rūpīgi savāca proves saturu papīrā un stīvi lūkojās tajā, nespēdams ticēt savām vecajām acīm. Jā, tā bija bagātība, briesmīga bagātība!

Kāda iemesla dēļ viņš bija noslēpis savu atklājumu, izliedams provi atpakaļ šurfā, to viņš pirmajā mirklī nebūtu varējis paskaidrot arī pats sev, jo bija rīkojies, vadīdamies no pašaizsardzības instinkta, kā kad kāds varētu viņam izraut laupījumu no rokām. Kaut gan neviens itin neko nespēja padarīt... Ar Jastrebovu viss bija likumīgi nokārtots, bet no Kožina iespējams tikt vaļā. Bija savādi, ka tagad pēkšņi Kiškins sāka just naidu pret savu kompanjonu ar visiem tā nožēlojamiem piecsimt rubļiem. Būtu vienkārši jāaiztrenc ratā, un miers. Kožins taču bija atkūlies mežā, pats sava dulluma dzīts. Bet naudu varēs atdot, turklāt ar tādiem procentiem, kādus vēl neviens nav pieredzējis. Ļoti jauki... Viņš izliksies, ka ir slims, šurfu rakšanu pārtrauks, bet vēlāk varēs ienesīgo darbu atsākt ar vajadzīgo vērienu.

No otras puses, priecīgajām sajūtām jaucās klāt rūgtā un sāpīgā atziņa: divdesmit gadi bija aizvadīti nabadzībā, trūkumā un pazemojumā, bet aklā laime atnākusi dzīves norietā. Kam tagad vairs nauda, ja dzīvot palicis varbūt īss brītiņš? Kiškinam kļuva tik skumji ap sirdi, ka acīs sariesās veca cilvēka nevarīgās asaras. Ek, būtu tāda bagātība aplaimojusi viņu agrāk!... Un tad viņš pēkšņi atcerējās savu slepeno apsūdzību. Kāpēc gan viņam vajadzēja ievārīt šitādu putru? Zagļus jau neiznīdēs, sagādās vienīgi pats sev nelāgu slavu ... Ak vai, cik slikti, pat ļoti, ļoti slikti! Tikai ļaunuma urdīts, viņš bija šo mašīnu iekustinājis, gribēdams atriebties saviem vecajiem ienaidniekiem, kamēr tagad tas viss šķita jau gaužām nevajadzīgs.

— Toreiz aiz bēdām biju zaudējis saprātu, — Kiškins turpināja balsī domāt.

Kad vakarā strādnieki atgriezās zemnīcā, Kiškins gulēja uz lažas, ietinies kažokā.

— Nu, Andron Jevstratič, vai tev nav labāk?

— Esmu pavisam slims, brāļi... — viltīgais večuks vārgā balstiņā izdvesa. — Metīsim labāk tai dūkstij mieru un dosimies atpakaļ uz Fotjanku. Tur, kur Jastre-bovs gājis pāri, vēl neviens neko nav atradis... Bet tev, Akinfij Nazarič, nauda liks pilnībā atdota. Par to tu nešaubies...

Beigās Kiškins sāka negaidot briesmīgi smieties, smējās tā, ka piemetās kāss. Visi izbrīnījušies noraudzījās viņā.

— Iļja Fedotičs... Hjam Fedotičam tagad garš deguns! — Kiškins beidzot sēcošā balsī izgārdza, nespēcīgi gainīdamies ar roku. — Iļjam Fedotičam ...

Kožins pie sevis nodomāja, ka večuks ir izkūkojis prātu.

II

Pēc večuka turpmākās uzvedības visi bija cieši pārliecināti, ka viņš nav vairs pie pilnas saprašanas. Pirmkārt, viņš pārtrauca izmeklēšanas darbus pie Duļķainā strauta un atveda savu partiju atpakaļ uz Fotjanku, kur ar katru godīgi norēķinājās, bet Kožinam atdeva visu aizlienēto naudu. Šis pēdējais apstāklis radīja pilnīgu neizpratni,

jo no kurienes gan Kiškinam varēja uzrasties nauda? Starp citu, Kožinu šī lieta interesēja vismazāk. Viņš bija mežā atguvis cilvēka pašcieņu un pārtraucis žūpošanu, tā ka atgriezās Taibolā gluži skaidrs. Kiškins palika Fotjankā un, kā redzams, perināja kādu nodomu. Pagaidām viņš bija piemeties pie Pjotra Vasijjiča, aizņemdams istabu, ko īrēja Jastrebovs, kurš līdz pavasarim bija aizbraucis atpakaļ uz pilsētu.

Doma, kā dabūt naudu, jau pie Duļķainā strauta nedeva Kiškinam miera, kopš tā brīža, kad viņš bija sācis kalt plānus, kā atbrīvoties no saviem kompanjoniem, bet vispirmām kārtām no Kožina, kuram pirmajam vajadzēja samaksāt parādu. Kiškins visu laiku par to domaja līdz pašai Fotjankai, atmiņā pārcilādams it visus paziņas, no kuriem vajadzības gadījumā varētu aizņemties. Bez sekretāra Iļjas Fedotiča viņam citu tādu paziņu nebija.

«Nē, brāl, pie tevis gan es neiešu!» Kiškins nodomāja, atcerējies pēdējo neveiksmi. «Bet varbūt doties pie Jer-moškas? ... Tomēr tad vajadzētu visu pastāstīt, bet Jer-moška savukārt izpļāpātu Kožinam — un tas nu atkal nebūtu labi. Vajadzēja izdarīt tā, lai neviens neko nezinātu. No Pjotra Vasiļjiča gan varētu pirmajā reizē kaut ko izraut, tikai šis ir nenovīdīgs kā suns: sprāgtu nost, redzēdams cita laimi... Turklāt piesūktos kā ērce, nevarētu vairs tikt vaļā ...»

Tā nu Kiškins nespēja neko jēdzīgu izdomāt: viņš sēdēja pie naudas lādes, pats būdams bez graša. Tā bija gandrīz vai likteņa ironija. Bet tad viņam iešāvās prātā laimīga ideja. Ja cilvēkam veicas, tad allaž un visur.

Vakarā, kad visi jau gulēja, viņam iznāca saruna ar vecmāmuļu Lukerju, kura sūdzējās par savu radinieci Marju, ka tā acīm redzami noklīdusi no ceļa.

— Kamēr dzīvoja pie tēva, tikām uzvedās godīgi, — vecā žēlojās, — bet šeitan meitietis kļuvis pavisam negudrs. Sācis te piestaigāt mašīnists Semjoničs, plikadīda, un nu šī ar viņu... Aizmirsies jaunavas gods, ne no viena nebīstas un gaidīt gaida savu mašīnistu. Es ar viņu precēšos, viņa saka... Ak, man ar tām meitām grēks un posts! ...

— Neko darīt, vecmāmuļ... — Kiškins viņu mierināja. — Ikviena dzīva radība kāro pēc rauša.

— Tpū tu, bezkauņa. Es viņam stāstu to, kas ir, bet viņš man ... tpū!... Tagad meitieši izlaidušies, tāpēc lec pāri ilksij ...

Tāds vecās sievas sirdīgums uzjautrināja Kiškinu: bija tieši jāsmejas par vecmāmuļas Lukerjas dusmām. Bet, uz veceni skatīdamies, Kiškins pēkšņi atskārta: ko gan viņš meklē naudu, ja nauda ir tepat — degungalā... Jā, tas būtu pats labākais gājiens. Laiku nezaudēdams, viņš žigli ķērās pie lietas. Durvis bija aizdarītas, un Kiškins viņai sīki un smalki izstāstīja savas bagātības noslēpumu. Vecā kārām acīm sekoja stāstam, bet, kad viņš beidza, pārmeta krustu.

— Vai es neesmu rīkojies gudri, vecmāmuļ? Turklāt ne čiku ne grabu. Apvedu visus ap stūri, palikdams beigās viens: pats kungs, pats kalps.

— Vai diev, cik tu gudrs, Andron Jevstratič! Tik slīpēts un tik izmanīgs, ka nevienam pat nebija ne jausmas .., Tagad bagātība atrodas īstajās rokās. Tikai pielūko — nesāc pirms laika pļāpāt... Līdz šim tu aizbildinājies ar neveselību, bet ja nu vēlāk kāds pēkšņi... Nē, labāk dari tā: neteic nevienam ne pušplēsta vārda, it kā tu pats arī to vēl nezinātu — lai vēlāk Kožins nedomā no tevis ko prasīt... Arī zeltrači tevi var turēt pie vārda. Pats zini, kādi tagad ļaudis... Gudrs gan, gudrs, nav vārdam vietas: un zelts tagad tev rokā.

Lai uzurdītu vecenes mantkārību, Kiškins izvilka papīru, kurā bija prove, un parādīja spīdošos zelta graudiņus.

— Man tumšas acis, mīļais... — vecmāmuļa Lukerja čukstēja, piebāzusi degunu pie papīra. — Ko tu aklai prasi?

— No simt pudiem smilšu sanāks kādi trīs zolotņiki zelta, vecmāmuļ... Es esmu visu izrēķinājis. Bet no dūksts kopā varēs iegūt pārdesmit pudus ...

— Nū-ū? ...

— Dieva vārds ...

Beigās Kiškins pastāstīja, kā viņš lūdzis Iļjam Fedoti-čam naudu, aicinādams to par pajinieku, bet šis sava skopuma dēļ pasacījis nē.

— Tad nu gan viņš tagad kauks, tas sekretārs!... Viņš uz naudu traks, bet te tā pati iekrīt rokā: sak, Kristus vārdā, nāc un paņem. Ha-hā! ... Viņš aiz dusmām izlēks no biksēm.

Vecmāmuļa Lukerja sāka smieties sīkus veca cilvēka

smiekliņus, iztēlodamās neveiksmīgo sekretāru, un pat uzsita Kiškinam uz pleca, it kā pašai būtu pie šā notikuma kāda dalība.

— Bet cik tev tās naudas būs, Andron Jevstratič?

— Ak, es baidos pat teikt... Parēķini pati: par pudu zelta divdesmit tūkstoši, par desmit pudiem — divsimt, bet par divdesmit — veseli četrsimt tūkstoši. Neko teikt, prāva summiņa... Par darbu būs jāsamaksā kādi sešdesmit tūkstoši, ne vairāk, bet viss pārējais būs tīra peļņa. Nu, pieņemsim apaļos skaitļos, ka man paliks trīssimt tūkstoši.

— Trīssimt tūkstoši? ... Par to jau var nopirkt un pārdot vai visu mūsu Fotjanku... Veikls vīrs! ... Dikti gudrs, tu esi tās naudas cienīgs.

— Tikai jāmāk ar prātu saņemt, vecmāmuļ... Jādomā, ka neviens tā uz zila gaisa man neko neaizdos, vajadzēs izstāstīt patiesību.

— To tik ne, to tik ne!... Lai tur vai kas, nestāsti — tā var vēl visu sabojāt. Sāksies jandāls, troksnis... Satracinās Jastrebovu un Kožinu — beigās nezināsi, kā putru izstrēbt. Tu paklusām aizņemies no kāda uzticama cilvēka.

Kiškins rokas vien noplātīja: tik uzticama cilvēka neesot, kurš tā paklusām iedotu. Pēc brīža viņš ierunājās:

— Vecmāmuļ, aizdod tu man dažus simtus ... Vēlāk norēķināsimies. Es došu par rubli divus...

Vecā pārbijusies sāka gainīties ar rokām, it kā viņai kāds tuvotos ar karstu dzelzi.

— Ko tu runā, mīļais, kur tad man tā nauda? Divi simti ir summa, ko es visā mūžā neesmu redzējusi. Divus sarkanos glabāju bērēm — un vairāk man nav...

— Nu, tad man ir jāiet pie Jermoškas. Neviena cita, no kā aizņemties, nav, — Kiškins cieši noteica. — Laimīgs cilvēks — dabūs par rubli divus, turklāt bez pūlēm.

Vecmāmuļu Lukerju māca grūtas pārdomas: bija žēl naudu dot, taču negribējās arī, ka tāda traka nauda kristu Jermoškam rokās. Paskat, kā nelabais kārdina! .. * Bet, ja palaidīs iespēju garām, otrreiz mūžā tāda laikam gan negadīsies. Veca cilvēka mantkārība izrādījās neparasti spēcīga, un vecmāmuļa Lukerja drebēja kā drudzī. Pēc ilgas svārstīšanās viņa ierunājās;

Man pašai nav, bet es mēģinātu dabūt no viena pazīstama večuka... Var būt, ka viņš man uzticētos.

— Nu, man tas vienalga: kad tik būtu kāds, kas dod.

Abi, bez šaubām, spēlēja teātri.

Vecmāmuļa visu nakti nespēja aizdarīt acis, gudrodama, dot vai nedot Kiškinam naudu. Bija divas atbildes: būtu labi dot, bet labi arī — nedot. Taču viņu urdīja m cilvēkam uzbrukusī ārprātīgi lielā bagātība, kā kad šie simti tūkstoši kritīs tieši viņai. Tāda aina ir vērojama pavasaros, kad plūdu ūdens satver praulus, sagriež virpulī un aiznes kopā līdz ar pārējām drazām.

«Ņems vēl un piemānīs,» vecene atkal un atkal domās pārlika. «Nē, pietiek, nedošu ... Lai pameklē citu, kas bagātāks, ko tad no manis lai ņem?»

Šīs prātīgās domas pagaisa kā sapnis, tiklīdz vecmāmuļa nākamajā rītā sastapa Kiškinu. Viņai pēkšņi kļuva tik viegli ap sirdi, kā kad viņa to darītu sev.

— Nu, ko tad tavs večuks atbildēja? — Kiškins jautāja, valšķīgi piemiegdams aci. — Sekretārs Iļja Fedo-tičs no savas laimes jau atteicies, varbūt tavs večuks rīkosies gluži tāpat...

Vecmāmuļa Lukerja iesmējās: sak, tas sekretārs gan bijis muļķis... Ne, ne, večuks, kā redzams, būs maķenīt gudrāks ...

— Bet tu tad man izrakstīsi kvīti... — vecā, ķerdamās pie pēdējā salmiņa, uzstāja.

— Kam tev kvīts: tu taču neproti lasīt. Bez tam, vec-māmuļ, šoreiz ir savādāk ... Vari man uzticēties.

Naudas došana notika Jastrebova istabā. Vispirms vecā atnesa lupatā ievīstītu papīrnaudu un lika Kiškinam pasvīst, kamēr tas saskaitīja. Izrādījās, ka nav ne pilni divi simti.

— Maz... — Kiškins noteica. — Lai večuks pameklē vēl sudraba naudu.

— Ak vai, es nemaz nezinu, Andron Jevstratič... Tu mani esi tā apmājis, ka esmu pavisam bez galvas.

— Dod tu man sudrabā, es tev atdošu zeltā. Jel saproti — banka man izmaksās zeltā, un es tev atlīdzināšu visu līdz pēdējai kapeikai zeltā... Nu, nepiemini Kiškinu ar ļaunu! ...

Ko lai tādam viltniekam atbild? Vecmāmuļa Lukerja, klusu ciezdama, atnesa savu sudraba naudu, reizes des-

mit pārskaitīja un pat apraudājās, atdodama krājumu kārdinātājam. Kamēr Kiškins naudu sabāza kabatās, viņa, pagriezusies uz loga pusi, pūlējās neskatīties tam virsū.

— Bet tagad uz redzēšanos, vecmāmuļ...

Vecā pamāja vienīgi ar roku — aiz uztraukuma viņa bija gluži bez elpas. Bet tad sāka dzīties Kiškinam pakaļ un pagalmā viņu aizturēja.

— Es tev aizmirsu vēl vienu vārdiņu pateikt, Andron Jevstratič... Kad kļūsi bagāts, varbūt atceries, ko es, veca sieva, tev sacījusi.

— Ko tad?

— Tikai nepreci pārlieku jaunu... Jūs, veči, esat neganti kāri pēc jaunām, bet tu paņem atraitni vai meitu, kas gados. Kaut jaunā, protams, pievilcīgāka, tomēr vajag prast godu, bez tam tāda izkaisīs tavu bagātību vējā...

— Paskat, ko iedomājusies! — Kiškins smaidīdams brīnījās.

Līdz pat šim brīdim viņš vēl nebija domājis par precēšanos.

— Saku tālab, ka man tevis žēl... Atceries vecenes vārdus.

Marja bija pagalmā un noklausījās visu šo sarunu. Viņai iespiedās atmiņā tādi vārdi kā «bagātība» un «meita, kas gados», kamēr pārējos viņa nesaprata. Visvairāk viņu pārsteidza tas, ka vecmāmuļai tagad radušās kādas kopīgas darīšanas ar Kiškinu, kaut agrāk vecmāmuļa negribēja par viņu ne dzirdēt, tālab ka uzskatīja Kiškinu par galveno nemiera cēlāju un vaininieku, kurš sagrozījis vīra cilvēkiem galvu. Brieda kaut kas nelāgs, ja jau Kiškins spējis apvest ap stūri pašu vecmāmuļu Lukerju... Tomēr šīs sievišķīgās pārdomas Marja atstāja pati pie sevis līdz brīdim, kad satika savu mīļoto draugu, kuram izstāstīja visu, kas notika mājās. Kāpjot uz lieveņa, viņas priekšā it kā no zemes pēkšņi izlīda Pjotrs Vasiļjičs.

— Kas tās Ciekurzim par darīšanām ar māmiņu? — Viņš uzbrēca Marjai.

— Kā lai es to zinu? ... Pajautā vecmāmuļai pats.. 5

— Ak tu čūska! — Pjotrs Vasiļjičs, dūri kratīdams, nošņācās. — Pagaidi, draņķe, gan es tev tikšu klāt*

— Tev rokas par īsām...

Marja ievēroja, ka sētas aizmugurējos vārtos pazib Kāda ēna; tas bija Matjuška, kā viņa pēc tam pārliecinājās, palūrējusi gar stūri.

Ar Pjotru Vasiļjiču vispār notika dīvainas lietas, un viņš kā traks suns visiem bruka virsū. Ar vecmāmuļu tas nepārtraukti ķīvējās, un viņi vairījās tikties. Arī Marjai ar vecmāmuļu viss šķērsām vien gāja — Marja bija ar asu mēli, turklāt varen slīpēta, ne jau tāda kā Feņa, un viņa pamazām ieguva sētā virsroku. Turklāt tas notika it kā pats no sevis, gluži nemanot, tā ka vecmāmuļai Lukerjai atlika vienīgi brīnīties, ka ir spiesta pakļauties Marjai.

— Veikls meitietis... — vecā burkšķēja. — Visus apšmaukusi, bet mani pašu pirmo ...

Kiškinu sāka novērot. Matjuškam pirmajam bija radušās aizdomas, ka lieta nav tīra, jau toreiz, kad Kiškins tēloja slimu un pārtrauca šurfu rakšanu. Pēc tam viņš atcerējās, ka Kiškins izlējis provi šurfā un nav atļāvis turpat rakt nākamos šurfus. Vispār Kiškina rīcība no sākuma līdz beigām viņam izlikās aizdomīga. Saticis Frol-kas traktierī Pjotru Vasiļjiču, Matjuška apvaicājās, kur pašlaik Kiškins pārguļot nakti. Vārds pa vārdam — un iesākās saruna. Pjotrs Vasiļjičs šķiet ostin saoda, kur kaut kas nav, kā vajag, un lipa klāt Matjuškam kā dadzis.

— To cūku iztaustīja? — viņš tincināja Matjušku.

— Mūsu cūka ir apbērnojusies ...

Abi iztukšoja pusstopu; Matjuška dzērumā uzticēja Pjotram Vasiļjičam savas aizdomas.

— Vai tu redzējies, mīļais? — Pjotrs Vasiļjičs gandrīz palēcās gaisā. — Tev taisnība... Ciekurzis tāpat vien nebūtu pārtraucis rakt šurfus. Paskat, kāds vilkatis ...

— Viņš, kā redzams, bija atradis labu provi, tāpēc raisījās no mums vaļā. Lai nebūtu jādalās ar citiem... Kožins, protams, ir nelga, bet Kiškins baidās arī no mums.

— Paskat, vecais neģēlis. .. Veikli nostrādājis. Bet vai tu atceries, ko viņš mums pērnvasar daudzināja: «Brālīši, ja tik mēs uzdurtos uz īsta zelta, tad neviens netiktu aizmirsts.» Un nu tagad atcerējies... Ak tad tu saki, ka zīmes bijušas labas?

— Sākumā bija tā pa vidam, bet pēc tam lika sevi manīt... Viņš to paņemto provi izlēja. Neviens neko

nebūtu manījis, ja viņš nesāktu tēlot slimu un nepārtrauktu šurfu rakšanu ...

— Būtu kaut aci dabūjis uzmest tai provei... Bet var taču paņemt arī bez viņa?

— Kālab ne, tikai kāds no tā labums: atradnes īpašnieks tagad šā vai tā pēc kontrakta skaitās Kiškins. Ja būtu varējuši jau agrāk ...

Pjotrs Vasiļjičs ievaidējās, atskārtis, ka viņš taču pats būtu varējis dabūt šo purvu no Jastrebova, turklāt nesamaksādams ne kapeikas, par baltu velti. Aiz bēdām viņš izsauca otru pusstopu.

— Kas tad tev par skumjām? — Matjuška brīnījās.

— Drusku ir!... Nu, paskaties tagad uz mani un saki tā: «Tu, Pjotr Vasiļjič, esi muļķis, vai dieniņ, kāds muļķis!... Ne par velti tevi visi saukā par vienacaino velnu ... Muļķis, muļķis!...» Nu, vai tā nav, ko? ... Man tikai vajadzēja pateikt Jastrebovam vienu vienīgu vārdu, un purvs būtu mans... ko?... Nu, vai es pēc visa tā neesmu muļķis? Mani, vienacaino draņķi, nosist būtu vēl pārlieku maz ...

Nespēdams savaldīt niknumu, viņš ieķērās ar pirkstiem matos un sāka dauzīt galvu pret sienu, tā ka Matjuška bija spiests iejaukties, lai pārtrauktu šo izmisīgo rīcību.

— Pjotr Vasiļjič, neāksties.

— Nē, tu mani labāk ņem un nogalē, Matjuška! Es taču visu ziemu tīkoju un skatos pēc Miļņikova dzīslas un domāju, kā gūt sev labumu no tās, kamēr bagātība gaidīja manā paša mājā, tepat degungalā. Nu, kā es to varēju nesajust? Bet Ciekurzis sajuta... Nē, muļķis, muļķis, muļķis!... Viss bija nolikts deguna priekšā tikpat kā cūkai...

— Nesūrojies pirms laika, — Matjuška klusākā balsī noteica. — Kiškins no mums neizspruks. Mēs vēl viņu apstrādāsim, tikai pagaidi. Viņš mūs visus taisās piekrāpt...

— Tiesa gan! — Pjotrs Vasiļjičs atžirga. — Ak tad tu saki, ka neizspruks! Dieva eņģeli, tad man nekā nebūtu žēl...

Negribēdami velti zaudēt laiku, jaunie drauģeļi sāka izsekot Kiškina gaitas jau kopš tā rīta, kad viņš devās prom no vecmāmuļas Lukerjas.

Cik dīvaini, bet par Kiškina atklāto bagāto izklaidus zelta iegulu Fotjankā visi dabūja zināt pat agrāk, nekā

to varēja iedomāties: Kiškins pats bija to izpaudis vienīgi vecmāmuļai Lukerjai, bet Matjuška savas aizdomas uzticējis Pjotram Vasiļjičam — un tas arī viss. Ne Kiškins, ne vecmāmuļa Lukerja, ne Matjuška, ne Pjotrs Va-siļjičs nevienam nepastāstīja tālāk, bet tikmēr jau visa Fotjanka dūktin dūca kā bišu koks, pa kuru kāds iezvēlis ar bozi. Kad Kiškins citudien ieradās pilsētā, bauma bija jau aizsteigusies priekšā, un pats pirmais viņu apsveica lija Fedotičs.

— Būtu jauki, ja tas būtu noticis pirms pārdesmit gadiem ... — dižais darbonis, aci piemiedzis, iedzēla. — Suns dabūjis kaulu, tikai zobu vairs nav. Bet paskatīsimies, kurš tagad būs tas, kas izstrēbs tavu putru, Andron Jevstratič: jau, badā būdams, tu citus cienāji, bet kā tagad, kad paēdis, norīsi dibenā? Vārdu sakot, cienasts nāk īstajā brīdī.

III

Kiškina atradums satrauca kājās visu Fotjanku, ļaudis bija kā saelektrizēti. Bija pats klusākais laiks, vīri nīka bezdarbībā, un visas cerības tika liktas uz vasaru, kura mazpamazām tuvojās. Var pieņemt, ka agrāk nebija labāk, bet varbūt pat sliktāk, tikai toreiz ziemas «gavēņa» laiku uzskatīja par kaut ko nenovēršamu, kamēr tagad domas un jūtas jau tiecās citā virzienā. Lieta tāda, ka fotjankieši agrāk bija dzīvojuši nošķirti, cieši turēdamies pie savām veco katordznieku paražām un kārtības, kamēr tagad te bija savākušies ienācēji, kuri sacēla jukas. Sākās valodas, ka vajagot sadalīt zemi tāpat kā citur, runas par kompānijas spaidiem, jo tā neēdot pati, bet nedodot arī otram, par citām zelta raktuvēm, kur strādniekiem esot gan sētas, gan ganības, gan pļavas, gan visādi citādi labumi, par izsūtītiem likumu tulkotājiem, kuri staigājot apkārt «ar papīru» rokā, par kaut kādu «locekli», kurš katru ziemu kontroles nolūkā apbraukājot pagastu valdes. Pagastnamā un Frolkas traktierī šādas runas pat kļuva asas, kādam draudēja, kādam citam solīja iesniegt sūdzību, kādu trešo vēl gaidīja. Uz Ciedraines iecirkni liktās cerības bija attaisnojušās tikai pa daļai: pūles vasarā ienesa vienīgi tik daudz, lai būtu ko aplaizīties, kamēr ziemas darbiem

atvērtas palika tikai Ogaines raktuves un vietām vēl dzina šurfus. Ļaudīm nebija ko darīt, un viņiem vajadzēja doties atkal kompānijas darbos, kuru arī nebija pārāk daudz; Vangalītē laiku vilka kādi piecdesmit cilvēki, Velēnainē jaunu karjeru raka tuvu pie simta, kamēr pārējie bija izklīduši pa savām zelta savrupus meklēšanas vietām — skaloja kroņa laikos pamesto karjeru bortus, raka zemē stobrus vai vienkārši klaiņoja apkārt, kaut kā cenzdamies īsināt laiku.

Ziemas darbos bija atkal jūtama vecā šteigera Zikova nenovēršamā klātbūtne, viņš spaidīja zeltračus, kā vien prata un spēja, it kā tie būtu viņa niknākie ienaidnieki.

— Nez kad viņš guļ? — strādnieki brīnījās. — Dienā apstaigā zelta savrupus meklētājus, bet naktīs tup savā šahtā tikpat kā apogs.

— Būtu jāiegrūž stobrā, lai nebarojas no citu sviedriem, — daži neiecietīgākie runāja.

— Nebaidies: nāktu cits, vēl labāks ...

— Nez vai otru tādu ķēdessuni kompānija atrastu! Tādu, kāds mūsu Rodjka, var pa visu apgabalu pameklēt.

Taču visvairāk aizskarti zel trači jutās tālab, ka Oņikovs bija atļāvis Vangalītē nodarbināt «svešus» strādniekus, ar ko tika grauta gadu gaitā zel traču dzīvē izveidojusies kārtība un vecum vecais likums. Te bija strādājuši tēvi un vectēvi, un te turpinās strādāt bērni... Strādnieku masa bija tik cieši saaugusi ar savu sensenējo zel trača darbu, ka nespēja iedomāties savu dzīvi bez zelta raktuvēm, par spīti nesaskaņām ar kompāniju un pat drūmajām atmiņām par kroņa laikiem. Tās visas bija tādas kā ģimenes, kā pašmāju lietas, bet kāpēc mūsu darba vietās ielika svešus strādniekus? Nesaskaņas izcēlās tāpēc, ka tie, kas strādāja ar zirgiem, prasīja piemest kādas piecas kapeikas, sūdzēdamies, ka auzas kļuvušas dārgas, bet Oņikovs iespītējās kā āzis un salīga divus svešus strādniekus. Tas līdz sirds dziļumiem aizskāra visus Fotjankas iedzīvotājus; viņi to uzskatīja par gluži nepieredzētu savu interešu aizskaršanu. Pat Rodions Potapičs Oņikovam neieteica tik krasu rīcību: arī viņš strādniekus spaidīja, tomēr likuma robežās, bet vai tad likums noteicis, ka būs savējiem atņemt maizes kumosu, lai to atdotu svešiem?

— Blēņas, — Oņikovs itin mierīgs un rāms bija ar Izsmieklu atbildējis. — Pievilksim skrūves ...

— Arī skrūves jāpievelk ar apdomu, Aleksandr Iva-uič, — vecais šteigers viņam it droši atbildēja. — Divi sveši strādnieki mūsu stāvokli neuzlabos, toties pašu ļaudis tiks nevajadzīgi sakaitināti... Vajag spriest cilvēcīgi.

— Paklausieties, blēdi, jūsu pienākums uzklausīt to, ko jums saka, nevis visādi prātot! Jūs esat pirmais, ar kuru vajadzētu sākt...

Saruna norisa pāri šahtai uzbūvētajā korpusā. No šī apvainojuma Rodions Potapičs kļuva bāls un, balsij drebot, atbildēja:

— Jūsu labdzimtība, es esmu jau piecdesmit gadus te šteigers, bet kaut ko tādu neesmu pat katorgas laikā dzirdējis ... tik tiešām ne!

— Turiet muti!

Šī starpgadījuma noslēgumā abi ienaidnieki devās pie Karačunska meklēt taisnību. Rodions Potapičs nebija iegriezies kungu namā kopš tā laika, kad tur apmetās uz dzīvi Feņa, bet tagad ieradās, jo domās bija sen izsvītrojis no dzīva jo vidus savu mīļoto meitu.

— Izlem, kam taisnība, Stepan Romanič, — večuks rāmā balsī teica. — Un, kaut arī nelaiķis Ivans Gera-simičs Oņikovs bija bargs vīrs, dzina cilvēkus dzīvus kapā, tomēr pat viņš nebūtu uzdrīkstējies kaut ko tādu man pateikt... Vai tagad sliktāk nekā katorgas laikā? Bez tam man taču ir taisnība, Stepan Romanič ... Šķiet, es jau arī nevienu nelutinu, tikai kālab cilvēkus tīšuprāt izaicināt?

— Tas viss tā ir, Rodion Potapič, tikai ne vienmēr var patiesību celt gaismā. Tā it īpaši nepatīk tiem, kuri jūtas vainīgi. Es jūs saprotu labāk nekā dažs cits, un tomēr man jums ir jāteic: mums pagaidām neklājas ielaisties strīdos ar Oņikovu. Viņš mums var ļoti kaitēt... Vai jūs to saprotat?... Strīdu var iesākt ar gudru, bet ne jau ar muļķi...

«Tad nu gan pateica, tikpat kā ar nazi nogrieza...» Rodions Potapičs domāja, nākdams atpakaļ no Karačunska. «Tāda gudra galva, nebūtu bijis tikai tās vienas kungu vājības...»

Pretēji gaidītajam Karačunskim iznāca ar Oņikovu jo asa saraušanās. Piekāpīgais un nesakaitināmais Kara-

čunskis eksplodēja, tiklīdz Oņikovs atļāvās vaļīgu piezīmi, kura bija tēmēta Feņai.

— Jūs... jūs, jauno cilvēk, aizmirstaties! — Kara-čunskis, cenzdamies saglabāt mieru, teica. — Par manu personisko dzīvi nevienam nav daļas, turklāt jums vismazāk ...

— Šajā konkrētajā gadījumā man kāda daļa tomēr ir, tālab ka vecais Zikovs, tāpat kā zeltracis Miļņikovs, ir jūsu bīdāmās figūras . .. Tādā kārtā tiek rādīts slikts piemērs pārējiem strādniekiem... tāpat kā jebkura lutināšana. Jūs vispār esat izlaidis strādniekus un kantoristus ...

— Ja runa ir par kantoristiem, tur es jums piekrītu, tālab lūdzu atstāt mani vienu: es ar jums tagad runāju kā priekšnieks.

Aizraidījis vīzdegunīgo puišeli, Karačunskis ilgi nespēja nomierināties. Jā gan, viņš bija zaudējis savaldīšanos, kas nekad agrāk nemēdza notikt, un par to bija visvairāk apskaities. Turklāt kā priekšā — šā puišeļa, zaļknābja! Var pieņemt, ka Oņikovs bija viņu tīšuprāt izaicinājis, taču otra cilvēka muļķība pati par sevi nepadara mūs gudrākus. Muļķīgi un vēlreiz muļķīgi!

Bet strādnieku vidū turpinājās satraukums, turklāt, lai tas būtu, cik dīvaini būdams, starp iemesliem, kas to veicināja, bija arī Kiškina atklātā jaunā izklaidus zelta atradne, ko tas bija nokristījis par Debesu dāvanu. Taisnību sakot, te nekāda loģiska sakara nebija, ja neskaita to, ka uz šīs pēkšņi uzradušās bagātības fona vēl skaidrāk izcēlās zelta raktuvju skrandainās tautas bēdpilnā dzīve. Bet savukārt Kiškins vairoja neapmierinātību tādā kārtā, ka nepieņēma darbā nevienu no vecajiem strādniekiem, kā kad baidītos no savas mokpilnās zelta meklēšanas līdzgaitniekiem. Tas radīja vispārēju kurnēšanu, jo šos ļautiņus citi strādnieki zoboja un izsmēja.

— Esat atraduši Kiškinam cūku, nu tik gulstieties paši silē! Ek jūs, nelaimes putni...

Sevišķi nikns bija Matjuška, viņu bez mitas uzgumdīja Pjotrs Vasiļjičs, kas beidzās vai nost aiz skaudības. Matjuška sāka no bēdām dzert un mūždien sēdēja traktierī. Turpat apkārt slaistījās Apzīmogotais Mina un vecais Turka. Tagad visas runas grozījās tikai ap Debesu dāvanu. Nesenie Kiškina palīgi atcerējās sīki un smalki, kā Kiškins viņus visus apvedis ap stūri, kā apvedis ap stūri

jastrebovu un Kožinu un kā apvedīs ap stūri jebkuru citu.

— Ko tur teikt, vecs kantora žurka! — Matjuška rēca. — Viņi visi pār vienu kārti metami... Mūsu asiņu dzē-īāji.

— Bet, paskat, Miļņikovs arī strādāja kopā ar mums, tomēr tagad dzīvo jo zaļi...

— Ne jau bez kantora ziņas Feņa tam izgādāja savrupus gabalu, kur rakt.

— Bet kādā ziņā mēs par Miļņikovu nevērtāki? Viņam ir ierādīts gabals, tagad lai ierāda mums. Ejam, brāļi, uz kantori... Oņikovs, stāsta, esot piedraudējis, ka salikšot šahtā vienīgi svešus strādniekus. Sākumam pieņēmis divus, bet pēc tam nākšot vēl. .. Vecais blēdis Rodjka ar viņu uz vienu roku. Mums te būs jānosprāgst badā ...

— Ņemt viņus visus un nožmiegt, bet kantori izdauzīt! — piedzērušais Matjuška, aizsvilies dusmās, kliedza. — Divreiz nemirsim, toties vienreiz uz galvošanu. Un pa ceļam jāpakar pie pirmās apses Ciekurzis.

No Fotjankas ļaužu neapmierinātība pārsviedās uz Bal-čugas rūpnīcu, kur Jermoškas traktierī lasījās kopā visi raktuvju plikadīdas. Gaudās, ka kantoris apspiežot cilvēkus, negribot iedalīt zelta savrupus meklētājiem jaunus gabalus, kavējot zeltraču iegūtā zeltu saturošā kvarca smalcināšanu, naudas izmaksu un tamlīdzīgi. Te neapmierinātības iemesls bija galvenokārt vecās duļķes, tas ir, jau vienreiz izskalotās smiltis, ko ieguva, sasmalcinot kvarcu. No šīm duļķēm fabrikas pagalmā bija izaudzis vesels kalns, un kompānija tās pati savās interesēs tagad pārskaloja. Duļķēs vēl bija palicis nedaudz zelta, ko ar nelielu peļņu pārstrādāt atmaksājās vienīgi tad, ja bija iespējams pārskalot desmitiem tūkstošu pudu. Tā tika iegūta gauži niecīga peļņa, taču strādnieki domāja, ka duļķes piederot viņiem, un dumpojās. Šāds pasākums no Karačunska puses bija kļūda. Citā laikā to neviens neievērotu, bet tagad tas radīja sašutuma vētru. Karačunskis savukārt principa pēc negribēja piekāpties, lai neparādītu strādniekiem savu vājumu. Tieši sīkās lietās vajadzēja noturēt rakstura stingrību, citādi prasības un pretenzijas pieaugtu bez gala. Tā, protams, bija alošanās, un Karačunskis pats klusībā brīnījās, ka nav to iepriekš sapratis. Vangalīte, Miļnikovam ierādītais savrupus gabals, svešie strādnieki, duļķes — tā bija nevajadzīga, secīgi

pieļauta kļūdu virkne, kuras, šķiet, tāpēc vien izdara, ka bez tām varētu jo viegli iztikt. Lai izlabotu pēdējo kļūdu, kas saistījās ar duļķu pārskalošanu, Karačunskis atļāva zeltračiem ierādīt vairākus desmitus jaunu savrupus gabalu un mīkstināt uzraudzību pār veco karjeru skalošanu — tā bija netieša piekāpšanās, kura izrādījās vēl sliktāka par to, ja Karačunskis būtu atsacījies no savām duļķēm.

— Ek, Stepan Romanič... — vecais Zikovs teica, izmisumā šūpodams galvu. — No meža uz āru ir tikai viens vienīgais ceļš. Tagad nu gan, to saoduši, mūsu ļaudis sāks trakot...

Šis pareģojums piepildījās pat ātrāk, nekā varēja gaidīt, proti: zeltrači Velēnainē, skalodami vecu atbērtuvi, bija nejauši uzdūrušies vērtīgai vietai un padzinuši kompānijas šteigeru, kad tas gribējis noteikt ierobežojumus. Uz nemieru vietu aizsteidzās Rodions Potapičs, bet viņu gandrīz sagaidīja ar mietiem un pat nelaida atbērtuvei klāt. Iztapīgā bauma no šīs nejaušās sadursmes uzpūta to, no kā Karačunskis šobrīd visvairāk baidījās: savā būtībā nenozīmīgais atgadījums varēja muļķīgā kārtā sacelt kājās strādnieku masu, kā tas tādās situācijās nereti notiek. Oņikovs līksmoja: viņš to visu bija jau iepriekš paredzējis un savlaicīgi brīdinājis. Mirklis šķita kritisks, un bija nepieciešams visu nokārtot mājas kārtībā, bez liekām klaigām un trokšņa. Karačunskis pats personiski devās uz Velēnaini, kā allaž viens, aizliegdams zelta savācējiem un vietu ierādītājiem tuvoties, lai velti nesatrauktu uzbudināto zeltraču masu.

Viņa parādīšanās radīja tieši to efektu, kādu viņš bija gribējis.

— Kas te noticis? — viņš, iespraucies strādnieku pūlī, jautāja.

— Mēs neesam ar mieru! ... — kāda balss kaut kur aizmugurē kliedza. — Mums pietiek ...

— Ko jūs vēlaties? Vai kāds, kurš daudzmaz gudrāks, nevar man paskaidrot? ...

No pūļa atdalījās Matjuška. Viņš pat atļāvās nenoņemt cepuri un izaicinoši lūkojās Karačunskim acīs.

— Vispirmām kārtām, Stepan Romanič, tu mums neķeries klāt,.. — Matjuška nekaunīgi teica. — Atbērtuvi neatdosim tj. Un vairāk mums nav ko sacīt. Bet tavus šteigerus uzdursim uz mieta ..*

Neko neatbildējis, Karačunskis nokāpa izraktajā bedrē, kuras dēl bija radies strīds, apskatīja darba vietu un, izkāpis atkal ārā, paziņoja:

— Labi. Strādājiet... Vēl pāris dienām tur zelta pie-liks. Bet tu, brašais, tev laikam vārdā Matvejs? esi no Fotjankas?... Es tev iedošu stopu zeltam, un tu pats šteigeru vietā man to atvedīsi.

To neviens nebija gaidījis un vismazāk Matjuška. Karačunskis pārlaida vecajai atbērtuvei lietišķu skatienu, pateica dažus vārdus kādam no vecajiem vīriem, aizsmēķēja papirosu un tad devās atpakaļ uz savu Vangalīti. Strādnieki labu brīdi klusēja, kasīja pakausi, pūlēdamies neskatīties cits citam acīs.

— Tas nu gan ir ērglis... — beidzot ierunājās kāds, kurš sākumā bija starp kliedzējiem. — Pamatīgi apstrādāja Matjušku ... Varen veikli... Ar vienu rāvienu iecēla kompānijas sargsuņa godā. Toties tagad tev maksās kārtīgu mēnešalgu.

Dumpinieku pulkā, izrādījās, bija arī Pjotrs Vasiļjičs, paslēpies no Karačunska citiem aiz muguras, bet tagad sāka gānīties par četriem. Matjuška drūmi klusēja, nespēdams atjēgties pēc pārvaldnieka veiklās izrīkošanās. Tā ka pat Pjotram Vasiļjičam sametās viņa žēl.

— Nenokar degunu, Matjuša, dari saimniekam to prieku! Vai nu mēs tik vien pazaudējuši!

Karačunskis atgriezās mājās nomierinājies un pat gandarīts. Oņikovs pārāk agri bija cerējis svinēt uzvaru ... Tādā noskaņā viņš ienāca savā namā un devās tieši pie Feņas, kura viņa dēj bija gauži uztraukusies.

— Tā, nu ir viss beidzies, — viņš, Feņu apskaudams, teica. — Oņikovs veltīgi pūlējies, gribēdams mani iegrūst nelaimē. Esmu pārliecināts, ka tas viss viņa darbs.

— Bet es tik ļoti baidījos... Kad mūsu vīrieši kļūst nikni kā zvēri, viņi var saraustīt gabalos. Pašreiz viņiem bada laiks, tālab paši pret savu gribu tik zvērīgi... Agrāk baidījos, ka viņi kādreiz nenosit tētiņu, tālab ka viņš tik stingrs, bet tagad ...

Pēdējos mēnešos Feņai bija nomākts garastāvoklis, un

v.ņa gandrīz neiznāca no savas istabas. Jaunās vēstis par zeltraču dzīvi tai pienesa sulainis Gaņka, kas sīki un smalki izstāstīja gan par Miļņikova zelta dzīslu, gan par to, kā atklāta Debesu dāvana, gan par visiem viņas pazi-ņim un radiem. Pašreiz, bez šaubām, Feņas domas visvai-

lāk saistīja viņas pašas stāvoklis, kurā bija tik daudz divkosības un nenoteiktības. Viņa bieži juta sev pievērstu Karačunska neatlaidīgo skatienu. Viņš lūkojās dzedri, it kā pārbaudīdams savas pretrunīgās jūtas. Jā, viņa varēja būt tam vienīgi mīļākā, nevis sieva un vēl mazāk viņa bērna māte. Tagad prātā nāca arī viņas pagātne, par ko sākumā nevienam nebija daļas: Karačunskis cieta Kožina dēļ īstas greizsirdības mokas, cieta klusēdams, grūti, bet savaldīgi, kā vienmēr visās lietās. Šīs jaunās jūtas, kas tuvojās fiziskam riebumam, dažkārt tieši biedēja Feņu, kamēr Karačunska mīlestībai viņa nespēja ticēt, tālab ka nesaklausīja savā dvēselē tai atbilstošo atbalsi. Vai tad vispār iespējams dzīvē vēl otrreiz mīlēt?... Nē, viņai pietiek ar to, kas vienreiz jau bijis.

Karačunskis visu dienu jutās neparasti labi. Lai nesabojātu omu, viņš pat neaizgāja pievakarē uz kantori. Taču nelaime ieradās mājās pati. Kad viņi sēdēja ēdamistabā pie patvāra, Gaņka pasniedza no pilsētas saņemto vēstuli un sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja rakstītu pavēsti. Pēdējai Karačunskis neveltīja ne vismazāko uzmanību, kamēr vēstules rakstītāju pazina pēc rokraksta: ar tādiem taisniem burtiem mēdza rakstīt vienīgi veclaiku skrīveri un vēl plaši pazīstamais kalnrūpniecības sekretārs lija Fedotičs. «Es uzskatu par savu pienākumu Jūs brīdināt, ka Jums draud lielas nepatikšanas sakarā ar Kiškiia apsūdzību,» večuka taisni vilktie burti vēstīja, «tuvā.: Jums paskaidrošu personiski, bet pagaidām ņemiet vērā, ta ir pat apdraudēts Jūsu mantiskais stāvoklis. To es rakstu, būdams labvēlīgs Jums un sakarā ar Jūsu ģimenes stāvokli, bet manu vēstuli iznīciniet.»

Pirmajā acumirklī Karačunskis pat pasmaidīja, bet tad pēkšņi sajuta, ka tējas galds līgojas un reizē ar tējas galdu līgojas mājas sienas.

— Kas jums notika, Stepan Romanič? — Feņa pārbijusies jautāja.

— Nekas ... tāpat vien ...

IV

Miļņikovs gandrīz trīs mēnešus bija pavadījis kaut kādā dīvainā tvanā, tā ka mūžīgais skurbums beidzot sāka jau pašam apnikt. Galvenais, lai ietu kur iedams, it visu

acīs viņš bija naudas maks un nekas vairāk. Beigās tas v iņu gluži vienkārši aizvainoja. Tiesa, Mijņikovs jau šad tad bija paguvis sakašķēties ar saviem labajiem draugiem, tikai katra tāda saecēšanās beidzās ar jaunu plostu.

Vai man kāda naudas kaltuve? — Miļņikovs sāka kliegt, kad viņa rokaspuiši — Mazais Jaša, znots Proko-l»ijs un Semjoničs plijās tam virsū, pieprasīdami naudu.

Jums tikai dod un dod, nekad nav diezgan...

Izšķērdība dzērumā, kad Mijņikovs dižojās, kaisīdams naudu, mijās ar taupību skaidrā prātā un pat ar skopulību. Viņš, tāpat kā īstie bagātnieki, vairījās izmaksāt ļautiņiem viņu nopelnīto naudu uzreiz, bet nekaunīgā kārtā novilka laiku, gribēdams, lai viņam visur staigātu nopakaļ. Bez tam Mijņikovs bija kjuvis neparasti aizdomīgs pret visu pasauli, kā kad visi to vien gudrotu kā viņu apvest ap stūri.

— Taras, tu te mums netēlo bagātnieku! — pat labdabīgais Mazais Jaša sāka tam pārmest. — Kā priekšā tu pūlies izlikties? ...

— Tu mani nemāci... Jūs man esat apnikuši! ... Visi lidinās apkārt kā mušas ap maitu.

Beigās iznāca tā, ka Mijņikova palīgiem vajadzēja pārtikt no gaidām, saņemt vienīgi druskas, lolojot cerību, ka pašu jaudis kādreiz norēķināsies. Vienīgais izņēmums bija Semjoničs, kam Mijņikovs kā svešam cilvēkam izmaksāja visu tā nopelnīto naudu. Savējie pagaidīs, bet svešais, pat tad, kad cieš klusu, ir lūdzējs, gluži kā nabaga ļautiņu vēders.

Semjoničs vispār turējās savrup, daudz nedraudzēdamies ar pārējiem. Starp citu, tas turpinājās tikai tik ilgi, kamēr Mijņikovs neko nezināja par Semjoniča slepeno saiešanos ar viņa māsiņu Marju, bet pēc tam žigli ieskaitīja Semjoniču radinieku pulkā un pārstāja kārtīgi maksāt.

— Ko tas nozīmē, Taras? — Semjoničs brīnījās. — Kālab tu ar mani vairs nenorēķinies?

— Tālab, mīļais... Nu mēs, paldies dievam, neesam vairs svešinieki, gan norēķināsimies, — Miļņikovs, nemaz nejuzdams kauna, aci šķelmīgi piemiedzis, atbildēja. — Nodod māsiņai Marjai Rodijonovnai no manis labas-dienas ... Man. brāl, radniecības saites ir svētas. Un, ja pie manas dzīslas pašreiz pienāktu pats Karačunskis, tad, laipni lūdzu, paliec pie grieztavas, kaut vai pie atbērtu-

ves, un gaidi. Tikai stobrā viņu es nelaistu, tālab karnevālos nodarīt Oksjai pāri. Paskat, kāds vīrs ir Tarass Miļņikovs... Bet māsiņu Marju Rodijonovnu cienu jo īpaši viņas jestrā karaktera dēļ.

Un tā nu tas iegājās. Jaunajam radiniekam tagad vairs nebija ko teikt. Māsiņa Marja viņu ātri dabūja savā nagā un steidzināja ar kāzām, tikai neatradās tik daudz ņaudas, lai varētu iesākt dzīvi. Marja bija gadus sešus vecāka par līgavaini, taču, savas pirmās mīlestības laimē tvīkstoša, likās itin jauna. Semjoničs klusībā prātoja, ka pēc vecā Rodiona Potapiča nāves Marja saņems savu da]u no vecā šteigera bezgalīgi lielās bagātības, bet līdz tam laikam nāksies dzīvot suņa dzīvi. Māsiņa Marja pati bija viņu uz šādām rožainām domām uzvedinājusi ar savām aplinkus runām, kaut sievišķīgas piesardzības dēļ neko skaidri nepateica. Pagaidām viņi bija cieši vienojušies tikai par to, ka kāzas būs tūlīt pēc svētā Toma svētkiem. Kāzas paredzēja slepenas, baidīdamies no lieliem izdevumiem, pēc balčugiešu parauga. Bet šobrīd vēl laiks traucās kā ar putna spārniem, no vienas satikšanās reizes līdz otrai, tāpat kā visiem citiem mīlētājiem. Sapratīgā un enerģiskā Marja zināja, ka Semjoničam nav pie Tarasa ko darīt un ka viņš tur velti nosit laiku, tāpēc kādreiz, kad Kiškins pa ceļam uz savu Debesu dāvanu bija iegriezies pie vecmāmuļas Lukerjas, viņa notrāpīja īsto brīdi un, celdama patvāri galdā, laipni ierunājās:

— Andron Jevstratič, jūs taču man neatsacītu, ja es jums kaut ko lūgtu?

— Viss atkarīgs no tā, kā tu lūgsi; arī lūgt ir jāprot... he-hē! ... Skat, cik tu, Fotjankā būdama, kļuvusi apsviedīga! ... Nu, tad lūdz ...

Marja veikli uzmetās viņam uz ceļgaliem, apvija vienu roku ap kaklu un vēl mīlīgākā balstiņā dūdoja:

— Mīļo Andron Jevstratič, man ir viens cilvēks.. . viens puisis ...

— Tas nu neder: būtu lūgusi pati sev, muļķe. Tad man nekā nebūtu žēl.

— Sev? Nu, bet kas tur jums, Debesu dāvanā, vadīs saimniecību? .., Vajag gatavot maltīti, piekopt telpas, pakalpot večukiņam ♦,, ļoti vecajam, ļoti sirmajam, ļoti bagātajam, ļoti slīpētajam večukiņam.

— Jā, nu jā .. * Pareizi. Paskat, blēde ... Bet tālāk? ...

—.Jālāk atkal par to puisi.,, Vai viņam neatrastos kāda 'vietiņa? Puisis māk visu, bet pēc Toma svētkiem viņš precas — sieva apkops raktuvju kantori un gādās par kārtību mājās. Bez sievietes taču pat raktuvēs nevar

iztikt...

— Ak, Marja Rodijonovna: tu esi tik ņipra, tik valodī ga, tik apsviedīga... Lai tad notiek tavs prāts. Tikai proties pakalpot večukam,.. tā, kā pienākas. Es tev ierīkošu atsevišķu istabiņu: tu būsi mans kanārijputniņš. Jā, bet tas puisis... Nu tā lai ir tava — jaunas sievietes rūpe. Ak tad pielabinājies večukam, palaidne? ...

Māsiņa Marja spēles aizrautībā pat iedeva maiguma atmiekšķētajam večukam mutes, pēc tam iespiedzās kā jauna meitene un izspruka priekšnamā. Kiškins palika labu brīdi nekustīgi sēdām, vairs nesajuzdams pamata zem kājām, un vienīgi mirkšķināja savus apsarkušos acu plakstus. Vai, kas par meitu: uguns, ne laiks!.,. Bet Marja tikām jau atgriezusies, glūn aiz stenderes un nerātni smejas.

— Ti, ti, ti... — Kiškins viņu vilināja tuvāk, kaisīdams uz grīdas sudraba sīknaudas gabalus. — Ti, ti, tibiņa!...

— Ne, ne, ar to tu mani nenopirksi! — māsiņa Marja uzmeta lūpu. — Ja es večuku paglaudu vai nomutēju, tad tas vēl nav grēks, bet šādu te niķi izbeidz...

— Ti, ti... Večukiņš visu drīkst, Mašeņka, un neviens neko neteiks.

— Paskaties, nekauņa ...

Kad Marja pasniedza vecmāmuļai Lukerjai veselu riekšavu sudraba naudas, vecmāmuļa nezināja, ko lai domā, bet meiča tīšuprāt naudu atdeva, Kiškinam redzot, turklāt ar šķelmīgu smaidu: sak, paskaties, kur aiziet tava izliktā ēsma, tu, vecais sātan. Vecene kaut ko nojauta un nospļāvās. Viņa vispār tagad neizlaida no acīm Kiškinu, visnotaļ tālab, lai redzētu, kā viņš tērē naudu, it kā tā būtu viņas personiskais kapitāls.

— Ak tu, nekauņa, ko tu to veci mozē, — viņa bargā balsī noprasīja Marjai. — Pielūko, mīļā... Ak, kāds man ar tiem velna meitiešiem lāsts!

— Kamēr jauna, tikmēr lustē bez kauna, — vēl arvien būdams jaukās jutoņas varā, Kiškins aizstāvēja Marju. — Un meitas gods arī tikai līdz slieksnim... Jā, tāds nu ir meitiešu liktenis.

Kaut gan Miļņikovs dižojās, cik ļoti palīdzot savējiem, viņš pats tiem nerādījās ne acīs. Brīdi pagrozījās mājās ka viesis, lai iedotu sievai trijnieku.

— Kad mēs sāksim būvēties? — Tatjana allaž apjautājās. — Būtu laiks, citādi tik un tā visu nodzersi.

— Nemāci nu kaķi peles ķert. Man pašam tās dzīres arī jau apnikušas. Pati galvenā nelaime tā, ka man visi radinieki uz kakla. Es vairs netieku brīvs...

— Būtu apģērbis Oksju... Staigā noskrandusi. Citām meitām pūrs, bet Oksjai tikai tas, kas mugurā. Tu viņu tai stobrā esi nomocījis... Meiča pat izkritusies miesās.

— Visiem tiks atlīdzināts, bet Oksjai it īpaši... Nē, mīlulīt, tagad punkts: kļūšu prātīgs. Visu kumpāniju pie joda, un lai traktieris arīdzan atpūšas ..,

Miļņikovam patiešām bija nopietni saimnieciskas dabas nodomi. Viņš aizsūtīja namdarus cirst jaunajai mājai baļķus, pat iedodams rokasnaudu, kā kārtīgam saimniekam pieklājas. Ar būvdarbiem vajadzēja pasteigties, jo ziema gāja uz galu, bija jāizved no meža baļķi, kamēr stāvu varēs uzcelt garajā gavēnī. Pirmā pievesto baļķu partija Miļņikovu aizkustināja: viņa lolotais sapnis uzcelt jaunu māju sāka piepildīties. Kad pagalms bija piegāzts ar baļķiem, Miļņikovu sagrāba nepacietība, un viņš nolēma nekavējoties nojaukt veco būdu. Tāds pēkšņs lēmums pārbiedēja Tatjanu: tik ilgi bija šai graustā dzīvots — un nu pēkšņi jauks nost.

— Bet kur lai es paglābjos ar mazajiem? — viņa lūdzās.

— Pievietošu rūmē... Vari padzīvot arī pie tēva. Liela lieta kaut kur uz pāris nedēļām palikt. Sievastēvs nav mums pārāk daudz palīdzējis.

Neielaizdamies liekās sarunās, Miļņikovs aizgāja pie Ustiņjas Markovnas un visu veikli nokārtoja. Ar Annu vien dzīvodama, vecā skuma un garlaikojās un jutās priecīga, ka varēs pieņemt Tatjanu. Rodions Potapičs bija pametis savu mājas dzīvi novārtā un tik un tā neko vairs nespēja grozīt.

— Bet es taču samaksāšu, — Miļņikovs lielīgi teica. — Es tagad uzturu visus radus.

Nepatīkamus brīžus sagādāja vienīgi Anna, kura sāka viņu pa sievu modei gānīt. Saniknota viņa grūda Miļņi-kovam sejā pat savu krūts bērnu.

mīļo māsiņ, Anna Rodijonovna, ak tad tāda ir jūsu pateicība? — Miļņikovs izlikās pārsteigts. — Man, jāteic, radu labad nav pat dzīvības žēl, bet jūs te izgāžat savas dusmas...

— Anna, nomierinies, — Ustiņja Markovna aprāja meitu, — vai mūsu vīrieši vienīgie, kuriem zelts atņēmis saprašanu, bet Tarass šoreiz nav vainīgs...

— Kur lai es ar bērniem palieku? — Anna sauca.

•— Nataša un Pēcis jau ēd nost vectēvam matus no galvas, un tad vēl mani bērni un tagad Tarasa... Kauns no kaimiņiem.

— Paliec klusu! — māte uzbrēca. — Vari skaitīt savus zobus, nevis otra kumosus... Gan mēs izdzīvosim. Tatjanai nācies tik grūti ciest, viņa ir jāpažēlo.

— Jā gan, ciest! ... — Miļņikovs piebalsoja. —Ar tādu vīru, kāds Tarass Matvejevičs, daža laba būtu jau septiņas reizes pakūrusies... Patiesību nav ko slēpt. Es savu ģimeni būtu pavisam nobendējis, ja neatrastos tā zelta dzīsla... Un ir taisni jābrīnās, mīļo sievasmāt, ka es nesajutu sirdsapziņas pārmetumus. Nebija neviena žēl, bet es pats ik mīļu dienu pa traktieri, tikpat kā pārvaldnieks pa kantori.

Pievietojis ģimeni, Miļņikovs tūlīt noplēsa līdz pamatiem savu graustu, pārdodams kādam tās vecos baļķus malkā. Tādā kārtā bija izpostīta mantojumā saņemtā ģimenes ligzda...

— Tagad, brāl, visu taisīsim pēc kungu modes, — Miļņikovs, kaimiņiem dzirdot, sparojās.

Aizņemts ar celtniecību, viņš bija pametis novārtā dzīslu, kurp ieradās vienīgi pievakarē, kad fabrikas svilpe jau vēstīja darba beigas. Viņš piebrauca pie stobra, pārliecās pār malu un sauca:

— Oksja, vai tu vēl šite?

— Šite, tētiņ, — no zemes dzīlēm atsaucās Oksjas balss.

— Nu, tu man pielūko ...

Darbi ritēja jau septītās ass dziļumā. Oksja pati izstrādāja nederīgo iezi, tāpat dzīslu, pati arī nostiprināja šahtu un vispār rīkojās kā īsts šahtas strādnieks. Viņa mitinājās Vangalītē kantora istabiņā pie vecātēva Rodiona Potapiča, kurš bija gauži pieķēries savai mazmeitai. Viņš Oksjai visu piedeva, pat rupjības, ko nekad nebūtu pieļāvis savām miesīgajām meitām, un klusībā priecājās par šīs neparasti veselīgās un padumjās meičas tiešo, atklāto

dabu. Liekas, kūtrums bijis tas, kas liedzis viņai iemantot gudrību. Šad tad viņi sagāja naidā un Rodions Potapičs draudēja Oksju padzīt, taču viņa vienīgi ņirdza.

— Kurp lai es eju, vai tu to saproti? — viņa večukam gluži prātīgi teica. — Vīrietim būtu vienalga, bet meitu tūdaļ pavadīs neslava... Tādu mūžu nodzīvojis, tu vēl nespēj to saprast

— Dodies pie tēva, dulbure... Vai es tevi dzenu pie svešiem?

— Mans tēvs ir tāds pats kā tu: neko nesaprot.

— Ak, Oksja, Oksja... vai tā esi tu?! Ko tu tagad mels?...

Marta sākumā iekrita vairākas siltas, gluži pavasarīgas dienas. Ceļš piesaulē kļuva melns, bet sniegs ātri vien zaudēja savu žilbinošo baltumu. Gaiss šķita neparasts — tāds spirdzinošs, tīrs. Tuvojās pavasara pali, un visus bija pārņēmis satraukums, kā allaž pavasarī. Fotjankai un Bal-čugaif rūpnīcai pāri vēlās īsts darbošanās drudzis. Pērngad Ciediaines iecirknī bija veikti vienīgi izlūkošanas darbi, tagad sāksies zelta ieguve. Zeltrači organizējās arteļos un klīda no Fotjankas uz Balčugas rūpnīcu un atpakaļ, gaidī-darm darba devējus. Iztālēm skatoties, viņi atgādināja bites, kas, pamodušās no ziemas miega, tekalē ap savu bišukoku. Kopā ar citiem kustējās arī Matjuška, kurš bija palicis bez darba: zelts Velēnainē izbeidzās tieši pēc divām dienām, kā to Karačunskis bija pareģojis. Vairākkārt saticis ceļā Miļņikovu, Matjuška vienmēr apjautājās:

— Taras Matvejevič, kāpēc tu mani neņem pie sevis dzīslā? ...

— Man savus radus nav kur likt.

— Radi ir radi, bet vecus likteņbiedrus arī nav labi aizmirst. Mēs taču pie Duļķainā strauta abi kopā rāvāmies melnās miesās ...

Pirmās pavasara dvesmas padarīja visus rosīgus. Miļņi-kovs, nācis pie sajēgas, kasīja pakausi, iedomādamies, cik naudas šai ziemā traktieros notriecis... Būtu varējis tagad lieliski izvērst darbus Ciedraines iecirknī, saņemt tur par zeltu pilnu cenu. No dzīslas šā vai tā nekas liels nebija gaidāms: labi, ja izvilks līdz rudenim, ja tikai vēl izvilks.

— Būtu jel bijis kāds, kas iekausta veco draņķil — Miļ-ņikovs pats sevi skaļā balsī lamāja, s-s Vajadzēja pama-

tīgi zostēt zostēt un saukt: izbeidz pļēgurot, bandīt! izbeidz pļēgurot, katordzniek!...

tieši tādā satrauktā omā Miļņikovs kādā rītā piebrauca i pie sava stobra. «Radi» viņu negaidīja un pie ugunskura mierīgi krāca. Miļņikovs piegāja pie vinčas, noliecās pie stobra cauruma un sauca:

— Ei, Oksēn, vai tu vēl dzīva? ...

Atbildes nebija, toties pamodās apjukušie radi.

— Kur Oksja? — Miļņikovs bargi uzbrēca. — Ei, Ok-s ja, vai tu bez brillēm vairs nedzirdi!... Ka tik nav riobrā nospiesta?

— Mēs viņu rīta gaismiņā nolaidām stobrā, — apjukušais Jaša stāstīja. — Viņa padeva uz augšu divas muldas ar nederīgo iezi, bet tad lika, lai uzgaidot...

Uztrauktais Miļņikovs nolaidās stobrā: Oksjas tur nebija. Gulēja nomests cirtnis un lāpsta, kamēr no Oksjas ne miņas. Tāda nebūšana dziļi satrauca Miļņikovu, un viņš ar to pašu pūtienu aizdrāzās uz Vangalīti — Oksjai bija jābūt pie Rodiona Potapiča, kur gan citur. Miļņikova parādīšanās šahtā radīja īstu sensāciju.

— Vai Oksja te? — Miļņikovs stingrā balsī noprasīja.

— Tava Oksja te bija un izbija ...

— Ko jūs, dullie, muldat!... Viņa no stobra, jādomā, atnākusi šurp ...

— Meklē, meklē, varbūt atradīsi. Tomēr visticamāk liekas, ka Oksju velns aizjājis uz elli.

Sadzirdīs troksni, no savas kantora istabiņas iznāca Ro-dions Potapičs un, dārgo znotiņu ieraudzījis, neko nerunādams, savilka pieri grumbās.

— Esmu pazaudējis Oksju, Rodion Potapič... Viņa bijusi stobrā, bet pēc tam gluži kā zemē iekritusi. Pa to laiku, kamēr mani mīļie strādnieki krākuši.

— Dzeniet to muļķi ratā, — bargais večuks īsi pavēlēja. — Te nav traktieris, kur var trokšņot.

— Mani? ... Es ...

Mīlošo tēvu bez garām runām izgrūda pa durvīm.

No Vangalītes Miļņikovs devās pa taisnāko ceļu uz Fotjanku pie vecmāmuļas Lukerjas... Oksjas nebija ari tur. Bet pēc tam uz Balčugas rūpnīcu — Oksja patiešām bija kā ūdenī iekritusi. Meiča zuda un pazuda.

Reizē ar Oksju Miļņikovu pameta laime. Pēc nedēļas viņa stobrā sāka gāzties iekšā uzplūdušais pavasara ūdens, bet mašīnu ūdens atsūknēšanai savrupus strādājošajiem

zeltračiem nebija atļauts uzstādīt, un MiļņikovaStf^ja-dzēja pamest stobru. No visas bagātības viņam palika vienīgi jaunie vārti un apmēram trīssimt baļķu, kurus darba uzņēmēji aizveda pie sevis, jo par tiem nebija samaksāts. Miļņikovs aiz bēdām atkal sāka sēdēt Jermoškas traktierī un pamazām notriekt iekrāto mantību: vispirms zirgu, pēc tam kamanas, tad zirglietas un beidzot visu, kas mugurā. Sākās vasara, un drēbju vairs nevajadzēja.

Kādreiz, kad Miļņikovs sēdēja atkal traktierī, Jermoška ieminējās:

— Bet tava Oksja to veikli nostrādājusi: apprecējusies ar Matjušku ...

— Nū-ū-ū? ... — Miļņikovs brīnījās.

— Un līdzi paņēmusi mantojumu: stāsta, Matjuška pārdevis Pjotram Vasiļjičam veselu mārciņu tava zelta un saņēmis četrus simtrubļu gabalus... Izrādās, Oksja, brāl, bijusi gudrāka par visiem.

— Paskat, sterva ... Es viņu saplosīšu lupatu lēveros!

— Pigu: posts tam, kas tiks Matjuškam nagos ... Lai dievs tev dotu vēl otru tādu muļķi!

V

Vangalītē pagaidām viss gāja pa vecam. Rakt dziļāk nevarēja, iekam nebija pabeigta eja. Tajā darbi tuvojās noslēgumam, un tas radīja vispārēju satraukumu. Eja šķērsoja visu Uļjana skraustu, taču, par brīnumu, šai horizontā neko īpašu neatrada: bija berezīta slāņi, degak-mens, smilšakmens, māls, un tas arī viss. Sīkie kvarca leslāņojumi, uz kuriem uzdūrās, nesaturēja zeltu. Tagad visas cerības bija liktas tieši uz eju, jo tā novadīs visus raktuves ūdeņus Balčugovkā, un tad būs iespējams padziļināt centrālo šahtu. Rodions Potapičs kāpa lejup ejā divas reizes dienā, palikdams tur stundas piecas. Darbi tika veikti viņa tiešajā vadībā. Večuks nevienam neuzticējās un visu darīja pats. Rodionu Potapiču nepatīkami pārsteidza tas, ka Karačunskis, šķiet, bija zaudējis savu agrāko interesi par Vangalīti un gluži vienaldzīgi noklausījās vecā šteigera ļoti sīkos ziņojumus, kā kad tie viņu neskartu. Tā tas turpinājās mēnešus divus, bet pēc tam Karačunskis, šķiet, it kā pamodās no miega. Viņš sāka pabiežāk braukt uz Vangalīti un te ilgi uzkavējās. Dažreiz

nolaidās šahtā, klaiņoja pa līmeniskajām ejām, citreiz « sēdeja augšā. Vispār viņam kaut kas bija lēcies, tā visi

domāja.

— Vai drīz būs? — viņš ik dienas jautāja Rodionam Potapičam.

— Vēl palikušas astoņpadsmit aršīnas... Tuvāk upei ies ātrāk, tālab ka tur sāksies maiša un bļurzga.

Par maišu strādnieki dēvēja jebkuru grunts sajaukumu, bet šai gadījumā maiša sastāvēja no māliem un sadrupuša smilšakmens. Vietām vēl pagadījās balta, stīgra māla ieslāņojumi ar kvarca graudu piejaukumu, to visu sauca par bļurzgu. Vārdu, domājams, bija devis kāds no kalnu inženieriem, bet to noklausījušies un pārņēmuši strādnieki, un tā nu tagad to lietoja visās zelta ieguves vietās kā piparoti dzēlīgu teicienu, jo vairāk tāpēc, ka šie baltie māli nebija strādniekiem pa zobam — lāpsta nelīda iekšā, bet cirtnis iezīdās kā vaskā. Bļurzga — berezītu sabrukuma produkts — bija sastopama vienīgi berezītu joslā.

Karačunska jaunā aizraušanās ar Vangalīti bija saistīta ar viņa īpašo dvēseles stāvokli: tā bija pēdējais trumpis viņa dzīvē. Ja Vangalīte sevi attaisnos, Karačunskis būs glābts... Viņš bieži aizsapņojās, sēdēdams mašīnas tuvumā un klausīdamies šahtas apslāpētajos darba trokšņos un tās smagajā elpā. Tur, tumšajās dzīlēs, norisa lēna, bet izmisumpilna cīkstēšanās ar lielo skopuli dabu, kura nezināmā nostūrī slēpa savas milzīgās bagātības. Un tāda pati cīkstēšanās noris cilvēkā, viņa dvēseles slēptajās dzīlēs — par taisnības, cēlsirdības un goda zelta graudiem ... Ai, kāda tumsa snauž mūsu dvēseles dzīlēs un kādas radību mokas ir jāizcieš, iekam iegūstam dažus sīkus zelta graudus! Daudzi cilvēki tikai tālab ir laimīgi, ka nepūlas ielūkoties savas dvēseles bezdibeņos un vispār neapcer ejamo dzīves ceļu. Rodions Potapičs paklusām iztālēm vēroja Karačunski, cenzdamies tādos brīžos netraucēt kunga pārdomas. Nekas, lai cilvēks padomā... Reiz šādā brīdi viņu abu skatieni satikās un Karačunskis nebēdnīgi pasmaidīja.

— Zini, par ko es tagad domāju, Rodion Potapič?

— Nevaru nekādi zināt, Stepan Romanič... Kungiem ir savas domas, mums, vienkāršajiem ļautiņiem, savas, turklāt otra dvēselē nevar ieskatīties... Tomēr tev būtu laiks padomāt par savu miesas kārību... Uz to jau kungi allažiņ sisti, tikai tu esi kārāks par visiem,

— Starpība tāda, Rodion Potapič, ka ir īsti kungi-un atkal tie, kas par tādiem izliekas. īsts kungs par aavu kārību vienmēr gatavs samaksāt... Kamēr prasts cilvēks panašķējas un laižas lapās.

— Man, Stepan Romanič, ir nācies dzīvē vērot visvisādus kungus, bet es viņus dikti nesaprotu... Es nerunāju par tevi, bet vispār. Kaut vai, piemēram, toreiz, tais senajos laikos, kad vienkāršie ļaudis vēl mita kungu paspārnē, toreiz kungi bija pareizi, īsti: ja zvērs, tad zvērs līdz īkstīm, ja labs, tad labs, ja kārumnieks, tad kārumnieks. Taču man nebija saprotams, kā cilvēks var sevī noslāpēt sirdsapziņu... Bet par tagadējiem pat negribas runāt: viņš pat ļauna vairs nespēj nodarīt, tālab ka viņam trūkst varēšanas, tā ka paliek tikai kunga vārds.

— Bet kāds es tev liekos, Rodion Potapič?,.,

— Tu? Kā medus muca, kurā ielieta karote darvas, — tāds tu man liecies. Ja tev nepiemistu tā tava miesas kārība, tad tu būtu zelta cilvēks... Tu esi īsts līdz īkstīm, tāpat proti izcili turēt doto vārdu.

Karačunskis sāka ierasties šahtā pat naktīs. Viņš pēkšņi šķita zaudējis miegu un tālab gauži cieta. Bet tā pavizināšanās verstis piecas svaigā gaisā likās lieliska ... Bija skaidri sajūtams pavasara tuvums. Pa dienu ceļš stipri atmiekšķējās, bet naktīs piesaloja. Sniega putra un grambas pārvilkās ar gludu ledus plēksni, kas zem zirgu pakaviem un ragavu sliecēm, dzidri tinkšķēdama, lūza... Un cik viegli elpot šādā pavasara naktī... Debesis ir gaiši blāvas, zvaigznes mirgo un laistās, gaiss modras snaudas pilns. U11 pašam tik labi. Nervi uzvilkti, bet ķermenī strāvo tāds spirdzinošs siltums kā agrā jaunībā. Šādos brīžos viegli vērpjas domas un cilvēku pārņem labsajūta. Kādreiz Karačunskim, vienam tā nakts laikā braucot, pēkšņi iešāvās prātā: varbūt tieši šādā naktī aiziet nāvē? ... Aiziet nāvē vēl možuma pilnam, spēcīgam, esot pie skaidras saprašanas, nevis nevarīgam un nožēlojamam. Kučieris uz bukas droši vien snauda, jo zirgi Doni-ņas kraujā kāpa soļos; pie loka piesietais zvārgulis miegaini ietinkšķējās, tiklīdz ilkšu zirgs sapurināja galvu; piejūgtais spicēja ausis, tramīgām acīm vērdamies palsajā mijkrēslī. Tieši šai brīdī Karačunskim blakus it kā no zemes izauga jātnieks; viņam iesitās sejā zirga karstā elpa, bet sedlos nekustīgi sēdēja, kājas pa tatāru modei gar vienu pusi nolaidis, Kožins. Karačunskis jātnieku pa-

zina un juta, ka pār muguru pārskrien vēsas tirpas. Kučieris uztrūkās un savilka ciešāk grožus.

— Ei tu, naktsputn, vācies nost no ceļa! — kučieris uzkliedza.

Kožins neatbildēja, tikai sāka jāt blakus. Karačunskis neviļus tvēra pēc revolvera.

— Nebaidies, neaiztikšu, — Kožins teica, pasliedamies sedlos. — Es, Stepan Romanič, tagadiņ jāju no Fotjankas... Biju pie tā blēža Kiškina: viņš par manu naudu atklājis zelta iegulu, bet nu vairs negrib mani ne pazīt. Kā lai to saprot? ...

— Vai jums ir bijis kāds nolīgums? — Karačunskis, valdīdams satraukumu, jautāja.

— Kas nu par nolīgumu ...

— Nu tad jūs neko nevarat dabūt.

Kožins, vairs neko neteikdams, pagrieza zirgu sānis, iesmējās un izgaisa tumsā. Kučieris palūkojās vēl vairākkārt atpakaļ, bet pēc tam noteica:

— Tam cilvēkam nav labi nolūki...

— Kā tā?

— Tapat... Kāds velns viņu naktī tā trenc? Un tāda nesamanīga runa... kur šitāds nakts laikā jādelē: kas zina, kas viņam aiz ādas.

— Blēņas ...

It īpaši labi Karačunskis jutās nakti šahtā. Apkārt viss iegrimis snaudā, kamēr tvaikmašīna strādā, smagi griezdama masīvos čuguna zobratus, tīdama tauvas un bīdīdama sūkņa virzuļus. Šis nerimstošais titāniskais darbs viesa viņā možumu, iedvesa labu omu, nomierināja. Domas un jūtas, kas bija piekaltas mājas dzīvei, uz brīdi atkāpās, dodamas vietu darba noskaņai.

— Vai nu tas kāds darbs... — sēdēdams Rodionam Potapičam blakus uz koka bluķa, Karačunskis ierunājās. — Vajadzēja ierīkot piecas tādas šahtas kā šī, izrakt visu kalnu — to tad varētu nosaukt par izlūkošanu. Tad zelts nekur neizspruktu ...

— Kur tad šis paliks, Stepan Romanič... Kalnā tam jābūt.

— Bet mūsu darbam vispār nav lielas jēgas, jo mums trūkst naudas apsākt plašākus izlūkošanas darbus un izvērst esošo ieguvi.

— Tur nu tev taisnība... Ja varētu uzbrukt tā pa īstam kaut vai šim pašam Uļjana skraustam.js

Karačunskis sāka gari un plaši stāstīt, kā zeltu iegūst Kalifornijā, Āfrikā, Austrālijā, kādas milzīgas kompānijas tur nodibinātas, cik drausmīgi lieli kapitāli ieguldīti, cik grandiozus darbus veicot un kādas fantastiskas dividendes saņemot šādas rosīgas darbības rezultātā. Rodions Potapičs tikai neticīgi grozīja galvu, bet, no otras puses, kungs tik jauki stāstīja, ka klausoties gandrīz uzmācasskaudība.

— Kamēr mēs kā visnožēlojamākie nabagi... — Karačunskis turpināja balsī prātot. — Ja tikai Balčugas iecirknī vien tiktu izvērsti darbi pa īstam, tad arī pieci tūkstoši strādnieku liktos vēl pārāk maz... Šobrīd zeltracis pūlas sev par paspēli vienīgi tālab, ka nevēlas nomirt badā. Un arī kompānijai no viņa bada dzīves nav labuma ... Tagad mēs no zeltrača iepērkam zeltu, nopelnīdami divarpus rubļus no zolotņika, bet tad mēs pelnītu tikai pusrubli no zolotņika, toties zeltracis viena zolotņika vietā atnestu piecdesmit.

— Nē, tas nav iespējams! — Rodions Potapičs iesaucās.

— Tiem neliešiem var dot, cik grib, — viņi tāpat visu aiznesīs Jastrebovam.

— Tad mēs maksātu tikpat, cik Jastrebovs: un, ja tas būtu izdevīgi viņam, tad mums vēl simtkārt vairāk. Pats galvenais, lai ļaudis strādātu sev...

Šai punktā viņi nekad nesapratās. Uz brīvo zelta savrupus ieguvēju vecais šteigers raudzījās ar veca ķēdes-suņa nenovīdīgajām acīm. Lūk, kompānijas vadītie darbi, tas būtu gluži kas cits, ja vien pietiktu spēka. Kad saruna pārtrūka, Rodions Potapičs visu laiku ieklausījās strādājošās šahtas dažādo skaņu jūklī un kā pieredzējis diriģents šai skaņu korī spēja atšķirt katru vismazāko kļūmi. Reiz viņš gluži bāls uzšāvās kājās un pameta roku gaisā.

— Kas noticis?

— Stepan Romanič, ūdens... — Večuks nočukstēja, žigli aizmezdamies pie sūkņa.

Karačunskis uzmanīgi klausījās, bet neko nesadzirdēja: sūknis sēca, kā sēcis, zobrati un dzelzs ķēdes turpināja klaudzēt un žvadzēt, zem grīdas guldza pa reni aizteko-šais šahtas ūdens, no smagā spara rata vēzieniem turpināja drebēt ēkas korpuss. Un tomēr vecais šteigers bija sajutis nelaimi... Virzulis padeva gauži maz ūdens. Starp citu, vainīgo vietu drīz atrada: bija pārplīsis viens no

galvenā cauruļvada leņķgabaliem. Vecais šteigers varēja atelpot brīvāk.

— Nu, tā nu vēl maza kļūme, — viņš smaidīdams noteica. — Bet es iedomājos, ka tik nav nākusi vaļā kāda no raktuvju dziļajām ūdens āderēm. Kad tiek īsta raktuvju ūdens ādere vaļā, tad nelaime mājās: pieplūdinātu visu šahtu. Ir gadījies arī tā ...

Liekas, viņi bija varējuši pārrunāt it visu, izņemot pašu galveno, kas tiem gūlās uz sirds. Rodionam Potapičam nenāca pār lūpām ne vārds par Feņu, bet Karačunskis nebilda neko par Kiškina iesniegto apsūdzību. Taču tieši tā viņu tagad vajāja, ieguvusi negaidītu pavērsienu. Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs bija jau trīs reizes izsaucis Karačunski pie sevis. Šie izsaukumi viesa Karačunskī biedējošas, pretrunu pilnas izjūtas: pazīstams cilvēks, ar kuru viņš klubā daudzkārt spēlējis kārtis un ticies pie paziņām, pēkšņi sāka gluži oficiālā tonī noprasīt amatu, vārdu, tēva vārdu, uzvārdu, kārtas piederību un lika sīki pastāstīt, kā notikusi kroņa raktuvju nodošana.

— Karačunska kungs, jūs tātad nevarējāt nezināt, ka raktuvju inventāru pieņemat tikai pēc saraksta, nevis pārbaudīdams to dabā, — izmeklētājs viņu tincināja, kaut ko pierakstīdams, — jūs, no vienas puses, noslēpāt kroņa raktuvju pārvaldes nolaidību un izšķērdēšanu, bet no otras — maldinājāt savus pilnvaru devējus, konkrētajā gadījumā — kompāniju.

— Izmeklētāja kungs, jums tas droši vien zināms, ka kroņa lietās, tāpat kā privātajās, ir bezrala daudz tādu formalitāšu, kuras pastāv vienīgi uz papua, — to katrs cilvēks saprot. Es rīkojos ne sliktāk un ne labāk kā visi pārējie un, starp citu, arī mani priekšgājēji... Lai pārbaudītu inventāru tik sarežģītā uzņēmumā, kāds ir milzīgas raktuves, būtu vajadzīgi gadi un turklāt...

— Un turklāt?

— Un turklāt man nebūtu vēlēšanās iegrūst nelaimē savus priekšgājējus, kuri pēc manas visdziļākās pārlieci bas nebija ne par matu vainīgāki kā šajā brīdī es.

— Lūk, tas ir svarīgi, ka jūs apzināti esat noslēpis nelikumības!

— Atvainojiet, izmeklētāja kungs, es to ne gribu, ne varu apgalvot. Es vienīgi vēlējos paskaidrot, kā šādas lietas tiek kārtotas lielos rūpniecības uzņēmumos.

— Tas ir viens un tas pats, tikai jūs to pasacījāt citādiem vārdiem, Karačunska kungs.

Tāds paņēmiens kaitināja Karačunski, un viņš juta, ka izmeklētājs ar savu profesionālo bezkaislību gūst pār viņu virsroku. Taisnajai tiesai vajadzēja triumfēt, un grēkāzis bija tieši viņš, Karačunskis. Viņš, bez šaubām, būtu varējis novelt vainu uz priekšgājējiem, bet tāds manevrs izrādītos gluži muļķīgs, jo tagad viņš vairs nespētu neko pierādīt. Un izmeklētājs nebija kļūdījies, morāli izķidādams Karačunski un pieķerdamies visvisādiem sīkumiem. Beigu beigās Karačunskis sāka justies kā vajāts zvērs, kuru iepin stipros medību tīklos. Vispār varēja atgadīties diezgan bēdīgs joks, un, liekas, šobrīd par to vairs nebija šaubu. Vismaz Karačunskis šai ziņā jau kopš pirmā mirkļa, kad bija saņēmis izmeklētāja uzaicinājumu, ne uz brīdi neloloja rožainas cerības.

Interesanta iznāca izmeklētāja inscenētā Karačunska konfrontācija ar Kiškinu. Slepenās apsūdzības rakstītāja klātbūtne vairoja Karačunski pašapziņu, un viņā bija tik daudz ledaini aukstas pašcieņas, ka pat izmeklētāja sirdī sāka iezagties šaubas. Kiškins visu laiku jutās briesmīgi neērti...

— Izmeklētāja kungs, es vēlos ņemt savu apsūdzību atpakaļ... — Kiškins beigās paziņoja, vainīgi nodurdams acis.

— Es jau jums sacīju, ka tas nav iespējams, — izmeklētājs sausā balsī piezīmēja, turpinādams rakstīt.

— Bet ja nu es esmu to izdarījis aiz dusmām? ... Vienkārši neveiksmju vajāts un tagad pats neatceros, ko toreiz rakstīju... Cilvēkam, kurš ir nabags, allaž liekas, ka visi bagātie vainīgi.

— Tagad jūs, šķiet, esat kļuvis bagāts un nevarat sūdzēties par likteni... Tātad tas vairs neattiecas uz lietu...

Kad Karačunskis izgāja uz izmeklētāja dzīvokļa lieveņa, Kiškins to panāca un steigā sauca:

— Bet es neesmu vainīgs, Stepan Romanič... Es par jums netiku bildis ne vārda, tikai par citiem.

— Ko jūs no manis gribat? — Karačunskis jo bargi noprasīja, nomērīdams večuku ar acīm no galvas līdz papēžiem. — Es jūs nepazīstu un nevēlos pazīt...

Šis nicinājums atskurbinaja Kiškinu, kā kad viņam būtu uzpūsta salta dvesma, un viņš naida pilns nodomāja:

«Nu pagaidi, šjahtič, gan tu vēl dziedāsi, kad tiks pievil Ietas spīles...»

Karačunskī šis vecais neģēlis un sūdzībkalis sacēla nepārvaramu riebumu, tikpat kā ložņājošs rāpulis. Apzinādamies, cik stāvoklis īstenībā bīstams, viņš lepojās ar to, ka ne no kā nebaidās un sagaidīs nenovēršamo krahu ar vajadzīgo aukstasinību. Tagad jau paša apakšnieku uzvedība ļāva Karačunskim nojaust, cik viņa stāvoklis nestabils: viņu sāka ignorēt, it īpaši Monmoransī, kurus viņš uzturēja. Izmeklētāja jautājumi ļāva saprast, ka bez Kiš-kina apsūdzības ir vēl papildus iesniegts kāds ziņojums tieši par viņu, un domāja, ka pie tā vainojams Oņikovs. Šis jaunais cilvēks pūlējās izvairīties no satikšanās ar Karačunski, tā vairodams Karačunskī aizdomas. Raktuvju ierēdņiem viss notiekošais, protams, bija zināms, un viņi raudzījās uz Karačunski kā uz iznīcībai nolemto. Tas viss radīja neīstumu savstarpējās attiecībās, un Karačunskis ilgojās tikai pēc viena — lai viss vai nu tā, vai citādi jo ātrāk beigtos.

Un par to tad, lūk, domāja Karačunskis, pavadīdams naktis Vangalītē. Domas tūkstoškārt plūda tai pašā gultnē, bezgalīgi atainodamas vienus un tos pašus sīkumus, un radīja nospiedošu sajūtu. Ja vēl izdotos atklāt Vangalītē labu zelta dzīslu, tad būtu iespējams attaisnot sevi kompānijas acīs un ar godu izkļūt no grūtā stāvokļa: viņam tas tagad bija vienīgais glābiņš.

Tobrīd, kad Karačunskis to visu atkal un atkal pārdomāja, Balčugas raktuvju kompānijas galvenās pārvaldes dzīlēs viņa liktenis jau bija izlemts: Karačunskis tika atcelts no amata, bet viņa vietā nozīmēts jaunais inženieris Oņikovs.

VI

Toma svētkos Marja bez vecāku svētības nosvinēja kāzas un atveda savā vietā Natašu, kurai piedēvēja gluži pieaugušas meitas prātu, kaut gan tā bija pasīka auguma meitene. Vecmāmuļu Lukerju savā ziņā apmierināja tas, ka Nataša pēc izskata atgādināja Feņu, un tāpat arī pēc iedabas.

— Dzīvo un esi paklausīga vecmāmuļai, — Marja stingri piekodināja. — Gan pamazām pieradīsi pie darba un

varbūt vēl atradīsi savu laimi... Pie vecātēva sēdot, tev maz kas tiktu, turklāt tur jau bez tevis ēdāju ptfna māja.

Dzīves pārmaiņa Natašu iepriecināja, tikai žēl bija brālīša Pēcīša, kurš tagad palika neaprūpēts. Tēvs Jaša kopē ar Prokopiju bija devušies zeltrača gaitās un reti pārradās mājās,

— Tās meitas mani nomocījušas, — vecmāmuļa Lu-kerja guģojās. — Gada laikā ņemu jau ceturto... Pie visa vainīgas raktuves. Man ar tām meitām posts...

Marja ar vīru aizgāja strādāt pie Kiškina uz Debesu dāvanu, kurā ar pavasara atnākšanu darbs sāka kūsāt. Duļķainā strauta krastā it kā uz burvja mājienu izauga jauna kantora ēka, un pie tās piebūvēja istabu, kā večuks Marjai to bija apsolījis. Debesu dāvanā gāja līksmi kā svētkos. Tika pieņemti pāri par trīssimt strādnieku. Duļķainā strauta pusē jau ziemu no māliem un žagariem uzcēla aizsprostu, bet pēc tam ar tvaikmašīnu no purva izsūknēja visu ūdeni. Jau ziemā pusei no zelta iegulas bija noņemts zemes virsējais slānis, kuru izmantoja aizsprosta būvei, tā ka vienlaikus tika paveikti divi darbi. Smiltis skaloja ar skalojamo mašīnu, kas kā rijīgs briesmonis, kura iekšas apkaltas ar dzelzi, dārdēja dienu un nakti. Zelta iegula izrādījās lieliska, tā deva vidēji no simt pudiem smilšu pusotra zolotņika zelta. Kiškins mitinājās savā kantorī un pats visu pārraudzīja, nevienam citam neuzticēdamies. Viņa klātbūtnē pusdienas laikā un vakarā notika zelta Iepūšana, un viņš pats liesmās izdedzināja iegūto «amalgānu», kā raktuvēs dēvē dzīvsudraba sajaukumu ar zeltu. Dzīvsudrabs bija pievilcis sīkās zelta daļiņas. Dažiem zeltraču arteļiem, gluži tāpat kā lielajās raktuvēs, atļāva izstrādāt vienīgi bortus, ko Kiškins vēlāk nožēloja, jo visu laiku baidījās, vai zeltrači nezags zeltu. Večuks ne par matu nebija mainījis savu dzīves kārtību un staigāja tais pašos pērn vasaras nodriskātajos īsajos svārķeļos. Vienīgais greznums, ko viņš sev atļāvās, bija pīpe ar garu ķirškoka cibuku. Viņš bija palaidies netu ribā, staigāja savalkātā veļā un šķita tik skops kā knīp-stanga. Pat tēju gāja dzert pie sava šteigera Semjoniča, lai uz šīs pārāk izšķērdīgās paražas rēķina kaut ko ietaupītu. Marja, starp citu, izlikās nemanām vecā vīra sīkstulību un labprāt pacienāja večuku ar visu, kas gadījās pie rokas.

- Ļaudis kliegtin kliedz: bagātība! — Kiškins dažkārt žēlojās. — Vienīgi es to līdz šim neesmu pamanījis... Nevaru pat atdot vecmāmuļai Lukerjai parādu. Te vajag tvaikmašīnu, te jānoņem zemes virskārta, te atkal skalojamā mašīna, te dambis... Par visu nākas maksāt, kamēr maksātājs tikai viens.

— Bet ko tad vecmāmuļa Lukerja? Viņa taču tik kāra pēc naudas ...

— Es viņai maksāju procentus... Taisni jāizput, Mar-jucīt!...

— Vai tad kaut kā neizvilks cauri, Andron Jevstratič. Gan dieviņš palīdzēs ...

— Pats galvenais, ka visi man prasa naudu: gan štei-gers, gan strādnieki, gan zeltrači. Ka vēl neiznāk aiziet no visas tās bagātības basām kājām. Un cik nenozog zeltrači! Zaglim paka] neizstaigāsi. Viņu ir daudz, kamēr es viens. Nevaru taču plēsties uz visām pusēm...

Vissāpīgāk Kiškins pārdzīvoja to, ka atradnē ieradās viesi, kā, piemēram, tas pats Jastrebovs. Pazīstamais zelta uzpircējs tēloja vienaldzīgo un izlikās, ka nemaz neapskauž Kiškina lielo laimi.

— Raujies, raujies, muļķīt, — viņš līksmi sauca, uzsizdams ar smago roku Kiškinam uz pleca. — Vismaz puse nonāks manās rokās . .. Varu tev pateikt atklāti, Andron Jevstratič. No patiesības nav jābaidās ...

— Es jūs, laupītājus, pazīstu! — Kiškins norūca. — Tikai ar mani nav ieteicams jokot, Ņikita Jakovļič...

— Dieva dēļ, nebiedē... ha-ha-hā!... Bet ko tu man padarīsi?

— Padarīšu ... Esmu, brāl, rūdīts: man jūsu spraugas un ejas zināmas. Mani, brāl, nepiemānīsi...

Kādā citā reizē Jastrebovs bija atvizinājis sev līdzi pašu Iļju Fedotiču, kas sava prieka labad apbraukāja zelta raktuves.

— Esmu ieradies pasērst pie tevis, tu brīnumzvērs, — sekretārs laipni jokoja. — Bagāts kļuvis, negribi mani vairs ne pazīt.

— Viņš tagad palicis lepns, — Jastrebovs piebalsoja sekretāra jokam. — Nav ar pliku roku paņemams...

— Un mēs vēl esot skolas biedri, — Iļja Fedotičs turpināja. — Drīz varbūt, saticis uz ielas, nemaz nepazīs... Se tev nu bija draugi! He-hē... Bet ļaudis teic: veca draudzība nerūsot.

Iļja Fedotičs bija ietekmīgs vīrs, tā ka, par viņu dams, Kiškins aizsūtīja uz Balčugas rūpnīcu pēc madeiras pudeles, jo vairāk tāpēc, ka sekretārs palika Debesu dāvanā pa nakti.

— Lieta tāda, Andron, — Iļja Fedotičs ierunājās, kad abi bija vakarā palikuši kantorī vieni. — Esmu ieradiesr lai dabūtu atpakaļ to nelielo parādu. Varbūt esi aizmirsis?

— Es tev visu atdošu, Iļja Fedotič, tikai ļauj man naudas lietās atsperties, — Kiškins bēdīgā balsī teica. — Es kā nevaru, tā nevaru sagrabināt naudu. Pat pašam sava vēl jāaprok zemē.

— Nemelo nu! ... Muļķo citus, ne mani.

Marja visu vakaru tinās tiem abiem apkārt, prazdama izdabāt Iļjam Fedotičam. Viņa pasniedza tēju ar saldu krējumu un ievārījumu, bet vakariņās bija izvārījusi tik gardus pelmeņus, ka varēja vai mēli norīt. Kiškins pieri vien rauca, sak, kā gan sievišķa cilvēks šitā var šķiesties ar cita mantu, bet Marja sīkstuli nomierināja: viņa visu esot gatavojusi pati no saviem produktiem.

— Šā tā jau nevar, Andron Jevstratič, — viņa pārliecinošā balsī mierināja večuku. — Iļja Fedotičs var vēl būt noderīgs. Visi staigā viņam pakaļ tikpat kā kādam dārgumam.

— Zinu, Marjucīt, zinu. Tikai kāds man no tā labums? ... Nesaprotu, kā lai pats sevi paēdinu. Kāda prieka labad tu tērējies?

— Citādi nevar, Andron Jevstratič: tā ir pieņemts. Esmu redzējusi, kā dižmaņi dzīvo ...

Pie heresa pudeles Iļja Fedotičs pastāstīja Kiškinam pašu jaunāko vēsti, ka par Balčugas zelta raktuvju galveno pārvaldnieku iecelts Oņikovs.

— Bet kur tad Karačunskis? — Kiškins brīnījās.

— Lai iet, kur grib... Varbūt tu ar savu slepeno apsūdzību esi sagatavojis viņam vietu? Ar to pašu viņš tika sapīts kā cālis pakulās... Ak vai, Androša, kā tevi vajadzētu sist! ...

— Man toreiz bija apriebies trūkumā dzīvot, — Kiškins atzinās. — Cietos, cietos, līdz iešāvās prātā...

Sēdēdami pie vīna pudeles, vecie vīri runāja par pagājušajiem laikiem, par savu paaudzi, par mūžībā nogrimušo kroņa dzīvi, par jaunlaiku kārtību un šīsdienas cil-

vēkiem. IJja Fedotičs kļuva gurds un, liekas, bija zaudējis brašumu.

— Balčugiešiem Karačunska būs žēl, — sekretārs teica. — Ak vai, cik žēl! Viņš tos valdīja, tomēr ar saprātu. Bija tālredzīgs cilvēks... Kas bija, tas bija. Bet Oņikovs Iiks trūkties ...

— Ļaudis tagad ir gatavie plēsoņas, Iļja Fedotič...

— Nu, aitām ir sava taisnība, kamēr vilkam sava. Zelta raktuvēs visur allaž tas pats — šodien ceļas, rīt krīt.

— Tu esi kļuvis varen iežēlīgs, Iļja Fedotič... Savā kancelejā, tur tu esi kā lauva, kamēr šeitan ļauj žēlumam vaļu.

— Ak, Androša, cik tad ilgi, būs jāmirst... Laiks padomāt par savu dvēseli. Agrāk ļaudis vairāk rūpējās par dvēseli, vairāk grēkoja, vairāk iemantoja žēlastības, kamēr mēs vairs nederam ne dievam, ne velnam. Kaut vai, piemēram, tu: esi uzdūries naudai, kļuvis adatains kā ezis. Tsts krama galva, bet reiz taču tomēr būs jāmirst, un kapā neko nepaņemsi līdzi. Un tādi mēs esam it visi, Andi oša... Tikmēr labi, kamēr dzīvojam badā, bet, tiklīdz pielokām vēderu, tā beigas.

— Tev vajadzēja mācīties par popu, Iļja Fedotič, — Kiškins apskaitās. — Tad tu varētu braukāt apkārt ar gavēņa pātariem...

Bet Iļjas Fedotiča sērīgā oma drīz pārgāja rotaļīgi līksmā. Viņš ilgi vēroja Marju, tad šķelmīgi piemiedza aci un jautāja:

— Vai tu ar viņu špāsē? ...

— Būtu jau labuma gana, diemžēl viņa nav mana... Dzīvo ar vīru ...

— Nu tad jau vēl labāk, ja ar vīru... hi-hi-hī! ... Vīru žēlodama, pažēlos saimnieku ...

Agri no rīta Iļju Fedotiču pamodināja Kiškina mežonīgie kliedzieni, un viņš apakšveļā pieskrēja pie loga. Iļja Fedotičs ieraudzīja divus vīreļus, ar kuriem Androns Jevstratičs cīnījās. Saniknotais večuks kā gailis bija ieklupis tiem skaustā un vicināja pa gaisu pīpi. Viens no vīreļiem turēja rokā iemauktus.

— Esat ieradušies mani aplaupīt?... — Kiškins kliedza. — Pjotr Vasiļjič, bīsties dieva, ja nebīsties no cilvēkiem ... Es zinu, kādā nolūkā tu staigā ar iemauktiem pa raktuvēm!...

— Mes meklējam darbu, Andron Jevstratič, — otrs vīrelis sacīja. — Kādā ziņā mēs sliktāki par citiem?... Ierādi mums gabaliņu, kur rakt, un miers.

Tie divi bija Pjotrs Vasiļjičs un Mijņikovs, kas katrs savā nolūkā klīda pa zelta raktuvēm. Padzirduši Kiškina klaigas, lasījās kopā strādnieki un sāka ciemiņus āzēt.

— Tu viņus izkrati, Andron Jevstratič, — kāds deva padomu. — Miļņikovs tagad kalpo Pjotram Vasiļjičam par svaru bomi.

— Vari izkratīt, ja vēlies! — Pjotrs Vasiļjičs, jostu raisīdams, atļāva. — Te es esmu... Apgriez kaut visas vīles.

— Bet man ir jāsatiek māsiņa Marja, — Miļņikovs, nezaudēdams cieņu, teica. — Andron Jevstratič, tev sūta sveicienus Kožins.

Padzirduši troksni, no istabas izsteidzās Marja un ieveda radus savā istabiņā, ar to pašu darīdama galu skandālam.

— Zelta uzpircēji... — Kiškins savam pārsteigtajam viesim teica. — Raug, tas tur vienacis ir visīstākais blēdis... Viņu sūta Jastrebovs.

— Kur maize, tur drupatas, — sekretārs vienaldzīgā balsī noteica. — Bet es jau iedomājos, ka tev griež pušu rīkli...

— Gan pārgriezīs ...

Miļņikovs nošļucis sēdēja istabā pie māsiņas Marjas un teica:

— Redzi, Marjucīt, cik tālu esmu nonācis: eju pa raktuvēm, meklēdams Oksju. Viņai taču vajadzētu palīdzēt tēvam?... Tagad viņa, protams, ir precēta sieva un tamlīdzīgi, tomēr nozagt man veselu mārciņu zelta...

— Ko gan ļaudis visu nemelš, — Marja centās to nomierināt. — Dievs Oksju par viņas panesību ir aplaimojis, un liec tu viņu mierā. Citādi, lai dievs nedod, Matjuška ielauzīs tev ribas.

— Ņems un nositīs, — Miļņikovs piebalsoja. — Ir nu gan man dievs dāvājis znotu... Ak vai, Marjucīt, kāda bēdu ieleja ir šī dzīve!

— Būtu mazāk dzēris, Taras... Teikšu taisnību. Tu esi tētiņam uzkāris Tatjanu kaklā, bet pats klīsti pa raktuvēm.

Miļņikovs sadrūmis klusēja un kasīja pakausi. Ek, nebūtu tā brandvīna! ... Arī Pjotrs Vasiļjičs jutās nospiests. Viņš smagi tuša, ik pa brīdim paskatīdamies uz Marju.

Viņa šo mīļo radu uzvedību iztulkoja pa savai modei un, kad Sakarā no darba bija pārnācis Semjoničs, cēla galdā degvīna pusstopu, bet uzkodām kaltētas zivis un sēnes.

— Neapsmādējiet cienastu, mīļie ciemiņi... — viņa

piedāvāja.

— Ak, mīļo Marjucīt! — Miļņilcovs pārsteigts iesaucās. --Tu nu gan mūs pagodini...

Semjoničs jutās kā īsts namatēvs un laipni piedāvāja ēst un dzert. Miļņikovs ātri vien apreiba — viņš sen nebija dzēris, un degvīns to drīz pieveica. Tāds pats liktenis piemeklēja Semjoniču, kurš vispār nemēdza degvīnu lietot. Pjotrs Vasiļjičs dzēra mazāk par citiem un jutās varen labi. Viņš visu laiku klusēja, vienīgi šad tad paskatījās uz Marju, kā kad gribētu kaut ko sacīt.

— Man tas Ciekurzis briesmīgi apriebies... — beidzot, palicis ar Marju divatā, Pjotrs Vasiļjičs ierunājās. — Šodien bruka mums virsū kā pūķis ...

— Viņu nevar piekrāpt: redz visiem cauri.

— Tu saki — redz cauri? — Pjotrs Vasiļjičs iesmējās.

— Ja viņš redzētu cauri, tad būtu licis mūs mierā. Vai tad es muļķis, ka nākšu dienas laikā uz raktuvēm ar svariem kā agrāk? Lika pagaidīt, Marjucīt, mēs arī neesam vakarējie ...

— Tu tos savus svarus noslēpi kaut kur mežā?

— Zināma lieta. Arī Tarass tos nav redzējis, viņš ir nesaprātīgs cilvēks. Katrs amats prasa savu zināšanu... Tu, Marja, lai arī sieviete, tomēr visu saproti.

Pjotrs Vasiļjičs pievirzījās viņai tuvāk un čukstus jautāja:

— Bet vai tev ka sievišķa cilvēkam ar Ciekurzi iznāk kāda darīšana?

Marja noliedzoši papurināja galvu un iesmējās.

— Tu esi piesardzīga, — Pjotrs Vasiļjičs secināja.

— Bet tu redzēsi, Ciekurzis nenovaldīsies ... Tagad viņš ir atpūties un pats pirmais, ko meklēs, būs sieviete; nebūdams kungs, viņš pieprot kungu niķi.

— Skatīties jau skatās, taču uzmācies nav, — Marja gluži atklāti pateica. — Un kāds viņam labums no precētas sievas! ... Tikai nevajadzīgas neērtības. Viendien, braukdams cauri Fotjankai, viņš bija ieraudzījis pie jums Natašu. Pēc tam pārbrauca mājās itin līksms un vēlējās par viņu visu zināt: kas viņa tāda, no kurienes ...

— Tu saki — Natašu? Un viņam tā patīk...

— Meitēns vēl vientiesīgs, un viņu tas pievelk. -Pēc viņa vārdiem — esot sprigana... Bet ar vecmāmuļu viņam īpašas darīšanas. Viņa tam atdevusi visu savu naudu un tagad saņem procentus ...

— Ak tad tā... Tad jau gan vecajai nav visi mājās. Es jau tā jutu... Man jau tā likās. Ak tu draņķis! Šitā apstrādāt māmiņu ... Sagrābt tās naudu. Bet lai tik piezīžas labi krietni kā blakts... Vecajam sātanam droši vien va-ren daudz naudas?

— Nevar zināt... Viņš jau man nerāda. Sācis gulēt naktīs aiz slēgtām durvīm: logiem no iekšpuses priekšā dzelzs slēģi, durvis dubultas, apkaltas ar dzelzi... Zem gultas dzelzs lāde, tur viņš glabā naudu...

— Vai lādē? Ak, tad šitā, Marjucīt... Bet lāde smaga?

— To vispār nav iespējams aiznest, tālab ka pieskrūvēta pie grīdas... Es vienreiz kantorī slaucīju grīdu un gribēju pārbīdīt, bet lāde kā pielipusi...

Pjotrs Vasiļjičs pievirzījās Marjai vēl tuvāk un, elpu aizturējis, klausījās viņas vārdos. Marja, uzmetusi skatienu viņa stingā smaidā savilktajai sejai, bailēs atrāvās nost.

— Pjotr Vasiljič ...

— Kas ir? ...

— Nē, kālab tu visu tā izprašņā? Tu esi sajucis prātā, vai? Pasarg dievs ...

Pjotrs Vasijjičs atjēdzās un novērsās. Viņš drebēja, un viņam klabēja zobi. Marja satvēra tā roku — roka bija salta kā ledus.

— Marjucīt, dabū atslēgu ... — Pjotrs Vasiļjičs čukstēja. — Izdibini, izlūko, kur viņš to glabā ... Vai nēsā sev līdzi? Tad būtu vēl labāk... Vecais neģēlis slīpēts. Bet naudas viņam kā spaļu... Man pilsētā, Marjucīt, stāstīja. Viņš jau esot nodevis pusotra puda zelta, bet tas nozīmē skaidrā naudā trīsdesmit tūkstošus rubļu. Kam viņam tā vajadzīga. Jānovaktē reize, kad viņš saņēmis labi daudz naudas, un jāuzbrūk... Nu, ko tu, muļķīt, baidies?

— Man bail... ej projām ...

— Kādu brītiņu būs bail, bet pēc tam varēs dzīvot pārticībā līdz mūža galam... Dzīvot kunga dzīvi. Tavs vienīgais uzdevums būtu izdibināt, kur stāv lādes atslēga.

Marja bija kļuvusi bāla un gainījās ar abām rokām. Pjotrs Vasiļjičs paskatījās viņā niknām acīm un nošņācās:

- Ja negribi, paaicināsim palīgā Natašu... Meiča ir sprigana, bet večukam šitādas patīk.

Naktī Pjotrs Vasiļjičs aizgāja no Debesu dāvanas, bet Marja palika tikpat kā ar karstu ūdeni aplieta. Pat vīrs ievēroja, ka sievai atgadījies kas nelāgs.

— Es nejūtos vesela, — viņa īsi noteica.

VII

— Kad tu, Darja, mirsi? — Jermolajs nopietnā balsī jautāja sievai. — Ar tevi mokoties, man visas brūtes aizies gar degunu... Zikovu mājā bija divas līgavas, bet nu vairs nav nevienas. Feņa aizklīda neceļos, Marja aizbizojusi pie vīra. Cik ilgi lai es gaidu?

— Bet Nataša? — Darja, juzdamās vainīga, ieminējās. — Varbūt uz rudeni dievs mani pieņems, bet Nataša tolaik jau būs īsta līgava .. *

— Atkal piekrāpsi, tu putnu biedēkli!... — Jermoška rājās, gluži izmisis, ka Darja negrib mirt. — Nāve tev zobu galā, bet tu tik ķeipsti un nelūsti... Nodzīvosi vēl ilgāk par mani.

— Miršu, Jermolaj Semjonič. Pacieties tik vēl līdz rudenim.

Jermoška aiz errastības palaikam piedzērās un, pagrābis kaut ko, kas pagadījās pie rokas, sāka sist pazemīgo Darju. Vārgā sieviņa gulēja vairākas dienas kā beigta, bet pēc tam atkal slējās kājās.

— Tu nezini īsteno vietu, kur jāsit, Jermolaj Semjonič, — viņa sūrojās. — Būtu ietrāpījis tieši serdē. .. Ak vai, mans laiciņš pagājis! Būtu jel kaut kā nožmiedzis ... Paskat, kā Kožins apstrādā savējo — šausmas skatīties!

— Kožins ir muļķis: beigās būs jāatbild...

Nav pasaulē likstas, kura nevarētu būt vēl gaužāka. Un tā arī šai gadījumā. Darjai klājās slikti. Viņa sen klīda pa pasauli kā dzīvs mironis, bet pie Kožiniem rādījās vēl sliktāk. Kožins bija īsts necilvēks un, ļaudīm redzot, spīdzināja sievu. Sala laikā viņš to iztrenca ar basām kājām pagalmā, dzinās ar tuteni pakaļ, piekāva līdz nemaņai un vispār pastrādāja tādas zvērības, uz ko spējīgs krievu cilvēks, ja tam kāds līdz nāvei apnicis. Par to zināja kaimiņi, sievas radi, visa Taibola, taču neviens nemēģināja aizstāvēt nelaimīgo sievieti, tālab ka vīra un sievas starpā var būt viens vienīgais tiesnesis — dievs.

Sieva Kožinam bija pagadījusies jauniņa un pazemīga.-Tādu nolūkoja pati Maremjanas māmuļa, gribēdama palikt mājās vienīgā noteicēja. Pat būdama cerībās, šī nelaimīgā sieviete neatrada sev glābiņa, un Kožins to sita vēl bargāk, tā izgāzdams savas neremdināmās sāpes. Ja toreiz būtu tikusi uz grūtām kājām Feņa, tad viss būtu izskatījies gluži citādi. Māmuļa mēģināja aizstāvēt vedeklu, tomēr bez panākuma.

— Tavs uzdevums ir skatīties un nožēlot, — Kožins kliedza, ar jaunu niknumu uzbrukdams sievai. — Es tevi, neliete, nositīšu! Nevaru ne paskatīties uz tevi.

Vecticībnieku paražas nav nekādas maigās, bet neveiksmes mājas dzīvē nebija parasts skaļi izbazūnēt, turoties pie principa — nerādīt pasaulei savu netīro veļu.

Nostāsti par to, cik zvērīgi Kožins apietas ar sievu, nonāca Feņai ausīs un viņu sāpināja. Pirmajā brīdī viņa bija gatava doties pie Kožina, lai to nokauninātu, tomēr pati bija jau «tāda» un kaunējās rādīties cilvēkos. Viņu paglāba Miļņikovs, kurš tagad šad tad iegriezās, lai pa-gaustos par savu likteni.

— Varbūt tu, Taras, varētu nokaunināt Akinfiju Na-zariču...

— Varu būt noderīgs, Feņucīt... Šitādus grēka darbus, ko?

— Tu viņam pasaki, ka es viņu lūdzu... Un lai viņš pats ierodas pie manis kādreiz, kad Stepana Romaniča nav mājās. Varbūt viņš mani uzklausīs...

— Nē, šitas mudulis neies cauri, Feņucīt. Sis pats Gaņka ņems un visu izstāstīs Stepanam Romaničam... Nē, tas nekam neder. Bet es nokārtošu vēl labākā veidā ... Es iebiedēšu Akinfiju Nazariču.

— Tikai pasteidzies, Taras ... Ka nenotiek nelaime un Akinfijs Nazaričs nenogalē sievu ...

Lai uzmudinātu Tarasu, Feņa tam iedeva mazliet naudas.

— Es skriešu kā vējš, Fedosja Rodijonovna. Ielikšu Akinfijam Nazaričam laužņus mutē... Ar mani, brāl, runa būs īsa.

Miļņikovs tik tiešām devās taisnā ceļā uz Taibolu. Viņu, starp citu, turp aizvizināja kāds pazīstams zeltracis, kas brauca uz pilsētu. Kožinu mājas vārti kā allaž bija aizbultēti. Tarasam vajadzēja labu brīdi «diedelēt» aiz loga. Aiz tā pavīdēja kāda seja un tūlīt pazuda.

- Tas esmu es! — Miļņikovs sauca, pakāpdamies uz zemes valnīša pie mājas sienas un raudzīdamies logā.

Vai tad nepazīstat? ... Vecmāmuļ Maremjan ,.. u-ū...

Beidzot parādījās Kožins pats. Viņš, kā likās, bija par kaut ko satraukts un nelabprāt atvēra logu.

Ko tu te lien? — viņš nelaipni jautāja.

— Lienu tālab, ka vajadzība ...

— Nemelo!

— Dieva vārds ...

— Nu tad nāc iekšā ...

Kožins pats atdarīja vārtus, tikai neveda viesi istabā, bet uz sakņu dārzu, kur bērza paēnā pašā ezera krastā bija uzcelta neliela lapene. Miļņikovs apstulba, kad Kožins, gari nerunādams, izvilka no ķešas brandvīna pudeli. Tas bija tikpat kā knipis pa pieri... Turklāt vietiņa arī šķita piemērota. Tepat sākās krasta krauja, bet lejā pletās ezers, mirdzēdams saules staros. Pie paša ūdens stāvēja mūra ādu ģērētava, kurā pa vasaru gandrīz nestrādāja.

— Vai, kāda jauka vietiņa! — Miļņikovs jūsmoja. — Tādā vietā nekas cits neatliek kā tikai dzert brand-vīnu...

— Ko tev vajadzēja? Gribi atkal apmānīt mani ar zeltu?

— Nē, brāl, ar zeltu tagad ir cauri!... Man pietiek... Un tad es tev, Akinfij Nazarič, lūk, ko vēl teikšu: mēs bijām muļķi... jā gan. Zelts ir tepat degungalā, bet mēs to meklējām mežā ... Sāksim rakt šurpu tepat tavā sakņu dārzā, paraug, tur, kur tās kāpostu dobes. Dieva vārds ... Manuprāt, jums te it visur ir zelts.

Viņi iemalkoja degvīnu un pārsprieda pasaules kārtību. Miļņikovs stāstīja par Kiškinu, kā tas raujoties pa savu Debesu dāvanu, par zeltraču savrupus darbiem, par to, kā Pjotrs Vasiļjičs uzpērkot zeltu, par nez kur pazudušo Matjušku un tamlīdzīgi. Kožins lielākoties cieta klusu, ieklausīdamies dobjajos vaidos, kas skanēja it kā no mājas puses. Kad arī Miļņikovs kļuva ausīgs, viņš vienaldzīgā balsī noteica:

— Mans suns, jādomā, kļuvis traks... Vajadzēs draņķi šaut nost.

Kad Kožins aizgāja uz istabu pēc nākamās pudeles, Miļņikovs nenocietās un aizcilpoja palūkoties, kas notiek ēkas puspagrabā tās pagalma pusē. Paskatījies pa mazo lodziņu, viņš atsprāga atpakaļ: likās, pie sienas, iesiets siksnās, karājas mironis... Tā bija Kožina nelaimīgā sieva, kura trešo diennakti karājās pie sienas gauži neērtā stāvoklī — viņa nevarēja izstiepties taisna un karājās rokās, kuras bija piesaistītas ar siksnām pie sienmala. Mi]ņikovs tā pārbijās, ka uz to laiku, kad Kožins atgriezās, viss reibums tam bija izgaisis. Ko tagad lai iesāk? Vispirms iešāvās prātā doma — būtu jāskrien žigli uz pagastu un jāpaziņo. Nevar taču tā mocīt dzīvu cilvēku. Šie vecticībnieki savās trakajās dusmās spēj nomaukt dzīvam ādu pār acīm. Bet, no otras puses, visa Taibola zina, ka Kožins moca savu sievu līdz nāvei, un pagasta varai arī tas zināms, un radiem tāpat, kamēr viņš te ir nejaušs garāmgājējs. Būs vēl jāvazājas pa tiesām... Turklāt neklājas bāzt degunu otra cilvēka dzīvē. Ja Kožins nobendēs sievu, atbildēt nāksies viņam pašam, bet, kamēr sieva vēl dzīva, nevienam nav par to daļas, jo šis ir viņas vīrs, kaut arī nav pielaulāts.

Tāpēc Miļņikovs, vienkārša cilvēka gudrības vadīts, nesacīja Kožinam ne vārda, bet Feņas doto uzdevumu atcerējās tikai tad, kad bija jau atgriezies Balčugas rūpnīcā, pareizāk sakot, Jermoškas traktierī. Te viņš dzērumā izpļāpāja visu, ko ar savām acīm redzējis. Kā par brīnumu, pats pirmais atsaucās Jermoška. Viņš sacēla veselu skandālu.

— Nu, vai tā drīkst mocīt dzīvu cilvēku?! — Jermoška, rokas vēzēdams, kliedza pa visu traktieri. — Vecticībnieki ir un paliek vecticībnieki... Bet viņiem tāpat jāatbild likuma priekšā! ...

Visi, kas atradās traktierī, viņam piebalsoja. Sašutumu vairoja dziļi glabātais naidīgums, kas pastāvēja starp pareizticīgajiem ļaudīm un ticības šķeltniekiem, un tagad tas pieņēma ļoti noteiktu veidu. Traktiera pastāvīgajos apmeklētājos un dzērājos modās gan līdzjūtība pret sievieti, kuru kāds bendēja, gan sirdsapziņa, gan šausmas, tieši tās dabiskās labestīgās jūtas, kuru pašreizējā brīdī bija pietrūcis taiboliešiem, kas zināja visu Kožinu mājā notiekošo. Tas var likties dīvaini, tomēr cilvēcisko jūtu uzplūds izlauzās tieši traktierī, un kustības priekšgalā nostājās rūdītais traktiera saimnieks Jermoška.

— Nē, brāļi, tā nevar! — viņš aizsmakušā traktiernieka balsī brēca. — Cilvēkam taču ir dvēsele, bet viņš ņem pievelk ar siksnām pie sienas... Par šitādiem darbiem, bral, galvu vis neglauda.

- Es pats savām acīm redzēju... — Miļņikovs murmināja, pārsteigts par savu vārdu iespaidu. — Domāju, sak, mironis, atsprāgu atpakaļ, bet tā bija viņa, Kožina siksnās iekarinātā sieva... Viņa karājās rokās.

— To vajag darīt zināmu tieši prokuroram, tālab ka tā ir krimināllieta, — Jermoška zinātāja balsī pateica.

— Sievu drīkst pārmācīt, bet te jau ir gluži kas cits...

— Iesim paši un noārdīsim to vecticībnieku perēkli! — balsis kliedza. — Pareizticīgie tā nemūžam nedarītu... Ir bijuši gadījumi, kad tiek nogalināta sieva, tomēr dzīvu neviens nav krustā sitis.

— Nē, pagaidiet, brāļi, es pats visu nokārtošu... — Jermoška bija jau izlēmis.

Vispirms viņš devas pie Darjas pēc padoma. Darja pat apraudājās, izvadīdama Jermošku varoņgaitā. Lai nezaudētu laiku un nesaceltu lieku troksni, Jermoška uzlēca sava aidinieka mugurā un kā viesulis aizdrāzās uz pilsētu. Viņš izrīkojās neparasti enerģiski un sacēla kājās gan prokuratūru, gan žandarmēriju, gan ispravņiku.

— Nez vai atradīsim vairs dzīvu! — viņš laiku pa laikam uzbudināts sauca. — Bet tā taču ir kristīga cilvēka dvēsele, jūsu augstdzimtība... Mēs visi, bez šaubām, būdami vienkārši cilvēki, dažreiz zvērībā neapjēdzam, ko darām, tomēr pasaulē tālab ir likums.

Pievakarē visi priekšnieki iebruka Taibolā. Kad tuvojās ciematam, Jermoškam pēkšņi saskrēja dūša papēžos: ar savām acīm viņš neko nebija redzējis, bet noticējis iereibušā Miļņikova vārdiem. Tas dzērumā varēja nezin ko ieraudzīt... Tomēr šaubas izgaisa tūlīt pēc tam, kad bija apskatīta Kožina māja. Saimnieks pats piedzēries gulēja šķūnī. Vecene ilgi nevēra vaļā durvis un metās uz puspagrabu atsvabināt vedeklu, un tur viņu arī pārsteidza.

Atklājās drausmīga aina. Prokuroram un policijai bija gadījies daudz ko redzēt, taču te viņi visi, šausmu pārņemti, atkāpās. Nelaimīgā sieviete, trīs diennaktis siksnās karājusies, bija pusnemaņā un nespēja neko pateikt. Viņu aizsūtīja tieši uz pilsētas slimnīcu. Kožins, atvests šurp, palika vienaldzīgs.

— Nu tu šoreiz dabūsi! ... — Jermoška viņam teica.

— Būtu laulene, tad vēl citādi, bet pastrādāt zvērības pie civilsievas nav atļauts.

Kožins paskatījās uz viņu stīvām, ārprātīga cilvēka acīm un pasmaidīja. Viņam pēkšņi galvā kādā dīvainā sakarībā bija pazibsnījusi doma, kālab viņš toreiz nenogalināja Karačunski, kad bija saticis naktī uz ceļa, —pie viena varētu atbildēt arī par to. Kad Kožinu gatavojās vest uz pilsētu iepriekšējā apcietinājumā, notika sirdi plosoša scēna. Veco Maremjanu tikai ar pūlēm izdevās atraut no dēla.

— Laid vaļā, māmiņ... — Kožins aukstasinīgi teica, bet tad pēkšņi tam nodrebēja seja un viņš kā nopļauts nokrita mātei pie kājām. — Māt, piedod!

— Tu, manu dūkulīt... manu gādniek... — vecā izmisušā balsī kliedza.

— Jūsu augstdzimtība, vajadzēja ņemt ciet arī viņu, šo veceni... — Jermoška nāca ar priekšlikumu. — Viņa ir nekrietna sieviete ... īstā nelaimes sakne ...

Sēzdamies ratos, Kožins ar acīm sameklēja pūlī Jer-mošku un teica:

— Nodod labasdienas Feņai, Jermolaj Semjonič... Bet tev pašam lai dievs piedod. Neturu uz tevi ļaunu prātu...

No pūļa izspraucās Miļņikovs, kurš bija nācis kājām no Balčugas rūpnīcas, lai palūkotos, kas te notiks. Atpakaļ viņš aizbrauca kopā ar Jermošku.

— Vai Akinfijam Nazaričam tiks piespriesta katorga? — viņš jautāja Jermoškam.

— Dzīvosim, redzēsim... Tiesas zvērinātie balsojot noteiks spriedumu, bet, ja sieva izveseļosies, sods nebūs bargs. Taču, ja nomirs, tad viņam vakars... Tomēr sievām ir sīksta dzīvība, tikpat kā kaķim. Pats galvenais, ka viņa nav pielaulāta, tieši tālab viņš netiks glaudīts.

— Bet pielaulātās gan arī nav atļauts kropļot.. ? — Miļņikovs izteica šaubas.

— Par pielaulātu sievu saka tā: kura pie vīra, tā — kā bedrē. Pieklīdis mājkustonis, vairāk nekas... Es, brāl, esmu likumiem izurbies cauri, tālab ka traktierī nevar strādāt, nezinot likuma.

— Protams, protams ...

Pa ceļam Miļņikovs vēl iegriezās kungu namā, lai pavēstītu notikušo Feņai.

— Es ar Akinfiju Nazariču beidzot esmu ticis galā, — viņš lielīgi paziņoja. — Nosūtīju pa taisnāko ceļu uz katorgu, brīvajai nometināšanai... Tagad beidzot būs miers!...

Feņa klusi iekliedzās, ar pūlēm noturēdamās kājās. Viņa aizvilka Miļņikovu uz savu istabu un lika tam visu sīki izstāstīt. Ak kungs un dievs! Vai Akinfijs Nazaričs patiešām kļuvis tāds zvērs? ...

— Ratos iesēdināts, viņš tūlīt noņēma cepuri, paklanījās uz visām četrām debesu pusēm, — Miļņikovs turpināja stāstīt. — Tālab ka zināja senseno kārtību... Bet pēkšņi viņš ierauga mani un kliedz: «Nodod Fedosjai Ro-dijonovnai no manis labasdienas!» To viņš, kā redzams, pateica prāta aptumsumā.., nebūdams pie skaidras saprašanas ...

Šis atgadījums smagi satricināja Feņu, tā ka viņai vajadzēja likties gultā, bet nakti tai piedzima nedzīvs bērniņš. Arī Karačunskis bija satriekts, kā kad viņu būtu trāpījis zibens spēriens. Viņa dvēselē, šķiet, pārtrūka tas nestiprais pavediens, kas to vēl bija saistījis pie dzīves. Slimā Feņa bija gluži pārvērtusies — seja bāla, izstiepusies, acis apaļas, deguns smails. Viņa nesūdzējās, nevaimanāja, neraudāja, tikai lūkojās ar savām lielajām acīm kā nāvīgi ievainots putns. Karačunski mocīja sirdsapziņas pārmetumi un sāpes šīs jaunās, nepiepildītās dzīvības dēļ, kuru viņš nespēja ne sasildīt, ne nomierināt ar laipnu skatienu.

— Es viņu vairs nemīlu... — kādā brīdī, kad viņi jau ilgi bija cietuši klusu, Feņa čukstus pateica.

— Mīļo meitenīt...

— Un tomēr labāk gan būtu, Stepan Romanič, ja es varētu nomirt...

— Mēs vēl dzīvosim, Feņa.

Pie traktiernieka Jermoškas norisa gluži citāda saruna. Viņa cilvēcisko jūtu uzplūds, strauji uzbangojis, tikpat strauji noplaka. Labie un līdzjūtības pilnie vārdi, tādi kā «sirdsapziņa», «kristīga cilvēka dvēsele», «dzīvs cilvēks» tātad bija zaudējuši nozīmi, to vietā stājusies ierastā, saltā cietsirdība. Jermoška nu jau pat kaunējās no sava varoņdarba, izvairīdamies pieminēt Kožinu. Pats pirmais viņu sāka izsmiet Jastrebovs, kurš speciāli bija ieradies, lai paņirgātos par Jermošku.

— Kālab tu jaucies citu cilvēku darīšanās? — Jastrebovs sāka to tirdīt. — Varbūt tu skriesi sūdzēties arī par mani? ...

— Bija man piemeties dullums, Ņikita Jakovļič... Sanāca dusmas, ka var šitā spīdzināt dzīvu cilvēku.

— Bet vai tu esi prokurors? ... Ak, Jermolaj, Jermo-laj.., Tev, kā redzams, prātiņš samežģījies, citādi visu to grūti saprast. Tagad tevi izsauks par lieciniekus. i ha-hā!.Tu, Jermoška, esi tēlojis žēlsirdīgo samarieti ...

Viss šis gadījums beidzās ar to, ka tagad viņš ņēma Darju daudz bargāk priekšā. Saniknotais Jermoška lika tai izjust uz pašas ādas savu pazemojumu.

— Vai tu drīz sprāgsi nost, odze? — viņš brēca, spārdīdams Darju ar smago zābaku. — Tevi nosist vēl pārlieku maz...

Jermošku visvairāk uztrauca tas, ka viņa belzieni atsitās pret Darju tikpat kā pret koka gabalu — viņa ne-izdvesa ne skaņas.

VIII

Zelta meklēšanas darbi Ciedraines iecirknī šovasar kūsāt kūsāja. Nebija tāda strauta vai graviņas, kur nepaceltos dzeltenas izraktās zemes kaudzes vai nerēgotos pamesti melnējoši šurfi, pieplūduši pilni ar ūdeni. Tās visas vēl bija izlūkošanas darbu sekas, kamēr ieguve pagaidām bija aizsākta samērā retās vietās. Dažas izrādījās tādas, ko niecīgā zelta satura dēļ neatmaksājās izstrādāt, citas nebija vēl īsti iedalītas atbilstoši raktuvju nolikumam. Strādāja apmēram trīsdesmit atradnes, no kurām vienīgi Debesu dāvanu daudzināja par bagātu.

Pēc apprecēšanās Matjuška kopā ar jauno sievu bija apstaigājis visu iecirkni, meklēdams sev vietu. Iesniegt pieteikumu nogabala saņemšanai viņš nevēlējās, jo ar tādiem pieteikumiem bija liela ķēpa, turklāt nācās ilgi gaidīt, kamēr zemes gabalu iedala. Tajā ziņā labi bija Kiškinam, kuram raktuvju pārvaldē pašam savs cilvēks, kamēr parastajiem ļaudīm vajadzēja gaidīt un gaidīt. Matjuškam līdzi gāja vecais Turka, Mazais Jaša un Pro-kopijs. Viņi bija kopīgi paņēmuši Jastrebova raktuvēs savrupus darbu, nostrādājuši nedēļu vai divas, bet pēc tam visu pametuši un devušies tālāk. Viņi loloja cerību atrast labu vietu, piemēram, tādu kā Debesu dāvana. Bija iespējams nopirkt no sīkajiem raktuvju īpašniekiem jau gatavas raktuves vai arī paņemt kādas uz nomu.

— Būtu tik bijušas kaut kādas zīmes, — Matjuška ar lietišķu sejas izteiksmi reižu reizēm atkārtoja. — Tad mēs zeltu atrastu ...

Matjuškam, starp citu, nemaz nebija grūti tā mētā-tiesu apkārt, jo visi zināja, kādu naudu viņš noslēpis kaklā pakārtajā repī. Var pieņemt, ka šo naudu viņš nebija nevienam rādījis, tomēr visi skaidri zināja, ka Pjotrs Vasiļjičs viņam noskaitījis četras simtrubļu banknotes par Oksjas nozagto zeltu. Grūti klājās Mazajam Jašam un Prokopijam, bet viņi nezaudēja dūšu: labi, ka nebija tieši jāmirst badā. Viņus sarūgtināja tikai tas, ka darbā ātri noplīsa drēbes un apavi, tomēr šis bija tikai pagaidu stāvoklis, kad atradīs zeltu, viss tūlīt pārmainīsies uz labo pusi. Miļņikovs nebija viņiem neko samaksājis.

— Vienkāršajam strādniekam arvien būs slikti, vienalga, vai viņš strādātu kumpānijā vai pie sīkajiem uzņēmējiem ... — Mazais Jaša, dažreiz palicis ar svaini Prokopiju divatā, žēlojās. — Pat Miļņikovs mūs smalki apveda ap stūri.

Prokopijs kā allaž klusēja. Viņam patiktu šī klaidoņa dzīve, ja nevajadzētu zūdīties par ģimeni. Viņš caurām naktīm domāja par sievu Annu un mazajiem bērniem: nez kā nu viņiem klājas, kā viņi tiek cauri? ... Citreiz viņam uzmācās tādas skumjas, ka gribējās paņemt valgu un pakārties. Un kāpēc gan vajadzēja toreiz aiziet no fabrikas — varētu dzīvot siltumā un sausumā, turklāt bez rūpēm. Bet, kad izausa gaisma, nakts skumjās domas pagaisa ... Vai viņš vienīgais, kas klaiņo pa mežu kā vilks?«.. Ir tūkstošiem strādnieku, kuri mokās zelta raktuvēs, un nevienam no viņiem neklājas labāk. Pietika vienkāršajam cilvēkam, vienalga, vīrietim vai sievietei, ļaut sevi kaut reizi ieraut zelta meklēšanas vērpetē, lai tas būtu uz mūžu pazudis.

— Paklausies, Oksēn, varēji tagad papūlēties mūsu labā, — strādniekiem patika pavilkt uz zoba jauno sieviņu. — Tēvam zelta dzīslu jau atradi, tagad parādi kādu nelielu ligzdiņu arīdzan mums.

Oksja baudīja īslaicīgo jaunas precētas sieviņas laimi un izskatījās pat glītāka. Viņa bija kļuvusi sievišķīgāka un arī labāk ģērbās, galvenokārt tāpēc, lai nedarītu vīram kaunu.

Matjuška bieži to pārsteigts uzlūkoja un šūpoja savu ķeraino galvu. Patiesi — iznāk, ka no likteņa nevar izbēgt — kādas tik meičas viņam nemēdza uzsmaidīt, taču apprecēja Oksju. Starp citu, ja mērīja ar vienkāršā zelt-rača olekti, Oksja bija pati īstākā raktuvju sieva, par kuru vēl labāku grūti iedomāties: viņa aplāpīja visu arteli, vārīja ēst un piedevām veica vīriešu darbus. Un vīrieši viņu mīlēja, kaut ari brīžam pavilka uz zoba. Viņa bija strādājoša sieviete, izturīgs darba kustonis, turklāt spēka un veselības ziņā nepalika nopakaļ vīriešiem. Mazais Jaša Prokopijs pat izdabāja Oksjai, jo viņa piešķīra zeltraču klaidu dzīvei tādu kā ģimenes siltumu, bez tam Oksja skaitījās pašu cilvēks. Vakaros pie ugunskura norisa jaukas ģimenīgas sarunas, kuru centrā allaž atradās Oksja.

— Būtu mums, Oksēn, bijusi govs, — Jaša ar vaļējām acīm sapņoja. — Mežā zāles diezgan... Nebūtu slikti, ko?... Mēs viņu vadātu līdzi pa raktuvēm kā čigāni ...

— Tad jau gan būtu labi... — Oksja kā īsta saimniece apstiprināja. — Tad mums būtu pašiem piens, jo pārtikt no sausa vien apnicis ...

Oksja vazāja līdzi veselu lēveni visvisādu lupatu un pārnēsājamus virtuves piederumus. Vīrieši kurnēja, kad nācās visu šo mantību pārnest no vienām raktuvēm uz otrām, toties, kad apmetās uz dzīvi, bija pašiem viss savs: gan krūzītes, gan karotes, pat kaut kas spilveniem līdzīgs. Svinamās dienās Oksja lāpīja zeltraču noplīsušās drēbes, savukārt aprādama vīriešus, ka tie neprotot noturēt rokā adatu. Bet, pats galvenais, Oksja pieprata salabot apavus un ar to vien būtu varējusi izvilkt raktuvēs dzīvību, jo tur apavi bija pati dārgākā manta strādnieka cilvēkam, kurš spiests pūlēties dubļos vai stāvot līdz ceļgaliem ūdenī. Visi citi strādnieki apskauda Oksjas spējas un nevarēja beigt viņu slavēt, tā ka Matjuškam atlika vienīgi pabrīnīties, kādu lietaskoku viņš apprecēdamies iemantojis.

— Tagad mums tikai viena vēl pietrūkst, Oksēn, — vīri jokoja, — laid pasaulē kādu puišeli vai skuķi... Tad būtu viss, kas vajadzīgs.

Kaut naudu Matjuška no visa spēka pūlējās turēt ciet, tā nepārtraukti plūda prom, tālab ka vajadzēja samaksāt visus arteļa izdevumus. No zeltraču peļņas tik tikko pietika, lai izvilktu dzīvību, un kur tad vēl mūžīgā mētāšanās no vienas vietas uz otru, jo Matjuška nekur nespēja ilgi palikt. Tiklīdz artelis apmēram nedēju vai divas bija pastrādājis raktuvēs, viņu jau vilktin vilka uz nākamo vietu, par kuru tika stāstītas brīnumainas lietas. Turklāt šādu brīnumstāstu nekad netrūka... Tādā ceļā Matjuška bija nolūkojis trīs labas vietiņas, kuras varētu paņemt uz nomu, tikai viņš nespēja izšķirties, pie kuras palikt. Vienā par raktuvēm tika prasīts apaļš simtnieks skaidrā naudā, otru izdeva uz pusgrauda, tas ir, pusi no tīrā ienākuma atstājot saimniekam, kamēr trešās raktuves bija iespējams nopirkt pavisam. Mat-juškam bija palikuši vēl kādi trīssimt rubļi, taču viņš baidījās ar tiem riskēt. Liekas, pats galvenais šķērslis bija tas, ka artelī neatradās neviena rakstu pratēja, bet raktuvju īpašniekam vajadzēja vest grāmatas un prast izlasīt uzrakstīto.

Visām šīm šaubām pēkšņi pienāca gals. Kādu vakaru, ne saukts, ne gaidīts, parādījās Pjotrs Vasiļjičs. Viņam līdzi atnāca sulainis Gaņka, kuru Karačunskis bija atlaidis.

— Sen neesam redzējušies, taču es nejutu ilgu, — Matjuška, kas necieta slīpēto zelli, nelaipni pateica.

— Ak, Matjuška, vai mēs kādi svešinieki?... — Pjotrs Vasiļjičs atbildēja, piesizdams sev pie krūtīm. — Es jūs izmeklējos pa visām raktuvēm ...

Pjotrs Vasiļjičs bija atnesis dažādas jaunas ziņas: gan par to, ka Karačunskis atcelts no amata un nodots tiesai, gan par Kožinu, kas ietupināts aiz restēm, par Miļ-ņikovu, kurš tagad meklējot Kožina sakņu dārzā zeltu, par Feņu, kurai piedzimis nedzīvs bērns, par jauno galveno pārvaldnieku Oņikovu, kurš esot draudējis slēgt ciet Vangalīti, par Jermošku un tā trenkšanos uz pilsētu pie prokurora.

— Nu, tu redzi, Oksiņ, kādi brīnumi pasaulē notiek,— Pjotrs Vasiļjičs nobeidza savu stāstu un uzsita jaunajai sievai uz pleca. — Bet, ja tā padomā, tu esi izrādījusies pati gudrākā no visiem... Un veikli nostrādājusi!... Ha-hā ... Paslēpi dzīslas zeltu pie vecātēva Rodiona Po-tapiča? ... Aizvilki no tēva pie vecātēva? ... Kas gan to varēja iedomāties? ... Patiesi!... Tev tik ir nags ... Tēvs vēl tagad plēš matus. Bet viņu arī tava dzīsla neglābtu. Būtu visu izsvaidījis pa dzertuvēm ...

Pārējiem par lielu izbrīnu, Oksja nostājās tēva pusē un sāka Pjotru Vasiljiču tribulēt. Lai viņš nebāžot degunu citu darīšanās. Lai labāk uzmanot savus svarus, kamēr neesot ietupināts turpat, kur Kožins. Tad ta atradis nodarbošanos!

— Tu esi brašs meitietis, Oksja! ... — strādnieki viņu uzlielīja, bet apmulsušo Pjotru Vasiļjiču sāka zobot — sak, nes tos līdzi, nepazaudē un nevienam ne pušplēsta vārda ... Tu viņam, Oksēn, raganiņ, labi sadevi!

— Jā, patiešām, ko tu tam sievišķim piesienies? — tagad Matjuška bruka atnācējam virsū. — Labāk ej tālāk, kamēr āda vesela ...

— Vai jūs, sātani, esat driģenes saēdušies, vai? — Pjotrs Vasiļjičs brīnījās. — Es ar jums, nelieši, tikai pa labam, bet jums spuras gaisā... Ko jūs te ņirdzat, ķē^ auši? .,. Bet tu, Matjuška, nešķaudi... Un netēlo bagātnieku. Gan atradīsies citi, par tevi bagātāki... Bet, kas attiecas uz Oksju, tas ir vārds vietā. Pareizi, sātani... Mežā dzīvodami, esat zaudējuši cilvēka izskatu.

Vīrieši bija gatavi klupt matos, bet Oksja nostājās Pjotra Vasiļjiča pusē.

— Ko jūs strīdaties? Par ko priecājaties? Varbūt, cilvēks patiešām ieradies svarīga iemesla dēļ...

Vienīgi Gaņka nepiedalījās ķīviņā, juzdamies kā sētas suns, kurš nokļuvis starp vilkiem. Saulē nodegušie un noskrandušie zel trači izskatījās pēc īstiem laupītājiem, un tie viņu gandrīz neievēroja. Pjotrs Vasiļjičs šad tad, Gaņku uzmundrinādams, piemiedza savu vienīgo aci. Kad vīri bija nomierinājušies, Pjotrs Vasiļjičs paveda Mat-jušku sānis un teica:

— Man, Matvej, jūsu žēl, ka jūs tā veltīgi klīstat pa raktuvēm... Dieva vārds! ... Kamēr laime ir tepat degungalā ... Man jau vienalga, tikai es to saku tālab, ka man jūsu žēl. Kiškina Bārenīte tagad stāv pamesta: un ja nu jūs to paņemtu? Es runāju nopietni...

— Bet Bārenīte taču ir tukša, — Matjuška ieminējās.

— Bija tukša tolaik, kad strādāja Kiškins... Bet kādā ziņā tā sliktāka par Debesu dāvanu?... Abas ir pie Duļķainā strauta, turklāt Kiškins tikai drusku vien parakņājās. Bet tev jau tas labāk zināms. Tur vel ir daudz neskarti! Vietu * * 5

Bet kas tev par daļu, vienacainais velns

— Vai dieniņ, Matjuška, cik tu neattapīgs!... Tu neko nesaproti * *. Zelts Bārenītē būs, vari man ticēt! Jastre-bovam Ogainē nav nemaz labākas smiltis, bet viņš pērngad jau nodevis divus pudus.

— Ak tad tu uz turieni tēmē... Tādas lietas mēs, brāķ nepiekopjam. Mēs zeltu iegūstam paši ar savām rokām ... Bet par tādām lietām sūta uz Sibīriju.

— Tālab jau mums būs Gaņka. Viņš ir rakstu pratējs, ievedīs visu grāmatās... Man apnicis Jastrebova labā kalpot: viņš dzīvo no maniem pūliņiem. Diezgan asiņu sūcis, pietiek... Bet Kiškins pašlaik Bārenīti atdos par pusvelti, tālab ka tā viņam nav izdevīga. Tu saproti? Taču vislabāk to paņemt uz nomu. Maksāt par katru zolotņiku divas grivnas. Iznāks mums nauda, ar ko apgrozīties, un viss ies kā smērēts. Es tagad šo lietu pieprotu: pats esmu izgājis cauri. Man Ciedraines iecirknis tikpat kā uz delnas ...

Pjotrs Vasiļjičs sāka skaitīt pie pirkstiem, cik liela iznāktu viņu peļņa un cik tas viss viegli nokārtojams, ja tikai pašiem būtu savas raktuves, kuru grāmatās ievest zeltu. No visas šīs runāšanas Matjuškam sāka reibt galva, un viņš vērās ar apstulbušām acīm viltīgajā kārdinātājā.

— Es tev pateikšu, Matvej, skaidri un gaiši, ka mēs tam Ciedraines iecirknim pat nepieskarsimies, nepaņemsim ne graudiņu zelta ... Mums pietiks ar Balčugu. Oņi-kovs, nācis pie varas, nekavējoties apcirpa zel tračiem samaksu... Bet viņi taču nevar ar tukšiem vēderiem dzīvot. Tāpēc nes man ... Agrāk biju spiests maksāt skaidrā naudā, bet nu jau man uzticas un dod arī uz parāda. Tikai man šis zelts ir jāatdod Jastrebovam par brīvu... Tu saproti? Bet paņemt raktuves uz sava vārda arī neder, jo par mani jau pārāk daudz runā. Vai nu tu saproti, kāpēc esi man vajadzīgs?

Matjuška nevarēja izšķirties, kasīja pakausi. Tad Pjotrs Vasiļjičs gluži citādā tonī atsāka:

— Mēs, Matvej, kā redzu, nevarēsim vienoties... Neņem ļaunā, ja man atradīsies kāds cits uzticams cilvēks.

Šis manevrs deva vēlamos panākumus. Matjuška un Pjotrs Vasiļjičs sita viens otram saujā.

— Tā vajadzēja tūlīt... Bet tu man pielūko — nevienam ne vārda!...

— Es tik tev pateikšu vienu: tiklīdz kaut ko manīšu, tev galva būs nost.

— Tad jau vari to notēlot tūdaļ: izliecies, ka esam ar tevi naidā. Tā mēs darījām abi ar Jastrebovu... Un lai no paša arteļa ļaudīm neviens neko nezinātu. Paliec mēms kā kaps ...

«Tēlot» sāka tūlīt, un Matjuška padzina Pjotru Vasiļ-jiču līdz ar Gaņku. Zeltrači locījās smieklos, skatīdamies, kā Pjotrs Vasiļjičs bēg prom no raktuvēm.

Pēc dažām dienām Matjuška devās uz Debesu dāvanu. Kiškins viņu sagaidīja aizdomu pilns, bet, kad runa sanāca par Bārenīti, kļuva tūdaļ pielaidīgs.

— Ak tad tu esi nolēmis Oksjas naudu norakt atpakaļ zemē? — Kiškins jokoja. — Šai ziņā esmu gatavs palīdzēt vienīgi tev, mīļo Matvej, tālab ka esam savā laikā vilkuši kopīgu jūgu... Vari dabūt to, kas man pa-, šam neder. Tikai ar vienu norunu: lai vienacainais velni* tur nebāztu savu degunu ... saproti? ...

— Tu tak mani pazīsti, Andron Jevstratič, — Matjuška, galvu palocījis, apsolīja. — Es viņam izraušu kājas no pakaļas ...

Tūlīt noslēdza līgumu, un Matjuškas artelis pēc divām dienām pārvācās uz Bārenīti. Viņiem pievienojās sulainis Gaņka un kādreizējais zelta skalojamās fabrikas le-pētājs Jerakovs. Ļaudis tagad bariem bēga prom no kompānijas darbiem: pirmkārt — ikviens vēlējās kļūt par neatkarīgu maizes pelnītāju, bet otrkārt — jaunais galvenais pārvaldnieks tiecās pārāk stingri ieviest jaunu kārtību.

— Visi iet prom... — Jerakovs stāstīja, — lai nu tagad līgst svešus strādniekus. Karačunska laikā bija daudz labāk ... Viņš rīkojās saprātīgāk.

Gaņka palika uzticīgs Karačunskim, stāstīdams visiem, ka Oņikovs skaitoties tikai uz laiku, bet pēc tam griezīšoties atpakaļ Stepans Romaničs. Otru tādu kā viņš nemaz nevarot atrast.

Bārenītē uzcēla jaunu māju pavisam jaunā vietā, kur tagad apsāka darbus. Artelim, šķiet, bija iedvesta jauna dzīvība. Tas tagad bija pašu, no citiem neatkarīgs darbs, kur pats sev kungs, pats kalps. Zelta saturs pagaidām rādījās niecīgs, bet tā tomēr šķita labāk nekā mētāties pa svešām raktuvēm. Gaņka veda raktuvju grāmatu un sāka tūlīt tēlot svarīgu personu. Matjuška jau divas reizes bija devies uz Fotjanku, lai vestu slepenas sarunas ar Pjotru Vasiļjiču, kurš, kā allaž, «meta līčločus» un mānījās.

Drīz viss noskaidrojās. Pjotrs Vasiļjičs bija savācis no zeltračiem uz parāda apmēram astoņas mārciņas zelta, pielicis divas no savējā un gribējis visu to pārdot par pilnu cenu bez Jastrebova starpniecības. Viņš jau sen bija iecerējis šo gājienu, kas tam dotu apmēram divi tūkstoši rubļu lielu ienākumu. Bet pilsētā visi uzpircēji atsacījās zeltu no viņa pieņemt, tālab ka nevēlējās sanaidoties ar Jastrebovu: viņi aizstāvēja cits cita intereses. Pēc tam Pjotrs Vasiļjičs sāka uzmākties Jermoškam.

— Tu, Pjotr Vasiļjič, esi muļķis, — traktiernieks centās to vest pie prāta. — Tevi visi pazīst kā zelta iepircēju Jastrebovam, kurš gan no tevis pieņems... Labāk dodies pie Ņikitas Jakovļiča un izlūdzies piedošanu, varbūt viņš tev piedos ...

Pjotrs Vasiļjičs iegrima pārdomās. Ja gribēs ierakstīt Bārenītes grāmatā, vajadzēs vēl kādu laiku gaidīt, bez tam būs jādalās ar Matjušku. Gudroja, prātoja, līdz nolēma atklāti izrunāties ar Jastrebovu.

— Šis zelts nav iegādāts par tavu naudu, tāpēc samaksā man pilnu cenu, — Pjotrs Vasiļjičs pūlējās kaulēties.

— Labi... Es tev četrarpus došu, — Jastrebovs izlēma.

Cena šķita pieklājīga. Pjotrs Vasiļjičs atnesa maisiņu ar zeltu, pasniedza Jastrebovam, bet tas to nosvēra un ielika savā koferī.

— Un nu sveiki, — Jastrebovs teica. — Tam, kas vēlas būt gudrāks par Jastrebovu, nebūs lemts pat trīs dienas dzīvot. Kamēr tu esi vienkārši muļķis...

— Bet nauda? 1

Jastrebovs iesmējās, nožvidzināja ar revolveri un izgrūda Pjotru Vasiļjiču aiz apkakles ārā pa durvīm. Tādus gājienus viņš reizēm atļāvās.

Sekas bija tādas, ka Jastrebovu jau tai pašā naktī apcietināja. Izdarot kratīšanu, atrada neiegrāmatotu zeltu, bet tāds pēc likuma skaitījās zagts. Tā bija Pjotra Va-siļjiča atriebība, jo viņš bija iesniedzis slepenu ziņojumu. Jastrebovs, starp citu, bija jau vairākas reizes sodīts un aresta brīdī nemaz nejutās uztraukts.

— To jūs man nožēlosiet, neģēļi! — Jastrebovs uzkliedza pūlim tai brīdī, kad apsardze viņu veda no Fot-jankas uz pilsētu. — Nodevāt savu labdari...

Vēl viens ievērojams notikums bija tāds, ka nošāvās Karačunskis. Viņš bija nodevis Oņikovam uzņēmumu, sadedzinājis kaut kādus papīrus un ielaidis sev deniņos lodi. Feņu viņš bija pirms tam jau paguvis nodrošināt.

PIEKTĀ DAĻA

I

Balčugas zelta raktuvju ieceltais galvenais pārvaldnieks bija tieši tā jaunā slota, kura, kā sakāmvārdā teikts, tīri slaukot. Viņš tūdaļ un visur ieviesa jaunu kārtību, vispirms savā kantorī. Viņa iemīļotākais teiciens skanēja:

— Pie manis nebūs tā kā pie Stepana Romaniča *..

Jā... Ierēdņiem apcirpa algas, bet dažus ekonomijas labad atbrīvoja. Tiem, kas noturējās savā vietā, nāca klāt jauni pienākumi. Monmoransī, protams, palika, kur bijuši: viņiem reformators nebija bīstams. Fabrikā pagarināja darba stundas, apcirpa algu tiem, kas strādāja nakts maiņā, pastiprināja uzraudzību un «samazināja» divus sargus, kuri bija uzmanījuši zeltu saturošā kvarca kaudzes. Arī Velēnainē ieveda jaunu stingru kārtību, turklāt Oņikovs it īpaši ierobežoja zirdziniekus. Bet visvairāk pūļu viņš veltīja, lai apturētu zelta izlaupīšanu, pieteikdams nesamierināmu karu pret šo mūžseno zelta raktuvju ļaunumu, un bija zvērējis to par katru cenu izravēt ar visām saknēm. Vārdu sakot, jaunais pārvaldnieks uzbruka raktuvēm tikpat kā pavasara auka, plēsdams un lauzdams it visu, kas vien pagadījās ceļā.

Pirmajā brīdī ļaudis šķita kā paralizēti. Ja jau šī kārtība paliks, tad turpmāk raktuvēs nebūs vairs dzīves. Raktuvju ļautiņi, protams, nav svētuļi, tomēr būtu jāskatās uz visu ar kaut cik cilvēcīgām acīm. Strādnieki arvien biežāk atcerējās Karačunski un domīgi kasīja pakausi. Tas nu gan bijis spēka zars, turklāt gudrs, ja vajadzēja, izlikās, ka ne ko redz, ne dzird. Traktieros sīki pārrunāja ikvienu Oņikova soli, katru tā teikto vārdu, līdz nāca pie atziņas, kuru izsacīja vienā vārdā:

— Laizeklis!...

Palika nezināms, kas tādu vārdu izdomājis, kas pirmais to pateicis, bet vārds bija dots, un viņi tūlīt sajuta milzīgu atvieglojumu. Laizeklis — un viss. Pārējais tagad likās saprotams, un ikviens brīvi uzelpoja. Tā bija vienkāršā krievu cilvēka spēja ielikt vienā vārdā daudz un dažādas nozīmes. Visus jaunā galvenā pārvaldnieka ievestos stingros noteikumus un reformas izteica šis vienīgais vārds, un ļaudis no tā vairs nebaidījās un nepievērsa tam uzmanību. Lai pablēņojas, lai ieved vien savu nolaizīto tīrību, taču vēlāk viss ies savu gaitu. Ļaudis taču nav mainījušies. Atsevišķs cilvēks kādu laiku varēja nokļūt cietēja lomā, kamēr kodols paliks nemainīgs, tas kodols, kas veidojies, audzis un briedis gadu desmitu gaitā, velkot katorgas, pēc tam kroņa un visbeidzot savu vilka brīvībai līdzīgā darba jūgu. Neviens to nebūtu mācējis pasacīt saprotamos, vienkāršos vārdos, tomēr sajuta gluži noteikti un skaidri — un tas atkal bija tik piedabīgi krievu cilvēkam, kurš, darbodamies masā, strādnieku artelī, kļūst neparasti vieds, attapīgs un izdomas bagāts.

Jaunā pārvaldnieka reformas pagaidām neskāra vienīgi Vangalītes šahtu, kur vēl joprojām vienīgais pavēlnieks bija Rodions Potapičs, un visi ar nepacietību gaidīja vecā šteigera un jaunā galvenā pārvaldnieka tikšanās brīdi. Tika daudz runāts, izteikti minējumi. Visi zināja, ka Oņikovs briesmīgi neieredz Vangalīti un ka viņš to slēgs ciet, tomēr ikviens kāroja redzēt, kā tas viss norisināsies un kas notiks ar Rodionu Potapiču. Večuks nelikās ne nobažījies, ne uztraukts un turpināja strādāt tikpat neatlaidīgi kā agrāk, it kā tā būtu viņa pēdējā diena. Līmeniskā eja ūdens aizvadīšanai bija pabeigta tieši tai dienā, kad Karačunskis izdarīja pašnāvību, un nu raktuvju ūdeni vairs nevajadzēja atsūknēt, jo to novirzīja uz Balčugovku pa jauno eju. Tas atļāva turpināt rakšanas darbus zemāk par trīsdesmitās ass atzīmi.

Abi satikās agri no rīta, bet pirms tam Rodions Potapičs bija nokāpis šahtas dibenā. Viņam no augšas tika padots signāls. Večuks saprata, kālab viņu pirms laika sauc ārā. Oņikovs pastaigājās pa korpusu un nevērīgi klausījās šteigera palīgā, kurš ar cepuri rokā gāja tam nopakaļ. Rodions Potapičs bez steigas izlīda no bedres, noņēma cepuri un palika stāvam. Oņikovs uzmeta tam paviršu skatienu, apgriezās un sāka soļot uz viņa dežūr-istabu.

— Kā klājas? — Oņikovs, uz večuku nepaskatīdamies, jautāja.

— Viss kārtībā, šahtu var kaut tūlīt slēgt ciet, — večuks gluži mierīgi atbildēja.

Oņikova sejā parādījās sarkani plankumi, taču viņš savaldījās un māksloti laipnā balsī teica:

— Man ir kaut kas nopietns jāsaka ... Es šai šahtai neticu, bet man nav tiesību tagad pamest pasākumu, kuram izšķiesti vairāk nekā simttūkstoš rubļu. Visbeidzot, kontrakts mums uzliek par pienākumu meklēt dzīslu zeltu ... Lai būtu kā būdams, bet man ir nodoms šeitan paplašināt darbus.

Rodions Potapičs nodūra galvu. Viņš pārlieku labi saprata Oņikova politiku, tas visas turpmākās neveiksmes uzvels Karačunskim, kamēr gaidāmo zeltu nokrejos savā labā. Jauns, bet slīpēts. Večukam iesmeldzās sirds, iedomājoties Stepanu Romaniču, kuru kopā ar pārējām neveiksmēm bija iedzinusi kapā Vangalīte. Ek, būtu viņš vēl maķenīt pagaidījis, gan viss nokārtotos. Rodiona acu priekšā kā dzīvs nostājās viņa vecais priekšnieks toreiz, kad tas trīs dienas pirms nāves bija ieradies un ar smaidu uz lūpām pateicis: «Vecotēv, man vēl palikušas trīs dienas, ko dzīvot, — pasteidzies!» Tai pēdējā liktenīgajā dienā viņš atbrauca tāds neparasti možs, sārts un vairs itin neko nejautāja, vienīgi ar acīm nolasīdams vecā šteigera sejā atbildi. Viņi abi kopīgi nokāpa pēdējo reizi šahtā, apstaigāja izstrādes vietas, un Kara-čunskis paslavēja eju, nosacīdams: «Vienīgi žēl, ka es vairs neredzēšu, kā tā darbosies.» Pēc tam viņš izsmēķēja papirosu, izgāja ārā, bet pēc pusstundas viņa asinīm noplūdušais līķis jau gulēja Rodiona Potapiča kantora istabiņā uz tās pašas lažas, uz kuras savā laikā bija naktis pārlaidusi Oksja. Lūk, tas tad bija cilvēks, nevis Laizeklis ... Večuks saprata, ka Oņikovs, darbus paplašinādams, grib viņu uzpirkt un netiešā veidā izlīdzināt abu neseno ķīviņu, taču tas nemaz neaizkustināja vecā vīra sirdi, kura sila karstā mīlestībā pret kādu citu.

— Kāpēc jūs klusējat? — beidzot jautāja Oņikovs, kuru bija aizvainojusi vecā šteigera vienaldzība.

— Ko lai es saku, Aleksandr Ivanovič: mūsu pienākums ir pakļauties ... Kā pavēlēsiet, tā rīkosimies. Varat būt mierīgs, Vangalīte sevi pilnā mērā attaisnos...

— Vai ir kādas labas zīmes? ...

— Būs arī zīmes ...

īsi sakot, miers netika noslēgts, kaut gan vecā štei-gera nelokāmā ticība bija ietekmējusi neticīgo Oņikovu. Galu galā ko tur var zināt, kas viss dzīvē negadās! Var pieņemt, ka Zikovs ir prātā sajucis cilvēks, bet vai tad dzīslu zelta gūstīšana arīdzan nav neprāta darbs?

ļRodions Potapičs pavadīja jauno priekšnieku līdz korpusa ārdurvīm un palika uz sliekšņa ilgi stāvam, pavadīdams ar acīm pazīstamo divjūgu un labi barotos kungu zirgus. Un tur bija arī kučieris Agafons, it kā tas pats un tomēr jau cits.. . No ilgstošās uzturēšanās pazemē Rodiona Potapiča seja šķita zaudējusi krāsu un āda kļuvusi nespodri balta kā dievmaizīte. Vienīgi acīs gailēja dzīvība, tās bija spīts pilnas, sirdīgas, gudras... Viņš smagi nopūtās un neparasti gurdiem soļiem aizvilkās uz savu kantora istabiņu, kā kad nestu smagu nastu. Agrāk viņš bija drebējis par Vangalītes likteni, bet, kad tagad viss pats no sevis nokārtojās, viņu pārņēma tādas kā urdošas neapmierinājuma jūtas. Kam būvēt sētu, kad vilks jau aitās! Viņš pat ar zināmu naidu palūkojās uz šahtas caurumu, no kura lēni lida ārā dzelzs ratiņi ar nederīgo iezi.

«Nē, brāl, es tevi dabūšu rokā!...» uz savu kantora istabiņu iedams, Rodions Potapičs sirdīgi domāja: «No maniem nagiem tu neizspruksi.»

Šīs naidpilnās jūtas pret savu lolojumu bija pamodušās Rodiona Potapiča sirdī tai dienā, kad no kantora istabiņas iznesa Karačunska atdzisušās miesas. Cilvēks būtu varējis dzīvot, ja viņu nepiekrāptu nolādētā Vangalīte. Tāpēc viņš tagad turpināja strādāt ar kaut kādu īpašu niknumu, it kā meklētu zemē savu visnāvīgāko ienaidnieku. Nē, brāl, tu man neizspruksi...

Vispār večuks jutās nelāgi, it īpaši tad, kad viņš palika savā kantora istabiņā viens. Viņa acu priekšā neizdzēšama tēlojās viena un tā pati liktenīgās dienas aina, un viņš to tūkstošiem reižu skatīja atmiņā, atsaukdams prātā vissīkākās detaļas. Viņš, piemēram, atcerējās, ka tai liktenīgajā rītā šahtā nez kāpēc bija manāms Kiš-kins un ka tieši tā pretīgo gludi noskūto ģīmi viņš ievēroja vienu no pirmajiem brīdī, kad strādnieki nesa Ka-računska vēl nesastingušo ķermeni uz šahtu. Uztraukumā šis moments izkrita no atmiņas, un Rodions Potapičs vēlāk bija spiests netieši iztaujāt strādniekus, kas Kiški-nam būtu bijis šahtā tobrīd darāms un vai viņam nav bijusi saruna ar Karačunski.

— Tobrīd, kad Stepans Romaničs piebrauca, viņš, Kiš-kins, sēdēja pie katliem ... — kurinātājs stāstīja. — Nu, Kiškins jau bija labu laiku tā sēdējis ... Un tā nu viņš sēd un tērgā, bet nav nojaušams, kas viņam aiz ādas* Īsts blēdis! Bet, tiklīdz ieraudzīja Stepanu Romaniču, tā šim ģīmis pārvērtās... Un tad viņš kaut kur aizgāja, bet drīz skrēja atpakaļ: «Vai, kāda nelaime... Stepans Romaničs padarīja sev galu...» Viņš, Ciekurzis, mēdz palaikam iegriezties, te šo paprasa, te to. Viņš visu grib izpētīt, lai varētu pielietot savā Debesu dāvanā. Vārdu sakot, briesmīgs blēdis.

Šādi paskaidrojumi neko nedeva, bet Rodions Potapičs noģida, ka Ciekurzis būs gaidījis ierodamies Karačunski, lai vestu kaut kādas sarunas. Īstenībā viss bija daudz vienkāršāk. Kiškins patiešām bija vairākkārt apmeklējis Vangalīti, lai noskatītos kaut ko tādu, kas varētu noderēt viņam pašam, un ar Karačunski nemaz nevēlējās satikties, bet, to nejauši sastapis, centās nemanīts pazust. Pareizāk sakot, paslēpties... Kiškins nevēlējās aiziet tukšā, tāpēc nolēma pagaidīt, kamēr Karačunskis aizvāksies prom. Izlavījies no galvenā korpusa, večuks brīdi slapstījās ap pārējām ēkām. Pārvaldnieka divjūgu viņš visu laiku neizlaida no acīm. Taču, Kiškinam par izbrīnu, Karačunskis nedevās vis no šahtas pie zirgiem, kuri stāvēja pie aizžogojuma vārtiem, bet uz pretējo pusi, tieši viņam virsū. «Kur viņu nelabais trenc?...» Kiškins apjucis nodomāja. Kaut ko tādu viņš nebija gaidījis un palika stāvam kā nedarbos pieķerts skolas puišelis. Karačunskis divu soļu attālumā pagāja viņam garām, pat palūkojās uz viņu, taču ar tik tukšu, neko neredzošu skatienu, ka Kiškinam pamira sirds. Karačunskis acīmredzot viņu nebija pazinis un gāja tālāk. Tas izraisīja Kiškinā interesi. Večuks uzrāpās no šahtas nupat izgāztā tukšā ieža atbērtuvē un ilgi pavadīja ar acīm Karačunski, kamēr tas aizgāja aiz šahtas žoga, uz brīdi apstājās it kā pārdomādams, bet pēc tam aizsteidzās uz jaunaudzi, aiz kuras atradās Miļņikova dzīsla. Eglājā vēl vairākas reizes pazibēja Karačunska garais stāvs, bet pēc tam nobūkšķēja neskaļš revolvera šāviens. Kiš-kins tūlīt visu saprata un skrēja uz šahtu, lai paziņotu par notikušo.

Pie pašnāvnieka atrada zīmīti, ko tas bija Rodiona Potapiča kantora istabiņā ar zīmuli uzšņāpis: «Nāvē do dos, pirmkārt, tāpēc, ka kādreiz tik un tā jāmirst, bet, otrkārt, tāpēc, ka neesmu vairs dzīvei vajadzīgs... Es aizbju ar apziņu, ka neesmu tīšuprāt nevienam neko ļaunu darījis, bet, ja esmu kļūdījies, tad vienīgi aiz cilvēciskas vājības. Draugu man nav bijis, bet ienaidniekiem piedodu.» Šo zīmīti pats pirmais izlasīja Kiškins, un viņam sāka drebēt rokas; no zīmītes dvesa nāves saltā elpa. Dodamies no rīta uz šahtu, Karačunskis bija aizsūtījis Feņu uz pilsētu. Viņš tai iedeva biezu paketi, kuru lūdza nevienam nerādīt, bet atplēst pašai. Paketē atradās obligācijas un īsa vēstulīte, kurā Karačunskis novēlēja Feņai visu personisko mantību, kura bija ieguldīta šais vērtspapīros. Feņa lāgā nesaprata uzrakstīto, un vēstulīti viņai izlasīja priekšā Miļņikovs, kuru tā pilsētā sastapa.

— Nu ir tintē... — Miļņikovs noteica, biezo paketi cieši turēdams savos līkajos pirkstos. — Zīmīti uzradi policijā, bet naudu neatdod. Nē, labāk arī zīmīti nerādi un atdod man.

Feņa steidzās uz Balčugas rūpnīcu, bet tur jau viss bija galā. Paketi ar vēstuli viņa uzrādīja uradņikam, kad tas izdarīja iepriekšējo nopratināšanu. Naudas izrādījās vairāk nekā seši tūkstoši. Divas nedēļas Miļņikovs nāca ik dienas pie Feņas, pārmezdams, kāpēc yiņa atdevusi naudu.

— Stepans Romaničs tev, muļķe, bija atstājis penziju, bet tu to atdevi uradņikam ...

— Ko tu man uzplijies ...

— Es saku to, kas ir. Ja man kāds iedotu šitādu lēveni naudas, tad es gan... Vispirms satvertu nagos kā vanags un tad mestos skriešus, kur deguns rāda. Kam ir nauda, brāl, tam visi ceļi vaļā ...

Miļņikovs ļoti brīnījās, kad naudu pēc divām nedēļām Feņai atdeva, pievienojot lietai tikai vēstulīti. Taču Feņa arī tagad izrīkojās kā pati pēdējā muļķe: viņa vēstulītes dēļ visu dienu kauca un brēca.

— Man tā vēstulīte bija dārgāka nekā šī nauda, — Feņa raudādama žēlojās. — Tā man būtu palikusi kā piemiņa no Stepana Romaniča.

Pēc Karačunska vispatiesāk skuma vecais Rodions Po-tapičs, kurš jutās līdzvainīgs. Vangalīte bija pārlieku daudz prasījusi... Kad apklusa dienas troksnis, vecā vīra domu tēli kļuva tik taustāmi, ka viņam vajadzēja mest krustus, lai atvairītu rēgus. Ak vai, cik visvisādu — gan labu, gan ļaunu cilvēku viņš nebija redzējis aizejam kapā, tā ka laiks arī pašam mirt. ;\«>qon

Vakaros Vangalītē sāka piestaigāt vecie vīri no Fot-jankas un Balčugas rūpnīcas, lai parunātos un apspriestos ar Rodionu Potapiču par sasāpējušām būšanām. Lai-zeklis izrādījās pārlieku bargs, it īpaši pret saviem savrupus strādājošajiem zeltračiem.

— Gan kļūs pielaidenāks, — vecais šteigers mierināja. — Viņa spārni nav nemaz tik stipri.

— Kļūs rāmāks? ... Lai dievs dod, ka tā būtu, kā tu saki. Zeltrači ir briesmīgi apspiesti... Viņš tos visu laiku spīdzina un vajā.

— Pierims!

— Aizkusīs... Pati galvenā nelaime tā, ka tas viss pa tukšu. Jūsējos, kuri zog zeltu, protams, nav ko lielīt, tomēr vilkam ir sava taisnība, kamēr aitām sava. Visi grib ēst, dzert, taču mantas, ko dalīt, nav pārāk daudz. Kad tā paskatās: taisni jābrīnās. Agrāk sūdzējās par to, ka nav darba, par grūtībām savrupdarba gabaliņu saņemšanā, bet tad atklāja Ciedraines iecirkni, likās — tagad visiem darba papilnam. Vai ne? Bet ļaudis tāpat cieš trūkumu, staigā noskranduši...

— Pagaidi, Rodion Potapič, dod laiku atsperties... Fot-jankā ļaudis jau redzami atspirgst: vienam jauna māja, otram vārti, trešajam zirgs... Tauta, protams, vēl garā nestipra, it īpaši tad, kad pagriežas lielais rublis. Pie naudas arī ir vajadzīgs dikti pierast, bet cilvēki, nabadzībā auguši, nav vēl pieraduši: kad nu paliek pārdesmit lieku rubļu, nesajēdz, ko ar tiem iesākt. Tas ir tikpat kā ar bada cietēju: dod viņam saēsties, cik grib, un viņš jutīsies kā noreibis... Pat tirgotāji, kuri pie naudas, šķiet, pieraduši, citreiz kļūst negudri. Reiz Zatikins, kurš pieprasīja nogabalu pie Dižstrauta, nedēļas laikā izskalojis četras mārciņas zelta un sācis visādi ālēties. Atgriezdamies no pilsētas ar naudu, esot visu ceļu dzirdinājis kučieri ar heresu, šaudījis no revulvera. Tikai pēc kādām trim dienām knapi atguvis saprašanu ... Bet kā lai novaldās zeltracis, kas savu mūžu nav divdesmitpiecnieku turējis rokās!

uhēq

II

Apmēram divu gadu laikā vecmāmuļa Lukerja bija līdz nepazīšanai novecojusi: nosirmojusi, salīkusi, sadzeltējusi kā lapa rudenī. Dzīvas šķita vienīgi acis. Arī Pjotrs Va-siļjičs no zūdīšanās un visādiem uztraukumiem bija nosirmojis un staigāja apkārt drūms, tikai retumis izmezdams pa vārdam. Kaimiņi melsa — viņus abus vecus padarījusi nauda, kas tiem nokritusi kā no gaisa. Pjotrs Vasiļ-jičs bija sācis celt jaunu māju, bet, uzcirtis stāvu, pameta visu novārtā. Viņu kaut kas vilktin vilka prom no mājām. Nedēļām ilgi viņš pazuda raktuvēs, bet atgriezās atpakaļ drūms un sāka tūlīt tincināt māti:

— Kur tu, māmiņ, glabā savu naudu ... ko? ... Pasaki, citādi var iznākt, ka tu nomirsti un mēs vairs pēc tam neatradīsim ...

— Tpū! Nu tu gan pateici, — vecā apskaitās, — neviens nav bez laika nomiris ... Un par kādu manu naudu tu mels? ...

— Par to pašu, ko tu iegrūdi Kiškinam...

— Man nekas nav zināms ...

— Viņš, draņķis, tev neatdos. Piemini manus vārdus ... Un kā viņš mani nule apkaunoja, māmiņ. «Tu izbeidz,» viņš saka, «staigāt ar iemauktiem pēc sveša zelta...» Kā lai to saprot? Jastrebovs tagad aiz restēm, ka neaizsūta vēl mani viņam talkā.

— Bet cik tu pats mārciņu netiki iegrūdis Jastrebo-vam? — vecmāmuļa Lukerja atcirta. — Viņš tevi toreiz veikli apstrādāja.

— To tu nepiemini, māmiņ... Tas man ir tikpat kā duncis sirdī. Mans zelts Jastrebovam dārgi izmaksājis, taču man tālab nav vieglāk ...

— Tu tikai parādīji savu muļķību, tas viss... Jastrebovs toreiz ar tevi pajokoja, bet tu nogrūdi dibenā gan viņu, gan sevi.

— Jā, lācis ar ķēvi arī reiz pajokoja, kamēr krēpes vien palika... Lielam blēdim rokama liela bedre, bet kāpēc tev jāķēmojas Kiškinam pakaj?... Lai tik viņš parādās, es viņam izraušu kājas no pakaļas. Bet to naudu viņš tev neatdos ...

— Kāda tev tur bēda?... Brauc pie Jastrebova uz cietumu un atprasi savu kapitālu, kamēr par manu, naudu pat gailis nedziedās.

— Ak, māmiņ ...

— Divus gadus esi staigājis ar iemauktiem rokā pa raktuvēm un tad vienā brīdi visu pagrūdis... Un tas esot vīrietis! Tu nebūsi tas, kas skaitīs manu naudu...

Tādas dzēlīgi aizskarošas runas izraisījās vienmēr, tiklīdz viņi satikās, turklāt abu dusmas pārgāja lamās, bet viendien vecmāmuļa pat aizmetās uz pagastu apsūdzēt savu nepaklausīgo dēlu. Pagastveči atkal izsauca Pjotru Vasiļjiču un sāka to strostēt:

— Tu pielūko, vienacainais velns... Toreiz tu uzglūnēji Jastrebovam, tagad uzkasies mātei tikpat kā kašķa apsēsts suns ... Mēs tevi pamācīsim, kā jāgodā vecāki... Un izbeidz tēlot nez kādu bagātnieku!...

Saniknotais Pjotrs Vasiļjičs kļuva pret pagastvečiem rupjš un tika iespundēts saltajā kambarī... Te viņš atjūdzās, ka ir izdarījis vēl vienu muļķību. Vaina nebija jāmeklē viņa strīdā ar māti — par to pagastveči sliktākajā gadījumā būtu izsacījuši rājienu. Bet tagad viņam netiešā ceļā tiks atriebts par Jastrebovu... Visa Fotjanka zināja, kurš vainīgs, ka plaši pazīstamais zelta uzpircējs iespundēts aiz restēm, un tāpēc lādēja Pjotru Vasiļjiču vai no panckām ārā, jo Jastrebova personā visi zeltrači bija zaudējuši savu galveno zelta uzpircēju. Jastrebovs bija drosmīgs vīrs un pieņēma zeltu gan no labās, gan kreisās puses, kamēr pēc viņa tagad bija palikuši vienīgi sīkie gnīdas: pērkot pa zolotņikam, varēja apķēzīt nagus. Kļuva redzams, ka Ņikita Jakovļevičs bijis īstens labdaris, kas visus barojis... Sabiedriskā doma vērsās pret Pjotru Vasiļjiču, kurš savas muļķības dēļ bija visus iegāzis. Kāpēc tad viņš, šis vienacainais velns, tik muļķīgā kārtā atdeva Jastrebovam zeltu? Ja cilvēks ko dara, tad jādara ar prātu... Tagad vienacainā velna dēļ visa Fotjanka dabū ciest. Ietupināts saltajā kambarī, Pjotrs Vasiļjičs saprata, ka ir iekritis kā circenis pelnos un ka pagastveči tagad pielietos visu viņu rīcībā esošo varu. Un tik tiešām — veči darīja, ko spēja. Vispirms paturēja viņu trīs dienas saltajā kambarī, bet pēc tam pasludināja spriedumu:

— Tā kā tu, Pjotr Vasi|jič, tagad dižodamies staigā vestē, tad mēs tavai vestei piediegsim piedurknēs...

Jā, patiešām, īsi pirms Jastrebova kraha Pjotrs Vasiļjičs bija sev nopircis vesti un lepni grozījies ar to pa Fotjanku, spītēdams ļautiņu zobgalībām. Viņš tūlīt saprata, ar ko pagastveči tam draud, un nobāla aiz kauna un izbīļa.

— Pagastveči, vai jūs esat vai neesat kristīgi cilvēki? — viņš sāka lūgties. — Ja jūs man pieliksiet kaut pirkstu, es nosvilināšu visu Fotjanku.

— Ak, tad tā tu ar mums runā ... Velc nost vesti, mīļais draugs, bet piedurknes tev piediegs uz pagasta rēķina. Lai tu justu cieņu pret vecākiem...

Bez garām runām Pjotru Vasiļjiču ņēma un nopēra ... Tas nāca tik negaidīti, ka nelaimīgais kļuva aiz dusmām vai traks: rēca, koda, raudāja, tomēr, par spīti visam, tika noslānīts. Kad eksekūcija beidzās, Pjotrs Vasiļjičs negribēja celties augšā no kauna beņķa un kādu brīdi palika guļam kā beigts.

— Netēlo muļķi, ej labāk izlīgsti ar māti, — pagastveči deva tam padomu.

— Kurp lai es tagad dodos? — Pjotrs Vasiļjičs stenēja.

— Tā nu, mīļais, ir tava darīšana ...

Pjotrs Vasiļjičs uzslējās sēdus, paskatījās ar savu vienīgo aci uz tiesnešiem un bezspēka dusmās sāka griezt zobus. Viņš varēja darīt ko darīdams, šis kauna traips vairs nebija nomazgājams ...

— Nosvilināšu ... apkaušu ... — viņš, dūres vīstīdams, murmināja. — Jūs mani vēl pieminēsiet, briesmoņi...

— Bet tu, aitasgalva, nerunā pagastam pretī. Būtu labāk uzlicis pagastvečiem pudeli galdā un pasacījis paldies par mācību.

Kad Pjotrs Vasiļjičs izgāja no pagasta valdes, viņa pirmā doma bija mesties tuvākās šahtas bedrē un nosisties, tik šķebīgi viņš jutās. Nu taču vairs nevarēs rādīties ļautiņiem acīs... Nelāga slava allaž steidzas cilvēkam pa priekšu. Savējie, fotjankieši, ņems un noknābās. Bēdu, kauna un izmisuma mākts, viņš apsēdās uz pagastmājas lieveņa un sāka raudāt kā bērns. Viņš bija pazudis cilvēks ... Kurp lai viņš tagad dodas? ... Ko lai iesāk? ... Bet, galvenais, viņš saprata, ka visi ir noskaņoti pret viņu un ka pagastveči vienīgi izpildījuši «pasaules» gribu. Garāmgājēji apstājās, paskatījās uz viņu, pašūpoja galvu un devās tālāk. Vairākas reizes noskanēja nolādētais vārds «veste», kas Pjotru Vasiļjiču dzina vai izmisumā: šajā vārdā izskanēja asā vienkāršo Jaužu ironija; tieši ar šo, it kā neko neizteicošo vārdu viņš tika pienaglots pie kauna staba. Beigās Pjotrs Vasijjičs piecēlās un pēc aculiecinieku izteicieniem esot piedraudējis visai Fotjankai ar dūri. Uz mājām viņš negāja, bet zeltrači to bija sastapuši Bākas bruģa apkaimē.

Tās liktenīgās dienas vakarā pie vecmāmuļas Lukerjas ciemojās Kiškins un, priecīgi berzēdams rokas, aizvilkdamies ķiķināja. Viņš, braukdams garām, bija padzirdis, ka Pjotrs Vasijjičs saņēmis mācību, un speciāli iegriezies pie vecmāmuļas.

— Tev to sen vajadzēja iedomāties, vecmāmuļ, — Kiškins teica. — Tagad viņš būs kļuvis mīksts kā zīds... he-hē! ... Brangi uzrāvies, vienacis. Noslānīts pēc notīm...

— Bet par ko tu līksmo? — vecā bruka viņam virsū. — Vai tev prieks par otra nelaimi?

— Kāpēc viņš pirka zagtu zeltu? Būs nākotnei mācība ... Bet kur lai tagad tavs Pjotrs Vasiljičs glābjas?

— Un tad vēl esot draudējis nosvilināt visu Fotjanku ... Ak vai, es nemaz neesmu priecīga, ka ievārījusies šitāda putra. Domāju, pabaidīšu, bet paskat, kā iznāca... Dikti žēl.

— Viņš jau nav pērts tevis, bet Jastrebova dēl. Tu nebēdājies ... Ļaudis visu laiku grieza uz viņu zobus, un tagad viņš pagadījās pa tvērienam.

Vecā aiz bēdām apraudājās: tieši šobrīd, kad Kiškins izsmēja dēlu, viņai sametās tā žēl. Pieaudzis cilvēks, bet nu nevarēs rādīties ļautiņiem acīs. Lai sarūgtinātu Kiš-kinu, viņa sāka tam atprasīt parādu.

— Dod atpakaļ, Andron Jevstratič ... Tu esi nelietīgi izmantojis manu vientiesību, tagad proties godu. Pašam nāve deguna galā ...

— Es, tevi žēlodams, neatdevu, muļķe... Tava nauda pie manis ir lielākā drošībā: guļ manā dzelzs lādē aiz piecām atslēgām. Jā... Bet pie tevis to nozags vai arī pati pazaudēsi.

— Tu mani neapvārdo. Dod šurp naudu.

— Bet kur tava parādzīme?

— Es tev iedevu uz goda vārda ...

— Ha-hā... To tu labi pasacīji: uz goda vārda. Ej pa-rtāsti kādam, neviens tev neticēs... Nav vairs tie laiki.

Kad saniknotā vecene pielika Kiškinam nazi pie rīkles, šis izņēma naudas zutni, noskaitīja parādu un nolika uz galda.

— Še, ņem savu naudu, ja esi sev ienaidnieks...

— Bet es taču... Tev viegli irgoties, bet man smiekli nav prātā.

— Tu vēl nāksi ar savu naudu pie manis un lūgsies, lai paņemu, bet es neņemšu... — Kiškins dižojās. — Un tā tev tā nauda gulēs, kamēr es tev maksātu procentus. Tu par baltu velti būtu varējusi grābt no manis naudu.

Vecmāmuļa saudzīgi savāca kapitālu, pārskaitīja un aiznesa uz savu dibenistabu, bet Kiškins, pie galda sēdēdams, smīkņāja. Kad vecā atgriezās, viņš tai pasniedza desmit rubļu asignāciju.

— Te tev būs procenti...

Rokas vecajai drebēja, tverot pēc necerētās naudas, — viņai likās, ka Kiškins smejas par viņas muļķību.

— Ņem, vecmāmuļ, un nepiemini mani ar ļaunu... Vari iet pameklēt vēl otru tādu muļķi.

— Bet es tak, Andron Jevstratič... savas vecenes ģeķības dēļ. Pjotrs Vasiļjičs mani iesāka pārlieku tirdīt... Kiškins, viņš saka, tev neatdos naudu!

— Vari atdot viņam, un viņš tev nepasacīs ne paldies, šis Pjotrs Vasiļjičs, pašreiz viņam naudas vajag kā ēst...

— Eimu jau kļuvusi veca ... un dumja ...

— Lubi, pietiks tirgoties. Atsūti kādu, par sevi jaunāku, lai kļūst priecīgāks prāts, citādi ar tevi man garlaicīgi... Kur Nataša?

— Kur tad šī paliks!... E-ē, Nataša... Tu tik, Andron Jevstratič, nesāc dzīt ar viņu draiskulības: meičai vēl prātiņš nav vietā, bet ko tu viņai stāsti? Viņai bērna saprašana, bet tev jau sirma galva.. . Tas nekur neder.

— Bet man ir tāda aušīga iedaba, vecmāmuļ... patīk ar jauniņām padraiskot.

— Būtu draiskuļojis ar Marju, ja tev tāda luste...

— Marjai pašai savs, ar ko draiskuļot. Pagaidi, apprecēšos, pārvedīšu no pilsētas kādu bagātu tirgonīti, tad kļūšu nopietnāks.

— Tev vēl nav brūtgāna gadi, — vecā jokoja. — Bet Natašu neaiztiec: viņa ir kautra, nevis tāda kā Marja.

Un tu ari tagad staigā uzcirties kā brūtgāns... Esi sācis štateties.

— Nesen pasūtīju visādas drēbes par trīssimt rubļiem, —Kiškins dižojās. — Nevar jau visu laiku staigāt skrandas... Paskaties, nopirku zelta pulksteni un gredzenu ...

— Tu nu gan šķiedies, vai, kā šķiedies..«

Kiškins patiesām tagad izskatījās gluži citāds. Savas bagatības iesākumā viņš staigāja vecā apdriskātā mētelī, neparko nevēlēdamies apmainīt to pret jaunu. Paziņas viņu pat kaunināja. Bet tad viņš negaidot aizbrauca uz pilsētu un atgriezās, uzcirties jaunās drēbēs, — un tūlīt devās pie vecmāmuļas Lukerjas.

— Esmu atbraucis bildināt Natašu, — viņš smējās. — Nataša, vai tu nāksi pie manis? Barošu tevi ar piparkūkām rītā, vakarā . ..

Dzīvodama Fotjankā, Nataša apbrīnojami ātri atplauka — kā logā ielikts stāds. Viņa bija pastiepusies garumā, kļuvusi apaļīgāka un sārtāka — jau īsta meita precību gados. Bet acis bija gluži kā Feņai: tādas pašas atturīgi vēlīgas un rāmi padevīgas. Kiškinu viņa neieredzēja un slēpās no tā. Sāka pat raudāt, kad vecmāmuļa sūtīja, lai pakalpo Kiškinam.

— Nu, šķīstā princese, vai nāksi pie manis? — Kiškins tikai runāja savu. — Precinieku, kas labāks par mani, tu neatradīsi... Padzīvošu gadiņus trīs, bet pēc tam atstāšu tevi bagātas atraitnes godā. Novēlēšu ar testamentu tev visu savu naudu... Pēc tam ar naudu varēsi izraudzīties jebkuru precinieku, labāko no labākajiem.

Meiča noraidoši purināja galvu, caur pieri vērdamās preciniekā. Starp citu, ar laiku viņa kļuva drošāka un paklusām smējās par jocīgo večuku. Kiškinam varen patika Natašas bize, tāda smaga un resna. Zemnieku skuķēm šādas bizes nemēdza būt. Kiškins bieži apjūsmoja skaistuli un sāka melst blēņas, gluži nepiemērotas viņa sirmajai galvai. īstenībā viņš bija pavisam nopietni iemīlējies šai dabas bērnā un domāja par to dienas un naktis. Sī vēlīnā veca vīra aizraušanās viņu padarīja smieklīgu un nožēlojamu. Vecmāmuļa Lukerja, kas pirmā bija to ievērojusi, izmantoja veca vājību pati savā labā, sūtīdama Natašu pēc balvām. Tikai Kiškins negribēja naudu dot, jo zināja, kur tā paliks, toties atveda visādus našķus, lētas krelles, neejošu katūnu.

— Labāk sagādā viņai pūru, — veča deva padomu. — Meitene pa pusei bārene. Kad nomirsi, pieminēs tevi ar labu vārdu.

— Ak, vecmāmu], vecmāmuļ... Mums visiem kādreiz būs jāmirst, tikai nelaime tā, ka es domās vēl jūtos jauns. Lai Nataša mani pagodina, tad es pūru sagādāšu... Lai atbrauc pie manis ciemā uz Debesu dāvanu.

— Ko vēl negribēsi, vecais kraķi! ... Ja tu šitā runāsi, tad es tevi nelaidīšu istabā. Tāda piedauzība tev nepiestāv ...

^ Es tikai pajokoju ...

Vecmāmuļas Lukerjas mājā notika dīvainas lietas. Ar Natašu viņa jutās apmierināta, taču daudzas nesaprašanās izraisīja Pēcītis un abu tēvs, Mazais Jaša. Vecā tos divus necieta, kamēr Nataša viņu dēļ mira vai nost aiz bēdām, gluži kā pieaugusi sieviete. Viss beidzās ar to, ka Nataša atvilka šurp pie sevis Pēcīti un no darba brīvajā laikā kādā notuļā stūrī apmīļoja un paauklēja brālīti. Vecā nezināja aiz dusmām, ko darīt, un grauztin grauza Natašu. Viņa akli nīda puisēnu un tramdīja ik uz soļa. Šī naida dēļ Natašai nācās noraudāt dažlabu asaru, un viņa pati sāka vecmāmuļu ienīst.

— Noēdīsiet man matus no galvas... — ik pēc katra kumosa vecmāmuļa rājās. — Jums nekad nav diezgan!... Pēcis varēja dzīvot pie vecā tēva: vecais no mums visiem pats bagātākais.

— Vecmāmuļ, bet pie vecātēva ir gan Anna ar bērniem, gan Tatjana. Bet man neko nevajag, ka tikai Pēcītis būtu pie manis.

— Runā vien, runā... Būtu pasacījusi paldies, ka tevi pašu paēdinu. Paskat, kāds tev tagad svešā maizē ģīmis...

Pēcis šeit nejutās labi un veselām dienām slēpās kā vajāts kustonītis no niknās vecmāmuļas. Viņš gaidīt gaidīja brīdi, kad Nataša noliks viņu guļvietā sev blakus. Nataša augu dienu šaudījās kā atspole pa māju, tik viegla, ka kājas, šķiet, nepieskārās grīdai, toties tad viņai atradās gan mīļi vārdi, gan kāda pasaciņa, gan vecu sievu reikas, lai tikai brālītim nebūtu garlaicīgi.

— Kad būsi izaudzis liels, tad tu dosi man maizi, — Nataša runāja. — Man tad nebūs vairs zobu, un es staigāšu ar kruķiem ...

— Es būšu zel tracis tāpat kā tētis — Pēcītis spa-rojās.

Šiem pamestajiem bērniem bija lielākie svētki tad, kad retumis parādījās viņu tēvs. Mazais Jaša neuzdrīkstējās ienākt istabā, bet nolīda klusi kaut kur sakņu dārzā un sāka gaidīt. Nataša, šķiet, sajuta tēva tuvumu un kā ar putna spārniem traucās tam pretim. Abu starpāifjrebija noslēpumu, Jaša izstāstīja par savām gaitām, Nataša savukārt par savējām.

— Man, tētiņ, bail no tā vecā Kiškina, — Nataša sū

dzējās. — Viņam ir tāds dikti nelabs skatiens. Tā lūr, ka man sametas kaunsv lb_L

— Nospļaujies par viņu, Nataša ... Tā ir nauda, kas viņu tā dīda. Pagaidi, lai mēs ar Tarasu atrodam zeltu ... Pašreiz rokam Kožina sakņu dārzā. Esam jau uzdūrušies. Tagad visa Taibola gluži kā sajukusi, katrs vecticībnieks rok savā dārzā, bet kantorim tas kož kaulā. Oņikovs bija atsūtījis uz Taibolu savus šteigerus: tas, saka, ir mūsu iecirknī. Viņi tagad galīgā bētē... Izcēlās pat kautiņš.

— Pie visa vainīgs ir Tarass... — Nataša prātīgi noteica. — Viņš visur saceļ jucekli. Taibolā vēl nekad netika dzirdēts, ka kāds raktu zeltu. Tev, tētiņ, labāk vajadzēja šķirties no Tarasa, tālab ka viņš ir vispēdīgais cilvēks ... Sievu Tatjanu līdz ar bērniem uzkāris vectētiņam kaklā, bet pats klaiņo pa pasauli.

— Es no viņa atstāšos, — Jaša nospiests ieminējās. — Kaut tikai mazliet atspertos ...

III

Pjotrs Vasiļjičs devās taisnā ceļā uz Bārenīti. Te nevienam vēl nebija zināms viņa kauns un viņš varēja atvilkt elpu, kaut cik atjēgties un atžirgt. Te viņš skaitījās pašu cilvēks un nevienu neinteresēja, ka viņš noslēpumainā kārtā pazūd vai atkal negaidot uzrodas. Pēc ķibeles pie Jastrebova viņš vispār bija kļuvis nesakarīgs un pārmija kādus vārdus vienīgi ar Matjušku. Atnācis raktuvēs, Pjotrs Vasiļjičs apgūlās zemnīcā un divas dienas nelīda ārā. Izdomājās krustām un šķērsām, bet neatrada nevienas kaut cik noderīgas izejas. Skaidrs bija tikai tas, ka Fotjankā viņam dzīves nebūs. Puišeļi kaitinādami brēks: noslānītais! noslānītais!... Kauns arī no savējiem. Vajadzēja iet, kurp deguns rāda. Zelta raktuves bija gan ziemeļos, gan Dienvidurālos, pie Orenburgas kazakiem — un it visur varēja pastaigāties ar iemauktiem rokā. Sī doma vairs nedeva miera, un viņš gulēdams prātoja:

«Ak vai, cik tomēr žēl pamest savu dzimto nostūri, ar kuru ir sarasts...»

— Nu, ko tu gulšņā? — Matjuška beidzot apjautājās. — Varbūt ne j rīties vesels? ...

— Esmu galīgi slims ... — Pjotrs Vasiļjičs neskanīgā balsī atteica.

Par saviem plāniem un nodomiem viņš, protams, nevēlējās nevienam stāstīt un jo mazāk Matjuškam.

Bārenītē noprata, ka Pjotram Vasiļjičam ir atkal kaut kas lēcies, un nosprieda, ka vai nu viņš vēlreiz iekritis ar zagtu zeltu vai zeltrači to iekaustījuši par svara noblē-dīšanu. Par tādiem darbiem agrāk vai vēlāk nākas lauzt sprandu. Matjuškam, starp citu, nebija laika daudz domāt par slīpēto ciemiņu: Bārenīte ienesa jo dienas jo mazāk, bet Oksjas nauda kabatā kusa kā sniegs...

Pati galvenā vaina bija tā, ka Matjuška nespēja samierināties ar mazumiņu un izšķieda naudu izlūkošanas darbiem. Vienreiz taču vajadzētu atrast kārtīgu zeltu, tā domā ikviens, un tā domāja arī Matjuška. Rūpestu un neveiksmju nomākts, viņš acīm redzami novājēja, tomēr visvairāk no skaudības: vajadzēja paieties tikai verstis desmit gar Duļķaino strautu līdz Debesu dāvanai, kur zelts plūstin plūda. Jaukā laikā bija skaidri sadzirdams. kā Debesu dāvanā svilpj tvaikmašīna, likdama Matjuškam ik reizi nodrebēt. Jā, tur bija bagātība, kamēr šeitan izputēšana, trūkums... Toreiz Pjotrs Vasiļjičs mudināja, lai paņem Bārenīti, bet tagad ar to bēdas un negals. Izbijušais sulainis Gaņka, kurš veda raktuves grāmatas, ar visādām baumām vēl vairāk satracināja Matjušku — te vienā vietā atrasta bagāta zelta iegula, tur otrā — vēl bagātāka, bet trešajā — īsta mārciņu devēja, tas ir, no simt pudiem smilšu ļaujot iegūt mārciņu zelta. Teiksim, ka tik traki daudz zelta vēl neviens nekad nav redzējis, bet, jo bauma bezjēdzīgāka, jo vairāk tai notic tik azarta pilnā un riskantā pasākumā, kāds parasti ir zelta meklēšana.

— Un kālab tev vajadzēja sevi piesaistīt pie Duļķainā strauta? — Gaņka spriedelēja. — Dzi, ko stāsta par Sloku strautu, tāpat par Tukšslaukto... Vienā skalošanas reizē skalotavā savācot desmit zolotņikus zelta. Tā tas esot pie

Sloku strauta, kamēr Tukšslauktajā pagadoties tīrradņi... Arī Ledainais strauts beidzot nācis godā ...

— Visur zelta vai cik, tikai neviens to nav pārnesis mājās. Salīdzinot ar Debesu dāvanu, visas citas vietas nav spļāviena vērtas... Kaut kā dzīvību velk, zagdami cits citam zeltu,

Pjotrs Vasiļjičs, starp citu, bija viņus atmānījis uz Bārenīti arī vēl tālab, ka te izdevīga vieta zelta uzpirkšanai — gan tā, kas nāca no Debesu dāvanas, g^n ņq kompānijas raktuvēm. Taču arī šīs cerības izkūpēja,, tālab ka Pjotru Vasiļjiču iegāza postā Jastrebovs, un viņš palika bez graša, kamēr zelta uzpirkšanai bija vajadzīga skaidra nauda. Ņemot vērā Pjotra Vasiļjiča ķibeli, Mat-juška nebija viņam neko teicis, bet nu gribēja izrunāt visu līdz galam, tālab ka naudas bija palicis gauži maz. Viņš tikko spēja norēķināties ar strādniekiem. Labi vēl, ka visi pašu ļaudis, — ja būs «gali par īsu» — piecietīs. Strādās pat par brīvu, lai tiktu ieskaitīti kompanjonos. Visi raktuvju ļautiņi ir it kā pēc vienas liestes taisīti: viņiem itin nekā nav žēl.

Notrāpījis brīdi, kad būdas tuvumā nav nevienas dvēseles, Matjuška aizsāka ar Pjotru Vasiļjiču pavisam nopietnu sarunu.

— Man nav naudas, Pjotr Vasiļjič... — Matjuška aplinkiem iesāka.

— Lietus nelīst no skaidrām debesīm.

— Nav ar ko samaksāt cilvēkiem. Ja tu tā nebūtu toreiz Bārenīti saslavējis, es nemūžam te nesāktu strādāt...

— Vai tad tevi kāds vilka aiz matiem! Tev pašam acu nebija? ... Ko tu man plijies virsū kā miegs? Savu saprašanu nevar otram iedot... Ja tev būtu sava galva . . . ko es tev, mūlāpam, varēju ieteikt? Bet zini, ka man uz Debesu dāvanu ceļš slēgts ...

Matjuška bija jau pieradis pie Pjotra Vasiļjiča nešpetnās valodas un laida tā vārdus gar ausīm, tikai piesēdās vēl tuvāk, lai izklāstītu savus nodomus.

— Pjotr Vasiļjič, es palaikam iegriežos Debesu dāvanā. Izgudroju ieganstu un eju. Protams, pie Marjas, viņa man tuviniece, skaitās Oksjai tante.

— Mar jai tur noteikšana ...

— Viņa ir muļķe, nekas vairāk! Viņai patiešām būtu pār Kiškinu noteikšana, ja viņa pati to saprastu... It kā mēs nepazītu šīs precētās muļķes? Vecais šai kantējas klāt, gatavs mesties vai deviņos kūkumos, bet š! uzvedas kā pēdējā stulbene. Cik tādam večukam vajag? Viņu vienīgi urda ziņkārība, kamēr varēšanas vairs nav... Bet nē, Marja iecērtas: sak, man pašai savs vīrs, esmu viņa likumīgā sieva, nevis raktuvju padauza.

— Sievišķis tomēr ir mutīgs: svaida vārdus kā iesmus. Tik tu, Matjuška, pats, ja tā padomā, arīdzan dumjš: Marja klārē tev vienu, bet tu viņai ko citu. Vai tādam vīram sievišķis pretinieks?... Kamēr Semjoničs apkalpo mašīnu, tikmēr tu Marļu... Skata pēc sākumā patielēsies, bef pēc tam nevarēs pazīt: kas tad nezina sieviešu tikumu?

— Esmu jau mēģinājis ... — Matjuška drūmi teica, bet tad pēkšņi iesmējās. — Mana Oksja bija saodusi, ka es lencu Marju, un arī sāka trakot. Un, ko tu domā, gandrīz nolaida mani no kātiem. Bija kā traka aiz dusmām, nolāpītā! ... Nu, tad es viņu maķenīt pārmācīju, bet šī nakts vidū aizdrāzās uz Debesu dāvanu un taisnā ceļā pie Semjoniča... Šis arī kā traks, tūlīt piekāvis Marju, bet mani solījies nošaut, ja es vēlreiz parādīšoties Debesu dāvanā.

— Tad jau Marja tev tagad iekritīs tieši rokās, — Pjotrs Vasiļjičs secināja. — Arī sievu būs mācīt ar prātu. Tagad saniknotā Marja darīs visu, ko vien tu vēlēsies.

— Jā, darīs... Bija man atsūtījusi ziņu, — Matjuška, aplaidis skatienu apkārt, klusā balsī turpināja. — Tikai man šo Marju vajag vienīgi tāpēc, lai varētu izdibināt, kur Ciekurzis glabā atslēgas... Stāsta, ka katru dienu jaunā vietā. Tad vēl Marja man paklačoja, ka viņš tagad pasācis bieži braukāt pie vecmāmuļas Lukerjas un gribot precēt Natašu.

— Jā, ampelējas gan... Tas aiz vecuma dulluma.

— Marja saka, vienīgā iespēja esot ar Natašas palīdzību ...

Pēc brītiņa Matjuška iesmējās atkal un noteica:

— Gan Oksja nāks arī tev uz pēdām, Pjotr Vasiļjič... Viņa jau draud nokārtot ar tevi rēķinus. «Tas ir viņš,» viņa saka, «tas vienacainais velns, kas tevi kūda...» īsta muļķeEs tālab arī visu laiku baidījos nākt tev klāt, sak, ka nesāk vēl palaist nagus... Ja kas tāds iešausies prātā ... Gatava tevi un Marju pati ar savām rokām nožņaugt.

Saruna turpinājās čukstos. Matjuška sēdēja, ķeraino galvu domīgi noliecis, kamēr Pjotrs Vasiļjičs runāja.

— Nav vairs ko gaidīt! ... Šā vai tā gals klāt... un cik tādam večukam vajag: kā vienreiz iemauks, tā dvaša būs ārā ...

Matjuška noraidoši papurināja galvu, bet viņa milzīgais stāvs atvirzījās tālāk no ļaunā kārdinātāja. Viņam likās, ka zemnīca grīļojas. «Ne, ne, brāl, to es neesmu ar mieru,» Matjuškas galva sakustējās no jauna, šoreiz vēl noteiktāk, bez vārdiem paziņodama atbildi. Pjotrs Vasiļjičs smagi tuša. Šobrīd viņš dziļi ienīda Matjušku. Tā vien kaut ko paķertu un zveltu pa tukšo pauri...

— Ei, vai zemnīcā kāds ir? — jautra balss pēkšņi sauca.

Pjotrs Vasiļjičs nodrebēja, pazinis pēc balss Miļņikovu.

Matjuška atsprāga nost, izlikdamies, ka darbojas ap akmens pavardu. Taču Miļņikovs nebija viens: viņam līdzās stāvēja Gaņka.

— Tepat... — Gaņka čukstus teica, pamezdams ar galvu uz zemnīcas pusi. — Guļ jau trešo dienu kā blāķis.

Gaņka nupat bija padzirdis no^Miļņikova jauno intriģējošo vēsti un dega nepacietībā pats savām acīm ieraudzīt noslānīto Pjotru Vasiļjiču. Viņu urdīja neremdināma sulainiska ziņkāre. Arī Miļņikovs jutās iepriecināts, ka agrāk par citiem atnesis uz Bārenīti interesanto ziņu.

— Ko tad tur nelabais atjājis? — Matjuška iesaucās, tīšuprāt izlikdamies rupjš.

— Vai tā sagaida savas sievas vecākus? — pabāzis galvu pa durvīm, Miļņikovs apvainots teica. — Es esmu atnācis ciemos, znotiņ ...

— Laipni lūdzu... Varēji biežāk staigāt te garām, mīļo sievastēv...

Miļņikovs sāka vērot Pjotru Vasiļjiču, kurš nekustīgi zvilnēja uz lāvas.

— Ko lūri uz mani kā ērms? — Pjotrs Vasiļjičs, dusmas valdīdams, uzkliedza. — Jā, tas esmu es... Bet tu tak esi rikšojis trīsdesmit verstu, lai pavēstītu, ka mani pagastā nopēra. Jā, nopēra! Nu tad skaties: te es esmu... Tu taču tālab esi atnācis šurp?

Pjotrs Vasiļjičs sāka neganti smieties, bet Miļņikova galva tai pašā mirklī pazuda. Matjuška žigli izgāja no zemnīcas un bruka virsū nelūgtajam viesim.

— Ko tev vajag, Taras? Pazūdi ātrāk, kamēr āda vesela ...

— Man bija jāsatiek Oksja... — Miļņikovs, juzdamies vainīgs, murmināja. — Esmu aplam noilgojies... Stāsta, viņa esot uz grūtām kājām.

— Kas tev par daļu? ... Lasies! Bet tu, Gaņka, pazūdi viņam līdzi, kurp deguns rāda.

Visiem par izbrīnu, no zemnīcas iznāca Pjotrs Vasiļjičs, sacīdams:

— Matjuška, liec Tarasu mierā... Viņš nav vainīgs. Tādu viņu padara rakstura trūkums...

— Es to daru, žēlodams tevi, Pjotr Vasiļjič! — Miļņi-fkovs sasparojies teica. — Kas pagastvečiem devis tiesības tevi sist? ... Par to viņi man dabūs ... Jāsūta sūdzība tieši gubernatoram, varbūt pat valsts sinodei. Noskaidrosim, kur sūtīt, tu nebaidies ...

Šī tukšā dižošanās nerada atbalsi. Matjuška visu laiku grieza dārgajam sievastēvam muguru. Gaņkam acis šaudījās, meklējot ieganstu, lai varētu aizšmaukt, bet Pjotrs Vasiļjičs izaicinoši urbās ar vienīgo aci Miļņikovā, it kā gribētu to dzīvu aprīt.

— Nu, tad jau man arī būs jāiet, — Miļņikovs pēkšņi bija izlēmis. — Gribēju nobaudīt znota cienastu, taču pietrūka karotes ... eh, ir nu gan man radi! ...

Viņš aizgāja uz raktuvēm un sameklēja Oksju, kura patiešām bija uz grūtām kājām. Viņa acīm redzami priecājās par tēva ierašanos, tādā kārtā sagādādama tam patīkamu pārsteigumu. Oksja kā topošā māte vairs nelikās tik nesievišķīga, kaut gan arī tagad nebija tālab kļuvusi skaistāka. Apsēdinājusi tēvu uz kāda brīva paliktņa smiltīm, Oksja apvaicājās par māti, par tuviniekiem, bet beigās gluži mierīgā balsī paziņoja:

— Es, tētiņ, drīz miršu ...

— Nerunā muļķības! ... Pirmā reize jau visām šķiet briesmīga, tomēr sievišķiem sīksta dzīvība ...

— Nē, es miršu... Nodod māmiņai labasdienas. Un pasaki to viņai.

Pjotrs Vasiļjičs gāja prom no Bārenītes, Matjuškas pavadīts, un abi kopā nosoļoja līdz pašai Debesu dāvanai. Kad atklājās skats uz raktuvēm, Pjotrs Vasiļjičs apstājās un smagi nopūtās.

— Pavei, brāl, kā Kiškins izvērsies! ... Prieks redzēt... Nevar ne atskatīties. No tā, kas te kādreiz bija, vairs nav ne vēsts.

Abi raktuvju vilki kā īsti sava amata pratēji ilgi priecēja acis pie darba ritmā ievadītajām bagātajām zelta raktuvēm. Šie milzīgie izraktās zemes kalni līdz ar zemes virsējās kārtas un izskalotās smilts atbērtu vēm, dziļo bedru pareizie kvadrāti, no kurienes bija izņemtas zeltu saturošās smiltis, zelta skalojamā mašīna, ko darbināja tvaikmašīna, jaunais kantoris uzkalniņā, bet tur, lejāk, zeltraču ugunskuru dūmi, nesen cirstu žagaru kaudzes un strādnieki ar tačkām — tas viss bija tik labi pazīstams, mīļš, sirdij tuvs, ka abi no sajūsmas šķita bez elpas. Lūkn tas ir īsts darbs, īsts zelts, neaizsniedzams sapnis, visaugstākais ideāls, kādu spēj iedomāties raktuvju cilvēks savā iztēlē! Tādu darbu vērojot, aizraujas elpa, te nav kā Bārenītē, kur parakņājas drīz vienā, drīz otrā, pēc tam trešajā vietā, taču kārtīga darba nav.

Pjotrs Vasiļjičs palika uz vietas, kamēr Matjuška devās uz kantori. Viņš soļoja gausi, vienkāršā cilvēka zvāļīgajā gaitā un vēroja jaunapsāktos darbus. Semjoničs pašreiz dežurēja pie savas mašīnas, kamēr Marja kantorī veica mājas soli. Būtu pats labākais laiks, ja neuzkultos virsū vecais velns. Jaunajā nojumē tieši pie kantora stāvēja jauni izbraucamie rati, kuros Kiškins devās uz pilsētu nodot zeltu, turpat līdzās jauns stallis, jauna klēts, viss līdz pēdējam sīkumam pārdomāts, viss kā no bodes ņemts.

Bet Marja jau bija pamanījusi ciemiņu, un aiz loga pazibēja viņas smaidīgā seja.

— Esi sveicināta, Marja Rodijonovna ... Kā sviežas? ...

— Kā tad var sviesties, Matjuška: esmu nomocījusies pie gala.

— Kas noticis?

— Beidzos nost viena nevērta cilvēka dēļ... Beidzos nost, tikai viņam, tam ķergalvim, tālab ne silts, ne auksts.

— Ir nu gan nelaime ...

Marja mēļo, bet seja smaidīga, un acis gatavas vai aprīt Matjušku, tā ka šim pat kļūst neērti. Bet viņš nopurina savu ķeraino galvu un apsēstas uz zemes valnīša pie ēkas pamata, lai izkūpinātu smēķi, bet pēc tam dodas iekšā pie Marjas; tā pēkšņi apklust, samulst un lūkojas pretim Matjuškam reizē līksmām un baiļpilnām acīm. Cik viņš šai istabiņā šķiet milzīgs — viņam blakus Semjoničs būtu gatavais cālis.

— Nu, kā tad ir, Marja Rodijonovna?

— Viss pa vecam, Matjuška... Neesam tik ilgi sati-2C6

kušies, bet nu tu esi ieradies — un tev nav ko sacīt. Es jau gribēju, lai aizlūdz par tevi dievu... Melš, ka tava sieva esot cerībās, tad nu tagad tev visas domas pie viņas ...

—■ Ir «nu gan tev mēlīte, Marja ...

Marja noliecās, lai paņemtu kaut ko no plaukta cienastam, kad divas spēcīgas, spalvām apzēlušas rokas satvēra viņu un pacēla kā pūciņu gaisā. Viņa žēli iespiedzās un pamira.

-w*;-Sātan, laid vaļā ...

— Atnāc uz mežu .. . Atnāksi? ...

— Tu esi sajucis, vai? Ej pie savas Oksjas un paprasi viņai, uz kurieni man jāiet... Laid vaļā, lāci!

Marja īsti vairs neatcerējās, kā Matjuška bija aizgājis. Viņa tvīka un reiba, kājas drebēja, rokām nebija spēka... Gribējās raudāt un smieties, un kur tad vēl precētas sievas izbīlis! Šobrīd viņa godīga laulene, bet, tiklīdz aizies uz mežu, — būs pazudusi... Atcerējusies, kā Matjuška viņu apskāva, Marja nikni nospļāvās. Paskaties, bezkauņa! Bet pēc tam viņa pēkšņi sāka raudāt. Apsēdās pie loga, atspiedās ar elkoņiem pret palodzi un ļāva asarām vaļu. Semjoničs, iegriezies vakara pusē, lai padzertu tēju, ievēroja, ka sievai saraudāta seja.

— Kas tev kaiš? — viņš līdzjūtīgi apjautājās.

— Nekas... sāka sāpēt galva... kļuva tik bēdīgi.

Semjoničs bija labsirdīgas dabas uzmanīgs laulātais

draugs. Viņš nekad nerunāja pretim. Marju pārņēma dziļš kauns, un viņa tik tikko noturējās, nepastāstījusi vīram par Matjuškas nekaunību. Bet, uzmetusi skatienu Semjo-ničam un domās to salīdzinājusi ar brašo Matjušku, viņa neko neteica; kālab veltīgi uztraukt vīru? Sāks vēl piekasīties Matjuškam, bet tas viņu nospiedīs kā gnīdu. Ja tā padomā, vainīga taču ir viņa pati. Ka tik tālu ielaidušies .,, Nē, turpmāk nekas tāds nenotiks. Bet šis vēl man teiks: «Atnāc uz mežu.» Atradis zostiņu! Viņa nu tūdaļ skries kā taksis! ... Un kā viņš, lubraks, vispār uzdrīkstējās kaut ko tādu runāt? ...

Līdz pat vakaram Marja staigāja kā apskurbusi, un viņā auga augumā dusmas. Paskat, nekauņa: un tad vēl noteicis vietu — tieši ceļu šķirtnē, kur no Fotjankas ceļa nogriežas taka uz Bārenīti. Semjoničs, kas visu dienu bija nostrādājis pie mašīnas, agri aizgāja gulēt, turklāt no rīta mazā gaismiņā viņam vajadzēja celties. Marja gulēja vīram blakus, taču domas traucās pa Fotjankas ceļu uz krustcelēm.

«Paskat, purva velns, viņš varbūt domā, ka man no viņa bail,» Marja smaidīdama prātoja. «Vai dieniņ, kāds muļķis... Nē, es vēl viņam parādīšu, kā jāgramstās ap cita vīra sievu! ... Zils un zaļš gar acīm nošķīdīs!... Neesi uzķēries uz īstās! Sis esot mani nobaidījis... ha-hā!...»

Marja uzslējās sēdus, ieklausījās vīra dziļajā elpā un klusi izslīdēja no gultas. Uzmetusi sarafānu un veco mētelīti, viņa kā ēna izlavījās no istabiņas, palika uz lieveņa ausīdamās stāvam, tad žigli aizsteidzās uz mežu.

IV

Kādu vakaru vecmāmuļa Lukerja bija tik gauži pārsteigta, ka nespēja pateikt ne vārda, gainījās ar rokām, it kā redzētu savā priekšā spoku. Vecmāmuļa nupat vēl bija no priekšistabas nokāpusi lejā puspagrabā, pārskaitījusi podus ar šīrīta slaukumu, tad iznākusi uz lieveņa un palikusi kā zemē iemieta: viņas priekšā stāvēja Rodions Po-tapičs.

— Vai tu sen jau bez valodas, ko? — vecais pikti jautāja un devās uz priekšistabu.

Nataša, jau pa logu pamanījusi nelaipno vectētiņu, klusi kā pelīte paslēpās kaktā. Arī vecmāmuļa Lukerja izskatījās nobijusies: viņa nejutās vainīga, tomēr sajuta bailes. «Droši vien atnācis mani meitu dēļ rāt,» viņai negaidot iešāvās prātā. Iedama viņa izdomāja, ko teikt. Rodions Potapičs ienāca istabā, noskaitīja svētbildes priekšā lūgšanu un apsēdās uz sola.

— Gadījās nejauši ienākt pie tevis... — večuks teica, izņemdams no ķešas ar asinīm notrieptu nēzdogu. — Se, uzmet acis, vecā.

Nēzdogā atradās četri rūpīgi ievīstīti zobi. Vecmāmuļa Lukerja sāka pa sieviešu modei šausmināties, tomēr neko nesaprata.

— Kur tu tos ņēmi? — viņa jautāja, juzdama, ka nerunā to, ko vajag.

— Neesmu jau zadzis, tie manējie ...

Teikto apstiprinādams, vecais pavēra muti, parādīdams asiņainas smaganas. Nu jau vecmāmuļa bija no tiesas pārbijusies.

— Kur tas tev notika?

— Šahtā ... Ieliku četras patronas, aizdedzināju degļus: izsprāga viena, tad otra, trešā, bet ceturtā nesprāga. Domāju, kas nu noticis... Drusku pagaidījis, gāju lūkoties. Deglis nodedzis gandrīz līdz patronai un nodzisis; tad es dabūju sērkociņus, aizdedzināju, bet deglis nodzisa atkal. Tad es pieliecos un sāku pūst, bet tai brīdī gāja vaļā sprādziens ... Samaņu atguvu tikai augšā, kur mani nesamaņā bija uzstiepuši. Pats gan paliku neieskrambāts, bet zobi bija izsisti, es salasīju ...

^ Dieviņ tētiņ... Kāds nelabais tevi dzina?

— Un tā nu es atnācu... Vai tev nav kādas zāles, ar ko apturēt asinis vai noņemt pampumu: man spīlē vaigu. Pie pelčera kauns braukt, bet jums, vecajām sievām, arī viss zināms... Varbūt zobus varētu iestādīt vecajā vietā?

— Nē, to nevar, tomēr asinis apturēsim... Tāda zālīte ir.

Viena no Rodiona Potapiča īpatnībām bija tā, ka viņš neslimoja pats un neatzina citus par slimiem, apgalvodams, ka tā esot tikai izlikšanās, — tas ir, kad runa bija par tādu neveselību kā galvassāpēm, drudzi, karsoni, sāpēm sirds apvidū, nespēku vai tamlīdzīgi. Pēc viņa domām, slimošana bija vienīgi iegansts, lai izvairītos no darba. Šī iemesla dēj dažkārt notika traģikomiski atgadījumi. Vēl mirušā Karačunska laikā kādam no strādniekiem šahtā saspieda kāju. Cietušo aizsūtīja uz slimnīcu. Tas radīja večukā tādu sašutumu, ka viņš tūlīt gāja pie Karačunska ar oficiālu sūdzību:

— To viņš izdarījis tīšām, Stepan Romanič.

— Kā tad tīšām? Feldšeris apgalvo — esot skarti kauli un kāju varbūt nākšoties noņemt...

— Tīšām gan, Stepan Romanič, viņš to kāju būs atstājis apakšā, lai pēc tam varētu vāļāties pa slimnīcu, bet beigās vēl izdiedelētu penziju... Kas tad nezina, kādi mums cilvēki.

Astoņdesmit gadu vecumā Rodions Potapičs bija saglabājis vēl visus zobus un tagad gauži brīnījās, kā tas varējis atgadīties, ka «dinomīts» vienā reizē izsitis četrus. Kaut sejā nebija pat ne skrambas. Dažs cits būtu saraustīts lupatu lēveros, kamēr večuks dabūja samaksāt vienīgi ar saviem priekšzobiem. «Ko tu laimīgam padarīsi?» strādnieki runāja.

Vecā ietecēja dibenistabā, sāka rakņāties lādēs un iznesa visu, kas vajadzīgs dziedniecībai: saknes, zāles, apvārdotu sāli un vēl kādu īpašu lupatiņā ievīstītu līdzekli. Rodions Potapičs, paklausīgs kā bērns, ņēma tās visas pretī, šķiet, juzdamies satriekts, ka kļuvis tik nevarīgs.

— Bet šīs te iedzersi tad, kad iesi gulēt, ^ vecā pamācīja, — lai izdalās asinis... Labs līdzeklis, ja nenāk miegs vai ja jaucas pa galvu nelāgas domas.

Rodions Potapičs pasmaidīja.

— Tu domā, es sāku jau jukt, — viņš, galvu nogrozīdams, teica. — Arī nelaiķa Stepanam Romaničam viēnreil kaut kas tāds bija iešāvies prātā... Pēc viņa domām, es uz to Vangalīti biju itin kā sists, kamēr Oņikovam būšu gudrs diezgan... Vārdu sakot, jo tukšāka vārpa, jo staltāk slien galvu... Pretīgi noskatīties.

— Par viņu visi sūdzas... — vecmāmuļa Lukerja piebalsoja. — Neļaujot zeltračiem dzīvot... Bet viņi taču ir dzīvi: grib ēst un dzert...

— Viņš tos zeltračus veltīgi spaida, pats sev nodarīdams ļaunumu.

Večuks paskatījās visapkārt un klusākā balsī turpināja:

— Bet man Vangalīte drīz vien piekāpsies... jā. Tas nav joks, mēs jau divus gadus ap to cīnāmies, un visā šai pasākumā ieguldīti lieli tūkstoši. Kad iedomājos, ka tas viss Oņikovam ienesīs augļus, man kļūst baigi. Viņa dullā galva nav nemaz tā vērta... Šis tagad man labinās klāt, kaut gan man viņš vajadzīgs tikpat, cik cūkai sedli.

Sākdams runāt vēl klusāk, večuks iečukstēja vecmāmuļai Lukerjai ausī:

— Dievs apžēlojies!...

— Es runāju to, kas ir... Biju nakti nokāpis šahtā, gāju aplūkot eju un pēkšņi saklausu, ka viņš man soļo nopakaļ. Vai nu es nepazīstu viņa soļus! ...

— Vai dieviņ... Es nu gan būtu uz vietas beigta.

— Neviens bez laika nav nomiris. Bet tādā reizē nedrīkst skatīties atpakaļ... Un tā nu es eju, bet viņš man seko, nogriežos štrekā, arī viņš štrekā. Vienā vietā bija jāmetas rāpus un jālien, lai tiktu līdz šķērsejai, — izlienu un klausos. Viņš lien man pakaļ... Skaidri dzirdams, kā čirkst zvirgzdi un birst zem viņa svara. Nu, šajā brīdī, es atzīšos, arī man bija bail. Lielākā nelaime tā, ka St-epans Romaničs nomira, nedabūjis izsūdzēt grēkus, un nu viņam jaklaiņo apkārt...

— Bet kālab viņš klaiņo ap šahtu?

— Bet kālab tad viņš nošāvās tieši pie šahtas? ... Zeme ir dzērusi grēkus nenožēlojuša cilvēka asinis.

— Nu, bet kas notika tālāk? ... — vecmāmuļa Lukerja, ziņkārības urdīta, prašņāja. — Šausmas klausīties .. .

— Tālāk notika tā . .. Es pagriežos atpakaļ, bet viņš lien ārā no štreka pie manis.

— Dievs tēvs* ... Visi svētie... Vai, nu ir beigas!

— Bet es atkal zinu, ka šitādās reizēs nedrīkst kustēties* * Un tā nu es stāvu nekustēdamies. Viņš izlīda ārā un nāk man tieši virsū... tāds dikti bāls... acis nodūris, kā kad zemē ko meklētu. Atzīšos, man saltas skudras lodāja pa muguru, kamēr viņš pagāja garām cieši jo cieši blakus, gandrīz aizskardams ar elkoni.

Rodions Potapičs ievilka elpu. Vecmāmuļa Lukerja pārbijusies drebēja, ik pa brītiņam mezdama krustus.

— Tev nu gan ir droša dūša, Rodion Potapič!

— Tagad paklausies tālāk: viņš iet no manis prom, bet es nu viņam paka]... Māca drausma, tomēr es kļuvu pārdrošs: sak, jāredz, kas būs. Viņš ieveda mani vienā no šķērsejām un iegāja stāvus sienā, cirtnē. Vai tagad tu saproti?

— Es neko nesaprotu, mīļais. Esmu no bailēm stīva, tevī klausīdamās ...

— Bet es sapratu: viņš man parādīja, kurā vietā ir paslēpusies dzīsla.

— Jā, kā tad! ... Ak, kāda es muļķe! ...

— Nu, tad es tūlīt nākamajā dienā apsāku tai vietā darbus, bet man pirmajā piegājienā tika izsisti zobi, tālab ka tas viss saistīts ar burvestību...

— Kā tad, tev taisnība!... Vajadzēja pasaukt popu, lai norunā pātarus ...

Tai mirklī aiz logiem nošķindēja zvārgulis un apstājās putās nodzīts trijjūgs. Vecmāmuļa Lukerja satrūkās, bet pēc tam noteica:

— Paskat, kā mūsu Kiškins dižojas... Agrāk tā braukāja Jastrebovs, mūsu mīļotais.

Rodions Potapičs sarauca uzacis, taču nepakustējās. Veča uztraucās: kaut nu viss noritētu gludi. Kiškins ienāca istabā varen līksmā omā. Viņš brauca mājup no pusdienām pie raktuvju sekretāra.

— Esmu iegriezies atvilkt elpu, vecmāmuļ, — viņš, nenoņemdams naģeni no galvas, jautrā balsī runāja. — Arī zirgiem jāļauj atšauties. Esmu nedaudz nosebojies ... Ceļš ved cauri mežam, nez vai gaismā tikšu atpakaļ savā Debesu dāvanā?

— Labdien, Andron Jevstratič... Ticis pie bagātības, vairs nevēlies mani pazīt, — Zikovs, sliedamies augšā no sola, ierunājās.

— Ak, Rodions Potapičs! — Kiškins nopriecājās. — Bet es tevi nepazinu. Sen neesam tikušies... Kad mēs ar tevi pēdējo reizi redzējāmies? Ak jā, šeitan pat, pie izmeklētāja. Tu vēl mani kaunināji...

— Pārāk maz esmu kauninājis, Andron Jevstratič, tu, tāds drebulis, biji pelnījis vairāk ...

— Tiesa gan, Rodion Potapič, ja es būtu iesākumā zinājis, vai tad tā darītu, kamēr tagad ir jau par vēlu... Pat bīskaps, būdams badā, zog.

— Ak tad sirdsapziņa moka gan? Ek, Andron Jevstratič, Andron Jevstratič ...

— Pie visa vainīga nabadzība, — vecmāmuļa Lukerja iejaucās starpā, gribēdama pārtraukt nepatīkamo sarunu.

— Tā atgadās daudziem, ka kumoss, kas otra mutē, šķiet milzīgs...

— Tevis dēļ Stepanam Romaničam bija jāapgulstas smiltāja, — vecais šteigers turpināja uzbrukt. — Tieši tevis dēļ... Citiem mērķēdams, tu trāpīji viņam.

— Tā nu iznāca... — Kiškins samulsis apstiprināja.

— Bet vai es tālab priecīgs ?... Un tad es vēl redzēju Stepanu Romaniču sapnī un galīgi pārbijos. Liku, lai notur par viņu dvēseles aizlūgumu, pēc tam kļuva it kā vieglāk...

Rodions Potapičs un vecmāmuļa Lukerja saskatījās, bet tad večuks sacīja:

— Andron Jevstratič, senāk bija parasts teikt: aizgājējs pie vārtiem nestāv, tomēr savu viņš paņem... Bet tas, starp citu, attiecas uz tevi, tu to labāk zini.

Iestājās neveikls klusums. Kiškins nožēloja, ka nelaikā ieradies vecmāmuļas Lukerjas mājā, taču vilcinājās braukt prom, lai kāds nesāktu domāt, ka viņš bēg.

— Varbūt paliksi šeitan pa nakti? — vecmāmuļa Lukerja piedāvāja. — Kur tu pa tumsu brauksi?

— Bet man patiešām jau laiks! ... — Kiškins slējās kājās. — Lai tikai tieku līdz tumsai galā ... Nodod, vec-māmuļ, no manis labasdienas savam mīļajam dēlam Pjotram Vasiļjičam. Viņš pašreiz slamstoties pa Bārenīti... Nu tev, brāl, vakars: jāaizmirst gan iemaukti, gan svari — jāmet tam amatam miers.

— Labāk nerunā, — vecmāmuļa Lukerja ievaidējās. — Viņš nav nemaz rādījies mājās. Nezinu, kas tagad būs.

— Nekas, kļūs lokanāks, pagaidi, — Kiškins mierinādams teica. — Atcerēsies līdz nākamajam pērienam...

— Bet tev, vecmāmuļ, nederēja savu Pjotru Vasiļjiču šitā apkaunot, — Rodions Potapičs ierunājās starpā. — Pamācīt vajadzēja, tas tiesa, bet ne jau pasaules priekšā... Taisnība, vīram nav vairs izejas ne šādas, ne tādas. Ar savu amatu arī viņš nav pelnījis uzslavu, kaut gan arī jūs te visi kļuvuši dulli, taisni kā driģenes saēdušies... Nē, nebija labi! Vajadzēja aprunāties ar mani: gan mēs par abiem izmācītu.

Izgājis pa vāitiem, Kiškins ieraudzīja uz mājas pamatu valnīša Natašu, kura te sēdēja blakus savam brālītim, gaidīdama, kad aizies piktais vectētiņš.

— Kāpēc tu, dūjiņ, slapsties gar pakšiem? — Kiškins, ceļa ratos sēzdamies, jautāja.

— Man bail no vectētiņa... — Nataša atbildēja, nosarkdama kā bērns.

— Slikti rādās, labi būs... Brauksim pie manis ciemos? ...

Kad zirgi sakustējās un pie loka sāka tinkšķēt zvārguļi, pa vārtiem izsteidzās vecmāmuļa Lukerja.

— Pagaidi, Andron Jevstratič!... — viņa aizelsusies sauca. — Paņem manu naudu ...

— Ahā... kur tu biji toreiz? Nē, nu tu vari mani kaut lūgt, man tavas naudas nevajag ...

Ceļa rati aizripoja, zvārguļiem šķindot, bet vecmāmuļa Lukerja palika ar savu vecā nēzdogā iesieto naudu. Viņa vēl brītiņu pastāvēja, kaut ko murminādama, bet tad sāka steberēt atpakaļ. Pamanījusi Natašu, viņa tai uzbrēca un iegrūda dunku sānos.

— Liekēži!... vecā errīgi sauca. — Vai man te nabagmāja, vai? ...

Rodions Potapičs pretēji ieradumam šoreiz palika ilgi pie vecmāmuļas Lukerjas. Vecā sāka pat brīnīties: viņš nebija vīrs, kas velti šķieda laiku.

— Patiešām, var domāt, ka esmu sācis jau jukt, — večuks, bārdu glaudīdams, bēdīgā balsī teica. — Nesaprotu, kas pasaulē notiek... To, kas bijis agrāk, saprotu, bet to, kas pašreiz, — vairs ne. Ļautiņiem nav pamata zem kājām . ..

— Kas tiesa, tas tiesa! ...

— Vienalga, vīra cilvēks vai sievišķis — visi gluži kā apdulluši. Nav nemaz tālu jāmeklē, ņemsim par piemēru, vecmāmuļ, tevi. Arī tu esi vecumā kļuvusi traka pēc mantas . .. Mantkārības urdīta, sāksi nīsties ar dēlu, bet nu abiem jāraud asaras. Un tā it visur... Kad sāku domāt, aptekas dūša ... Gribētos aiziet, kur acis rāda, lai tikai nebūtu jāredz vai jādzird tās jūsu bezprātības.

Vecmāmuļa Lukerja nomākta klusēja. Rodiona Pota-piča izskatā viņas priekšā šķita nostājusies kāda aizmirsta pasaule, kur viss bija tik stingri noteikts, skaidrs un vienkāršs un kur sieva bija un palika vienīgi sieva. Tā bija vecā «lielkrievene», spējīga panest uz saviem sievietes kamiešiem jebkuru nastu. Vai viņai var nostādīt līdzās šīsdienas sievu, it īpaši tādu, kas nāk no raktuvēm? Tagadējās, kā vējiņš papūš, tā lidinās. Kā ganāmpulks, kuram trūkst gana... Bet pats galvenais, ka nav vairs bijāšanas, un arī vīra cilvēki kļuvuši nestipri. Rodions Potapičs pareizi saka.

Abi vecie mēļoja par pagājušajiem laikiem, uz brīdi aizmirsuši tagadni, kur valdīja viņiem nesaprotamas tieksmes, rūpesti un nešpetnība. Tikai tagad vecmāmuļa Lukerja sāka pamazām aptvert Rodiona Potapiča nāciena iemeslu, viņam bija smagi, un neatradās neviena, kam izkratīt sirdi.

Metās krēsla, kad Rodions Potapičs devās prom. Viņš nevēlējās iet dienas gaismā cauri Fotjankai, lai nebūtu jāsatiek tie, kuri vāvuļoja ap traktieri. Vakaros Fotjankā pulsēja drudžaina dzīve. No tuvīnajām raktuvēm saradās visi strādnieki un traktiera priekšā spiedās un grūstījās. Rodions Potapičs apgāja ar līkumu apkārt šim nolādētajam pasaules nostūrim, kurā auroja dzērāju balsis, skanēja ermoņikas, tika dziedāts un vāvuļots, un devās lejup uz Balčugovku, bet, tiklīdz spēra kāju uz tilta, viss Uļjana skrausts sāka plaiksnīties sarkanā blāzmā. Paskatījies atpakaļ, viņš iedomājās, ka sācis degt traktieris ... Vakars bija rāms, un liesmas kāpa stāvus debesīs.

— Tā taču vecmāmuļas māja, kura deg! — večuks iekliedzās, mezdamies skriešus atpakaļ.

Un patiešām — dega Pjotra Vasiļjiča māja, uguns bija sākusies no dibenistabas. Milzīgas liesmu mēles rīšus aprija veco, no dižpriedēm būvēto ēku, un visapkārt sprakšķēja, it kā kāds lobītu ar zobiem baļķus. Visi fotjankieši bija jau notikuma vietā. Kliedza, brēca, taisīja jandālu, tikai neviens neko nepalīdzēja. Pie pagasta valdes stāvēja četras ūdens vātis, kā arī ugunsdzēsēju mašīna, taču mucas bija izkaltušas, bet mašīnai nevarēja sameklēt šļūteni. Un tā arī nepalīdzētu: uguns plosījās pilnā sparā, un māja šā vai tā nosvils līdz pamatiem.

— Aizdedzinājis pats savu māju!... — ļaudis, kas bija aizsprostojuši ielu, klaigāja, traucēdami pārējiem dzēšanu. — Vai nu par tukšu viņš toreiz pagasta vardē draudējis nodedzināt visu Fotjanku. Mest viņu ugunī, vienacaino neģēli!...

— Stāsta, skuķe viņu redzējusi! ... Esot zadzies klāt no sakņu dārzu puses un uzšļācis dibenistabas galam pitereļļu.

Rodions Potapičs meklēja vecmāmuļu Lukerju, taču ļaužu drūzmā nespēja atrast.

— Jādomā, ka viņa, tā sacīt... — kāds nepazīstams vīrietis stāstīja. — Būs iekļuvusi tieši uguns speltē. Runā, esot metusies istabā pēc naudas un tur dūmos noslāpusi.

Vecais, šausmu pārņemts, pārmeta krustu.

V

Nākamajā dienā pēc ugunsgrēka Fotjankā ieradās Marja. Viņa vispirms sameklēja Natašu un Pēci, kuri bija apmetušies pie kaimiņiem. Pēc nakts pārbīļa bērni priecājās par savu krustmāti, kura tagad šķita jo sevišķi mīļa un tuva. Nataša no priekiem pat apraudājās.

— Mīļo krustmāmiņ, ak, kā mums te gāja, — glauzdamās Marjai klāt, viņa runāja. — Tādas šausmas, ka nevar izstāstīt...

— Ko te vecaistēvs meklēja?

— Tāpat bija iegriezies ... Sēdēja līdz krēslai un visu laiku sarunājās ar vecmāmuļu. Bet mēs abi ar Pēcīti tupējām uz pamatu valnīša: man bija bail viņam rādīties. Bet tagad Pēcītis kļuva miegains... Es viņu klusītiņām ievedu priekšnamā. Noliku gulēt, bet pa lūciņu — mums bija sienā ietaisīta maza vēdināmā spraudziņa —

ieraudzīju, ka no sakņu dārza puses kāds zogas klāt. Skatos, rokā viņam tāšu ciba, dodas taisni uz dibenistabas galu un kaut ko uzšļāc no cibas sienai. Es pārbijos, gribēju kliegt, bet skatos: tas taču mūsu tēvocis Pjotrs Va-siļjičs ... dieva vārds, krustmāmiņ, viņš! ...

— Nu tu gan mels, Nataša. Tev būs aiz bailēm tā licies ... Un kā tad tu krēslā varēji saskatīt? ... Pjotrs Vasiļjičs tajā laikā bija raktuvēs... Bet kas notika tālāk?

— Tad es gribēju pasaukt vecmāmuļu, bet baidījos. Jo, kad vectētiņš aizgāja, es steidzos pie vecmāmuļas, taču viņa man uzbrēca ... Viņa visu dienu bija uz mani nikna Pēcīša dēļ. Tāpēc es aiz bailēm klusēju. Bet pēc tam vecmāmuļa aizdzina mani uz pagrabu... Kad es izskrēju no pagraba, dibenistabas gals jau bija dūmos un liesmās... Metos priekšnamā, paķēru Pēcīti un pati neatceros, kā viņu guļošu izvilku ārā uz ielas... Taču vecmāmuļas nebija ... Es skrēju no jauna priekšnamā, bet vecmāmuļa turpat manu acu priekšā metās uz dibenistabu tieši liesmās. Pēc tās savas lādes... Tur viņu vēlāk atrada pie lādes. Galīgi sadegušu... Tā ka vairs nevarēja pazīt...

Natašas stāsts pārgāja skaļās raudās, tā ka Marjai vajadzēja meiteni mierināt.

— Bet ļaudis tik meklēja Pjotru Vasiļjiču, — Nataša atsāka, — visi gribēja mest viņu ugunī.

— Muldi vien, muldi, muļķe!... Tu pie visa esi vainīga ... Ja tev turpmāk jautās, atbildi, ka neesi neviena redzējusi un tikai aiz bailēm samuldējies.

— Bet es taču redzēju ...

— Turi muti, stulbene!... Ja tu tā runāsi, Pjotru Vasiļjiču aizdzīs uz Sibīriju. Vai tu tagad saprati? ... Un, ja tev jautās, atbildi vienu: es neko nezinu.

Aina ugunsgrēka vietā izskatījās briesmīga. Pa nakti liesmu mēles bija nolaizījušas veselas trīs mājas. Atstājot vienīgi skursteņus un apdegušus stabus. Ap to vietu, kur bija atradusies vecmāmuļas Lukerjas dibenistaba, drūzmējās cilvēki. Tur starp apdegušajiem baļķiem gulēja pārogļojušās, gluži nepazīstamas pašas vecmāmuļas Lukerjas mirstīgās atliekas. Kāds labs cilvēks tām bija pārsedzis pāri baltu autu. Pagasts bija norīkojis sotņiku, kurš apsargāja mirstīgās atliekas, kamēr ieradīsies stano-vojs. Bet Marjai, šai ainā veroties, sažņaudzās sirds, it īpaši pēc tam, kad viņa pazina vecmāmuļai Lukerjai blakus guļošās dzelzs skavas, kas bija palikušas pāri no vecmāmuļas slepenībā turētās naudas lādes... Vecā, kā redzams, bija noslāpusi, gulēdama pati uz savas bagātību krātuves. Ļautiņi skali klimstēja. Visi lamāja Pjotru Va-siļjiču. Marja mēģināja to aizstāvēt, bet viņu gandrīz pašu piekāva.

— Mēs viņam, nelietim, uzliksim laužņus! ... Tas ir viņa darbs... Pats pagastā lielījies, ka nosvilināšot visu Fotjanku.

Ļaudis vispār bija loti satraukti. Ugunsgrēkā cietušie kaimiņi vēl vairāk sakarsēja jau tā saniknotos prātus. Sievas brēca un kliedza, ugunsgrēkā cietušie vīrieši drūmi klusēja, kamēr sabiedriskā doma visu laiku attīstījās un brieda.

— Tiesāsim viņu, vienacaino velnu, paši! ... Ko sta-novojs viņam padarīs?... Aizdedzinājis un aizlaidies lapās. Tādu nomaitāt būtu par maz, raug, kur tā nelaime! ...

Tādā kārtā Pjotrs Vasiļjičs tika izsludināts ārpus likuma. Tagad vairs nemeklēja pierādījumus, necentās izprašņāt Natašu: viss jau tāpat bija skaidrs.

Ugunsgrēka vietā Marja sadūrās aci pret aci ar Jer-mošku, kurš bija ieradies tieši no Balčugas rūpnīcas apskatīt nelaimes vietu un sadegušo veceni...

— Vecmāmuļa Lukerja nu aizgājusi dieva mierā, — padevis Marjai labdienu, viņš teica. — Pati lielākā nelaime tā, ka vecajai nācās aiziet bez grēku izsūdzēša-nas... Gauži žēl. Bet vispār, jāteic, vecmāmuļa bija jau dikti veca, laiks atpūsties, ja tikai neiznāktu tik nean-štendīgi.

— Visi mēs esam dieva rokā, Jermolaj Semjonič... Kādu nu katram tas kungs galu lēmis.

— Tiesa gan. Visi esam tikai cilvēki, Marja Rodijo-novna, un visi reiz nomirsim ... Runā, ka vecā esot sadegusi tieši uz savas lādes? Ak, cik tas viss neanšten-dīgi...

— Ak, ko gan ļautiņi nepļāpā! Vecajai vienkārši iesitas mutē dūmi, un viņa zaudēja samaņu... Cik tādam vecam cilvēkam vajag? Bet tās par to lādīti ir tukšas pļāpas.

— Protams, ka tukšas, es tik tā starp citu. Uz redzēšanos, Marja Rodijonovna ... Nododiet labasdienas Andro-nain Jevstratičam. Drīz es aizbraukšu pie viņa ciemos.

— Laipni lūdzam ..

Gabaliņu pagājis, Jermoška griezās atpakaļ un, aplaidis acis visapkārt, ierunājās:

— Bet mana Darja guļ plīteniski. Ja ne šodien, tad rit viņai beigas. Ak, cik gauži viņa pati tās gaida! ...

Ievērojis, ka Marja smīn, viņš apjucis piebilda:

— Jūs tikai neiedomājieties, ka es viņu nogalējis ... Neesmu viņai ne pirksta piedūris. Agrāk šad tad gadījās, bet nu vairs ne ...

— Jūs ņemsiet sievu?

— Kad četrdesmit dienas būs apkārt, varēs padomāt... Bet jūs jau mani nepagaidījāt, Marja Rodijonovna! ...

— Ņemiet Natašu: viņa pēc vaiga gauži līdzīga Feņai. Es viņu vedu sev līdzi uz Debesu dāvanu, lai paciemojas ...

— Jā, patiešām, Marja Rodijonovna, tāds musturis man noder. .. dieva vārds! . .. Tad nu jūs, tā sacīt, nenovērsiet no mums savu laipno vaigu... Es par to aizvedīšu jums kādu šķiņķību. Kaut jel Darja drīzāk nomirtu, tad mēs visu ātri nokārtotu, Fedosja Rodijonovna tagadiņ pārcēlusies uz pilsētu... Es viņu viendien satiku. Izskatās bāla un vāja ...

Marjai būtu vajadzējis dienas trīs aizkavēties Fotjankā, tomēr viņa nesagaidīja vecmāmuļas bēres. Arī Natašu bija nepieciešams jo ātrāk pievietot. Debesu dāvanā Na-taša pati sev nopelnīs maizi, turklāt atnesīs labumu arī citiem. Neskaidrība radās vienīgi Pēcīša dēļ, taču Marja bija tālredzīga. Tas viņai likās pat izdevīgi, jo, izmantojot Pēci, ar skuķi varēs rīkoties pēc patikas.

— Es pievietošu arī tavu Pēcīti, — Marja ierunājās, uzmanīgi vērodama savu upuri. — Cik tādam puišelim vajag. Nelaiķa vecmāmuļa viņu visu laiku tramdīja, bet man pat ir prieks: lai puika dzīvo. Neesat taču svešinieki ...

Pēc šiem vārdiem Nataša atmaiga, kaut agrāk nebija mīlējusi Marju. Marja, ne brīdi nekavēdamās, aizveda viņus uz raktuvēm un kā izmanīgs zirgu zaglis pa ceļam pūta ausīs visvisādus jaukus solījumus. Jāpiezīmē, ka Marja bija atbraukusi uz Fotjanku kā īsta lielmāte ar Kiškina zirgiem un Kiškina ceļa ratos. Kamēr viņi brauca, Nataša kāvās ar dažnedažādām domām, kuru iemesls bija uzmācīgais večuks, bet Marja arī tagad prata meiteni nomierināt, un kam gan lai citam Nataša ticētu, ja ne

Marjai. Tolaik, kad Marja dzīvoja mājās, pēc viņas stabules dancoja visi: gan pati Ustiņja Markovna, gan krust-māmiņa Anna, gan krustmāmiņa Feņa.

— Un, ja tāds večukiņš pajoko, tev tālab nav jāuztraucas, — Marja pūlējās iestāstīt. — Tas nav tas, kas jaunu puišu iekāre ...

Tādā kārtā Marja varēja svinēt uzvaru. Viņa bija apsolījusies atvest Natašu, un viņa to atveda. Kiškins, kā allaž, notēloja veselu komēdiju: uzbruka Marjai un ilgi šķendējās, ka viņam te neesot nespējnieku patversme un ka Marjas radu varzai laikam nebūšot gala. Drīz vajadzēšot dot maizi arī Tarasam Mijņikovam un Pjotram Vasiļ-jičam. Natašu viņš tagad neievēroja un pat izlikās dusmīgs. Vienīgais, kas visu šo komēdiju nesaprata, bija Semjoničs, kurš uztraucās, kad sieva ķildojās ar saimnieku.

— Tu, Masa, ar viņu pārlieku droši runā, — viņš sievai pārmeta. — Ka viņš man neuzsāka vietu..,

— To viņš nedarīs, vecais velns! 4.. Bet, ja uzteiks, gan tu sev atradīsi darbu.

Iekārtojusi Natašu raktuvēs savā istabiņā, Marja posās atkal ceļā un steidzās uz Fotjanku, lai nobērotu vecmāmuļu Lukerju, bet no turienes uz Balčugas rūpnīcu ciemos pie savējiem. Viņa bija padzirdusi, ka tēvs esot pavieglā prātā, tālab bija jātur acis vaļā, lai visu mantu nesagrābtu Anna. Anna jau tā bija ar saviem bērneļiem iežēlinājusi tēva sirdi. Mazais Jaša, saprotams, negūs neko un tāpat arī Tatjana — ja vien Ustiņjai Markovnai nekļūs to žēl un viņa neiedos no savas daļas. Arī māte pati jau veca, turklāt bērna prātā... Bet pats svarīgākais brauciena iegansts bija vēlēšanās satikt Matjušku, kuram pēc norunas vajadzēja viņu pie Bākas bruģa gaidīt. Marja devās ceļā viena pati raktuvju ratos, kādos brauca visi zeltrači.

— Uzmanies, ka tevi ceļā kāds neapnerro, — Semjoničs, sievu izvadīdams, brīdināja, — pa mežu klimst dažnedažādi klaidoņi...

— Bet tu pārlieku neluncinies ap Natašu, — Marja atcirta.

Viņa sākumā bija no vīra baidījusies, pēc tam kaunējusies, vēlāk sajutusi žēlumu, bet beigās to ienīda, tālab ka viņš ietiepīgi izlikās, it kā neko neredzētu. Turklāt Marjas acīs viņš šķita tik pārlieku sīks... Ar Marju vis-

pār notika nelāgas lietas: viņa staigāja gluži kā apmāta, kādas dīvainas apņēmības pilna.

— Nataša, kad kopsi kantori, pavēro, kur Androns Jevstratičs glabā dzelzs lādes atslēgu, — viņa pirms došanās ceļā teica. — Un, ja dabū, paņem un noslēp .. .

Nataša nesaprata, kāpēc atslēga jāslēpj. Marja beigās apskaitās un pateica:

— Viņš man apnicis tikpat kā rūgta nāve... Lai dabū pameklēt, vecais mantrausis. Tevis un Pēča dēj viņš mani ēstin ēd. Noliec atslēdziņu uz plauktiņa zem svētbildes. Saprati?

Tagad Nataša saprata un iesmējās. Viņai iepatikās doma pabaidīt nepatīkamo večuku, kurš jau atkal bija sācis tai veltīt saldi pieglaimīgus skatienus.

Semjoničs pie tvaika katla strādāja pa naktīm. Dienās viņš gulēja, bet vakaros devās pie mašīnas. Taisnību sakot, šo nakts darbu vīram bija izdomājusi Marja, lai Semjoničs netraucētu viņai izbaudīt dzīves saldumu. Viņa pati bija palūgusi Kiškinam nozīmēt vīru nakts maiņā.

— Tu izklaidējies, Marjucīt, — Kiškins smaidīdams teica. — Nebaidies, es neko neredzu un neko nezinu... Vīra un sievas vienīgais tiesnesis — dievs. Tu man tikai...

— Es tagad braukšu uz Balčugas rūpnīcu, tad nu jūs pats izmetiet tīklu. Kantorī Nataša paliek viena... Nu, vai tas jūs apmierina? . . .

— Es tevi, Marjucīt, apzeltīšu.

Ap pusnakti, kad Semjoničs snauduļoja pie savas mašīnas, kāds atsteidzās ar ziņu, ka kantorī lēcies kas nelabs. Visi metās turp. Atklājās šaušalīga aina . .. Pašā kantorī nodurts gulēja Kiškins. Viņš gulēja apakšveļā un bija, kā redzams, izmisīgi turējies pretim, tālab ka rokas bija briesmīgi sagraizītas. Semjoniča istabiņā atrada veselus trīs līķus: savā guļas vietā uz grīdas nogalināts gulēja Pēcītis — viņš, kā redzams, bija nonāvēts miegā, Nataša gulēja tieši durvīs ar sadragātu galvu, bet uz lievenīša pati Marja. Viss bija notašķīts ar asinīm. Slepkavības nolūks šķita nepārprotams: kase izrādījās tukša... Redzot šo ainu, visiem iešāvās prātā viena vienīgā doma: to varēja izdarīt tikai Pjotrs Vasiļjičs, neviens cits. Un to viņš būs pastrādājis savā izmisumā. Tas, bez šaubām, viņa roku darbs. Kura gan cita? Neskaidrs palika vienīgi tas, kāpēc Marja atgriezusies savā istabiņā. Visi bija redzējuši, ka viņa jau dienā aizbrauc uz Fotjanku. Zirgu atrada ceļā — tas bija piesiets pie koka netālu no ceļa. Aizdomas, kas krita uz Pjotru Vasiļjiču, pavairoja tas, ka viņš tieši tai dienā bija manīts raktuvju tuvumā, bet pēc tam šķita kā ūdenī iekritis. To, protams, bija izdarījis viņš ... No Bārenītes viņš bija aizgājis pēc pusdienas. Matjuška gulēja savā zemnīcā slims. Viņš centās aizstāvēt Pjotru Vasiļjiču. Vai mazums tagad visvisādu klīstot pa mežu: būšot uzglūnējuši un visus nonāvējuši.

Debesu dāvanā ieradās izmeklētājs, uradņiks, pieaicinātie liecinieki. Izdarīja izmeklēšanu, kura apstiprināja pastāvošās aizdomas: aiz kases atrada Pjotra Vasiļjiča cepuri, ko visi pazina. Viņš, kā redzams, bija to steigā aizmirsis. Izmeklētājs jau bija paguvis sastādīt jo sīku notikušā nozieguma ainu: Pjotrs Vasiļjičs satika ceļā Marju un kaut kāda iemesla dēļ pierunāja viņu atgriezties mājās. Varbūt viņš tai bija teicis, ka Kiškins ar Natašu noslepkavoti, bet, kad Marja atgriezās, tad viņš nogalināja arī to, gribēdams noslēpt visas pēdas. Šāds izskaidrojums bija būtībā apšaubāms, taču pagaidām izrādījās vienīgais.

Kad izmeklētājs bija jau aizbraucis, gaismā nāca jauns apstāklis, kas visu izmainīja: netālu no Bākas bruģa tika atrasts noslepkavotā Pjotra Vasiļjiča līķis. Viņš acīmredzot bija nogalināts uz ceļa, bet pēc tam ievilkts dūkstī.

VI

Kompānijas stāvoklis bija bēdīgs. Zeltraču savrupus darbi bija pilnīgi pārtraukti un līdz ar to pašā saknē izskausta zelta izlaupīšana, bet tai pašā laikā kompānija bija palikusi bez galvenā ienākumu avota, ko agrāk deva savrupus darbi. Bet Oņikovs gribēja būt konsekvents un nolēma turpināt zelta ieguvi tikai pašas kompānijas organizētajos darbos. Vispirmām kārtām cerības lika uz Vangalīti un tad vēl nedaudz lejpus Fotjankas Balču-govkas upes tece tika novirzīta jaunā gultnē — vajadzēja izstrādāt līdz galam izklaidus zelta iegulu, kuru šķērsoja upe. Jau otru gadu būvēja milzīgu aizsprostu, kam vajadzēja novadīt upi jaunā gultnē. So milzu darbu strādāja veselu ziemu, un tas izmaksāja desmitiem tūkstošu rubļu.

Kad ūdens bija aizvadīts, ķērās pie virsējā slāņa noņemšanas, kurš klāja zelta iegulu. Ar pavasara iestāšanos bija paredzēts ķerties pie zelta smilšu skalošanas, šai vajadzībai uzstādīja vairākas zelta skalojamās mašīnas un divas tvaikmašīnas. Jaunā atradne bija nedaudz lejpus Uļjana skrausta, tā ka, pēc visām pazīmēm spriežot, izklaidus zelta iegula bija veidojusies no sairušām zelta dzīslām, kuras atradās tieši šai skraustā, un zeltu varēs vienlaikus iegūt gan no izklaidus iegulām, gan arī no pamatieža.

— Mēs zeltam ķersimies klāt reizē no astes un galvas, — mēdza uzsvērt Oņikovs tais reizēs, kad sastapa Rodionu Potapiču.

— No jūsu mutes dieva ausi, — večuks, kurš tagad no visas sirds ienīda Oņikovu, izvairīgi noteica.

Fotjankieši, šķiet, bija nokļuvuši bezizejas stāvoklī. Ciedraines zelts bija dažlabam viesis cerību, vienam otram pat ļāvis sajust lūpās saldumu, tomēr ļaudis visumā cieta vēl gaužāku trūkumu nekā iepriekš, jo bija beigušies zelta savrupus ieguves darbi Balčugas iecirknī. No šiem darbiem parasti maz kas atlēca, tomēr to vērtību vairoja apstāklis, ka darbi visnotaļ iekrita ziemas tukšajā laikā. Tuvredzīgais raktuvju strādnieks neprata taupīt nebaltai dienai, un raktuvēs nopelnītie graši aizskrēja skurstenī. Tie nedaudzie gadījumi, kur kāds vairāk vai mazāk nejaušā kārtā bija ticis pie bagātības, neko negrozīja vispārējā strādnieku nabadzības ainā.

Pie kā novedusi zelta savrupus ieguves izskaušana kompānijas iecirknī, to vispirms parādīja nodokļi. Nodokļu parādi gadījās arī agrāk, tomēr tagad tie sasniedza milzīgu summu. Fotjankas ciemata vecākais pūlējās, cik jaudas, bet, kaut vai izstiepies, nevarēja itin neko panākt. Vairākkārt atbrauca zemniecības lietu komisijas pastāvīgais loceklis kopā ar ispravņiku, taču arī tie neko nepanāca.

— Kā lai to saprot, — pastāvīgais loceklis brīnījās, — visapkārt ir zelts, bet jūs neesat spējīgi samaksāt nodokļus? .,.

— Tieši tā, jūsu aukstumdzimtība, — vecākais atbildēja. — Zelts ir visapkārt, bet pašā vidū nabadzība... Viss atkarīgs no kompānijas: ja tā zeltračiem atļautu savrupos darbus, tad vēl būtu glābiņš... Tā nav īsta peļņa, tomēr maizei un ūdenim pietiktu.

Arī sarunas, ko šai jautājumā veda ar Oņikovu, neko nedeva. Oņikovs turējās pie sava, atsaukdamies uz likuma burtu, ar kuru bija aizliegti savrupus darbi. Te, bez šaubām, visu izšķīra vārdu spēle: nolikums par zelta ieguvi savrupus darbus privātām personām tik tiešām neatļāva, bet kā pagaidu pasākumi bija atļauti grupu jeb zelta savācēju darbi, kas beigu beigās nozīmēja gluži to pašu.

— Es rīkojos vienīgi pēc likuma, — Oņikovs atkārtoja, līdzinādamies cilvēkam, kurš neārstējami sists ar ietiepības dullumu. — To ļaunumu taču beidzot vajadzēja izravēt ar visām saknēm ...

— Jā ... hm ... Taču apustulis Pāvils ir teicis, ka «likumu būs piemērot atbilstoši vajadzībai». Jūsu reformas kaitē kroņa interesēm.

— O, tā nu gan nav! Strādniekiem var dot, cik grib, viņi visu nodzers... Kāds labums no Ciedraines iecirkņa? ...

Lieta tāda, ka tieši strādniekiem Ciedraines iecirknis bija radījis vienīgi ilūziju par to, kādam jābūt īstam darbam, jo te viena saimnieka — kompānijas vietā bija desmitiem, un tā, lūk, arī bija vienīgā atšķirība. Pagaidām īstie cilvēku labdari šķita zelta uzpircēji, tādi kā Jastre-bovs. Bez tam sīko raktuvju īpašnieki jaudāja strādāt vienīgi vasarā, kamēr ziemu raktuves stāvēja dīkā.

Strādnieku neapmierinātība ar jauno galveno pārvaldnieku sāka iegūt visai asu izpausmi. Kaut tagad viņu pat nelamāja, taču vārdos neizteiktā vienkāršo ļaužu neapmierinātība auga augumā un kā pavasara palu ūdeņi lauzās pāri krastiem.

— Es ilgi netielēšos: tiklīdz nebūs tā, kā vajag, aicināšu šurp sl dniekus no citurienes, — Oņikovs dižojās. — Ja ko dara, tad jāizdara līdz galam.

Rodions Potapičs sēdēja savā Vangalītē un nevēlējās neko zināt. Pateicoties līmeniskajai ejai, iedziļināšanās zemē bija jau sasniegusi četrdesmit sestās ass atzīmi. Šahta bija izmaksājusi bargu naudu, un tāpēc visi pie tās tik ļoti turējās. Šī šahta līdzinājās bīstamai sērgai, kura neglābjami sagrauž organismu. Un vienīgi Rodions Potapičs nebija zaudējis ticību savam lolojumam, tikai baidījās, ka kompānija varētu pārtraukt līdzekļu piešķiršanu.

Kādreiz naktī večuks sēdēja kantora istabiņā un snauda. Viņu pamodināja piesardzīgs klauvējiens pie loga.

— Kas tur ir, kāda kristīga dvēsele?

— Vai var ieiet, vectētiņ, apsildīties?...

— Tu dienas laikā nevarēji? — ieskatījies jaunā cilvēka kuplbārdainajā sejā, Rodions Potapičs brīnījās.

— Nu, nāc iekšā.

Pēc mirkļa kantora istabiņas durvīs parādījās apsnigušais Matjuška. Rodions Potapičs viņu tik tikko pazina.

— Ko tu pa naktīm klenderē apkārt? — večuks saīdzis jautāja. — Tagad jau visādi klaiņo pa mežu ...

— Mani spiež nepieciešamība, vecotēv... — Matjuška izklaidīgi noteica, grozīdams rokā cepuri. — Oksja aizgāja dieva mierā ...

— Nomira? ... — večuks, tūdaļ pārvērties, līdzjūtīgi jautāja. — Ak, nabadzīte... Viņa mani toreiz apveda ap stūri, bet lai dievs viņai piedod.

— Viņa, vecotēv, mocījās veselu nedēju, nevarēdama piedzemdēt... Veselu nedēļu nebalsī kliedza, bet mežā nebija palīdzīgas rokas. Ak vai, vecotēv, kas gan viņai nebija jāizcieš! ... Tika pieminējusi arī tevi. «Matjuška,» viņa man teica, «kad es būšu nomirusi, aizej uz Vangalīti pie vecātēva un pasaki paldies, ka viņš mani toreiz piemitināja.»

— Atcerējās?

— Protams, vecotēv... Bet pirms pašām beigām it kā pieklusa un paaicināja mani, lai apsēžos blakus. Nu, es tad apsēdos... Viņa satvēra manu roku, tā ilgi lūkojās manī un tad sāka raudāt. «Nevajag, Oksja,» es viņai teicu, «gan dievs dos un tu tiksi atkal uz kājām...» — «Vai tad es par to, Matjuška,» viņa man saka. «Man tevis žēl...» Nu, tagad tu redzi, kāda viņa, tā Oksja, bija. Saprata visu desmitkārt labāk nekā jebkurš gudrais ...

Matjuška palika brītiņu pie sliekšņa stāvam, pārstāstīja vēlreiz par Oksjas nāvi un tad posās iet. Par to Rodionam Potapičam bija atkal brīnums.

— Kur tu nakts laikā iesi? — večuks viņam jautāja.

— Pārguli šahtā pie mums.

Matjuška brīdi mīņājās, bet tad pēkšņi pār vaigiem tam sāka aumaļām ritēt jauna cilvēka asaras.

— Man smaga sirds, vecotēv... — viņš elsās čukstēja.

— Ak vai, cik smaga ...

Večuks sarauca pieri: vai jaunam vīrietim pieklājas šitā gaudot? ...

Matjuška tomēr nepalika pa nakti. Viņš reižu reizēm nedroši aizgāja līdz kantora istabiņas durvīm, apstājās, griezās atpakaļ. Ar Matjušku vispār vairs nebija labi, to redzēja visi strādnieki.

Kādā citā reizē viņš nolaidās tieši šahtā un sameklēja cirtnē Rodionu Potapiču, kurš tur ievietoja dinamīta patronas spridzināšanai.

— Vai, kā tu mani pārbiedēji! — Rodions Potapičs dusmīgi iesaucās. — Ko tev atkal vajag? ...

Matjuška klusēja. Večuks izbrīnījies paskatījās uz viņu. Tāds spēka pilns puisis, ja vien nebūtu tik dumjš! Ko šitādas rokas vienas pašas nav vērtas! Likt tik tādu cirtnē!

Kad bija noticis sprādziens un Rodions Potapičs vērīgāk aplūkoja nokritušās akmens šķembas, viņš sagrīļojās, it kā būtu ieraudzījis rēgu. Sprādziens bija atsedzis lielisku pusotras aršīnas platu dzīslu, bet ar rūsu klātajā kvarcā kā zeltainas asaras vizēja dārgais metāls.

— Kas tad tas? — uz Matjušku raudzīdamies, večuks brīnījās. — Kā mēs to dzīslu visu laiku meklējām, bet, palūk, kad tā parādās... Tas ir uz tavu laimi, Matjuška! ...

Matjuška vēl arvien klusēja, kamēr Rodiona Potapiča acīs iemirdzējās asaras. Šis bija viņa pēdējais zelts... Atlauzis dažus vērtīgākus gabalus, večuks pavēlēja cirtnes strādniekiem doties augšup, bet šahtas lūku pašrocīgi aizslēdza ... Lai kāds nekristu kārdinājumā.

Dzīslas atklāšana Uļjana skraustā sacēla milzīgu uztraukumu. Oņikovs steidzīgi atdrāzās šurp un nobučoja Rodionu Potapiču uz abiem vaigiem. Nolaidies šahtā, viņš ilgi apjūsmoja dzīslu un skaļā balsī izdarīja aptuvenus aprēķinus. Pat vispieticīgākajā variantā tiks segti visi ražošanas izdevumi un paliks vēl tikpat daudz, ko izmaksāt dividendēs.

— Nauda jāskaita tad, kad tā ķešā, — Rodions Potapičs nopietnā balsī teica.

— Nekas, saskaitīsim jau tagad ...

Večuks, klusu ciezdams, svinē ja savu uzvaru: Vanga-līte nepiekrāpa, kaut maksa par to izrādījās neparasti augsta. Jā, viņš bija pierādījis, kādu zeltu Uļjana skraustā spēj atrast vecie šteigeri... Tikai lāga vīrs Stepans Ro-maničs to nesagaidīja.

Par Vangalīti papriecāties atbrauca arī pats kalnrūpniecības sekretārs Iļja Fedotičs. Viņš nolaidās šahtā, atlauza par piemiņu gabaliņu kvarca, kurā bija zelts, un vēlīgi uzsita vecajam šteigeram uz pleca.

— Jaunie gan plātās kā gaiļi, tomēr bez mums, večiem, arī, kā redzams, nav iespējams iztikt. Vai nav taisnība, Rodion Potapič?

— Jaunās zosis skaita rudenī, Iļja Fedotič...

Vangalītē darbus uz laiku pārtrauca. Strādāja viena

tvaikmašīna, un savu vietu ne uz brīdi neatstāja Rodions Potapičs. Sasniedzis mērķi, viņš pēkšņi bija kļuvis skumjš un domīgs, it kā kaut ko pazaudējis. Kopā ar viņu tagad bieži dežurēja Matjuška, kas nezināma iemesla dēļ bija sācis uzturēties šahtā. Reiz viņi sēdēja divatā kantora istabiņā un klusēja. Gluži negaidot Matjuškas milzīgais stāvs nogāzās večukam pie kājām, tā ka tas pat atlēca nost.

— Mīļo vecotēv, labiņais, man kaut kas nospiež sirdi, tomēr pašam pietrūkst spēka... Aizved mani uz pilsētu pie izmeklētāja. Mans noziegums ...

— Tu, puis, sāc jukt? ... Kāds noziegums? ...

— Tas, kas Debesu dāvanā... Es viņus trīs nokāvu. Pjotrs Vasiļjičs visu laiku vedināja: aplaupīsim Kiškinu, aplaupīsim. Es iekritu kārdināšanā un sakūdīju Marju, lai viņa dabū atslēgu, bet viņa savukārt Natašu ... Es Marju satiku ceļā, un tad mēs abi kopā naktī ieradāmies raktuvēs. Pjotrs Vasiļjičs nostājās pirmais sardzē, bet es iegāju Marjas istabiņā. Atslēgu Nataša bija jau vecajam nozagusi ... Nu, tad es gāju no Marjas istabiņas uz kantori, bet Kiškins, kā par nelaimi, pamodās... Sāka nelabā balsī bļaut... Man galvā viss sagriezās... es viņam cirtu un acumirklī apklusināju, bet Pjotrs Vasiļjičs tikmēr jau bija ar atslēgu pie kases un bāza azotē kaut kādus papīrus... Pēc tam pamodās Nataša, un tad mēs viņus visus nogalinājām, lai nepaliktu pēdas. Paķērām naudu un iebēgām mežā. Sākām nakti pie ugunskura dalīt... Redzu, ka Pjotrs Vasiļjičs grib mani apkrāpt, un tad, domāju, viņš aizies ar visu naudu, kur deguns rāda, kamēr vaina tiks uzvelta man ... Un tad es nogalināju arīdzan viņu. Viņš mani tik vai tā būtu nodevis... Tālab ka citādi tiktu aizdomās turēts viņš. Bija vēl nakts, kad atgriezos mājās un teicu, ka nejūtos vesels, tomēr Oksja nojauta, ka kaut kas nav labi. Visu laiku viņa neko neteica, tomēr mirdama pasacīja: «Man tava grēka dēļ jāmirst!» Un kopš tā brīža man guļ uz sirds tikpat kā akmens: labāk būtu padarījis sev galu ... nav nekur miera ...

Rodions Potapičs viņu, klusu ciezdams, uzklausīja, klusu ciezdams, paņēma valgu un, klusu ciezdams, cieši sasaistīja tam rokas.

— Tu drusku pagaidi... — večuks, Matjušku neuzlūkodams, teica. — Es tevi nogādāšu pienācīgajā vietā.

Paķēris sev līdzi cirvi, Rodions Potapičs viens pats nolaidās šahtā. Pēdējo reizi papriecēja acis pie atrastās dzīslas, pēc tam pakāpās līdz līmeniskajai ejai. Pa to viņš aizgāja līdz ejas atverei uz Balčugovkas upi un aizcirta stateniskos balstus, to pašu izdarīdams vairākās vietās pa vidam, tāpat pie pašas šahtas, kur iesākās raktuvju ūdens plūsma. Zeme ātri vien iebruka, aizsprostodama pa eju tekošajam ūdenim ceļu. Ticis ar šo darbu galā, večuks mierīgi uzkāpa augšā un pēc pusstundas aizveda Matjušku uz Fotjanku, lai tur nodotu taisnās tiesas rokās.

Tai pašā naktī Vangalīti pieplūdināja ūdens, bet vecais šteigers sēdēja augšā un smējās — tagad jau prātā sajukuša cilvēka smieklus.

Ar ūdeni pieplūdušās Vangalītes atjaunošana droši vien izmaksātu pat dārgāk nekā jaunas šahtas izrakšana, un zeltu saturošā dzīsla, kuru atklāja vecais šteigers, bija atkal aprakta zemē. Turklāt kompānijai tagad uzradās citas rūpes. Uz Balčugovkas uzcelto aizsprostu aizskaloja pavasara palu ūdeņi, un visas izstrādes vietas, kuru sagatavošanai bija izšķiestas milzīgas naudas summas, pārklājās ar upes dūņām. Šīs divas lielās neveiksmes iecirta prāvu robu zelta raktuvju budžetā, tā ka Oņikova iesniegtās tāmes netika apstiprinātas, un kompānija pārtrauca visus darbus, uzskatīdama tos par nerentabliem. Turklāt tas notika vietā, kur, pareizi saimniekojot, varētu dzīvot pārticībā apmēram simttūkstoš cilvēku un desmit tādu kompāniju...

Rodions Potapičs no tiesas sajuka prātā. Tas bija vecuma plānprāts. Viņš kaut ko nesakarīgi melsa par katorgu un soģa Ņikituškas pavadībā staigāja pa Balčugas rūpnīcu, nododams bargas pavēles. Šiem diviem pa pēdām allaž sekoja pulciņš bērnu.

Feņa aizgāja uz Sibīriju, sekodama arestantu partijai, ar kuru tika aizsūtīts Kožins: viņam bija piespriesta katorga. Ar to pašu partiju aizgāja arī Jastrebovs. Kad arestanti devās prom no pilsētas, viņiem pretim nāca bērinieki: vienkāršā priedes zārkā no pilsētas slimnīcas veda Jermoškas Darju, bet ratiem nopakaļ soļoja pats Jermoška.

Privalova miljoni

.

PIRMĀ DAĻA

I

— Atbraucis ... kundze, atbraucis! — istabene Matrjoša aizelsdamās čukstēja, ieskriedama Hionijas Aleksejevnas Zaplatinas guļamistabā. — Vakarnakt atbraucis.. 5 Apmeties «Zelta enkurā».

Zaplatina, nenosakāma vecuma dāma ar novītušu seju, pusapģērbusies stāvēja spoguļa priekšā. Kamieļkrāsas mati bija izlaisti pār pleciem, bet tie nespēja apslēpt ne vājo, dzīslaino kaklu, ne netīro naktsjaku, kas izrautās augšējās pogas dēļ atsedza izžuvušas, kaulainas krūtis. Matrjošas atnestā ziņa Zaplatinai nāca kā zibens spēriens, un viņai pat izkrita no rokām ķemme, ar ko tā spoguļa priekšā ķemmēja matus.

Istabas kaktā pie neliela loga, pa kuru varēja redzēt pagalmu, sēdēja gadus četrdesmit vecs vīrietis, pilnīgi aizsedzies ar jaunāko avīzes numuru. Tas bija pats Zaplatina kungs, Viktors Nikolajevičs, Uzlas mērniecības kancelejas topogrāfs. Pēc ārējā izskata viņš bija pilnīgs sievas pretstats: diezgan patukls, ar sārtiem, iedegušiem vaigiem, kuplu, rudu bārdiņu un labsirdīgām, pelēkām ačelēm, Zaplatins gluži tāpat līdzinājās nobriedušam ābolam kā viņa cienīgā otrā puse marinētam bumbierim. Viņš dzēra maziem malciņiem no glāzes kafiju un laiski staipījās mīkstajā, dziļajā krēslā. Matrjošas ierašanās un viņas čuksti neatstāja uz Zaplatinu nekādu iespaidu, un tas vienā mierā turpināja avīzes lasīšanu.

— Matrjona, dūjiņ, skrej tūlīt pie Agripinas Filipjevnas! ... — Zaplatina steidzīgi teica istabenei. — Pagaidi taču... Pasaki viņai tikai vienu vārdu: «atbraucis». Saproti? ... Un, dieva dēļ, ātrāk .. ?

Ārkārtējosgadījumos Matrjošai pavēles divreiz atkārtot nevajadzēja — tikai pēc rokas mājiena vien tā jau lielgabala lodes ātrumā lidoja vai līdz pasaules malai. Pati par sevi Matrjoša bija visparastākā allaž netīrā istabene, ar stipri nogurušu, pastulbu seju un lieliem, tumšiem lokiem zem dzīvajām, brūnajām acīm; vecā katūna kleita tai bija vienmēr par šauru un cieši apspīlēja spēcīgo jauno augumu. Zaplatinas rokās Matrjoša bija zelta cilvēks, jo tai piemita retas spējas rīkoties bez prātošanas.

— Ak dievs ... ko tas nozīmē? ... Viktor Nikolajič ... Ak kungs!... — vaimanāja Zaplatina, bez jēgas skraidīdama šurpu turpu.

— Ko tev vajag?

— Tu taču dzirdēji: at-brau-cis ...

— Un kas tad ir?

— Ak tu nejēga!_ Privalovs taču miljonārs, vai tu to saproti... Mil-jo-nārs! ... Ak kungs, kur mana korsete ... Kur mana korsete?

— Liec mani mierā, lūdzu ...

— Muļķis tāds! ... Dieviņ tētīt... Es taču teicu Agri-pinai Filipjevnai, cik reižu netiku teikusi: «Mon ange,1 ticiet man, ka bez nolūka jūsu brālis nav atbraucis.. .» Jā!... Un nu iznāca tā, kā es teicu. Ak! Tas tik būs tracis: Baharevi, Ļahovski, Polovodovi... Es esmu ļoti priecīga, ka Privalovs aplauzīs viņiem ragus, tas ir, Ļahov-skiem un Polovodoviem. Pārāk iedomīgi kļuvuši... Vai nu mazums tiem pie nagiem pielipis. Bet nu pagaidiet vien, putniņi, gan mantinieks liks jums trūkties ... Ha-ha ... Viktor Nikolajič, koka gabals tāds, dzirdi jel: Privalovs atbraucis!

— Liec taču mani mierā, vecā piepe! «Atbraucis, atbraucis,» — viņš mēdīja sievu. — Bija vajadzība, tāpēc arī atbrauca. Tāds pats vien cilvēks kā mēs, grēcīgie... Dod man miljonu, tad es ...

— Kāpēc gan viņš neapmetās pie Bahareviem? — prātoja Zaplatina, iestīvēdama savus kaulus korsetē. — Viņš jau nu gan zina, ko dara... Tomēr braukšu tūlīt pie Bahareviem. Jābrīdina Marja Stepanovna... Lūk, partija Nadine. Līgavainis kā no debesīm nokritis! Ir gan tiem bagātniekiem laime: savu naudu nezina, kur likt, bet te kā no gaisa nokrīt znots miljonārs... Varu iedomāties:

ķahovskim meita, Polovodovam māsa, Verjovkiniem meita, Bahareviem veselas divas... Izdaliet nu starp

viņām vienu līgavaini! ...

— Sievietes paliek sievietes, — prātoja Zaplatins, dziļdomīgi aplūkodams sava ar krāsainu zīdu izšūtā halāta malu. — Viņas tik domā savu! «Līgavainis» — kā tad... Cilvēks atbraucis no Pēterburgas — viņš taču pat skatīties uz jūsu līgavām negrib! Šitādu samu apprecināt... Tpū! ...

— Tu nekā nesaproti, — māksloti vienaldzīgi noteica Zaplatina, vilkdama mugurā pārkrāsotu zāles krāsas zīda kleitu un vairākas reizes pielaikodama salmu cepuri ar brūnu rotājumu. — Vai tad vīrieši spēj kaut ko saprast? Pēc tavām domām, piemēram, Privalovs ar Ivanu Jakov-Jeviču aizkāps pie «Magnēta» artistēm un jutīsies pilnīgi laimīgs? Jā? Kā Ļepjoškins, Lomtevs... Tu jau arī labprāt pievienotos viņu kompānijai. Lūdzu, nepūlieties noliegt .. . Jūs, vīrieši, visi esat vienādi un mani ap stūri neapvedīsiet! Nē... Es visiem jums cauri redzu: apmainīsiet pret pirmo ceļā pagadījušos dejotāju.

Zaplatina strauji pagriezās spoguļa priekšā un aplūkoja savu stāvu trīsceturtdaļpavērsienā. Kleita karājās kā maiss; uz muguras tā piepūtās burzguļos un ap kājām krita neglītās, šaurās krokās, it kā zem tām būtu nūjas. «Varbūt uzvilkt jauno tērpu, ko toreiz Panafidini iedāvināja par Kapočkas līgavaini?» Zaplatinai ienāca prātā, bet tūlīt pat viņa izlēma: «Nav vērts... Marja Stepanovna vēl varbūt nodomās, ka es viņiem pielabinos!» Cienījamā dāma piešķīra sejai lepnu un nicinošu izteiksmi.

— Vai zini ko, Hina, — sacīja Zaplatins, vērodams sievas pēdējos manevrus. — Tu tik daudz ne... saproti? Apžēlojies par heresu... Citādi tev deguns pavisam kā dzērvene...

— Man ... deguns kā dzērvene?!

Hionija Aleksejevna izslējās un, paraudzījusies uz vīru ar iznīcinošu skatienu, kā to dara provinces dramatiskās aktrises, majestātiski noteica:

— Ja manā prombūtnē atbrauks Agripina Filipjevna, pasaki, ka es pie viņas aizbraukšu katrā ziņā šodien pat... Saprati?

— Kas te ko nesaprast: jums ar Agripinu Filipjevnu tagad lielu lielā noņemšanās; citi ievāra putru — jums jāstrebj ārā .. s

Apriņķa pilsētiņā Uzlāf kas atradās tālu Urālu kalnos, Zaplatinu ģimene bija oriģināla un pilnīgi laikmetīga parādība. Tā bija dzīves īstenības radītas veselas cēloņu un seku sistēmas savīšanās loģisks rezultāts. Šai ģimenē kā īstā sava laikmeta bērnā atspoguļojās laikmeta centieni, labās puses un trūkumi. Viktors Nikolajičs bija sarga — atvaļināta zaldāta dēls. Kaut kā, ar dievu uz pusēm, viņš bija iemācījies lasīt un rakstīt un agrā jaunībā iestājies apriņķa tiesā, kur ap trīsdesmit gadiem saņēma jau piecpadsmit rubļu algas. Tai laikā šīs naudas pilnīgi pietika, lai pieklājīgi apģērbtos un gūtu iespēju iekļūt zemākajās ierēdņu aprindās. Pēdējam, būtībā niecīgam apstāklim Zaplatina dzīvē bija izšķiroša nozīme. Kādās ierēdņu viesībās viņš satikās ar ārkārtīgi ņipru guvernanti. Viņa ieinteresēja zemo ierēdnīti. Tiesa, guvernantei bija diezgan apšaubāma reputācija, bet to pilnīgi atsvēra trīs tūkstoši pūra naudas. Zaplatins bija prātīgs cilvēks un tūdaļ aptvēra, ka svarīga nav vis reputācija, bet gan tas, ka viņa simt astoņdesmit rubļi algas paši par sevi nākotnē nekā nesola, bet kopā ar trīs tūkstošiem tie jau ir kaut kas ļoti jūtams. Šīs laulības notika, un pamazām parādījās to augļi — divdesmit pieci rubļi algas agrāko piecpadsmit vietā un vēlāk sava mājiņa, kas maksāja vismaz kādus piecpadsmit tūkstošus, savs zirgs, ekipāžas, četri kalpotāji, pieklājīgas kungu mēbeles un diezgan apaļš kapitāls, kas gulēja aizdevumu kasē. Vārdu sakot, Zaplatinu pašreizējais stāvoklis bija pilnīgi nodrošināts, un viņi gadā iztērēja ap trim tūkstošiem. Bet Viktors Nikolajičs joprojām saņēma savus trīssimt rubļus gadā, lai gan nekalpoja vairs apriņķa tiesā, bet par topogrāfu Uzlas mērniecības kancelejā. Visi, protams, zināja Viktora Nikolajiča algas niecīgos apmērus un, kad runāja par viņu dzīves plašo vērienu, mēdza sacīt: «Apžēlojieties, Hionijai Aleksejev-nai taču ir pansija; viņa brīvi pārvalda franču valodu...» Citi teica vienkārši: «Jā, Hionija Aleksejevna ir ļoti gudra sieviete.» Un tālā province pamazām nāca pie atziņas, ka gudri cilvēki var saņemt trīs simtus rubļu, bet iztērēt trīs tūkstošus. Šī pilnīgi laikmetīgā parādība nevienam nedūrās acīs, un to pielīdzināja tādu faktu kategorijai, kuru pusē taisnība jau tādēļ vien, ka tie pastāv.

Zaplatinu mājiņa bija iekārtota šādi. Diezgan pieklājīgas parādes durvis veda gaišā priekšistabā. No priekšistabas vienas durvis gāja tieši uz mājīgu, nelielu zāli, otras — uz trim pilnīgi atsevišķām istabām un trèsàs — uz tumšu koridoru, kas bija robeža starp to mājas galu, kur dzīvoja Zaplatini, un pansiju. Visas mājas centrs, protams, bija viesistaba, iekārtota ar traktiera greznību; neliela ēdamistaba to savienoja tieši ar Zaplatinu pusi, bet durvis — ar tām istabām, kas pēc vajadzības varēja noderēt vai nu par pilnīgi atsevišķām telpām, vai arī pievienoties zālei. Zālē stāvēja diezgan labas klavieres un ļoti labas mēbeles. Citās istabās mēbeles bija salasītas, tapetes izbalējušas, aizkari ar traipiem un Matrjošas netīro pirkstu nospiedumiem. Zaplatinu mājā virda mūžīgs tirgus: vieni brauca šurp, citi devās prom. Dominējošais elements bija dāmas. Viņas ieradās šeit pēc pēdējiem jaunumiem, dalījās baumās un aizbrauca, apkrāvušās ar veselu kaudzi tenku kā bites ar ziedputekšņiem. Hionijas Aleksejevnas idée fixe^1 bija izveidot savu viesistabu par augstākās sabiedrības salonu, kur jaunatne mācītos labo toni un pilnveidotu savu izglītību, vērojot dzīvus paraugus; ietekmīgi cilvēki sevi parādītu, sievietes palepotos ar savu skaistumu un tērpiem, iebraucēji aktieri un aktrises atrastu mecenātus, vietējie talanti — labu padomu un atbalstu un visas jaunās meičas — līgavaiņus, bet visi jaunie puiši — līgavas. Lai realizētu visos sīkumos šo grandiozo plānu, Zaplatiniem trūka līdzekļu, bet pats galvenais — un tas Hionijai Aleksejevnai visvairāk sāpēja — no viņas salona izvairījās lielākie Uzlas bagātnieki — Baharevi, Ļahovski un Polovodovi. Taču jāatzīst, ka Hionija Aleksejevna neizmisa nākotnes dēļ: kas zina, varbūt arī viņa piedzīvos prieka dienas — laiki taču mainās. Tā zirneklis kaut kur tumšā kaktā auž savu tīklu un ar pacietību, cerēdams uz labāku likteni, gaida savus upurus...

— Šī Hionija Aleksej evna nav nekas cits kā trīsstāvu parazīts, — mēdza teikt privātadvokāts Nicolas Verjov-kins. — Tas, redziet, ir viens radījums, tāda ūdens vabole ... velns viņu zina, kā to latīniski sauc, esmu aizmirsis. Šajā vabolē dzīvo parazīts tārps, bet parazītā kaut kāda cērme... Jūs saprotat? Tārps grauž vaboli, bet cērme grauž tārpu... Tā arī mūsu Hionija Aleksej evna grauž mūs, bet mēs graužam ikkatru, kas gadās pa rokai!

Kas attiecas uz ģimenes dzīvi, tad tai atlika laiks no

pulksten diviem naktī, kad Hionija Aleksejevna atgriezās zem sava vīģes koka no kluba vai viesībām, līdz desmitiem no rīta, kad viņa cēlās augšā. Pārējo laiku pilnīgi aizņēma viesu pieņemšana un braucieni pie paziņām. Viktors Nikolajičs samierinājās ar tādu stāvokli, jo netraucēts varēja pilnībā nodoties savai iemīļotajai nodarbībai — politikai. Sēdēt mīkstā krēslā, lasīt jaunāko avīzes numuru un dzert maziem malciņiem smaržīgo moku — neko labāku Viktors Nikolajičs nekad nevēlējās. Viņa domas vienmēr aizņēma Eiropas politikas augstākie apsvērumi: Bīkonsfīlds, Bismarks, Gambeta, Andraši,

Grants — te bija par ko padomāt. Pret saviem viesiem Viktors Nikolajičs izturējās tā: iznāca, paklanīdamies apsveicinājās, uzsmaidīja paziņām un, notvēris kādu aiz pogas, aizveda to kaktiņā, lai dalītos ar viņu pēdējās ziņās par Eiropas politiskajiem notikumiem.

— Man jāapspriežas ar vīru, — mēdza teikt Hionija Aleksejevna, kad lieta bija nopietna. — Viņam nepatīk, ja es ko daru bez viņa ziņas ...

Tās, protams, bija tikai pieņemtas frāzes, kuru nolūks bija iztēlot Viktoru Nikolajiču par nozīmīgu personu, un nekas vairāk. Nekāda apspriešanās nenotika, atskaitot dzīvesbiedru nelielu izrāšanos paģiru dēļ vai pirms slikta laika. Viktors Nikolajičs arī nemaz nevēlējās iejaukties sievas darīšanās.

Kas attiecas uz Hionijas Aleksejevnas pansiju, tad tās pastāvēšanā bija kaut kāds noslēpums: ieradās pansio-nāres, kaut kādas attālas radinieces, bārenes un audzēknes, dzīvoja vairākus mēnešus un nozuda bez pēdām, dodamas vietu citām attālām radiniecēm, bārenēm un audzēknēm. Varēja domāt, ka Hionijai Aleksejevnai visās pasaules daļās ir bezgala daudz radinieku. Ko šajā pansijā mācīja un kas mācīja — nezin vai uz to būtu varējusi atbildēt arī pati Hionija Aleksejevna. Pansija uzturēja sakarus ar ārpasauli tikai ar Matrjošas starpniecību.

Lai tās dzīves raksturojums, kāda ritēja Zaplatinu mājiņā, būtu pilnīgs, jāsaka, ka franču valoda bija tās dvēsele, alfa un omega. Franču frāzes pastāvīgi lidinājās gaisā, ar tām sagaidīja un aizvadīja viesus, ar tām izteica to, ko kauns bija izteikt krieviski, ar tām laida miglu acīs nekompetentiem cilvēkiem, ar tām dižojās un uzdeva toni. Hionijas Aleksejevnas dzīvē franču valoda bija neizsmeļams visvisādu kombināciju avots, bet galvenais — tās dēļ Hionija Aleksejevna bija iemantojusi plašu ļoti nopietnas, ļoti izglītotas un vispār modernas sievietes slavu.

II

Baharevu māja atradās Kalna ielas galā. Tā bija vienstāva ēka ar piecpadsmit logiem ielas pusē. Kaut kas labsirdīgs un reizē omulīgs bija šās mājas sejā (lai cik tas dīvaini, taču katrai mājai ir sava seja). Zem šā platā, zaļā jumta, aiz šām zemajām sienām, kas nokrāsotas neglītā pelēkā krāsā, tik mierīgi ritēja cilvēku dzīves plūdums. Nelielie, ar puķēm pieblīvētie gaišie logi, ko aizklāja zemi zīda aizsegi, raudzījās uz ielu ar vislabsirdīgāko smaidu, kā prot lūkoties labi saglabājušies veci cilvēki. Garāmgājēji, steigdamies šurp un turp pa Kalna ielas ietvēm, ar skaudību lūkojās Baharevu mājas logos, kur viss dvesa lielu pārticību un klusu ģimenes laimi. Droši vien ļoti daudziem no šiem garāmgājējiem ienāca prātā doma, kaut varētu mēnesi, nedēļu vai pat vienu dienu padzīvot šajā jaukajā, vecajā mājā un atpūtināt dvēseli un miesu no sīkām nepatikšanām un uztraukumiem.

Masīvie mūra vārti veda uz plašu pagalmu, kas bija nokaisīts ar smalku, dzeltenu smilti kā cirkā. Uz pagalma pusi vērās divas glītas parādes durvis, starp kurām ierīkota plata terase, ko tagad sedza vīteņu zaļums un nojume ar dziļi robainām malām. Šās terases zemās, platās kāpnes veda skaistā puķu dārzā, ko apņēma zaļš koka apžogs. Pagalma dibenā atradās stipras koka saimniecības ēkas. Starp tām un māju stiepās dzīva akāciju un ceriņu siena, kas kā zaļa suka slējās viņpus glītā čuguna režģa ar graciozajiem stabiņiem. Paralēli galvenajai ēkai stiepās gara koka piebūve, kur atradās virtuve, kučiera istaba un pirts.

Iekšpusē Baharevu māja dalījās uz divām pusēm, kam katrai bija atsevišķas parādes durvis. Pie vārtiem tuvākās durvis veda mājas īpašnieka Vasilija Nazariča pusē, tālākās — viņa sievas Marjas Stepanovnas pusē. Kad jūs iegājāt priekšnamā, jūs tūdaļ apņēma tā pārticības atmosfēra, kas šajā mājā pastāvēja kopš laika gala. Abās mājas pusēs bija virkne gaišu, mājīgu istabu ar spožām grīdām un jaunām tapetēm. Griestus visur rotāja raibi raksti, un nelielās, baltās durvis vienmēr spīdēja tā, it kā tās tikai vakar būtu nokrāsotas; mīksti celiņi bija izklāti pa visu māju no istabas uz istabu. Bija gan arī starpība starp Vasilija Nazariča un Marjas Stepanovnas pusi, bet par to mēs parunāsim vēlāk, tādēļ ka pašlaik pie otrajām parādes durvīm, saceldama troksni, pieripoja Hionijas AJeksejevnas ekipāža un viņa pati jautri māja ar galvu kadai jaunavai, kas tikko bija iznākusi uz terases.

— Ak, mon ange! — iesaucās Hionija Aleksejevna, piespiezdama savas zilās, sausās lūpas pie jaunavas sārtajiem vaigiem. — Je suis charmée Jūs, Nadine, šodien esat apburoša, kā roze! Cik labi jums piestāv šī audekla kleita... Jūs izskatāties pēc Margaritas «Faustā», kad viņa iziet dārzā. Vai atceraties šo ainu?

Nadežda Vasijjevna, Baharevu vecākā meita, bija slaida, gadus divdesmit veca simpātiska jaunava. Viņu varbūt varēja nosaukt par skaistu, bet pēc Margaritas viņa gan nepavisam neizskatījās. Hionijas Aleksejevnas salīdzinājums izraisīja viņas apaļajā sejā mierīgu smaidu, bet tumšpelēkās acis, ko ietvēra biezas, melnas skropstas, raudzījās no smalko uzacu apakšas nopietni un domīgi. Viņa ar roku atvirzīja gaiši brūno, gludi sasukāto matu šķipsnas, kas spraucās no salmu cepures apakšas, un mierīgi noteica:

— Jums liekas, ka es ļoti līdzinos Margaritai?

— Ak! īsta Margarita!...

— Kāpēc tad jūs nesen mani salīdzinājāt ar kaut ko citu?

— Ak jā, tā pavisam cita lieta: ja jūs uzvilksiet krievu sarafānu, tad... Vai Marja Stepanovna mājās? Esmu atbraukusi kādā ļoti, ļoti svarīgā lietā, kas, mon ange, mazliet skar arī jūs ...

— Droši vien atkal esat sameklējusi līgavaini?

— Kas tad tur slikts, mon ange? Katrai Margaritai jā-būt savam Faustam. Tāds ir dabas likums... Tikai es nevienu neesmu meklējusi, bet līgavainis ieradies pats. Kā no debesīm nokritis ...

— Un nav sasities?

Hionija Aleksejevna noplātīja rokas kā vējdzirnavu spārnus un pazuda tuvējās durvīs. Viņa droši, kā mājas cilvēks izgāja cauri vairākām istabām un devās pa tumšu, šauru koridoru, kas savienoja abas mājas puses. Tumsā kādas nelielas, mīkstas plaukstas aizspieda Hionijai Alek-sejevnai acis, un skaņa meitenīga balss jautāja: «Uzminiet, kas?»

— Ak, kaza, kaza, — atņemdama nost siltās, mīkstās rokas, čukstēja Hionija Aleksejevna. — Kas gan, izņemot tevi, te pie jums jokos? Nupat redzēju Nadine... Viņai, liekas, pat pasmaidīt grūti. Viņai pat prātā nav nekā meitenīga ... Nu, sveika, Veriņ, ma petite chèvre![7]Ak, jaunība, jaunība, tad prātā tikai joki, smiekli un zobgalības.

— Par ko tad lai bēdātos, Hionija Aleksejevna? — Veriņa jautāja, skaļi skūpstīdama viešņu. Veriņa neko nemācēja darīt klusu un «laizīja visus», kā par viņas skūpstiem izteicās Nadežda Vasiļjevna.

— Ak, ma petite^8, viss vēl būs: būs varbūt ir asariņas, ir sirsniņa smelgs ...

— Nu lai smeldz: tad es raudāšu. Māte ir lūgšanu istabā ... Jūs taču pie viņas?

— Kā tad, man viņa katrā ziņā jāredz, — nopietni teica Hionija Aleksejevna, sakārtodama saburzītās lentas. — Ļoti, ļoti vajag, — viņa nozīmīgi piebilda.

— Es tūlīt, — sacīja Veriņa, veikli pagriezās uz vienas kājas un ātri pazuda.

«Lūk, tai ņēmājs nebūs jāmeklē, pati atradīs,» smaidīdama domāja Hionija Aleksejevna, ar skatienu pavadīdama aizskrejošo Veriņu. «Droši vien nepaliks vecmeitās kā šīs princeses, kas māk tikai augsti degunu nest... Un vēl uzskata sevi par izglītotām jaunavām, bet, kad pienāk laiks iziet pie vīra, tad man jāmeklē viņām precinieki. Ak, šīs princeses!»

Hionija Aleksejevna iegāja nelielā stūra istabā, kas bija pieblīvēta ar vecmodīgām mēbelēm un dažādiem skapīšiem, pilniem ar sudraba traukiem un dārgu porcelānu. Ķīniešu tasītes, japāņu vāzes, Sevras un Saksi-jas servīzes skaisti laistījās aiz platajiem stikliem. Istabas viņā galā pie zeltītās svētbilžu sienas karājās tumšas veclaicīgas svētbildes; svēto nogurušās, izžuvušās sejas ar taisnā svītriņā izstieptajiem deguniem un lūpām, ar dziļām rievām uz pieres un zem acīm grūtsirdīgi rau-dzijās no dārgajiem, ar pērlēm, dimantiem, smaragdiem un rubīniem klātajiem zeltītajiem svētbilžu apkalumiem. To priekšā mirgoja nedziestošās lampiņas vājā, mierīgā gaisma. Nelielos logus sedza krokoti, spodri balti aizkari; starp puķu podiem uz lakotajām palodām stāvēja lielas pudeles spaiņa tilpumā ar lāceņu un pīlādžu liķieri. Hionija Aleksejevna pārgāja pa mīksto persiešu paklāju un atsēdās uz zema dīvāniņa, pie kura stāvēja sarkankoka galds ar lauvas ķepām kāju vietā. Šajā istabā valdīja pavisam īpatns gaiss: smaržoja pēc vīraka, kokeļļas, pēc kaut kādām smaržīgām zālēm un vēl pēc diezin kā ļoti patīkama, kas nepieraduša cilvēka galvu maigi un saldi skurbināja. Tumši zilās tapetes ar puķu pušķiem un zelta rakstiem radīja istabā acij tīkamu puskrēslu. Senatnīga eļļas krāsu glezna smagā zelta aplocē karājās virs paša dīvāna. Jauns cilvēks un jaunava pirmās franču revolūcijas laika tērpos sēdēja zem kupla koka un maigi lūkojās viens otram acīs. Pa labi no dīvāniņa sienā bija nelielas durvis, ko nosedza brūni aizkari. Tā bija pašas Marjas Stepanovnas guļamistaba.

— Labām vēstīm žiglas kājas! — jautri noteica gara, tukla sieviete, parādīdamās guļamistabas durvīs; aiz tās pleca bija redzama sārtā, ņiprā Veriņas seja, ko greznoja smieklīgs cekuliņš uz pieres.

— Ak! Marja Stepanovna... — Hionija Aleksejevna nodrebēja līdz ar visām savām lentām un pielēca no dīvāna. Iekavās piezīmēsim, ka šīs lentas bija domātas ne tik daudz skaistumam kā traipu un caurumu nosegša-nai. — Es patiešām atnesu jums labas vēstis.

Marja Stepanovna bija tajā nenoteicamajā vecumā, kad sievieti vēl nevar saukt par vecu. Ar saviem piecdesmit pieciem gadiem viņa bija apbrīnojami saglabājusies, un, skatoties uz viņas sārto, svaigo seju ar lielajām, dzīvajām, tumšajām acīm, neviens viņai nebūtu devis tik daudz gadu. Viņa bija tērpusies vecmodīga piegriezuma zila zīda sarafānā ar slēgtu, nesakrokotu mu-gurdaļu. Baltā batista blūze skaistās krokās apņēma pilnīgo, balto kaklu kā neliela rozete. Sarafāna priekšējo gabalu no augšas līdz apakšai rotāja divas kārtas zelta pozamentu; starp tiem jauki mirdzēja lielas ametista pogas. Gaišie, biezie mati bija rūpīgi sakārtoti zem skaistas galvassegas no tās pašas drānas, no kuras bija šūts sarafāns; tās priekšējo pusi rotāja plata pērļu virkne.

Šajā tērpā Marja Stepanovna atgādināja senlaiku krievu skaistuli. Lēni soļodama uz augstajiem, sarkanajiem papēdīšiem, Marja Stepanovna pienāca pie viešņas un saskūpstījās ar to.

— Tu nu, Veriņ, varēji aiziet uz pieliekamo, — viņa sacīja, apsēzdamās uz dīvāna. — Tur traukā ir ievārījums ... Un pa ceļam pasaki Dosifejuškai, lai mums pasniedz patvāri.

Veriņa negribīgi izgāja no istabas. Meitenei tik ļoti gribējās paklausīties, ko Hionija Aleksejevna stāstīs. Viņa taču vienmēr atved līdzi veselu kaudzi stāstu un jaunumu un nule vēl pati bija sacījusi, ka «ļoti, ļoti vajag redzēt Marju Stepanovnu». «Ir gan tā māte!» domāja meiča, uzmezdama jau tā pilnīgās lūpiņas.

— Kādēļ jūs viņu aizsūtījāt? — Hionija Aleksejevna jautāja, kad Veriņa bija aizgājusi.

— Vēl pārāk jauna, ja visu gribēs zināt — drīz kļūs veca.

— Ak, Marja Stepanovna, kādu jaunumu es jums atvedu! — svinīgi teica Hionija Aleksejevna, saceldama plānās uzacis gandrīz vai līdz pašai cepurei. — Vakar atbraucis Pri-valovs... Sergejs Aleksandričs Priva-lovs ... Vai tad jūs neesat dzirdējusi?... Jā, atbraucis.

Marjai Stepanovnai no šīs vēsts nolaidās rokas, un viņa apjukusi nočukstēja:

— Kā tad tā ... Kur tad viņš apmeties?

— «Zelta enkurā», atbraucēju istabās. Aizņēmis istabas par rubli dienā, — raportēja Hionija Aleksejevna. — Kopā ar viņu atbraucis sulainis. ♦, trīs čemodāni... Kā atbraucis, tā licies gulēt.

— Kādēļ tad Privalovs apmeties traktierī?

— Nevis traktierī, bet atbraucēju numuros, Marja Stepanovna, — Hionija Aleksejevna sacīja.

— Ak, mīļā, manuprāt, tas viens un tas pats... Es tur neesmu nekad bijusi. Kādēļ viņš nebrauca pats uz savu māju vai pie mums? Mēs taču ārā nebūtu dzinuši...

— To jau nu gan jūs nepareizi sakāt, Marja Stepanovna! ... Vai tad izglītots cilvēks traucēs citus? Māja jau Privalovam gan ir sava, bet tajā taču iemītnieki. Pie jums atbraukt Privalovam būtu tuvāk, bet viņš taču saprot, ka jums ir meitas — līgavas... Ziniet, tomēr nav patīkami jaunam cilvēkam tūlīt izrādīties nedelikā-tam. Es, kā padzirdēju, ka Privalovs atbraucis, tūlīt

pārmetu krustu, domāju: lūk, kādu dievs Nadine līgavaini atsūtījis ... Nudien! Un pati raudu... Par ko raudu, nezinu, tikai asaras tā vien birst. Un tūlīt steidzos pie jums . ..

— Bet varbūt Privalovs bez mūsu ziņas ir apprecējies?

— Ak, Marja Stepanovna!. ? * Es jau nu gan veltīgi jūs netraucētu. Speciāli piecas reizes sūtīju Matrjošu, un viņa ar bufetnieka palīdzību no Privalova sulaiņa uzzinājusi visu līdz pēdējam. Kaut tikai dievs dotu, ka viss labi iznāktu!... Tādu līgavaini visā pasaulē var pameklēt: jauns, skaists, bagāts. Mil-jo-nārs... Jums jau tas labāk zināms.

— Nu, miljoni viņam vēl pašam jāsapelna, — cienīgi noteica Marja Stepanovna, savilkdama lūpas.

— Apžēlojieties, ko jūs sakāt! Viņam taču māte atstājusi piecsimt tūkstošus .. *

— Atlaidiet trīssimt tūkstošus, Hionija Aleksejevna.

— Nu un tad? Nu lai ir divsimt tūkstošu. Arī tā ir nauda.

— Tos jau viņš droši vien sen nodzīvojis tur tai savā Pēterburgā.

— Itin nemaz nav nodzīvojis... Nicolas Verjovkins mācījās ar viņu kopā universitātē un skaidri pasacīja: «Privalovs ir vispieticīgākais jauneklis ...» Un tad pēc tēva nāves Privalovam palika trīs miljoni... Jā?

— To, Hionija Aleksej evna, vēl nevar zināt... Grūti dabūt šo naudu, ja tikai tā vēl ir. Rūpnīcas taču visas parādos.

— Ak kungs, ak kungs!... — Hionija Aleksej evna iesaucās. — Nu kas jums par patiku strīdēties pretī, ja visiem, itin visiem zināms, ka Privalovs saņems trīs miljonus. Jā, trīs, trīs, trīs! ...

Pēdējā frāze pilnībā atlidoja līdz Veriņas mazajām, sārtajām ausīm, kad viņa tuvojās stūra istabai ar pilnu šķīvi ķiršu ievārījuma. Privalova uzvārds lika viņai pat nodrebēt... Vai tiešām tas ir tas pats Serjoža Privalovs, kas mācījās ģimnāzijā kopā ar Kostju un kādreiz dzīvoja pie viņiem? Reiz viņa iekoda tam ausī, kad tie gāja rotāju «lapsas aste»... Veriņas sirds nezināmu iemeslu dēļ sāka straujāk pukstēt un galvā kā zibens iešāvās doma: «Līgavainis ... Līgavainis Nadjai!»

— Kas tev kaiš, Veriņ? — Marja Stepanovna jautāja, kad meitene ienāca istabā, nosarkusi kā pujene.

— Es. . . es, mamm, ļoti ātri skrēju pa kāpnēm, — Veriņa atbildēja, vēl vairāk nosarkdama.

— Ak, jaunība, jaunība! — Hionija Aleksejevna čukstēja saldā balsī, acis uz augšu pavērsusi. — Jā . . . lūk, ko nozīmē jaunība: ir nevainīga, ir bikla, ir smieklīga. Kam gan nav bijis sešpadsmit gadu! . ..

Veriņa šai mirklī savā apjukumā, ar plati izplestajām brūnajām acīm, ar sejā plaiksnošos smaidu, ar vaigos un zodā izplaukušajām bedrītēm bija patiesi skaista. Viņas gaiši brūnie mati bija sasukāti tikpat gludi kā māsai, izņemot nelielu cekuliņu, kas tai pastāvīgi slējās celiņa galā, kur mati izliecas uz pieres nelielā līkumiņā. Pār muguru stiepās smaga matu pīne. Tikai gaiši dzeltenā kleita mazliet bojāja meitenes izskatu, padarīdama to līdzīgu klīrīgai jaunkundzītei, bet spilgtas krāsas bija Veriņas kaislība — viņa mīlēja uzcirsties sārtās, ceriņkrāsas, vai gaiši zilās drānās. «A... varavīksne,» mēdza teikt Viktors Vasiļjevičs, Veriņas brālis, kad tā bija ģērbusies pēc savas gaumes. Viņai tikko palika sešpadsmit gadu, un tā vēl vienmēr nevarēja pierast pie savas garās kleitas, kas mulsināja tās prātu. Veriņas augums vēl nebija izveidojies, un viņa arvien vēl palika «kukulis», kā viņu dažreiz jokodamies mēdza saukt tēvs.

Šo kluso ainu pārtrauca Dosifejas ierašanās. Viņa ienesa istabā nelielu tombaka patvāri, kas virda ar dziļi apvainota cilvēka dusmu kaisli. Dosifeja bija tikpat liela un skaista sieviete kā pati Marja Stepanovna, tikai viņas pareizās sejas vaibstiem bija vulgārāka izteiksme, kā jau visiem kurlmēmajiem. Indigo krāsas sarafāns ar slīpajiem ielaidumiem piegula viņas varenajam stāvam; uz galvas bija jaunavas apsējs, kādu valkā vecticībnieces. Garais, baltais priekšauts uzsiets līdz pašām padusēm. Marja Stepanovna parādīja viņai ar roku dažas zīmes; Dosifeja ar izbrīnu paraudzījās apkārt, tad strauji izskrēja no istabas un devās uz terasi, kur Nadežda Vasiļ-jevna lasīja grāmatu. Kurlmēmā metās pie meičas un satvēra to savās spēcīgajās skavās, pārklādama ar neprātīgiem skūpstiem un asarām viņas seju, kaklu, rokas.

— Kas tev noticis? — brīnījās Nadežda Vasiļjevna, kad jūtu lēkme bija pārgājusi.

— Mmm s 11 a-a-a-... — īdēja Dosifeja, rādīdama zh mes ar rokām un galvu.

— Tā nu gan ir sodība, — Nadežda Vasiļjevna skaļi izteica savas domas, — šī Hina taču ikvienu var padarīt traku.

Jaunava ar zīmēm paskaidroja kurlmēmajai, ka viņa izjokota un ka nekāda līgavaiņa nav un nebūs. Dosifeja neticīgi pašūpoja galvu un skaidroja ar zīmēm, ka to viņai teikusi «pati», tas ir, Marja Stepanovna.

III

— Tas ir Privalovs! — iesaucās Hionija Aleksejevna, kad pagalmā pie pirmā lieveņa ormanī piebrauca kāds gara auguma kungs ar mīkstu, pelēku platmali galvā.

— Kā tad tā... tik ātri... piepeši, — teica apjukusī Marja Stepanovna. — Veriņ, skrej ātrāk pie tēva... saki... Ak, ko es te runāju blēņas!

— Pasauciet šurp Nadine, Veriņ! — nokomandēja Hionija Aleksej evna.

— Jā, jā, pasauc viņu, — Marja Stepanovna piekrita. — Ko nu lai dara! ... Mums šodien pusdienās arī nekā nav. Ak kungs! Jūs sacījāt, ka nakti atbraucis, un es domāju, ka viņš pie mums atbrauks rīt... Nadjai pat jaunas kleitas, liekas, nav. Šuvējai pasūtīta, bet tur arī guļ...

Veriņa sastapa Nadeždu Vasiļjevnu tumša ja gaitenītī; viņa gāja uz savu istabu ar atvērtu grāmatu rokā.

— Ej, dieva dēļ, ej ātrāk! — čukstēja Veriņa, paceldamās uz pirkstgaliem.

— Kas tev noticis, Veriņ?

— Ak, ej, ej...

Nadežda Vasiļjevna redzeja, ka no Veriņas neko neuzzinās, un gāja projām pa gaiteni. Veriņa brīdi noskatījās viņai nopakaļ, tad strauji panāca māsu, pa ceļam sakārtoja kleitu un, apskāvusi viņu no mugurpuses, klusēdama pieplaka ar lūpām pie viņas kakla.

— Šodien visi liekas prātu zaudējuši, — Nadežda Vasiļjevna noteica neapmierinātā balsī, atbrīvodamās no māsas skavām. — Kādēļ gan šis pārmērīgais maigums? Nesen mani gandrīz nožņaudza Dosifeja, tagad tu...

— Nadja... — Veriņa čukstēja aizelsdamās, spiezdama roku pie krūtīm, no kurām sirds taisījās vai izlēkt — tik strauji tā sita. — Atbraucis... Privalovs!*

Nadežda Vasiļjevna iegāja mātes istabā, bet Veriņa uz pirkstgaliem aizlavījās līdz pašai priekšistabai un pa atslēgas caurumu paspēja aplūkot Privalovu. Viņš pašlaik stāvēja istabas vidū un sarunājās ar veco Luku.

— Ak tad nepazīsti vis mani? — Privalovs jautāja sirmajam, mazajam vecītim, kas mirkšķināja acis.

— Nē ... nevaru gan pazīt, — sacīja Lūka, lēni kustinādams vecīgās, izžuvušās lūpas.

— Bet vai Serjožu Privalovu atceries?

— Tētiņ manu, Sergejs Aleksandričs! ... — drebošā balsī ievaimanājās Lūka un metās novilkt viesim mēteli, pa ceļam noskūpstīdams viņa svārku piedurkni. — Uz vecumdienām esmu prātu izkūkojis... Ak kungs! . . . Ak tu mīļo stundiņ!

— Vai Vasilijs Nazaričs vesels? — Privalovs jautāja.

— Jā, jā ... tas ir ... Ak, ko es te pļāpāju! ... Lūdzu, mīļais, atjaujiet, es tikai viņiem pieteikšu. Pagaidiet mazliet viesistabā ... Tavu prieku! . ..

— Nu, bet kā tev, Lūka, klājas? — Privalovs jautāja, iedams uz viesistabu.

— Kas tad man vainas; dzīvoju kā vecs runcis uz krāsns. Tikai kājas gan, nolādētās, neklausa. Citreiz tīri kā ar svešām kājām staigāju ... Nudie! Vai atkal, kad, rau, eju pa līdzenu vietu, kreisā kāja kā sāk ķerties, kā sāk ķerties! ... Itin kā kad pa trepēm kāptu.

Ar vecā cilvēka pļāpību divu triju minūšu laikā Lūka paspēja izstāstīt gandrīz visu: ir to, ka arī kungs pievelk vienu kāju, ir to, ka tiem ar Kosteņku nesaskan, ir to, ka viņu, Luku, dziļi apvainojuši, pieņēmuši «ka-mardīnu Igreņku», kas tikai guļ.

— Tas ir viņš, — sacīja Lūka, norādīdams ar acīm uz jaunu, skaistu sulaini, kam bija pēc angļu modes pāršķirts matu celiņš. — Skaties, kā krēpes saķemmējis! Tikai es nu gan, Sergej Aleksandrič, pats jūs pieteikšu... Un cik jūs izskatāties brašs! Es tūlīt ātri. . . Ak tu debesu valdniece! ...

Un, pievilkdams kreiso kāju, Lūka devās uz aizslēgtajām ozolkoka durvīm. Veriņa bija pavisam apmierināta ar saviem novērojumiem; Privalovs viņas acīs izrādījās pilnīgi cienīgs izpildīt tās mistiskās būtnes lomu, kāda viņas iztēlē bija Nadjas līgavainim. Nadja taču ir neparasta meiča — skaista, gudra, tātad arī Nadjas līgavainim jābūt neparastai būtnei. Vispirms, Privalovs. — miljonārs (Veriņa bija ļoti praktiska un labi zināja, cik vērts šis maģiskais vārds); otrkārt, par viņu bija tik daudz runāts, un piepeši viņš ierodas no neziņas, kas bija viņu slēpusi. .. Viņa slaidais augums, balss, pat lielā, brūnā bārda ar iesarkano nokrāsu — viss Veriņas acīs bija skaists. Bet Privalovs nepavisam nebija skaists. Viņam bija nepareiza seja, lieli vaigu kauli, nelielas, brūnas acis un plata mute. Tiesa — šīs acis raudzījās tik labsirdīgi, bet tā taču par maz, lai būtu skaists.

— Runā nu ar tādu! — uztraucās Marja Stepanovna, rādīdama ieskrējušai Veriņai uz māsu. — Negrib patf kleitu pārmainīt...

— Nu, kāds viņš ir: skaistulis? brūnēts? blonds? Galvenais — acis, kādas viņam acis? — Hionijai Aleksejev-nai bira jautājumi kā sausi zirņi no caura maisa.

— Slaids ... ar garu bārdu .. . runājās ar Luku ...

— Ak, Veriņ, acis . . . kādas viņam acis?

— Liekas, melnas ... nē, pelēkas ... melnas ...

— Ko viņš ar Luku runāja? — jautāja Marja Stepanovna.

Veriņa sāka izklāstīt visu savu savākto novērojumu krājumu, pastāvīgi sapinās, atkārtoja vienu un to pašu vairākas reizes. Nadežda Vasiļjevna ar klusu nožēlu noraudzījās šai darbīgajā ainā un nezināja, ko darīt, kur palikt.

Privalova negaidītā ierašanās satrauca visu Baharevu māju. Marja Stepanovna savā guļamistabā, istabenei Da-šai un Hionijai Aleksejevnai palīdzot, pārmainīja jau trešo sarafānu; Veriņa turpat šaudījās vienos bruncīšos, nezinādama, ko no savām kleitām izvēlēties, līdz izraudzījās sārto bareža. Kā vienmēr šādos gadījumos mēdz būt, lūza āķi, notrūka pogas, saplīsa aizsienamie; liekas, kas gan ir vēl vienkāršāks par adatu ar diegu, bet pēc tās vajadzēja skriet pie Dosifejas, kurai virtuvē valdīja pilnīgs sajukums un kura ne par ko citu, izņemot savus kastroļus un podus, negribēja zināt. Vecais Lūka — pat tas, paķēris krītu un vilnas lupatiņu, centīgi spodrināja durvju bronzas rokturi.

— Dod, mīļo dieviņ, lai viss labi iznāktu... — vecais, uzticamais kalps skaļi domāja, ik pa laikam uzspļaudams vilnas lupatiņai. — Tas jau gan, liekas, būtu tik labi, tik labi.. . Pat domādams to neizdomāsi! ... Un cik brašs izskatās... savā sugā atsities. Tēvs bija stiprs kā ozols: kad atvēzējās un kādam gāza, tas beigts palika guļam.

— Jūs nu gan, Hionija Aleksejevna, lūdzama, neatstājiet mūs, — Marja Stepanovna lūdza, pati nezinādama,

kādēļ.

— Apžēlojieties, Marja Stepanovna, es tieši braucu jūs brīdināt, — ne bez pašcieņas atbildēja Hionija Alek-sejevna, veltīgi cenzdamās ar savām kaulainajām rokām savilkt Veriņas korseti. — Ak, Veriņ . . . Tas taču k šausmīgi: sievietei vissvarīgākais ir viduklis... Daži vīrieši vispirms paskatās uz vidukli un tikai pēc tam uz sej u.

— Ko tad lai es daru, Hionija Aleksej evna? — ar asarām balsī jautāja nabaga meitene.

— Tagad jau neko vairs nevar darīt... Bet jūs, kaziņ, ēdiet mazāk, tad būs viduklis. Mēs pansijā etiķi dzērām un kaļķus ēdām, lai izskatītos interesantākas.

Tikai viens cilvēks visā mājā nepiedalījās šai jezgā. Tas bija Bahareva jaunākais dēls Viktors Vasiļjevičs. Viņš gulēja vienā no vistālākajām istabām, kuras logi bija dārza pusē. Atgriezies mājās tikai sešos no rīta, ar pūlēm kājas vilkdams, viņš nenoģērbies izstiepās uz vecā, ar vaskadrānu apvilktā dīvāna un tagad gulēja atpogātos īsos tabakas krāsas vizītsvārkos, saņurcītās biksēs un ar vienu zābaku kājā. Otrs zābaks bija nomests pie dīvāna tāpat kā atvērtais zelta pulkstenis. Jauneklīgā, bālā seja ar biezām, melnām uzacīm un nelielu āža bārdiņu nebija glīta, bet oriģināla; deguns ar izplestajām, smalkajām nāsīm un droši veidotās jutekliskās lūpas vērta šīs sejas izteiksmi kaprīzu kā izlutinātam bērnam. Igors vairākas reizes mēģināja piecelt jauno cilvēku, bet pilnīgi bez panākumiem. Viktors Vasiļjevičs atgaiņājās no viņa ar rokām un kājām.

— Man pavēlēts katrā ziņā piecelt, — teica Igors, nostādamies durvīs tā, lai kritiskā brīdī varētu paslēpties. — Viņiem ir viesi... Atbraucis Privalova kungs.

— Kas par Privalovu.. . Ne par kādu Privalovu negribu zināt! Es pats esmu Privalovs... pie velna!... — Baharevs kliedza, cenzdamies trāpīt Igoram ar novilkto zābaku. — Tu, redzams, esi vakar bijis piedzēries... diez vai maz turējies uz kājām, rakari! . .. Privalovu sieva pa logu izmeta... Privalovs sen miris, bet viņš; «Privalovs atbraucis . *.» Muļķis tāds!

— Tas jau nu, kā jūs vēlaties, — apvainotā balsi paziņoja Igors, turpinādams stāvēt durvis.

— Es vēlos, lai tu vācies pie velna!

— Varbūt pavēlēsiet atnest zelteri vai ožamo spirtu —

visu reibumu kā ar roku atņems. $86 ff

— A! Tad, redz, kā tu ar mani runā ...

— Kas man... man viss vienalga, — Igors uzpūtīgi

noteica, atkāpdamies aiz durvīm. — Es rūpējos jūsu labā... Jūs jau tā man divreiz trāpījāt ar papēdi pa vaiga kaulu. Lūk, kur rēta ... >n

— Nu tad ej ratā ar savu rētu, kamēr neesmu tevi miltos samalis!

Igors pazuda. Baharevs pamēģināja atvērt acis, bet tūlīt atkal tās aizvēra: no vakardienas žūpošanas ellišķīgi sāpēja galva.

«Bet šie Irkutskas kupči nu gan dzer ,.. pamatīgi dzer!» viņš domāja. «Un Ivans Jakovļevičs... ak, vecais sakārnis!»

IV

Kad Privalovs ienāca Bahareva kabinetā, vecais sēdēja vecmodīgā, dzijā atzveltnes krēslā pie sava rakstāmgalda un gribēja celties, lai ietu viesim pretim, bet tūdaļ nespēcīgi atkrita krēslā un noteica satrauktā balsī:

— No kurienes tad tu ... jūs... Patiešām gan jāsaka, kā no gaisa nokritis. Nu sveiks!...

Pieliecis pie sevis Privalova galvu, vecais vairākas reizes viņu cieši noskūpstīja un, neizlaizdams viņa galvu no savām rokām, teica:

— Cik tu brašs puisis esi kļuvis! ... Tēvā atsities, tēvā ... Kad iebrauci pie mums Uzlā?

— Šonakt, Vasilij Nazarič.

— Jā, jā, naktī, — murmināja vecais, it kā cenzdamies kaut ko atcerēties. — Jā, šonaķt...

— Kā Marjai Stepanovnai ar veselību?

— Manai vecajai? Nekas, lūdz dievu... Nē, patiešām, cik tu esi kļuvis brašs puisis!...

— Man vispirms jāpateicas jums, Vasilij Nazarič ...— iesāka Privalovs, atsēzdamies atzveltnī iepretim vecajam.

— Kā tu sacīji: jāpateicas?

— Jā, jo esmu tik daudz jums pateicības paradā, Va-silij Nazarič.

— Ak, lai nu paliek, draudziņ, šie nieki. Kas nu mums par rēķiniem... Tev gan paldies par to, ka atbrauci pie mums. Bija laiks, sen jau bija laiks! Nu, kā tev tagad

klājas?

— Viss pa vecam, Vasilij Nazarič.

— Hm ... es biju domājis, ka labāk. Nu, bet par to vēl paspēsim izrunāties. Bet tu patiešām esi stipri pārvērties ... Lūk, nelaiķis Aleksandrs Iļjičs, tavs tēvs, nenodzīvoja ... Jā. Bet nevaino viņu. Tu vēl esi jauns, un tev gar to nav nekādas daļas.

— Es to labi saprotu, Vasilij Nazarič.

— Nē, nevaino. Neņem grēku uz sirdsapziņas ...

Vecā Bahareva spēcīgais, plecīgais stāvs smagi pagriezās atzveltnī. Šai milzīgajai galvai ar sirmo cirtu atliekām un sirmo savēlušos bārdu piemita oriģināls veca vīra skaistums. Nelielās, vērīgās, pelēkās acis raudzījās pētījoši un bargi, bet pašlaik bija mīlas un silta maiguma pilnas. Vispārsteidzošākais šajā bargajā sejā ar kopā saaugušajām sirmajām uzacīm un vienmēr cieši sakniebtajām lūpām bija smaids. Tas it kā apstaroja visu seju. Tā prot smieties tikai bērni un pārāk nopietni un enerģiski sirmgalvji.

Bahareva kabinetā divi logi bija uz ielas pusi un trīs uz pagalmu. Sienas klātas ar vienkāršām, brūnām tapetēm, logus sedza zili smagas drānas aizkari. Šajā istabā vienmēr valdīja puskrēsla. Uz grīdas izklāts plats persiešu paklājs. Pie sienas iepretim galdam atradās zems turku dīvāns, kaktā — ugunsdrošs dzelzs skapis, otrā kaktā — grāmatu plaukts. Uz rakstāmgalda pareizās rindās sakārtotas kantora grāmatas un skaitīkļi ar baltiem kauliņiem. Pie jašmas rakstāmpiederumiem kaudzītē saliktas iespiedblankas ar uzrakstu: «V. N. Bahareva raktuvju galvenais kantoris». Preses vietā tās piespiestas ar vairākas mārciņas smagu platīna tīrradņa gabalu. Visredzamākajā vietā novietota liela zelta aploce ar lazu-rīta inkrustāciju; tajā bija ielikta izbalējusi, nodzeltējusi Marjas Stepanovnas un četru bērnu fotogrāfija. Pie sienas virs paša dīvāna karājās greznā grieztā melnkoka aplocē liela eļļas krāsas glezna. Šai gleznā bija redzamas savdabīgas Sibīrijas raktuves tālu, tālu Sajānu kalnos. Priekšplānā stāvēja raibs raktuvju strādnieku pul-ciņšf kas atraka zeltu saturošu slāni. Pa labi redzama liela zeita skalojamā mašīna, kas nepieredzējušai acij likās kaut kāds koka bluķu, noteku un riteņu sablīvējums. Gleznas dibenplānā, uz neliela pakalniņa, — liels raktuvju kantoris, vairākas saimniecības piebūves un gari korpusi raktuvju strādniekiem. Augstie kalni, no vienas vietas apauguši ar biezu Sibīrijas mežu, noslēdza ainavas horizontu. Tās bija Sibīrijas zeltrūpniecības vēsturē slavenās Varvaras atradnes, ko Vasilijs Baharevs un Aleksandrs Privalovs bija atklājuši dziļi Sajānu kalnos pie kādas beznosaukuma kalnu upītes. Par Varvaras atrad-i nēm tās nosauca, godinot Varvaru Pavlovnu, Sergeja Privalova māti.

Privalovu visvairāk pārsteidza tas, ka šajā kabinetā pa viņa prombūtnes piecpadsmit gadiem gluži nekas nebija mainījies, it kā viņš tikai vakar būtu no tā izgājis. Viss bija tikpat pieticīgi un vienkārši, un valdīja arvien vēl tā pati darbīgā atmosfēra. Privalovam viss šķita neparasti jauks: ir kabinets, ir večuks, ir pats gaiss, kurā bija jūtams dārga cigāra dūms.

Tieši tādu Privalovs bija iedomājies to apkārtni, kādā vecais Baharevs iecerēja savus vispārdrošākos pasākumus un noslēdza darījumus par simtiem tūkstošiem rubļu.

— Ko tad mēs te sēžam? — Baharevs atjēdzās. — Iesim pie vecās. .. Viņa būs priecīga redzēt tādu brašu puisi. Iesim, draudziņ!

Vecais jau pa pusei piecēlās no sava krēsla, bet atkal atlaidās tajā ar apspiestu vaidu. Slimā kāja lika sevi manīt.

— Atļaujiet, es jums palīdzēšu, — Privalovs piedāvājās.

— Nē, tu vis nepratīsi to izdarīt, — ar bēdīgu smaidu noteica vecais un pazvanīja. — Lūka — tas šīs lietas prot. Jā... Pagājis, kā redzams, zelta laiciņš, Sergej Aleksandrič, — skumji ierunājās Baharevs. — Šodien sāp kājiņa, rītu rociņa, bet tad pienāks laiks, kad nebūs pat kam sāpēt... Bet laiks, kāds tagad laiks... ko? Dārga taču katra stunda, bet es te noņemos ar dakteriem. Pat gulēt nevaru. Tiklīdz iedomājos, kas notiek raktuvēs bez manis, tā sirds vai pušu plīst. Liekas — būtu ņēmis spārnus un lidojis ... Jā. Un nav kas varētu aizstāt! Viens dēls grib būt gudrāks par tēvu, otrs... nu, gan jau pats redzēsi! Meitas taču nesūtīsi uz raktuvēm.:

Ar Lūkas palīdzību Baharevs piecēlās no krēsla un, vienu kāju pievilkdams, gāja uz durvīm.

— Redzi, Lūka, arī mēs abi piedzīvojām prieku, — sacīja Baharevs, cieši atspiezdamies uz vecā, uzticamā kalpa pleca. — Vai redzi, kāds brašs puisis?

— Kur nu vēl labāku, Vasilij Nazarič! Es viņu pat nepazinu... Var sacīt — pavisam pārvērties. Toreiz, kad vēl ar Kost jeņķu jimnāzijā mācījās .. .

— Jau atkal? — Baharevs bargi pārtrauca aizpļāpā-ļušos vecīti. — Vai norunu esi aizmirsis?

— Nerunāšu, nerunāšu, Vasilij Nazarič! ... Tāpat vien aiz priekiem neviļus paspruka ...

— Paklau, vai tu uz ilgu laiku pie mums atbrauci? — Baharevs jautāja, apstādamies durvīs. — Pļāpāju, pļāpāju, bet par galveno pat neprasu ...

— Es domāju pavisam te palikt, Vasilij Nazarič.

— Paldies dievam, — aizkustināts noteica Lūka, pārmezdams ar brīvo roku plašu jo plašu krustu.

V

Privalovs sekoja Vasilijam Nazaričam cauri veselai virknei nelielu istabu, kas bija iekārtotas pēc pēdējā laika modes prasībām. Dārgas, mīkstas mēbeles, paklāji, bronza, zīda aizkari pie logiem un durvīm — viss dvesa greznību, kas neviļus krita acīs pēc vienkāršās kabineta iekārtas. Nelielajā, gaiši zilajā viesistabā stāvēja jaunas Bekera klavieres; Privalovam tas bija pārsteigums, un viņš ziņkāri paskatījās uz nošu kaudzi, kas gulēja uz nošu pults.

— Mēs jau tagad ar veco dzīvojam uz divām pusēm,— smaidīdams noteica Baharevs, apstājies ēdamistabas durvīs, lai atpūstos. — Kā tad, moderni... Viņa manā pusē kāju nesper. Lūk, ēdamistabā satiekamies, ja kas vajadzīgs.

Tūlīt aiz ēdamistabas sākās Marjas Stepanovnas puse, un Privalovs pēkšņi sajutās kā mājās. Šeit viņam viss bija pazīstams līdz pēdējam sīkumam un šķita bērnības atmiņu svētīts. Izbalējušie dārgie paklāji uz grīdas, veco laiku sarkankoka mēbeles ar griezumiem, bronzas lustras un svečturi, malahīta vāzes un marmora galdiņi kaktos, senlaicīgi galda pulksteņi no nespodra sudraba, sliktas gleznas dārgās aplocēs, puķes uz logiem un svētbilžu lampiņas veclaicīgu svētbilžu priekšā — tas viss viņu aiznesa bērnībā, kad viņš vēl bija pašu cilvēks šajās omulīgajās istabiņās ar zemiem griestiem. Pat gaiss te bija palicis tas pats — silts un smaržīgs, senatnīga mājīguma aromāta piesātināts.

— Lūk, arī mana Marja Stepanovna, — noteica Vasi-lijs Nazaričs, kad viņi iegāja nelielā, tumšsarkanā viesistabā.

Privalovs ieraudzīja Marjas Stepanovnas garo stāvu; viņa bija tērpusies bāli zilganā vecu laiku sarafānā un likās Privalovam tāda pati skaistule kā senāk. Kad tas gribēja noskūpstīt viņas roku, viņa apskāva Privalovu un, pēc senas ierašas, cienīgi pieskārās tā vaigiem ar savu apaļo seju un pat noskūpstīja to ar nekustīgām, sausām lūpām.

— Nē, tu paskaties, Maša, kāds brašs puisis . .. ko? — Vasilijs Nazaričs atkārtoja, ar Lūkas palīdzību sēzdamies tuvākajā atzveltnes krēslā.

— Pēc māmiņas — pēc Varvaras Pavlovnas izskatās,— Marja Stepanovna sacīja, aplūkodama Privalovu no galvas līdz kājām.

— Nē, nē, — iebilda vecais. — Es kā pirmīt paskatījos uz viņu — nu izliets nelaiķis Aleksandrs Iļjičs, kā divas ūdens piles.

— Nē, pēc mātes ... izlieta māte!...

Vecīši sāka strīdēties un palika katrs pie savām domām.

— Tu, kazi, pavisam par basurmani esi kļuvis svešajā pusē? — Marja Stepanovna jautāja viesim. — Varbūt pat krustu pierei pārmest neproti, kā pienākas? Ar pirkstu galiem krustu met?

— Nē, kādēļ lai aizmirstu, — Privalovs izvairīgi atbildēja.

— Neviena jau gandrīz vairs nav starp dzīvajiem, — skumīgi noteica Marja Stepanovna, atbalstīdama vaigu rokā. — Vecmeita Pvazmahņina kaut kā turas un vēl Kolpakova arī... Varbūt atceries viņas?

— Jā, atceros ...

— Labi ļaudis mirst un arī mums steidz ceļu cirst, — Baharevs piebilda no savas puses. — Vai tas tik sen, Sergej Aleksandrič, kad tu vēl biji ģimnāzists, bet tagad...

Iestājās smags klusums; visi juta to neveiklību, kāda pārņem cilvēkus, kas ilgi nav tikušies. Šo brīdi lieliski izmantoja Hionija Aleksejevna, kas bija ieņēmusi novērošanas posteni pustumšajā gaitenītī. Viņa gandrīz ar varu iegrūda Nadeždu Vasiļjevnu viesistabā, pārmezdama tai nopakaļ krustu.

— Mana vecākā meita Nadežda, — Vasilijs Nazaričs noteica ar laimīga tēva nevilšu lepnumu.

Privalovs sasveicinājās ar meiču un brīdi raudzījās uz viņu izbrīna pilnām acīm, it kā cenzdamies ko atcerēties. Šajā mierīgajā jaunavas sejā ar lielajām, tumši pelēkajām acīm viņam bija tik daudz pazīstama un reizē tik daudz jauna.

— Nadjai bija pieci gadi, kad jūs ar Kostju aizbraucāt uz Pēterburgu, — Marja Stepanovna piebilda, dodama meitai vietu sev blakus.

— Galds ir uzklāts, — paziņoja Igors, durvīs izstiepdamies taisns.

— Mēs jau vēl pa vecai paražai dzīvojam, divpadsmitos ēdam pusdienas, — Marja Stepanovna paskaidroja, pieceldamās no savas vietas. — Pēc tagadējām paražām jau kungi astoņos vakarā sēstas pie galda.

— Jā, tie, kas ceļas divpadsmitos dienā, — Privalovs piebilda.

— Nu, bet kā tad tu?

— Kā pagadās, Marja Stepanovna. Kad dzīvošu Uzlā, tad pacentīšos pusdienot divpadsmitos.

— Tā jau būs gan labāk, — Marja Stepanovna ierunājās jautri: Privalova atbilde viņai ļoti patika. — Vecās paražas neaizmirsti, — viņa pamācoši turpināja pa ceļam uz ēdamistabu. — Kas bija tavi tēvi... ko? Viņi seno dievbijību balstīja. Šos jaunievedumus ne zināt nezināja, bet mūžu nodzīvoja ne sliktāk par citiem. Un ņemsim tavu vectēvu Pavlu Mihailoviču Guļajevu. Viņš bieži mēdza teikt, ka labāk paliks vienā kreklā, bet ar tiem, kam noskūtas ūsas un kas lieto tabaku, no vienas bļodas neēdīs. Skat, kādu tev māju uzcēla: piecdesmit gadus stāvējusi un vēl divi simti nostāvēs. Tādu cilvēku gan pasaulē vairs nav palicis. Tikai visādi sīk-maņi.

Privalovs klausījās Marjā Stepanovnā pavirši. Viņam gribējās atskatīties uz Nadeždu Vasiļjevnu, kas soļoja tagad blakus Vasilijam Nazaričam. Jaunava Privalovu pārsteidza, pārsteidza nevis ar skaistumu, bet ar kaut ko sevišķu, kā nebija citām.

— Mans jaunākais dēls, mana jaunākā meita, — Va-silijs Nazaričs īsi iepazīstināja ar Veriņu un Viktoru Vasiļjiču, kuri gaidīja visus ēdamistabā.

— Tā ir mūsu laba paziņa Hionija Aleksejevna, — Marja Stepanovna stādīja priekšā Zaplatinu, kas atbildēja uz Privalova palocīšanos ar pieklājīgu atturību.

— Ļoti patīkami, — Privalovs atkārtoja kā pa sapņiem, spiezdams Viktora Vasiļjiča roku.

— Man arī ļoti patīkami, — atbildēja Viktors Vasil-jičs, kājas plati izplezdams un nekautrīgi aplūkodams Privalovu no galvas līdz papēžiem; viņš nule kā bija paspējis atmosties, acis sarkanas, svārki sašķiebušies.

Veriņa savā sārtajā tērpā kvēloja kā magone. Viņai šķita, ka visi skatās tieši uz viņu; šī doma viņu ļoti satrauca un lika sarkt vēl vairāk. «Līgavainis...» viņa domāja, saldā satraukumā nodurdama acis. Privalovs ziņkāri paraudzījās uz apmulsušo Veriņu un jutās neparasti labi, it kā būtu atgriezies mājās no kāda tāla ceļojuma. Tieši tagad viņam skaidri atausa atmiņā divas mazas meitenes, kas kliedēja Baharevu mājas svinīgo klusumu ar mūžīgu troksni, kņadu un bērnišķīgiem smiekliem. Vienu no viņām mēdza saukt par «kukulīti» ... Paskatījies uz Veriņu, Privalovs tikko spēja savaldīt neviļu smaidu: ar saviem sešpadsmit gadiem viņa vēl joprojām bija palikusi «kukulītis» ... Šīs acumirklīgās bērnības atmiņas aiznesa Privalovu tai tālajā, laimīgajā laikā, kad viņš sevi vēl nešķīra no Baharevu ģimenes. Lūk, šai pašā ēdamistabā noritēja tās sevišķās pusdienas, kas līdzinājās dievkalpojumam. Mazais Privalovs stipri baidījās no Marjas Stepanovnas, kas vienmēr izturējās stingri, bet pie pusdienām bija pavisam nepieejama: neviens nedrīkstēja lieku vārdu pateikt, un tikai tad, kad Vasilijs Nazaričs bija mājā, šī pārāk saspīlētā pusdienu atmosfēra kļuva ievērojami maigāka.

— Ņem nu par labu mūsu cienastu, — ierunājās Marja Stepanovna, liedama viesim skābu kāpostu viru; jā-piebilst, ka ar saviem kāpostiem Marja Stepanovna lepojās un bija dziļi pārliecināta, ka tādus kāpostus neprot vārīt neviens cits kā tikai Dosifeja.

Veco laiku fajansa trauki ar zilajiem putniem un zilajiem kokiem bija tie paši, kas senāk; tās pašas karotes un dakšiņas no masīva sudraba ar monogrammu uz spala, Dosifejas kāposti, protams, palikuši tie paši un tikpat garšīgi un īpatnēji smaržoja. Privalovs izjuta dziļu baudu, it kā katrā vecajā lietā viņš sastaptu senu draugu. Sarunas pie pusdienām ritēja tikpat nosvērti un cienīgi kā vienmēr, un Marja Stepanovna galda galā likās karaliene. Pat Hionija Aleksejevna juta it kā svētas trīsas, domājot, ka viņai uzsmaidījusi laime pusdienot kopā ar miljonāru; viņa, protams, vairākkārt mēģināja patstāvīgi izraisīt sarunas ar Privalovu, bet, nesastapdama atbalstu no Marjas Stepanovnas puses, izteiksmīgi apklusa. Toties šī cienījamā dāma centās kompensēt to ar mīmiku, pie tam vairākas reizes ar acīm ļoti nozīmīgi norādīja Marjai Stepanovna! gan uz Privalovu, gan uz Nadeždu Vasiļjevnu, smagi nopūtās un kautri nodūra acis.

— Tagadējie ļaudis kļuvuši kaut kādi pavisam sevišķi, — sprieda Marja Stepanovna. — Tiem nekā nevar piemēroties.

— Ak, pavisam nelāga ļaudis, pavisam nelāga! — Hionija Aleksejevna piebalsoja kā otrā vijole orķestrī.

— Tas, māmiņ, tikai tā liekas, — Nadežda Vasiļjevna piebilda. — Arī agrāk bija daudz sliktu cilvēku, un arī tagad ir labi ļaudis ...

— Protams, tā, — Viktors Vasiļjevičs apstiprināja. — Kad mēs kļūsim veci, arī sacīsim, ka, lūk, mūsu laikā gan bija cilvēki... Visi vecie ļaudis tā runā.

— Nu, jūs ar Dāvidu Ļahovski jau gan līdz vecumam nez vai nodzīvosiet, — Vasilijs Nazaričs noteica.

— Jaunība, jaunība, — Hionija Aleksejevna čukstēja, acis uz augšu pavērsdama. — Kurš gan nav bijis jauns, kam gan nav bijis sešpadsmit gadu... Vai tā nav, ko, Marja Stepanovna?

Skatoties sažuvušajā, krunkainajā Hionijas Aleksejev-nas sejā, grūti bija iedomāties, ka viņai kādreiz, pat vistālākajā pagātnē, varējis būt sešpadsmit gadu.

— Jūs droši vien pierakstīsieties kādā mūsu klubā, Sergej Aleksandrič? — Zaplatina jautāja ar īstas giande dame^9 žestu.

— Patiešām es vēl neesmu par to domājis, — Privalovs

atbildēja. — Un vispār diezin vai iznāks apmeklēt klubu ...

— Jā, jā... Es saprotu, ka esat aizņemts, jums darīšanas. Bet jauniem cilvēkiem taču nepieciešama atpūta. Vai tā nav? — Hionija Aleksejevna jautāja, vērsdamās pie Marjas Stepanovnas. — Tikai es juiņs neieteicu ierakstīties Muižnieku biedrībā — nāvējoša garlaicība un tenkas, bet pie mums Sabiedriskajā klubā jūs sastapsiet veselu baru skaistuļu. Tajā trūkst tikai Nadine ... Jūsu talanti, Nadine...

— Vai sen jau jūs, Hionija Aleksejevna, esat izdarījusi tādu atklājumu? — Nadežda Vasiļjevna smaidīdama jautāja.

— O, es to vienmēr esmu sacījusi... vienmēr!... Protams, es labi saprotu, ka jūs kautrības dēļ negribat piedalīties amatieru teātra izrādēs.

Kad Nadežda Vasiļjevna smaidīja, viņai uz platās, baltās pieres virs kreisās uzacs parādījās tāda pati krunciņa kā Vasilijam Nazaričam. Privalovs ievēroja šo smaidu, kā arī tikko manāmu kustību ar kreiso plecu — arī tēva paradums. Vispār tūlīt bija redzams, ka Nadežda Vasiļjevna vairāk līdzinājās tēvam nekā mātei. Viņā līdz vismazākajam sīkumam atspoguļojās visas tās raksturīgākās Baharevu tipa īpatnības, ko vecais Lūka apzīmēja ar vienu vārdu: «daba».

Uz beigām pusdienas ritēja visai dzīvi. Lai kā Hionija Aleksejevna valdīja mēli, beigās viņa tomēr izklāstīja pēdējo pilsētas ziņu krājumu, kas viņu nomāca. Privalovs tādējādi dabūja noklausīties, ka Polovodovs, protams, ir gudrs cilvēks, bet augstprātīgs, ko der pārmācīt. Tikai pirms dažām dienām Hionijai Aleksejevnai radies izdevīgs gadījums, lai to izdarītu, bet viņa nebija varējusi to izmantot tāpēc, ka te bijusi iejaukta viņa māsa Anna Pavlovna, bet Anna Pavlovna, lai arī jaunava jau gados un uzskata sevi par progresīvu, taču... utt., utt.

— Ak, ko gan es runāju! — Hionija Aleksejevna at-jēdzās. — Polovodovs un Ļahovskis, Sergej Aleksan-drič, taču ir jūsu aizbildņi, — jūs jau labāk viņus pazīstat.

— Personiski man ar viņiem nav bijis darīšanu, — atbildēja Privalovs.

— Jā, jā... Un Nicolas Verjovkins... Jūs taču, liekas, mācījāties kopā ar viņu universitātē, ja nemaldos?

— Jā, mācījāmies.

— Cik tas ir brīnišķīgi gudrs cilvēks, Sergej Alek-sandrič! Jūs to nevarat iedomāties! Tirgotāji viņu taisni vai uz rokām nēsā... Un cik asprātīgs! Nesen uz prokurora apsūdzības runu viņš atbildēja tā: «Tiesnešu kungi un zvērināto kungi... Prokurora kunga runu es varu salīdzināt ar gadījumu, ja cilvēks paņemtu karoti, iesmeltu kāpostus un pieliktu tos pie auss, nevis pie mutes.» Saprotiet: sajūsma un furors! ...

— Jājautā, Hionija Aleksejevna, cik Verjovkina asprātība izmaksā viņa klientiem, — piezīmēja Baharevs.

— Ak, Vasilij Nazarič... Protams, Nicolas ņem krietnus žūkšņus, bet mēs taču dzīvojam tādā laikā, tādā laikā... Vai nav taisnība, Marja Stepanovna?

Marja Stepanovna neko neatbildēja, jo viņas uzmanību saistīja Veriņas un Viktora Vasiļjeviča izturēšanās, kuri jau labu laiku smējās par Hioniju Aleksejevnu. Viss beidzās ar to, ka Veriņa, pietvīkusi kā pujene, noliecās dziļi pār šķīvi; likās, vēl mazliet — un meiča izplūdīs tādos veselīgos jaunības smieklos, kādus Baharevu mājas sienas nebūs dzirdējušas visā savas pastāvēšanas laikā. Veriņu paglāba tikai tas, ka viskritiskākajā mirklī visi piecēlās no galda un viņa varēja nepamanīta aizskriet no ēdamistabas.

VI

Tūlīt pēc pusdienām Vasilijs Nazaričs ar Lūkas un Pri-valova palīdzību aizvilkās uz savu kabinetu, kur šai laikā, pēc veca vīra paraduma, mēdza kādu stundiņu nosnaust. Privalovs zināja šo paradumu un gribēja tūlīt aiziet.

— Nē, pagaidi, ar sieviešiem vēl paspēsi izrunāties diezgan, — Baharevs to apturēja un norādīja uz atzveltnes krēslu pie dīvāna, uz kura viņš novietoja savu slimo kāju. — Tu taču laikam vēl biji te, kad nomira... Holostovs? — Vecais pēdējo vārdu izrunāja ar manāmu piespiešanos, it kā šis uzvārds viņam būtu iesprūdis rīklē.

— Nē, es tai laikā biju Pēterburgā, — atbildēja Privalovs, nesaprazdams jautājumu.

— Nē, ne tas... Kā tu uzzināji, ka ministrija Holos-tova parādu pārskaitījusi uz jūsu rūpnīcām?

— Kad saņēmu telegrammu par Holostova nāvi, tūlīt gāju uz ministriju ievākt ziņas. Man tur ir vairāki pazīstami ierēdņi, kas arī izstāstīja visu, tas ir, ka lēmums Holostova lietā saņemts tieši tai laikā, kad viņš jau miris gulējis zārkā, un ka ministrija pārskaitījusi viņa parādu uz rūpnīcām.

— Mani šī ziņa vienkārši satrieca, — skumīgi ierunājās Baharevs. — Tas nav taisnīgi... Holostovs, jūsu patēvs un aizbildnis, ar blēdību ietaisa miljonu lielu parādu, viņu par šo blēdību notiesā ar visu tiesību atņemšanu un izsūtīšanu uz Sibīriju, bet, kad viņš nomirst, parādu uzkrauj jums, mantiniekiem. Es vēl saprotu to, ka Holostova lietu novilcināja desmit gadus un lēmumu izvilka tai mirklī, kad Holostovu nekur citur vairs nevarēja izsūtīt kā tikai uz debesu valstību ... To es vēl saprotu, jo Holostovs savā laikā bija stiprs cilvēks un vecie labvēļi viņu atbalstīja; bet likt mantiniekiem segt privātu parādu, turklāt tādu, kas ietaisīts ar blēdībām ... nē, to es nekad nesapratīšu. Vai tad tos septiņsimt tūkstošus, ko inženieris Masmanis paņēmis tai laikā, kad valsts bija aizbildne pār rūpnīcām, viņi arī pārskaitījuši uz rūpnīcām?

— Jā, arī tie ir pārskaitīti mums, jo naudu valdība izdevusi Masmanim, lai pastiprinātu rūpnīcu darbību.

— Labi, bet Masmanis taču līdz šim laikam nav vēl iesniedzis nekādu pārskatu par šo summu izlietošanu?

— Neko nav iesniedzis.

— Es tev toreiz par to rakstīju, lai tu katrā ziņā papūlētos un Masmanis tiktu saukts pie atbildības, lai tas maksātu ko maksādams.

— Vasilij Nazarič, no valsts aizbildnības laika pagājuši gandrīz desmit gadi... Lai kā es pūlējos, man neizdevās pat uzzināt, vai vispār eksistē tāds pārskats. Meklēju kontrolē, kalnu departamentā, muižnieku aizbildniecībā, visiem viena atbilde: «Neko nezinām... Prasiet kaut kur citur.»

— Vai Masmanis dzīvo Pēterburgā?

— Jā, ziemu Pēterburgā, bet vasaru Krimā, savā muižā.

— Ko pircis par jūsu naudu? ... Ha-ha! ... Vai tu esi bijis pie viņa?

— Vairākas reizes.

— «Slims» vai arī «nepieņem»? Nelieši. j.

Vasilijs Nazaričs smagi sagrozījās uz dīvāna un iekoda lūpā.

— Bet vai tu zini, cik lieli ir šie abi parādi kopā ar procentiem?

— Ap četriem miljoniem ...

— Jā. Kad nomira tavs tēvs, rūpnīcām nebija ne kapeikas parādu; bija palicis vēl kāds mazumiņš vērtspapīru un raktuves. Kad pamāte apprecējās ar Holostovu, viņš trijos gados notrieca visu palikušo naudu, ieķīlāja raktuves, ietaisīja vienu miljonu parādu un pavisam nolaida rūpnīcas. Es cerēju, ka rūpnīcas, būdamas valsts aizbildnībā, ja arī neies uz augšu, tad vismaz nenesīs zaudējumus, taču Masmanis vienā gadā uzkrāva rūpnīcām jaunu — miljonu lielu parādu. Kad rūpnīcas pārgāja aizbildņu pārvaldē, es cerēju pamazām stāvokli atkal uzlabot. Kost ja nu jau piecus gadus strādā rūpnīcās kā katordznieks un panācis, ka katru gadu ienāk trīs simti tūkstošu dividendēs. Bet kur aiziet nauda? ... Lai nomaksātu četri miljoni lielo parādu, nepieciešams paplašināt rūpnīcu darba jaudu; tad vēl no šās naudas vajag samaksāt kaut da]u no parādu procentiem; beidzot, pārpalikums aiziet mantiniekiem. Pamāte saņēma savu četrpadsmito daju, jūs trīs ...

— Visa mana daļa izgāja, rūpējoties par lietu, Vasilij Nazarič.

— Vai tad es nezinu... Bet vai tu tiki redzējis to... nu, savu pamāti?

— Nē, pats es neesmu redzējis, bet dzirdējis esmu daudz.

— Vai viņa vēl Maskavā?

— Jā. Otrs brālis sirgst ar gara vājumu, bet jaunākais, Tits, pazudis bez vēsts.

— Jā, dzirdēju, dzirdēju ... Kaut kas šajā lietā nav kārtībā, man tā liekas.

— Tagad grūti pateikt, Vasilij Nazarič.

— Ņemsim tagadējos jūsu aizbildņus: Ļahovskis — tas sen jau iedzīvojies uz jūsu rēķina, bet pieķert viņu ļoti grūti; Polovodovs vēl tikai glūn, vai nevarētu pakampt savu tiesu. Kad es biju aizbildnis, no ādas līdu laukā, lai vismaz tiktu par visu skaidrībā; tādēļ arī sanīdos ar Ļa-hovski un pametu aizbildnību, bet manā vietā piepeši ieceļ Polovodovu. Ja būtu zinājis... Man gribējās iebiedēt Ļahovski, bet, redz, kā iznāca. Kas tad to varēja iedomāties? Pārsteidzos un visu lietu samaitāju.

— Kādēļ gan jūs tā runājat, Vasilij Nazarič?

— Nu nodzīvo tu tik ilgi, cik es, tad pats redzēsi, kas ko ir vērts. Nē, mījais, pasaulē dzīvot nav viegli: visur netaisnība, visur meli un viltus. Aplaupīja taču jūs, bāriņus; tēvs atstāja jums Šatrovas rūpnīcas pilnīgā kārtībā; toreiz tās bija vairāk nekā sešus miljonus vērtas, bet tagad, ja pārdos ūtrupē, pat četrus nedos. Rūpnīcām zemes vien četri simti tūkstošu desetīnu... O-o-o! Nebiju domājis piedzīvot to, ka Šatrovas rūpnīcas pārdos parādu dēļ... Šais rūpnīcās taču puse uzcelta par Guļajeva kapitāliem. Jā, Pāvels Mihailičs to dēļ pat savu meitiņu pazudināja... Nu, pietiks, ej tagad pie sieviešiem, bet esf[9j atpūtīšos.

Baharevs izmantoja gadījumu un izsūtīja Privalovu no kabineta, lai slēptu satraukumu, kas bija to pārņēmis; par atpūtu, protams, nevarēja būt ne runas, un viņš klusēdams gulēja visu laiku ar vaļējām acīm. Privalova ierašanās iepriecināja godīgo vecīti, bet reizē ar to uzplūda viss rūgtums, kas viņam sen jau bija krājies sirdī.

VII

Hionija Aleksejevna pasteidzās tūlīt aiziet, tiklīdz padzirda tuvojamies Privalovu; viņa skaļi noskūpstīja Ve-riņu un, spiezdama Marjas Stepanovnas roku, noteica ar uzsvaru:

— Es negribu jūs tagad traucēt, tāpēc ka jūs taču esat pašu ļaudis ...

Privalovs nenāca viens: blakus viņam soļoja Viktors Vasiļjevičs, kas pagaidām nezināja, kā lai izturas. Marja Stepanovna aizveda ciemiņu uz savu viesistabu, kur Do-sifeja pasniedza senatnīgos stikla šķīvīšos vairākas šķirnes ievārījuma un kaut kādā dīvainā ķīniešu traukā gabalu šūnu medus.

— Tā taču ir Dosifeja? — Privalovs jautāja, kad kurlmēmā apstājās pie durvīm, lai vēlreiz palūkotos uz viesi.

— Jā ... vai atceries gan veco?

— Apžēlojieties, mēs ar Kostju bieži ar viņu karojām, — Privalovs smējās.

Dosifeja saprata, ka runā par viņu, un ar mīmiku paskaidroja, ka Kostjeņkas nav, ka pats Kostju nemīl un viņa atceras, ka mazajam Privalovam garšojis šūnu medus.

— Man arī tagad tas garšo, — Privalovs atbildēja uz enerģiskajiem Dosifejas žestiem. — Paldies, ka neesi mani aizmirsusi...

Dosifeja priecīgi ieldējās un aizgāja. Marja Stepanovna cītīgi cienāja viesi ar saldumiem, jo viņai viesmīlība bija svēts pienākums. Privalovam vajadzēja visu nogaršot, lai neapvainotu mājasmāti. Viņš ar lielu patiku klausījās Marjas Stepanovnas prātīgo valodu, kamēr tā sīki izstāstīja bēdīgo stāstu par Polujanoviem, Kolpakoviem un Raz-mahņiniem. Gandrīz visi bija vai nu apmiruši, vai izputējuši; tagadējie cilvēki pavisam citādi, un kārtība arī pavisam cita. Garāmejot Marja Stepanovna paspēja pasūdzēties arī par Vasiliju Nazariču, kas sācis ieviest jaunumus: sadomājis skolot vecāko meitu, iegādājies sev jaunas mēbeles, satiekas ar bezūsaiņiem un tabakas lietotājiem. Šajās sūdzībās bija tik daudz vecišķi smieklīga, ka Privalovs visu laiku centās izpētīt sīkās sārtās un gaiši zilās puķītes, kas bija izbārstītas pa Marjas Stepanovnas sarafānu. Marjas Stepanovnas sarafāns bija ļoti vecmodīgs, no smagas zīda drānas, kas stāvēja stīvi un izskatījās pēc ādas; tas droši vien kādreiz bijis tirkīza krāsā, bet tagad pārvērties par moderno gris de perle^10.

— Kāds jums senlaiku sarafāns, — teica Privalovs.

Šī uzslava lika Marjai Stepanovnai pat nosarkt; pret visu senatnīgo viņa izjuta tādu kā godbijību un sevišķi dārgu turēja veco laiku sarafānu kolekciju, ko «no mātes puses» viņai bija atstājusi Pāvela Mihailiča Guļajeva sieva. Viņa būtu varējusi izstāstīt katra šā sarafāna vēsturi, kas viņai bija kā dzīvas sen mirušu dārgu cilvēku hronikas un biogrāfijas.

— Tas jau ir tavas vecmāmiņas sarafāns, — Marja Stepanovna paskaidroja. — Pāvels Mihailičs, kad braucis uz Maskavu, atvedis drānu... Tagad vairs tādu drānu nav, — smagi nopūzdamās, piebilda večiņa, ar roku sakārtodama sarafāna kroku. — Tagad jūsu dāmas pašuj tērpu, divreiz uzģērbj — un dod tik viņām atkal jaunu! Citādas drānas tagad izgatavo, arī cilvēki vairs nav tādi kā agrāk.

— Nu, māmiņ, cilvēki tagad ir tieši, kā vajag, — noteica Viktors Vasiļjevičs, kam jau sen bija apnicis klausīties sarunas par veco laiku cilvēkiem.

— Ei tu ... Atradis īstos cilvēkus!

— Tātad arī mēs ar Sergeju Aleksandriču nekur nederam?

— Negvelz niekus, es runāju nopietni.

Veriņai jau sen gribējās piedalīties sarunā, bet viņa viena neuzdrošinājās ieiet viesistabā un ielavījās tur aiz Nadeždas Vasiļjevnas muguras un tūdaļ paslēpās aiz Marjas Stepanovnas krēsla. Ar jaunavu ierašanos istabā iebrāzās visādas bērnības atmiņas, kas svešam cilvēkam nenozīmēja it neko un varēja likties smieklīgas, bet personām, kas bija darbojušās šajos atmiņu notikumos, tagad bija sevišķi dārgas. Privalovs bija paspējis daudz ko aizmirst no šās bērnības pasaules un ar sevišķu patiku atcerējās dažādos sīkumus, par kuriem stāstīja Nadežda Va-siļjevna. «Vai jūs to atceraties?» — «Un atceraties, kā Viktors...» Šie vārdi maigi glāstīja dzirdi, un Privalovs ar dziļu prieku izjuta ap sevi mājas pavarda siltumu, ko liktenis viņam bija atņēmis. Cik viss tas bija sen un reizē tā, it kā būtu noticis tikai vakar!...

— Palieciet nu klusu, sienāži, — Marja Stepanovna nopietni apsauca, kad visus pārņēma visdzīvākais noskaņojums; tas jau bija nepieklājīgi, tāpēc ka Privalovs ir tomēr svešs cilvēks un varēja to nosodīt. — Mēs, rau, tik pļāpājam visādus niekus, bet vai tu mums par sevi neko nepastāstīsi, Sergej Aleksandrič?

— Patiešām nezinu, ko lai stāstu, Marja Stepanovna, — Privalovs atteica.

— Še tev nu bija, piecpadsmit gadus nodzīvojis galvaspilsētā, atbraucis — un nav ko pastāstīt. Mēs, var sacīt, sādžā dzīvojam, bet, redz, cik daudz tenku sastāstījām.

— Cik tu dīvaina, māmiņ, — Nadežda Vasiļjevna metās aizstāvēt Privalovu. — Mēs abas taču tikpat nekā nesapratīsim, ja Sergejs Aleksandričs stāstīs mums par savām rūpnīcām.

— Mēs taču piecpadsmit gadus neesam redzējušies, Nadja... Pat šajā pašā sarafānā, ja tas nostāvēs piecpadsmit gadus, ir tajā būs daudz kas mainījies: te kode saēdusi, te traips gadījies. Sergejs Aleksandričs taču lādē nav gulējis, bet gan laikam starp dzīviem cilvēkiem dzīvojis ...

Privalovs jutās pārsteigts: atskatoties uz savu pagātni, viņam vajadzēja atzīties, ka vēl nebija pat sācis dzīvot tādā nozīmē, kā to saprata Marja Stepanovna. No sākuma mācības universitātē, bet pēc tam gadi septiņi aiztecēja kaut kā nemanot — rūpējoties par mantojumu, nogurdinošā dažādu termiņu, izziņu, oficiālu apmeklējumu vienmuļībā, slaistoties pa kancelejām un departamentiem. Dzīve vēl bija priekšā, tai tika atlikts laiks no gada uz gadu, bet pa to starpu jau bija jāizsvītro no dzīves veseli trīsdesmit gadi. Marjas Stepanovnas tiešais jautājums, ko viņai pačukstēja tās sievietes instinkts, nostādīja Priva-dovu neveiklā stāvoklī, no kā viņam bija diezgan grūti izkulties; Marja Stepanovna viņa klusēšanu par savu pagātni varēja iztulkot sliktā nozīmē. Vajadzēja stāstīt par universitāti, par profesoriem, par galvaspilsētas izpriecām.

«Nu, un kā tur tās dažādās būšanas?» jautri nodomāja Viktors Vasiļjevičs, atcerēdamies galvaspilsētas izpriecu vietas.

VIII

Sās nozīmīgās dienas vakarā Vasilija Nazariča kabinetā norisinājās šāda aina. Pats vecais zvilnēja pusguļus uz dīvāna un bija bālāks nekā parasti. Uz zemā koka soliņa, uz kura Baharevs parasti turēja savu slimo kāju, tagad sēdēja Nadežda Vasiļjevna ar sasārtušu seju un spožām acīm.

— Tēt, pažēlo mani, — jaunava teica, pieglauzdamās tēvam. — Būt vienmēr tādā stāvoklī kā lietai, ko katram ir tiesības atnākt apskatīt un kaulēties... nē, tēt, tas saceļ sirdī tik nelāgas jūtas! Tas kaut kā apvaino un reizē kļūst riebīgi... Ņemsim kaut Privalova šāsdienas apmeklējumu: ja man nebūtu viņa priekšā jāierodas kā precei, kam tikai pieklājības dēļ neskatās zobos, es būtu izturējusies pret viņu daudz labāk nekā nule to darīju.

— Ko tad Privalovs pret tevi tā nogrēkojies? — Vasi-lijs Nazaričs jautāja, labsirdīgi smaidīdams.

— Sāksim kaut vai ar Hinu, tēt... Nu, saki, lūdzu, — kas viņai daļas gar mani? Tomēr tā ierodas mūsu mājā ar saviem divdomīgajiem Smaidiem, čukst man muļķības, bola acis gan uz mani, gan uz Privalovu. Privalovs bija ļoti muļķīgā stāvoklī un es tāpat.

— Nu, tu taču labi zini, ka es nekad neuzaicinu Hinu; es mātes darīšanās nejaucos.

— Es, lūk, par spīti mātei un Hinai, tīšām neiešu par sievu pie Privalova . .. Nupat arī mātei sacīju, ka negribu būt aplenkta cietokšņa stāvoklī.

— Tā jau ir, Nadja, bet es tomēr neredzu, kur te Sergeja Aleksandriča vaina ...

— Tūlīt pateikšu... Mūsu mājā ierodas miljonārs Pri-valovs; es, nepieciešamības spiesta, iepazīstos ar viņu un, jo vairāk iepazīstu, jo vairāk atklāju viņā visbrīnišķīgākos talantus, īpašības un tikumus. Vārdu sakot, es beidzu ar to, ka sāku domāt: «Patiešām nebūtu slikti būt madame^r Privalovai!» Tūkstošiem meiteņu manā vietā rīkotos tāpat...

— Galīgi neko nesaprotu ... Tevi pārlieku uztrauc muļķīgais vārds «līgavainis», bet domā par Privalovu vienkārši kā par labu, gudru un godīgu cilvēku.

— Nē, pagaidi. Tā ir tikai manas domas viena puse. Iedomājies, ka nekāda miljonāra Privalova nekad pasaulē nav bijis, bet ir miljonārs Sidorovs, kas ierodas pie mums mājā, un viņā es atklāju būtni ar visām cilvēkam piemītošām cildenām īpašībām, un pēc tam sāku domāt: «Patiešām nebūtu slikti kļūt par madame Sidorovu!» No tā var secināt tikai to, ka būtībā nepavisam nav svarīgi, kas ierodas pie mums mājās, bet gan tas, ka es esmu precību gados un ka man beidzot jāprecas.

— Tevi neviens nespiež precēties, Nadja.

— Tādēļ jau es tevi mīlu... Bet māte, Dosifeja, Lūka, Hina, visi, pilnīgi visi šķiet prātu zaudējuši.

— Jā, bet kā gan lai vaino cilvēkus par to, ko viņi nav spējīgi saprast.

— Lūk, tādēj, lai parādītu visiem viņu muļķību, es nekad arī neprecēšos, tēt.

— Nu, jauki: parūpēšos, lai tiec klosterī... Ha-ha ... Mana nabaga meitiņa, tu šodien neesi pavisam vesela... Tikai nenosodi māti, neņem tādu grēku uz sirds: dzīve ir gara, Nadja; vēl gan šā, gan tā pārdomāsi desmitiem reižu.

Vasilijs Nazaričs pastāstīja meitai pēdējās ziņas par Privalova mantojuma stāvokli un sakarā ar to ilgi kavējās atmiņās par dažādām Guļajevu un Privalovu dzīves epizodēm. Jaunava vērīgi visu laiku klausījās un noteica:

— Tomēr, tēt, pat paši labākie no viņiem bijuši šausmīgi cilvēki. Visur despotisms, patvaļa, varmācība.. *

Nabaga Varvara Gujajeva, Sergeja Aleksandriča māte, — cik gan daudz, es domāju, viņa pārcietusi...

— Jā, viņa kļuva ārprātīga, nabadzīte... Tad nu tu padomā tagad kaut vai par Privalova stāvokli: viņš atbrauc Uzlā — gandrīz kā svešā vietā, vēl sliktāk. Bet vai zini, kas pazudināja visus šos Privalovus? Rakstura trūkums. Viņi visi bija vai nu vislabsirdīgākie cilvēki, vai arī pilnīgi zvēri; nekur nepazina vidusmēra.

— Bet kāds, pēc tavām domām, tēt, būs Sergejs Alek-sandričs?

— Sergejs Aleksandričs... Sergejs Aleksandričs ar Kbnstantinu Vasijjeviču tikai grāmatiņas lasīja, tādēļ no viņiem var vēl daudz kas iznākt. Serjoža, kad bija vēl maziņš, pēc zvēriņa ar izskatījās: gan mīksts kā zīds, gan ciets kā krams, — vārdu sakot, Privalovu asinis. Bet, kas to lai zina, varbūt ir pārvērties.

IX

Privalovu un Baharevu ģimenes bija savā starpā cieši saistītas.

Privalovi kā kalnu rūpnīcu īpašnieki plaši pazīstami visos Urālos. Viņiem piederēja slavenās Satrovas rūpnīcas, kas aizņēma vairāk nekā četri simti tūkstošu desetīnu bagātākās zemes pasaulē. Kā vairums Urālu rūpnieku, pēdējie Privalovu ģimenes pārstāvji dzīvoja, cepures kuldami, pametuši visu rūpnīcu vadību savu pārvaldnieku — dzimtcilvēku ziņā. Rezultātā, protams, izrādījās, ka rūpnīcu saimniecība sākusi klibot uz abām kājām, un rūpnīcas droši vien būtu pārdotas ūtrupē. Bet tās izglāba laimīgs gadījums: četrdesmito gadu vidū Satrovas rūpnīcu īpašniekam Aleksandram Privalovam izdevās apprecēt ievērojamā bagātnieka zeltrūpnieka Pāvela Mihailiča Guļa jeva meitu. Šo divu slaveno ģimeņu saliedēšanās tiešs iznākums bija mūsu varoņa Sergeja Privalova ierašanās pasaulē. To sagaidīja un nosvinēja ar ķeizarisku greznību: dārdēja lielgabali, šampanietis plūda straumēm, un veselu mēnesi Privalovu mājā tika cienāts ir lūgts, ir nelūgts viesis. Pāvels Mihailičs iedāvināja savam mazdēlam desmit pudu zelta, lai viegli nāktu zobi.

Sergejs Privalovs savu vectēvu no mātes puses atcerējās kā pa sapņiem. Tas bija garš, uzkumpis, sirms vecis

ar neparasti dzīvām acīm. Viņš kaisli mīlēja mazdēlu un

bieži tam sacīja:

— Tu taču man esi vienīgais ... Viens kā pirksts! . ..

Sešus gadus vecais puisēns, protams, nesaprata šo dīvaino vārdu nozīmi un raudzījās vectēvā ar plati atvērtu muti. Lieta tā, ka, neraugoties uz saviem miljoniem, Guļa jevs uzskatīja sevi par dziļi nelaimīgu cilvēku: viņam nebija dēlu, bija tikai viena meita Varvara, izprecināta Privalovam.

«Kas ir meita?» vecticībnieks prātoja. «Meita, tā ir tikpat kā pavasara ūdens: gaidi to, priecājies, bet tas % skrien un aizskrien...»

Pāvels Mihailičs Guļajevs bija no Arhangeļskas jūrmalniekiem. Viņa senči bija bēguši no izpostītajām vecticībnieku apmetnēm uz Urāliem, kur veselu gadsimtu klaiņāja pa mežu biezokņiem un vecticībnieku apmetnēm, kamēr pilnīgi nometās uz dzīvi Šatrovas rūpnīcās. Priva-lovi, tāpat kā citi fabrikanti, atklāti pieturēja visādus bēgļus, cilvēkus bez pasēm un klaidoņus, tāpēc ka šie dažādie bēguļotāji bija viņu galvenais darbaspēks. Pret vecticībniekiem viņi izturējās sevišķi labvēlīgi, tāpēc ka arī paši pieturējās pie vecām ierašām, un ar zelta palīdzību novērsa no tiem visas briesmas un nelaimes. Kad šā gadsimta pirmajā ceturksnī atklāja zelta atradnes Austrum-sibīrijā, Jeņisejas taigas dziļumos, Pāvels Guļajevs bija viens no pirmajiem strādniekiem zelta raktuvēs. Kādos desmit gados viņš strauji nostaigāja ceļu no vienkārša strādnieka līdz īstam zeltrūpniekam, kam piederēja vienas no bagātākajām raktuvēm visā Sibīrijā. Guļajevs bija uzņēmīgs cilvēks, un, kad viņš atgriezās Urālos, viņam līdzi atnāca spožā miljonāra slava. No Šatrovas rūpnīcām Guļajevs tomēr neaizbrauca un dzīvoja tur visu savu brīvo laiku, kas viņam atlika pēc braucieniem uz taigu. Milzīgā koka māja, ko Guļajevs sev uzcēla Šatrovā, bija gan cietoksnis, gan klosteris, gan bagāti iekārtota pils. Te valdīja pārticība kā tajos vecajos labajos laikos, kad patvaļa, varmācība un visi dzimtbūtniecības tumšie spēki mita blakus visgaišākajām cilvēka dvēseles un domu izpausmēm. Dzīve Guļajevu pilī ritēja senās dievbijības garā, kam šeit upurēja visu.

Mēs jau teicām, ka Guļajevam bija tikai viena meita Varvara, ko viņš ir mīlēja, ir nemīlēja vienā un tai pašā laikā tādēļ, ka tā bija meita, bet ietiepīgajam vecim bija vajadzīgs dēls. Tā jūtu pārpilnība, ar kādu Guļajevs lietās pret neesošo dēlu, dabiski, pārgāja uz citiem, un Guļa-jevu mājā dzīvoja vesels bars dažādu bāreņu — gan meiteņu, gan zēnu. Pa lielākai dajai tie bija vajāto vecticībnieku bērni, kuru vecāki smaka cietumos; pie Guļajeva tos veda no visām pusēm: no Vetkas, no Kerženas mežiem, no īrgizas, no Starodubjes, no Černoramenskas vecticībnieku apmetnēm utt. Šie bērni bija kā viena ģimene, kas patvērās zem Guļajevu nama viesmīlīgā jumta. Viņus stingri audzināja vecticībnieču bībelnieču un mūku vadībā, vēlāk zēnus aizveda uz raktuvēm, meitenes izgāja pie vīra vai arī pacietīgi gaidīja preciniekus.

— Nu, ko dara mana ligzda? — Guļajevs parasti jautāja, kad pārbrauca mājās no raktuvēm.

Šī «ligzda» radīja pilnīgi īpatnu garu Guļajevu mājā. Ap veco vecticībnieku Guļajevu radās kaut kas līdzīgs mājas kultam. «Tā sacīja pats Pāvels Mihailičs», «Tā dara pats Pāvels Mihailičs» — augstāka par to nebija nekā. Guļajeva vārds bija likums. No šās Guļajevu ligzdas cēlās daudz stipru cilvēku, ko pazina visos Urālos un Sibīrijā. Kolpakovu, Polujanovu, Baharevu ģimenes — viņi visi bija Guļajevu ligzdas putnēni, kas saņēma tur reizē ar patvērumu un vecāku glāstiem to īpašo rūdījumu, ar ko viņi krasi atšķīrās starp citiem cilvēkiem. Viņos turpināja dzīvot Guļajevu rakstura īpašības — izturība, gribasspēks, enerģija, uzticība vecajai ticībai, vārdu sakot — tas viss, kas deva viņiem tiesību saukties par stipriem cilvēkiem.

Vasilijs Nazaričs Baharevs un Marja Stepanovna, ko Guļajevu mājā pazina ar Vasjas un Mašas vārdiem, bija iemantojuši vecā Guļajeva sevišķu mīlestību. Viņi bija apaļi bāreņi un ar visiem jauno dvēseļu spēkiem pieķērušies Guļajevu mājai. Marja Stepanovna, kā jau sieviete, apvija dzīvi šai mājā ar veselu oreolu viņai svētu atmiņu. Tajās pirmo vietu, protams, ieņēma pats Pāvels Mihailičs, tad viņa sieva un meita Varvara, kas vēlāk apprecējās ar Aleksandru Privalovu. Tāpēc saprotams, ka uz savas draudzenes dēlu Marja Stepanovna skatījās ar mātes acīm... Sergeja Privalova izskats vien atsauca tās atmiņā veselu virkni sirdij dārgu nelaiķu. Laulības starp Vasju un Māšu bija Pāvela Mihailiča griba. Vecais reiz ataicināja savā kabinetā Māšu un, norādīdams uz Vasju, teica tikai dažus vārdus: «Lūk, Maša, tavs līgavainis...

Vēlāk man paldies teiksi.» Meiča nokrita uz ceļiem sava audžutēva priekšā, un ar to visa ceremonija beidzās. Divas nedēļas vēlāk Baharevus salaulāja pēc vecticībnieku paražas.

— Glabā viņu, Masa, — sacīja Guļajevs, kad vēlēja laimes jaunajiem. — Vasilijs ir mana labā roka... To es tev gribēju pasacīt.

Baharevs patiešām bija Guļajeva labā roka un jau no desmit gadu vecuma aizvien atradās kopā ar viņu. Viņi krustām šķērsām izbraukāja visu Sibīriju, un pamazām Baharevs kļuva par Guļajeva uzticības personu, bet vēlāk par viņam nepieciešamu cilvēku.

Kad Guļajevs atdeva savu meitu Privalovam, viņš teica Baharevam:

— Privalovs neredzētu manu Varvaru kā savas ausis, tikai, kā redzams, tāda ir viņa laime... Nfe jau viņam šis koks audzēts, Vasja, bet laikam no sava likteņa neizbēgsi. Privalovu cilts ir laba... Un arī rūpnīcu žēl, Vasja: aizies bojā ne par šo, ne par to. Nu, bet tagad nav nozīmes skumt: ko vairs bēdāt par matiem, kad galva pagalam.

Varvaras Guļajevas laulības bija vēl oriģinālākas nekā Marjas Stepanovnas. Pēdējai bija vismaz kaut kāds pamats aizdomām, ka viņu izprecinās Baharevam, un viņa pierada pie šās domas, bet miljonāra meita pat ne reizi nebija redzējusi savu līgavaini tāpat kā viņš to. Kad pirms precībām līgavainim iegribējās kaut tikai iztālēm paraudzīties uz savu nākamo dzīves biedri, tad viņam to atļāva kā sevišķu izņēmumu un arī tikai šādos apstākļos: līgavaini ieslēdza istabā, un viņš varēja aplūkot līgavu pa atslēgas caurumu. Sīs oriģinālās laulības noslēdza politisku aprēķinu dēļ: pirmkārt, lai neļautu izputēt Šatrovas rūpnīcām, otrkārt, lai savienotu divas tādas ģimenes kā Privalovus un Guļajevus. Pāvels Mihailičs nekad nebija mīlējis savu znotu, bet izturējās ar dziļu cieņu pret viņa uzvārdu. Šim uzvārdam tika upurēta arī Varvara Guļajeva.

Mazdēla piedzimšana bija vecā Guļajeva idejas triumfs. Viņš pats kļuva jaunāks un loloja mazo Serjožu kā to dēlu, ko pats nebija varējis sagaidīt.

— Palūk, Vasja, arī mums nu reiz ir svētki, — Guļa-jevs teica savam pilnvarotajam. — Viņam es atstāšu visu, un to tu atceries: ja arī manis nebūs — visu Sergejam... To es pasaku.

Ko Varvara Guļajeva atrada jaunajā ģimenē — par to neviens nerunāja un diezin vai kāds ari interesējās. Jaunavai bija daudzu bagāto līgavu liktenis: visi apskauda viņas laimi, kas mita Guļajevu un Privalovu miljonos. Bagāta būdama, viņa izgāja par sievu pie bagāta — šai liktenīgajā formulā ietilpa visas tālaika, tāpat kā mūsu laiku vienkāršās prasības un apsvērumi. Viņa redzēja, ka vīrs bija labs cilvēks, taču bez rakstura un viņu mīlēja, kā prata. Guļajevs jau agrāk bija uzcēlis meitai tuvākajā rapriņķa pilsētā Uzlā veselu pili, kurā pats ieradās tikai reizi mūžā, un proti — kad piedzima viņa mazdēls. Vecais bija pārāk pieķēries savai ligzdai, lai spētu to mainīt pret Uzlas pili. Viņa attieksme pret znotu bija mazliet dīvaina: pirmkārt, viņš neko nedeva meitai līdzi, izņemot māju un bagātu pūru; otrkārt, viņš necieta znota klātbūtni, smējās par to gan acīs, gan aiz muguras, varbūt pat pārāk ļauni. Bet Guļajeva kapitāli rūpnīcas atbalstīja, un tās nonāca pilnīgā viņa aizbildnībā. Vēlāk, kad pats Guļajevs kļuva pārāk vecs, viņš pieņēma znotu par līdzdalībnieku savas Sibīrijas raktuvēs, pie tam visās lietās kā senāk galvenā vadība bija Bahareva rokās.

Tāds stāvoklis bija līdz pašai Guļajeva nāvei; vecais pat nomira ne tā, kā mirst citi cilvēki. Baharevs atradās taigā, kad ziņnesis tam atnesa no Guļajeva īsu zīmīti: «Vasja, atbrauc apbedīt mani...» Bija vasara. Darbs raktuvēs kūsāt kūsāja, bet Baharevam vajadzēja pamest visu un pa galvu pa kaklu drāzties uz Šatrovas rūpnīcām. Kad viņa rati apstājās Guļajevu mājas lieveņa priekšā, slimais sirmgalvis atvēra acis un sacīja: «Vasja atbrauca .. .» Vecais īstenībā nebija pat slims, un pēc viņa ārējā izskata nevarēja spriest, kādas briesmas viņam draud.

— Nē, Vasja, es miršu ... — vājā balsī čukstēja vecais, kad Baharevs centās viņu nomierināt. — Tikai tevi vien gaidīju, Vasja. Man ar tevi jāparunā .. . Visu, kas man ir, visu atstāju savam mazdēlam Serjožam... Nepamet viņu. .. Par Varvaru arī parūpējies: tai būs jāpiedzīvo vēl daudz bēdu, kad es nomiršu ...

Znotu Guļajevs nevēlējās redzēt pat pirms nāves un atvadījās no viņa, tam klāt neesot. Vakarā, nedaudz stundu pēc Bahareva atbraukšanas, viņš aizmiga meitas un Bahareva rokās, lai nekad vairs neatmostos.

Vecā Guļajeva pareģojums drīz piepildījās.

Pēc viņa nāves viņa paša un Privalova mājā viss sagāja

grīstē. Stingrības nu vairs nebija, un Aleksandrs Privalovs izvērsās. Viņš tikai pasmējās, kad uzzināja, ka Guļajevs visus kapitālus novēlējis mazdēlam. Kā sava paša dēla aizbildnis viņš uzņēmās vadīt visu saimniecību. Ligzda bija izpostīta, un Privalova namā plašā straumē sāka plūst tāda dzīve, par ko līdz pat šim laikam klīst pasakaini nostāsti. Visas Bahareva un Privalova sievas pūles aizstāvēt Sergeja Privalova intereses izkūpēja kā dūmi. Aleksandrs Privalovs pārāk ilgi bija gaidījis un pārāk daudz no sava sievastēva dabūjis ciest, lai tagad sev,fc simtkārt neatalgotu. Šis bēdīgais laiks tieši sakrita ar bagātāko zelta slāņu atklāšanu Sajānu kalnu dzīlēs, un tas jau bija Bahareva darbs, viņš tagad darbojās kopā ar Privalovu. Lai gan Baharevs bija tuvs vecajam Guļajevam un ilgus gadus vadījis visus viņa milzīgos oasākumus, Baharevam pašam nekā nebija, atskaitot zināšanas zelt-raktuvju darbā un neizsīkstošu enerģiju. Neveiksmes tikai iekvēlināja viņa taisno dabu, un viņš ar jauniem spēkiem soļoja pāri gandrīz nepārvaramiem šķēršļiem. Zelta meklēšana Sajānu kalnos drīz vien aprija viņa pēdējos ietaupījumus, un viņš bija spiests pieņemt savā kompānijā Privalovu, tas ir, ieguldīt darījumos Privalova kapitālus. Pats Privalovs izturējās pret Baharevu ar aklu uzticību. Pirmās zelta atradnes, ko atklāja pie kādas kalnu upītes, tika nosauktas, godinot Privalova sievu, par Varvaras raktuvēm. Šīs raktuves desmit gadu laikā četrdesmitajos gados deva pāri par desmit miljoniem skaidras peļņas. Tādējādi Aleksandra Privalova rokās nokļuva pasakainas bagātības, ar kurām viņš rīkojās pēc saviem ieskatiem un kuras maksāja viņa sievai dzīvību.

Privalova ārkārtīgā, neredzētā bagātība radīja Urālu vēsturē nebijušu pasakainu dzīvi. Šis magnāts-zeltrūp-nieks kā kāds franču karalis bija gatavs maksāt desmitiem tūkstošu par katru jaunu baudu, kas kaut uz laiku varēja atdzīvināt notrulinātos jutekļus. Guļajevu māja Uzlā bija iekārtota ar ķeizarisku greznību. Kāda dzīve ritēja šajā pilī — to mūsu taupīgajā laikmetā grūti pat iedomāties; var sacīt tikai to, ka krievu daba te izvērsās visā plašumā. No rīta līdz vakaram Privalovu namā dzīroja, un šajā pārpilnības jūrā mielojās aicināts un neaicināts. Un tai pašā laikā tajā pašā mājā slepenajās lūgšanu istabās notika nepārtraukti vecticībnieku dievkalpojumi. Bieži ir saimnieks, ir viesi tieši no dzērāju orģijām nokļuva lūgšanu istabās un tur locījās līdz zemei, sasizdami pieres zilas. Vārdu sakot, šī — neviena neiegrožotā dzīve nepazina vidusmēra un plūda pāri malām plašā vilnī, aizraudama visu, kas gadījās ceļā. Bet parastās greznības, parastās izšķērdības šiem nevaldāmajiem dabas bērniem bija par maz. Visus bija pārņēmis it kā mežonīgs dzēruma ārprāts: desmitiem verstu ceļa noklāja ar sarkanu vadmalu, lai tikai piedzērusī sabiedrība varētu nobraukt pa to straujos trijjūgos; zirgus ne vien dzirdīja, bet pat mazgāja ar šampanieti; neskaitāmie viesi jutās kā savās mājās, un tos ielīksmoja vesels harēms dzimtļaužu skaistuļu.

Aleksandrs Privalovs, šajās bezgalīgajās orģijās zaudējis galvu, pavisam pārvērtās un, kā par viņu stāstīja, sāka ērmoties... Galīgi notrulušos nervus un izvirtības paralizētās jūtas nespēja vairs uzbudināt ne vīns, ne baudas: bija vajadzīgas cilvēku ciešanas, vaidi, vaimanas, cilvēku asinis.

Privalova labo draugu vidū sevišķi slavens bija Saška Holostovs, atvaļināts kazaku virsnieks. Tas bija atlētiska auguma cilvēks, kas spēja izdzert uzreiz duci šampanieša un iet medībās pret lāci viens pats, lai uzjautrinātu savu patronu. Šis Saška bija īsts zvērs, kas pārpratuma dēļ piedzimis par cilvēku. Mājās viņam piederēja neierobežota vara. Bez Saškas Privalovs nevarēja dzīvot un pat guldīja to savā guļamistabā. Privalovam vajadzēja tikai pateikt: «garlaicīgi» — un Saška izdomāja kādu jaunu joku, lai viņu uzjautrinātu. Kā zināms, cilvēkam pieejamo prieku loks ir visai ierobežots, tāpēc Saškam drīz vien vajadzēja ķerties pie nejēdzībām. Privalova nelaimīgā sieva, protams, nevarēja just simpātijas pret to dzīvi, kas virda ap viņu. Stingri audzināta bez iebildumiem paklausīt vīra gribai, viņa tomēr kā sieviete, kā sieva un māte nevarēja samierināties ar tām orģijām, kas notika viņas pašas mājā, gandrīz viņas acu priekšā. Šai virpulī ierautā vientuļā sieviete varēja tikai visiem spēkiem ienīst Sašku, ko uzskatīja par visu nelaimju un likstu avotu. Saška tad arī sāka ar viņu.

Vispirms Saška iedarbojās uz Privalova laulātā drauga jūtām un atmodināja viņā greizsirdību pret sievu. Viņai sekoja, uzmanīja ikvienu viņas vārdu, ikvienu skatienu, ikvienu kustību... Saška bija ģeniāls izgudrotājs šajā briesmīgajā vajāšanā. Laimīgā miljonu mantiniece beidza dzīvi ārprātā un nomira Bahareva mājā, uz kurieni viņu pēc kādas vīra «mācības» aiznesa nesamaņā.

Sergejam Privalovam tai laikā bija septiņi vai astoņi gadi. Viņš māti tik tikko atcerējās, bet viņa atmiņā skaidri saglabājusies svinīgo bēru aina. Tēvu arī viņš atceras sakarā ar šo ārkārtējo gadījumu. Aleksandram Privalovam tolaik bija gadi četrdesmit pieci. Tas bija plecīgs, uz-kumpis cilvēks ar uztūkušu, dzeltenu seju un klaiņājošu pelēko, nogurušo un vienaldzīgo acu skatienu. Pieri vagoja dzijas jo dziļas rievas, pakausis bija kails, mute savilkta nedabiskā, greizā smaidā. Zēns baidījās no tēva un neizsakāmi priecājās, kad tas tūlīt pēc bērēm tēma Baha-revam:

— Še tev Sergejs ... Dari ar viņu, ko gribi, tikai, dieva dēļ, ved projām no šejienes! ...

Pēc sievas nāves Privalovs rīkojās vēl jo neprātīgāk, un viņa māja pārvērtās par īstu elli: nakti notika orģijas, bet dienu lija zemnieku dzimtcilvēku asinis un tālu skanēja viņu vaidi un kliedzieni.

Visas šīs nejēdzības beidzās ar negaidītu atrisinājumu ... Privalovs izsauca no Maskavas čigānu kori ar skaistuli Stjošu priekšgalā. Šī primadonna panāca, ka galīgi pagrimušais zeltrūpnieks ar to apprecējās, bet pati vīra acu priekšā sāka dzīvot ar Sašku. Tomēr atradās labi cilvēki, kuri atvēra Privalovam acis, un viņš ieraudzīja visas nejēdzības, kas ap viņu notika. Viņš gatavojās pienācīgi sodīt savu neuzticīgo sievu un nodevīgo draugu, — gluži vienkārši gribēja tos iemūrēt sienā, bet viltīgā čigāniete šo lielisko plānu izjauca: nakti ar Saškas palīdzību viņa izsvieda Privalovu pa trešā stāva logu. Otrā dienā dārzā atrada tā sastingušo līķi.

Privalovam palika trīs dēli: vecākais — Sergejs no pirmās sievas un divi — Ivans un Tits — no Stjošas. Drīz pēc vīra nāves Stjoša apprecējās ar Sašku, ko iecēla par aizbildni mazgadīgajiem mantiniekiem. No iepriekš sacītā var iedomāties, kas tas bija par aizbildni. Kādos piecos gados viņš ne vien notrieca pēdējos kapitālus, kas bija palikuši pēc Privalova nāves, bet daudz netrūka, ka visas rūpnīcas būtu nonākušas zem āmura. Baharevs enerģiski iejaucās šajā lietā, un Saška apmierinājās tikai ar to, ka ieķīlāja valsts bankā neesošu metālu. To izdarīja šādā veidā: sākumā ieķīlāja melnos stieņus, pēc tam to pirm-apstrāčlājumus un beidzot galīgi apstrādāto šķirnes dzelzi.

Protams, šo asprātīgo operāciju nevarēja izdarīt Saška viens pats, viņš sadarbojās ar kalnu pārvaldes priekšnieku un citiem. Lai nu kā, taču šī veiklā kombinācija deva Saškam veselu miljonu, bet drīz vien viss atklājās, un Saškas lietu nodeva tiesas izmeklēšanai, kas ilga gadus piecpadsmit. Šī neiedomājamā lieta sākās jau vecās tiesvedības laikā, izgāja cauri desmitiem administratīvu instanču un beidzās tieši tai brīdī, kad Saška jau gulēja zārkā. Viņa parādu uzlika rūpnīcām.

ni Vienu gan Saškam neizdevās izdarīt — sagrābt Guļa-jeva kapitālus, kas pienācās vecākā mantinieka daļai. Baharevs divas reizes brauca uz Pēterburgu, lai aizstāvētu Sergeja Privalova intereses, un beidzot panāca savu: Guļa jeva kapitāls, proti, tikai tā pārpalikums, jo Aleksandrs Privalovs nešķiroja savu mantu no sievas mantas un daudz bija izšķērdējis, — tika ieskaitīts Sergeja Privalova daļā. Viņam arī palika Guļajevu māja Uzlā, ko vecais Guļa jevs bija devis meitai pūrā. Zēns, vēl tēvam dzīvam esot, atradās Bahareva audzināšanā un dzīvoja viņa mājā; pēc Aleksandra Privalova nāves Baharevs kļuva par viņa dēla aizbildni un no savas puses daudz pūlējās, lai visu pamestais bārenis saņemtu pieklājīgu audzināšanu. Tādējādi Serjoža Privalovs ilgi dzīvoja Baharevu mājā un mācījās kopā ar Bahareva vecāko dēlu Kostju. Kas attiecas uz diviem citiem mantiniekiem, tad Stjoša, kad Sašku nodeva tiesai, aizveda tos sev līdzi uz Maskavu, kur pati nodarbojās ar viņu audzināšanu. Tā ka no visa īpašuma, ko bija atstājis Aleksandrs Privalovs, Šatrovas rūpnīcas palika nesadalītas mantinieku mazgadības dēļ; Baharevs, aizstāvot Sergeja Privalova intereses, kļuva par vienu no valdības ieceltajiem aizbildņiem. Viņš daudz un enerģiski rūpējās, lai celtu šo kādreiz slaveno rūpnīcu zemo ražīgumu, un sasniedza savu mērķi tikai tad, kad viņam palīgā devās viņa vecākais dēls Kostja, kas, beidzis universitāti, iestājās par pārvaldnieku Šatrovas rūpnīcās.

X

Dzīve Baharevu mājā Privalovam uz visiem laikiem palika visgaišākā lappuse viņa atmiņās. Visu, ko viņš bija pieradis cienīt un uzskatīja par labu, viņš savā prātā saistīja ar Baharevu vārdu.

Šī dzīve likās it kā kopija tai dzīvei, kas kādreiz bija ritējusi Pāvela Mihailiča Guļajeva lepnajā namā. Marja Stepanovna turēja svētus visus ieradumus, noteikumus un paražas, ko bija mantojusi Guļajeva mājā. Atkāpšanās kaut vai par matu no šās mirušās ģimenes baušļiem, kura visu gadsimtu bijusi visstiprākais senās dievbijības balsts, viņai likās kā dieva zaimošana. Guļajeva gars vēl dzīvoja Baharevu mājā, uz tā balstījās visa ģimenes kārtība, un, kā redzams, tas deva viņai jaunus spēkus grūtos brīžos. Ikviena zeltrūpnieka karjera ir likstu un pēkšņu pārvērtību pilna, bet Vasilija Nazariča liktenis bija sevišķi pārpilns ar tādām pārvērtībām. Milzīga peļņa un zaudējumi mijās viens ar otru. Šī mainīgā laime kā sarkans pavediens stīdza cauri visai viņa dzīvei un piešķīra tai sevišķi interesantu nokrāsu.

Sergejs Privalovs nodzīvoja Baharevu mājā līdz piecpadsmit gadu vecumam, bet tad kopā ar savu draugu Kostju tika aizsūtīts uz Pēterburgu, kur nodzīvoja, nekur neizbraucot, līdz šai dienai, tas ir, vairāk nekā piecpadsmit gadus.

Šai laika sprīdī Baharevu mājā bija notikušas ļoti lielas pārmaiņas. Sāksim kaut vai ar to, ka tagad māja krasi dalījās divās daļās — Marjas Stepanovnas un Vasilija Nazariča pusē. Patiesību sakot, tāds sadalījums eksistēja vienīgi Marjai Stepanovnai, kas jau desmit gadu nebija pārkāpusi pār slieksni vīra pusē. Pats Baharevs un bērni nepavisam neatzina tādu sadalījumu un vienādi izmantoja abas puses. Šī sadalīšanās notika mokošā ģimenes nesaprašanās un nesaskaņu ceļā. Bērni auga. Tiem bija vajadzīga audzināšana. Vasilijs Nazaričs, kas grozījās raibajā zeltrūpnieku saimē, tika redzējis diezgan visādu cilvēku un nācis pie pārliecības, ka ir neiespējami audzināt bērnus vienīgi vecticībnieku tradīciju garā. No savas puses viņš vēlējās dot tiem labāko izglītību, nostādīt uz ceļa, lai tad tālāk dzīvo, kā paši zina. Sibīrijā Baharevam bieži nācās sastapties ar izglītotiem, godīgiem cilvēkiem; viņš apjauta izglītības lielo spēku un vēlējās, lai viņa bērni vispirms būtu izglītoti cilvēki. Šie uzskati par audzināšanu sastapa niknu pretsparu no Marjas Stepanovnas puses, kas visu mūžu bija nodzīvojusi šaurā vecticībnieku vidē un negribēja zināt ne par kādiem jaunievedumiem. Pēc ilgas cīņas viņa tomēr padevās attiecībā uz dēliem, bet meitām katrā ziņā bija jāpieturas pie ticības. Bet šeit

Baharevs uzvarēja jau ievērojami vieglāk, gadījums ar dēliem noderēja par zināmu precedentu un paši dēli bija tādi kā palīgi. Tie ienesa sev līdzi jaunus vējus Baharevu mājas dzīvē; viņu klātbūtne vien jau liecināja par citu dzīvi. Pēc ilgām svārstībām jautājums tika puslīdz atrisināts: vecāko meitu Nadeždu Marja Stepanovna atdeva tēvam, bet jaunāko atstāja sev.

— Tu viņu no manis paņēmi, tu arī atbildēsi, — Marja Stepanovna īsi rezumēja savu pēdējo gribu. — Ja būtu dzīvs Pāvels Mihailičs ...

— Masa, Masa, — Baharevs centās sievu pierunāt, — tagad taču citi laiki, citi cilvēki...

— Nu, tad dzīvo ar šiem citiem ļaudīm!

Kopš tā laika sākās Baharevu mājas dalīšanās divās daļās: tādā veidā Marja Stepanovna parādīja savu pēdējo un galīgo protestu.

Vasilijs Nazaričs, cīnīdamies par bērnu izglītību, pats nemanot iesaistījās jaunajā vidē, stājās sakaros ar jauniem cilvēkiem, un viņa pusē galīgi ieviesās jaunievedumu gars. Šajā pusē saimnieces loma kopš divpadsmit gadu vecuma piederēja Nadeždai Vasiļjevnai, kas no visiem bērniem bija Vasilija Nazariča sirdij vistuvākā. Viņam patika pārspriest ar to savas darīšanas, un bieži vien viņš uzticēja tai savas slēptākās domas. No šīm draudzīgajām attiecībām starp tēvu un meitu pamazām Vasilija Nazariča pusē izveidojās pilnīgi īpatns dzīvesveids —-citas sarunas, intereses un arī pati valoda. Tēvs un meita saprata viens otru jau no mājiena, no pusvārda.

Arī vecāko dēlu Kostju Baharevs ļoti mīlēja, bet tas gandrīz nemaz nedzīvoja mājā, un, kad pēc universitātes beigšanas dēls atgriezās, starp viņiem arī notika tās «kontras», par kurām Lūka bija stāstījis Privalovam. Lieta tāda, ka Konstantīns Baharevs bija ne mazāk ietiepīgs kā tēvs, bet, kā zināms, divi lāči vienā alā nevar sadzīvot. Pēc kādas nopietnas sarunas tēvs un dēls izšķīrās galīgi, lai gan, taisnību sakot, viss iznāca nieka dēļ. Šis apstāklis vēl vairāk tuvināja tēvu un meitu, tā ka Vasilijs Nazaričs nevarēja bez viņas dzīvot. Nadežda Vasiļjevna saprata, ka tēvs instinktīvi cenšas viņā atrast to, ko bija zaudējis vecākajā dēlā, tas ir, atbalstu vecuma nespēkā, kas jau nāca virsū; viņa darīja visu, lai paceltos līdz tēva pasaules uzskata līmenim, un pilnīgi sasniedza savu mērķi.

Lai cik tas savādi, bet galvenais Marjas Stepanovnas

favorīts un mātes vājība bija viņas dēliņš Viktors Vasiļ-jičs. Tas vienmēr atradās viņas gribas ietekmē, pēc katra nedarba vai draiskulības viņš tūlīt lūdza piedošanu, ar asarām acīs nožēloja izdarīto un tūkstošreiz apsolījās laboties. Ar gadiem no bērna nedarbiem izauga lieli trūkumi, un Viktors Vasiļjičs vairs nelūdza mātei piedošanu, cerēdams, ka mātes mīiestība un laiks visu izlīdzinās. Padzīts no ģimnāzijas, viņš palika bez noteiktas nodarbošanās, un Vasilijs Nazaričs sen bija atmetis viņam ar roku. Pēc dabas labsirdīgs un savā ziņā gudrs, Viktors Vasiļjičs bija tas cilvēks, ko sauc par «lāga puisi», tas ir, nespēja nedarīt to, ko darīja citi, un gāja turp, uz kurieni iet viņu spieda apstākļi. Viņam bija nepastāvīga, dzīva, ārkārtīgi jūtīga daba, kas meklēja darbību un nevarēja to atrast. Viktors Vasiļjičs bija bijis gan ziepju vārītājs, gan tehniķis, gan dimanta raktuvju pētnieks; pašlaik viņš apmierinājās ar etiķa fabrikanta nosaukumu, tāpēc ka Vasilijs Nazaričs kategoriski atteicās apmaksāt visus citus viņa pasākumus. Vispār tēvs attiecībā uz jaunāko dēlu uz daudz ko raudzījās caur pirkstiem, nevēlēdamies veltīgi apbēdināt sievu, un bieži izlikās, ka nemana bēdīgo patiesību. Savas neapmierinātās darbošanās alkas Viktors Vasiļjičs ar uzviju kompensēja, taisot visdažādākos stiķus, šai jomā viņam nebija sāncenšu. Sarīkot skandālu vietējā klubā, izsist logus kādas dievbijīgas atraitnes mājiņai, izsvilpt aktrisi, piekaut ormani — tas viss bija Viktora Vasiļjiča roku darbs un radīja viņam goda pilnu reputāciju Uzlas zelta jaunatnes vidū. Marja Stepanovna attaisnoja sava palaidnīgā dēla uzvešanos ar jaunību un centās viņu labot ar mājas līdzekļiem. Ārkārtējos gadījumos viņa teica: «Pagaidi tu man, nu gan pateikšu tēvam. Viņš tev sados!» Šie nevainīgie draudi savā stereotipa jā veidā atkārtojās pārāk bieži, lai spētu iebiedēt pat mazāk drošu cilvēku nekā Viktors Vasiļjičs.

Otrā plānā, tūlīt aiz Viktora Vasiļjiča, bija Veriņa jeb Vereta, kā viņu sauca Viktors, Vasiļjičs, jeb «kukulītis», kā vēl viņš to mēdza saukt. Tā bija visparastākā meiča, kas vairāk par visu pasaulē mīlēja krietni paēst, labi izgulēties un klaigāt, lai skan visa māja. Pret apdrukātu papīru Veriņa juta neatvairāmu riebumu un izlietoja to tikai kā ietinamo materiālu. Visi mājā mīlēja Veriņu un uzskatīja viņu par naivu un klīrīgu jaunkundzīti. Taču tas tā nemaz nebija. Veriņa bija ļoti praktiska būtne, un viņas skaistajā, bezbēdīgajā galviņā mita spēcīgs un veselīgs, kaislībām nepieejams prāts. Tādas jaunkundzes pacietīgi gaida savus preciniekus, tad, paklausot vecāku gribai, iziet pie vīra aiz aprēķina, izauklē duci sārtvaidžu bērnu, pakāpeniski pārvēršas sākumā par pieklājīgām, pat stingrām dāmām, bet vēlāk par tām labsirdīgajām, jaukajām vecenītēm, kas audzina mazbērnus un mazbērnu bērnus un pacietīgi nodzīvo līdz astotajam desmitam. Kopš bērnības Veriņai patika iet kopā ar mēmo Dosifeju uz virtuvi, veļas mazgātavu, pagrabu un pieliekamo; viņa palīdzēja tai skābēt kāpostus, audzēja puķes un aizvien noņēmās ar pamestiem kaķēniem, pacietīgi tos ēdināja, bet vēlāk izdāvāja saviem paziņām. Sis praktiskais virziens ar gadiem tādā mērā attīstījās un nostiprinājās, ka sešpadsmit gadu vecumā Veriņa turēja savās rociņās gandrīz visu māju, turklāt ar īsta diplomāta veiklību vienmēr prata palikt ēnā, malā. Pa visu māju skanēja Veriņas skaļā balss un viņas aizraujošie smiekli. Tai pašā laikā Veriņa bija ļoti māņticīga un pārliecināta, ka visi sapņi un zīmes katrā ziņā piepildās. Viņa bija dievbijīga kā mūķene un varēja nostāvēt, ne aci nepamirkšķinājusi, pašu ilgāko vecticībnieku dievkalpojumu, kas notika Marjas Stepanovnas lūgšanu istabā. Pieņemt svētceļotāju vai vecticībnieci bībelnieci, nomierināt raudošu bērnu, palīdzēt slimam, parunāties ar večiem un vecenēm — visu to Veriņa mācēja darīt tā kā neviens cits. Viņai visiem, kam liktenis un cilvēki pāri darījuši, vienmēr krājumā bija laipns, sirsnīgs vārds, viņa prata gan nomierināt, gan kopīgi paskumt, bet, ja gadījās, arī paraudāt; taču Veriņa prata arī neieredzēt — viņu bija grūti sakaitināt, bet, ja tas bija noticis, viņa nekad neaizmirsa apvainojumu un neprata piedot.

XI

Privalova atbraukšana apriņķa pilsētā Uzlā bija notikums, par ko runāja visi, it visi. Baumas, ko iznēsāja simtiem mutes, izplatīja veselu lērumu sīkumu par viņa ierašanos Uzlā, par katru viņa soli, katru viņa vārdu. Atdzīvojās visi tie fakti, kas jau sen bija aizmirsti un likās nomiruši uz mūžiem kopā ar saviem varoņiem. Tādējādi izveidojās kaut kas līdzīgs baismai leģendai, kur patiesais jaucās ar nepatieso, meli ar īstenību, izdoma un fantāzija ar dzīvu cilvēku vārdiem. Aleksandra Privalova, Gu]ajeva, Sašas un Stjoškas vārdi atdzīvojās ar jaunu spēku, un ap tiem kā ap mitoloģiskiem varoņiem izauga nostāsti, aculiecinieku stāsti un it īpaši tie izpušķojumi, ko pieliek no gara laika labsirdīgi cilvēki, lai labāk izklausītos. Lai sasmakusi provinces doma un neapvaldītā fantāzija veiktu šo gigantisko darbu, vajadzēja tikai nedaudz dienu, kamēr Privalovs «Zelta enkurā» atpūtās no brauciena. Privalova mantojums šajās nedaudzajās dienās izauga līdz simt miljoniem, un turklāt klīda visneatlaidīgākās baumas par kaut kādiem apraktiem dārgumiem, kas palikuši pēc vecā Guļajeva nāves. Uz šā vēsturiskā fona ātri vien tika radīts arī tas mīts, kura varonis bija patiesais, neizdomātais Sergejs Privalovs, kas dzīvoja lētā viesnīcas numurā un ko bija redzējuši gandrīz visi.

Kad uz skatuves parādījās pats Sergejs Privalovs, dabiski, ka visu uzmanību saistīja vispirms viņa agrākā dzīve, par kuru neviens neko nezināja. Patiešām, ko šis miljonārs bija darījis Pēterburgā? Kāpēc viņš tur nodzīvoja līdz trīsdesmit gadu vecumam? Kāda loma te vecajam Baharevam un aizbildņiem? Izauga vesels mežs tādu jautājumu, kas prasījās pēc visasprātīgākajiem minējumiem, izskaidrojumiem, pikantiem sīkumiem, liecinieku liecībām. Vispirms, protams, visiem un ikvienam bija skaidrs tas, ka šeit iejaukta sieviete... Jā, tieši sieviete, pat varbūt ne viena vien, bet divas, trīs, ducis. Tātad: kur ir sieviete? Atradās, protams, tūlīt arī tādi cilvēki, kas vai nu redzējuši kaut ko paši savām acīm, vai kaut ko dzirdējuši savām ausīm; citiem vajadzēja tikai parakņāties savā atmiņā un atcerēties, ko kaut kas kaut kad bija teicis; vairākums bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem atsaucās uz pašiem ticamākiem cilvēkiem, ļoti labiem paziņām un tuviem radiniekiem, kas nekad nebūs ar mieru melot un izdomāt, bet kuriem ir jauks paradums runāt tikai patiesību. Tā visiem kļuva zināms, ka Privalovs pavadījis Pēterburgā ļoti vētrainu jaunību visaugstākās proves zelta jaunatnes vidū; sīki raksturoja, kādas izskatījušās tā mīļākās ar stereotipiskajām franču iesaukām, tās dāvanas, ko viņas dažādos laikos saņēmušas no Privalova puķu pušķu veidā no simtrubļu naudas zīmēm, pasakaini lielus briljantus, veselas pilis, kas bijušas iekārtotas ar ķeizarisku greznību.

Jāatzīmē, ka viss minētais nodarbināja tikai vieglprātīgas galvas. Nopietnākie un tālredzīgākie subjekti maz interesējās par tādām blēņām un centās atrisināt mīklu, kādēļ Privalovs atbraucis Uzlā. Redzami bija jau divi daiļrunīgi fakti: pirmais — Privalovs apmeties lētā numurā, otrais — viņš jau nākamā dienā apmeklējis Ba-harevus. Pirmo faktu varēja izskaidrot vai nu ar to, ka Privalovs uz visiem laikiem izbeidzis savu jautro dzīvi ar Blanšu un Sižeti un nodomājis nodoties saprātīgai ekonomijai, vai arī ar to, ka viņš gribējis sākumā izrādīties oriģināls, vai arī, visbeidzot, ar to, ka viņš domājis iztaisīt maziņu incognito. Otra fakta izskaidrojums nebija tik vienkāršs. Kas spiedis Privalovu tūlīt pirmajā dienā pēc savas atbraukšanas Uzlā apmeklēt Baharevu? Kāpēc viņš, Privalovs, nav tāpat apmeklējis arī savus aizbildņus? Vai viņš ar to nav gribējis parādīt pēdējiem savu neapmierinātību? Vai vecā Bahareva aizdomīgajai slimībai nav ar to kāds sakars? Beidzot — varbūt Privalovs atbraucis, lai apprecētu vienu no Bahareva meitām? Vēl lielāku interesi izraisīja minējumi, kā pret šo faktu izturēsies Privalova aizbildņi, ja viņa rīcība tiktu uzskatīta par izaicinājumu... Jā, bija ko palauzīt galvu par šiem satraucošajiem notikumiem, kas saceltu kājās ne tikai apiiņķa pilsētu vien.

— Man visdīvainākais visā šajā lietā liekas Hionijas Aleksej evnas uzvešanās, — vairākas reizes diezgan zīmīgi atkārtoja Agripina Filipjevna Verjovkina, Uzlas beau monde^11 pārstāve. — Iedomājieties: no rīta, pašā Privalova atbraukšanas dienā, viņa atsūta pie manis savu istabeni pateikt, ka atbraucis Privalovs, bet pēc tam iekrīt kā ūdenī... Nesaprotu, galīgi nesaprotu! ...

Hionijai Aleksejevnai šajās nedaudzajās dienās ne vien neiznāca laika apmeklēt savu draudzeni, bet viņa bija zaudējusi jebkuru priekšstatu par dienas un nakts miju. Viņai bija pilna galva pašu svarīgāko darīšanu tāpēc, ka vajadzēja sagatavot dzīvokli Privalovam viņas mazajā namiņā. Jūs taču piekritīsiet, ka tas bija visgrūtākais un sarežģītākais uzdevums, kādu vien Hionijai Aleksej evnai jebkad vajadzējis risināt. Bet iepriekš mums jāpasaka, kā tas viss notika.

Kad Hionija Aleksejevna vēl sēdēja pie Baharevu pusdienu galda, viņai iešāvās prātā lielisks plāns — no-mitināt Privalovu savā dzīvokli. Tas bija ļoti drosmīgs plāns, bet Hionija Aleksejevna nezaudēja dūšu, jo ņēma vērā to, ka Privalovs bija apmeties lētā numurā, kā arī dažus citus faktus, ko daždažādās vietās bija savākusi Matrjoša. Visgrūtāk nācās atrisināt jautājumu, kādā veidā izdarīt piedāvājumu Privalovam: viņai pašai to darīt — nebūtu ērti; Viktors Nikolajevičs noteikti nav spējīgs izpildīt tādu diplomātisku misiju; atlika viens — izteikt priekšlikumu ar Baharevu starpniecību — bet kādā veidā? Hionija Aleksejevna rīkojās velnišķīgi veikli, jo viņai vajadzēja sagatavot Marju Stepanovnu, kurai bija augsti attīstīts prāts, bet vēl stiprāka ietiepība. Smalkā dāma ievadīja lietu ļoti uzmanīgi. Vispirms viņa nožēloja, ka Privalovam neērti apmesties Baharevu mājā: ļaunas mēles var sākt diezin ko runāt! Tad viņa ļoti sīki un plaši runāja par tagadējiem jaunajiem cilvēkiem, kas piesavinājušies ļoti brīvas ierašas, sevišķi galvaspilsētā. Ar to, protams, Hionija Aleksejevna negribēja teikt neko sliktu par Privalovu, kas stāv pāri visām šīm tenkām un dažādām baumām, bet provincē taču viņam liksies ļoti garlaicīgi, un viņš var aizrauties, bet ja gadīsies tāda sabiedrība . .. Vairāk nekā skaidrs: Privalovs ir visizdevīgākā partija Nadine, tomēr viņš ir jānovēro — kas zina, lai vēlāk nebūtu jānožēlo. Lūk, ja . .. Marja Stepanovna loti labi saprata, kādu spēli uzsākusi Hionija Aleksejevna, bet vienu laiku šaubījās un tikai tad piekrita ieteikt Privalovam pagaidām apmesties Hio-nijas Aleksejevnas mājiņā.

— Protams, tikai pagaidām ... — Hionija Aleksejevna apstiprināja. — Privalovs taču nepaliks dzīvot manā būdā ... Jūs zināt, Marja Stepanovna, cik ļoti esmu jums uzticīga, un, ja es rūpējos, tad ne jau savā labā, bet gan Nadine labā. Tā ir tāda meitene, tāda... Jūs nezināt viņas vērtību, Marja Stepanovna! Jā ... Turklāt, ziniet, Privalovu visi lenks, visi centīsies nomakšķerēt... Nu kaut vai Zosja Ļahovska, Anna Pavlovna, Liza Verjov-kina — visas taču meitas precību gados! ... Protams, tās nevar līdzināties Nadine, bet kas viss dzīvē neatgadās!

«Ak, vai, vai! Ka tik tā Hina neaizgādā prom mūsu līgavaini citās rokās,» Marja Stepanovna domāja, klausīdamās Zaplatinas saldajās runās. «Vajadzēs, kā redzams, uzdāvināt viņai rokas sprādzi...»

— Jūs taču iedomāties nevarat, Marja Stepanovna, cik visi šie Ļahovski un Polovodovi ir iedomīgi! ... Ticiet man, ka viņi tagad sapņo... jā, tieši sapņo, ka, lūk, atbraucis Privalovs un nokļuvis taisni viņiem rokās ...

Kad Marja Stepanovna ieteica Privalovam pagaidām apmesties dzīvoklī pie madame Zaplatinas* viņš tūlīt piekrita un pat nepajautāja, cik istabu viņam ierādīs un kur šis dzīvoklis atrodas.

— Tā ir tā pati dāma, ko jūs redzējāt pie mums pusdienās, — Marja Stepanovna paskaidroja. — Viņa ir ļoti izglītota un pārtiek no sava darba... Dažreiz daudz pļāpā, tomēr ļoti gudra dāma.

— Pateicos jums, — Privalovs teica labsirdīgi, domādams pavisam par ko citu. — Man taču ļoti maz vajadzīgs ... Ceru, ka viņa mani neapēdīs? ... Tikai vārds nu gan viņai tāds sarežģīts.

— Mēs viņu saucam par Hinu — varbūt ātrāk paturēsi prātā.

— Lai būtu Hina ...

Kad Zaplatina paziņoja savam vīram jaunā īrnieka uzvārdu, Viktors Nikolajevičs no sākuma tā kā šaubījās, bet tad aizkustināts noteica:

— Tu taču man esi visģeniālākā sieviete ... Ko!... Tādu samu sev par īrnieku sadabūjusi... Padzīvot blakus ar viņu, ar miljonāru ... Fu, velns lai parauj, cik tā tomēr iznāk traka būšana! ...

— Bet man, galvenais, gribas padarīt trakus šos augstprātīgos Polovodovus un Ļahovskus, — domīgi teica visģeniālākā sieviete. — Iedomājos, kā tas viņus visus satracinās! Ha-ba!

Hionija Aleksejevna necentās lielu mērķu dēļ: viņai vispirms gribējās sariebt Polovodoviem un Ļahovskiem, bet tad — kas būs — būs. Viņa vēl nebija labi apdomājusi visu to izdevīgumu, kādu tagad sagādāja viņas ieņemtā pozīcija. Skaidrs tomēr viens, proti, ka viņas akcijām Uzlas biržā strauji jāceļas: tik neparasts līgavainis un, burtiski, viņas rokās, aiz sienas. No neizbaudītās laimes Zaplatinai reiba galva... Nu reiz viņu lenks, visi glaimos, bet viņa tā no augšienes paskatīsies uz tiem un tikai pasmaidīs.

«Kas to lai zina, kam vēl līgavainītis kritīs,» Hionija Aleksejevna klusībā domāja, atcerēdamās savus solīju-mus Marjai Stepanovnai. «Jūsu Nadine gan pārāk augstu ceļ savu degunu. Nav jau nekāds lepnais putns: Anniņa skaista meitiņa, bet slavē gan tikai māte un vecmāmiņa! Protams, Ļahovskis ir augstprātis un skopulis, bet, ja ņemsim Zosju, — tad tā, manuprāt, gan patiešām ir līgava, visādā ziņā pārāka £ t. Jā!,.. Nadine nevar viņai līdzināties,..»

Hionija Aleksejevna šo monologu norunāja spoguļa priekšā, no kurienes uz viņu raudzījās savītusi dzeltena seja ar tāda plēsīga putna izteiksmi, kam negaidot nokļuvis nagos_gards laupījums. Padraudējusi sev ar pirkstu, cienījamā dāma sacīja:

— Galvenais, Hina, nešauj pār strīpu.. * Esi labiņa, tad arī mums reiz būs svētki. Paskatīsimies, ko tagad darīs Ļahovski un Polovodovi.,, Ha-ha!,, t Varbūt vajadzēs pat Hinas priekšā klanīties, kungi...

Lielā sajūsmā Hionija Aleksejevna iztaisīja spoguļa priekšā pas des nymphes^1, kā viņai to bija mācījuši pansijā.

XII

Iekārtot Privalovam istabas Zaplatinai bija ļoti sarežģīts un grūts uzdevums, ko viņa dažu dienu laikā atrisināja ārkārtīgi spoži. Trīs nelielas, mājīgas istabiņas viņa iekārtoja kā ligzdiņu. Diezgan labas mēbeles, puķes un gleznas, pie logiem un durvīm aizkari — viss bija vienkāršs, bet ļoti ērts un gaumīgs. Matrjoša savas desmit reizes skrēja pie Privalova sulaiņa, lai sīki uzzinātu, kā viņa kungs dzīvojis agrāk, kāds viņam bijis dzīvoklis, mēbeles, vai viņam patīk puķes, paklāji utt. Saskaņā ar ievāktajām ziņām Zaplatina tad arī iekārtoja savas trīs istabas. Viena no tām derēja par viesistabu, otra bija kabinets, trešā — guļamistaba.

Privalovs jutās pārsteigts, kad Hionija Aleksejevna ieveda viņu jaunajā dzīvoklī: viņam ļoti iepatikās šīs trīs nelielās istabiņas.

— Varbūt manis dēļ jūs esat lieki tērējusies? — Privalovs jautāja. — Tad atļaujiet man paturēt visas mantas sev.

Baletsolis,

— Ak nē, kādēļ!,*. Par tādiem niekiem nav vērts runāt, Sergej Aleksandrič. Ja tikai jums būtu ērti, es esmu ar mieru visu izdarīt. Protams, man nav iespējas iekārtot ar tādu greznību, pie kādas jūs esat pieradis...

—• Nē, Hionija Aleksejevna, to nevajag... Man tieši patīk šī vienkāršība.

Hionija Aleksejevna jutās laimīga. Lai kā viņa bija pieradusi melot, bet šoreiz viņa runāja patiesību. Viņa bija gatava Privalova dēļ darīt visu un darīt ne savtīgos nolūkos, kā parasti mēdza rīkoties, bet tāpēc, ka tas bija vajadzīgs Privalovam, tas varēja patikt Privalo-vam. Privalova neliekuļotā uzslava lika viņai nosarkt ar tām asins paliekām, kuras vēl tecēja zem viņas sausās, grumbainās ādas. Tikai no domas vien, ka viņa nonāk tiešā saskarē ar īstu miljonāru, viņai skurba galva un pārņēma salds noreibums. Viņā tagad pamodās tas instinkts, kas vada visus māksliniekus: viņa gribēja kalpot miljonu personificējumam, kalpot tā, kā bramins kalpo savam Brāmam. Viņai likās, ka savās mazajās istabiņās viņa ieslēgusi maģisku spēku, kas kā magnēts pievilks sev vispārēju uzmanību... Jā, tas bija pat pārāk daudz, un Hionija Aleksejevna uz laiku pavisam izkrita no savas parastās lomas un staigāja kā pa miglu. Pat visaprobežotākie un savtīgākie raksturi ir spējīgi uz tādu jūtu uzplūdumu un iekšēju apskaidrību, kad tie darbojas nevis aiz aprēķina, bet aiz iedvesmas.

Pabeigusi savu darbu, Hionija Aleksejevna ieņēma novērošanas pozīciju. Privalova sulainis, diezgan drūms subjekts ar neapmierinātu un stulbu seju (viņu sauca par Ipatu), atveda kunga mantas ar ormani. Hionija Aleksejevna, Matrjoša un pat Viktors Nikolajevičs, elpu aizturējuši, vēroja no aizdurves katru Ipata kustību, kamēr viņš stiepa kunga čemodānus.

— Var redzēt, ka pilni ar naudu, — prātoja Matrjoša, kas kņadā izturējās pret kundzi visai familiāri. — Šausmas ... cik smagi! ,..

— Muļķe, vai tad naudu glabā mājā?! — Hionija Aleksejevna izrāja savu uzticamo verdzeni.

Matrjoša vienmēr nēsāja klāt divdesmit kapeiku gabalus, bet rubļus, ko liktenis tai piešķīra, glabāja dažreiz vecās lupatās, tāpēc viņa jautājoši paskatījās uz savu kundzi: vai tik tā viņu neizjoko.

— Naudu glabā bankā ... Saproti? ... — Hionija Alek-sejevna paskaidroja. — Mājā var nozagt, bet tur vēl procentus samaksās ...

Matrjoša šaubījās; viņa savas divdesmit kapeikas neatdotu nevienā bankā. «Tā jau nu es tev ticēšu,» viņa domāja, sataisīdama dumju seju, «atradusi glupo...»

Nokļuvis pats savā dzīvokli, Privalovs uzelpoja brīvāk. Viņam tūlīt iepatikās šīs trīs istabiņas, un ar sevišķu patiku viņš atvēra ceļasomu, kurā viņam bija novietotas pašas dārgākās mantas — ar eļļas krāsām gleznots mātes portrets, grāmatas un dažādi dokumenti. Portretā māte bija gleznota vēl kā ļoti jauna sieviete ar tumšiem matiem un lielām, zilām acīm. Pāvelam Mihailičam Guļaje-vam bija tādas pašas acis, un raudzījās tās tikpat vērīgi, domīgi. Smalkās, dižciltīgās rokas ar slaidajiem pirkstiem atdusējās uz gaiši zilā sarafāna ar ieaustām sidraba puķītēm; balta muslīna blūze atsedza apaļu, mazliet melnīgsnēju kaklu, ko apņēma pērļu virkne. Senlaicīga galvasrota gandrīz pilnīgi nosedza gludi sasukātos matus, kas tikai pie deniņiem izspraucās vieglās cirtās, piešķirot portretam tādu kā bērnišķīgu izteiksmi. Privalovam mati bija tādi paši kā mātei, un tāpēc viņam tie patika.

«Kas būtu, ja tu būtu dzīva?» domāja Privalovs.

Viņš aplūkoja nomelnējušo gleznu un vairākas reizes smagi nopūtās; nekad vēl viņam nebija bijis tik žēl mātes kā tieši tagad, un nekad viņš tā nebija vēlējies to redzēt kā šobrīd. Ap sirdi bija tik labi, galvā tik daudz domu, bet kam lai tās uztic, kam lai atklāj savu sirdi? Privalovs juta ar visu savu būtni, ka viņa dzīvē iespīdējusi kāda jauna gaisma, un kaut kas, kas viņu vēl tik nesen bija mocījis un nospiedis, nu pats no sevis pazudis, un nākotne šķita tik skaidra, tik jauka.

«Tikai jāstrādā un jāstrādā,» Privalovs domāja, kārtodams savus papīrus; pat šīs nedzīvās baltās lapas viņam likās pavisam citādas, it kā viņš tās redzētu pirmo reizi.

Izklājis, starp citu, uz galda lielu valču dzirnavu plānu, Privalovs ilgi un sevišķi rūpīgi aplūkoja to visos sīkumos. Plānā dzirnavas uzzīmētas ar visām piebūvēm, nebija aizmirsta pat maziņa sarga būdiņa. Privalovs mehāniski turpat uzzīmēja nelielu sētas māju ar pieciem logiem un puķu dārziņu priekšā. Tieši šī mājiņa lika straujāk pukstēt Privalova sirdij, pukstēt labā, veselīgā noskaņā, un pa mājas logu uz Privalovu raudzījās jauka meičas seja ar lielām, tumši pelēkām acīm un brīnišķīgu smaidu.

XIII

Hionija Aleksejevna mazliet par agru bija svinējusi uzvaru: ne Ļahovskis, ne Polovodovs neatbrauca vizītē pie Privalova un tādējādi pilnīgi paturēja savu augsto stāvokli. Hionija Aleksejevna dusmojās un brīnījās par to, tāpēc ka viņa cilvēka dabas dīvainības dēj visu, kas skāra īrnieku, attiecināja uz sevi. Godājamo dāmu pat kaitināja Privalova izturēšanās, kurš, kā likās, negribēja saprast savu aizbildņu viltību un palika nepieļaujami mierīgs. Hionija Aleksejevna vērīgi sekoja katram viņa solim un tikai nicīgi šūpoja galvu, kad Privalovs, izgājis pa vārtiem, nogriezās pa kreisi.

— Jau atkal... — Hionija Aleksejevna teica tādā tonī, it kā katrs Privalova solis Baharevu mājas virzienā apvainotu viņu līdz sirds dziļumiem. — Nu ko viņš ieņēmies iet uz turieni? Tajā Nadine patiešām nav pat nekā interesanta ... nekādas sievišķības. Es brīnos, kur gan tiem vīriešiem acis ... Tāda zilzeķe un ... tpū!

Hionija Aleksejevna, domādama par savu īrnieku, sāka nākt pie pārliecības, ka viņš, nabadziņš, ir mazliet pamuļķis un atļauj sevi vazāt aiz deguna pirmajam skuķim, kas pagadījies ceļā. Vairākas reizes viņa ar nolūku brauca pie Marjas Stepanovnas, lai uzzinātu, vai nav kaut kas jauns un ko gan Privalovs tur var sadarīt. Jauna Hionija Aleksejevna uzzināja maz: Privalovs visvairāk laiku pavadīja sarunās ar Marju Stepanovnu vai arī vecā kabinetā. Nadine bija vēl muļķāka nekā Privalovs. Viņa ar nolūku kairināja līgavaini. No malas pat pretīgi bija skatīties, kā tā tīšām centās turēties tālāk no Privalova, lai iztēlotu sevi par ingénue\ bet pati Pn-valovam parāda gan kurpīti no tērpa apakšas, gan ar acīm šaudās kā tāda istabene. «Neko teikt, ir gan izaudzinājuši dārgumu!... Un Marja Stepanovna arī ir labā — it kā nemaz nemana, kādus jokus taisa skolotā meita.» Hioniju Aleksejevnu dziļi aizskāra viss, ko tā ta^12 gad redzēja Baharevu mājā; viņai pat bija aizdomas, vai Marja Stepanovna nedomā iztikt pavisam bez viņas. Tikai no domas vien kļūt par piekto riteni šajā spēlē Hionija Aleksejevna nosvīda aukstiem sviedriem — viņa bija par daudz aizrāvusies ar savu jauno stāvokli.

«Pārāk bieži gan sācis nākt,» Marja Stepanovna domāja par Privalovu, «cilvēki vēl diezin ko sāks runāt...»

Katrs jauns Privalova apmeklējums Marju Stepanovnu gan iepriecināja, gan darīja tai rūpes: viņa nevarēja neredzēt, ka Nadja Privalovam patīk un viņš instinktīvi meklē tās sabiedrību, taču pārāk ātri sāka risināties tas, ko Marja Stepanovna sirdī tik kaisli vēlējās.

— Tev vajadzētu aiziet pie Ļahovska, — viņa ieteica Privalovam mātišķā tonī, — viņš, lai gan basurmanis, taču gudrāks par visiem pilsētā. Un arī pie Polovodova vajadzētu.

— Es katru dienu gatavojos viņus apmeklēt un ik reizi atlieku, — Privalovs atbildēja.

— Zinu, ka tev grūti pie viņiem iet, — Marja Stepanovna teica līdzjūtīgi, — bet ko lai dara. Tēvs arī to pašu saka.

Marja Stepanovna nolēma izrunāties ar meitu un izzināt no viņas, vai starp abiem kaut kas nav noticis. Reiz viņa ievēroja, ka tie par kaut ko ilgi sarunājas; Marja Stepanovna tīšām aizvācās uz savu istabu un pateica, ka sāpot galva: viņa negribēja traucēt «dieva darbu», kā sauca laulību. Bet, kad tā meitai ierunājās par Privalovu, Nadja tikai iesmējās, tā savādi iesmējās.

— Patiešām, māt, jūs pavisam vairs nevar pazīt, — Nadežda Vasiļjevna sacīja, — kur jūs to ņēmāt, ka man katra ziņa japrecas ar Privalovu?

— Nu, ja tā ar notiktu, — slikti nebūtu; vai tad vienmēr meitās sēdēsi un savas grāmatiņas lasīsi? Jūs ar tēvu tik prātojat, — bet dievs, redz, laimi nesūta vis. Meitietim jau divdesmit otrais gads, bet viņa tikai smejas... Man tavos gados jau trīs bērni bija. Kost jeņķa nāca sestajā gadiņā. Ko gan tēvs domā?

— To visu jūsu Hina sadomā, māmiņ.

— Hina?! Es ari bez Hinas zinu, mīļā.

— Jūs, māmiņ, panāksiet to, ka es pavisam no savas istabas ārā nenākšu, kad pie mums ieradīsies Privalovs. Man kauns... Ja cilvēks pret mani izturas labi, tad jūs katrā ziņā gribat viņu apprecināt. Mēs gribam būt labi paziņas un vairāk nekā.

— Ne jau ar labiem paziņām dzīvo, bet ar vīru!

— Vīrs atradīsies, māmiņ. Iespiedīsim avīzēs, ka, lūk, tik un tik ir pūra un piedevām vēl klāt ļoti laba līgava ... Pie virsnieka iziešu!

— Ko nu mels niekus... Par ko tad jūs toreiz viesistabā veselu stundu runājāt?

— Jūs katrā ziņā gribat to zināt?

— Es jau tev nespiežu grēkus sūdzēt, es tikai tā starp citu pajautāju.

— Es arī starp citu jums pateikšu: es lasīju grāmatu, Sergejs Aleksandričs ieraudzīja .is nu, par grāmatu tad arī runājām.

— Paliec vien ar savu grāmatu, bet Sergejs Aleksandričs aizbrauks pie Ļahovska un apprecēs Zosju.

— Nu ko, māmiņ, Zosja ir laba meitene, un Sergejs Aleksandričs nav slikts cilvēks — iznāks lielisks pāris. Es būšu līgavas māsa.

— Ko nu zobojies par māti, Nadežda Vasiļjevna, — skarbi nobeidza Marja Stepanovna. — Pielūko, ka vēlāk nav jāraud ...

Vasilijs Nazaričs visu laiku nejutās vesels un gandrīz nemaz nenāca ārā no sava kabineta. Viņš vienmēr ļoti laipni pieņēma Privalovu un ilgi ar viņu sarunājās par aizbildnību. No Nadeždas Vasiļjevnas viņš bija uzzinājis tās pēdējo sarunu ar māti un tai nopietni sacīja:

— Nadja, māte ir veco laiku cilvēks, un grēks par viņu smieties. Es tevi nekādā ziņā neierobežoju un ar varu neapprecināšu, tikai māte pareizi saka: agrāk tēvi un mātes nokārtoja bērnu dzīvi, bet tagad jums pašiem par sevi jārūpējas. Es tikai kā tavs draugs varu dot tev padomu. Kur tad mums Uzlā ir jauni puiši? Pāris inženieru pagrozās un kāds Irkutskas tirgotājs, bet Priva-lovs — pavisam cita lieta ...

— Droši vien, tēt, es viņu arī iemīlētu, ja mani nerādītu kā līgavu.

— Ak tu kungs! Kas tad tev vainas — vai tad esi jau vecmeita?

— Tēt, izbeigsim šo sarunu, citādi mēs atkal sastrīdēsimies.

Šīs sarunas ar meitu atstāja Vasilija Nazariča sirdī vieglu neapmierinātības ēnu, bet viņš centās to nomākt sevī gan ar joku, gan pastiprināti strādājot. Pati Na-dežda Vasiļjevna ļoti maz domāja par Privalovu, jo viņas prātus nodarbināja kas cits. Viņai gribējās drīzāk aizbraukt uz Satrovas rūpnīcām pie brāļa. Tur viņa jutās neparasti viegli. Nadeždai Vasiļjevnai sevišķi gribējās aizbraukt tieši tagad, lai izbēgtu no sava neveiklā līgavas stāvokļa.

XIV

Pats Privalovs nemanīja, kā skrēja laiks. Tas darbs, par ko viņš bija sapņojis, kaut kā neveicās, un viņš atlika to dienu no dienas. Nebūdams skaidrībā par to, kas viņu velk uz Baharevu māju, Privalovs garlaikojās tajos brīvajos starplaikos, kuri viņam atlika starp diviem Baharevu apmeklējumiem. Sājos vientulības brīžos, kad Privalovs ar varu piespieda sevi nosēsties pie kādas grāmatas vai pie kādu plānu aprēķiniem, viņš desmitiem reižu atsauca atmiņā visu, kur bija klāt Nadežda Vasiļjevna.

Reiz viņi divatā sevišķi ilgi staigāja pa Baharevu dārzu; Marja Stepanovna parasti tādās reizēs viņus pavadīja vai arī nokomandēja Veriņu, bet toreiz kāds bija pie viņas atbraucis un Veriņas nebija mājās.

— Kāpēc jūs negribat braukt pie Ļahovska? — Nadežda Vasiļjevna vaļsirdīgi jautāja, kad viņi gāja pa ēnainu liepu aleju.

— Patiesību sakot, man grūti aizbraukt nevis pie Ļahovska, bet gan uz šo veco māju, ko cēlis vectēvs Pāvels Mihailičs. Jūs, protams, zināt visas tās nejēdzības, kas norisinājušās šās mājas sienās. Mana māte samaksāja ar savu dzīvību par prieku tajā dzīvot...

— Tomēr bez atmiņām, Sergej Aleksandrič, ir vēl tagadne.

— Jūs domājat rūpnīcas?

— Jā, es diezgan bieži mēdzu būt Satrovas rūpnīcās pie Kostjas^ un mēs ar viņu bieži runājam par jums. Ar šīm rūpnīcām taču saistīts četrdesmit tūkstošu iedzīvotāju liktenis... Kost ja nemīl sapņot, bet, ja runa ir par rūpnīcām, viņš ir vienkārši fanātiķis, un es viņu tieši tādēļ ļoti mīlu. Man pašai arī patīk rūpnīcas — un vai zināt, kādēļ? Ne tādēļ, ka tās maksā tik dārgi, un pat ne tādēļ, ka tieši ar šīm rūpnīcām saistās mūsu ģimenes jaukākās atmiņas, — nē, es tās mīlu tā īpatnā gara dēļ, kādu šis darbs ienes dzīvē. Kaut kādas labas, jaunas, spēcīgas jūtas pārņem katru reizi, kad raugies, kā rūpnīcas strādā. Tas taču vārda tiešā nozīmē ir jauns spēks...

Viņi šai brīdī sēdēja uz zaļa dārza soliņa. Nadeždas Vasiļjevnas sejā kvēloja sārtums, acis mirdzēja un likās vēl tumšākas; viņa noņēma salmu cepuri un nervozi burzīja pirkstos mākslīgo maijpuķīšu ziedus, kas bija piesprausti pie cepures atliektās malas. Sī saruna pati no sevis aizvirzījās uz Privalova plāniem; viņš jau atvēra muti, lai uzticētu Nadeždai Vasiļjevnai savus slēptākos sapņus, bet, palūkojies uz to, aprāvās. Viņam pat likās, ka meiča mazliet atvirzās no viņa un kaut kā sevišķi paskatās uz alejas viņu galu, kur kā spilgts plankums spīdēja tuvojošās Veriņas koši dzeltenais tērps.

— Iesim, māte gaida mūs uz kafiju, — Nadežda Va-siļjevna sacīja, pieceldamās no sola.

Tā šoreiz arī palika neizteikts tas, ko Privalovam gribējās pastāstīt tieši Nadeždai Vasiļjevnai.

Marjas Stepanovnas pusē bija ierīkota lūgšanu istaba. Tā bija gara telpa pilnīgi bez logiem; cilvēks, kas nezināja lūgšanu istabas atrašanās vietu, varēja desmitiem reižu izstaigāt visu māju un neatrast to. Ieeja lūgšanu istabā bija no tumša pieliekamā, kas atradās blakus Marjas Stepanovnas guļamistabai; šā pieliekamā diben-sienā bija durvis uz lūgšanu istabu, un, lai ilūzija būtu pilnīga, tā bija apkārta ar kaut kādiem veciem kažokiem. Privalovs, nesastapis Marju Stepanovnu viesistabā, reiz pats iegāja tieši lūgšanu istabā.

Viņa bija tur un pie izvelkamā lasāmgaldiņa lasīja dziesmu dievmātei; kaktiņā bija piemetušās kādas vecenes tumšos lakatos, apsietos pēc vecticībnieču paražas, tas ir, uz muguras bija atstāti vaļā divi stūri, kā to mēdz darīt tatārietes. Sirms, salīcis vecis svārkos ar garām stērbelēm stāvēja pie labās sienas un cienīgi klanījās līdz zemei, ar galvu skardams nodilušo zīda spilventiņu. Privalovu tūdaļ apņēma kopš bērnības pazīstamā atmosfēra: smaržoja pēc vīraka, vaska un kokeļļas. Visa lūgšanu istabas priekšējā siena bija nokārta svētbildēm; uz tās dārgās sudraba un zelta aplocēs melnoja pašas veclaicīgākās svētbildes. Te bija savākti ārzemju, senie Stro-ganovu un cara izogrāfu darbi. Visas šīs bagātības Mar-jas Stepanovnas lūgšanu istabā bija nokļuvušas kā mantojums pēc Privalova mātes nāves no izpostītās lūgšanu istabas Privalovu mājā. Tik tikko degošās nedziestošas svētlampiņas lēja visapkārt drebošu gaismu, izraudamas no apkārtējās tumsas svētbilžu apkalumu reljefos rotājumus, sudrabkaļu sarežģītos, nomelnējušos rakstus, pērļu un dārgakmeņu virknes un zelta rotājumus. Zem dažām svētbildēm karājās greznas sedziņas ar zelta krustiem un dārgiem izšuvumiem stūros; uz maza galda pie paša lasāmgaldiņa kūpēja sudraba vīraka kvēpināmais trauks.

Marjas Stepanovnas balss lūgšanu istabā skanēja ar to sevišķo intonāciju, kādā mēdz lasīt tikai vecticībnieki: viņa lasīja mazliet caur degunu, stiepdama vārdus, un izrunāja «j» kā «i». Atskatījies Privalovs ievēroja kreisajā kaktā, tūlīt aiz vecenēm, pazīstamo slaido sievietes stāvu lielā lakatā, ar rokām, saliktām uz krūtīm pēc vecticībnieku paražas. Tā bija Nadežda Vasiļjevna.

— Nu, tas ir labi, ka atnāci kopā ar mums dievu pielūgt, — Marja Stepanovna sacīja, nākdama ārā no lūgšanu istabas. — Te jau stāv puse tavu svētbilžu, tikai es tev tās pagaidām neatdošu ...

— Kāpēc neatdosiet, Marja Stepanovna?

— Tāpat... Ko tu ar tām iesāksi? Tu esi neprecējies, nav kas mājā pieskata. Jums jau ne visai patīk lūgšanas skaitīt. Bet man deg svētlampiņa, vecenītes lasa dziesmas.

— Lai jau labāk stāv pie jums, Marja Stepanovna, — Privalovs piekrita.

— Kā — stāv?

— Nu tā, kā stāv pašlaik. Man to nevajag.

— To gan tu velti saki, — skarbi noteica Marja Stepanovna. — Bez apdoma... Tās ir tavas dzimtas svētbildes; vectēvi un vecvectēvi tās pielūguši. Jūs jau tagad pārāk gudri kļuvuši, lepnības gars jūs pārņēmis.

— Māt, tu nesaprati Sergeju Aleksandriču, — Nadežda Vasiļjevna viņu aizstāvēja.

— Atvaino, mīļā... Ja citu ko es patiešām nesaprotu — veca esmu kļuvusi un muļķe —, tad to jau nu

gan es saprotu.

Vecā bija sašutusi ne pa jokam, un Nadeždai Vasiļ-jevnai vajadzēja daudz pūlēties, lai viņu nomierinātu.

Sis negaidītais dusmu uzliesmojums pirmajā mirkli Pri-valovu apmulsināja, un viņš mazliet apjuka.

— Vai zināt, kādēļ māte šodien uz jums tā saskaitās? — Nadežda Vasiļjevna jautāja, kad viņš gāja uz mājām.

— Par nepietiekamu cieņu pret veco ticību?

— Nē... par to, ka jūs nebijāt tāds, kādam Privāto vam jābūt. Sapratāt?

— Ne visai.

Nadežda Vasiļjevna neko neatbildēja, tikai iesmējās un paraudzījās uz Privalovu ar izaicinošu, izteiksmīgu skatienu. Meičas vārdi ilgi skanēja Privalova ausīs, kamēr viņš tos apsvēra no visām iespējamām pusēm. Sevišķi patīkami viņam bija atcerēties to enerģisko aizstāvību, ko tik negaidīti izrādīja Nadežda Vasiļjevna. Viņa bija tā pusē: starp viņiem gluži nemanot veidojās savstarpēja garīga saikne.

XV

Reiz, kad Privalovs sēdēja pie Bahareviem, iznāca runa par vecenīti Kolpakovu, kas dzīvoja savā vecajā, sabrukušajā ligzdā netālu no Baharevu mājas.

— Vai jūs nevēlaties mani pavadīt pie Pavlas Iva-novnas? — Nadežda Vasiļjevna jautāja Privalovam: viņa to darīja tīši, lai mazliet pakaitinātu māti.

— Ar prieku... — Privalovs bija ar mieru, izbrīnījies par tādu priekšlikumu; viņš redzēja, kā Marja Ste-panovna nopietni savelk lūpas, lai gan piekrita savā parastajā cēlajā manierē.

— Veriņa nāks mums līdzi, māmiņ, — Nadežda Vasiļ-jevna sacīja, uzlikdama cepuri.

Veriņai, protams, patika tāda pastaiga, un aiz prieka tā pat nosarka. «Skuķis aušojas,» Marja Stepanovna domāja, pavadīdama laimīgo jauniešu trio līdz terasei. «Nu gan pateikšu tēvam!...» Sīs niknās pārdomas tieši laikā pārtrauca skaļš skūpsts, ko Veriņa uzspieda mātei savā parastajā straujumā. Marja Stepanovna ar acīm pavadīja aizejošās meitas, kas bija līksmas savā jaunības laimē. Sevišķi labi jutās Veriņa. Viss, ko tagad darīja Nadja, viņai bija nesasniedzams ideāls, vesela zinātne. Nadjai taču viss tik yienkārši un reizē labi iznāk — gan cepurīte vienmēr jauki piestāv, lai gan maksā tikai piecus rubļus, gan tērpi krīt tādās krokās ... Veriņa nemanīja, ka idealizē māsu, lūkodamās uz to kā uz līgavu.

*— Tas ir piecu minūšu gājienā no šejienes, — Nadežda Vasiļjevna sacīja, kad viņi devās ārā pa vārtiem. — No vārtiem tūlīt pa kreisi nokāpsim pie upes, bet tad pagriezīsimies ap stūri — turpat ir Kolpakovas māja.

Kolpakovas māja bija pilnīgi sabrukusi; tā kādreiz celta muižnieku gaumē, kā cēla vecajos labajos Aleksandra I laikos. Fasāde ar kolonnām un mezonīnu, vārti triumfa arkas veidā, lieliskas parādes durvis, plašs pagalms un desmitiem nevajadzīgu piebūvju, arī siltumnīcas speciāli ananasiem, staļļi divdesmit zirgiem, un vesela virkne kaut kādu korpusu, kuru nozīmi šobrīd grūti uzminēt. Kolpakovs bija viens no visbagātākajiem zelt-rūpniekiem; viņam patika izvērsties, kā jau tas krievu dabai raksturīgs, bet drīz vien viņš izputēja un nomira nabadzībā, atstādams sievu Pavlu Ivanovnu un meitu Katju trūkumā. Tagad Kolpakovu ligzda atstāja uz Pri-valovu visai smagu iespaidu, un viņš brīnījās, kur gan te varēja dzīvot Pavla Ivanovna ar meitu. Kādreiz zaļais jumts jau sen izrūsējis, daudzās vietās plāksnes pavisam atlēkušas nost, no to apakšas kā ribas rēgojās koka spāres; ciļņiem greznotās dzegas un korintisko kolonnu kapiteļi sen nokrituši, apmetums nolupis, ar griezumiem rotātie balkona margu statņi sen izkrituši kā cauri zobi, mezonīnā un otrā stāvā rūšu nebija, logu caurumi raudzījās kā izdurtas acis.

— Kur tad Pavla Ivanovna dzīvo? — Privalovs jautāja, kad viņi piegāja pie sašķiebtajiem vārtiņiem; vārtiņu vērtne ar savu brīvo galu ieaugusi zemē, un tāpēc ieeja sētā vienmēr bija brīva.

— Lūk, apakšā stūra istabiņā ...

Viņi apgāja mājai apkārt, nokāpa pa satrunējušām kāpnītēm lejā un atradās pavisam tumsā, kur viņiem pretim dvesa trūdu un mitruma smaka. Veriņa paskrējās uz priekšu un plaši atvēra smagās durvis uz istabiņu ar zemiem griestiem un apputējušiem, maziem lodziņiem.

— Tie esam mēs, Pavla Ivanovna... vai drīkstam ienākt? — viņa jautāja, apstājusies durvīs.

— Drīkst, drīkst..» — atbildēja kāda neskanīga sievietes balss, un pie loga no dzija, ar vaskadrānu apvilkta krēsla piecēlās maza vecenīte ar apajām sudraba acenēm. — Tā taču esi tu, Veriņ?

Ieraudzījusi Privalovu, vecenīte steidzīgi sakārtoja uz pleciem izbalējušo šeniļas šalli un pēkšņi izslējās kā dzelta.

— Jūs droši vien mani nepazīstat, Pavla Ivanovna, — Privalovs ierunājās, kad Nadežda Vasiļjevna bija sasveicinājusies ar vecenīti. — Sergejs Privalovs ...

— Serjoža!... — iesaucās Pavla Ivanovna un sasita izžuvušās, krunkainās rokas. — No kurienes? Kāds vējš jūs atpūtis? Vai atceraties, kā jūs ar Kostju skraidījāt pie manis, šitādi puišeļi... Vai, ko tad es... Sēdieties te.

— Jūs, Pavla Ivanovna, lūdzu, nerūpējieties, mēs pie jums atnācām ne kā viesi, bet kā seni paziņas, — teica Nadežda Vasijjevna.

— Labi, labi... — čukstēja vecenīte, paslepus apskatīdama Privalovu no galvas līdz kājām; viņas izbalējušās tumšās acis lūkojās ar neaizskarošu, atklātu ziņkāri, bet sausās, zilganās lūpas čukstēja: — Labi... jā, labi.

«Nadja atvedusi līgavaini parādīt...» līksmi domāja vecenīte, steidzīgi kā pele aizskriedama uz tumšu kambarīti, kur drīz iešķindējās patvāra vāciņš.

Privalovs tikai nule sāka aplūkot pustumšo istabu, kas bija piekrauta ar visdažādākajām mēbelēm, kādas vien varēja iedomāties. Pie sarkankoka dīvāna ar izbalējušu bārkstainu samta apvalku stāvēja palisandra rakstāmpults; virs dīvāna karājās glezna ar peldētājām nimfām; Karēlijas bērza finiera kumode bija it kā uzgāzusies sienai starp logiem; sasists trimo stāvēja kaktā uz vienkārša, nekrāsota priedes soliņa; grezns tualetes galdiņš ar nolauztu kāju kā noziedznieks bija piesiets pie sienas ar apputējušām auklām. Uz kumodes dižojās senlaicīgs svečturis, un no tualetes galda kokā grieztās aploces lūkojās vairākas koka amoru galviņas. Visas šīs senās greznības lauskas bija klātas ar putekļu kārtu gluži kā vecu lietu tirgotavā. Vecs Ķīnas runcis izlīda no kumodes aizmugures, vienaldzīgi paraudzījās uz viesiem un it kā nokaunējies aizvilkās uz tumšo kambarīti, kur Pavla Ivanovna rosījās ap patvāri.

— Paldies dievam, paldies dievam, ka jūs beidzot atbraucāt! — uzsmaidīdama Privaiovam, teica Pavla Iva-novna. — Māja jums brūk kopā, vajadzīga saimnieka acs... Jā, es pēc sevis zinu, mīļais, zinu. Man, lūk, viss sabrucis.

«Par ko viņa tā priecājas?» Privalovs domāja un tai pašā laikā juta, ka viņam mīļa šī labsirdīgā Pavla Iva-novna, kuru viņš atcerējās kā pa sapņiem.

Tēju visi padzēra ļoti omulīgi. Senlaicīgas, vēderainas tasītes, cukurtrauks auneļa izskatā ar nolauztu radziņu, augsta, uzpūsta Saksijas porcelāna tējkanna, slīpēta, zema glāze ar plakanu dibenu — viss liecināja par cienījamu vecumu un raudzījās neparasti labsirdīgi. Veriņa čivināja kā putniņš, ķircināja runci, un viss beidzās ar to, ka meitene aizrijās ar sausiņu. Šis mazais notikums mazliet satrauca Pavlu Ivanovnu, un viņa noteica, savu sirmo galvu šūpodama:

— Jūs nu patiešām man šodien sarīkojāt svētkus. y 5 Turpat divdesmit gadu no pleciem noņēmāt. Vai nu tas tik sen, kad jūs, lūk, tādi maziņi bijāt, un tagad... Skatos uz jums un domāju: vai tas tik sen, kad es pati vēl biju jauna, bet tagad ... Laiks, kā gan tas laiks skrien!

Ar nolūku vai bez nolūka Pavla Ivanovna aizveda Ve-riņu uz sakņu dārzu, kur viņai auga kādi neparasti kāposti; Privalovs un Nadežda Vasiļjevna palika vieni. Jaunava saprata Pavlas Ivanovnas nevainīgo manevru: vecīte gribēja uzdāvāt «līgavainim un līgavai» nedaudz brīvu mirkļu.

— Cik nožēlojama šī Pavla Ivanovna, — noteica Privalovs.

— Kādēļ nožēlojama? Nē, tas tikai tā liekas pirmajā brīdī... Viņa dzīvo kā īsts filozofs. Parunājiet ar viņu kādreiz pamatīgāk.

— Kāda veida filozofija tad viņai ir?

— Kā jums to lai pasaka... Viņai ir pavisam īpatns uzskats par dzīvi, par laimi. Paraugieties, kā viņa saglabājusies savos gados, bet īstenībā ko tik viņa nav pārcietusi... Un ņemiet vērā — viņa nekad nav izmantojusi neviena cilvēka palīdzību. Viņa ir ļoti lepna, lai gan liekas tik vienkārša.

— No kā tad viņa pārtiek?

— Darina mežģīnes, ada zeķes, •. Un cik labi viņa izturas pret cilvēkiem! Tā taču ir vesela bagātība * saglabāt līdz sirmam vecumam siltas jūtas un stāvēt pāri apstākļiem. Ikviens cits viņas vietā sen būtu zaudējis galvu, kļuvis ļauns, sācis sūdzēties par visu un visiem. Ja šī sieviete nebūtu īpaši gatavota bagātai un dīkdie-nīgai dzīvei, viņa būtu atnesusi daudz labuma ir sev, ir citiem.

So sarunu pārtrauca Pavlas Ivanovnas un Veriņas ierašanās. Tēja bija padzerta, un atlika tikai doties mājup. Pagalmā viņi sastapa garu, sakumpušu veci ar dzelteniem matiem.

— Viņš ir ārprātīgs.. — Nadežda Vasiļjevna brī

dināja Privalovu, kas sniedza viņai elkoni.

Vecais, acis piemiedzis, palūkojās uz jauniešiem un, steidzīgi šļūkdams ar caurajiem zābakiem, piegāja tieši pie Privalova.

— Re, šeit ir visi papīri.»* — aizlūzušā balsī teica ārprātīgais, pasniegdams Privalovam veselu paku kaut kādu notaukotu papīru, kas bija salikti ļoti rūpīgi un pat pārsieti ar sārtu lentīti.

— Kas tie jums par papīriem? — Privalovs jautāja, aplūkodams vīstokli.

— Te ir visa mana bagātība ... Visas manas tiesības, — ar paļāvīgu smaidu vairākas reizes atkārtoja vecais, drebošām rokām raisīdams vaļā sārto lentīti. — Man visu atņēma ... nolaupīja ... Bet tiesības palika, un es visu dabūšu atpakaļ... Jā, tas ir taisnība... Jūs tikai paskatieties uz papīriem... skaidrs kā diena. Protams, es gaidu jau ļoti ilgi, bet ko lai dara.

Atraisītajā pakā izrādījās visādi nieki: teātru afišas, sen izlozētu loteriju biļetes, dažādu veikalu sludinājumi, pat raibas katūnu un zāļu etiķetes. Privalovs uzmanīgi aplūkoja šīs «tiesības» un, atdodams vecajam papīriņus, noteica:

— Jā, jums vēl vajadzēs pagaidīt...

— Bet kā jūs domājat: vai es saņemšu pēc šiem dokumentiem?

Večuka krunkainajā sejā bija lasāma tik saspringta uzmanība, ka Privalovam kļuva viņa žēl. Veriņa klusi ķiķināja, slēpdamās aiz Pavlas Ivanovnas.

— Droši vien saņemsiet, — Nadežda Vasiļjevna drošināja ārprātīgo večuku. — Jūs taču ilgi esat gaidījis, un tagad jau vairs nav atlicis daudz.. ž

— Akr pateicos jums, pateicos, — vecais nočukstēja un ātri noskūpstīja viņai roku. — Jūsu vīrs ir ļoti gudrs cilvēks ... Jā, es gaidīšu ...

Veriņa nevarēja apvaldīt smieklus, kas viņu smacēja nost, un aizskrēja mazliet uz priekšu.

XVI

Kā zināms, visa provinces dzīve pilnībā balstās uz apmeklējumiem. Tā ir savdabīga gamma, no kuras tiek sastādītas visdažādākās muzikālās kombinācijas. Pirmie pie Privalova atbrauca Viktors Vasiļjičs un Nicolas Verjovkins. Viktors Vasiļjičs ieradās Vasilija Nazariča vārdā, tāpēc turēja par savu pienākumu ietērpties frakā, uzsiet baltu kaklasaiti, uzvilkt baltus cimdus un uzlikt modernu zīda cilindru ar šaurām malām un pilnīgi gludu dibenu. Nicolas Verjovkins, Agripinas Filipjevnas pirmdzimtais un vietējais advokāts, bija pilnīgs pretstats Viktoram Vasiļjičam; garš, resns, ar spēcīgu, sarkanu kaklu un kā alus katls milzīgu galvu, ko greznoja gaišas zīžamas cirtas; viņš pēc savas ārienes atgādināja, kā izteicās kāds vietējais zobgalis, dievbijīgu laupītāju. Patiešām, Verjovkina seja pārsteidza no pirmās reizes: šīs izplestās, pelēkās acis, kas raudzījās ar sastingušu skatienu, nemirkšķinot, kā abiniekam, šīs biezās, gaļīgās lūpas, izspiedušies vaigu kauli, šaurā piere ar biezajām, gandrīz kopā saaugušajām uzacīm, visbeidzot, šī pilnīgi īpatnā sarkanā ādas krāsa ar taukaino spīdumu — tas viss runāja pietiekami skaidru valodu. Turklāt ņemiet vērā, ka vietējais advokāts smaidīja ārkārtīgi reti; taču viņa seja kļuva patiesi skaista no tā netveramā nekaunības, ironijas un komisma sajaukuma, kas tik krasi atšķīra šo dīvaino seju starp tūkstošiem citu. Muļķībās, ko Nicolas Verjovkins runāja ar pilnīgi nopietnu seju, bija kaut kas sevišķs: ja to pašu teiktu kāds cits — tas izklausītos smieklīgi un muļķīgi, bet Nicolas Verjov-kinam viss iznāca labi. Viņš bija mīlulis vīriešu un sieviešu sabiedrībā līdzīgi šķirnes dzīvniekam, kas izceļas kā spilgts plankums pārējo viduvējo cilvēciņu vidū.

— Paskatieties, Sergej Aleksandrič, kādu zvēru es jums atvedu! — Viktors Vasiļjičs priekšnamā skaļi sauca.

— Ļoti, ļoti patīkami... — teica Privalovs, cieši spiezdams senā studiju biedra milzīgo ķepu.

— Kādi nu esam, ņemiet par labu... — Verjovkins atbildēja patīkamā krūšu baritonā, aplūkodams Priva-lovu.

Viktors Vasiļjičs tūlīt izdarīja vissīkāko Privalova dzīvokļa apskati un noteica, nevērsdamies patiesībā ne pie viena:

— Tā tik ir Hina!... Lieliski visu iekārtojusi, patiešām. Bet vai tu atceries, Nicolas, kā Lomtevs šajās istabās toreiz kopā ar Ivanu Jakovļiču aptīrīja tos zeltrūp-niekus? ♦»f Ha-ha . * * Palaida, nabadziņus, kā no mātes miesām nākušus. Jā *. 5

— Jūs tieši īstajā laikā esat atbraucis pie mums Uzlā, — Verjovkins sacīja, smagi atsēzdamies vienā no atzveltnes krēsliem, kas gandrīz ievaidējās zem viņa astoņus pudus lielā svara. Viņš vairākas reizes pārlaida acis istabai, kaut ko meklēdams, un pēc tam piebilda: — Man šodien šausmīgi slāpst...

— Patiešām, arī man galva vai pušu plīst pēc vakardienas paģiru lāpīšanas, — Viktors Vasiļjičs no savas puses piemetināja. — Nicolas, tev tīrīto? Bet man no heresiem. Pagaidiet, Privalov, es labāk pats izrīkošu! Nudie!

Viktors Vasiļjičs acumirklī pazuda Hionijas Alekse-jevnas pusē un atgriezās no turienes Ipata pavadībā, kas bija apkrāvies pudelēm un šķīvīšiem ar uzkožamiem; Hionija Aleksejevna sen bija brīdinājusi Viktoru Vasiļ-jiču, un viss jau bija gatavs, kad viņš ieradās pie tās pēc degvīna un heresiem.

— Un pasaki kundzei, — Baharevs kliedza nopakaļ aizejošajam sulainim, — pasaki, ka viesi paliks uz pusdienām ... Saprati?

— Negausība un daba ņem virsroku, — Verjovkins paziņoja, izdzerdams degvīna glāzīti ar rūdīta dzērāja paņēmieniem.

Pēc brīža Privalovs tika aplaimots ar ziņām par pēdējiem notikumiem, viņam tika uzticēti gandrīz visi pilsētas noslēpumi. Viktors Vasiļjičs pļāpāja bez mitas, lai gan pēc piektās heresa glāzītes mēle viņam sāka manāmi mežģīties. Viņš bija jau ar Privalovu uz «tu».

— Bet tu man. Privalov, iepatikies no pirmā mirkļa... Nudie! — pļāpāja Baharevs, un acis tam spīdēja. — Velns ar viņiem, ar tiem taviem miljoniem: ne jau ar naudu dzīvo, bet ar labiem cilvēkiem... Ha-ha! Es pats jau sen būtu miljonārs, ja tikai gribētu. Varu iedomāties, kā visi tad laizītos ap mani... Ha-ha! ... «Viktor Va-siļjič! Viktor Vasiļjič! ...» Es viņiem parādītu, ka man viņi visi bijuši nebijuši... Jā... Bet mēs tevi iepazīstināsim ar tādām dāmām — tās ir ko vērtas! Kas tev vairāk patīk — jaunavas vai dāmas? Es dodu priekšroku atraitnēm ... Ar jaunavām tikai velti jānosit laiks ... Ak! Nicolas gan ir māsiņa Alla — vilinoša jaunkundze. Bet, ja tu atbrauksi pie Ļahovska, tad tur tev parādīs tādu jaunkundzi; ja atdosi par viņu visu — būs par maz, pieliksi vēl — tomēr nepietiks... Tā, brāl, ir pati pilnība, uguns, grācija un viltība.

— Zosja patiešām ir pikanta skuķe, — piekrita Ver-jovkins, ar baudu ēzdams žāvētas stores muguru.

— Reiz viņa mani gandrīz noskūpstīja, — paziņoja Baharevs.

— Nu gan tu melo, — Verjovkins piezīmēja. — Aizdzīt viņa tevi patiešām aizdzina, bet lai tevi skūpstītu... Tur jau jābūt pavisam bez galvas!

— Ak! Tu paklausies, kā tas bija... Zosjai patīk viss jocīgais, un reiz es viņai parādīju, kā suns ķer mušas. Mani kāds Taškentas virsnieks iemācīja... Esi redzējis, kā suns guļ saulītē, guļ un aizsnaužas (Baharevs attēloja, kā suns snauž saulē)... Tad laižas muša: ž-ž-ž... Suns atver no sākuma vienu aci, tad otru, piemiedz tās mazliet un šitā, saprotiet, pēkšņi «am!»... (Baharevs patiešām ar lielu meistarību attēloja šo ainu.) Tiklīdz es parādīju Zosjai šo joku — viņa nu ņemas mani lūgt, lai es šai arī iemācot... Iemācījās taču, — tagad ķer mušas labāk par mani! Tu kādreiz palūdz viņu, parādīs... Toreiz viņa mani gandrīz arī noskūpstīja.

— Droši vien noturēja par īstu suni!

— Rauj tevi piķis ar tavām asprātībām... — Baharevs ņurdēja. — E, ko es te ar jums nīkšu, labāk iešu pie Hinas ...

Viegli grīļodamies un smaidīdams izklaidīgu iereibuša cilvēka smaidu. Baharevs izgāja no istabas. Līdz Priva-lova ausīm atlidoja tikai viņa pēdējie vārdi no sarunas pašam ar sevi: «Bet Privalovu es esmu iemīļojis.*. Nu-die, iemīļojis! Viņam sejā ir kaut kas tāds, *. Ak, velns lai parauj! *..» Privalovs un Verjovkins palika vieni.

Privalovs domīgi smēķēja cigāru, Verjovkins lieliem, kāriem malkiem atdzēra no glāzes porteri.

— Vai domājat pavisam pie mums palikt? — Verjovkins jautāja.

— Jā, domāju šeit palikt.

Verjovkins kaut ko noņurdēja un lēni ievilka malku no savas glāzes; tad, paskatījies tieši uz Privalovu, viņš jautāja:

— Jūs bijāt pie Bahareva?

— Jā.

— Hm. r i Redzat, Sergej Aleksandrič, es patiesībā esmu atbraucis pie jums darīšanās, — Verjovkins iesāka, nenolaizdams acu no Privalova. — Bet iepriekš atļaujiet uzdot vienu jautājumu. ♦. Vai jums neiznāca runa par mani, tas ir, vai vecais Baharevs par manu personu jums neko neteica?

— Nē, neko, — Privalovs atbildēja, nesaprazdams, kas slēpjas zem šiem jautājumiem.

— Hm... — Verjovkins noīdēja un nepacietīgi sāka bungot ar pirkstiem pa galdu. — Redzat, kas par lietu, Sergej Aleksandrič... Es ar jums runāšu kā vecs studiju biedrs. Hm... Vārdu sakot, jūs droši vien jau paguvāt ievērot, ka esmu krietni nolaidies ...

Privalovs tikai nenoteikti paraustīja plecus, izdzirdīs tik atklātu atzīšanos, un nomurmināja kaut ko noliedzošu.

— Nē, kādēļ! — Verjovkins turpināja tikpat bezkaislīgi. — Putnu pazJst pēc dziesmas... Stipri esmu nolaidies. — Pie pēdējiem vārdiem Verjovkins vairākas reizes papurināja savu milzīgo galvu, it kā gribētu no kaut kā atbrīvoties. — Ir citi redz, ir pats redzu... īlenu maisā nenoslēpsi. Strādāju par advokātu jau gadus astoņus. Gada budžets — desmit, divpadsmit tūkstošu; esmu parādos līdz ausīm... Ir šāda tāda reputācija lietu vešanā. Par to vēl dabūsiet dzirdēt; bet es jums to visu saku tāpēc, lai jūs nepieviltos. Vārdu sakot, mazliet esmu noklīdis neceļos ,M Pa ausu galam esmu dzirdējis par jūsu lietu sakarā ar mantojumu, tad nu, lūk, atbraucu piedāvāt savus pakalpojumus. No savas puses varu teikt tikai to, ka es ar lielāko prieku pastrādātu tieši pie tādas sarežģītas lietas... Jums taču ir vajadzīgs pilnvarotais?

— Jā... Kāpēc ne, esmu ar mieru, — Privalovs atbildēja. — Ļoti priecājos.

— Nē, jums prieka maz, un vispirms paprasiet padomu Konstantinam Vasiļjičam, ko viņš jums teiks, bet es pagaidīšu. Lieta ir loti svarīga, bet jūs mani nepazīstat. Taču pagaidām es jūs iepazīstināšu ar tiem, ar ko mums būs darīšana ... Viens no jūsu aizbildņiem, proti, Polovodovs, ir mans beau frère\ bet tie ir sīkumi... Mēs paplucināsim arī viņu. Jūs zināt krievu sakāmvārdu: maizīte kopīga, tabaciņa katram sava.

Šo sarunu pārtrauca Bahareva ierašanās, kuru kādas neredzamas rokas iestūma pa durvīm. Baharevs galīgi miglainām acīm palūkojās uz Privalovu, pagrozīja galvu un, mēlei mežģoties, noteica:

— Velns parāvis... no pašīēm pansijas dziļumiem izniru... tas ir, mani no turienes izvilka... Bet tur Hi-nai noslēpta jauka lietiņa... Acis — kā melnas plūmes ... bet dūres šai debesu būtnei!... Es tikai gribēju iepazīties ar ģeogrāfiju, bet viņa kā zvēla man ar dūri...

Privalovs ar Verjovkinu iesmējās, bet Baharevs, grīļodamies un galvu grozīdams, aizmeimuroja līdz dīvānam, kur izstiepās garšļaukus. Varonīgi nopūlējies noturēties uz elkoņiem, viņš sacīja:

— Pa-aklausies, Privalov... tu man patīc... Bet tu nekā nezini... nē-ē ...

— Sergejs Aleksandričs zina tikai to, ka tev krietni jāizguļas, — Verjovkins noteica.

— Nē-ē... Jūs domājat, ka esmu muļķis... piedzēries ... Paklausies, Privalov, ko es ... tev teikšu ...

Baharevs apsēdās un izklaidīgi paraudzījās apkārt.

— Mātei tu ļoti... patīc, — viņš turpināja, kājas šūpodams. — Māte taču ir lieliska vecene ... j-jā-ā ... Viņai mazajā pirkstiņā vairāk prāta nekā Verjovki-nam ... galvā! ... Jā-ā ... Hē-ē. Tikai mātei tagad bailes, zini, no kā ... Hm ... j-jā ... Viņai bailes, ka tu apprecēsi Zosju... Dieva vārds! Bet Nadja ir lieliska meitene ... Dieva vārds... Viņa ir mana māsa, bet es tomēr sacīšu: lieliska, gudra... Ja Nadja nebūtu mana māsa... es ne par kādu naudu viņu neatdotu tev... Tu viņu neredzētu kā savas ausis... J-jā... Tu katrā ziņā appreci viņu... dzirdi? Vēlāk teiksi paldies ... Bet [13] mātei bail no Zosjas, ka tā nenoviļ līgavaini... Ha-ha! Zosja mani tik tikko nenoskūpstīja, kad es iemācīju viņai mušas ķert.

— Nu, pietiek, guli, — Verjovkins sacīja, nolikdams gulēt pļāpīgo jauno cilvēku.

Privalovs pēkšņi nosarka. Piedzērušā Bahareva vārdi atstāja uz viņu ļoti nepatīkamu iespaidu — ne tāpēc, ka parādīja zināmā gaismā Marju Stepanovnu, bet tāpēc, ka viņam dārgās jaunavas vārds tika atkārtots tieši Verjovkina klātbūtnē. Tas varēja nodomāt velns zina ko...

— Viktors ir lielisks puisis, tikai, ja kaut kas iešaujas galvā, — sapļāpā visādus niekus, — Verjovkins teica, izlikdamies, ka nemana Privalova apjukumu. — Muld kā apdzēries sievišķis... Pagalam draņķīgs raksturs! . j. Starp citu, Viktors runā tikai to, ko tagad runā visa pilsēta, — piemetināja Verjovkins. — Es kā rūdīts cilvēks varu jums dot zelta padomu: nekad nepievērsiet uzmanību tam, ko šeit runā par cilvēkiem aiz muguras. Tā ir provinces sērga, sevišķi mūsējās. Un ir jau saprotams: mēs, vīrieši, varam vismaz sist kārtis, bet kas atliek dāmām? Starp citu, to es tikai tāpat saku... dāmas nav manā kompetencē.

Baharevs skaļi krāca, izlaidies uz dīvāna. Privalovam kļuva mazliet vieglāk ap sirdi, un viņš pateicīgi palūkojās uz sarunu biedru, noteikdams:

— Kas attiecas uz mani, tad man pilnīgi vienalga, ko pļāpā, bet tiek taču minēts meitenes vārds; un, visbeidzot, pati Marja Stepanovna var likties tāda...

— E, mīļais, nospļaujieties... Parunāsim labāk par lietu. Viktor, tu guli? Guļ...

Dažos vārdos Verjovkins lika Privalovam saprast, ka zina viņa mantojuma lietu visos sīkumos, un starp citu ļāva nomanīt, ka Tita Privalova pazušana cieši saistīta ar kādu ļoti pārdrošu ideju, ko grib realizēt aizbildņi.

— Un tas būtu? — jautāja Privalovs.

— Patiesībā noteiktu datu man vēl nav, — Verjovkins atbildēja izvairīgi, — taču man ir viens otrs pavediens ... Redzat, īstā putra tikai nule tiek ievārīta, un viss, kas bijis agrāk, ir tikai ziediņi.

— Apžēlojieties, Nikolaj Ivanič, kas tad vēl var būt?

— Par to mēs vēl parunāsim vēlāk, Sergej Aleksan-drič, bet tagad man jūs jāatstāj... Man ir prāva tiesā, —

Verjovkins teica, izvilkdams zelta pulksteni. — Pēc stundas man jāuzstājas ar runu, jāaizstāv kāds subjekts, kas nonāvējis trīs cilvēkus , , * Atvainojiet, kādu citu reizi... Jā, lūk, ko! tuvākajās dienās iegriezieties manā būdā, tur tad arī papļāpāsim. Ei, Viktor, celies, brālīt, augšā!

— Atstājiet viņu, lai guļ, *— Privalovs sacīja, — viņš mani netraucē.

— Bet jūs ar viņu netaisiet ceremonijas.-., Tātad es jūs gaidīšu, Sergej Aleksandrič, vienkārši, kā pašu ļaudis. Pārdomājiet manu priekšlikumu, un tad parunāsimies nopietni.

Verjovkina priekšlikums un piedzērušā Viktora Va-siļjiča vārdi lika Privalovam padomāt. Par ko gan šim Verjovkinam bija aizdomas mantojuma lietā? Bet veltīgi taču viņš nepļāpātu. Turēt Verjovkinu aizdomās, ka ar savu mājienu viņš gribējis izrādīties iespaidīgāks, — to Privalovs nevarēja daudzu iemeslu dēļ: pirmkārt, viņš labi izturējās pret Verjovkinu kā pret studiju biedru, otrkārt, Verjovkins bija par gudru, lai pieļautu tik rupju gājienu; un, beidzot, no Verjovkina vārdiem, ar kādiem viņš sevi rekomendēja, varēja secināt tikai to, ka viņš tūlīt gribēja sevi parādīt patiesā gaismā, neko nenoklusējot. Tikai viens Privalovam sarunā ar Verjovkinu nepatika, proti, tas, ka Verjovkins it kā garāmejot gribēja norādīt uz Privalova atkarību no Konstantīna Vasiļjiča.

«Ko viņš ar to gribēja pateikt?» Privalovs domāja, staigādams pa savu kabinetu un reizēm pašķielēdams uz krācošo Viktoru Vasiļjiču. «Konstantīnam Vasiļjičam var būt savas domas tāpat kā man savējās ... Nē, es jau, liekas, sāku mazliet...»

Privalovam sirds dziļumos vēl bija palikusi pilīte rūgtuma, ko radīja Viktora Vasiļjiča vārdi. Viņš taču bija sevi nodevis Verjovkinam, lai gan tas izlikās, ka neko nemana. «Kāds velns viņu dīdīja to teikt...» Privalovs domāja, nikni palūkodamies uz krācošā viesa pusi. Viktors Vasiļjičs gulēja visai nepiespiestā pozā: atlaidies uz muguras, viņš bija plaši izpletis rokas un nokāris vienu kāju uz grīdas; viņa jauneklīgā seja pauda apskaužamu veselību, un sejā plaiksnījās laimīgs smaids. Šajā sejā bija kaut kas kopīgs ar Nadeždas Vasiļjevnas sejas izteiksmi. Privalovs apstājās pie guļošā viesa. Tāda pati mazliet uz āru izliekta, balta piere, tās pašas uzacis, tas pats acu veidojums un tādas pašas tumšas, garas skropstas . . . Bet tpr tas viss bija tāda brīnišķīga sievišķīga maiguma caurstrāvots, ik līnija dvesa tādu skaidrību, likās — visa dvēsele parādās šai atklātajā tumši pelēko acu skatienā. Kādēļ gan šās jaunavas vārdu Viktors Vasiļjičs izrunāja ar tādiem nežēlīgiem paskaidrojumiem un paša komentāriem? Nadežda Vasiļjevna kopš pirmā mirkļa atstāja uz Privalovu, kā mēs jau redzējām, stipru iespaidu. Ja viņš sīkāk analizētu savas jūtas, tad būtu varējis viegli nākt pie secinājuma, ka iespaids radies diezgan sarežģītos apstākļos: viņš raudzījās uz jaunavu ar savas bērnības acīm, aiz viņas vārda stāvēja izcelsmes valdzinājums... Viņa taču bija Vasilija Na-zariča meita; viņā taču runāja Marjas Stepanovnas asinis; Privalovs nevarēja savā iztēlē atdalīt jaunavu no tās apkārtnes, kādā viņš to redzēja. Šī vecā māja, šīs mājīgās istabas, šīs veclaicīgās mēbeles, puķes, kalpotāju sejas, pats gaiss — tas viss viņam bija pārāk dārgs, un tieši šajā aplocē Nadežda Vasiļjevna bija nevis vienkārši kā kura katra jaunava, bet kā pēdējais vārds pārāk garā un pārāk daiļskanīgā stāstā, kurā bija ievīts tik daudz notikumu un tik daudz dārgu vārdu.

Tai pašā laikā Privalovs vairījās no domas, ka Nadežda Vasiļjevna varētu kļūt viņa sieva. Nē, kādēļ tad tik ātri... Sieva — tas ir pavisam kas cits; viņš gribēja to redzēt tieši tādu, kāda tā bija. Sieva — tas ir pārāk rupjš vārds, lai izteiktu to, ko viņš gribēja redzēt Na-deždā Vasiļjevna. Viņš šai jaunavā pielūdza to, kas bija labākais sievietē. Ja viņa būtu sieva kādam citam, viņš būtu tāpat izturējies pret to, kā izturējās tagad. Dīvaini, jaunavas vārds viņa vissvētākos sapņus un visdārgākos plānus apmirdzēja ar kādu pavisam jaunu gaismu. Agrāk tas viss bija sauss smadzeņu aprēķins, bet tagad... Nē, tikai tas vien, ka pasaulē bija Nadežda Vasiļjevna, piešķīra visiem viņa plāniem pilnīgi jaunu jēgu un tieši to siltumu, kāda tiem trūka. Pārdomādams tos šeit, Uzlā, viņš atrada tajos daudz jauna, ko agrāk nebija nemaz pamanījis. Agrāk viņš reizēm šaubījās, vai tie ir realizējami. Dažreiz dvēselē iezagās kaut kādas nelāgas sajūtas, bet tagad viņam vajadzēja tikai iztēloties mīļos sejas vaibstus, un viss kļuva neparasti skaidrs, visas šaubas atkrita pašas no sevis. Katru reizi viņš izjuta to laimīgo noskaņu, kad cilvēku pārņem spēku pieplūdums,;

— Kungs brauks gan! — Matrjoša aizsmakusi čukstēja Hionijai Aleksejevnai. — Pati savām acīm redzēju, kundze ... Pašlaik velk priekšnamā mēteli...

Zaplatina pieplaka pie loga; viņas sažuvušajās krūtīs pat sirds sāka stiprāk pukstēt: uz kurieni Privalovs brauks? Ja pa labi, pa Kalna ielu, — tad pie Ļahovska, ja taisni, pa Debesbraukšanas bulvāri, — pie Polovo-dova. Re, Ipats pasvilpa ormani, re, arī Privalovs iznāca, kaut ko klusībā izlēma, paskatījās pa labi un teica ormanim:

— Pa Kalna ... pa kreisi.

No pēdējā vārda Hionijas Aleksejevnas krūtīs it kā kaut kas pārtrūka. Viņa pat sāka drebēt. Tagad viss pagalam, visam beigas; Privalovs aizbrauca lūgt Nadine Baharevas roku. Te nu bija līgavainis ...

Kamēr Zaplatina mazliet atjēdzās, Privalovs jau bija iegājis Marjas Stepanovnas pusē. Pa ceļam pavīdēja smaidošā Dašas seja, bet tad parādījās Veriņa. Viņa bija vienkāršā katūna kleitā un ļoti apmulsa.

— Vai varētu satikt Marju Stepanovnu? — Privalovs jautāja, sasveicinādamies ar viņu.

•— Viņa ir lūgšanu istabā ...

«Cik šī Veriņa jauka...» Privalovs nodomāja, tīksminādamies par viņas apjukumu; viņam pat kļuva žēl, ka visu laiku nebija Veriņai pievērsis uzmanību, un tagad gribēja izpirkt savu nevērību pret viņu.

— Es pašlaik braucu pie Ļahovska un iegriezos parunāties ar Marju Stepanovnu... — viņš paskaidroja.

Veriņa nosarka, paraudzījās uz Privalovu pavisam bērnišķīgi, kaut kā caur pieri, un klusi atbildēja:

— Nadja agrāk ļoti bieži viesojās pie Ļahovskiem..

— Un jūs?

-— Man māte neatļauj braukt pie viņiem; pie Ļahovskiem vienmēr salasās liela sabiedrība, daudz vīriešu...-. Lūk, arī māte.

— Beidzot tu nu esi sataisījies, — jautri sacīja Marja Stepanovna, parādīdamās durvīs. — Redzu, redzu; nu ko, lai dievs tev palīdz . . .

— Ar nolūku iegriezos pie jums, Marja Stepanovna, lai sadūšotos ...

— Bet vai tu pie Vasilija Nazariča biji? Ieej, citādi vēl, kazi, noskaitīsies. Viņš jau tā reiz pieminēja, ka tevi sen neesot redzējis., t Laikam jau nedēļu neesi bijis.

— Baidos apnikt.

— Nu, nu, nerunā niekus. Vasilijs Nazaričs vēl vienmēr savārdzis, tā kāja viņu nelaiž ne no vietas.

Viņi runājās vēl kādu stundas ceturksni, bet Priva-lovs negāja projām, gaidīdams, vai blakus istabā neatskanēs pazīstamā sieviešu tērpa čaukstoņa. Viņš pat pāris reižu atskatījās, kas nepalika Marjai Stepanovnai nepamanīts, lai gan viņa izlikās, ka neko neredz. Priva-lovu mocīja vēlēšanās katrā ziņā redzēt Nadeždu Va-siļjevnu. Pāris reižu bija gadījies, ka tā neiznāca pie viņa, bet šodien viņš izjuta kaut kādas smeldzīgas, sku-mīgas gaidas; bija nepatīkami, ka viņa negrib parādīties. Pēc piedzērušā Viktora Vasiļjiča pļāpāšanas Priva-lova dvēselē bija radusies kāda smeldzoša nepieciešamība redzēt viņu, dzirdēt, kā skan viņas balss, just viņas klātbūtni. Viņš tīši atlika Baharevu apmeklēšanu no dienas dienā — un te nu ir atmaksa... Marja Stepa-novna, it kā negribēdama ievērot sava viesa noskaņojumu, runāja par visnevainīgākajiem niekiem, nepievērsdama uzmanību pat tam, ka Privalovs viņai atbildēja pavisam nevietā. Veriņa reizes divas ienāca istabā, iešķībi palūkojās uz viesi un sataisīja tādu seju, it kā brīnītos, ka viņš vēl turpina sēdēt.

— Bet Nadja aizbrauca, — Marja Stepanovna noteica, kad Privalovs sāka atvadīties. — Uz rūpnīcām aizbrauca, pie Kostjas, — viņa piebilda, kad Privalovs ar muļķīgu, sastingušu skatienu paraudzījās uz viņu. — Vai ārstu Sarajevu pazīsti?

— Jā, mazliet atceros ...

— Are, ar viņu tad arī aizbrauca ...

«Aizbrauca, aizbrauca, aizbrauca...» Privalova smadzenēs sāka dauzīt kā ar āmuriņu, un viņš lāgā neatcerējās, kā bija atvadījies no Marjas Stepanovnas un it kā pa miglu izgājis priekšnamā; tikai šeit viņš atcerējās, ka vēl jāieiet pie Vasilija Nazariča.

Baharevs šodien bija ļoti labā garastāvoklī un saņēma Privalovu ar priecīgu seju. Pat slimība, kas viņu veselu mēnesi bija noturējusi kabinetā, viņam likās jocīga, un viņš to sauca par suņa vecumu. Privalovs uzelpoja vieglāk, un viņam kā kalns novēlās no pleciem. Nesenā

smagā sajūta izkūpēja kā dūmi, un viņš jautri smējās kopā ar Vasiliju Nazariču, kas izstāstīja vairākus jocīgus atgadījumus no savas trauksmainās, piedzīvojumiem bagātās dzīves.

— Nu ko, Sergej Aleksandrič, *— Baharevs sacīja, uzsizdams Privātovam uz pleca, —* tu jau trešo nedēļu dzīvo Uzlā, vai esi apskatījies? Interesanti zināt, ko tu esi izdomājis... ko? Tu taču esi jauns, ne tāds kā mēs, veči: gluds ceļš uz visām četrām debespusēm vaļā. Nesēdēsi taču tu, tik brašs vīrs, rokas klēpī salicis.. ?

Privalovs nebija gaidījis tādu jautājumu un apjuka, bet Baharevs turpināja:

— Zinu, jau iepriekš zinu atbildi; «Jāpadomā.. vēl neesmu labi apskatījies.,.» Vai tā ir? Tagad cilvēki kļuvuši apdomīgi, mēs bijām citādi: vai nu gods, vai sods! Un nekas — dzīvi palikām un badā nenomirām! Tā, redz, Sergej Aleksandrič.., Bet es teikšu tā: tu esi nodzīvojis Uzlā trīs nedēļas un vēl nodzīvosi desmit gadus, taču nekā jauna neredzēsi. Rūpes vien: laba tā dieniņa, kas nodzīvota, bet jauna nekā. Tu taču pavisam paliksi Uzlā?

— Jā.

— Tas ir labi; tatad gribi iemācīties pārvaldīt rūpnīcas? Nu ko, saimnieka acs tādā lietā ir svarīgāka par visu.

— Nē... Jo nevar vēl zināt, Vasilij Nazarič, kam rūpnīcas kritīs. Par to agri runāt...

— Protams, protams.. , Nepļauta pļava vēl nav siens, parādos izdota nauda nav nauda. Bet man tomēr gribas zināt tavas domas par rūpnīcām, Sergej Aleksandrič.

— Jūs katrā ziņā gribat tās dzirdēt? — Privalovs jautāja, raudzīdamies vecajam acīs.

— Jā, katrā ziņā ...

Pēc īsa klusuma brīža Privalovs ļoti sīki izskaidroja Baharevam, ka viņam nepatīk rūpnīcas un viņš uzskata tās par mākslīgi radītu rūpniecības nozari. Bet atteikties no rūpnīcām viņš negrib un nevar — pirmkārt, tāpēc, ka tās ir dzimtas īpašums, un, otrkārt, tāpēc, ka ar rūpnīcu likteni saistīts četrdesmit tūkstošu iedzīvotāju un trīssimt tūkstošu desetīnu zemes liktenis Urālos. Nobeigumā Privalovs piebilda, ka nekādā gadījumā necer gūt ienākumus no rūpnīcām, ka no šiem ienākumiem nomaksās parādu un pamazām, pakāpeniski cels rūp-3GG

rūcu ražīgumu. Baharevs klausījās šo atklāto atzīšanos, noliecis galvu mazliet uz sāniem. Kad Privalovs bija beidzis runāt, viņš klusēdams pievilka to sev klāt, apskāva un noskūpstīja. Vecā vīra acīs bija asaras, bet viņš tās neslaucīja un, dziļi ievilcis elpu, teica no uztraukuma aizlūstošā balsī:

— Paldies, Serjoža... Tagad nomiršu mierīgi... Jā, mīļais. Tu mani iepriecināji... Paldies, paldies . ?

— Es daru tikai to, kas ir mans pienākums, — Privalovs piemetināja, šā skata aizkustināts. — Kā mantiniekam mans pienākums ir ne vien izmaksāt valsts parādu, kas guļ uz rūpnīcām, bet arī vēl daudz lielāku parādu . . .

— Kādu parādu vēl?

— Kā tad ne, Vasilij Nazarič... Ar kā darbu, pēc jūsu domām, celtas rūpnīcas?

— Kā — ar kā darbu? Rūpnīcas cēla tavs sencis Tits Privalovs — tas bija viņa darbs, pēc tam Guļajevs tās iekārtoja, tātad ar Guļajeva darbu.

— Jā, tas ir pareizi, bet īpašnieki simtkārt ir saņēmuši par savām pūlēm, bet jūs aizmirstat bašklrus, uz kuru zemes rūpnīcas uzceltas. Aizmirstat rūpnīcās strādājošos zemniekus.

— Bet baškīri taču zemi pārdeva ...

— Par divarpus rubļiem papīrnaudā un par trīs mārciņām presētas tējas.

— Nu, kaut vai tā , *. Tā viņu darīšana, un uz mums tas neattiecas.

— Nē, ļoti attiecas, Vasilij Nazarič. Kā sauktu tādu pirkumu, ja tas būtu izdarīts tagad! Es negribu mest ēnu uz Titu Privalovu, bet *..

— Tātad tu gribi atdot zemi baškīriem? Bet viņi taču tikpat būtu pārdevuši to citam, ja tavs sencis nebūtu ņēmis... Vai par to tu esi padomājis? Un tagad tikai atdod viņiem zemi, jau rītu tās vairs nebūs. Xī Nē, Sergej Aleksandrič, tu to nekad nedarīsi...

— Es nemaz nedomāju atdot zemi baškīriem, Vasilij Nazarič; lai tā pagaidām skaitās mana, bet baškīriem var samaksāt arī citādi. • ■*

— Es tā kā nesaprotu < <.

— Ja es atdotu zemi baškīriem, ar ko tad es maksātu strādniekiem, kas strādājuši rūpnīcās pusotra simta gadu? Zeme ir baškīru, bet rūpnīcas radītas ar dzimtcilvēku darbu. Lai nenodarītu pāri ne vieniem, ne otriem, man nevainojami jāorganizē darbs rūpnīcās un tad pakāpeniski jānorēķinās ar saviem vēsturiskajiem kreditoriem. Kādā veidā tas viss nokārtosies — to es šodien vēl nevaru jums pasacīt, bet teikšu tikai vienu, proti, ka ne kapeikas sev personiski neņemšu ...

— Ak, Serjoža, Serjoža... — Baharevs čukstēja, galvu šūpodams. — Tev laba sirds... zelta sirds... Tevī taču labas asinis; tās liek sevi just. Tikai... pārāk sarežģītu lietu tu esi iecerējis, nepieredzētu... Man jau drīz laiks mirt, bet pat es lāgā nesaprotu ...

— Mēs par to vēl parunāsim, Vasilij Nazarič.

— Jā, jā, parunāsim... Bet, ja tu patiešām tā gribi darīt, kā saki, tad daudz grēku tiks atlaists tēviem. Tātad rūpnīcas strādās pašas no sevis, bet ko tu pats savā labā darīsi? Ak, Sergej Aleksandrič, Sergej Aleksandrič! Skatos es uz tevi un domāju: vesels, jauns — visi ceļi uz visām četrām debespusēm vaļā... Jā. Ne tā kā mums, večiem: nule vēl gribi apgriezties, bet nāve jau aiz muguras. Dzīvo vai nedzīvo, bet jāmirst vien ir... Ek, es tavā vietā laistos pa tēva ceļu! ... Aizlaistos uz Saja-niem... Tagad taču atradnēs brīvība, un es tev parādītu veselu desmitu zelta vietiņu. Pieminētu veci ar labu vārdu... Kostja negribēja man klausīt, lai tad tiek vismaz tev!

Privalovs pasmaidīja.

— Es tev nopietni saku, Sergej Aleksandrič. Ko te Uzlā nīkt? Sit saujā, ko? Kostja pārvaldīs rūpnīcas, bet mēs abi uz zelta raktuvēm; lai tik man ar kāju paliek mazliet labāk...

— Nē, Vasilij Nazarič, es nekad nebūšu zeltrūpnieks, — stingrā balsī noteica Privalovs. — Atvainojiet mani, es ar to negribēju jūs apvainot, Vasilij Nazarič, bet, ja man pienākuma dēļ jāpatur rūpnīcas, tad attiecībā uz raktuvēm man tādu pienākumu nav.

Baharevs tādām kā miglainām acīm paraudzījās uz Pri-valovu, aptaustīja pieri un ļauni pasmaidīja.

— Ko tad tu domā šeit darīt? — Vasilijs Nazaričs jautāja klusā, dzestrā balsī.

— Es domāju nodarboties ar labības tirdzniecību, Vasilij Nazarič.

Vecais smagi pagriezās savā krēslā un ar tādu kā izbijušos skatienu palūkojās uz savu sarunu biedru.

— Es, liekas, pārklausījos... — viņš nomurmināja, jutājoši un ar bailēm ielūkodamies Privalovam sejā.

— Nē, jūs nepārklausījāties, Vasilij Nazarič. Es nopietni domāju nodarboties ar labības tirdzniecību ...

— Tu ... tirgosies ... ar miltiem?

— Starp citu, droši vien tirgošos arī ar miltiem, — raidīdams atbildēja Privalovs, juzdams, ka viņam l»rīda it kā pazūd zem kājām. — Man gribētos jums izskaidrot, kāpēc es domāju nodarboties tieši ar to, nevis ar ko citu.

Baharevs atkal paberzēja pieri un steidzīgi sacīja:

— Nē... nevajag! Es saprotu visu, ja tikai vispār esmu spējīgs ko saprast...

Atmeties pret krēsla atzveltni un aizklājis seju ar rokām, vecais kā nesamaņā atkārtoja:

— Tirgosies ar miltiem ... Miltiem!.. ? Privalovs tirgosies ar miltiem ... Vasilijs Baharevs pirks no Sergeja Privalova maisu miltu ...

OTRĀ DAĻA

I

Nenoteiktā stāvokļa dēļ Hionijas Aleksejevnas rīcībā bija pārāk daudz brīva laika, kas tagad visā pilnībā tika veltīts Agripinai Filipjevnai, šim uzticīgajam, vecajam draugam, Verjovkinas greznajā buduārā, bet vēl biežāk viņas ne mazāk greznajā guļamistabā tagad risinājās visdzīvākās sarunas, tika izteikti apbrīnojami droši minējumi un Iecerēti patiešām grandiozi plāni. Sīs divas dāmas pašlaik atradās tādu pieredzējušu karavadoņu stāvoklī, kuri pirms kaujas notur virkni ārkārtīgi slepenu apspriežu. Viņas strīdējās, iekaisa, pat zaudēja savaldīšanos, bet allaž vienojās vienā jautājumā — ka visi vīrieši ir galīgi muļķi, kas, līdzīgi garā vājiem, dziļi pārliecināti par savām prāta spējām.

*— Ak, ja jūs tikai būtu redzējusi, Agripina Filip-jevna! — acis pārgriezusi, čukstēja Hionija Aleksejevna. — Visam taču uz pasaules ir robežas.., Man vienkārši pretīgi noraudzīties uz visu, kas notiek pie Bahareviem! Šī Nadine no pirmā brīža karas Privalovam kaklā... Un vecie? Jums vajadzētu redzēt, kā viņi luncinās ap Priva-lovu,*s Kur palicis lepnums! Vasilijs Nazaričs gatavs līgavaiņa dēļ skriet uz sīkpreču bodīti pēc papirosiem. Dieva vārds! t Un ar kādiem netīriem priekšlikumiem Marja Stepanovna griezās pie manis Bet vai nu es piekritīšu slepeni novērot un noklausīties īrnieku?!

— Tomēr jūs, liekas, neesat kļūdījusies, pieņemdama viņu savā dzīvoklī, — daudznozīmīgi teica Agripina Filip-jevna.

^-Neesmu kļūdījusies?! fi, Bet jūs pajautājiet man, Agripina Filipjevna, ko tas maksā! Jā.*. Sākumā es ilgi

atteicos, bet šī Marja Stepanovna man tā uzmācās, tā uzmācās, saprotiet, kā ar nazi pie rīkles: «Lūdzu, Hionija Aleksejevna! Sirsniņ, Hionija Aleksejevna... Mēs jau gan būsim mierīgi, ja Privalovs dzīvos pie jums.» Jūs taču zināt manu nolādēto raksturu: nekādi nevarēju at-teikt. Tagad nu esmu uzmaukusi sev cilpu kaklā... Izdevumi, rūpes, nemiers, un nevar zināt, kas vēl būs...

— Tātad jūs sakāt, ka Privalovam nebūs pie sievietēm piekrišana? — Agripina Filipjevna domīgi jautāja jau otro reizi.

— Noteikti ne, tāpēc ka viņam. s. kā jums to lai pasaka ... starp mums runājot... nav tās drosmes, kas patīk sievietēm. Zināmās attiecībās taču viss atkarīgs no mākas tvert izdevīgu brīdi, izmantot mirkli, bet Privalovam ... Es šaubos, ka viņam varētu būt sekmes...

— Privalovam ir miljoni, — Agripina Filipjevna turpināja draudzenes domu.

— Tik vien ir kā tie miljoni..

— Liekas, pietiekami.

— Jā... Bet ar miljoniem nepiespiedīsi sievieti sevi iemīlēt... Jūtu uzliesmojums, kaisle — vai tad to var nopirkt par naudu? Protams, visi šie Baharevi un Ļa-hovski lēkās ap Privalovu: ir Nadine, ir Sophie, bet.. » Es patiešām nesaprotu, ko vīrieši atraduši tajā vējgrāb-slē Zosjā? ... Nu, sakiet man, dieva dēj, kas viņā sevišķs: maziņa, tieviņa, gaisīga, baltmataina.* Es taisni brīnos!

Agripina Filipjevna bija mazliet citādās domās par Zosju Ļahovsku, lai gan uzskatīja, ka viņa ir pārāk ekscentriska. Zināma oriģinalitāte, protams, sievietei piestāv, dara to vīriešu acīs pievilcīgu, lai gan tas ir pārāk slidens ceļš, pa kuru ejot sieviete viegli var kļūt smiek-līga.

Par spīti saviem četrdesmit astoņiem gadiem Agripina Filipjevna izskatījās vēl ļoti jauna, bija diezgan pilnīga, un viņai piemita pašas aristokrātiskākās manieres. Viņas ārienē bija kaut kas ļoti impozants, it sevišķi, kad viņa smaidīja savu labvēlīgo smaidu. Gaiši brūnie mati, nenoteiktas krāsas acis un svaigās, pilnīgās lūpas darīja viņu vēl tik skaistu, ka nevienam pat prātā nenāca skatīties uz viņu kā uz vesela duča bērnu māti. Raugoties uz šo ziedošo ģimenes māti, vēl neiespējamāk bija iedomāties

13*

371

par tām likstām, ar kādām bija pārpilna visa viņas no mierpilnā dzīve.

Kādreiz, ļoti sen, Agripina Filipjevna un Hionija Aleksejevna tika audzinātas kādā Maskavas pansijā, kui prasīja, pirmkārt, franču valodu, otrkārt — franču valodu un treškārt — franču valodu. Agripinai Filipjev-nai, kas pēc izcelšanās bija pārkrievojusies Rīgas vāciete, bija labs, mierīgs raksturs; liekas, tas bija vienīļ gais mantojums, ko viņa saņēma vecāku mājā, kur palika vēl sešas māsas un brālis. Pansijā Agripina Filipr jevna un Hionija Aleksejevna, pansijas žargonā izsakoties, dievināja viena otru. Mēs jau zinām Hionijas Aleksejevnas dzīves stāstu. Agripina Filipjevna tieši no ļ pansijas guļamistabas izgāja par sievu pie Ivana Jakovļ ļiča Verjovkina, ko, daļēji pateicoties tam, ka viņam ļ bija muižnieciska izcelšanās, pa daļai protekciju dēļ vaļ rēja ieskaitīt to jauno cilvēku kategorijā, kuri «modina ļļ spožas cerības». Bet Ivaņs Jakovļičs tā arī palika ar spoļļ žām cerībām, nekādu karjeru neiztaisījis, lai gan maiļ nīja savu dienesta vietu reizes desmit. Agripina Filipj jevna dāvāja viņam kārtīgi katru gadu pa meitenei vai ļ zēnam. Tādā kārtā galu galā iznāca nelāga lieta: ģimene ļ auga un paplašinājās, bet ar Ivana Jakovļeviča cerībām ļ un Agripinas Filipjevnas franču valodu vien dzīvot neļ varēja. Kāds laimīgs gadījums izglāba ne vien Agripinu, bet arī visu Rīgas māsu buķeti. Lieta tāda, ka vienai no ļ māsām gadījās reta laime kļūt par sievu kādai aiz vecuma nespēka vārgai, bet ļoti nozīmīgai personai. Tiklīdz šis ārkārtīgi svarīgais gadījums bija noticis, tas ir, tiklīdz Ģertrūde Špīgele kļuva madame Korobjina-Un-kovska, tūlīt pēc visām Rīgas māsām sākās neparasti straujš pieprasījums, tas ir, viņas tika izprecinātas dažādiem sīkiem ierēdnīšiem. Tieši tai laikā Uzlā tika atvērta valsts bankas nodaļa, un divu māsu vīri uzreiz dabūja direktora vietu. Šīs māsas ataicināja no Rīgas pārējās četras, no kurām viena apprecējās ar ģimnāzijas direktoru, otra ar ārstu, trešā ar mehāniķi, bet ceturtā, kas sirmā vecuma dēļ nevēlējās saistīt sevi ar Himeneja saitēm, ieguva Uzlas sieviešu ģimnāzijas priekšnieces vietu. Vārdu sakot, īsā laikā māsas Špīgeles iekaroja visu pilsētu un sāka pastiprināti vairoties.

Arī Ivans Jakovļičs iekļuva bankā kādā vietā bez noteikta nosaukuma, toties ar prāvu atalgojumu. Bet arī

radniecība ar svarīgo personu nepalīdzēja realizēt sporas cerības, ko viņš bija modinājis. Nokļuvis Uzlā, viņš drīz vien vispār pameta dienestu un žirgti gāja pa plato kāršu spēlmaņa ceļu. Šis godājamais ģimenes tēvs it nemaz neiejaucās savas ģimenes darīšanās, augstsirdīgi atstādams tās pašplūsmai. Mājās viņš gandrīz neuzturējās, jo dzīvoja īstu čigāna dzīvi, apmeklēdams gadatirgus, klubus, spēļu elles un citas tamlīdzīgas ienesīgas vietas. Tomēr grūtos dzīves brīžos, liela zaudējuma vai kāda skandāla gadījumā Ivans Jakovļičs uz īsu laiku ieradās pie savas ģimenes pavarda un diezgan pacietīgi tēloja klusu ģimenes mīļotāju un cienījamu ģimenes tēvu. Tādos gadījumos viņš bija neparasti uzmanīgs pret sievu, apmīļoja bērnus un izdevīgā brīdī atkal pazuda. Jājautā — no kurienes radās tie desmit tūkstoši, ko Agripina Filip-jevna ik gadus tērēja? Tas bija tik kutelīgs un delikāts jautājums, ka parasti par to klusēja vai arī vienkārši teica, ka Agripina Filipjevna «dzīvo no parādiem», tas ir, ka viņa bija tik daudz parādā, ka kreditori, baidīdamies palikt pavisam bešā, atbalstīja viņu materiāli. Bet ari šim neapšaubāmi ļoti veiklajam modus vivendi^14 varēja pienākt dabisks un ātrs gals, ja Agripina Filipjevna, no vienas puses, nebūtu izprecinājusi savu vecāko meitu Uzlas-Mohovas bankas direktoram Polovodovam un, no otras puses, ja viņas pirmdzimtais tieši tai laikā nebūtu kļuvis par vienu no labākajiem advokātiem Uzlā. Šie divi apstākļi ievērojami cēla Agripinas Filipjevnas akcijas, un viņa varēja ar mierīgu sirdsapziņu pa ceturtdienām rīkot savas elegantās soirées^15, kurās katrā ziņā valdīja franču valoda, tika apspriesta ikviena ievērības cienīga jauna vēsts un savus spēkus izmēģināja visādi iebraucēji, mākslinieki un mākslinieces.

Tātad, lai gan Agripinas Filipjevnas dzīve bija pakļauta visiem četriem vējiem, vētrām un negaisiem, viņa bija laidusi pasaulē veselu duci mazu mutīšu. Šīs dzīvās kāpnes, sākot ar mums jau pazīstamo Nicolas, pakāpeniski pacēlās pāri dažādiem Andrér Voldemār, Nini un Bébé, līdz apstājās pie seši mēneši vecā Vadima. Bērni bija novietoti kādā koridorā, ko plāni aizslietņi sadalīja vairākās daļās. Šajā muižnieku jaunaudzē izšķirošais pārsvars bija vīriešu līnijai. Divi vecākie zēni mācījās klasiskajā ģimnāzijā, viens karaskolā, cits reālskolā utt. Netālā nākotnē Agripinas Filipjevnas skudru pūznis draudēja aplaimot krietno tēvzemi ar nenogurstošiem darbiniekiem visdažādākajās jomās. Mēs jau teicām, ka Agripinas Filip jevnas vecākā meita bija apprecējusies ar Polovodovu; viņai pēc gadiem sekojošā Alla jau sasniegusi to ziedošo vecumu, kad skaitījās nepieklājīgi palikt skudru pūžņa dzīlēs, un viņa tika pārvesta uz maman guļamistabu, kur arī dzīvoja ar pavisam pieaugušas jaunkundzes tiesībām. Saprotams, ka Alla nevai-rēja izturēties pret skudru pūžņa iemītniekiem citādi kā tikai ar dziļu nicinājumu. Kad viņai gadījās iet caur skudru pūžņa teritoriju, viņa šķīsti pacēla augstāk savus nevainojami sastīvinātos svārkus un pat aizspieda degunu.

Nicolas Verjovkins savus pirmos dzīves iespaidus arī guva neapskaužamos apstākļos. Bet tas netraucēja viņam būt par zināmu izņēmumu, pat par mājas dievekli, jo Agripina Filipjevna juta nepārvaramu vājību pret savu pirmdzimto un radīja ap viņu kaut ko kultam līdzīgu. Lai ko Nicolas darīja, viss bija pilnības kalngali; tika noliegta pati kritikas iespēja. Kad Nicolas liela skandāla dēļ izmeta no ģimnāzijas, Agripina Filipjevna arī tad neteica viņam neviena pārmetoša vārda, bet salasīja pēdējās kapeikas un par tām aizsūtīja savu mīluli uz Pēterburgu. Nicolas pilnīgi attaisnoja to uzticību, kāda tam tika dāvāta. Viņš ātri iedzīvojās galvaspilsētā, nolika ģimnāzijas eksāmenus un universitātē ieguva tiesību zinātņu kandidāta grādu. Atmiņai no šā laimīgā laika Agripinai Filipjevnai palikušas Nicolas vēstules, kas bija tālu no pilnības, bet noteikti asprātīgas un vienmēr bezbēdīgas. Starp citu, Agripinai Filipjevnai glabājās no avīzēm izgriezts sludinājums, kurā students, «ko nebaida attālumi», piedāvāja savus pakalpojumus jaunatnes audzināšanā. Sīs dēla beaux mois^16 lika laimīgajai mātei smieties līdz asarām. Nebīšanās no attāluma kā sarkans pavediens stīdza cauri visai Nicolas dzīvei, sevišķi viņa advokāta darbībai. Agripina Filipjevna nekad neko neprasīja no sava dievekļa, izņemot to, lai šis dieveklis katrā ziņā dzīvotu ar viņu zem viena jumta, viņas paspārnē.

Pēc Nicolas vistuvākā Agripinas Filipjevnas sirdij, protams, bija Alla. Viņa nebija skaistule; seja viņai gluži nepareizi veidota, bet šajā vēl topošajā jaunavā ar bērnišķīgi stūrainajām kustībām Agripina Filipjevna juta kaut ko daudzsološu un ļoti oriģinālu. Alla jau bija sevī izveidojusi to smalko takta sajūtu, kas sākas ar māku laikā iziet no istabas un beidzas ar tik sarežģītām kombinācijām, ko nespēj atrisināt neviens gudrais. Hionija Aleksejevna, protams, arī jūsmoja par Allu un nepalaida garām gadījumu, lai pateiktu:

Elle est tellement innocente Ou elle ne connaît presque rien.[17]

— Sakiet, lūdzu, — ko dara jūsu brālis? — Hionija Aleksej evna vairākkārt jautāja.

— Oskars? O, viņš ir neglābjams muļķis un vairāk nekas, — Agripina Filipjevna atbildēja. — Iedomājieties tikai: cilvēks no Pēterburgas uzņemas grūtu ceļu uz Urāliem, un kāpēc?... Kā jūs domājat? Atbraucis makšķerēt zivis.. s Nu, sakiet, dieva dēļ, — vai tas nav idiotisms?

— Hm... jā... Bet Oskaram Filipičam, liekas, ir ļoti laba vieta Pēterburgā?

— Jā, pateicoties māsai Ģertrūdei, viņš saņem ne par ko piecus tūkstošus, — ko lai dara? ... Idiots! ... Paņem sev līdzi manus zeņķus un caurām dienām kopā ar viņiem makšķerē zivis.

— Ko tu neteiksi, kāds dīvains raksturs . f T

— Vienkārši muļķība, Hionija Aleksejevna ...

— Man liekas dīvaini, ka Oskara Filipiča ierašanās sakrīt ar Privalova atbraukšanu ...

— Ak jūs, Hionija Aleksejevna, liekas, esat pilnīgi zaudējusi prātu ar savu Privalovu... Apžēlojieties, kāds tam sakars, ja brālis ir muļķis? Visparastākais gadījums .. *•

Šīs sarunas dažreiz beidzās ar stereotipiskiem prātojumiem par «augstprāti».

— Protams, viņš ir jūsu znots, — Hionija Aleksejevna teica, atmezdama galvu, — bet es vienmēr par viņu sacīšu: Aleksandrs Pavličs ir augstprātis... Jā, jā, labāk neaizstāviet viņu, Agripina Filipjevna! Es zinu, ka viņš arī pret jums izturas mazliet kritiski... Jā. Ja viņš ir bankas direktors un Privalova aizbildnis, tad, ak kungs, viņš nav pieejams! Visi taču nevar būt banku direktori un aizbildņi, Agripina Filipjevna!

Tagad pie šā spriedelējuma par augstprāti tika pievienots šāds secinājums:

— Lai gan Aleksandrs Pavličs ir jūsu znots, Agripina Filipjevna, bet es esmu ļoti priecīga, ka Privalovs mazliet izdzīs viņam iedomību ... Jā, ļoti priecīga. Jūs, Agri-"’ pina Filipjevna, lūdzu, neaizstāviet savu znotiņu.

— Nenāk ne prātā, Hionija Aleksejevna.

— Un tad vēl Ļahovskis... Iedzīvojies no viltotas papīrnaudas un zagta zelta un ne velna nebaidās! Nē, tagad nu Privalovs jums visiem parādīs... Jā. Viņš tikai izskatās tāds lēnīgs, un, protams, viņam nebūs panākumu pie sievietēm, bet Aleksandram Pavličam ar Ļa-hovski viņš liks trūkties. Zināt, es dzirdēju, ka tas nelaimīgais zēns Tits Privalovs aizsūtīts uz Šveici un nogrūsts bezdibenī. Kā jūs domājat, kā roku darbs tas ir?

Agripina Filipjevna neatģida, ko atbildēt uz šo pārdrošo jautājumu, un Hionija Aleksejevna atbildēja pati:

— Protams, Ļahovska! ... Tas ir skaidrs kā diena. Viņš ir spējīgs uz visu.

— Es nesaprotu, kāds tādā gadījumā varēja būt Ļahovska nolūks? Nicolas saka, ka aizbildņu interesēs ir, lai Tits Privalovs būtu dzīvs, citādi tiks sadalīts mantojums, un tad aizbildnībai beigas.

— Nieki, nieki... Es zinu, ka tas ir Ļahovska darbs, bet jūsu Nicolas mānās. Es taču zinu, mon ange, kādēļ Nicolas toreiz atbrauca pie Privalova ...

— Jūs zināt, Hionija Aleksejevna, ka es nekad nejaucos Nicolas darīšanās, — tas ir mans princips.

— Bet es tomēr zinu un vēlos, lai Nicolas stingri saņem rokās ir Privalovu, ir aizbildņus... Jā. Lai Baha-revi paliek ar garu degunu un tīksminās ap savu Nadine, bet mēs saprecināsim Privalovu ar Allu... Gan redzēsiet. To lietu tikai vajag darīt gudri: tête-à-tête^18, mazs pikniks, kaut kas nervu lēkmei līdzīgs... Šie vīrieši taču visi ir muļķi, kā ierauga sievieti — tūlīt ar acīm lien aiz korsetes. Lūk, mēs ...

f — Nē, Hionija Aleksejevna, atļaujiet piezīmēt, -— i>ripina Filipjevna cienīgi iebilda, — jūs tā runājat i ir manu Allu, it kā viņa būtu kāda Kristus brūte.

— Ak, Agripina Filipjevna, es tikai pajokoju. Tomēr es zinu, kas man darāms ...

II

Privalovs atbrauca pie Verjovkina no rīta. Pie glītajām parādes durvīm viņš sastapa pūli noskrandušu zemnieku, kuri noņēma cepures un godbijīgi grieza viņam ceļu. Viņi visu laiku palika noņemtām cepurēm, kamēr Privalovs gaidīja sulaini, kas atvēra parādes durvis.

— Mums Mikolaju Ivaniču. v. — kaklu uz priekšu izstiepis un neveikli plecus raustīdams, ierunājās vienāds zemnieks, kad durvīs parādījās sulainis ar lielu plikumu galvvidū.

— Viņš ir mājā... — sulainis godbijīgi ziņoja, palaizdams Privalovu uz kāpnēm ar samta paklāju un eksotiskiem augiem gar malām. Palaidis viesi garām, viņš aizcirta durvis zemniekiem deguna priekšā.

— Lien, lempji tādi, tieši durvīs, — viņš ņurdēja, aizsteigdamies Privalovam mazliet priekšā.

Kamēr sulainis gāja uz Verjovkina kabinetu, lai pieteiktu ciemiņu, Privalovs palika greznajā Agripinas Filip-jevnas viesistabā. No gara laika viņš aplūkoja skaistās riekstkoka mēbeles, marmora vāzes, glītos aizkarus pie durvīm un logiem, raibo paklāju, kas bija izklāts pie dīvāna, pie sienas koncertklavieres, gleznas — viss bija neparasti elegants un izraudzīts ar lielu gaumi: katra lieta nolikta tā, ka apliecināja sevi no vislabākās puses un tai pašā laikā bija nepieciešamais fons, izskaidrojums un papildinājums citām lietām. Vispieredzējušākā acs droši vien neatklātu liktenīgo une question d'argenO, kas bija pamatā visam šim mākslinieciskajam iekārtojumam. Nožēlojami meli tika mākslīgi nosegti ar dārgām mēbelēm un mīkstiem paklājiem, kas bija pašas saimnieces laipno smaidu un aristokrātisko manieru turpinājums. [19]

— Laipni lūdzu, nāciet iekšā... — kaut kur dziļum atskanēja Verjovkina balss, un drīz parādījās arī vin dīvaini veidotais stāvs, kas tagad bija ietērpts svītrain tatāru halātā. — Jūs nu gan atvainojiet mani, mīļais, -J Verjovkins komiski taisnojās, paķerdams Privalovu zeu rokas. — Jūs pārsteidzāt mani, var sacīt, pašā nozieguma vietā .. * Viena lieta bija jānobeidz, halātā ir ērtāk. K. uzvelku nolādētos svārkus — galvā domu nekādu, h tūlīt, Sergej Aleksandrič... Pagaidiet vienu mirklīti!

Verjovkins veikli pazuda aiz zema japāņu aizslietņa no kurienes Privalovs pēc brīža sadzirdēja iesākuma smagu šņākšanu caur degunu, bet tad kaut kādu jocīgu sprauslāšanu. Varēja domāt, ka aiz aizslietņa knosās roņu bars vai arī tiek jūgts zirgs. Verjovkina kabinets bija iekārtots kā kura katra advokāta kabinets: mēbeles traktiera greznības gaumē, pie sienām kailas skaistules, pie rakstāmgalda lāčāda, pikantas terakotas statuetes uz galda utt. Zināms izņēmums bija degvīna karafe, uzlikta kopā ar žāvētas stores atliekām uz apaļa galdiņa pie paša rakstāmgalda. Aplūkodams šo iekārtu, Privalovs domāja par savu pēdējo sarunu ar Vasiliju Nazariču. Pie Ļahovska tajā dienā Privalovs, protams, neaizbrauca un arī nākamajā ne. Viņam jau tāpat bija pārāk smagi. Triju dienu laikā Privalovam no galvas neizgāja viena doma — doma par to, ka Nadja aizbraukusi uz Šatrovas rūpnīcām. Viņam ļoti gribējās pašam tūlīt pat braukt uz rūpnīcām, bet viņu atturēja doma, ka tas izskatītos pēc sekošanas pa pēdām, un varēja sākties visādas runas. Un arī aizbildņus katrā ziņā vajadzēja satikt, lai nebūtu jāierodas pie Kostjas ar tukšām rokām. Privalovs izvēlējās Polovo-dovu, tāpēc ka viņš un Verjovkins bija tuvi paziņas un no viņa bija ērtāk iepriekš saņemt dažas ziņas pirms brauciena pie Ļahovska.

— Vai brandvīnu dzērāt? — Verjovkins jautāja, izbāzdams no aizslietņa savu cirtaino galvu. — Tur stāv karafe ... Lūdzu, dzeriet! Man šodien tādas slāpes..

— Pateicos, — Privalovs atsaucās.

Šai brīdī kabineta durvis uzmanīgi atvērās un uz sliekšņa parādījās garš, sauss, ap piecdesmit gadu vecs vīrs; ieraudzījis Privalovu, večuks gribēja nozust, bet viņu apturēja Verjovkina balss:

— Tas esi tu, papahen?... Šeit savējie... Sergej Aleksandrič, iepazīstieties: mans tēvs, vārgs miesās, bet ne-

»1 rasti možs garā. Vispār brašs večuks . n Vai šņabi gribi, īpahen?

Ļoti, ļoti patīkami, — mazliet aizsmakušā balsī sa-11 ja Ivans Jakovļičs, nedroši spiezdams Privalova roku ar īvējo garo, sievišķīgi veidoto. — Visa pilsēta runā par msu atbraukšanu, — Ivans Jakovļičs piebilda, turpināji ms spiest Privalova roku. — Ļoti, ļoti patīkami...

Garais, kalsnais Ivana Jakovļiča stāvs ar saliekto muguru un tievajām kājām nedeva nekāda pamata domāt, ka Nicolas Verjovkins ir kauls no šā askēta kaula un tWfesa no viņa miesas. Nelielo galviņu greznoja visai < ienīgs plikums, it kā visus matus galvvidū būtu nolaizījusi govs vai cits kāds dzīvnieks ar ne mazāk garu un platu mēli; šī oriģinālā galviņa bija uztupināta uz gara, dzīslaina kakla ar asi izspiedušos gāmuru, it kā kakls būtu sasiets mezglā. Nepareizais deguns, biezās uzacis, izbalējušās, pelēkās acis un pašķidrā vaigubārda piešķīra Ivana Jakovļiča sejai tādu izteiksmi, it kā viņš vienmēr kaut ko klausītos. Viņš bija tērpies garos angļu griezuma svārkos; vienā rokā palicis nenovilkts bāli dzeltens jauns cimds. Kad Verjovkins beidzot iznāca no aizslietņa gaišdzeltenā čičunčas vasaras uzvalkā, Ivans Jakovļičs savilka norūpējušos seju un sacīja, smaidīdams savu nenoteikto smaidu:

— Bet es ienācu pie tevis, Nicolas, kādā darīšanā...

— Atkal, redzams, esi nospēlējies?

Ivans Jakovļičs nemierīgi pagrozīja plecus un pašķielēja uz Privalova pusi.

— Neuztraucies, papahen: Sergejs Aleksandričs taču labi zina, ka mums abiem nav miljonu, — Nicolas rūca labsirdīgā basā, plikšķinādams Ivanam Jakovļičam pa muguru. — Nu, atkal nospēlējies?

— N-nē, tas ir, jāatdod viens vecs kāršu parāds.,. Es domāju ...

— Nu, papahen, šoreiz gan tu netrāpīji: manā tekošajā rēķinā pavisam tikai viens trīsrubļu gabals... Ņem, noderēs ormanim.

— Nē, man patiesībā nav vajadzības, bet tas Lomtevs nāk kā ar nazi pie rīkles... Viņu dažreiz it kā kāds velns dīda, bet es faktiski no viņa esmu gaidījis daudz ilgāk.

— Jā, jā, papahen; mēs abi vispār daudz ciešam no citu cilvēku netaisnības. * * Tad tu brandvīnu negribi, papahen?

lvans Jakovličs augstsirdīgi atteicās no degvīna un li rubļiem un izgāja no kabineta tikpat nedzirdamiem s< liem, kā bija ienācis; Verjovkins izdzēra glāzi degvīna m labsirdīgi noteica:

— Lielisks večuks, tikai kaislība uz kārtīm visu mail.i Nur vai nekā jauna nav? Bet mēs abi šodien iždarīsin tādu kā ekskursiju: no sākuma iekampsim kafijiņu pi* muterhenes, bet tad laidīsim pusdienot pie Polovodova Viņš patiesībā ir jauks puisis, lai gan melo vairāk, nek.i vajadzīgs.

III

Privalovs gaidīja apsolīto sarunu par savu lietu un to «noslēpumaino pavedienu», par ko Verjovkins bija ieminējies savā pirmajā apmeklējumā, taču Verjovkins nevis runāja par pavedienu, bet paķēra Privalovu zem rokas un vilka viņu uz mums jau pazīstamo viesistabu. Agripina Filipjevna uzņēma Privalovu ar aristokrātisku vienkāršību kā valdonīga hercogiene un jau pie pirmajiem vārdiem apdāvināja ar kādu pusduci vislaipnāko smaidu, kādi vien bija saglabājušies viņas repertuārā.

— Mēs, muterhen, uz kapiju, — paskaidroja Nicolas, smagi atlaizdamies atzveltnes krēslā.

Agripina Filipjevna palūkojās uz savu mīluli un tad pavērsās pret Privalovu ar tādu izteiksmi, kas it kā teica: «Atvainojiet nu gan, Sergej Aleksandrič, ka Nicolas dažreiz atļaujas tādus izteicienus...» Ar dažiem vārdiem viņa lika Privalovam manīt, ka ir jau kaut ko par viņu dzirdējusi un loti priecājas redzēt viņu savā mājā, tad pasacīja divus vārdus par Pēterburgu, ar līdzcietīgu smaidu izteicās par Uzlu, kas, pēc viņas vārdiem, bija jau ceļā uz slavu pretēji citām apriņķa pilsētām. Privalovs atbildēja to, ko atbild tādos gadījumos, tas ir, pasteidzās piekrist Agripinai Filipjevnai, tiecās iespraust pa kādam vārdam un piekrītoši godbijīgi kaut ko ņurdēja. Beigās viņš nevarēja nesajust, ka atrodas Uzlas beau monde pašās dzīlēs un ka Agripina Filipjevna ir dāma ar nepa-iasti smalkām, aristokrātiskām manierēm. Agripina Filipjevna no savas puses nāca pie secinājuma, ka, lai gan Privalovs izskatās mazliet zemniecisks, taču attiecībā uz jautājumu, vai viņš patiks vai nepatiks sievietēm, pagaidām neko noteiktu nevar pasacīt.

5o interesanto sarunu, kas līdzinājās Privalova pārbaudei visos punktos, pārtrauca Nicolas izsauciens:

— Re, kur arī krusttētiņš! ...

Viesistabas durvīs, uz kurām Privalovs atskatījās, stāvēja ne vien krusttētiņš, bet arī gara, kalsna meiča, kas laudzījās uz Privalovu, koķeti piemiegusi acis. «Laikam viņa ir tā vilinošā jaunkundze,» Privalovs nodomāja, aplūkodams tagad Allas mazkrievu tērpu. Krusttētiņš Oskars I dipies piederēja pie tā tipa vecīšiem, kas cenšas izlik-lies jaunāki par saviem gadiem, pastāvīgi smaida vissaldāko smaidiņu, iet sīkiem solīšiem; viņi kā rūdīti vecpuiši mīl dāmu sabiedrību, un viņiem katrā ziņā ir kāda dīvainība: viens baidās no pelēm, cits necieš kaut kādas smaržas, cits visu mūžu vāc dažādu vēsturisku laikmetu spieķīšu kolekciju utt. Oskaram Filipičam, kā mēs jau zinām, patika makšķerēt zivis, un viņš tikko kā bija atgriezies ar Allu no kādas iemīļotas vietiņas pie Uzlovkas upes, tā ka nebija vēl paspējis novilkt savu buraudekla vasaras mēteli un turēja rokās salmenīcu ar platām malām. Privalovs paspieda krusttētiņa mazo rociņu. Tas no prieka vai izkusa un vairākas reizes atkārtoja:

— Jā, jā ... esmu dzirdējis par jūsu atbraukšanu ...

Jā!___

— Mana otrā meita Alla, — Agripina Filipjevna dziedoši novilka, kad krusttētiņš smaidīdams atlaidās uz dīvāna.

Privalovs palocījās, Alla aprobežojās ar vieglu galvas mājienu un apsēdās blakus māmiņai. Agripina Filipjevna lika Allai izstāstīt par šāsdienas makšķerēšanu, ko tā arī izdarīja ar lielu māku, tas ir, mazliet svepstošā izrunā attēloja dažas smieklīgas ainas, kurās galvenā persona bija krusttētiņš. Tika atnesta kafija sudraba kafijas kannā, bet pēc tam iznāca skaista aukle gaiši zilā galvasrotā ar mazo Vadimu uz rokām.

— Pievērsiet uzmanību, Sergej Aleksandrič, šim dabas ražojumam, — teica Nicolas, paņemdams Vadimu klēpī.

— Tas taču ir mans brālis Vadiška ...

— Ak, Nicolas, — Agripina Filipjevna koķeti sacīja,

— tu vienmēr pasaki kaut ko tādu...

— Es, liekas, neko tādu nepateicu, muterhen, — taisnojās Nicolas, augstu svaidīdams «dabas ražojumu».

— Jaunākie brāļi ir pilnīgi dabiska parādība.is

— O, pilnīgi dabiska! — krusttētiņš piekrita, glaudi dams savu kā dejotājai apaļo, mīksto ceļgalu. — Es jm zinu kādu ļoti cienījamu dāmu, kura ...

Agripinas Filipjevnas viesistabā sapulcējusies sabied rība tā arī neuzzināja, ko izdarījusi «kāda ļoti cienījam.« dāma», jo krusttētiņa stāstu pārtrauca kāds troksnis un skaļa kņada priekšistabā. Privalovs sadzirda Hionija.'t Aleksejevnas balsi, ko pārtrauca aizsmakusi balss.

— Ak, tas ir Aņika Pankratičs Ļepjoškins, zeltrūp-nieks, — Agripina Filipjevna brīdināja Privalovu un mar jestātiski aizpeldēja pretim Hionijai Aleksejevnai, k&s nāca iekšā pa durvīm. Dāmas, protams, skaļi saskūpstījās, bet negaidot tās izšķīra sirma, liela galva, kas familiāri pieplaka ar lūpām mājasmātes plecam.

— Kā jūs mani sabiedējāt, Aņika Pankratič...

— Nekodīšu, Agripina Filipjevna, mīļā, — aizsmakušā balsī ierunājās sirms vecis, resns kā muca, tikpat familiāri plikšķinādams Agripinai Filipjevnai pa plecu. Viņš bija tērpies garos samta svārkos un katūna kreklā ar stāvu apkakli; vadmalas bikses ielaistas stulmu zābakos. — Vai, mīļie, kā esmu nomocījies! — viņš teica, vēcinādams īsu, resnu roku ar uzpampušiem, sarkaniem izplestiem pirkstiem.

Pamājusi Privalovam ar galvu, Hionija Aleksejevna apskāva Allu, tai garāmejot iečukstēdama: «Cik jūs šodien interesanta, mori ange ...» Ļepjoškins kā bumba pievēlās pie galda. Agripina Filipjevna iepazīstināja viņu ar Privalovu.

— Mēs jūsu nelaiķi tētiņu gan pazinām, pat ļoti labi pazinām, — sacīja Ļepjoškins, griezdamies pie Privalova. — Pats pirmais cilvēks mūsu pusē bija... Jā. Tagadīt, redz, tādu cilvēku tikpat kā nav... Tagadīt ļaudis kļuvuši mazdūšīgi. Bet mēs arī par jums esam dzirdējuši, Sergej Aleksandrič. Lai gan mežā dzīvojam, bet, kad pilsētā malku cērt, arī līdz mums skaidas lec.

Ļepjoškins pielika savu nosvīdušo, izplūdušo seju pie Allas rociņas, sasveicinājās ar krusttētiņu, uzsizdams viņam ar visiem pieciem pirkstiem pa ceļgalu, un noteica, smagi atlaizdamies atzveltnes krēslā:

— Vai, mīļie, kā esmu nomocījies.. w Cepina!... Kva-siņu derētu iedzert, Agrafena Filipjevna!...

— Aizej uz manu kabinetu! — Nicolas ieteica. — Tur atradīsi, ar ko sirdi piesiet.

— Diēzi? Vai tad bezkāji kumeļu var apkalt?

— Var gan.

— Nu, tad mēs ar viņa godību... — Ļepjoškins teica, <oldamies pretim Ivanam Jakovļevičam, kas tuvojās uz • āvām tievajām kājiņām. — Visu cienību vecītim ...

— Iesim, iesim, — Ivans Jakovjičs atbildēja, paķerdams lepjoškinu zem rokas; būdami blakus, viņi ļoti līdzinājās (iparam desmit.

— Cik tas Aņika Pankratičs amizants, — sacīja Agri-pina Filipjevna, kad cipars desmit pazuda durvīs. — Alla, «dnes Aņikam Pankratičam kvasu, — viņa piebilda. — Viņš tevi vienmēr tā lutina.

— Ļepjoškins taču ir ļoti gudrs, — Hionija Alekse-jevna piebilda no savas puses. — Viņš tikai izliekas tāds vientiesītis... Vienkāršs zemnieks, bet ticis pie simt tūkstošiem. Jā, ļoti, ļoti gudrs!

Sai laikā Nicolas kabinetā norisinājās šāds skats.

— Mīļais Aņika Pankratič, izpalīdzi, — lūdzās Ivans Ja-kovļičs, iedzinis Ļepjoškinu pašā kaktā. — Dod man, sirsniņ, pavisam tikai divi simti rubļu... Tas taču nieks: tikai divi simti rubļu!... Es tev tos pēc nedēļas atdošu!

— Zinām jau jūsu nedēļu, jūsu godība, — rupji atteica Ļepjoškins, slaucīdams savu jēlmītai ādai līdzīgo seju rūtainā kokvilnas drāniņā. — Pārāk gara tev tā nedēja, Ivan Jakovļič...

— Ja gribi, es tavā priekšā ceļos nometīšos, tikai izpalīdzi ...

— Kā tu domā, vai man priekš tādiem kā tu naudas kaltuve ierīkota?

— Aņika Pankratič, mīļais, nestīvējies... Tikai divi simti rubļu! Vai gribi, tūlīt izrakstīšu vekseli par četrsimt rubļiem?

— Tās ir tukšas runas!... Man vienalga, vai tavs vekselis vai pērnais sniegs! Dari, kā zini, bet labāk iztiec bez manis...

— Ak, vecais velns!. *. — Ivans Jakovļičs ievaidējās, saķerdams galvu. — Tikai divi simti rubļu... nelauzies ...

— Nu, kam tev nauda?

— Ak kungs, ak kungs! Atceries Irbitas tirgoņus, ar kuriem mēs «Magnētā» plostojām? Šodien viņi būs pie Lomteva... Saproti?

— Kā nu nesaprotu! ... Pat ļoti labi saprotu. Apspēlē siet kuru katru ...

— Kādēļ tad naudu nedod?

— 2ēl... Aktrisēm aizvedīsi.

— Aņika Pankratič, mīļais!... — Ivans Jakovļičs 10 dzās, nomezdamies Ļepjoškina priekšā uz ceļiem. -*• Dieva vārds, pat uz teātri neiešu! Visu nakti spēlēsim. Tagad man galva skaidra.

— Ko līdz skaidra galva, ja nav naudas. Ar tādiem ka tu vienmēr tā notiek.

— Es neaizraušos un katrā ziņā vinnēšu. Saproti jel vienu: Irbitas tirgoņi! ... Tāda gadījuma tik drīz nebūs! ... Mēs ar Lomtevu viņus tā apcirpsim...

— Zinu, ka apcirpsiet, — strupi teica Ļepjoškins, izvilkdams biezu kabatas portfeli. — Tev taču, Ivan Jakov-ļič, taisni vai zelta galva, ja tikai nebūtu tajā caurums... Tu nemestos uz ceļiem zemnieka priekšā, ja netaisītu tās savas muļķības ar sieviešiem. Jā... Še tev nauda, un lai rītā tā man būtu uz galda. To es tev saku, bet tavus vekseļus es par velti neņemu — tik un tā aizies iekuros.

Ivans Jakovļičs neko neatbildēja uz šo sprediķi un nevērīgi iebāza naudu svārku kabatā kopā ar zīda kabatas drānu. Pēc desmit minūtēm šie cienījamie cilvēki atgriezās viesistabā, it kā nekas nebūtu noticis.

Alla pasniedza Ļepjoškinam kvasa glāzi tieši rokās, pie tam viena piedurkne bija parāvusies uz augšu un atklāja līdz pašam elkonim baltu kā ziloņkauls roku ar sārtām bedrītēm; viltīgais vecis tikai piemiedza savas šaurās, aiz-tūkušās acis un sacīja, paņemdams glāzi:

— Kas jau nu jauki, tas jauki... tā man patīk!... Pagodināja jaunkundze večuku... Ir blūzīte septiņiem zīdiem izšūta, ir modīgs sarafāniņš, ir kvasiņš no pašas rociņām . v i cienu jaukās paražas dēļ!...

Privalovam vēlreiz bija tas prieks noklausīties stāstu par to, ka jauniem cilvēkiem nepieciešami zināmi prieki un ka šos priekus var iegūt tikai Sabiedriskajā klubā, nevis Muižnieku biedrībā. Tika izstāstītas vairākas anekdotes par Muižnieku biedrības locekļiem, kuriem no garlaicības piemetoties jūras slimība. Hionija Aleksejevna iemeta pa vārdam arī par «augstprāti» un Ļahovski, kuri, protams, ļoti bagāti cilvēki utt. Šī vieglā saruna kļuva neparasti dzīva, kad viesi ierunājās par Uzlas jaunavām, kas jau nāca precību gados.

— Cik Baharevu ģimene ir jauka, — acis tīksmi pārgriezusi, teica Hionija Aleksejevna, — vai nav taisnība, Sergej Aleksandrič?

— O, jā, — Agripina Filipjevna novilka ar pieklājīgu augstprātību. — Nodine Bahareva un Sophie Ļahovska mums ir pirmās skaistules... Jā. Jūs neesat redzējis Sophie Ļahovsku? Ļoti skaista jaunava... Protams, viņa nav tik gudra kā Nadine Bahareva, bet viņā ir kaut kas tāds pilnīgi īpatns. Gan jau pats redzēsiet.

— Nadine Bahareva taču aizbrauca uz Šatrovas rūpnī-laf cām, — Hionija Aleksejevna paziņoja, neskatīdamās uz

Privalovu. — Viņa vada visu brāļa saimniecību... Ļoti, ļoti izglītota meitene.

— Viņa, liekas, mācījās pie daktera Sarajeva? — Agripina Filipjevna jautāja.

— O, jā... Kopā ar Sophie Ļahovsku. No sākuma viņas mācījās pie daktera, tad pie Loskutova.

— Ko tu neteiksi... — novilka Agripina Filipjevna. — Es taču līdz šai dienai to nezināju.

— Jā, jā... Loskutovs vēl tagad bieži viesojas pie Ļa-hovskiem. Stāsta, ka viņš esot lielisks cilvēks: runājot piecās valodās, apbraucis visu Krieviju, bijis Amerikā...

— Nu, tagad jau runā par līgavām, tātad mums laiks doties ceļā, — sacīja Nicolas pieceldamies. — Muterhen, tu atvaino mūs, mēs iegriezīsimies pie slavofila ... Uz redzēšanos, Hionija Aleksejevna. Mēs ar Aņiku Pankratiču rudenī iestāsimies jūsu pansijā, lai papildinātos franču dialektos ... Vai ne?

Atvadoties Agripina Filipjevna pat ar zināmām skumjām lika Privalovam manīt, ka viņa, nabaga provinciete, protams, necer uz dārgā viesa nākamo apciemojumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka jau šoreiz droši vien paspējusi galīgi apnikt; viņa, protams, neuzdrošinās no galvaspilsētas atbraukušo viesi pat uzaicināt iegriezties kādreiz vienā no viņas ceturtdienām.

— Nē, es katrā ziņā apmeklēšu jūs, Agripina Filipjevna, — Privalovs, ko šie laipnības plūdi bija pilnīgi nomākuši, apgalvoja. — Jau tuvākajā ceturtdienā, ja atļausiet ...

— Viņš katrā ziņā atbrauks, muterhen, — apgalvoja Nicolas. — Mēs te kaut ko izdomāsim attiecībā uz kārtīm.. 4

«Kādēļ gan neatnākt?» Privalovs domāja, dodamies

lejup pa kāpnēm. «Agripina Filipjevna liekas tāda cienījama dāma...»

Kad aiz Privalova un Nicolas aizvērās durvis, Agripinas Filipjevnas viesistabā dažas sekundes valdīja kapa klusums. Visi domāja par vienu un to pašu — par Privalova miljoniem, kas nule bija bijuši šeit, sēdējuši, lūk, šajā pašā atzveltnes krēslā, dzēruši kafiju no šīs glāzes, un tagad nebija palicis nekā ... Krusttētiņš, kaklu izstiepis, uzmanīgi aplūkoja krēslu, uz kura bija sēdējis Privalovs, un pat aptaustīja sēdekli, it kā uz tā būtu varējušas palikt Privalova miljonu pēdas.

— Ak, kaut viņu mušas un odi nokostu! — sacīja Ļep-joškins, iztraucēdams visus no pārdomām. — Saņēmis četrus miljonus mantojuma... ko? Devuši mums kaut vai paostīt tādu naudiņu... Vai ne, Oskar Filipič?

— O, jā... pilnīgi pareizi: kaut vai paostīt, — saldi piekrita krusttētiņš, ar maigu kustību uzlikdams vienu kājiņu uz otras. — Mēdz būt ļoti bagāti ļaudis...

— Mums abiem, Ivan Jakovļič, derētu šāds milzums naudas... ko? — Ļepjoškins sacīja. — Mēs tādu jampadraci sarīkotu, ka tik turies ...

Ivans Jakovļičs neko neatbildēja, bet tikai paskatījās uz durvīm, pa kurām bija izgājis Privalovs. «Ak, kaut vai daļiņu no tāda kapitāla iegūt mantojumā!» pieticīgi nodomāja šis dievbijīgais cilvēks, bet tūlīt pat atjēdzas un domās piebilda: «Nē, labāk tā, kā ir, tik un tā atņemtu koristes un arfistes, un Marja Mitrevna, un tā rudiņā... Ak, velns viņu būtu rāvis, to rudiņo!... Sevišķi pikanta šķelme! ...»

IV

Pie parādes durvīm Verjovkinu ielenca tie paši zemnieki, kurus Privalovs pirmīt bija redzējis. Viņi, tāpat kā iepriekš, stāvēja bez cepurēm, bet vienacis zemnieks tieši nogāzās Verjovkinam pie kājām, lūgdamies, lai «atsvabina».

— Rītu, rītu ... Jūs redzat, ka šodien man nav vaļas! — sacīja Verjovkins, palīdzēdams Privalovam iesēsties savos krietni nodilušajos ratos, kuros bija iejūgts pāris palsu Vjatkas zirgu bezloka iejūgā. — Rītu, brālīši...

— Mikolaj Ivanič, liec mūžīgi par tevi dievu lūgt!.. & —• skaļāk par visiem kliedza vienacis zemnieks, nosviezdams savu skrandaino cepuri zemē. — Izmocījušies esam... Atsvabini, Mikolaj Ivanič!

— Kā jums patiktu manā ādā: neatlaižas, kā ar nazi pie rīkles, — Verjovkins paskaidroja, kad rati strauji ripoja pa plato Miltu ielu, kas veda uz klosteri. — Tie visi ir mani klienti, — Verjovkins teica, pamādams ar galvu uz Uzlas miltu tirgotāju veikaliem, kas atradās gar abām ielas pusēm. — Tas nekas, ka pēc skata bodele nav trīs rubļu vērta: tieši no šiem maisiem un tīnēm veikalnieki rauš tādu naudu, ka tik turies. Ieiesi tādā bodelē, patiešām, nav pat uz ko skatīties: kāds desmits maisu ar miltiem, tīņu dibenā auzas, prosa, zirņi, kaut kādi putraimi — liekas, ka ne duci peļu nepaēdināsi...

Pajūgs apstājās pie zemas vienstāva koka mājas parādes durvīm; tai bija augsts jumts un izgriezts čukurs. Tā bija Polovodova māja. Frontons, logi, parādes durvis un vārti izrotāti ar sīkiem kokgriezumiem krievu stilā un nokrāsoti ozola krāsā. Nelielā terase dārza pusē izskatījās pēc akvārija, no kā izlaists ūdens. Pa nelielajiem spoguļstikla logiem lūkojās platās, pirkstainās filodenclra lapas, kamēlijas, palmas, araukārijas. Pagalmā redzama gara bajķu ēka ar stikla jumtu, tā kā siltumnīca, tā kā fotogrāfa darbnīca vai teātris; ēnains liepu, ievu, akāciju un ceriņu dārziņš, kurā ņirbēja gan «ķīniešu lapenītes krievu stilā», gan bija puķu dobes, spoguļbumba un pat neliela strūklaka ar baltu marmora nāriņu, nolaidās līdz pašai Uzlovkai. Vispār māja bija iekārtota ar lielu gaumi un tajā nenieka netrūka. No zvana roktura līdz pēdējai naglai — viss mājā bija veidots krieviskā stilā, taču uzbāzīgi nebadīja acī — sak, cik labi dzīvot šajā mājīgajā koka ligzdiņā. Pēc Agripinas Filipjevnas viesistabas divdomīgās greznības acs te neviļus atpūtās pie katras lietas, un tūlīt aiz parādes durvju sliekšņa viesi apņēma īstas bagātības atmosfēra. Privalovs garāmejot izlasīja virs viesistabas durvīm senslāvu burtu vijā izgrieztu sakāmvārdu: «Labāk simt draugu nekā simt rubļu.»

— Tas pat no aritmētikas ļoti labi zināms, — Verjovkins komentēja šo sakāmvārdu, ar ļoti iespaidīga izskata sulaiņa palīdzību atbrīvodamies no sava putekļu mēteļa. — Jo simt rubļi nav liela nauda, bet no simt draugiem aizņemties pa divdesmit piecniekam — tas ir tāds grābiens, ka turies.

— Aleksandrs Pavličs pašreiz ir vannā, — ziņoja sulainis.

— Nu tad pieteic saimniecei, sak, tā un tā, viesi, — Verjovkins rīkoja kā savā kabinetā.

— Viņas nav mājā ...

— Tas nu gan ir jauki: saimnieks sēž vannā, saimnieces nav mājā ...

— Nē, nē, es esmu šeit... — atskanēja patīkams krūšu baritons, un uz viesistabas sliekšņa parādījās garš, kalsns kungs, tērpies pelēkā vasaras uzvalkā. — Ja nemaldos, —^ viņš piebilda dziedošā balsī, savas tuvredzīgās, zaļgani pelēkās acis mazliet piemiedzis, — man ir tas prieks redzēt Sergeju Aleksandriču?

— Nu tagad sāksies desmittūkstoš ķīniešu ceremoniju, — Verjovkins noburkšķēja, kamēr Polovodovs spieda Privalova roku un laipni raudzījās viņam acīs. — «Gaišais saules dēls... dzidrā debesu zilgme...» Paklau, Aleksandr, es beidzos vai nost aiz karstuma, ved mūs ātrāk uz kādu ne pārāk tālu, bet vēsu vietu un liec savam puišelim pasniegt kaut ko atspirdzinošu ... Šodien man briesmīgi slāpst... Nu jā, es jau pats izrīkošu. Ei, zeņķi, nes tīrīto šņabi uz terasi un piekodām kaut ko sāļāku! ... Sergej Aleksandrič, nāciet man līdzi...

Uz terasi bija jāiet caur ēdamistabu ar tumšām ozolkoka imitācijas sienām, podiņu krāsni, raibiem, kā hrorao-trops izrakstītiem griestiem, vairākiem ar griezumiem rotātiem trauku skapīšiem no tumša ozolkoka. Vidū stāvēja garš ozola galds, apklāts ar rupju, rakstainu galdautu ar platu apmali, uz kuras bija izšūti zili un sarkani gaiļi. Virs ēdamistabas durvīm izgriezts tai pašā slāvu burtu vijā — «Istabu grezno ne kakti, bet pīrāgi»; uz viena trauku skapīša lepojās vārdi: «Pat vista dzer.» Privaļovs iesāņus aplūkoja mājastēvu, kas soļoja blakus un ar vienu roku uzmanīgi pieturēja viņu aiz elkoņa kā mēnessērdzīgu. No pirmā acu uzmetiena Privalovam mājastēvs likās pelēks: ir seja pelēka, ir acis, ir mati, ir uzvalks — pilnīgi viss pelēks. Tad viņš ievēroja, ka Polovodova apakšējais žoklis ļoti stipri attīstīts; franču anatomi šādus žokļus sauc par galošām. Kad visi izgāja uz terases un sasēdās uz zaļiem dārza krēsliem ap mazu, apaļu galdiņu, Privaļovs, palūkojies uz garo, nesamērīgo Polovodova augumu, nodomāja: «Redz, kāds, it kā nupat būtu karājies uz naglas.» Izstiepto, nedzīvo Polovodova seju klāja

tikko manāma reta smilšu krāsas bārda; plati ieplestās acis lūkojās ar saspringtu, nekustīgu skatienu, bet biezās, juteklīgās lūpas un stiprie baltie zobi piešķīra sejai cietu un pirmajā mirklī nepatīkamu izteiksmi. Bet, kad Polovo-dovs sāka runāt savā sulīgajā krūšu baritonā, negribējās ticēt, ka runā tieši viņš, likās, ka aiz viņa muguras runā kāds cits.

— Šurpu, šurpu... — Verjovkins komandēja sulaini, kad tas parādījās ar divām paplātēm rokās. — Krūzītes kungam, bet mums ar Sergeju Aleksandriču — karafīti...

— Nē, es nedzeršu degvīnu, — protestēja Privalovs.

— Pirmīt atteicāties un tagad negribat atbalstīt kompāniju? — Verjovkins jautāja, izvalbījis savas alvainās acis.

— Nicolas, kas tad tagad dzer degvīnu? — Polovodovs nostājās Privalova pusē, piestumdams viņam kādu ļoti neparastas formas krūzīti. — Lūk, Sergej Aleksandrič, labāk nogaršojiet mājas kvasu ...

— Pirms dzer tavu kvasu, jāsaka «pasargā mani no Jauna», — Verjovkins jokoja, ieliedams rīklē glāzi degvīna.

Privalovs ar patiku iedzēra dažus malkus no savas krūzes — kvass bija lielisks: spēcīga lāceņu smarža iesitās viņam degunā, bet uz mēles palika patīkama, skāņa garša kā no laba šampanieša.

— Esmu tik priecīgs jūs beidzot redzēt, Sergej Alek-sandric, — sacīja Polovodovs, izstiepdams zem galda savas garās kājas. — Tikai vai ilgi jūs pie mums paliksiet?

— Ja apstākļi Jaus, domāju palikt pavisam, — Privalovs atbildēja.

— Tas ir lieliski, ja tikai ir vēlēšanās, apstākļus iegrozīsim pēc sava prāta. Vai tā nav? Dzīvot galvaspilsētā mūsu laikos ir vienkārši grēks. Provincei vajadzīgi cilvēki, it sevišķi cilvēki ar kārtīgu izglītību.

— Nu, tagad sākas, — Verjovkins pie sevis noteica. — Nu aplaimos šo provinci ar visu kārtu vienlīdzību, Mēklenburgas likumiem un agrāro aristokrātiju.

— Es nevienam savus uzskatus neuzspiežu, — apvainotā balsī noteica Polovodovs. — Var nepiekrist citu uzskatiem un tomēr cienīt tos... Bet ja kādam pavisam nav uzskatu ...

— Ja tu to tēmē uz mani — veltas pūles, Aleksandr.*. Tas ir tikpat kā ar lielgabalu zvirbujus šaut... Ha-ha!. *.

— Pie mums ikvienā lietā tā, — acis pa pusei aizvēris un vārdus uzsvērdams, teica Polovodovs. — Visam atmetam ar roku — un labi, bet, tiklīdz kāds ko iedomājas izdarīt, — sākam izsmiet. Es šinī gadījumā cienu pašu vēlēšanos kaut ko izdarīt, bet, ko cilvēks izdarīs un kā izdarīs, — tas ir pavisam cits jautājums. Nav tālu jāmeklē: ņemsim slavofilismu — kas par to neņirgājās? Bet jūs man piekritīsiet, Sergej Aleksandrič, ka slavofiiismā, ja atskaita aizraušanās un galējības, kas neizbēgamas katrā jaunā lietā, neapšaubāmi ir labās puses, zināma pašizaug-sme, tautas pašapziņas radošais spēks ...

— Nu, mals savu majamo, — Verjovkins noteica un tūlīt pat izmēdīja Polovodovu: — «Ilgas pēc krievu taisnības ... tautas dzīves dzīles ...» Ha-ha!...

— Man slavofiiismā nepatīk mācība par nacionālo izņēmuma stāvokli, — piezīmēja Privalovs. — Krievu cilvēkam, kā man liekas, ar viņa slāvisko raksturu ir svešs tāds gars, tieši otrādi, viņš vienmēr ir karsti ilgojies tuvoties citām tautām un akli atdarināt svešas ierašas... Un tas arī saprotams, ja ņemam vērā mūsu vēsturi, kas ir garš desmitiem dažādu tautību asimilācijas ceļš. Uzspiest tautai to, kā viņai nav, — ir gan bezmērķīgi, gan netaisni.

— Bet citu nāciju piemērs? Mums pašā deguna priekšā apvienojās Itālija un Vācija, bet tagad pienākusi kārta slāvu ciltīm.

— Slafovili šeit nonāk pretrunā, — Privalovs piebilda, — jo pieņem svešu viedokli un līdz ar to it kā atsakās no pašu uzskatiem.

— Tas nu gan labi teikts... Ha-ha!... — Verjovkins aizrautīgi smējās, atgāzis galvu atpakaļ. — Nu, Aleksandr, tavas akcijas krīt...

Polovodovs tikai paraudzījās ar savu nekustīgo skatienu uz Privalovu un klusēdams pakustināja lūpas. «O, viņš nav vis tāds muļķis, kā Ļahovskis stāsta,» viņš nosprieda, sakopodams domas un nepacietīgi bungodams ar garajiem, baltajiem pirkstiem pa savu krūzi.

V

— Tonīt,_mīļā, tu mani izglābi kā Dānieļu, kas sēdēja lauvu bedrē! — Verjovkins iesaucās, kad ēdamistabas durvīs parādījās gara, pilnīga sieviete salmu vasaras cepurē un zāles krāsas tērpā. — Iedomājies, Tonlt, tavs laulātais saķēries ar Sergeju Aleksandriču un tagad žņaudz viens otru ar tādu zinātniskumu, ka man tikko acis no pieres neizsprāga ...

— Tonīt, iepazīstinu tevi ar mūsu dārgo viesi, — Polo vodovs stādīja sievai priekšā Privalovu.

Antoņidai Ivanovnai piemita kaut kāds laisks skaistums, kas strāvoja no visa viņas staltā, garā auguma. Viņā viss bija skaists: ir nelielā, baltā piere ar zīžamajām, gaišo matu mīkstajām cirtām, ir baltais, bērnišķīgi apaļais zods, kas ar paseklu rievu kā tukliem bērniem atdūrās baltajā, gluži kā izdrāztajā kaklā, ir stiprais, apaļais pakausis ar īsiem, zeltainiem matiem, un pat tas dīvainais laiskums, kas šķita slēpjamies katrā tērpa krokā, saistīja visas kustības un tikko jaušams vīdēja skaisto, gaišbrūno acu mierīgajā skatienā. Vasaru Antoņida Iva-novna jutās pati nelaimīgākā sieviete pasaulē, tāpēc ka viņai itin visur bija karsti, bet tērps katrā ziņā kaut kur žņaudza. Nicolas izskaidroja to ar iedzimtību, tāpēc ka Verjovkinu asinīs kvēloja mūžīgs karstums, kas radīja pastāvīgas slāpes.

— Es, liekas, jūs iztraucēju?... — Antoņida Ivanovna nedroši ierunājās, joprojām palikdama agrākajā vietā, pie tam viss viņas slaidais augums efektīgi izcēlās uz durvju tumšā fona. — Maman stāstīja man par Sergeju Aleksandriču, — viņa piebilda, sakārtodama uz rokas zviedru cimdu.

Privalovs raudzījās uz viņu ar jautājošu skatienu un uzmanīgi pārlika savu kreiso roku uz labās — uz tās vēl bija palicis Antoņidas Ivanovnas rokas siltums. Viņš izjuta šo siltumu visā ķermenī un galīgi nezināja, ko sacīt mājasmātei, kura turpināja nosvērti un mierīgi kaut ko stāstīt par savu maman un krusttētiņu.

— Tonīt, pabaro mūs ar kaut ko! ... — lūdzās Ver-jovkins, smieklīgi saceldams uz augšu uzacis. — Pulkstenis jau pāri četriem... Jā, pie viena, liec pasniegt tieši šurpu — lieliski iekodīsim vēsmainā ēnā. Saprati?

Antoņida Ivanovna klusēdama pasmaidīja to pašu smaidu, ar kādu Agripina Filipjevna vienmēr vērsās pie sava Nicolas, un, viegli palocījusi galvu, izgāja pa durvīm. «Viņa ir ļoti līdzīga mātei,» Privalovs nodomāja. Polovodovs blakus sievai likās vēl sausāks un nedzīvāks, gluži kā kaltēta zivs.

Lai gan pusdienas bija parastas, tomēr viss sagatavots ar tādu mākslu un ar tik dziju cilvēka kuņģa pazīšanu, ka diezin vai varēja vēlēties ko labāku. Tās sākās ar ļoti komplicētu aukstu biešu zupu. Pirms tās tika pasniegta vesela rinda dzelteni zeltainu rūgtu liķieru ar vishBīnjš-ķīgākajām īpašībām un zaļgans lapu šņabis, kas bija sava veida chef d'oeuvreL Visu to dzēra no maziem šķaut-naina Bohēmijas kristāla biķerīšiem ar vinjetēs iegrieztiem sakāmvārdiem: «Dzēris, prātu nenodzēris — divus labumus ieguvis». «Dzerot prātu nezaudē». Servējums bija, stingri saskaņots ar valdošo stilu: šķīvju apmales, nažu un dakšiņu spali no sudraba, zupas bjoda ar nolejmalu — it viss šeit bija pieskaņots krievu gaumei.

— Kur tev, Tonīt, bija tas liķierītis, — prašņāja Ver-jovkins, parādījis godu liķieriem un šņabim, — kā izdzer glāzīti, tā zeme sāk līgoties.

— Visu jau uzreiz nevar, — Antoņida Ivanovna noteica tādā tonī, kādā atbild bērniem, kad tie lūdz iedot viņiem mēnesi.

Verjovkins tikai nopūtās un nolieca savu sarkano seju pār šķīvi. Pēc biešu viras Privalovs jutās pilnīgi paēdis, un galva sāka patīkami griezties. Taču Polovodovs laiku pa laikam jautājoši palūkojās uz durvīm un pēkšņi atplauka, kad beidzot parādījās sulainis ar apaļu šķīvi, kas bija noslēpumaini apklāts ar salveti. Paņēmis šķīvi, Polovodovs svinīgi pasludināja, it kā uz šķīvja gulētu jaun-piedzimušais:

— Kungi, ieteicu ... Pildīts veģis ...

Pildītais veģis bija pēdējais jaunums un tāpēc pievērsa sev vispārēju uzmanību. Tas bija lielisks: katrs kumoss kustin kusa mutē. Tagad Polovodovs aprima un pilnīgi nodevās ēšanai. Pēc veģa nāca irbes, svaiga brieža gaļa un vēl daudz kas cits. Katram ēdienam bija pašam par sevi dziļa iekšēja jēga, un ik kumoss tika aizvadīts uz kuņģi ārkārtīgi svinīgi — kā dievkalpojumā. Nemaz nav jāsaka, ka ikvienu ēdienu ievadīja un pavadīja attiecīga vīna šķirne, glāzīšu tilpums, zināma temperatūra, īpaši paņēmieni, salejot to glāzītēs, un vissarežģītākie norīšanas veidi. Vienu vīnu dzēra lieliem malkiem, otru maziņiem, ar trešo iepriekš skaloja muti, ceturto nogaršoja pa pilītei utt. Verjovkins un Polovodovs izbaudīja katru [20]

kumosu, ilgi čāpstināja lūpas un sataisīja pavisam muļķīgas sejas. Privalovs ievēroja, cik enerģiski darbojas Polovodova apakšējais žoklis, un neviļus nodomāja: «Ak, kā tas maļ...» Verjovkins svelpdams un šņākdams apsū-kāja katru kaulu un aizkustināts slaucīja spīdošās, taukainās lūpas salvetē.

«Tie nu gan var ēst!» vēlreiz nodomāja Privalovs, juzdams, ka vairs nav spējīgs norīt nevienu kumosu. «Tā jau var prātu zaudēt...»

Antoņida Ivanovna vairākas reizes cieši aplūkoja plato un labsirdīgo Privalova seju un katru reizi domāja: «Tā nekas tas Privalovs... Kāpēc maman saka, ka viņam nebūšot piekrišanas pie sievietēm? Viņš, liekas, mazliet kautrējas, bet tas pāries.» Privalovs juta šo viņam pievērsto ciešo skatienu, kas viņu silti apņēma, un viņam kļuva mazliet neveikli. Turpinājās tāda pati salona pļāpāšana, kas bija valdījusi Agripinas Filipjevnas viesistabā. Tika pārrunāti pēdējie jaunumi, par kuriem Privalovs bija dzirdējis jau no Viktora Vasiļjiča, stāstīja par kādu kalnu inženieri, kas medībās bēdzis no lāča.

— Jūs vēl neesat bijis pie Ļahovskiem? — Antoņida Ivanovna jautāja, ar savu pienbalto roku saņemdama no sulaiņa zemeņu šķīvi.

— Nē, man gribētos doties pie Ļahovska kopā ar Aleksandru Pavliču, — Privalovs atbildēja.

— O, ar lielāko prieku, kad jums labpatiks, — Polovo-dovs atsaucās, atgāzdamies pret krēsla atzveltni.

— Aleksandrs Pavličs vienmēr brauc pie Ļahovska ar lielu prieku, — piebilda Antoņida Ivanovna.

— Tā jau es domāju, tā jau es domāju! — ierunājās Verjovkins, atlikdams kādu kaulu. — Neizturēja vis sirsniņa? Ak, šīs dāmas, šīs dāmas, šie trauslie radījumi! Jūs, Sergej Aleksandrič, sagatavojieties: «Sophie Ļahovska — skaistule, Sophie Ļahovska — bagāta līgava.» Tik vien tā gaišumiņa dzīvē kā Sophie Ļahovska, bet man viņa bijusi nebijusi: tāda sīciņa, subtila... Vārdu sakot — susliņa!

Verjovkins ar izteiksmīgu žestu attēloja to, ko ar mēli bija grūti izteikt.

— Es jau esmu dzirdējis, ka Ļahovska ir ļoti skaista meitene, — Privalovs piebilda smaidīdams.

— Visi mūsu vīrieši viņas dēļ prātu zaudējuši, — Antoņida Ivanovna nopietni atbildēja.

— Tikai, lūdzu, Tonīt, nepieskaiti mani pie šiem «jūsu vīriešiem», — Verjovkins lūdza, pūzdams un apvēdinā-dams ar salveti seju.

Antoņida Ivanovna mierīgā tonī sacīja:

— Es par tevi neko nesaku, Nicolas. Sophie neveltī tev nekādu vērību, un tāpēc tu skaisties ...

— Ak kungs! — Verjovkins iesaucās savā labsirdīgajā basā. — Vai tad patiešām mana persona ir tik neinteresanta? Protams, franču dialekti nav mana stiprā puse — taisnība, bet apdauzīts jau ikkurāt neesmu, ka kārtīga meitene mani pat iemīlēt nevarētu ...

— Lietas būtība nav personā, bet... nu, labāk paprasi Aleksandram Pavličam, — piebilda Antoņida Ivanovna. — Viņš varbūt atklās tev noslēpumu, kā iepatikties ma-demoiselle Sophie.

— Ak, noslēpums ir ļoti vienkāršs: nebūt garlaicīgam, — jautri atteica Polovodovs. — Kad mēs būsim pie Lahovska, Sergej Aleksandrič, — viņš piebilda, — es iepazīstināšu jūs ar Sofiju Ignatjevnu... Ļoti patīkama meitene! Un, tā kā viņa piedevām vēl ir arī visai gudra, tad mūsu dāmas viņu neieredz un, liekas, tikai šai jautā-j urnā ir vienis prātis.

— Viktors Vasiļjevičs jau apsolīja iepazīstināt mani ar mademoiselle Ļahovsku, — sacīja Privalovs.

— Viktors Vasiļjevičs?! Ha-ha! ... — Polovodovs smējās pilnā kaklā. — Viņš nu jau nedēļas divas, kā nerāda acu pie Ļahovskiem. Briesmīgi samelojies... Centies iestāstīt Ļahovskai, ka izdošot Uzlā bērnu žurnālu. Ha-ha! ...

Pusdienas beidzās ļoti jautri, bet, kad tika pasniegtas pudeles ar lafitu un šambertēnu, Privalovs kategoriski atteicās no vīna. Verjovkins atzveltnes krēslā snauda, pukšķēdams kā velkonītis. Polovodovs atkal paņēma viesi pie elkoņa un uzmanīgi kā slimnieku ieveda savā kabinetā — parunāties par darīšanām. Sis kabinets aizņēma mazu stūra istabu. Rakstāmgalds stāvēja pašā telpas vidū. Tam apkārt bija salikti dīvaini krēsli ar augstām, griezumiem rotātām mugurām un sēdekļiem, kas apvilkti ar spiestiem zelta rakstiem rotātu sarkanu safjānu. Polovodovs pieveda viesi pie tik neparastas formas atzveltnes krēsla, ka Privalovs neuzdrošinājās tajā atsēsties, — tas bija kaut kas līdzīgs tiem augstajiem sēdekļiem, kādos sēdina bīskapust

— Lūk, jūsu lieta par aizbildnību, — Polovodovs sacīja, rādīdams ar pirkstu uz ozola skapīti kaktā. — Un vajadzēja taču notikt tādam kāzusam... ko? Lika gan jūsu brālītis mums palauzīt galvu! Mēs ar Ļahovski nezinājām, ko iesākt. Tits pēdējā laikā bija apmeties Tīdemana pansijā netālu no Cīrih'es. Pēkšņi pienāk telegramma: «Tits Privalovs pazudis...» Meklē nu tagad viņu pa visu Eiropu. Kad būsim pie Ļahovska, sīki apspriedīsim, ko iesākt, bet pagaidām, ja atjausiet, es iepazīstināšu jūs vispārējos vilcienos ar mūsu aizbildnību.

Bgui Vai nevarētu citreiz, Aleksandr Pavlič? — Privalovs lūdzās, juzdams, ka pēc pusdienām galīgi nav spējīgs kaut ko darīt.

— Kā vēlaties, Sergej Aleksandrič. Starp citu, mēs paspēsim. diezgan izrunāties par aizbildnību pie Ļahovska. Nu, ka jums patīk Vasilijs Nazaričs? Ļoti gudrs vecītis. Es viņu dziļi cienu, lai gan sakarā ar šo aizbildnību mums iznāca maza nesaprašanās, un viņš, liekas, uzskata mani par vaininieku, ka izstumts no aizbildņu vidus. Ceru, ka tad, kad būsiet labi iepazinies ar lietas gaitu, jūs piespiedīsiet ietiepīgo večuku mainīt uzskatus. Man pašam bija neērti to darīt... Zināt, kaut kā nepatīkami uzmākties ar saviem paskaidrojumiem.

— Vasilijam Nazaričam, cik es saprotu, šķiet, nav nekas ne pret jums, ne pret Ļahovski. Viņš runāja par pārskatu.

— Ak jā... Iedomājieties, šis pārskats samaitāja visu lietu, bet patiesībā mēs nepavisam neesam vainīgi: pārskats sastādīts un tagad ceļo pa aizbildņu padomi otro gadu. Nav taču patīkami stāstīt Vasilijam Nazaričam, ka mums, atskaitot uzmetumus, nekas nav palicis. Turklāt nav mūsu pienākums sniegt viņam tādus pārskatus, bet lai izvairītos no pārpratumiem... Vispār esmu tik priecīgs, ka jūs, Sergej Aleksandrič, beidzot esat šeit un pats redzesiet, kāds ir stāvoklis. Par Ļahovski jūs, protams, būsiet dzirdējis... Viņam gan piemīt dažas dīvainības, un tomēr viņš ir ļoti gudrs cilvēks. Gan jau pats redzēsiet. Jus droši vien brauksiet uz rūpnīcām?

— Jā, pie pirmās iespējas.

Tikpat gudrs kā bija atbraucis, Privalovs aizbrauca no Polovodova; ar visnenoteiktāko iespaidu par viesmīlīgo saimnieku, kas vai nu ir ļoti gudrs, vai arī galīgs muļķis. Privalovs apsolīja Polovodovam braukt ar viņu pie

Ļahovska nākamajā vai aiznākamajā dienā. Antoņida Ivanovna parādījās viesistabā un atvadoties sacīja Priva-lovam, smaidīdama savu laisko smaidu:

— Mēs jūs gaidīsim, Sergej Aleksandrič...

Privalovs vēlreiz juta sev pievērsto Polovodovas silto

skatienu un ar sevišķu labpatiku paspieda viņa£ pilnīgo roku ar sārtajiem, mīkstajiem pirkstiem.

— Bet kā māsa dzied krievu dziesmas! ... — Verjov-kins sacīja, kad viņi gāja ārā pa parādes durvīm. — Nākamo reizi gan es viņu palūgšu. Tas tik ir ko vērts, draudziņ!

VI

Polovodovam Uzlā bija vismodernākā veikalnieka reputācija, un viņu daudzināja par labāko oratoru pēc Verjovkina. Patiesībā Polovodovs runāja labāk par Ver-jovkinu, bet viņš aizrāvās ar frāzēm, un viņa runās trūka tās uguntiņas, kas dega katrā Verjovkina vārdā. Vēlēdamies padižoties ar savu oratora talantu, Polovodovs divas trīsgades kalpoja par zemstes valdes priekšsēdētāju. Zemstes lietas viņš kārtoja slikti, un klīda neatlaidīgas baumas, ka Polovodovs, izlietojot zemstes summas, neesot aizmirsis arī sevi. Šobrīd siltā direktora vietiņa Uzlas— Mohovas bankā un krietni apaļā summa, ko viņš saņēma' Šatrovas rūpnīcu aizbildnības padomē, ļāva Polovodovam plaši dzīvot un izdomāt visādas dārgas izpriecas. Polov'o-dovam laiku pa laikam uznāca kāds dullums. Reiz tādā brīdī viņš ne no šā, ne no tā aizbrauca uz ārzemēm, pa-blandījās tur pa kūrvietām, padzīvoja Parīzē, nez kādēļ aizbrauca uz Ēģipti un Sinaju un atgriezās no sava ceļojuma anglis no galvas līdz kājām ar Pith India Helmet^21galvā, punktainos svārkos un ar izrunu caur zobiem. Savu māju Uzlā viņš iekārtoja angļu stilā un divus gadus tēloja Uzlas skvairu. Kad sāka pūst cits vējš, Polovodovs pameta savu Heimet — Verjovkins šās galvassegas dēļ nosauca viņu par ugunsdzēsēju — un iekārtoja visu māju tās tagadējā izskatā. Antoņidas Ivanovnas apprecēšana bija sekas no viņa aizraušanās ar tautas dzīves dziļumiem: Polovodovam iepatikās viņas pilnīgie pleci, viņas baltais kakls, un Antoņida Ivanovna labi piestāvēja tikko kā apdarinātajai mājai ar tās izrakstītajiem griestiem un zilajiem gaiļiem. Kādu pusgadu Antoņida Ivanovna paturēja savu krievu skaistules stāvokli, un viņai bija jāvalkā krievu sarafāni ar ķīļveida ielaidumiem un zelta poza-mentu iešuvēm, bet drīz šī rotaļa abiem laulātajiem apnika, un Antoņidas Ivanovnas sarafāns tika nosviests tai pašā kaktā, kur mētājās Pith Indiet Helmet. Taču laulātie draugi, liekas, ne visai nožēloja, ka noticis tāds pavērsiens, un pilnīgi apmierinājās ar laimīga pāra nosaukumu. Antoņida Ivanovna izturējās indiferenti pret savu jauno stāvokli, viņai pietika ar neatkarīgas precētas sievietes lomu. Sirds dziļumos viņa uzskatīja sevi par ļoti laimīgu sievieti, jo it labi pēc sava tētiņa Ivana Jakovļiča zināja, kādi dažreiz mēdz būt oriģinālie vīri. Polovodovs aizrāvās ar sievietēm un pastāvīgi bija iemīlējies kā ceturtās klases ģimnāzists, bet šīs aizraušanās viņam ātri pārgāja, un Antoņida Ivanovna raudzījās uz tām caur pirkstiem. Viņai bija lieliska kariete, pāris dūšīgu rikšotāju, iespēja braukāt uz veikaliem un pie modistēm pēc sirds patikas — ko tad lai viņa vairāk vēlētos! Visas Uzlas dāmas sauca viņu par laimīgu sievieti, un Aleksandram Pavličam bija priekšzīmīga ģimenes cilvēka slava. Tiesa, dažreiz Antoņida Ivanovna domāja par to, cik labi būtu, ja viņai būtu meitene un zēns vai arī divas meitenes un zēns, kurus varētu ģērbt pēc pēdējās modes un vizināt savā karietē, bet šī vēlēšanās palika tikai vēlēšanās — Polovo-doviem bērnu nebija.

Privalova ierašanās neko jaunu Polovodovu mājā neienesa.

— Viņš ir nemākslots, — Agripina Filipjevna sacīja. — Viņš ir pamuļķis un vientiesis, bet viņš varētu būt romāna varonis...

Antoņida Ivanovna domās apstājās pie vārda «nemākslots», un tas mācās viņai virsū visu vakaru. Pat naktī, kad viņa savā guļamistabā palika ar vīru un paskatījās uz tā garo, lempīgo augumu, viņa atkal atcerējās šo vārdu: «nemākslots». «Ak jā, «nemākslots»!» Aleksandrs Pavličs tai naktī viņai nelikās pretīgāks kā parasti, un viņa gulēja apskaužami labi — kā cilvēks, kam pilnīgi tīra sirdsapziņa. Aleksandrs Pavličs turpretim nevarēja lepoties ar sevišķi mierīgu nakti: viņš ilgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem un vairākas reizes ņēmās berzēt sev pieri.

it kā gribētu no tās izdabūt ārā kādu ideju. No rīta Polo-vodovs gaidīja, kad atmodīsies sieva, un pat mazliet aizrāvās, lūkodamies, cik tā saldi dus uz izšūtā spilvena, apaļās, baltās rokas izpletusi. Viņš uzmanīgi noskūpstīja sievu tai vietā uz kakla, kur viņai kā jostiņa stiepās kairinoša krociņa, un uz mirkli sieva atkal viņam šķita krievu skaistule.

Kad Antoņida Ivanovna šļakstinājās pie mazgājamā galdiņa, Polovodovs nedroši ieteicās, redzams, kaut ko klusībā apsvērdams:

— Tonīt. ,, kā tev patīk Privalovs?

— Man? Privalovs? — Antoņida Ivanovna brīnījās, pagriezdama pret vīru slapjo seju ar ziepju pēdām uz kakla un kailajiem pleciem. «Ak jā, nemākslots» — tai atkal iešāvās prātā, un viņa pasmaidīja.

— Paklausies, Tonīt: izdari kaut kā tā, lai Privalovam nebūtu pie mums garlaicīgi. Saproti?

— Ko tad es varu izdarīt viņa labā?

— Ak, kāda tu muļķe... aprunājies ar maman, viņa tev labāk izskaidros nekā es, — smaidīdams piebilda Polovodovs.

Tai rītā Antoņidai Ivanovnai bija par ko brīnīties: Aleksandrs Pavličs izturējās tā kā tai laikā, kad uz skatuves vēl bija slavenais sarafāns ar ķīļveida ielaidumiem. Bet vīra maiguma uzbangojums Antoņidu Ivanovnu nesa-viļņoja — viņa nespēja atbildēt tam ar to pašu.

Privalova ierašanās padarīja Polovodovu stipri domīgu, jo ar aizbildnību par Satrovas rūpnīcām viņam bez materiāliem labumiem saistījās vēl daudz cerību nākotnē. Patiesībā šīm cerībām pagaidām vēl bija ļoti neskaidrs un nenoteikts raksturs, bet Polovodovam patika domāt par šo tematu. Viņā ierunājās nepārvaramas alkas pakampt savu tiesu no tā kumosa, kas tagad bija deguna priekšā. Bet kā to izdarīt? Viņš velti lauzīja galvu, lai atrisinātu šo jautājumu, un pārgāja no viena plāna pie cita. Galvenais, sirds sāpēja par to, ka tādam atrisinājumam vajadzēja būt, un Polovodovam pagaidām bija tikai nojauta par tā realizēšanu,

«Par maz drosmes! Viss atkarīgs no tā, vai ķeras pie lietas ar drošu, stingru roku vai ne,» Polovodovs domāja, staigādams šurpu turpu pa kabinetu. «Un vēl tas muļķis Ļahovskis te kvern: nekā nedara, tikai citus traucē. Ja varētu no viņa tikt vaļā ...»

Polovodovam elpa aizrāvās no domas vien, ka viņš varēta kļūt par neierobežotu un vienīgo saimnieku Priva-lova aizbildnībā, vēl jo vairāk tādēļ, ka pats Privalovs ir pilnīgi nekaitīgs cilvēks. Tagad Polovodovs saņēma gadā tūkstošņs divdesmit, bet tie taču ir nožēlojami nabaga graši salīdzinājumā ar to, ko viņš varētu iegūt, ja viņam izdotos atraisīt rokas. Ļahovskis nav noderīgs kā līdzdalībnieks Polovodova grandiozo plānu īstenošanā, jo ir pārāk bagāts, lai ķertos pie riskantas lietas, turklāt vēl gļēvulis un sīkmanis. Viņam, protams, nepacelties līdz spožajai idejai, ko tagad iznēsāja Polovodovs, pārdzīvodams šaubu mokas un neticību pats saviem spēkiem.

Vienā tādā mazdūšības brīdī, kad Polovodovam bija riebīgs garastāvoklis, viņa kabinetā parādījās krusttētiņš Oskars Filipičs. No vecīša, kā parasts, dvesa jauneklīgs svaigums, it sevišķi tas bija jūtams blakus izstīdzējušajam, pelēkajam Polovodova augumam.

«Par ko tas muļķis priecājas?» ar niknumu domāja Polovodovs, kad krusttētiņš laipni un pieglaimīgi viņam uzsmaidīja.

— Ko dara jūsu zivtiņas? — Polovodovs jautāja, nezinādams, par ko lai runā ar savu viesi.

— O, mana zivtiņa vēl pagaidām dzīvojas pa ūdeni.. ? Jā!... Vajadzīga pacietība, Aleksandr Pavlič ... Visur vajadzīga pacietība, sevišķi ar zivi. Lai nu viņa papriecājas, paskraida, gan jau mēs viņu noķersim . ..

Vecais smējās sīkus smiekliņus un jautri saberzēja rokas; šie smiekli un sevišķi krusttētiņa ciešais skatiens Polovodovam šķita mazliet aizdomīgi. Par kādu zivtiņu tas runā — kas velns viņu var saprast. Bet krusttētiņš turpināja smaidīt un vairākas reizes izņēma no kabatas zelta tabakdozi; tabaku viņš šņauca ļoti akurāti, kā Katrīnas laiku vecīši.

— Nu, un kāds jums likās šis Privalovs? — krusttētiņš jautaja, rotaļādamies ar tabakdozi.

— Pagaidām nekā sevišķa: ne šis, ne tas ...

— Es viņu mazliet pazinu, kad viņš vēl dzīvoja Pēterburgā.

— Jūs pazināt Privalovu?

— Jā, pa pusei... Tas ir, nevis personiski pazinu, bet caur citiem. Ļoti kārtīgs jauns cilvēks. Žēl tikai, ka jums ar viņu nesaskaņas ...

— Tas ir, kā tā: nesaskaņas?

— Dzirdēju, ka Privalovs uzsācis prāvu pret aizbildnību un jau salīdzis sev advokātu.

— Jūs gribat teikt par Nicolas. Tās ir vecas ziņas...

Tikai diez vai viņi ko panāks: Privalovs jau arī agrāk

Pēterburgā rūpējās savas lietas labā.

— Jā, zinu, esmu dzirdējis... Bet, redzat, ir liela starpība, kur Privalovs rūpējas — šeit vai tur.

Oskars Filipičs nedaudzos vārdos lika Polovodovam saprast, ka viņam smalki zināma ne vien visa lieta par aizbildnību, bet arī vismazākie sīkumi un sevišķi tās vājā*» vietas. Polovodovs ar augošu izbrīnu klausījās smaidošajā vācietī un beidzot sacīja:

— No kurienes jūs visu to uzzinājāt un... kādam nolūkam?

— Tā... ziņkārības pēc, — atturīgi atbildēja Oskars Filipičs, saldi staipīdamies krēslā. — Man liekas, Aleksandr Pavlič, jums izdevīgāk, ja jums būtu pilnvarotais Pēterburgā, kas sekotu procesa vismazākajai kustībai. Tas ir ļoti svarīgi, it sevišķi, ja to uzņemsies pieredzējis cilvēks .. y

— Kā, piemēram, jūs? — Polovodovs, tikko jaušami smaidīdams, neticīgi teica.

— Kādēļ gan ne, es ar prieku uzņemtos parūpēties.. * Man pat ir plāns, ārkārtīgi oriģināls plāns. Tikai ar vienu noteikumu: puse jūsu, bet otra — mana. Jā... Bet, pirms es to jums atklāju, sakiet vienu: jūs man uzticaties vai ne? Tā arī pasakiet, ko pašlaik domājat...

— Es jums neticu, Oskar Filipič.

— Ļoti labi, ļoti labi, — nesatricināmi mierīgi turpināja krusttētiņš. — Vispirms, protams, svarīgi noskaidrot savstarpējās attiecības, lai vēlāk nebūtu nevajadzīgu pārpratumu. Jā, tas ir ļoti svarīgi. Jūsu atklātība dara jums godu... Bet, ja es jums, Aleksandr Pavlič, soli pa solim izstāstīšu, kā mēs no sākuma dabūsim pie malas Ļahovski, tad noliksim jūs visa pasākuma priekšgalā un beidzot dosim šim Privalovam tieši tik, cik gribēsim, — vai tad jūs man ticēsiet?

— Patiešām nezinu. *. Man arī ir vairāki plāni.

— Jā, tomēr viens nav karotājs... Dodiet tikai man goda vārdu: ja mans plāns jums patiks — peļņa uz pusēm. Jā, tiešām, jūs arī pats redzēsiet, ka bez manis būs grūti iztikt, tāpēc ka plāns ietver vairākas ļoti smalkas mahinācijas,;

Polovodovs aizvēra kabineta durvis, aizsmēķēja cigāru un sagatavojās klausīties krusttētiņu, kam sirds dziļumos viņš tomēr neuzticējās. Kā dažreiz notiek ar gudriem cilvēkiem, Polovodovu mulsināja tīrie nieki: krusttētiņa āriene, viņa ķeruba izskats un nolaizītais stāvs. Oskars Filipičs nu nepavisam nelīdzinājās tiem veikalniekiem, ar kuriem Polovodovam bija nācies kārtot darījumus līdz šim. Pelēks putekļu mētelis, kurā bija ieradies krusttē-tiņš, un salmenīca, bez kuras nav iedomājams neviens vācietis, ar savu sīkpilsonisko paskatu Polovodovu patiesi uztrauca. Polovodova kabineta grezni lietišķās iekārtas vidū smaidošā vācieša apaļais stāvs bija nepatīkama disonanse, kas dūrās acīs.

— Sākumā mēs uzstādīsim diagnozi visai lietai, — maigi ierunājās krusttētiņš. — Galvenais mantinieks Sergejs Privalovs ir uz vietas, vecākais brālis — ārprātīgs, jaunākais — bezvēsts prombūtnē. Vai tā ir? Šatrovas rūpnīcām apmēram miljons valsts parādu; aizbildņu stāvoklis ļoti nedrošs ...

— Kāpēc jūs tā domājat?

— Ļoti vienkārši: jūs ar Ļahovski turaties, tikai pateicoties muižniecības aizbildnībai un šādu tādu sakaru dēļ Pēterburgā ... Vai ne? Muižniecības aizbildnību arī turpmāk nevarēs apiet, bet to nopirkt var lēti: valdes locekļi — viens pusārprātīgs ārsts akušieris, astoņdesmit gadu vecs, otrs — lauku policijas iecirkņa priekšnieks, padzīts no dienesta par kukuļņemšanu un nosēdējis vairākus gadus cietumā, trešais — skrīveris, popa dēls... Visi šie brāļi saņem pa divdesmit astoņiem rubļiem algas mēnesī. Vai ne?

— Jūs taču, liekas, zināt pilnīgi visu uz pasaules...

— Ziņkārības dēļ, Aleksandr Pavlič, ziņkārības dēļ. Tādējādi muižniecības aizbildnība vienmēr būs mūsu rokās, un tā mums vēl noderēs ... Tālāk. Tagad pats galvenais šķērslis ir tas, ka jūs esat divi aizbildņi, un no tā nekad nekas neiznāks. Vajag tikai atrasties Titam Priva-lovam, kuram kā pilngadīgam ir tiesības izvēlēties sev aizbildni pašam, un tad jūsu un Ļahovska stāvoklis kļūs stipri nedrošs; jūs pazaudēsiet uzreiz visu...

— Pilnīgi pareizi.

—Bet var izdarīt tā, ka jūs vienā un tai pašā laikā atbrīvosieties no Ļahovska un ne par mata tiesu nebūsiet atkarīgs no mantiniekiem ... Jā.

— Un tas būtu? *i —

— Atļaujiet... Vecākais mantinieks Privalovs formāli nav izsludināts par vājprātīgu?

— Nē, oficiāli nekas nav zināms .. .

— O, tas ir jauki, ļoti jauki, un, lūdzu, pievērsiet tam īpašu vērību... Kā visi lieli atklājumi, lieta ir ļoti vienkārša, pat līdz smieklīgumam vienkārša: vecākais Privalovs izdod par lielu summu vekseļus, bet tad izsludina sevi par maksātnespējīgu. Aizbildņus pie malas, tiek izsludināts konkurss', bet galvenais konkursa pilnvarotais esat jūs ... Tādā gadījumā visi mantinieki kļūst nenozīmīgi, un jūs visos jautājumos būsiet atkarīgs tikai no muižnieku aizbildnības.

— Oskar Filipič, tā taču ģeniāla doma! ... — Polovo-dovs iesaucās, apskaudams krusttētiņu.

— Atļaujiet, Aleksandr Pavlič, — pieticīgi turpināja vācietis, rotaļādamies ar tabakdozi. — Doma, bez šaubām, ļoti laimīga, un es speciāli tās dēļ atbraucu uz Urāliem . ..

— Makšķerēt zivtiņas? Ha-ha! ...

— Atjaujiet... Galvenais ir — nezaudēt dārgo laiku, otrs — darboties reizē ir šeit, ir tur. Vārdu sakot, jāsarīko sava veida duets, un viss ies kā pēc notīm ... Ja Sergejs Privalovs būtu gribējis, viņš sen būtu atbrīvojies no aizbildnības, apņemoties izmaksāt valsts parādu, kas guļ uz rūpnīcām, tik un tik gados. Bet viņš pats to negribēja .. .

— Nē, jūs maldāties: Privalovs, dzīvodams Pēterburgā, tieši to centās panākt, un par to pašu rūpēsies arī viņa pilnvarotais, tas ir, Nicolas.

— Es jums saku, ka Privalovs to negribēja, negribēja pat tad, kad viņam kāds ļoti veikls cilvēks piedāvāja nokārtot šo lietu visīsākajā laikā. Redzat, bija nepieciešams vienoties ar kādu, bet pēc tam neskopoties ar avansiem, bet Privalovs ne par vienu, ne par otru negrib ne dzirdēt. Tādēļ arī lieta ieilga, bet Nicolas uz savu galvu var nokārtot to, ko negrib Privalovs, un tad jūsu plāniem beigas, tā ka jums Pēterburgā nepieciešams tieši tāds cilvēks, kas ne vien sekotu katram Nicolas solim, bet arī paralizētu visus viņa pasākumus un tai pašā laikā sarīkotu konkursu » -41

___ *vr 96 [22]

— Krusttētiņ, jūs esat zelta cilvēks!

— Varbūt arī būšu zelta, ja jūs pa to laiku pratīsiet «uzturēt Privalovu tieši šeit, Urālos. Bet tas ir ļoti svarīgi, it īpaši, kad vecākais Privalovs izsludinās sevi par maksātnespējīgu. Visu lietu var samaitāt, ja tiks aizlaists Privalovs.

— Bet kā es viņu varu noturēt Urālos?

— Tā nu ir jūsu darīšana, Aleksandr Pavlič: es darīšu savu darbu, jūs — savējo.

— Varbūt jums attiecībā uz Privalova noturēšanu Urālos arī ir kāda laimīga doma?

— Hm... Es brīnos par vienu, ka jūs tik vieglprātīgi skatāties uz Privalovu un pat neesat pacenties izpētīt viņa raksturu, bet īstenībā ar to taču jāsāk.

_— Privalovu jau nav pat ko pētīt — viņš viss redzams kā uz delnas: pamuļķis un fantazē par visādiem niekiem.

— Vēl piebilstiet: Privalovs ir ļoti godīgs cilvēks.

— Nu, liekas, pietiek.

— Ak, Aleksandr Pavlič, Aleksandr Pavlič! Cik viegli jūs skatāties uz visu, pārāk viegli!

— Jūs mani turējāt par gudrāku?

— Jā ...

— Atklātība pret atklātību... Vai negribat tēju vai kvasu, Oskar Filipič? — piedāvāja Polovodovs. — Jūs esat piekusis, bet mēs vēl parunāsimies ...

Iespaidīgā izskata sulainis ienesa kabinetā paplāti ar divām krūzītēm un vairākām pudelēm vīna; Polovodovs ienāca viņam nopakaļ un pats atkorķēja šampanieša pudeli. Atkāpies mazliet tālāk, sulainis godbijīgi vēroja, kā kungs pats_ atkorķē pudeles; bet pa to laiku krusttētiņš, ziņkāres pārņemts, pamatīgi appētīja mēbeles, aptaustīja spiestas tapetes kafijas biezumu krāsā un uzmanīgi pārcilāja visas mantiņas, ar kurām bija apkrauts rakstāmgalds. Viņš noprasīja, cik maksā visi nieciņi, prese, tintnīca; aplūkoja katru lietu gaismā un pat noslaucīja vienu apputējušu statueti ar savu kabatas lakatiņu. Polovodovs labprāt atbildēja uz visiem mīļā krusttētiņa jautājumiem, bet šī radnieciskā izkratīšana viņam atkal mazliet derdzās, un viņš vēlreiz aizdomīgi paskatījās uz krusttētiņu; taču agrākais, smieklīgais radinieks Polovodovam vairs neeksistēja, bet bija cits, pilnīgi jauns cilvēks, kas modināja Polovodovā izbrīnu un cieņu.

— Kādēļ jūs pūlaties, Aleksandr Pavlič? — pieffi^gi sacīja Oskars Filipičs, paņemdams no Polovodova pokālu ar jautri dzirkstošu vīnu.

— Jūsu labā, dārgo krusttētiņ, jūsu labā pūlos: jūs man atvērāt acis, — jūsmīgi paziņoja Polovodovs, nezinādams, ar ko vēl pacienāt dārgo radinieku. — Es vienkārši esmu puika jūsu priekšā, krusttētiņ... Daļiņu no jūsu gudrības — lūk, ko es vēlos! Jūs, krusttētiņ, esat otrs Zālamans! ...

Polovodova kabinetā notika ilga un intīma saruna, pie tam abi sarunu biedri, liekas, palika viens ar otru sevišķi apmierināti un vairākas reizes sajūsmas uzplūdu brīdī ņēmās spiest viens otram roku.

— Nu, Oskar Filipič, pastāstiet, ko jūs domājat par pašu Privalovu? — Polovodovs jautāja, piesarcis no izdzertā vīna.

— Privalovs .. . Hm ... Privalovs ir ļoti sarežģīts raksturs, lai arī šķiet vientiesis. Viņā pastāvīgi norit iekšēja cīņa ... Taču kopā ar tiesībām uz mantojumu viņš saņēmis no saviem senčiem daudz trūkumu un vājību. Lūk, jums šīs vājības ir sevišķi svarīgas.

— Pilnīgi pareizi: Privalovs ir izvirtušas dzimtas pārstāvis.

— Jā, jā . . . Un, starp citu, viņš mantojis vienu ļoti nozīmīgu vājību — mīlestību uz sievietēm ...

— Privalovs?!

— O, jā ... Varat man ticēt. Lūk, jums arī jādarbojas, ņemot vērā šo rakstura īpašību. Sievietes taču ir visspēcīgas, Aleksandr Pavlič, — jau ar smaidu piebilda krust-tētiņš.

— Saprotu, saprotu, visu saprotu! ...

— Tikai atcerieties vienu: jaunavas neskaitās, no tām

maz labuma. Vajadzīga īsta sieviete... Saprotat? Vajadzīga sieviete, kura prastu paņemt Privalovu pilnīgi savā varā. Tādai lomai jaunavas ar savu tiklumu neder, lai arī starp tām mēdz būt ļoti gudri subjekti. tr

— Saprotu, saprotu un saprotu, dārgo Oskar Filipič.

— Nu lieliski! Tagad jums atliek tikai rīkoties, un es paļaujos uz jūsu pieredzi. Jums taču ir piekrišana pie sievietēm, un jūs protat ar tām apieties, tad nu rīkojieties. Es tā pa ausu galam dzirdēju, ka pieminēja Bab hareva un vēl Ļahovska meitu ...

— Paklausieties, es jūs iepazīstināšu ar Ļahovski, —

Polovodovs pārtrauca krusttētiņu, viņā vairs neklausīdamies.

— Jā, tas arī nepieciešams pirmajai reizei... Mums Ļahovskis noderēs. Viņš pagaidām ievilcinās prāvu par aizbildnību.

Tādējādi savienība starp Polovodovu un krusttētiņu tika noslēgta visaizkustinošākā veidā.

— Ceru, ka mēs sapratīsimies, dārgo krusttētiņ, — teica Polovodovs, pavadīdams viesi līdz priekšistabai.

— O, katrā ziņā... — Oskars Filipičs piekrita, uzlikdams galvā savu salmenīcu. — Roka roku mazgā; jūs rīkosieties šeit, es — tur.

VII

Atgriezies kabinetā, Polovodovs juta, ka viņu pārņēmušas varenas prieka jūtas, tās jūtas, kādas mēdz būt tikai bezrūpīgajā jaunībā. Pat paša kabinets viņam likās svešs, un viņš ar smaidu, kurā bija manāma nožēla, aplūkoja telpas iekārtojumu, kas pauda neīstu greznību. Šis kafijas krāsas tapetes, šie aizkari pie logiem, mēbeles... Cik tas viss bija nožēlojams salīdzinājumā ar to, kas tagad brāzmoja viņa iztēlē. Viņa nākamajā kabinetā ikviena lieta būs mākslas darbs, patiesas, dārgas mākslas, ko spēj novērtēt tikai īsts pazinējs un cienītājs. Kāds aizslietnis kamīna priekšā, grāmatu plaukts, — of cik daudz var iztaisīt ar naudas palīdzību no šādiem sīkiem niekiem!

— Bet krusttētiņš, ko? Varens gan! .. ? — balsī noteica Polovodovs un iesmējās. — Kas to varētu domāt, ka šajā vīriņā mīt tādas ģeniālas domas?!

Polovodovs pastaigāja pa savu kabinetu, palūkojās uz dārzu pa logu, kas bija kā aplipis ar vijīgo apīņu un mežvīnu zaļumu; vairāki zaļi zariņi raudzījās logā un it kā ziņkārē taustīja ar savām spirāļu Ūsiņām apputējušos stiklus. Atvēris logu, Polovodovs pārlaida skatienu dārzam, akāciju un papeļu alejām, puķu dobēm un lapenēm, bet nekas viņu neapmierināja: viņš bija pārāk satraukts, lai tīksminātos par dabu. Kabinetā Polovo-dovam likās šauri un smacīgi, bet pulkstenis vēl nebija trīs — visklusākais laiks vasaras dienā, kad pat suņi neskrien ārā uz ielas. Lai sevi nomierinātu, Polovodo-vam bija nepieciešams kustēties, atrasties jautru cil^Čku sabiedrībā, bet tagad vajadzēja gaidīt līdz vakaram. Aiz gara laika viņš ērti novietojās bīskapa sēdeklī, pievilka sev klāt neizdzerto šampanieša pudeli un, sūkdams vēso dzērienu, gremdējās saldos sapņos par nākotni.

«Ideja pati par sevi vēl nav nekas,» domāja PoloVb-dovs, sīkāk atcerēdamies neseno sarunu ar radinieku. «Tas viss iespēju robežās; varbūt arī es pats būtu nonācis pie krusttētiņa idejas — izsludināt vājprātīgo mantinieku par maksātnespējīgu parādnieku, bet, palūk, teorija par Privalova noturēšanu Uzlā — tā, es jums teikšu, ir visģeniālākā doma! Te vajadzīgs sava darba meistars ... Jā!... Un kāda velnišķīga nojauta šim krusttē-tiņam psiholoģijas jautājumos ... Ha-ha! ... Sievietes ... Pat pa sieviešu līniju viņš ir lietpratējs, bestija tāds! .., «Vajadzīga īsta sieviete...» Tur jau ir tā lieta: kur lai Uzlā viņu ņem, šo īsto sievieti! ... Nē, tā tik ir ideja ... Ha-ha-ha! ... Raksti tik notis un spēlē vajā ...»

Sūkdams vīnu, Polovodovs pārcilāja prātā visas viņam pazīstamās sievietes un meičas, kas tomēr neatbilda priekšā stāvošā uzdevuma prasībām. «Nē, tas nav tas ...» Polovodovs domāja, acis aizvēris, atsaukdams atmiņā virkni pazīstamu sieviešu seju... «Māsas Baha-revas, Alla, Anna Pavlovna, Aņa Pojarkova... velns viņu zina kas tie par cilvēkiem: kā dēļ viņas dzīvo, ģērbjas, izbrauc — šie nožēlojamie radījumi, kas nekur un nekam nav derīgi, izņemot laulību, ar ko aprobežojas visi viņu mērķi, cerības un vēlēšanās. Tpū! ... Vai tad viņu putna galviņas spējīgas kādreiz pacelties līdz īstas idejas augstumiem, kas pilnīgi pārņem cilvēku savā varā un padara to par savu vergu? Privalovs, liekas, lakstojas ap vecāko Bahareva meitu, bet no tā diezin vai kas sanāks, jo viņš ieradies Uzlā mazliet par vēlu. . . Lūk, Zosja Ļahovska, tā, protams, spētu izpildīt ne tādu vien uzdevumu, bet vienkārši nav iedomājams, ka viņu varētu iesaistīt šādā lietā, turklāt pēdējā laikā viņa tādā CI5-vaina, tāda pavisam saskābusi... Bet varbūt Zosja vēl kādreiz noderēs,» Polovodovs klusībā izlēma, pirkstus knikšķinādams. «Tikai tā nolādētā jaunavība visam par traucēkli.»

Tālāk Polovodovs domās pakavējās pie Uzlas vidēļo aprindu dāmām, bet šeit uz katra soļa bija tikai pretīgums un galīgi ne uz ko nevarēja cerēt. Varbūt vienīgi

Katja Kolpakova varēja gūt īslaicīgus panākumus, bet arī par to vēl jāšaubās. Ir Uzlā viena ārsta atraitne, ņiprs sievišķis, tikai ar viņu nekas neiznāks.

«Nu, bet tie ir nieki: būtu tikai šķirba, blakts atradīsies,» Polovodovs sevi mierināja; viņš, pašam nemanot, dzēra vīnu glāzi pēc glāzes un stipri apreiba. «Bet, palūk, krusttētiņš — viņš savā ziņā ir astotais pasaules brīnums ... Ha-ha-ha!... Pērle ...»

Polovodovs, atcerēdamies smieklīgo radinieku, skaļi smējās un skaļā balsī pats ar sevi sarunājās. Šī runāšanās pašam ar sevi un it sevišķi dīvainie smiekli aizskanēja līdz pat viesistabai, caur kuru gāja Antoņida Iva-novna baltā, smalkā batista peņuārā.

— Kas ir pie kunga? — viņa jautāja sulainim.

— Neviena nav...

— Kā — neviena? Es nupat dzirdēju, kā tur sarunājās un skaļi smējās.

— Tas ir viņš viens pats ...

— Kas par muļķībām! — Antoņida lvanovna nomurmināja un gāja pati uz kabinetu. — Vai drīkst ieiet? — viņa jautāja, mazliet pavērusi durvis.

— Drīkst, drīkst...

Antoņida lvanovna iegāja, aplūkoja tukšo kabinetu un tikai tagad pamanīja sev pievērstu ciešo, neskaidro vīra skatienu.

— Kas te nupat sarunājās un smējās? — viņa diezgan stingri jautāja vīram.

— Es, Tonīt... Ha-ha!... Nomocīja mani šis ... šis krusttētiņš ... Vari iedomāties ...

— Šim gadījumam par godu tu droši vien arī piesūcies kā lūks?...

Kamēr Antoņida lvanovna teica to, ko visas sievas saka iedzērušiem vīriem, Polovodovs uzmanīgi aplūkoja sievu, tās slaido stāvu, no kura strāvoja ziedoša sievišķība, skaisto seju, gudro, laisko skatienu, sapņaini maigās acis. Patiešām viņa šodien bija daiļa, un Polovo-dova galvā pavīdēja viņa paša laimīgā doma: kāpēc meklēt darījumam nepieciešamo sievieti, ja tā stāv viņa priekšā?... Jā, viņa bija tā pati sieviete, par ko tas nule bija domājis. Antoņidas Ivanovnas baltajam pe-ņuāram pie paša kakla bija atpogājusies viena poga, un starp volāniem un mežģīnēm saredzamas mazas bedrītes, kas savienoja kaklu ar krūšu daļu: tikai antīkām statujām mēdz būt tāds krūšu veidojums. PolovodoVs bija plastikas pazinējs un tīksminājās tagad par sievu ar īsta mākslinieka acīm.

— Tonīte.., sieviete... — viņš ierunājās, cenzdamies piecelties no sava bīskapa krēsla.

Antoņida Ivanovna pa pusei nicinoši paskatījās uz piedzērušo vīru un klusēdama izgāja no istabas. Viņai bija šausmīgi karsti, tik karsti, ka galīgi ne par ko negribējās domāt; iedama iekšā nākamajā istabā, viņa jau bija aizmirsusi piedzērušo, skaļi smejošo vīru.

VIII

Pēc brauciena pie Polovodova Privalovs dienu vēlāk gribēja doties pie Ļahovska. Kamēr viņš nebija apmeklējis aizbildņus, bija neērti braukt uz Šatrovas rūpnīcām, kurp tagad viņu vilka ar sevišķu spēku, tāpēc ka turp bija aizbraukusi Nadežda Vasiļjevna. Šis pēdējais apstāklis bija Privalovu visvairāk pamudinājis ātrāk tikt galā ar nepatīkamo apmeklējumu vecajā Privalovu ligzdā.

Pulksten desmitos no rīta Privalovs bija pilnīgi gatavs un tikai nogaidīja vēl pusstundu, lai brauktu tieši pie Polovodova. Kad viņš jau vilka rokās cimdus, istabā iebrāzās Viktors Vasiļjevičs tabakas krāsas vizītsvārkos.

— Redzi, cik jauki! — jaunais cilvēks kļuva priecīgs, aplūkodams Privalovu no visām pusēm. — Tātad braucam? Tikai kāpēc tu esi fraku uzvilcis, brālīt... Izbaidīsi vēl labus ļaudis. Nu, viss vienalga, braucam.

— Bet uz kurieni tad brauksim? — Privalovs brīnījās.

— Kā — uz kurieni? Tas nu gan ir mīļi no tavas puses . .. Vesela nedēļa pagājusi, bet viņš acu nerāda un vēl prasa — «uz kurieni?». Ak tu... Nu, es jau uz tetfi nedusmojos, bet atbraucu speciāli pēc tevis, tāpēc ka’ māte sūtīja. Man jau nu gan nospļauties par tevi... Nudie! ... Staigā vien staigā uzmestu lūpu ... Ak, cik tas gan svarīgi, ka tētiņš tev galvu mazgājis; es taču neskaišos uz viņu par to, ka viņš man noliedzis viņam pat acīs rādīties. Nemaz. Un kādēļ? Tēvs, protams, ir gudrs cilvēks, gudrāks par mani un tevi; ja tā apdomā, i.kJ viņš tomēr ir vecis un pie tam vēl slims vecis..* Ak, tad tāds tu nu esi, Jeruslan Lazarevič! Māte gaidīja, gaidīja, beidzot sūtīja tev pakaļ. «Diez vai Serjo-/iņš nav slims no brauciena,» saka, «vai varbūt dusmojas uz mums...» Bet es viņai tieši tā pateicu: «Nieki, ilvilkšu tev tavu Serjožiņu aiz pakaļkājām...» Nē, bez jokiem, brauksim ātrāk, man patiešām nav laika.

— Es jau pats biju domājis pie jums iegriezties.

— Nemelo nu, brālīt, mani nepiekrāpsi, tev taču bail no tēva? Bet es tev teikšu, ka pilnīgi veltīgi. Man vienalga, kas jums tur par lietām, bet tikai vecais būs pat priecīgs. Nudie... Mēs iesim tieši uz māmiņas galu. Nu, vai tad brauksim, vai? Es ar savu zirgu atbraucu tev pakaļ.

— Ar prieku.

— Tikai novelc fraku, citādi visus izbiedēsi: putnu biedēklis kas putnu biedēklis ar to savu fraku. Atvaino jau nu gan mani...

Privalovs frakas vietā uzģērba svārkus un visu laiku domāja par to, vai Viktors Vasiļjevičs viņu nemuļķo.

— Un, klau, ko tev teikšu, — Viktors Vasiļjevičs sacīja, iegrozīdamies droškā sāniski, — ja gribi izdarīt māmiņai pa prātam, atnāc vienkārši tāpat, bez liekām ceremonijām, vakarā... Saproti — kā ģimenes cilvēks. Māmiņai patīk spēlēt preferansu, nu tad piedāvā viņai savus pakalpojumus. Vecā neprātīgi mīl tevi un ir pat novājējusi pa šo laiku.

— Es šajās dienās braukšu uz rūpnīcām, — Privalovs ieteicās, kad viņi jau tuvojās Baharevu mājai.

— Blēņas! Kāpēc tev uz turieni jābrauc? Nadja tur bija un var pastāstīt, ka viss ir pilnīgā kārtībā... Pagaidi vēl kādu mēnesi, tad es varēšu braukt kopā ar tevi.

— Vai tad Nadežda Vasiļjevna atgriezusies?

— Protams, atgriezusies... Es taču tevi nemānīšu.

iMarja Stepanovna saņēma Privalovu ar asarām acīs un

ilgi pārmeta viņam, kāpēc viņš tos aizmirsis.

— Nu, ja pie tēva negribi braukt, būtu pie manis iegriezies, ko es te visu neizdomājos par tevi. Ja nu tu būtu svešs, bet par tevi taču sirds sāp... Redz, kāds mums tēvs, kā tikai kas — tūlīt lielajā.

— Es nekādā ziņā nevainoju Vasiliju Nazariču, — Privalovs teica, — man pat prātā nav nācis apvainoties ii2 viņu mūsu pēdējās sarunas dēļ. Tomēr man, Maija Stepanovna, visu šo laiku bija ļoti smagi...

— Zinu, ka smagi, mīļais. Tev ir smagi, bet man divtik, tāpēc ka tu esi atbraucis dzimtajā pusē, bet nav neviena, kas tevi apmīļo. Ja nav mātes, tad nav arī mīļa glāsta... Bērēji un pamācītāji allaž atradīsies, bet vai būs kāds, kas pažēlos?

Šie vienkāršie vārdi Privalovu aizkustināja, un viņš ar sevišķu maigumu noskūpstīja labajai vecītei roku. Viņu apņēma senā sirsnība, un viņš atkal vairs nebija viens kā pirms dažām minūtēm. Marjas Stepanovnas puse šoreiz likās sevišķi mājīga — viss te liecināja par patriarhālu vienkāršību, sākot ar senlaicīgām mēbelēm un beidzot ar ģerānijām uz logiem. Privalovs neviļus atcerējās Agripinas Filipjevnas un Polovodova mājas iekārtu, kur viss bija neīstas greznības pilns, viss iekārtots izrādīšanai.

— Ko tikai es visu neizdomājos par tevi, — Marja Stepanovna turpināja, nosēdinādama viesi uz zema Ka-rēlijas bērza dīvāniņa, — ka tu esi slims, ka esi saskaities uz mums visiem, un vēl diez kādi nieki līda galvā. Bet tad nenocietos: sak, sūtīšu Vitju un aizsūtīju ar. Varbūt iztraucēju tevi?

— Nē, kādēļ...

— Vai toreiz pie Ļahovska biji?

— Nē.

— Ta jau domāju: vai nu tev prāti pie Ļahovska. Doma, mums tāpēc viegli, ka mūsu tēvs viņreiz tevi tā pieņēma... Viņš kļuvis ātrs: vai nu tas no slimības, vai virsū jau nāk tādi gadi... nekā nesaprotu.

Dosifeja pasniedza patvāri un priecīgi ieīdējās, kad Privalovs viņu uzrunāja. Ar zīmēm paskaidrojusi, ka sirmais vecis ar lielo bārdu dusmīgs, viņa sarauca uzacis un pat padraudēja ar dūri uz Vasilija Nazariča pusi. Marja Stepanovna jautri iesmējās un caur asarām noteica:

— Nu, nu, Dosifejuška, neskaisties... Mums tāds vecis ar sirmu bārdu bijis nebijis: viņš ir viņš, un mēs esam mēs.

Bet mēmā nerimās un ar mīmikas palīdzību ļoti izteiksmīgi paskaidroja, ka sirmais vecis arī Kostju nemīl, ka viņš ir nikns un nelāgs. Marja Stepanovna uzlēja ! i.'jj^^enlaiku tējkannā ar neparastam puķēm un, traukus izkārtodama, jautāja:

— Bet vai pie Polovoclova biji?

— Jā, pirms pāris dienām.

— Kazi, jautri bija. Viņš, eku, gan tāds balamute un tik: izmanīgs, tik veikls, tas nekas, ka izskatās pēc siļķes ... Arī sievu redzēji?

— Arī sievu redzēju.

— Patika?

— J-jā ... ļoti skaista sieviete. Bet es gan viņu lāgā neaplūkoju.

— Nemelo, nu, lūdzu, — smaidīdama teica vecenīte un palūkojās uz Privalovu ar piemiegtām acīm; viņa gribēja pēc tā sejas izteiksmes uzminēt, kādu iespaidu atstājusi Antoņida Ivanovna. «Melo,» viņa klusībā nosprieda, kad Privalovs pasmaidīja.

Antoņida Ivanovna, pēc Baharevas domām, bija pirmā skaistule Uzlā, un viņa bieži mēdza sacīt, galvu šūpodama: «Viss šai Antoņidā Ivanovnā ii pārāks — gan pilnīgums, gan seja, gan gaita!» Pie tam Marja Stepa-novna katru reizi ar īsu nopūtu atcerējās, ka, «lūkr Nadjai, lai viņa būtu īsta sieviete, trūkst apaļuma, bet Veriņai ir melnīgsnēja āda un uz rokām matiņi kā vīrietim».

— Nu, stāsti — ar ko tevi Antoņida Ivanovna cienāja? — vecīte pratināja savu viesi.

Privalovs pastāstīja, kā mācēja, par Polovodovu pusdienām.

— Tu saki, ka pusdienas ēdāt dārzā?

— Dārzā ...

— Tad jau, kā redzams, tavam pilnvarotajam bija kļuvis karsti... Esi nu gan atradis sev pilnvaroto, neko teikt! ...

— Kas viņam vainas, Marja Stepanovna?

— Es jau viņu nepeļu, dārgumiņ, varbūt tev viņš ir •labs cilvēks, es tikai tā saku. Visu laiku ar mūsu Viktoru Vasiļjiču pinas... Ai-ai-ai!... Kazi, biji arī pie Verjovkiniem?

— Biju. Iegriezos pie Nikolaja Ivaniča, lai kopā brauktu pie Polovodova.

Tā... Kad es, rau, šos Verjovkinus atceros, man jābrīnās: kurā gan bērni viņiem atsitušies. Māte — vāciete, lai gan ar Hinu runā franciski; tēvs izskatās pēc ķestera, bet ņemsim kaut vai to pašu Antoņidu Icva-novnu — tādu skaistuli izaudzinājuši! Vai ari ja ņemam Nikolaju Ivaniču: ja no tālienes uz viņu paskatās, tad jauneklis tīri kā no mūsu tirgoņu kārtas, nudie!... Tikai man no viņa bail, no tā tava pilnvarotā: kā izbola acis un sāk elst... Stāsta, viņš pārāk pārdroši tiesājoties, nu, un dzērājs tāds, ka nedod žēlīgais dievs. Skaties — pārāk ar viņu nepinies!

Pie tējas galda drīz vien sapulcējās visa ģimene. Na-dežda Vasiļjevna šodien Privalovam likās sevišķi jautra. Viņa pastāstīja par savu braucienu uz Šatrovas rūpnīcām, par to, ka Kostja gaida Privalovu utt. Viktors Va-siļjevičs un Veriņa kā parasti muļķojās, lai gan Marja Stepanovna raidīja tiem pašus bargākos skatienus.

— Mēs kopā ar Sergeju Aleksandriču brauksim uz Šatrovu, — paziņoja Viktors Vasiļjičs.

— Par revidieri, vai? — Marja Stepanovna jautāja izsmējīgi. — Tad, kazi, tāpēc Kostja pēc tevis noilgojies, nevar vien sagaidīt...

— Vispirms vēl jāprasa Sergejam Aleksandričam, vai viņš tevi ņems līdzi, — Veriņa piebilda, skandinādama tēj karotīti.

— Vai nu tu, varavīksne, arī vari ko saprast? — Viktors Vasiļjevičs atkodās.

Lai galīgi uzjautrinātu pie tējas salasījušos sabiedrību, Viktors Vasiļjevičs ņēmās stāstīt kādu neparastu anekdoti par Ivanu Jakovjiču, un viss beidzās ar to, ka Marja Stepanovna neatjāva viņam izstāstīt to līdz galam, tāpēc ka anekdote novirzījās uz ļoti pikantiem sīkumiem, par kuriem bija neērti runāt meiteņu klātbūtnē.

— Nerunāšu jau, nerunāšu... — Viktors Vasiļjevičs

piekrita. — Gan es vēlāk Sergejam Aleksandričam vienam izstāstīšu. Kur tādas saldskābas jaunkundzes sarodas — tur ne par ko nedrīkst runāt... Bet Zosjai — tai viss vienalga, stāsti, kas patīk. (fs0

— Nu nemelo taču, dieva dēļ, — Marja Stepanovna lūdzās. — Tā jau nu viņa tevi klausīsies! Tā meiča nav no tādām, ar viņu runā, bet apdomā ...

— Māmiņ, Zosja taču nekad nerunā ar Vitju, — sarunā iejaucās Veriņa. — Viņš tai tikai galošas pasniedz un dažreiz aizskrien kaut kur viņas uzdevumā ...

— Bet kad tad tu pie Ļahovska brauksi? — Marja

Stcļbanovna jautāja Privalovam. — Tu pārāk ilgi gatavojies ... Un uz rūpnīcām arī nebrauc.

— Kas lēni nāk, tas labi nāk, — smaidīdams atbildēja Privalovs.

IX

— Atnāc gan atkal kādu vakaru, — Marja Stepa-novna teica Privalovam, kad viņš gāja projām.

— Ar lielāko prieku, — Privalovs atsaucās, atcerēdamies Viktora Vasiļjeviča padomu attiecībā uz preferansu.

— Kā nu pats zini — ar prieku vai bez prieka. Garlaicīgi šķitīs ar vecenēm sēdēt? Mums jau nav nekāda lielā jautrība ... Nekas, pagarlaikojies vien.

Bet vakari Baharevu mājā Privalovam nepavisam nešķita garlaicīgi, tieši otrādi — viņš skaitīja stundas, kad atkal varēs doties uz Baharevu ģimenes ligzdu.

Vairāk par visiem Privalova vakara apmeklējumi iepriecināja Veriņu, lai gan viņai no šiem apmeklējumiem tika vismazāk. Šai praktiskajai meičai vairāk par visu patika tas, ka viņu mājā beidzot ieradies īsts vīrietis ar visām līgavaiņa pazīmēm. Agrāk šie vakari bija līdz nelabumam garlaicīgi, tāpēc ka Marjas Stepanovnas pusē pulcējās vienīgi sieviešu sabiedrība, turklāt kas par sabiedrību: atvilkās vecā Razmahņina, atnāca Pavla Ivanovna ar savām bezgalīgajām mežģīnēm, dažreiz iegriezās vēl kāda vecenīte, un tas arī viss. Padzēra tēju, patērzēja un nosēdās pie kāršu galda spēlēt preferansu. Ja bez Pavlas Ivanovnas neviena cita nebija, spēlēt tika nosēdināta Veriņa, kurai bija šausmīgi garlaicīgi un kura paklusām saujā žāvājās. Hinas ierašanās tāda nedzīva vakara vidū bija vesels notikums, un Veriņa bērnišķīgi skatījās viņai tieši mutē, no kurienes kā sausi zirņi no caura maisa neapturami bira visdīvainākie jaunumi. Veriņa vienmēr priecājās pat par mūķenēm bībelniecēm, svētceļniecēm un dažādām dievbijīgām vecenītēm, tāpēc ka kopā ar viņām Marjas Stepanovnas pusē ieplūda svaiga gaisa vēsma, kas atnesa sev līdzi visdažādāko krājumu Visādu likstu, sāpju un bēdu, ar kurām vārga pasaule aiz Baharevu mājas sliekšņa.

Vasilijs Nazaričs pusi gada pavadīja raktuvēs, bet otru pusi gandrīz visus vakarus strādāja kabinetā vai ari-ap-meklēja dažādus vajadzīgus cilvēkus. Par Viktoru Va-siļjiču nemaz nav ko runāt: krēslai iestājoties, viņš pazuda no mājas ar apskaužamu akurātību un atgriezās tikai no rīta. Nadežda Vasiļjevna vakarā arī reti parādījās Marjas Stepanovnas pusē, tāpēc ka parasti šai laikā uzturējās savā istabā — «lasīja grāmatā», kā par viņu mēdza sacīt Marja Stepanovna. Tādā kārtā Privalova ierašanās apgrieza vakara dzīvi Marjas Stepanovnas pusē ačgārni un padarīja to drudžaini darbīgu salīdzinājumā ar agrako. Pavla Ivanovna ieradās akurāti katru dienu, kad atnāca Privalovs, un trijatā viņi nosēdās pie bezgalīgā preferansa. Pēc Marjas Stepanovnas prasības Na-deždai Vasiļjevnai bija jāmet pie malas sava «lasīšana grāmatā» un arī jāpiedalās preferansā vai jākavē viesim laiks sarunās.

— Par ko tad es ar viņu lai runāju? — Nadežda Vasiļjevna jautāja. — Runāt uz pasūtījumu ir ļoti grūti.

— Labi, labi... ar citiem proti runāt, bet nu kā mēli norijusi.

— Ar kādiem citiem?

— Nu, pie saviem Ļahovskiem, kazi, arī runā ... Neklusējat taču, kā ūdeni mutē ieņēmuši...

— Pie Ļahovskiem, māmiņ, preferansu nespēlē, bet runā, kad gribas un ko gribas.

— Nemāžojies, kad tev saka. Pie Minas arī negribi braukt vizītē ...

— Jūs zināt, kāpēc es pie viņas negribu braukt.

Marjai Stepanovnai pēc Vasilija Nazariča saraušanās

ar Privalovu gandrīz pavisam bija sašļukusi dūša attiecībā uz slepenajiem plāniem; Privalovs nerādīja pie viņiem ne acu, Nadežda Vasiļjevna neparko negribēja braukt pie Hinas, — vārdu sakot, iznāca tā, ka Privalovs pilnīgi nokļuvis veiklās Hinas rokās, kura tūdaļ centusies izmantot savu ārkārtīgi izdevīgo stāvokli. Šai kritiskajā brīdī Marja Stepanovna tad arī izšķīrās iztikt pavisam bez Hinas un vadīt lietu pilnīgi patstāvīgi. Tagad viņa bija svētlaimes kalngalos, tāpēc ka Privalovs, šķiet, ar sevišķu patiku pavadīja vakarus pie viņiem un manāmi meklēja gadījumu, lai parunātos ar Nadeždu Vasiļjevnu; Marja Stepanovna katru reizi ievēroja, ka meitas klātbūtnē Privalovs atplaukst un slepus šad tad uz to palūkojas.

.s-^Dod, dieviņ, lai viss labi izdotos! — Pavla Ivanovna dažreiz čukstēja, kad bija palikusi vienatnē ar Marju Stepanovnu.

— Kaut kā dīvaini, — Marja Stepanovna nopūtās. — Es to Serjožu nesaprotu... Viņā kaut kā trūkst, rak-9tiira nav: gatavojas, gatavojas uz kaut kurieni doties, bet skaties — nokļuvis citā vietā. Un tagad ari attiecībā uz Nadju: viņam tā it kā patīk, bet viņš arī it kā pat baidās no tās ... Vai tā nu vajadzēja — šitāds vīrietis baidās no kaut kāda skuka! Un šī arī — smejas par viņu... Es viņai cauri redzu: pilnīgi tētiņā atsitusies, lieku vārdu nepateiks.

— Kā jau jaunava, Marja Stepanovna... Tagad taču meičas ir izglītotas un ņipras, ne tā kā mūsu laikā. Nu, un viņām jau viss iznāk pa savai modei.

— Iznāk, bet ne visai... Mūsu laikos līgavainis atbrauca mājā, paskatījās iztālēm uz līgavu — un pēc tam bija kāzas. Bet tagad: stiepj, stiepj, staigā, staigā, runā, runā gudri, un skaties — viss izjūk un laiks velti zaudēts.

Pēc vienas ļoti garlaicīgas preferansa partijas, kad Marja Stepanovna izgāja no istabas, lai izrīkotu Dosi-feju saimniecības darīšanās, Nadežda Vasiļjevna, pētoši un uzmanīgi palūkojusies Privalovā, jautāja:

— Vai jums tiešām patīk spēlēt kārtis?

— Jā.

— Nevar būt. Jūs tikai gribat izpatikt mātei un droši vien šausmīgi garlaikojaties.

— Tieši otrādi: man ļoti patīk šī mierīgā noskaņa jūsu mājā, un es nekā cita labāka nevēlos.

Jaunava neticīgi paskatījās uz Privalovu un nekā neatbildēja. Bet otrā reizē, kad viņi palika divatā, tā nopietni jautāja:

— Pagājušajā reizē jūs teicāt, ka jums ļoti patīkot mūsu mierīgā noskaņa, — vai tas bija nopietni teikts?

Pilnīgi nopietni.

— Bet vai jūs nejūtat nekādu disonansi, kas caurauž šo mierīgo noskaņu?

— Es labi nesaprotu, ko jūs ar to gribat sacīt...

Nadežda Vasiļjevna uz brīdi iegrima domās un acīmredzot šaubījās, vai izteikt savas domas, bet, palūkojusies Privalovam acīs, viņa klusu teica:

— Visur ir šīs disonanses, Sergej Aleksandrič, un jūs, liekas, jau esat dabūjis izjust to iedarbību. Tēvamfnfās brīžiem izlaužas, bet pēc tam viņš pats nožēlo savu nesavaldību un tikai lepnības dēļ negrib atklāti atzīt, ka bijis netaisns. Ņemsim kaut šo notikumu ar Kostju. Vai zināt, kādēļ viņi nesapratās?

— Jā, liekas, tā paša iemesla dēļ, kura dēļ sastrīdējāmies mēs, tas ir, atradņu dēļ.

— Ar to starpību, ka jūs ar Kostju pilnīgi dažādi izteicāties par atradnēm: jūs negribat būt zeltrūpnieks tādēļ, ka uzskatāt tādu nodarbību par pilnīgi neauglīgu; Kostja turpretim uzskata zeltrūpniecību par pilnīgi produktīvu darbu, un domstarpības ar tēvu viņiem bija tikai jautājumā par raktuvju strādniekiem... Viņš stāsta šausmu lietas par šo strādnieku stāvokli zelta raktuvēs un salīdzināja tās ar katorgu, kad tēvs prasīja, lai viņš brauktu tam līdzi uz atradnēm.

— Bet raktuvju strādnieku stāvokli taču var uzlabot — tas ir atkarīgs no pašiem zeltrūpniekiem.

— Tā jau ir tā lieta, ka Kostja pierāda pilnīgi pretējo, tas ir: ja raktuvju strādniekiem radītu normālus apstākļus, tad labākās raktuves nestu uzņēmējiem tikai zaudējumus. Viņi strīdējās dedzīgi, un Kostja izteicās ļoti asi par milzīgajām bagātībām, kuras sarauš zeltrūp-nieki. Savu tiesu pārmetumu dabūja arī jūsu senči, bet tēvs visu to attiecināja uz sevi un briesmīgi saskaitās uz Kostju.

— Bet kā jūs domājat, Nadežda Vasiļjevna, — Kos-tjam ir taisnība vai nav?

— Gan ir, gan nav. Taisnība tai ziņā, ka, piemēram, mūsu bagātību patiešām radījuši brīvprātīgo katordznieku sviedri un asinis. Tas tā patiešām no vienas puses, bet no otras — Kostjam, manuprāt, nav taisnība . .. Proti, viņš aizmirst to, ka tēvs izaudzis un mūžu nodzīvojis ar zināmiem uzskatiem, pret kuriem kritiski izturēties viņš galīgi nav spējīgs. Turklāt jo sevišķi tēvam zeltrūpniecību dara svētu Guļajevu un Privalovu tradīcijas, un, visbeidzot, viņš pats ir sava darba fanātiķis un skatās uz to kā uz svētumu, nevis kā uz personiskās iedzīvošanās avotu. Tāda ir pirmā mūsu mierīgās noskaņas disonanse, — Nadežda Vasiļjevna pabeidza savu runu ar mazliet skumju smaidu. — Mēs dzīvojam kā parazīti, un mūsu bagātība ož pēc tūkstošu nabagu asi-nlmu.. Jums jāpiekrīt, ka šādas patiesības apzināšanās vien ir spējīga saindēt dzīvi.

— Jūs spriežat loti droši... — domīgi sacīja Priva-lovs. — Un zināt — es tūkstošreiz esmu domājis to pašu, tikai attiecībā uz savu mantojumu. ** Jūs moka doma tikai par zeltrūpniecību, bet uz manas sirdsapziņas bez naudas, kas iegūta no zeltrūpniecības, kā liels smagums vēl gulst rūpnīcas, kuras dibinātas uz baškīriem atņemtās zemes un uzceltas ar rūpnīcās strādājošo zemnieku darbu.

— Jā... Bet jums ir izeja: jūs varat savu parādu atmaksāt tādā vai citādā veidā. Taču pavisam kas cits ir mūsu personiskā dzīve, mūsu pasaules uzskats, mūsu morāles principi, centieni un vēlēšanās. *. Tieši tāpēc es arī sāku runāt ar jums par disonansēm. Ņemsim, piemēram, kaut mūsu vecticībniekus: kas palicis pāri no tā, par ko mira simtiem cilvēku, izcieta spīdzināšanu, trimdu, klaiņoja pa mežiem kā zvēri? ... Pilnīgi nekas, atskaitot nedzīvo formu un šādas tādas ceremonijas. Un ar šo burta kalpību piesātināta visa dzīve! Palūkojieties, kā mēs izturamies pret citiem! Cik daudz visrupjākās liekulības! ... Bet pats sliktākais tas, ka mēs ar šo liekulību nopērkam sev pilnīgi mierīgu sirdsapziņu.

Nadežda Vasiļjevna ar lielu aizrautību attīstīja savu galveno domu par disonansēm, un Privalovs visu laiku raudzījās uz viņu ar izbrīnu: seju tai klāja sārtums, acis mirdzēja, vārdi lauzās neapturamā straumē.

— Sakiet, lūdzu, Nadežda Vasiļjevna, tikai vienu, — jautāja Privalovs, — kad un kā jūs paspējāt tik daudz pārdomāt?

— Jūs gribat sacīt, kas man to mācījis? O, tas ir ļoti garš stāsts... Daļēji vainīgs Kostja, tad dakteris Sara-jevs, pie kura es mācījos kopā ar Zosju Ļahovsku; beidzot, esmu šo to lasījusi...

Privalovs redzēja, ka jaunavai gribējās viņam kaut ko vēl pateikt, bet viņa noturējās.

Vairākas šādas sarunas strauji tuvināja Privalovu un Nadeždu Vasiļjevnu; starp viņiem izauga tā neredzamā saikne, kas neizpaužas vārdos, bet ko tikai jūt. Privalovs ieraudzīja jaunavu pilnīgi citā gaismā: viņu nomāca bagātā vide, kurā bija jādzīvo, ikviena neīsta nots, kuru Baharevu mājas dzīvē bija tik daudz, beidzot bezdarbīgā, nejēdzīgā un bezmērķīgā bagātas līgavas

loma. Bieži viņi priecīgi atklāja, ka domājuši par -vieniem un tiem pašiem jautājumiem, mocījušies tajās pašās šaubās un nereti nākuši pie vieniem un tiem pašiem secinājumiem. Privalovam nebija nekādu šaubu, ka Na-dežda Vasiļjevna dzīvo tēva mājā tikai ārēji, bet viņas dvēsele pieder citai pasaulei, citiem ļaudīm. Dažreiz meiča izteicās pārāk asi par piederīgajiem un Privalovs nevarēja nejust, ka viņa ir kāda cilvēka sevišķā, ļoti stiprā ietekmē un daudz ko neizsaka līdz galam.

Privalovs savukārt ļoti sīki izstāstīja par saviem nākotnes plāniem. Šatrovas rūpnīcas viņš uzskatīja par savu vēsturisko parādu, kas viņam jāatmaksā četrdesmit tūkstošiem rūpnīcu iedzīvotāju un baškīriem. Kādā veidā viņš to izdarīs — pagaidām vēl nav skaidrs, un vajadzēs iīkoties tā, kā mācīs pieredze. Vienīgi tikai šai nolūkā viņš rūpējas par savu mantojumu, no kura viņam pat nav tiesību atteikties. Bet, iekāms būs iespējams ķerties pie šo plānu izpildes, nepieciešams atbrīvot rūpnīcas no valsts parāda, un tas ilgs varbūt gadus desmit.

— Attiecībā uz aizbildnību un valsts parādu Kost ja būs ar jums pilnīgi vienis prātis, — sacīja Nadežda Va-siļjevna, — bet attiecībā uz plāniem par vēsturiskā parāda dzēšanu jūs viņā sastapsiet maz līdzjūtības.

— Kāpēc jūs tā domājat?

— Pēc visa kā: jums rūpnīcas nav sirdij tuvas, bet Kostja šai ziņā ir pilnīgs fanātiķis. Viņš neko citu pat dzirdēt negrib kā tikai par rūpnīcu darbu.

Privalovs sīki paskaidroja, ka rūpniecību Eiropā un arī pie mums pilnīgi nepelnīti atbalsta valsts un pat zinātne un ka tā kā smags slogs gulstas uz galveno tautas labklājības avotu — zemkopību. Šis atzinums sevišķi pareizs ir attiecībā uz Krieviju, kas vēl ilgi paliks lielāko tiesu tikai zemkopības zeme. No šā viedokļa krievu rūpnīcas, ko uzcēluši dzimtcilvēki uz zemes, kura iegūta par velti, pašlaik valsts ekonomikā ir tikai trums, jo pastāvēt, vienīgi pateicoties augstajiem tarifiem, garanti? jām, subsīdijām un citām priekšrocībām, kas atnes milzīgu Jaunumu visai tautai un padara bagātus vienīgi rūpniekus.

— Tagad es saprotu, — Nadežda Vasiļjevna sacīji! — Man šķiet, ka tētis jūs toreiz nav sapratis un piekritīs jums, kad aukstasinīgi pārdomās šo jautājumu.

,rrr Nē, es uz to neceru, Nadežda Vasiļjevna.

— Kāpēc ne?

— Nu tā... Pastāv kaut kas līdzīgs fatālismam: cilvēki, kas ir garīgi tuvi, tuvi domāšanas veida, centienu un pat svarīgāko ideju ziņā, izšķiras dažreiz uz visu mūžu vismuļķīgāko nieku, tukšas frāzes, pat viena nesaprasta vārda dēļ.

— Tātad jūs neticat iespējai saprātīgi novērst tādus niekus, ko vajag tikai izskaidrot?

— Kā lai jums pasaka : ir ticu, ir neticu... Niekiem mūsu dzīvē ir pārāk liela loma, un pret tiem mēs dažreiz esam galīgi bezspēcīgi. Tie saista mums rokas un kājas, sagādā daudz visnepatīkamāko sarūgtinājumu un ir citu nieku un sīkumu neizsmeļams avots. Salīdziniet: pats briesmīgākais ienaidnieks tas, kas nomāc mūs nevis ar spēku, bet gan ar daudzumu. Taigā mednieks nošauj desmitiem lāču, bet pats bieži kļūst par odu upuri. Es neaizstāvu savu domu, es tikai izsaku savu personisko uzskatu.

Jaunava kļuva domīga. Viņa pati daudzreiz bija domājusi par to, ko nule izteica Privalovs, un viņas jaunajā sirdī pamodās neskaidras bailes ikdienas sīkumu neaptveramības priekšā.

— Patiešām šie sīkumi mūs nomoka, — viņa piekrita. — Bet ir taču līdzekļi pret tiem?

— Ir un nav, skatoties, kāds cilvēks ...

Pie Bahareviem Privalovs iepazinās ar ārstu Sarajevu, kas vakaros dažreiz iegriezās apmeklēt Vasiliju Naza-riču. Tas bija drukns kungs ap gadiem piecdesmit, platiem pleciem, īsu kaklu, gludi sasukātiem tumšiem^ bet jau krietni iesirmiem matiem un tādu pašu bārdiņu. Ārsts vairs nebija nekāds jaunais, taču izskatījās vēl ļoti žirgts, tikai seja tam bija pilnīgi blāva, kā jau visiem ļoti nervoziem cilvēkiem; mazās, melnās acis no biezo uzacu apakšas raudzījās pētoši un domīgi. Ārsts gāja steidzīgiem, nedzirdamiem soļiem, apsveicinādamies cieši spieda roku un smaidīja visiem vienādu stereotipu ārsta smaidu, par kuru neviens nevarēja tikt gudrs, ko tas nozīmē.

— Mans skolotājs un draugs, — Nadežda Vasiļjevna iepazīstināja Privalovu ar ārstu. — Boriss Grigorjičs atceras jūs vēl no ģimnāzijas laikiem.

— Arī es neesmu jūs aizmirsis, Boris Grigorjič, —

Privalovs atbildēja. — Arī tagad vēl pazītu, ja būtu-jūs sastapis.

— Es gan to neteiktu, — ārsts ierunājās mīkstā krūšu balsī, ziņkāri aplūkodams Privalovu. — Un nav jau brīnums: jūs no zēna esat kļuvis par vīrieti, bet es — tikai nosirmojis. Liekas, vai tas tik sen, kad jūs ar Konstantīnu Vasiļjiču bijāt bērni un Nadežda Vasiļjevna maziņa meitenīte, bet pagājuši taču veseli piecpadsmit gadi, un mums, večiem, atliek tikai atdot savu vietu jaunajai paaudzei.

— Jums, dakter, šodien slikta oma? — smaidot jautāja Nadežda Vasiļjevna.

— Nē, es tikai konstatēju faktu; šī ir viena no tām vecajām patiesībām, kas paliek mūžam jauna.

Privalovs ar sevišķu uzmanību klausījās ārstu. Viņš gribēja tanī saskatīt to skolotāju, kura ietekmē attīstījusies Nadežda Vasiļjevna, bet diemžēl viņš neatrada to, ko meklēja.

— Kā jums patika dakteris? — Nadežda Vasiļjevna jautāja, kad ārsts bija aizbraucis. — Viņš atstāja uz jums nepatīkamu iespaidu ar savu pieklājību un Smaidiem? Tas viņam ir nelabojams trūkums, bet citādi viņš ir lielisks cilvēks, otra tāda vairs nav. Jūs viņu iemīļosiet no visas sirds, kad iepazīsiet tuvāk. Es negribu viņu iepriekš slavēt, lai nesabojātu jūsu iespaidu...

X

Lai kā Privalovs centās atlikt savu apmeklējumu pie Ļahovska, braukt tomēr vajadzēja, un kādā jaukā rītā viņš devās pie Polovodova, lai kopā ar to brauktu pie Ļahovska. Polovodova nebija mājās, un Privalovs gribēja iet projām ar mierīgu sirdsapziņu, ka šoreiz gan viņš nav vainīgs.

— Sergej Aleksandrič, uz kurieni jūs tā skrienat? — viņam uzsauca Antoņida Ivanovna. — Aleksandram Pav-* ličam tūlīt jāatgriežas.

Antoņida Ivanovna stāvēja viesistabas durvīs gaiši zilā peņuārā ar neskaitāmām iešuvēm, mežģīnēm un lentītēm. Garie, gaiši brūnie mati bija ērti saņemti vienkāršā sasukājumā; ap kaklu mirdzēja ametistu virkne. Antôs ņida Ivanovna smaidīja, mazliet miegdama acis, kā to dara teātra ingénues.

jļ-rJūs laikam nobijāties no perspektīvas pavadīt kopā ar mani garlaicīgu pusstundu? Tagad izpirksiet savu vainu un nesmalkjūtību ar tof ka negarlaikosieties ar mani veselu stundu... Jā, jā, Aleksandrs lūdza viņam tūlīt paziņot, tiklīdz jūs atbrauksiet, — viņš tagad ir savā bankā, —bet es tīšām sūtīšu viņam pakaļ pēc stundas. Nu, nobijāties gan?

Antoņida Ivanovna jautri iesmējās un ieveda Priva* lovu mazā, gaiši zilā viesistabā, kas bija iekārtota tajā pašā krievu stilā. Kad viņi gāja cauri zālei, Privalovs ievēroja atvērtas klavieres un jautāja:

— Es, liekas, esmu jūs iztraucējis, Antoņida Ivanovna?

— Nē, kas par niekiem. Es nepavisam neprotu spēlēt... Sēdieties te. — Viņa norādīja atzveltnes krēslu blakus savējam. — Pastāstiet, kā pavadāt laiku. Ak jā, es aizvakar, liekas, redzēju jūs uz ielas, bet jūs izlikāties, ka nepazīstat mani, un pat aizgriezāties uz otru pusi. Ja taisnosieties, ka esat īsredzīgs, tas būs grēks no jūsu puses.

— Apžēlojieties, Antoņida Ivanovna, — Privalovs tik vien spēja pateikt, pārsteigts par mājasmātes neparasto laipnību. — Es labi atceros ielu, pa kuru patiešām aizvakar gāju, bet jūsu ekipāžu nepamanīju. Jūs būsiet kļūdījusies.

— Nē, nek]ūdos.

— Tad vismaz nosauciet ielu, uz kuras jūs mani sa-stapāt.

— Ak, cik viltīgs... — koķeti sacīja Polovodova, plikšķinādama pa atzveltnes krēsla rokturi. — Jūs gribat mani pieķert un atmaskot kā meli? Nē, nomierinieties: es jūs satiku Kalna ielas galā, kad jūs tuvojāties Baha-revu mājai. Es, protams, saprotu, ka jūsu prāts bija pārāk aizņemts, lai skatītos apkārt.

— Ar ko aizņemts?

— Es tikai tāpat pļāpāju, Sergej Aleksandrič. Aizvakar man sāpēja zobi un es jiemaz no mājas neizgāju.

Šādā pļāpāšanā nemanot aizritēja vesela stunda. Pri-valovam pielipa mājasmātes jautrais garastāvoklis, un viņš smējās par tiem jaukajiem niekiem, ko mēdz runāt tādās glītās viesistabās. Antoņida Ivanovna atnesa albumu, lai parādītu Zosjas Ļahovskas ģīmetni. Brīdī, kad viņi aplūkoja albumu un Privalovs velti centās izdomāt kaut ko katrā ziņā asprātīgu attiecībā uz Zosjas

Ļahovskas ģīmetni, viesistabā kļuva dzirdami Polovod^va smagie soli, un Antoņida Ivanovna mazliet atvirzījās nostāk no sava viesa.

— Tas ir mans gūsteknis, — Antoņida Ivanovna paskaidroja vīram, norādīdama ar acīm uz Privalovu.

— Vari iedomāties, kad Sergejs Aieksandričs uzzināja, ka tevis nav mājā, viņš tūlīt gribēja nemanāmi pazust. Par sodu es viņu piespiedu nogarlaikoties veselu stundu manā sabiedrībā ...

— Jūsu stāvoklis patiešām bijis kritisks, — jautri sacīja Polovodovs, noskūpstīdams sievai pieri. — Es nevēlētos būt jūsu vietā.

— Nē, es pavadīju laiku loti patīkami, — apgalvoja Privalovs.

— Lai kaut cik nomierinātu Sergeju Aleksandriču, es parādīju viņam mademoiselle Ļahovskas ģīmetni, — Antoņida Ivanovna sacīja, un acis viņai mirdzēja.

— Nu jauki, — piekrita Polovodovs. — Tagad mums atliek tikai pāriet, pareizāk sakot, pārbraukt no fotogrāfijas pie oriģināla. Tonīt, tu atvaino mūs ar Sergeju Aleksandriču: mēs tūlīt dodamies pie Ļahovska.

— Zinu, zinu ...

— Bet es domāju, ka jūs jau esat bijis pie Ļahovska,— Polovodovs sacīja pa ceļam uz priekšistabu. — Apžēlojieties, tik daudz laika pagājis, bet jūs vēl vienmēr nebraucat. Šodien gribēju jau pats braukt jums paka).

— Ak, cik tu, Aleksandr, esi neapķērīgs, — Antoņida ivanovna šķelmīgi teica, — Sergejs Aieksandričs visu laiku bija aizņemts ...

Polovodovs izlikās nesaprotam mājienu, bet Privalovu pārņēma muļķīga un reizē patīkama sajūta. Uz sliekšņa Polovodovs vēlreiz noskūpstīja sievu, un šī ģimenes laimes aina varēja aizkustināt pat akmens sirdi. Neviens, protams, nebūtu varējis iedomāties, ka šis skūpsts bija tikai viena nots tai lugā, ko spēlēja laimīgie laiilāfļig draugi. Jāpiezīmē, ka. luga nebija rupja sazvērestība, bet klusa vienošanās, kas bija iestājusies pēc lasītājiem jau zināmās rīta ainas. Un dīvaini — pēc vizītes pie maman, kura, protams, ar patiesi aristokrātisku taktu atvēra acis apmulsušajai meitai, Antoņida Ivanovna sāka just it kā lielāku cieņu pret vīru, jo arī viņai dzīvē bija radusies sava interese.

Privalovu māja atradās tās pašas Kalna ielas pretējā galā, kurā bija ari Baharevu māja. Tā aizņēma pašu kalna virsotni un iztālēm izskatījās pēc tāda kā senlaiku kremļa. Vairākas milzīgas baltas ēkas, ko rotāja kolonnas, belvederi, balkoni un dīvainas formas kupoli, ar galveno fasādi izgāja uz nelielu laukumu, bet ar lieliskajiem vārtiem triumfa arkas veidā — uz Kalna ielu. Tūlīt pat aiz galvenās ēkas lejup pa Kalna ielu stiepās vesela virkne mūra piebūvju, kas arī bija izgreznotas ar kolonnām, ar skulpturālām dzegām un arabes-kām. No dzelzs vārtiem atklājās skats uz plašo pagalmu, ko no visām pusēm apņēma mūra saimniecības ēkas, staļļi, lieliska siltumnīca. Tā bija vesela pils muižnieku gaumē; tālāk dibenplānā zaļoja vecs dārzs, kas ar savām alejām aizņēma visu kalna nogāzi. Privalovu pārsteidza tā pati bēdīgā nolaistības un sabrukuma aina, kura bija piemeklējusi Polujanovu, Kolpakovu un Razmahņinu lielos namus. Māja bija greznas drupas: dzegas nobrukušas, jumts sarūsējis un daudzās vietās atlēcis no spārēm veselām joslām; masīvo kolonnu apmetums sen nolobījies, un cauri pāri palikušajam rēgojās apdrupuši ķieģeļi; puse mājas stāvēja neaizņemta un bēdīgi lūkojās ar saviem melnajiem logiem bez rāmjiem un rūtīm. Varēja redzēt, ka jumts dažās vietās klāts ar svaigu krāsu un sienas nesen balsinātas. Vienīgā apdzīvotā vieta visā mājā bija tā puse, ko aizņēma Ļahovskis, un vēl neliels flīģelis, kur atradās kantoris; Siltumnīca un saimniecības ēkas sen bija pārvērstas par degvīna un spirta noliktavām. Privalovam sirds sažņaudzās, redzot šīs drupas. Viņam atkal ļoti iegribējās atgriezties atpakaļ savās trijās istabiņās, lai nebūtu jāredz šī postaža. Kad Polo-vodova kariete, viegli brakšķēdama, pieripoja pie greznajām parādes durvīm, masīvās ozola durvis atvērās un uz sliekšņa parādījās šveicara Paļkas ūsainā, smaidošā seja.

— Vai Ignatijs Ļvovičs mājās? — Polovodovs jautāja, uzskriedams pa kāpnēm tumšajā priekštelpā.

— Mājās, — godbijīgi izstiepies, ziņoja Paļka.

Tas bija īsts haiduks trīs aršīnu garumā, ar nobarotu seju, seno poļu sulaiņu gaumē.

Priekšistaba līdzinājās ministra pieņemamajai istabai*.

ar mīkstu paklāju nosegta marmora mozaīkas grīd&;dienas klātas ar ozolkoka imitāciju, griestus viscaur sedza arabesku slānis, ārkārtīgi greznas kāpnes ar baltiem marmora pakāpieniem un masīvām bronzas margām. Gar kāpņu malām stiepās dzīva eksotisku augu siena, bet lejā uz marmora pjedestāliem atdusējās bronzas tritoni ar augšup paceltām astēm, atbalstīdami mazus amoriņus, kas savās apaļajās roķelēs turēja smagas lampas ar blāvām bumbām.

— Pie viņa ir Alfonss Bogdaničs, — Paļka paziņoja, palīdzēdams Polovodovam un Privalovam novilkt mēteļus.

— Nekas... Alfonss Bogdaničs ir Ļahovska galvenais pārvaldnieks, — Polovodovs paskaidroja Privalovam, kad viņi devās augšup pa kāpnēm.

Privalovs jau no tālienes sadzirdēja dīvainus kliedzienus, it kā ķildotos sievas; skaļas, spalgas skaņas grieza ausīs. Pamanījis Privalova jautājošo skatienu, Polovodovs ar mierīgu smaidu sacīja:

— Kā vienmēr, Ignatijs Ļvovičs ķildojas ar savu pārvaldnieku ... Ha-ha! ... Tas viņiem tā, starp citu; patiesībā tie viens bez otra nevar dzīvot.

Kad viņi uzkāpa otrā kāpņu laukumiņā, Polovodovs pagriezās uz durvju pusi, kas veda saimnieka kabinetā. Aiz durvīm tad arī skanēja kliedzieni, kurus Privalovs tagad dzirdēja pavisam skaidri.

— Lūdzu, Sergej Aleksandrič, — Polovodovs sacīja, atvērdams kabineta durvis.

Ļahovskis sēdēja vecā ādas krēslā ar muguru pret durvīm, bet tas netraucēja viņam redzēt ikvienu, kas ienāca kabinetā, — vajadzēja tikai pacelt acis uz spoguli, kurš karājās iepretim viņam pie sienas. No visas Ļahovska kabineta iekārtas tikai šis spogulis mazliet atgādināja par ērtībām un zināmu pieradumu pie greznības; pārējā iekārta pauda lielu vienkāršību, pat zināmu nabadzību; sienas bija klātas ar izbalējušām, laikam zilasM krāsas tapetēm; griesti no baltiem sen pārvērtušies par netīri pelēkiem, un kakti »pieausti ar zirnekļu tīkliem; parketa grīda sen nobružāta un pārklāta ar pavisam novazātu paklāju, kas bija zaudējis krāsu un pa gabalu izskatījās pēc liela, netīra plankuma. Vairāki veci krēsli, divi nelieli galdiņi kaktos un zems, ar vaskadrānu pārvilkts dīvāniņš pa labi no rakstāmgalda — tās bija vi-

s-is.[kabineta mēbeles. Rakstāmgalds bija apkrauts ar dokumentiem un visdažādāko formātu un krāsu rēķinu grāmatām; ar tām ļoti veikli bija apslēpta noskrandusī vadmala un no galda atlēkušais riekstkoka aplīmē jums.

Ļahovska āriene atbilda kabineta iekārtai. Viņa nelielais, kārnais stāvs iztālēm likās tāds pats netīrs plankums kā paklājs, kas gulēja viņam zem kājām, ar to starpību, ka otrais plankums bija novietojies noplīsušā atzveltnī. Lai gan bija vasara, nomelnējušie un noputējušie priekšlogi nebija izņemti un pats mājastēvs sēdēja vecā vatētā mētelī. Viņa garais, izstieptais kakls bija aptīts ar šalli. Pēc ārējā izskata diezin vai kāds varētu uzreiz noteikt, cik gadu ir Ļahovskim, — viņš piederēja pie tās laužu kategorijas, kuri bija kokaini un izžuvuši kā vecs zobu bakstāmais, par kuriem pareizāk būtu teikt, ka viņiem nemaz nav noteikta vecuma; visu sagraujošais laika rats veļas, it kā viņus apiedams. Tādi izžuvuši cilvēki saglabājas bez pārmaiņām desmitiem gadu, kā tie vecie, satrunējušie celmi, kurus satur kopā tikai miza un kuri gatavi izjukt putekļos no mazākā pieskāriena. Ļahovska galva — tas bija galvaskauss, apvilkts ar sažuvušu, dzeltenu ādu, kas ap acīm sakroko-jās simt sīkās un dziļās rievās. Smaidot šīs rievas kā stari izplūda pa visu seju. Ļahovskim bija garas ūsas un maza dzimumzīme zem apakšējās lūpas; melnie, krietni iesirmie mati veidoja uz galvas jocīgu cekulu. Zilās brilles pastāvīgi atradās uz kuprainā deguna, bet viņš reti raudzījās caur tām, parasti tām pāri, tā ka iztālēm bija grūti uzminēt, kurp viņš attiecīgajā brīdī skatās. Izžuvušajā, sastingušajā Ļahovska sejā dzīvas palikušas vienīgi acis, tumšas, un spožas — tās vēl liecināja par to dzīvības spēka rezervi, kas brīnumainā kārtā bija saglabājusies viņa izkaltušajā stāvā. Alfonss Bogdaničs blakus Ļahovskim bija pilnīgs pretstats: resns, ar resnu galvu, resnu kaklu, resniem, sarkaniem pirkstiem — viņš izskatījās pēc kluča; maziņās cūkas ačeles abpus resnā deguna nemierīgi šaudījās.

— Jūs gribat mani uz vecumdienām izputināt? — Ļa-hovskis kliedza sievišķīgā balsī. — Nē, nē, nē... Es neļaušu sevi vazāt aiz deguna kā vecu muļķi.

Nomierinieties, Ignatij Ļvovič, — mierīgi atbildēja Alfonss Bogdaničs, ar gausu kustību pabīdīdams dažus skaitīkļu kauliņus.

— Alfons Bogdanič, Alfons Bogdanič ... jūs man maucat kaklā cilpu un ieteicat nomierināties! Jā... cilpu, cilpu! ... Bet Privalovs ir šeit, Uzlā, jūs to labi zināt, ja ne šodien, tad rītu viņš ieradīsies un prasīs pārskatu. Uz jums tas neattieksies ...

—■ Ne tikai ieradīsies, bet ir jau ieradies, Ignatij Ļvo-vič, — Polovodovs teica skaļā balsī. — Man ir gods iepazīstināt: Sergejs Aleksandričs Privalovs, Ignatijs Ļvovičs Ļahovskis...

— Ak, piedodiet... atvainojiet... — Ļahovskis sāka knosīties savā krēslā, sniegdams Privalovam kā skaidu sauso roku. — Esmu tik priecīgs jūs redzēt, iepazīties... Gribēju pats braukt pie jums, bet vai tad es varu izlietot laiku pēc saviem ieskatiem: esmu šo nolādēto darbu vergs, strādāju kā katordznieks.

Privalovs kaut ko nomurmināja, bet pats ar izbrīnu aplūkoja ievērojamā Uzlas magnāta sīko stāvu. Tas Ļahovskis, kuru Privalovs bija iedomājies, kaut kur pazuda, bet īstais Ļahovskis, ņemot vērā visus nostāstus par viņa neparasto skopumu un dīvainībām, pārspēja gaidīto. Ir cilvēki, kuru paskats vien jau iznīcina visus par viņiem iepriekš radušos ieskatus, — Ļahovskis piederēja pie šīs kategorijas cilvēkiem — un tas neliecināja viņam par labu.

— Jūs atbraucāt kā saukts — pašā laikā, — Ļahovskis turpināja, šūpodams galvu kā no porcelāna veidota ķīnieša figūriņa. — Jūs, protams, jau būsiet dzirdējis, kādu troksni sacēlis tas zēns, jūsu brālis . . : Jā, jā. Es brīnos . .. Profesors Tīdemanis — tāds jauks cilvēks... Man par viņu ir vislabākās rekomendācijas. Mēs tikko kā izskatījām ar Alfonsu Bogdaniču šādus tādus rēķinus un tagad varam ķerties tieši pie lietas... Lūk, arī Aleksandrs Pav-ličs ir šeit. Es patiešām esmu tik priecīgs, tik priecīgs, ka redzu jūs savā mājā, Sergej Aleksandrič ... Tūlīt arī ķersimies klāt...

«Nu, šis bez jebkādiem ievadiem ķeras pie lietas,» smaidīdams nodomāja Privalovs, nosēzdamies Alfonsa Bogdaniča vietā, kurš bija paspējis nemanīti iziet no istabas.

Polovodovs ar smagu sirdi arī piesēdās pie galda un tālu izstiepa savas kalsnās kājas; viņš skatījās uz Ļahov-ski un Privalovu tādām acīm, it kā gribētu sacīt: «Nu, draugi, ko nu jūs tagad darīsiet... Paskatīsimies!» Ļahov-fikicsi pa šo laiku paspēja izvilkt veselu blāķi papīru un grāmatvedības grāmatu, uzbīdīja savas brilles pavisam uz pieres un sacīja lietišķā tonī:

— Jūs, kungi, laikam smēķējat? Te kaut kur man bija lieliski cigāri...

'Viņš aši palīda zem sava galda, izvilka no turienes tukšu cigāru kasti, iesita ar knipi tai pa dibenu un ar tāda ārsta smaidu, kura pacients tikko nomiris, teica:

— Lūk, šeit bija vesels simts... Lieliski cigāri no Feika. Verjovkins tos izsmēķējis! ... Jā, viņš izsmēķē pa divi cigāri uzreiz, — Ļahovskis sacīja un, pagriezis kasti ar dibenu uz augšu, bēdīgi piebilda: — Neviens vairs nav palicis...

— Neuztraucieties, īgnatij Ļvovič, — Polovodovs viņu mierināja, smaidīdams ar acīm. — Esmu paķēris līdzi...

— Arī man ir, — piezīmēja Privalovs; Ļahovska dīvainības sāka viņu amizēt.

— Nu, tad ir jauki, — nopriecājās Ļahovskis. — Man ļoti patīk labu cigāru dūmi... Jums, Aleksandr Pavlič, droši vien regālijas šķirnes ... Jā? Ļoti labi... Verjovkins smēķē ļoti daudz cigāru.

Pēc šīs epizodes Ļahovskis aizrautīgi metās pie izklātajiem papīriem. Jāatzīst, ka viņš zināja visu lietu kā savus piecus pirkstus un mākslinieciski attēloja aizbildnības pašreizējo ainu. Kā veikls diplomāts viņš sāka no visvājākajām vietām un tūlīt pat notušēja tās ar veselu lēveni skaitļu; tur bija vesela ciparu virkne, vidējie aprēķini par trīsgadēm un piecgadēm, salīdzinošie ienākumu un izdevumu rezultāti, skaitļu analoģijas, tāmes, apsvērumi, projekti; cipari birtin bira, it kā Ļahovskim būtu īpašs nolūks piepildīt ar tiem visu istabu. Privalovs ar sasprindzinātu uzmanību sekoja šim ciparu mudžeklim, kamēr viņam apreiba galva un viņš bija gatavs atzīties, ka sāk apjukt šai ciparu mežā. Lai atvilktu elpu, «^jautāja Ļahovskim:

~ Aleksandrs Pavličs man teica, ka jums esot pēdējā aizbildnības pārskata uzmetums.., Atļaujiet man tajā ieskatīties.

— Jā, jā ... Ir, kā tad, ka ir. Ar lielāko prieku ... -voĻahovskis mīkstiem solīšiem pieskrēja pie loga, parakņājās vairākos kartona vākos un, paskatījies pa logu, pameta papīrus.

— Atvainojiet, es atstāšu jūs uz vienu mirklīti, -tr* viņš noteica un tūlīt pazuda no kabineta; pa pusatvērtajām durvīm bija dzirdams tikai, kā viņš ātri nošļūc lejup pa kāpnēm un pa ceļam izlamā snaudošo Paļku.

— Paskatieties, Sergej Aleksandrič .., Ha-ha!.. f — Polovodovs smējās pilnā kaklā, pievezdams Privalovu pie loga. — Dīvains cilvēks šis Ignatijs Ļvovičs.

Polovodovs atvēra vēdlodziņu, un no pagalma atplūda tās pašas spalgās skaņas, kas nesen. Pa logu Privalovs redzēja, kā Ļahovskis ar gaiļa dedzību uzbrūk masīvajam kučierim Iļjam, kas, noņēmis cepuri, stāvēja kunga priekšā. Zemē mētājās pavisam jauna slota, ko Ļahovskis vairākas reizes pagrūstīja ar kāju.

— Jūs visi esat sarunājuši izputināt mani līdz ubaga spieķim! — nedabiski smalkā balstiņā spiedza Ļahovskis.

— Tev taču aizvakar bija jauna slota! Es pats savām acīm redzēju ... Bija, bija, bija, bija! ...

— Tā jau vēl tagad stāv stallī, — Iļja flegmatiski atbildēja, taustīdams ar vienu roku to vietu, kur citiem cilvēkiem mēdz būt kakls, bet viņam no katūna krekla apkakles līda ārā plata, trekna ādas kroka kā behemotam.

— Man jūsu slota nav vajadzīga.

— Jā, jā... Šodien slota, rītu slota, parīt slota. Ak kungs! Jūs jau man pēdējo kreklu novilksiet. Ko tu domā, vai man zelta kalni priekš jums ... ko? ... Kalni? ... Ar kādu maisu tu pirmiņ gāji pa pagalmu?

— Vai tad nu nezināms, ar kādu: parastais maiss ar auzām...

— Labi, es pats zinu, ka ne ar ūdeni, bet auzām, uz kurieni tu nesi auzas ... ko? ... Auzas taču maksā naudu, bet tu tās zodz ... ko? ...

— Neko nezogu... lai kaut tūlīt zeme mani aprij, Ig

nati j Ļvovič. Jaunkundze vēlēja Teku pabarot, nu un es nesu. Nē, to nu gan jūs veltīgi: auzas zagt nav labi... Kaut tūlīt lai zeme aprij ... Bet ja jaunkundze... ><>iq

— Jaunkundze?! Es jūs, neliešus, pazīstu.:n Gan es pajautāšu jaunkundzei.

Ļahovskis kliedza vēl dažas minūtes, lika savā klātbūtnē aizvākt jauno slotu uz ratnīcu un atgriezās kabinetā ar lielām aukstu sviedru lāsēm uz pieres.

— Izputina... laupa ... — viņš nostenēja dobjā balsī, bez spēka atkrizdams atzveltnī un aizvērdams acis.

Man liekas, ka jūs pārlieku ņemat pie sirds visādus niekus, — Polovodovs piezīmēja, aizsmēķēdams cigāru.

— Niekus?! ... Vai tie ir nieki?! ... — iebrēcās Ļahov-skis, pielēkdams kājās ar tādu straujumu, it kā kāds viņu būtu pametis uz augšu. — Kas tādā gadījumā, pēc jūsu domām, nav nieki. . . ko? Aizvakar bija paņēmis jaunu slotu, bet šodien jau atkal jauna.

— Bet slota taču, Ignatij Ļvovič, maksā tikai kapeiku.

— Ak, jaunie cilvēki, jaunie cilvēki... Vai tad man pašas slotas žēl! Mani uztrauc izturēšanās, — saprotiet, manu kalpotāju izturēšanās pret manu naudu. Jā ... Es jau sen būtu nabags, ja skatītos uz savu naudu ar viņu acīm. Vajadzīga konsekvence... jā, konsekvence! It sevišķi sīkumos, no kuriem veidojas visa dzīve. Sergej Aleksandrovič, ņemiet vērā: šodien es paļaušu vaļu Iļjam, bet rītu to pašu darīs citi kučieri — visu tad izvazās, ko kurais paspēs paķert. Metode, ideja man dārga: kas neprot taupīt grasi, tas miljonus nesataupīs... Tā. Man tas ir sevišķi svarīgi: man ir tik daudz darīšanu, tik daudz kalpotāju, dienestmeitu... Viņi jau pa graudiņam vien iznēsās visu, ko es gadiem ilgi esmu rūķējis.

Atvainojiet mani, Sergej Aleksandrič, — Ļahovskis piebilda pēc īsas pauzes. — Mēs tūlīt atkal ķersimies pie lietas ...

— Varbūt jūs esat noguris, Ignatij Ļvovič, — Privalovs teica, — tad mēs varam citu reizi...

— Ak nē, kādēļ! Katrā lietā svarīga vispirms metode, konsekvence ...

Pārskata uzmetuma lasīšana aizņēma vairāk nekā stundu. Privalovs pārbaudīja dažus ciparus grāmatās — viss bija pareizi, saskanēja uz kapeiku; atlika tikai ķerties pie grāmatvedības grāmatām. Ļahovskis atvēra tās un sagatavojās atkal doties bezgalīgo ciparu jomā.

— Nē, laidiet mani vaļā, kungi, — Polovodovs lūdzās pieceldamies. — Jūsu padevīgs kalps... Bet tā var prātu zāūdēt! Sergej Aleksandrič, saudzējiet savu galvu!

— Man vienalga, — Privalovs piekrita. — Kā vēlas Ignatijs Ļvovičs.

— Nu, tad sēdiet ar Ignatiju Ļvoviču, — noteica Polovodovs. — Es nevaru šeit būt jums noderīgs, tāpēc atļaujiet man uz kādu laiku aiziet. ..

— Uz kurieni tad jūs, Aleksandr Pavlič? — Ļahovskis jautāja, savilcis neapmierinātu seju. — Es vienkārši>ņe-saprotu ...

— Kas te ko nesaprast, Ignatij Ļvovič? Lieta, šķiet, pavisam vienkārša: jūs te nodarbosieties, bet es pa to laiku mazliet atpūtīšos... Aiziešu apliecināt savu cieņu Sofijai Ignat jevnai.

Ļahovskis bezcerīgi atmeta ar roku no istabas izejošajam Polovodovam un vērīgi palūkojās caur brillēm uz atzveltnī sēdošo Privalovu, kas mierīgi gaidīja pārtraukto nodarbību turpinājumu. Privalovam vairs nelikās dīvains ne Ļahovska kabinets, ne viņš pats, ne viņa jocīgā izturēšanās, viņš kaut kā uzreiz sarada ar visu to. No iepriekšējās iepazīšanās ar pārskatu viņš bija guvis vismiglaināko priekšstatu par lietu patieso stāvokli, un bija jau arī grūti orientēties šajā materiālu masā. Vajadzēja vismaz mēnesi pastrādāt pie šiem rēķiniem un grāmatvedības grāmatām, lai izprastu pašu lietas būtību. Tagad Pri-valova uzdevums bija labi iepazīties ar Ļahovska paņēmieniem un viņa daudzināto konsekvenci. Vasilijs Naza-ričs tika norādījis Privalovam uz aizbildnības vārīgajām vietām, bet tagad bija par agru apstāties pie tām: Ļahovskis, protams, tūlīt saprastu, no kurienes vējš pūš, un mainītu taktiku, bet tagad viņam gribot negribot bija jāizsakās tā vai citādi. Privalovam šajā spēlē palika tā priekšrocība, ka Ļahovskim viņš tomēr bija nezināms lielums.

— Tiešām gan — vajadzēja man ar viņiem sapīties, — Polovodovs rūca, soļodams pa garu koridoru brīviem mājas cilvēka sojiem. — Varu iedomāties, cik daudz Priva-lovs sapratīs no šīm grāmatām ... Ha!...

Pa ceļam Polovodovs sastapa piemīlīgu istabeni baltā priekšautā ar mežģīnēm; viņa veicīgi skrēja ar sudraba paplāti, uz kuras stāvēja tukšas kafijas tasītes.

— Kas ir pie jaunkundzes? — Polovodovs jautāja, aizsprostodams ceļu un cenzdamies saņemt ar diviem pirkstiem istabenes zodu ar bedrīti vidū.

— Ak, liecieties mierā... — koķeti nočukstēja meiča, aizstāvēdamās pret kunga glāstiem ar savu paplāti. — Viktors Vasiļjičs, Ļepjoškins, mūsu kungs...

— Saprotu, velnēn.

Paplikšķinājis istabenei pa sārto vaigu, Polovodovs gāja tālāk vēl labākā garastāvoklī: katra glīta sejiņa radīja viņā patīkamu satraukumu.

Nodarbības Ļahovska kabinetā neturpinājās ilgi, tāpēc ka saimnieks drīz vien sāka justies mazliet slikti un pat atvēra vēdlogu.

— Atliksim nodarbības uz nākamo reizi, Ignatij Ļvo-vič, — sacīja Privalovs.

— Ak nē, kādēļ.. . Mēs vēl paspēsim arī šodien kaut ko padarīt, — Ļahovskis ietiepās un dzīvi piemetināja:

— Mēs šoreiz baudīsim atpūtu pastaigājoties, Sergej Alek-sandrič ... Jā? Jums taču jāapskata sava māja, tāpēc pastaigāsimies.

— Es baidos, ka tāda pastaiga vēl vairāk jūs nogurdinās.

— O, nebūt ne, tieši otrādi — es atsvaidzināšos.

Privalovs padevīgi sekoja saimniekam, kas ar savām

ņiprajām, mazajām kājelēm izveda viņu no sākuma kāpņu laukumiņā, bet no turienes milzīgā parādes zālē, kas bija iekārtota ar divējām gaismām. Astoņas masīvas kolonnas no pelēka marmora ar bronzas pamatnēm un kapiteļiem balstīja lielo galeriju, kur varēja novietoties kādi piecdesmit muzikanti. Griesti, rezonanses dēļ veidoti iegarenā ovālā, bija klāti ar izbalējušiem amoriem un platām neparasti raibām ziedu vītnēm. Senatnīgs bronzas kroņlukturis nokarājās no griestiem kā pelēka masīva kūniņa. Pēc šablona izkrāsotās sienas bija saplaisājušas, un vairākās vietās no pašiem griestiem stiepās rūsainas svītras, ko atstājis caur griestiem izsūcies ūdens. Zeltījums uz kapiteļiem un pamatnēm, uz dzegām un arabeskām daļēji nobālējis, daļēji pavisam noplucis; parketa grīda daudzās vietās no mitruma pacēlusies uz augšu, it kā uztūkusi; milzīgie logi skopi laida gaismu caur nomelnējušiem biezajiem aizkariem. Sasmakušais trūdu elpas pilnais gaiss, liekas, bija šās lēnām sairstošās godības neatņemama sastāvdaļa.

u— Šī zāle stāv pilnīgi tukša, — Ļahovskis paskaidroja.

— Un ko gan lai ar to iesāktu apriņķa pilsētelē? Bet saglabāt to pašreizējā izskatā — tas ļoti, ļoti dārgi izmaksā. Es jums varu parādīt dažus skaitļus. Nevēlaties? Kādu citu reizi?

8V.Qi_ j§, domāju, ka labāk citu reizi.

Ļahovskis parādīja vēl dažas istabas, kas atradās tādā pašā gleznainā nolaistībā kā galvenā zāle. Visur stāvēja senlaicīgas sarkankoka mēbeles ar bronzas inkrustācijām, dārgas vāzes no Sibīrijas jašmas, marmora, malahīta, sliktas gleznas smagās zeltītās aplocēs — vārdu sakot, uz katra soļa bija jūtama neprātīgas greznības nomācošā ietekme. Privalovs jutās divkārt nepatīkami un smagi: vispirms to cilvēku dēļ, kuri līda vai no ādas ārā, lai pieblīvētu šo nekam nederīgo un savas bezgaumības dēļ nožēlojamo pilij līdzīgo māju, un vēl viņu nomāca doma, ka tieši viņš ir šo nekam nederīgo grabažu mantinieks. Viņa dvēselē modās neskaidrs žēlums pret tiem viņam tuvajiem cilvēkiem, asinsradiniekiem, kas bija gājuši bojā zem šās pārmērīgās, neprātīgās greznības nastas. Viņu vidū taču bijuši izcili cilvēki ar gaišām galvām un dzelzs gribu — bet kā tas viss likts lietā? Lai sablīvētu šos krāmus dažās istabās... Privalovs velti meklēja ar acīm kaut vienu pašu brīvu vietu, kur varētu atpūsties no visas šīs kolosālās, izrakstītās un apzeltītās bezjēdzības, kas bruka kopā pati zem sava svara, — taču veltas pūles! Šajās greznajās zālēs nebija tāda kakta, kurā būtu paslēpusies kaut viena silta bērnības atmiņa, uz kādu ir tiesības pat pēdīgam ubagam... Ikkatrs priekšmets šajās istabās Privalovam atgādināja par tām šausmām, kādas te notikušas. Slavenā Saškas un Stjošas ēnas, visbeidzot, tēvu, — lūk, ko atgādināja šī iekārta, kuras otrā pusē blakus bija novietojušies slavenais Privalova zirgu stallis un vecticībnieku lūgšanu istaba.

— Šīs istabas tiek atvērtas reizi vai divas gadā, — Ļa-hovskis paskaidroja. — Dažreiz tajās iznāk sarīkot balli... Jūs neticēsiet, ka tikai sveču vien iziet vairāk nekā par simts rubļiem! Tagad mums atliek uzkāpt belvederā, — ierosināja Ļahoyskis, saviem gadiem neparasti vingri uzskriedams pa satrunējušām, ļodzīgām kāpnēm trešajā stāvā.

Privalovs brīvi uzelpoja, kad viņi izgāja uz plata balkona, no kura atklājās lielisks skats uz visu Uzlu, uz apkārtni un Urāiu kalnu grēdu, kuras smagais siluets stiepās no ziemeļiem uz dienvidiem. Tiesa — kalni šai vietā nebija augsti un izveidoja nelielu leņķi, pa kuru strauji brāzās kalnu upīte Uzlovka. Savu nosaukumu tā bija dabūjusi no straujā līkuma, ko meta, tikko iznākusi no kalniem, un ko krievu cilvēks nosaucis par «uzel». Pilsēta savu nosaukumu ieguva no upes, kuras krastos atradās taisnas, platas ielas ar tūkstošiem māju un mājiņu.

Vispār skats uz pilsētu bija ļoti jauks un priecēja acis ar saviem dārziem un košajām baznīcām. Tā bija rosīga Sibīrijas pilsēta, kas nepavisam nelīdzinājās savām Krievzemes māsām. Bija redzams, ka šeit uz katra soļa mutuļo dzīve. Biezajā priežu silā, kas platā lokā no visām pusēm apņēma pilsētu, kūpēja ap desmit lielu fabriku un vīdēja sādžiņas, bet Uzlovkas krastos atradās vietējo bagātnieku vasarnīcas. Privalovs ilgi skatījās uz dienvidaustrumiem, uz Pūkaino kalniņu, — tur viļņainais līdzenums, saplūzdams ar neskaidro apvāršņa dūmaku, pakāpeniski nolaidās līdz auglīgajām Baškīrijas stepēm.

— Rosīga pilsēta, vai ne? — Ļahovskis jautāja, acis saulē piemiedzis. — Jūs, es domāju, to vairs nepazīstat.

— Jā, grūti pazīt, tāpēc ka pa piecpadsmit gadiem esmu gandrīz visu aizmirsis.

— Bet pagaidiet vien, ierīkos līdz mums dzelzceļu, redzēsiet, kā tad mēs uzplauksim.

Privalovs neko neteica.

— Tagad es jums parādīšu to pusi, kur mēs paši dzīvojam, — Ļahovskis teica, veikli iedams pa kāpnēm lejup.

Ļahovskis izveda Privalovu caur dzīvojamo istabu anfi-lādi, kas bija patīkams kontrasts visam tam, ko bija nācies redzēt agrāk. Tās bija dzīvojamās istabas šā vārda pilnā nozīmē, tajās viss liecināja par dzīvi un dzīviem cilvēkiem. Arī pati nekārtība šajās istabās pēc ministris-kās priekšistabas, saimnieka kabineta nabadzības un mirušo zāļu sairstošās godības — pat nekārtība likās patīkama, tāpēc ka daiļrunīgi rādīja dzīvu cilvēku klātbūtni; uz galda aizmirsta grāmata, iesākts sieviešu rokdarbs, salmenīca ar platām malām un vienkāršu lauku puķīti, kas piesprausta pie cepures malas, — likās, pat gaiss bija dzīvības pilns un runāja par kaut kā neredzama klātbūtni, par kādu sievietes roku, kura bija radījusi šo nekārtību un izvietojusi uz logiem smaržīgas vasaras puķes. Privalovs jutās tā noguris no visa, kas viņam bija jādzird un jāredz šai rītā, ka nepievērsa vairs uzmanību istabām, gar kurām viņam bija jāiet.

XIII

— Lūdzu, šurp, Sergej Aleksandrič, — Ļahovskis sacīja, atvērdams Privalova priekšā durvis uz terasi, kas atradās pagalma pusē.

Terase bija aizsargāta no saules ar nojumi, bet tai gar malām no vasaraudžiem staipekņiem ierīkotas dzīvas zaļas sienas. Pa izvilktajām aukliņām cieši vijās apiņi, kreses un smaržīgie puķuzirņi. Ļahovskis noguris atlaidās koka krēslā un sacīja, norādīdams ar acīm uz pagalmu:

— Mana meita Zosja ...

Ar nolūku vai bez tā, bet diezin vai Ļahovskis būtu varējis izmeklēt citu — izdevīgāku momentu, lai parādītu savu Zosju visā tās oriģinālā skaistuma spožumā. Zosja stāvēja kādu desmit asu attālumā no terases. Viņa bijla tumši zilā jājamā tērpā ar garu šlepi. No zilās cepures ar plato, uzliekto malu d la Rubence spraucās ārā gaiši zeltotu matu cirtas. Privalovs uzmanīgi noraudzījās uz šo izslavēto skaistuli, pret kuru tieši šo slavinājumu dēj juta nelielu aizspriedumu, un bija spiests atzīt, ka Zosja patiešām ir ļoti skaista. Viņa piederēja pie tā retā tipa, par kuru var sacīt tikpat daudz, cik par kāda reta stāda smalko smaržu vai par oriģinālu melodiju, — vārdi te ir bezspēcīgi, tāpat kā bezspēcīgas ir krāsas un plastika.

«Vai patiešām tas ir viņas tēvs?» Privalovs domāja, paraudzīdamies uz Ļahovski, kas sēdēja ar puspievērtām acīm kā kožu saēsts izbāzts dzīvnieks.

Ļahovska nebija viena. Viņai blakus pelēkā putekļu mētelī stāvēja Polovodovs; viņš ar visu augumu bija mazliet paliecies uz priekšu kā peldētājs, kas teju, teju metīsies ūdenī. Zosjai otrā pusē bija redzams Viktora Vasiļ-jeviča stāvs ar pakausī atbīdītu platmali un uz priekšu pastieptu āža bārdiņu. Turpat nezin kāpēc stāvēja Ļepjoš-kins ar gariem svārkiem mugurā. No sejā izplūdušā smaida acis bija pavisam pazudušas, un viņš katru reizi, kad Ļahovska viņu uzrunāja, mazliet pakustināja savu tuklo roku. Šai grupā Privalovs saskatīja vēl vienu jaunu cilvēku ar garu, izdēdējušu seju un ļodzīgām, tievām kājiņām; viņš turēja rokā garu angļu pātagu. Šis jaunais cilvēks nebija neviens cits kā Ļahovska vienīgais dēls Dāvids; viņš pārāk agri bija iepazinies ar Viktora Vasiļ-jiča, Ivana Jakovļiča un Ļepjoškina sabiedrību, un tēvs jau sen bija atmetis viņam ar roku.

— Iļja, turi ciešāk kordu! — Ļahovska komandēja.

Pagalma vidū garā virvē pareizus apļus rikšoja lielisks,

gaiši dzeltens Tekes aidinieks. Iļja stāvēja pagalma centrā. Viņa monumentālās rokas, kādas var sastapt tikai dažādu vēsturisku varoņu pieminekļos, tagad bija atsegtas virspus elkoņiem, lai ērtāk būtu turēt rokā kordu; zirgs dažbrīd sastiepa virvi un centās izkustināt Iļju no vietas, bet viņš tikai pietupās, un tad dabūt viņu ārā no vietas bija tikpat grūti kā akmens stabu.

— Grieziet vērību uz zirgu, — Ļahovskis teica Priva-lovam. — Tas ir īsts Tekes aidinieks, kas Hivā maksā seši simti rubļu, un tikpat daudz izmaksāja tā atvešana uz Urāliem.

— Patiešām lielisks zirgs, — piekrita Privalovs, kas pazina zirgus.

— Tas vēl nav nekas... paskatieties uz Teķi, kad viņš iet ar dāmu segliem.

— Nu, Teke, nāc pie manis, — Ļahovska teica, apstādinājusi zirgu.

Teke vairākas reizes pakratīja galvu un skaļi piecirta priekškājas pie zemes, koķeti pienāca pie meičas, izstiepis savu spožo, zīžaino kaklu, un paļāvīgi uzlika nelielo, gudro galvu tieši uz saimnieces pleca.

— Velti gan jūs, jaunkundz, to zirgu lutināt, — sacīja Iļja, kasīdams aiz auss ar virves galu. — Tas ir tāds zirgs, tāds,.. Tu viņam nes ēdamo, bet viņš tev taisās iebelzt ar kāju vai ar zobiem saķert aiz apkakles.

— Kāpēc tad Teke neiebelza ar kāju iejājējam? — Ļahovska jautāja, glaudīdama zirgu ar savu mazo, stipro pelēkā zviedru cimdā tērpto roku.

— Iejājējs, zināms .. . viņš, protams, Sofja Ignatjevna, lielu algu saņēma... tas taisnība, bet jāt es protu ne sliktāk par viņu.

Teke beidzot tika žēlīgi palaists uz stalli, un visa kompānija runādama un smiedamās devās saimniecei līdzi uz istabām. Tikai Ļepjoškins, mirkli padomājis, sāka atvadīties.

— Kāpēc tad jūs tā, Aņika Pankratič? — brīnījās Ļahovska.

— Tāpat vien, Sofja Ignatjevna. Nekādi nevaru ... Citu reizi, ja jus žēlīgi atļausiet.

— Kāpēc ne tagad? Varbūt jums ir darīšanas?

— Nē, darīšanu nekādu sevišķu nav...

— Aņika Pankratičs baidās no Ignati ja Ļvoviča, — Po-lovodovs paskaidroja, norādīdams ar acīm uz terasi.

— Ak, tad tāda tā lieta ... — Ļahovska iesmējās. — Bet vai jus, Aņika Pankratič, esat dzirdējis parunu: «Ciemus dara to, ko saimnieks grib ...»

— Kā nu neesmu dzirdējis, Sofja Ignatjevna, — Ļep-joškins atbildēja, miegdams acis. — Ir vēl arī otrs sakāmvārds ...

— Kāds?

— Hm,.. Veci ļaudis ta teikuši: «Ciemiņš nav brīvs cilvēks — kur nosēdināts, tur sēž, bet saimnieks ir kā suņanagla — kur patiks, tur uzmetīsies.»

Ļahovska smējās par šo sakāmvārdu līdz asarām, un viņas smiekli nezin kāpēc Privalovam atgādināja Viktora Vasiļjiča stāstu par to, kā viņš iemācījis Zosjai ķert mušas. Viktors Vasiljičs un Dāvids bija paspējuši saķert Ļepjoškinu «aiz spārniem» un bez ceremonijām stiepa uz kāpnēm.

— Oh, sastaipīsiet man pakrūti, ežagalvas, — Ļepjoš-kins šņāca, veltīgi cenzdamies atbrīvoties. —• Nav taču ko stiept... Tētiņš atnāks un visu arteli izputinās.

XIV

— Iesim brokastot, Sergej Aleksandrič, — Ļahovskis piedāvāja un tūlīt pat piebilda: — Es pats nekad brokastis neēdu, bet nodošu jūs meitas rokās.,.

Viņi iegāja ēdamistabā tai laikā, kad pa citām durvīm tur sabruka bars no pagalma. Ļahovska smaidot pastiepa savu mazo rociņu Privalovam un ierādīja viņam vietu pie garā galda sev blakus.

— Bet man ir darīšanas, Sergej Aleksandrič, atvainojiet, lūdzu, — Ļahovskis sacīja, teciņiem izskriedams no istabas.

— Atvainojiet papa, viņam patiešām tik daudz darīšanu, — manierīgi teica Zosja. — Ko jūs tur smejaties, Aņika Pankratič?

— Viņš priecājas, ka Ignatijs Ļvovičs aizgāja, — paskaidroja Polovodovs, kas visu laiku cieši vēroja Pri-valovu.

— Tā jau gan... — Ļepjoškins smīnēja, miegdams acis, — visu kompāniju būtu mums izjaucis ... Jūs nu gan, Sofja Ignatjevna, piedodiet man, vecim: jūsu tētiņš citādi ir prātīgs cilvēks, taču sabiedrībā nevar dzīvot.

— Jums ir labs ieradums, Aņika Pankratič, — Ļahovska piezīmēja, šķindinādama nazi, — jūs runājat to, ko domājat., &

— Tātad «patīk brašais jauneklis paraduma dēļ»? Oh-ho-ho! — Ļepjoškins iegārdzās, atvēcinādamies ar roku.

Šī dīvainā sabiedrība un pati jaunā saimniece Privalovu ieinteresēja. Ir sarunu tonī, ir attieksmē citam pret citu, ir saimnieces izturēšanās manierē Privalovam viss bija jauns. Ļahovska izturējās pret visiem ar aristokrātisku vienkāršību, nešķirodama savus viesus. Privalovu viņa izjautāja kā vecu paziņu, kas tikko atgriezies no ceļojuma, Polovodovs pūlējās visiem spēkiem, lai iespraustu dažus eteprātīgus izteicienus šai vieglajā sarunā, bet Ļahovska izlikās, ka neievēro ne šos asprātīgos izteicienus, ne pašu to autoru. No sākuma Polovodovs uzņēma to vienaldzīgi, bet tad apvainojās un apklusa. Viņam likās, ka Zosja viņu upurē Privalova miljoniem; pret to patiesībā viņam nebūtu iebildumu, ja te nesēdētu tas neaptēstais Ļepjoškins un Viktors Vasiļjičs.

— Kā klājas mūsu bērnu žurnāla redaktoram? — Ļahovska jautāja, pamādama ar galvu uz klusi sēdošo Viktoru Vasiļjiču. — Viņš, liekas, šodien nav labā omā...

— Viktors Vasiļjičs pametis redaktora darbu, — paskaidroja Polovodovs, saimnieces vērīgi satrauktā skatiena nomierināts. — No šī brīža sākot, viņš ir vienkārši Mozus...

— Kas tad nu atkal? — saimniece brīnījās.

— Lai Aņika Pankratičs pastāsta.

— Gadījās tāds grēciņš, tiesa ... — Ļepjoškins iesāka. — Mēs reiz tā sapulcējāmies «Zelta enkurā» pie viena caurbraucēja. Caurbraucējs bija noņēmis istabu trešajā stāvā. Nu, cilvēku bija sanācis, ka biezs... Ivans Jakov-ļičs, Lomtevs, Mikoļa, es, Viktors Vasiļjičs, jūsu brālītis... tautas bija milzums. Iedzērām... Viktors Vasiļjičs saka: «Drošāka par mani neviena nav. *.» Kā sacīt, cilvēks muļķa prātā muld, bet Ivans Jakovļičs tūlīt piesienas: lai parādot viņiem drosmi tūlīt, uz vietas. Nu kādu tad viesnīcas istabā drosmi var parādīt kā tikai saplēst spoguli vai kādu citu mēbeli... Šā un tā, bet Viktors Va-siļjičs tikpat kā telegrāfs: maksā uz līdzenas vietas... Viņš tūlīt iesaucas: «Nolaidiet mani pa virvi uz dzegas ... Ar pudeli pa dzegu nostaigāšu!» Es mēģināju atrunāt, bet kur nu — mani tik tikko aiz bārdas nenogrāba. Nodomāju, nu tad ej ar — Vasilijam Nazaričam būs mazāk vekseļu jāizpērk. Sasējām dvieļus un ar dvieļiem viņu, dieva kalpu, nolaidām, kāds bija, bez svārkiem, bez vestes .. . Nu, viņš nostājās šitādā vizē uz dzegas, dievs viņu zina kā ar kājām pieķēries, — stāv, un, tiklīdz grib dzert no pudeles, tā lejā atskrien sargs... Domā, vai nu mēnessērdzīgais, vai ari zaglis pa sienu rāpjas . .. Ha-ha! Un tūlīt — «palīgā!». Policija un viss cits. Bet Viktors Vasiļ-jičs nenāk nost no dzegas, dari, ko gribi. Mēs sniedzam viņam dvieli — neņem, atstiepjam kāpnes — «negribu». Pats nokāpšu, dzirdi. Nu kāp ar. Viņš nu pieķeras ar rokām pie dzegas un rāpjas pāri logam . . . Un dievs viņtl zina, gandrīz jau bija pārrāpies, bet laikam aizķērās ar stilbu aiz ķieģeļa — un kā liek ar kājām logā iekšā . .. Šķind, brīkšķ! .. . Bet logs ir no tās istabas, kur Taškentas virsnieks apmeties. Taškentas virsniekam ir septiņas meitas, un visas gulējušas šai pašā istabā. Kā sacīt, nobijušās līdz nāvei un tieši no gultas istabā pie tētiņa. Tētiņš, kā sacīt, atskrēja ar revolveri un tūlīt Viktoru Vasiļjiču aiz kājas, es atļaušos izteikties — kā kaķi aizvilka pie sevis istabā. «Kas tu esi par cilvēku?» Bet Viktors Vasiļjičs, nebūdams muļķis, atbild: «Mozus.» — «No kurienes?» — «No debesīm nokritu ...» Bet mēs tur sēžam un nepīkstam ne vārda, tāpēc ka vai nu aizraus par lieciniekiem, vai tas tētiņš nošaus.

— Un kā tad tas viss beidzās? — Ļahovska jautāja, stāstīšanas laikā smiedamās līdz asarām.

— Kā parasts, pie miertiesneša. Mikoļa bija par aizstāvi.

Viktors Vasiļjičs smējās bezbēdīgi kopā ar citiem. Dāvids smējās skaļi, kā ārprātīgs, un centās zem galda aizsniegt Ļepjoškinu ar savām garajām kājām.

— Tātad mēs esam zaudējuši redaktoru un ieguvuši Mozu, — Ļahovska rezumēja, kad vispārējo smieklu lēkme bija mazliet noklususi. — To mēs atcerēsimies: Mozus ...

Pēc šīm skaļajām brokastīm Privalovs atvadījās no saimnieces; tiklīdz durvis aiz viņa bija aizvērušās, Polo-vodovs ieveda Ļahovsku otrā istabā un daudznozīmīgi jautāja:

— Kā jūs domājat, Sofja Ignatjevna, kas šis Privalovs īsti ir par putnu?

— Privalovs? Vai jums ...

— Nē, runāsim nopietni. Zināt, vīrietis nekad uzreiz

neizpratīs otru cilvēku, bet sieviete... Tas ir ļoti svarīgi, 11n es nopietni ceru uz jūsu aso skatienu.

Ak kungs! Kāds nopietnības un noslēpumainības bezdibenis... Par ko jums nupat labpatika sabozties pie brokastu galda?

— Ak, nieki... Vai tad kādu interesē, ko es jūtu vai

domāju!

— Es brīnos par jūsu toni, Aleksandr Pavlič, — nosarkusi teica Ļahovska. — Jūs, liekas, atļaujaties pārāk

daudz...

— Piedodiet... — Polovodovs sacīja, godbijīgi skūpstīdams meičas roku. — Jūs zināt, ka dažreiz ar mani tā

notiek ...

Viyi iegāja stūra istabā un apsēdās pie apaļa galdiņa. Ļahovska sataisīja nopietnu seju un jautājoši paskatījās ar savam tumšajām acīm.

— Redzat, Sofja Ignatjevna, — Polovodovs klusi iesaka, — Privalovs uzsācis lietu ... Advokāts — Verjov-kins.

— Nicolas? ...

— Jā, Nicolas .. .-

Sekoja īss klusuma brīdis.

— Ko tad jūs no manis gribat? — Ļahovska jautāja, raustīdama sava cimda podziņu.

— Es... es gribu dzirdēt jūsu domas par Privalovu, Sofja Ignatjevna.

— Manas domas... Zināt, Aleksandr Pavlič, Privalova sejā ir kaut kas tāds — noslēgtība, ietiepība, aizdomas —, patiešām, no pirmās reizes grūti pateikt.

— Jā, viņš ir gudrāks, nekā sākumā var likties. Bet vai jūs nepamanījāt viņā kaut ko, kas norādītu uz rakstura trūkumu? Nedrošību skatienā, bezmērķīgas kustības ... Ņemiet vērā — Privalovs ir Guļajevu un Privalovu pēdējā atvase, tātad viņā jābūt sajauktām šo ģimeņu iedzimtām īpašībām: tieksmei uz misticismu, beidzot — stūrgalvībai un slimīgam jūtelīgumam. Privalovs stipri atšķiras no citiem, tātad viņā dziļākas pēdas atstājuši iedzimtie netikumi un trūkumi nekā labās īpašības. Tas ir dabas likums, lai gan ar zināmu izglītību un stāju var daudz ko noslēpt. Kopā ar saviem miljoniem Privalovs ieguvis vēl arī lielu mantojumu tās tumšās pagātnes veidā, kas saistīta ar viņa ģimeni.

— Dažreiz, Aleksandr Pavlič, jūs esat ļoti gudrs un vērīgs cilvēks, — meiča sacīja, pievērsdama skatienu Po-lovodova jūsmas pilnajai sejai.

— Tas ir slikts kompliments, Sofja Ignatjevna ... Bet

es nevaru apvainoties, jo mani par muļķi padara tieši jūsu klātbūtne, Sofja Ignatjevna. !J

— Ak, cik tas ir jūtelīgi un... smieklīgi. Verjovkins saka taisnību, ka jūs iemīloties pēc sezonām: pavasarī — šatēnes, ziemu — brunetes, rudeni — rudās ... bet, tā kā man ir tā nelaime piederēt pie blondīnēm, tad jūs savas simpātijas dāvājat man vasarā.

— Diezgan, diezgan... — vārgā balsī noteica Polo-vodovs.

— Jā, mēs novirzījāmies no temata.

Polovodovs pagājās vairākas reizes pa istabu, paberzēja pieri un teica:

— Mūsu lieta var beigties ļoti slikti, Sofja Ignatjevna.

— Proti?

— Es nerunāšu par sevi, bet sacīšu tikai par jums. Ignati js Ļvovičs ierokas ar katru dienu vairāk un vairāk. Es neteikšu, ka viņa stāvoklis kļūtu nedrošs tās lietas dēļ, ko iesāk Privalovs; bet iedomājieties; kādā jaukā dienā Ignatijs Ļvovičs nopietni saslimst, un jūs... Viņš pats var īsti labi nepārzināt savus darījumus, un nopietna sajukuma gadījumā visa bagātība var aiztecēt kā ūdens caur pārrautu aizsprostu. Parasts šādu cilvēku liktenis ...

— Bet ko tad jūs bēdājaties? Ja es kļūšu nabaga, jums būs viena cerība vairāk uz panākumiem. Bet runāsim nopietni: man ir apnikušas šīs jūsu «lietas». Protams, nav slikti būt bagātam, bet tikai ne savas bagātības vergam ...

Viņas acīs, sejas izteiksme, pašā poza tas saskatīja kaut ko jaunu. Cauri parastajai bezrūpībai un sievietes manierēm, kura kopš dzimšanas radusi, ka viņu pielūdz, ieskanējās pilnīgi īpatna skaņa. Kas tas bija? Polovodovs vērīgi paskatījās uz meiču; tā atbildēja viņam ar dīvainu smaidu, kurā bija manāma ir nožēla, ir lepnums, ir kaut kas tāds ... «sievietisks», Polovodovs būtu teicis, ja šis smaids nepiederētu Zosjai Ļahovskai, bet citai sievietei. Piepeši viņam galvā kā zibens iešāvās kāda doma, un viņš pilnīgi vienaldzīgā tonī teica:

— Es jau sen pie jums neesmu redzējis Maksimu!

— Viņš sen pie mums nav bijis, — Ļahovska atbildēja mierīgi ar to pašu smaidu.

Pati par sevi Privalovu māja bija ievērojama parādība kā mūžībā aizgājušās vētrainās pagātnes dzīvs piemineklis, bet vēl ievērojamāka bija dzīve, kas tagad norisa zem tās sarūsējušā jumta.

Ignatijs Ļahovskis piederēja pie to tumšo cilvēku tipa, kādus var sastapt tikai Sibīrijā. Pats viņš sevi nezin kādēļ sauca par «lioholu». Ļaudis runāja ko citu, proti, ka viņš cēlies no kantonistiem. Savu bagātību viņš bija ieguvis Sibīrijā nezināmā ceļā. Vieni domāja, ka tā iegūta, zogot zeltu, citi — ka ar degvīna palīdzību, trešie — ka Ļahovskim vienkārši laimējies. Cilvēki stipri vien runāja, ka Ļahovskis sācis labi dzīvot no Privalova mantojuma aizbildnības. Vispareizākais šķita tas, ka radošais elements šeit bija daudzie un dažādie spēki un laimīgie gadījumi, bet visa centrs bija Ļahovska apbrīnojamās spējas uzreiz novērtēt cilvēkus un izmantot tos, kā spēlētājs savos gājienos izmanto šaha figūras. Tomēr kā Ļahovska bagātību avots, tā arī šās bagātības apjoms palika neatminama mīkla apriņķa pilsēteles iedzīvotājiem un visai guberņai.

Par Ļahovska dīvainībām un viņa šausmīgo skopumu klīda tūkstošiem visdažādāko nostāstu, un jāatzīst, ka pa lielākai daļai tie bija patiesi. Tikai, kā tas bieži mēdz būt tādos gadījumos, ļaudis aiz šā skopuma un dīvainībām nevēlas saredzēt to, kas tos radījis. Saraust, lai saraustu vēl vairāk, — tā bija čaula, kas ar katru gadu auga ap viņu arvien biezāka un biezāka un palēnām apslēpa zem sava apvalka dzīvo cilvēku.

Mums šeit jāpastāsta par Ļahovska sievu, kas sirga ar tīri krievisku kaiti — dzeršanu. Visas ārstēšanas sistēmas, visas Krievijas un ārzemju medicīnas pasaules slavenības — visi bija bezspēcīgi pret šo šausmīgo slimību. Visšausmīgākais Ļahovskim bija tas, ka šos trūkumus bija saņēmuši mantojumā bērni. Ļahovskis, aizrāvies ar saviem darījumiem, pārāk vēlu pievērsās dēla audzināšanai un saņēma nāvīgu triecienu: Dāvids tēva acu priekšā kļuva par nekam nederīgu cilvēku, uzdzīvotāju un naudas šķiedēju, kuram viņš nozvērējās neatstāt mantojumā nevienu kapeiku no savas bagātības. Dāvids bija tāds pats memmes dēliņš kā Viktors Vasiļjičs; šie jaunie cilvēki jautri gāja pa vienu celiņu, un abos vienādi bija paralizēta pati dārgākā katra cilvēka īpašība — griba, raksturs.

Viņi nebija ne launi, ne muļķi, ne nelieši, bet kuru katru mirkli varēja būt ir viens, ir otrs, ir trešais tieši rakstura trūkuma dēļ.

Lai gan tika darīts viss nepieciešamais, Zosjas raksturā agri izpaudās vīrišķīgā audzināšana, ko meitene bija saņēmusi, un viņa pati pēc saviem ieradumiem vairāk līdzinājās jaunam vīrietim. Sieviešu sabiedrību viņa necieta, un izņēmums ar Nadju drīz vien zaudēja nozīmi. Priva-lova aizbildnības lietas sagandēja labās attiecības starp Ļahovski un Baharevu. Pēdējam vispār nepatika slikti izteikties par cilvēkiem, bet par Ļahovski to nevarēja darīt meitas priekšā tādēļ, ka viņš stingri nošķīra savas dalījumu attiecības ar Ļahovski no visām pārējām; bet Nadja ar sievišķīgu instinktu uzminēja īsto tēva domu gājienu un nemanot attālinājās no Ļahovsku sabiedrības. Tiesa — pēc ārējā izskata spriežot, to bija grūti uzminēt, bet to juta visur, un Ļahovsķis no sirds nožēloja šo viņam neizdevīgo apstākli. Mēs jau redzējām, ka tur bija gan Ļepjoškins, gan Viktors Vasiļjjčs, gan daudz citu personu, uz kuru klātieni Ļahovskim vajadzēja skatīties caur pirkstiem. Tiesa — visiem bija skaidrs kā diena, ka Zosjā izveidojas prozaiska daba, kam svešas aizraušanās. Tāpēc ne ārsts, ne Ļahovsķis nebrīnījās, ka viņas sabiedrībā bija tikai vīrieši.

— Jūsu audzināšanas dēļ, dakter, Zosjai nervu vietā ir dzelzs stieples, — ne bez pašapmierinājuma sacīja Ļahov-skis. — Viņa drīzāk līdzinās žokejam nekā smalkai jaunkundzei... Jo labāk viņai. Sieviete ir tāds pats cilvēks kā vīrietis, bet siltumnīcas audzināšana padarījusi sievietes par nervozām lellēm. Vai tā nav, dakter?

Ārsts parasti uz to neko neatbildēja, un Ļahovsķis pārgāja uz citu toni. .

— Ko tu padarīsi, ko tu padarīsi, — viņš sacīja, skumīgi šūpodams galvu. — Asinīm ir liela nozīme. Bet Zosjā daudz sliktu asiņu ... Jā, viņā daudz sliktu asiņu! Bet mēs abi tur neesam vainīgi. Es redzu, ka viņai daudzās vietās vēl trūkst rakstura, gribasspēka, un viņa kļūst netaisna un ļauna tieši šā trūkuma dēļ. Bet iemāciet mani — ko es vēl viņas labā varu darīt? Sūtīt uz ārzemēm, uz Ameriku — bet viņa taču nesapratīs ne desmito daļu no tā, ko redzēs, un ikviena puszināšana ir sliktāka par nezināšanu. Kā tēvs es nevaru izturēties objektīvi, kā gribētu pret viņu izturēties, un varbūt pārspīlēju viņas trūkumus. Ne-

Atceros, kur, bet, liekas, kādā no vistukšākajiem tranču romāniem es izlasīju domu, ka nav nekā grūtāka kā nodibināt pareizas attiecības starp tēvu un pieaugušu meitu. Bet šeit grūtības ir vēl jo lielākas tāpēc, ka nabaga Zosjai nav mātes... Tas ir vēl sliktāk, nekā ja tās nebūtu īstenībā! Jā, dakter... Saprotiet manu stāvokli un sakiet — vai jūs nebūtu darījis to pašu, ko es izdarīju?

U.^VI

Mēs redzējām Ļahovski no labākās puses, bet viņš kļuva pilnīgi cits cilvēks, kad runa bija par naudu. Katra mēneša beigās viņa kabinetā ar nelielām variācijām norisa šādas ainas. Pa kabineta durvīm ielien kučieris Iļja un klusēdams nostājas pie sliekšņa; tad viņš nedroši sāk kaut ko meklēt ar savu monumentālo roku tai vietā, kur viņa resnā galva saaugusi ar milzīgajiem pleciem. Šaurās acis lūkojas uz kaktu, kājas kustas bez mitas kā zilonim, kas piekalts pie grīdas ar dzelzs važu.

— Pēc kā tu atnāci, lija? — Ļahovskis jautā nogurušā balsī.

— Pēc algas, Ignatij Ļvovič ...

— Pēc kā?

— Es saku; pēc algas ...

— Pēc naudas atnāci?

— Pēc algas.

— Nauda ... visur nauda, katram dod tik naudu, —* Ļahovskis sāk iekaist. — Vai es, pēc tavām domām, pats to taisu, vai?

— Nevaru zināt, Ignatij Ļvovič.

— Nevaru zināt!... Bet kur lai es tev ņemu naudu? Kā tu domā... ko? Tu taču par kaut ko domā, kad nāc pie manis? Domā taču... ko? «Sak, aiziešu pie kunga un lūgšu naudu, bet kungs iebāzīs roku rakstāmgaldā un izvilks no turienes tik daudz naudas, cik man vajadzīgs ...» Tā taču tu domā ... ko? Bet vai kungam, gudrā galviņ, nauda rakstāmgaldā aug?

Iļjas izplūdusī, bārdainā seja no vienas auss līdz otrai konvulsīvi noraustās, šī kustība aizstāj smaidu, un mazās, kā kurmim melnās acis pavisam pazūd zem uzpampušajiem, sarkanajiem plakstiem.

— Ja jau nu jums, Ignatij Ļvovič, tās algas žēl, — Iļja sāk, mīņādamies no vienas kājas uz otru, — tad labāk pavisam atlaidiet mani... Panafidini jau sen mani vilina pie sevis ... un piecus rubļus sola pielikt.

— Kas tie Panafidini tādi ir?

— Tirgoņi... Bazārā pārdod ādas preces.

— Tirgoņi... Nu tad ej pie saviem Panafidiniem, neesi pratis dzīvot te. Tavs tirgonis sadzersies degvīnu kādās bērēs, tu viņu vedīsi, bet viņš tev pa skaustu ... Še tev piedeva! Paskaties uz sevi, uz savu purnu — tas taču plīstin plīst no taukiem, bet viņš — «pie Panafidiniem ... pieci rubļi pieliks»! Nu saki — kā maizē tu esi noēdies kā vepris?

— Tas jau viss dieva nolikts, — Iļja nosaka, atkal sākdams grābstīties ap skaustu. — Ja kam dievs dod veselību ., . Dažs zirgs ir tāds, Ignatij Ļvovič, — tu baro, baro viņu ar auzām, taču viņš no barības kalst laukā. Bet kungs domā, ka kučieris zog auzas... Atļausiet palūgt algu, Ignatij Ļvovič ...

— Ko tu man esi piestājis kā ar nazi pie rīkles? Nu cik tev vajag?

— Tagad par mēnesi gan lūdzu. * * divdesmit pieci rubļi.

— O-o-o. *. — Ļahovskis vaid, saķerdams ar abām rokām galvu. — Divdesmit pieci rubļi, divdesmit pieci rubļi... Tik daudz jau ierēdnis nesaņem, ie-rēd-nis!.. # Vai tu saproti? Piecpadsmit rubļus, desmit, astoņus... lūk, cik daudz saņem ierēdnis! Bet viņš taču ir dižciltīgs, viņam kokarde pie cepures, viņam jāuztur veca māte... Bet ko tu? Nu paskaties uz sevi spogulī: mužiks — un vairāk nekas ... Uzas kājās, josta ap vidu — un gatavs... Divdesmit pieci rubļi... o-o-o!

— Bet jūs, Ignatij Ļvovič, pieņemiet sev par kučieri ierēdni — viņš jums trijās dienās par astoņiem rubļiem pataisīs Teķi un Batiru bez kājām. Tagad, ja ņemsim Teķi... kas tas par zirgu, Ignatij Ļvovič? Vārdu sakot — īsts slepkavnieks: tu viņam nes auzas, bet viņš tik manās ar zobiem tevi tieši aiz skausta sagrābt... Viendien kāpās un kāpās atpakaļ un mani iespieda pavisam kaktā. Domāju, kā metīs ar pakaļējo kāju, tā tev, Iļja, beigas būs! ... Lūdzu, Ignatij Ļvovič, kā ar al...

— Še!... Ņem, ņem!... — Ļahovskis kliedz, atvilkdams rakstāmgalda atvilktni, kuras dibenā guļ vairākas saburzītas papīra naudaszīmes. — Še, aplaupi mani, novelc pēdējo kreklu.s s

— Labāk pats atdodiet...

— Nevaru ... jūtu, ka nodzersi!...

Sis notikums atkārtojās kārtīgi katru reizi, tāpēc Iļja kā pa ledu pieiet pie galda un vēl uzmanīgāk ielaiž savu lielo ķepu atvilktnē.

— Padevīgi jums pateicos, — Iļja saka, kāpdamies atmuguriski uz durvīm kā behemots. — Kas tad man, es ar prieku kalpoju labiem kungiem. Dažas dienas atpakaļ no Panafidiniem bija atnācis kučieris un visu laiku vilināja mani... Gan ar pielikšanu, gan ar šņabi... Padevīgi jums pateicos!

Kučieris Iļja dzīvoja kā īsts parazīts, bet Ļahovskis nekādi nevarēja viņu atlaist, tāpēc ka otra tāda Iļjas visā guberņā neatradīsi — brauca viņš meistariski un prata visur jaunkundzei izpatikt.

Lai pabeigtu raksturot dzīvi Ļahovska mājā, mums jāapstājas pie Alfonsa Bogdaniča un Paļkas. Alfonsam Bog-daničam, polītim, kam nebija tuvinieku un ko Ļahovskis bija paņēmis savā mājā, liekas, nepavisam nebija uzvārda, un par to diezin vai kāds domāja. Visi bija pieraduši pie tā, ka Alfonsam Bogdaničam jāzin viss, viss jānovērš, viss jāuzmin, visiem jāizpatīk un viss jāiznes uz savas muguras — kādēļ gan vēl vajadzīgs uzvārds! Neviens, liekas, nebija pat padomājis, kas notiktu, ja Al-fonss Bogdaničs kādā jaukā dienā sāktu streikot, tas ir, neceltos piecos no rīta, lai vairākas reizes apskrietu visu māju un vairākos paņēmienos izlamātu divos dialektos kalpotājus; pēc tam neietu pie Ļahovska kabinetā, lai saņemtu savu ikdienas lamu, kliedzienu un visādas ārdīšanās devu; nesēdētu cauras naktis pie sava rakstāmgalda, izrīkodams divdesmit kalpotājus, kuri, muguras neatliekuši, strādāja viņa dzelžainajā vadībā; ja, beidzot, Alfonsam Bogdaničam nebūtu laimīgās spējas ierasties pēc pirmā sauciena, būt reizē vairākās vietās, visu redzēt un visu dzirdēt, un visus, kas vien pagadījās tuvumā, apspiest. Vārdu sakot, Alfonsam Bogdaničam bija mājā tāda pati loma kā tērauda atsperei pulkstenī, un tāpēc Ļahovskim viņš šķita tikai ļoti pakalpīgs un ļoti pacietīgs cilvēks. Ļahovskis uzskatīja Alfonsu Bog-daniču par stipri aprobežotu vīru un paaugstināja viņu no kalpotāju vidus tikai tādēļ, ka Alfonsam Bogdaničam bija ēzeļa pacietība un viņš bija pilnīgs vientulis. Pēdējais apstāklis Ļahovska acīs izrādījās labākā garantija, ka Alfonss Bogdaničs viņu neapzags savu radinieku un radinieču interesēs. Alfonsa Bogdaniča pacietība tiešām bija bezgalīga; bet, ja Ļahovskis ieskatītos viņa domās tai brīdī, kad Alfonss Bogdaničs kā katrs godīgs katolis, noskaitījis pirms gulētiešanas lūgšanu, kāšļādams un stenēdams likās savā vientuļajā gultā, tad Ļahovskis mainītu savus uzskatus. Kā tas varēja gadīties, ka Ļahovskis, kurš vispār redzēja cilvēkiem cauri, nespēja pazīt vīru, kas katru dienu grozījās viņam acu priekšā, — šis jautājums attiecas uz psiholoģijas sfēru. Varbūt tā ir cilvēku* kuri ir pārāk tālredzīgi ārpus mājas, psiholoģiska tuvredzība pašu mājās.

Paļka bija Aifonsam Bogdaničam diametrāls pretstats, sākot ar to, ka viņš galīgi nekā nedarīja un dīvainas nejaušības dēļ viņam bija visuzticamākā kalpa reputācija. Pats Alfonss Bogdaničs Paļkas priekšā bija bezspēcīgs, tāpat kā bija bezspēcīgs arī attiecībā uz Iļju. Taču lija slinkoja tāpēc, ka viņu lutināja, bet Paļka tāpēc, ka nekam vairs nebija derīgs, jo bija vergs līdz pašām kaulu smadzenēm un vairāk nekas. Paļkas stāvoklis bija tik drošs, ka nevienam pat prātā nenāca, ka šis nobarotais un nobarojies vergs varētu darīt vēl kaut ko citu nekā tikai atvērt un aizvērt durvis un šķirot ienācējus divās rubrikās: tādos, kas uzmanības vērti, un tādos, par kuriem viņš teica tikai «pē! ...».

XVII

— Nu, kā jums patika Ļahovskis? — Verjovkins jautāja, atnācis pie Privalova vairākas dienas pēc viņa apmeklējuma. — Vai nav tiesa — viņš ir lops caur un cauri? Ha-ha! Varu iedomāties, kādu jokdari viņš jūsu priekšā nospēlēja pirmajā reizē ...

Privalovs sīki izstāstīja visu savu apmeklējuma gaitu un savu nodarbošanos ar Ļahovski; epizode ar cigāriem un slotām izraisīja Verjovkinā nevaldāmus smieklus, kas, ilgi un skaļi dārdot, atbalsojās visā Hionijas Aleksejevnas namiņā un lika Viktoram Nikolajičam nodrebēt un piezīmēt: «Tad nu gan Verjovkins ārdās!»

— Kā tad, izdarījies pēc visiem savas mākslas likumiem, — Verjovkins teica, slaucīdams asaras, kas no smiekliem bija saskrējušas acīs. — Ar laiku viņš sāks

Izlikties kurls un akls Nudie! Tāds nelietis, ka ar uguni ļ.uneklē. Viņam šeit Uzlā ir vairākas mājas, protams, nopirktas gadījuma pēc par pusvelti. Reiz viena no šim ujājām aizdegās. Ko jūs domājat: trauksmes zvans, ļaudis skrien no visām pusēm, un Ļahovskis teciņiem sukā kopā ar citiem, bet ugunsgrēks otrā pilsētas galā. Redzat, ormanis noprasījis Ļahovskim piecpadsmit kapeikas, bet viņš devis tikai desmit. Tā piecu kapeiku dēļ nav salīguši. Vēlāk teikuši Ļahovskim: «Kā tad jūs tā, Tģnatij Ļvovič, pieckapeikas jums žēl, bet veselas mājas nav žēl?» Bet viņš: «Ko tad es būtu varējis izdarīt, ja atbrauktu desmit minūtes agrāk, — tik un tā māja būtu nodegusi, un vēl piecas kapeikas būtu velti izdevis.» Redziet, kas par velnišķīgu izturību! O, ar viņu jātur acis vaļā! Kādus viņš jums papīrus iedeva — paskatīsimies.

— Lūk, šeit ir viss, — Privalovs atbildēja, izņemdams no mapes veselu žūksni no Ļahovska paņemtu dokumentu.

Verjovkins ar cigāru zobos ļoti ērti iekārtojās atzveltnī un apbruņoja savu degunu ar pensneju. Ievērojis, ka Ipats atnesis un nolicis viņa tuvumā uz paplātes kara-fīti ar degvīnu un uzkožamos uz stikla šķīvīša, viņš tikai pasmaidīja: Privalova uzmanība pret viņa slāpēm ļoti glaimoja Verjovkinam, un viņš ar sevišķu centību ņēmās rakņāties pa dokumentiem, svaidīja tos pa visu galdu un ar sarkanu zīmuli taisīja uz malām visenerģiskākās nota bene^1. Pirmajā reizē bija grūti orientēties tādā ciparu masā, un Verjovkins pusi papīru salika savā prāvajā portfelī ar notrūkušām siksnām un salauztu atslēgu.

— Te jau ne pats velns netiks gudrs, cienītais, — viņš teica, stundu nostrādājis. — Vismazākais, nedēļas divas vajadzēs pie tiem nosēdēt. Šis Alfonss Bogdaničs — redzējāt? — tādu miglu sapūtis, es domāju... Nu, tomēr mēs viņus paplucināsim un visus ragā salieksim. Bet redz, ko, — Verjovkins piebilda pilnīgi citā tonī, atgāzdamies pret krēsla atzveltni, — es patiesībā atbraucu, lai vestu jūs pie Polovodova... Mēs tur paēdīsim kārtīgas pusdienas, bet jūs pie viena pataustīsiet Aleksandru Pavliču, kā viņš jūtas. Ķildoties ar viņiem mums nekādā

Piezīmes (latīņu vai).

ziņā nevajadzētu, jo ar to tikai ievilcināsim lietu; papīri taču visi viņu rokās. Un man arī nepatīk ķildoties ar saviem pretiniekiem.

Privalovam nepavisam negribējās braukt pie Polovo-dova. Viņš mēģināja pretoties, bet Verjovkins bija nepielūdzams un pat sameklēja Privalova cepuri, ko tūlīt arī uzlika viņam galvā.

— Nē, cienītais, brauksim, — Verjovkins turpināja. — Starp citu, Tonīte pagatavojusi tādu liķieriti, ka mēli var norīt. Es taču zinu, cienītais, ka jūs esat ļoti kārs uz šādiem liķierīšiem. Neliedzieties, kas _bijis, tas bijis. Brauksim tūlīt, laiks skrien. Ei, Ipat! Ātrāk pasniedz kungam drēbes, citādi vēl viņš saskaitīsies.

Visu ceļu Verjovkins pļāpāja kā skolnieks. Sis jautrais noskaņojums pielipa arī Privalovam. Tikai kad viņi brauca garām Baharevu mājai, Privalovam kļuva mazliet kauns — kauns bez jebkāda redzama iemesla. Viņš jau iepriekš juta sev pievērsto Marijas Stepanovnas klusa pārmetuma pilno skatienu un domās salīdzināja Nadju ar Antoņidu Ivanovnu, lai gan tie bija nesalīdzināmi lielumi.

Pusdienas pie Polovodoviem noritēja garlaicīgāk, nekā varēja domāt, un Privalovs bija ļoti neapmierināts, ka klausījis Verjovkinam. Antoņida Ivanovna izturējās ļoti vēsi un, kā Privalovam likās, bija pat mazliet skumja. Neviens ne vārda neteica par Ļahovskiem, kā Privalovs bija gaidījis, un viņam atlika tikai brīnīties par Verjovkina dīvaino fantāziju atvilkt viņu šurp, lai skatītos, kā iespaidīga izskata sulainis pasniedz ēdienus un kā darbojas mājastēva žokļi. Privalovam, protams, ne prātā neienāca doma, ka Verjovkins rīkojies pēc Anto-ņidas Ivanovnas lūguma, tomēr tas tā bija. Verjovkins tāda veida uzdevumiem bija tīrais zelta cilvēks, tāpēc ka. par spīti lielajām grūtībām un šķēršļiem to izpildīšanā, viņš pat sev nejautāja, kāpēc Antoņidai Ivanov-nai vajadzīgs Privalovs, vajadzīgs tieši šodien, nevis citā laikā. «Sieviešu fantāzija,» parasti mēdza sacīt Verjovkins, ja no viņa obligāti prasīja paskaidrojumus. Pusdienas bija tieši tādas pašas kā iepriekšējā reizē: neparastos, mākslinieciski sagatavotos ēdienus apēda ar lielu uzmanību un tiem piedzēra klāt pašus neparastākos vīnus. Tūlīt pēc pusdienām Polovodovs ieveda Priva-lovu savā kabinetā.

Kamēr kabinetā risinājās lietišķa saruna,. Vērjovkins ļuspēja mazliet atgūties pēc bagātīgās maltītes, notvēra masu un nosēdināja viņu pie klavierēm.

— Tonīt, dūjiņ, padziedi to dziesmu par Volgu, — \ iņš lūdza. — Parādi laipnību miesīgam brālim ... ko? ... Nekautrējies no Privalova, viņš ir lāga puisis, lai gan mazliet tāds (Verjovkins nozīmīgi pagrozīja pirkstu pie pieres), saproti — sava veida slavofils. Ha-ha!... Nu, hot-tas ir nieks: katram savs trakums.

— Bet tu, kā liekas, šodien pie pusdienām esi kārtīgi slāpes remdējis? — Antoņida Ivanovna jautāja, maigi nolūkodamās uz «miesīgo» brālīti.

— Ko tad es, es tikai savā elementā — vairāk jau ne. «Ja kāds dzerdams prātu nav nodzēris, tad tas uzslavu pelnījis...» Redzi, sāku jau muldēt. Nu, padziedi, dū-jiņ!

Antoņida Ivanovna uzsita vairākus akordus un sāka dziedāt ne visai spēcīgā, bet ļoti tīrā kontraltā gari stieptu krievu dziesmu:

Plūst Volga, plaši viļņus veldama,

Līdz stāviem krastiem viņus celdama...

Skumīgā dziesma plūda ar vienkāršu, sirdi aizkustinošu izteiksmi, ar kādu to dzied parastā tauta un nekad nedzied uz skatuves. Antoņida Ivanovna prata ielikt to smeldzošo, sērīgo noskaņu, ko vienmēr var dzirdēt visās gari stieptajās krievu dziesmās: šai dziesmā, likās, skanēja apslēptas asaras un nāvējošas skumjas pēc kaut kādas brīves un neizbaudītas laimes. Verjovkins sēdēja uz zema dīvāniņa, uzlicis uz plaukstām savu milzīgo galvu kā pilnīgi nevajadzīgu lietu. Sajukušās, zīdainās cirtas sakritušas uz pieres un aizklājušas acis, bet viņš tās nekārtoja, pilnīgi atdevies tam jūtu uzplūdumam, kas kā paisuma vilnis klusi paceļ un nes projām tālumā. Priva-lovs gribēja kaut ko atbildēt Polovodovam, kad atskanēja dziesmas pirmie vārdi, bet tā arī palika ar atvērtu muti savā bīskapa krēslā, kur Polovodovs bija viņu nosēdinājis.

— Tā ir Tonīte, — Polovodovs atbildēja uz Privalova mēmo jautājumu. — Viņa jauki dzied krievu dziesmas, ja ir labā garastāvoklī.

Polovodovs, tāpat kā Ivans Jakovļičs, vairāk par visu pasaulē cienīja franču šansonetes, bet kā slavofils uzskatīja par savu pienākumu katrā ziņā sajūsmināties ik reizi, kad sieva dziedāja. Privalovam no šās dziesmas hemanot apskurba galva, un viņš aizvēra acis, lai pastiprinātu iespaidu. Sirds dziļumos kaut kas klusi iesmeldzās. Gar acīm neskaidri kā pusaizmirsts sapnis slīdēja meža biezokņa ainas, plaši pārplūdusi upe, pār kuru lēni slīgst sarkana saule; bet tad uzdvesa ātri iestājušās vasaras nakts dzestrums un klusi iešalcās krastmalas .grīslis, kuru lieca lejup upes straume.

— Sievietē galvenais ir asinis, daba, — Polovodovs teica, izplezdams kājas kā cirkuli. — Austrumos sieviete mīl drudžaini un kaut kā pārāk atklāti: viss noved tikai pie dzīvnieciskās puses. Eiropiete ir pavisam cita lieta. Viņā nav tās netīrības, izlaidības, slinkuma; viņas tuvumā nervi patīkami saspringst, jūtas ir modras, bet acis neviļus atpūšas pie kautrīgi nosegtām formām. Sievieti bieži vien notur par jaunavu. Šeit viss konstruēts uz pikantām nejaušībām, ik uz soļa vilinoša neziņa un bieži aiz kaunīgi nolaistām actiņām, aiz bērnišķīgām, neizveidotām formām slēpjas pati kvēlākā kaisle... Kura no Ba-harevām jums vairāk patīk? — Polovodovs piepeši pajautāja.

Privalovs nemaz nebija klausījies viņa pļāpāšanā un tagad lūkojās uz viņu neizpratnē, nesaprazdams jautājumu; taču Polovodovs tūlīt viņu paglāba no grūtā stāvokļa un sacīja:

— Man labāk patīk Vereta; zināt, viņā ir kaut kas neskarts, it kā pāreja no vakardienas meitenes uz rītdienas jaunkundzi. Tad visam beigas, tāpēc ka sākas klīrēšanās un koķetēšana. Iesim uz viesistabu, — viņš piebilda, pēc sava ieraduma paķerdams Privalovu zem rokas.

Viesistabā Polovodovs ilgi nenosēdēja. Palūdzis sievu pakavēt viesim laiku, viņš atvainojās Privalovam, solīdams atstāt viņu tikai uz īsu brīdi.

— Neliec, Aleksandr, Sergejam Aleksandričam nepelnīti ciest, — sacīja Antoņida Ivanovna, atiedama no klavierēm.

— Jūs esat netaisna pret mani, Antoņida Ivanovna,— Privalovs spēja tikai atbildēt. — Es uzskatu par laimi...

— Ko? ... Kas ir? ... — jautāja Verjovkins, kas bija gulējis uz dīvāniņa un nule pamodies. — Bet es tā sa-

ļnsminājos, ka pa to laiku mazliet nosnaudos... Jūs, kā li I' <is, runājat komplimentus?

izmantodams smieklus, ko bija izraisījusi šī mazā epi-« <lo, Polovodovs paspēja aiziet no istabas, un Privalovs i'.'liķa vienatnē ar Antoņidu Ivanovnu, tāpēc ka Ver-lovkins aizvilkās uz kabinetu «noraut līdz galam», kā viņš izteicās.

Kāpēc jūs, Antoņida Ivanovna, domājat, ka es izvairos no jūsu sabiedrības? — Privalovs jautāja. — Tieši otrādi — es ar tādu prieku nupat klausījos jūsu dziedā-:.<mā... Varu atklāti sacīt, ka nekad neko tamlīdzīgu ne-< smu dzirdējis.

Antoņida Ivanovna vērīgi palūkojās uz Privalovu, apmeta ap pleciem Orenburgas kazas vilnas lakatu un sarija ar laisku smaidu:

— Es nesaprotu, kā vīriešiem mūžīgi gribas runāt vienu un to pašu ... Vai tiešām nevar iztikt bez komplimentiem?

Viņi iegāja Privalovam pazīstamajā gaiši zilajā viesistabā, bet šoreiz Antoņida Ivanovna nosēdās ļoti tālu no sava viesa.

— Jūs man vēl neesat pastāstījis par savu Ļahovsku apmeklējumu, — mājasmāte ierunājās, nodrebinādamās un tīdamās lakatā. — Bet tomēr nē, nestāstiet... Es jau iepriekš zinu, ka tur tikpat garlaicīgi kā visur! ... Vai nav taisnība?

— Es nesaprotu, ko jūs ar to gribat sacīt?

— Ak, neko sevišķu, Sergej Aleksandrič. .. Palūkojieties apkārt: visur nāvējoša garlaicība. Vīrieši vismaz nosit laiku pie kārtīm, bet sievietēm pat tas slikti izdodas. Es dažreiz apskaužu savu vīru, kurš bēg no mājām, lai pavadītu laiku pie Zosjas. Ceru, ka tur viņam ir jautrāk nekā mājā, un es nepavisam nepretendēju uz viņu ...

Privalovs sāka runāt kaut ko par izpriecām, par lasīšanu, par nodarbībām, bet Antoņida Ivanovna negaidot pārtrauca viņu ar jautājumu:

— Paklausieties — kad notiks jūsu kāzas?

— Kādas kāzas?

— Bet, jūs taču precat Nadine Baharevu. Tas zināms pilnīgi visiem pilsētā, un es patiešām no sirds priecājos par jums. Nadine ir lieliska meiča, nopietna, izglītota ... Viņa krasi atšķiras no visām mūsu jaunkundzēm.

— Paklausieties, Antoņida Ivanovna, — nopietni sacīja Privalovs. — Es patiešām dziļi cienu Nadeždu Va-siļjevnu, bet precēt viņu man pat prātā nav nācis.

— Nav taisnība.

— Es runāju pilnīgi nopietni.

— Ak, tie ir nieki! Visi vīrieši parasti tā saka, bet pēc tam visai mierīgi apprecas. Nedomājiet, ka es gribu no jums kaut ko izzināt, — nē, es tikai no sirds priecājos par jūsu laimi. Parasti skauž to, kā pašiem trūkst, — tā arī es .. . Vīrs bēg no manis, lai uzjautrij nātos paslepus, bet man atliek tikai priecāties par citu .■ laimi.

— Jūs maldāties, Antoņida Ivanovna, ticiet man! Ir apstākļi, kas... Vārdu sakot, es nekad neprecēšos.

Antoņida Ivanovna ar ilgu, uzmanīgu skatienu nolūj kojās Privalovā, bet nekā neatbildēja un tikai ciešāk — līdz kaklam — ietinās lakatā. Privalovs vēl nekad neļ bija redzējis Polovodovu tik skaistu. Viņa ausīs vēl I skanēja nesenā dziesma, un tad šis dīvainais sarunas tonis... Privalovs jutās baismīgi un reizē labi Antoņidas Ivanovnas tuvumā un ar sevišķu prieku izjuta sev pieļ vērstā viņas ciešā, gausā skatiena siltumu. Skumjas, kas ! neviļus skanēja viņas balsī, atbilda Privalova sērīgajam noskaņojumam, un atvadoties viņš kvēli spieda Antoņidas Ivanovnas roku.

Tās pašas dienas vakarā, kad Antoņida Ivanovna iegāja savas maman guļamistabā, viņai bija ļoti noguris un nožēlojams izskats. Smagi atkritusi tuvākajā krēslā, viņa ar manāmu piepūli tikko spēja izteikt:

— Koka gabals ir tas jūsu Privalovs un vairāk nekas.

Agripina Filipjevna ziņkāri un jautājoši paskatījās uz

meitu, bet tad mierīgi noteica:

— Pacietības vajag, mans draugs ...

— Vai Aleksandrs bija šeit?

— Bija. Vari iedomāties — paņēma sev līdzi Oskaru un kopā ar to devās pie Ļahovska. Izrādās, ka viņi abi turp neiet pirmoreiz.

— Galīgi neko nesaprotu, maman ...

— Es arī; tomēr tev jāpiekrīt, ka tas ir ļoti, ļoti dīvaini. Ko pie Ļahovska var darīt šis idiots Oskars?

Cienījamā dāma tikai paraustīja plecus un savilka ni-cīgu grimasi.

Nadežda Vasiļjevna pēdējā laikā bieži viesojās pie

I īhovskiem; Privalovs sastapās ar viņu tur, kad, beidzis «i.nīšanas pie ķahovska, iegriezās Zosjas istabās. Tur pulcējās ska|a jauniešu sabiedrība, kurai pievienojās arī Krusttētiņš Oskars Filipičs, kas neparasti smieklīgi stās-

II ja visnevainīgākās anekdotes.

— Mēs visi sauksim jūs par krusttētiņu, Oskar Fili-

Zosja sacīja.

— Jauki... — krusttētiņš piekrita. — Es ļoti mīlēšu lādu radinieci kā jūs.

Krusttētiņš kā vecu laiku kavalieris katru reizi godbijīgi skūpstīja Zosjai roku un jocīgi pievilka kājiņu. Polovodovs bija barvedis un aizvien izgudroja mazas vasaras izpriecas: gan organizēja nakts izbraucienu laivās pa Uzlovku, gan pikniku kaut kur apkārtnē, gan iluminēja veco Privalovu dārzu, gan sēdās pie klavierēm un sāka spēlēt Strausa valšus, pie kuru skaņām jaunieši griezās dejā augstajās Privalovu mājas zālēs. Viktors Vasiļ-jičs bija Polovodova labā roka un paklausīja kā suns katrai viņa kustībai. It sevišķi visus smīdināja krusttētiņš, kas baidījās no zirgiem un ūdens un tik jocīgi dejoja valsi divsoļos, kā to dejo tikai vecīši.

Šo skaļo jautrību negaidīti pārtrauca jaunas personas ierašanās. Reiz, kad Privalovs ar Ļahovski kārtoja darīšanas viņa kabinetā, vecais, strauji uzstūmis brilles uz pieres, jautāja:

— Vai esat redzējis Loskutovu? Maksimu Loskutovu?

— Nē ...

— Nu, tad jūs, mīļais, nekā neesat redzējis, tas ir sava veida unicus^23... Jā, jā. Mūsu dakteris viņu atradis... Lieliska galva: filozofs, zinātnieks, dzejnieks — viss, ko gribat; velns viņu zina ko tikai viņš nav mācījies un ko nezina! Augstākā mērā talantīgs cilvēks. Es esmu ļoti pateicīgs dakterim par šo dāvanu.

Privalovs iesmējās.

— Ko jūs smejaties? Protams, dāvana, kā tad citādi? Mēs, sēdēdami Uzlā, būtu pavisam sapelējuši, bet te pēkšņi ierodas pilnīgi svaigs cilvēks ar milzīgu erudīciju, ar oriģinālu domāšanas veidu, ar lieliskām runas dāvanām ... Jūs tikai paklausieties, kā Loskutovs runā ...

Ļahovskis savilka skābu seju un pēc ebreju paraduma izpleta rokas.

— Mums šis Loskutovs ir atradums, — Ļahovskis turpināja attīstīt savu domu. — Mūsu jaunkundzes, ja labi padomā, patiesībā īstus cilvēkus nemaz nebija redzējušas, bet te skaties, mācies un kaunies par savu muļķību. He-he... Jums vajadzētu redzēt, cik klusas viņas kļūst, kad Loskutovs ir šeit: lēnas kā jēri. Un tas ir saprotams;* lādas provinces vistiņas, tādi cālīši — un piepeši īsts ērglis ,.. Jūs tikai paskatieties uz viņu: īsta Āzija, fatālists un mazliet mistiķis.

— Jūs tik daudz par Loskutovu sastāstījāt, Ignatij Ļvo-vič, ka es pat mazliet sāku no viņa bīties, — Privalovs pajokoja.

— Es pats no viņa baidos ... Jā ...

Vecais piecēlās no krēsla, paskrējās uz pirkstgaliem, lai aiztaisītu kabineta durvis, vēlreiz palūkojās apkārt un, pieliecies Privalovam pie pašas auss, čukstot teica:

— Loskutovs bijis kaut kur iejaukts ... Saprotiet — iejaukts kādā senā, bet diezgan skaļā lietā ... Jā . .. Bijis administratīvi izsūtīts, pēc tam apbraucis visu Krieviju un tagad viesojas pie mums. Viņš atklāja savas atradnes Urālos un strādā diezgan laimīgi... O, ja tāds cilvēks tikai gribētu kļūt bagāts, viņam būtu ļoti viegli to izdarīt.

— Bet kas tas Loskutovs īstenībā tāds ir?

— Dievs viņu zina... Viņš, liekas, agrāk ir bijis karadienestā... Es dažreiz patiešām baidos par savām meitenēm: jaunas un zaļas, ka neapskurbst galviņa, bet dakteris arvien mierina... Dakterim taisnība: vislielākās briesmas ir tās, kas uzglūn jums tumšā naktī, slepeni, bet te viss kā uz delnas. Meitenēm katrā ziņā laba mācība... Kā jūs domājat?

Privalova atbildi nesagaidījis, Ļahovskis piepeši sāka skaļi smieties un, vēderu ar rokām turēdams, pat skraidīt kā ārprātīgs pa kabinetu. Privalovs bija tā pieradis pie šā savādā cilvēka izlēcieniem, ka pat neapvainojās par tādu dīvainu sarunas ievirzi. Aizkusis no smiekliem, Ļahovskis vairākas reizes atvēra muti, lai Privalovam kaut ko sacītu un izskaidrotu, bet tikai bezcerīgi novēcināja ar rokām un atkal sāka pilnā kaklā smieties. Brilles uz

'in i pieres lēkāja vien, deniņos pietūka resnas, zilas il/islds, un no acīm bira asaras; tikai smacējoša klepus i kmu pārtrauca šos homēriskos smieklus, un Ļahov-' i is pamazām nomierinājās.

Atvainojiet mani, Sergej Aleksandrič ... Ha-ha ... — vecais smējās, acis ar lakatiņu slaucīdams. — Iedomājie-H'-s tādu ainu ... Ha-ha! . . . Ak, man trūkst elpas! ... Iedomājieties... Polovodovs ... Ha-ha-ha! ... Jūs taču zināt, kas par cilvēku ir Polovodovs: veikalnieks šolaiku rmmiē un bonvivāns par excellence^24 — un piepeši viņš M.istopas ar Loskutovu. . . Ha-ha! Neko līdzīgu mūžā neesmu redzējis... Tas tikpat kā salaist kopā vilku ar Mini, tā Loskutovu ar Polovodovu ... Aleksandrs Pavličs, nabadziņš, pavisam zaudēja visas savas cēlās īpašības un nonāca līdz pēdējai pazemošanās pakāpei: sāka skais-Iies uz Loskutovu, redzat, par to, ka tas tūkstoškārt gudrāks par viņu... Bet meitenēm actiņas tā vien spīd: i-iču sapratušas, kas par lietu, bez vārdiem sapratušas. Tā, mīļais, ir vesela skola: vienaš tādas mācības pietiek veselam mūžam .. . Jā! Un iedomājieties: šis pats Aleksandrs Pavličs, visādi jaukais un valdzinošais cilvēks, dziļi pārliecināts, ka Loskutovs ir nožēlojams avantūrists, kā pasaku vārna, kas lepojas ar pāva spalvām...

— Vai Loskutovs jau sen dzīvo Urālos?

— Kā jums to lai pasaka: gadu... varbūt pusotra, bet ne vairāk. Nu, iesim, es jūs tūlīt iepazīstināšu ar Loskutovu, — ierosināja Ļahovskis, — viņš sēž pie Zos-jas...

Privalovs juta vieglu satraukumu, kad viņi iegāja Zosjas viesistabā; no turienes skanēja skaļas balsis. Ļahovskis skrēja teciņiem un vairākkārt uzbužināja savu cekulu. Kad viņi iegāja viesistabā, Privalovs pirmajā mirklī nepamanīja to, kuru ar acīm meklēja. Uz zila atlasa dīvāna, kam bija smagas zīda bārkstis, sēdēja Zosja; viņai blakus tādā pašā atlasa krēslā ar kvadrātiņos sapopētu atzveltni bija atlaidusies Nadežda Vasiļ-jevna; ārsts staigāja pa istabu ar cigāru zobos, salicis savas lielās rokas uz muguras. Uz galda dīvāna priekšā nekārtībā stāvēja tasītes ar aukstu neizdzertu kafiju un atvērta grāmata.

— Maksims Loskutovs ... — Ļahovskis noteica ar īpašu spiedzošu pieskaņu balsī.

No zema, gaišzila atzveltnes krēsla piecēlās vidēja auguma kungs un sniedza Privalovam roku. Tas bija Maksims Loskutovs. Pēc izskata viņam varēja būt gadi trīsdesmit pieci; šaurajā bālajā sejā ar nelielo, šķidro bārdiņu bija tikko manāmas bakurētu pēdas, biezās, kopā saaugušās uzacis un mazliet uzrautais deguns darīja viņu pavisam neglītu. Tikai lielā, baltā piere, ko aizsedza izspūruši mīksti, tumši mati, un lielo acu...ar mazliet uz augšu paceltajiem ārējiem acu kaktiņiem nogurušais, it kā aizlauztais skatiens piešķīra šai sejai raksturīgu izteiksmi. Tādas sejas neaizmirstas. Nelielais, bet spēcīgais Loskutova stāvs ar savām gausajām, nogurušajām kustībām pauda lielu spēku un sīkstu dzīvību; muskuļotās rokas strupā plauksta atbildēja Privalovam ar ciešu spiedienu, bet gaiši brūnās, tās īpašās krāsas acis, kādas mēdz būt tikai dienvidniekiem, lūkojās viņā ar ilgu, vērīgu skatienu. Loskutova tumšie vizītsvārki, kas vietumis bija klāti ar putekļiem un dūnām, un saburzītais virskrekls liecināja par valkātāja gaumi, kurš, kā redzams, pēc ceļa nebija pārmainījis uzvalku.

— Nu, es jūs netraucēšu, — Ļahovskis steidzīgi sacīja. — Man bezgala daudz darīšanu .. .

Viesistabā uz mirkli iestājās piespiests, smags klusums. Privalovs jutās šai intīmajā pulciņā lieks un sasprindzināti klusēja.

— Vai vēlaties kafiju? — Ļahovska piedāvāja.

Privalovs atteicās.

— Lūdzu jūs turpināt agrāko sarunu, — viņš piebilda, — ja tikai es netraucēju ...

— Nē, kādē] lai traucētu, — Loskutovs atbildēja citu vietā.

XIX

Ļahovska kabinetā jautri un draudzīgi ar mājastēvu sarunājās Polovodovs un krusttētiņš. Sevišķi žirgts šodien bija Polovodovs. Viņš familiāri sita krusttētiņam uz pleca un centās izklaidēt Ļahovskī tos šaubu mirkļus, kas ievilka viņa pierē dziļas rievas un lika uzacīm cieši

.i mkties. Ļahovskis acīmredzot nespēja par kaut ko iz-l-irties, ko centās panākt Polovodovs; krusttētiņš turē-i .nomaļus un tikai saspringti smaidīja, saglabādams n.i v u sārtā ķeruba izskatu.

Bet neuztraucieties taču, Ignatij Ļvovič, — Polo-vodovs sacīja, plaši izplezdams savas garās kājas, it kā i r, būtu pats neapstrīdamākais arguments.

Es jau arī neuztraucos... Nē, neuztraucos, — Ļa-liovskis atbildēja, grozīdamies savā apdriskātajā atzveltnī. 1' —L Oskars Filipičs zina visu ... — Polovodovs beidzot »..i( īja, jo viņam patika ar vienu cirtienu izkliedēt visas N.uibas.

— Kā visu? Kas tas ir — viss? — kaut kā nožēlojami nošļupstēja Ļahovskis, pētījoši pavērsdams skatienu no Polovodova uz krusttētiņu. — Liekas, mūsu starpā nav nekādu noslēpumu ...

Polovodovs nedabiski iesmējās, galvu atpakaļ atmetis, bet tad bezrūpīgā balsī noteica:

— Neuztraucieties un nešaubieties, dārgo Ignatij Ļvovič. Jūs varat būt pilnīgi atklāts ar Oskaru Filipiču: es viņam paskaidroju visu, kas attiecas uz Privalova aizbildnību ...

Šie vārdi Ļahovskim bija kā pērkona spēriens, un viņš likai bezspēcīgi saruka savā krēslā kā pārdurts pūslis. Krusttētiņš savilka nopietnu ģīmi un izstiepa lūpas.

— Pirms paskaidrojāt visu svešam cilvēkam, jums nekaitēja aprunāties ar mani, Aleksandr Pavlič, — neskanīgi ierunājās Ļahovskis, meklēdams vārdus. — Varbūt es nevēlos, ka iejaucas svešs... Varbūt es nepiekritīšu, ka kādam stāsta par manām darīšanām! Varbūt... beidzot ...

— E, mī]ais, beidziet spēlēt kumēdiņus! — nikni paskatījies, Polovodovs viņu dusmīgi pārtrauca. — Jūs mani pazīstat, un arī es jūs labi pazīstu... Kas te vēl ko izlikties!

— Jūs pārāk daudz atļaujaties, Aleksandr Pavlič... es ... es ...

— Paklausieties, Ignatij Ļvovič, — Polovodovs neatlaidīgi turpināja, — ja es uzticējos Oskaram Filipičam, tad tas nozīmē, ka jūs varat viņam uzticēties kā man pašam . ..

«Muļķis, muļķis un vēlreiz muļķis!» Ļahovskis domāja trakā niknumā, pavisam neklausīdamies Polovodovē.

«Izpļāpājis visu pirmajam vācietelim, kas pagadījies ceļā... Tas ir neprāts! Akf neticu es jums, nevienam neticu, nevienam jūsu vārdam... Pārdosiet, piekrāpsiet, piemānīsiet...»

— Es neko nezinu un protu klusēt... — savukārt paziņoja krusttētiņš, pārtraukdams smago klusumu.

— Man gar jums nav pilnīgi nekādas daļas! ... — asi

atcirta Ļahovskis, pielēkdams no krēsla. — Vai jūs runāsiet vai klusēsiet — tas uz mani nemaz neattiecas! Saprotiet — nemaz! ... Tlr-rr?

— Tā tomēr nevar rīkoties, Ignatij Ļvovič, — Polovo-dovs centās pierunāt. — Es jūs brīdināju, un jūs pats piekritāt...

— Jūs melojat! ... Es nekam neesmu piekritis un nevarēju piekrist.

Polovodovs tikai iesvilpās, bet Ļahovskis atkrita krēslā un ar naidīgu skatienu nomērīja krusttētiņu no galvas līdz kājām. Klusi pakustinājis lūpas un sakārtojis cekulu uz galvas, Ļahovskis pēkšņi jautāja krusttētiņam:

— Nu, bet kādēļ jūs klusējat? Kādu tad labumu jūs varat dot mūsu lietai? Uz ko jūs cerat?

— O, teicami ceru ...

— «Teicami ceru!» — Ļahovskis izmēdīja. — Iemācieties vispirms krieviski runāt... Ja ne šodien, tad rītu Verjovkins brauks rūpēties aizbildnības lietā, un uz ko tad jūs cerat, atļaujiet painteresēties?

— Protams, ne jau uz sevi, Ignatij Ļvovič, — lietišķā tonī atbildēja vācietis. — Es esmu mazs cilvēciņš, un jūs un Aleksandrs Pavličs — visi mēs esam mazi ļaudis ... Bet, kur mazās mušas sapinas zirnekļa tīklā, lielās to pārrauj.

Ļahovskis pakustināja lūpas, ar roku paberzēja pieri

un sacīja:

— Bet vai jūs zināt, ka lielas mušas grib paņemt lielus gabalus?

— No diviem ļaunumiem jāizvēlas mazākais: vai nu zaudēt visu, vai upurēt kādu daļu ...

— Ko tad jūs domājat darīt?

— Jums vispirms ir svarīgi iegūt laiku, — pavisam mierīgi paskaidroja krusttētiņš. — Kamēr Verjovkins un Privalovs pūlēsies, lai atceļ aizbildnību, mēs izdarīsim visvienkāršāko — ievilcināsim lietu. Redzat, Pēterburgā ir kāda dāma ... Viņa nav kurtizāne tai nozīmē, kā

I’i< ņemts saprast šo vārdu, viņai tikai ir tuvas attiecības .11 tām sfērām, kur ...

Tātad — viņu apmeklē augstas personas? — Ļahov-l. is pārtrauca, nepacietīgi saraukdams savus stūrainos

plecfUs.

— Tieši tā ... Ja viņa ķersies pie šās lietas, tad var visu nodarīt, pilnīgi visu! ...

— Bet viņai taču jāmaksā, tai jūsu dāmai... — Ļa-hovskis ievaidējās, saķerdams galvu, — saprotiet: jāmaksā!

— Viņa ņem zināmu procentu no pasākuma, skatoties pēc apstākļiem: pieci, desmit... Vispār dažādi! ... Būs, protams, jāiedod neliels avansiņš, tīrais nieks — kādi tūkstoši piecpadsmit, divdesmit vienā reizē.

— Oho! ... — Ļahovskis iebrēcās, it kā viņam rautu laukā zobu. — Nē, pateicos jums... Man tādas naudas nemaz nav. Diezgan, diezgan ...

— Ignatij Ļvovič, nu ko jūs tā? — iejaucās Polovo-dovs. — Ļaujiet vismaz kārtīgi izstāstīt un tad trakojiet, cik sirds vēlas!

— Es piekrītu, ka divdesmit tūkstoši ir diezgan apaļš cipars, — krusttētiņš, rokas berzēdams, mierīgi turpināja. — Toties cik nevainīgā veidā viss tiek darīts... Viņai patiesībā nav oficiālu pieņemšanu, bet, lai dabūtu audienci, nepieciešams iepriekš parūpēties caur citām dāmām...

— Kurām arī jāmaksā! — Ļahovskis iesaucās, zobus griezdams.

— Jā, tūkstoši trīs — četri. ? ?

— Bet par ko tad? par ko?

— Kā — par ko? — krusttētiņš brīnījās. — Tās taču nav šādas tādas slampas, bet visaristokrātiskākās ģimenes. Māja uz lepnākās ielas, kariete ar ģerboņiem, durvīs trīs aršīnas garš haiduks, marmora kāpnes, bronza, puķes. Saprotiet taču, ka tāda iekārta arī kaut ko maksā! ...

— Maksā, maksā.?; Šausmīgi daudz maksā! — Ļahovskis vaidēja.

Ļahovskis šoreiz tik ļoti trakoja, ka, pret viņu cīnoties, bija vajadzīga drosme. Krusttētiņš izturējās tik nesatricināmi mierīgi, ka pārspēja pat pašu Alfonsu Bog-daniču. Viņš ne reizi nepaaugstināja balsi un neapklusa, kā to kritiskos brīžos mēdza darīt Alfonss Bogdaničs.

.

— Bet sakiet taču, dieva dēļ: vai jūs no papjēmašē esat taisīts? — Ļahovskis kliedza, bikstīdams krusttētiņu ar pirkstu.

Pēc briesmīgas cīņas Ļahovskis beidzot piekrita krust-tētiņa teorijai «novilcināt lietu», bet visu laiku laidās ar jautājumu: r

— Bet kā es jūs varēšu pārbaudīt, Oskar Filipič? Nu, pasakiet — kā?

— Es jums uzrādīšu viņas kvītis, — nesatricināmā

mierā atbildēja krusttētiņš. —

— Pats uzrakstīsiet?!

Iznācis no Ļahovska kabineta, krusttētiņš smagi nopūtās un noslaucīja ar kabatas lakatiņu pieri; arī Polovo-dovam bija ļoti nožēlojams izskats, un viņš raudzījās apkārt miglainām acīm.

— Tas ir īsts sātans, ne cilvēks, — beidzot noteica krusttētiņš, kad viņi gāja ārā pa parādes durvīm.

— Sliktāks par sātanu... — Polovodovs piekrita, vilkdams kājas pa zemi. — Un tomēr mēs viņu pieveiksim ...

— Bet ko tas maksā?! ... — krusttētiņš nopūtās; viņš bija bāls un bēdīgi mirkšķināja acis.

Protams, galveno rīcības plānu Polovodovs un krusttētiņš Ļahovskim neatklāja, bet izmantoja viņu tikai pirmajam solim, tas ir, lai ievilcinātu aizbildnības lietu.

XX

Privalovam Baharevu mājas vakara apmeklējumi vairs nesagādāja agrāko prieku. Tā pati Pavla Ivanovna ar savu mūžīgo rokdarbu, tā pati Dosifeja, tā pati Marja Ste-panovna ar savām atmiņām par to, kā ļaudis dzīvojuši «pareizi». Šo vienmuļību pārtrauca tikai Veriņas ierašanās, kura bija pilnīgi pieradusi pie Privalova un pat uzsāka ar viņu sarunas, turklāt katru reizi stipri sarka un nezināja, kur likt rokas. Privalovam patika sarunāties ar šo svaigo, neskarto meiteni, kuras klātbūtne vērta jaunākas pat Marjas Stepanovnas nopietnības pilnās istabas.

— Pie mums ir garlaicīgi, — Veriņa sacīja, nedroši palūkodamās uz Privalovu.

— Kāpēc garlaicīgi?

— Nu tā ... Gandrīz neviens neatnāk.

— Bet paziņas?

— Kādi tad ir mūsu paziņas: pie tēta mēdz nākt tikai zeltrūpnieki darīšanās, bet māmiņa pazīstas vienīgi ar vecenēm un večiem. Ir divas trīs mājas, uz kurieni mēs ar māmiņu vienu otru reizi braucam, taču tur ir vēl garlaicīgāk nekā pie mums. Esmu ievērojusi, ka vispār bagāto ļaužu dzīve ir daudz garlaicīgāka nekā nabago. Patiešām garlaicīgāka...

— Tas tā patiešām ir, — Privalovs iesmējās. — Bet, ja jums liktu priekšā iekārtot visu pēc sava prāta, ko tad jūs darītu?

Veriņa nebija gaidījusi tādu jautājumu un neuzticīgi palūkojās uz Privalovu, bet viņa labsirdīgais izskats to nomierināja, un tā naivi sacīja:

— Es iekārtotu tā, lai visiem būtu jautri... Jā!... Māmiņa katru prieku uzskata par grēku, bet tas nav tiesa. Ja cilvēks dienu strādā, kāpēc viņš vakarā nevar papriecāties? Piemēram: teātri, koncerti, vizināšanās trijjūgā... Man patīk strauji braukt, tā, lai elpu aizrauj!

— Vai tad jūs uz teātri neejat?

— Ļoti reti,,. Māmiņa taču nekad uz turieni nebrauc, un mums vienmēr jāvelk līdzi tēvs. Paziņu ir maz, un, kad atbraucam mājās, — māte dienas trīs nerunā, tikai nopūšas. Ziemu mums mēdz būt balle... Tikai tas nepavisam nav tā kā pie Ļahovskiem. Es pagājušajā gadā biju pirmoreiz pie viņiem ballē — brīnišķīgi, jautri! Bet pie mums vairāk mēdz būt tirgotāji un tikai dzer...

Pamazām Privalovs iekļuva tai pasaulē, kādā dzīvoja Veriņa, un viņš bieži par to nodomāja: «Cik viņa jauka...» Nadežda Vasiļjevna pēdējā laikā reti parādījās un, ja iznāca, tad izskatījās nogurusi un garlaikojās. Agrākās sarunas neatjaunojās, un Privalovs aiznesa sev līdzi no Baharevu mājas smagas, nepatīkamas pārdomas.

Reiz, kad Privalovs zilajā viesistabā klusi sarunājās ar Veriņu, iztālēm atskanēja Vasilija Nazariča smagie soļi. Meitene apmulsa un pietvīka, nezinādama, ko darīt. Arī Privalovs jutās ne visai patīkami, bet visus izglāba Marja Stepanovna, kura tieši tai mirklī parādījās viesistabā no otras puses un sastapa ienākušo Vasiliju Nazariču. Vecais, pamanījis Privalovu, mazliet tā kā apjuka, bet tad smaidīdams sacīja:

— Nu, kāpēc tad tu pie manis neienāc?

— Jūs taču vienmēr bijāt aizņemts, Vasilij Nazarič...

— Aizņemts jau nu gan, tas tiesa, bet ienāc vien.

Vecais palika viesistabā un ilgi runājās ar Privalovu

par aizbildnības lietu un viņa braucieniem pie aizbildņiem. Pēc vecā sejas Privalovs manīja, ka viņš ar kaut ko ir nemierā, bet savalda sevi un neizsakās. Vispār visai sarunai bija apvaldīts, saspīlēts raksturs, lai gan Vasilijs Nazaričs centās izlikties jautrs un laipns kā senāk.

— Kur tad Nadja? — vecais jautāja Marjai Stepanov-nai.

— Viņa nejūtoties vesela ... — lūpas sakniebusi, atbildēja Marja Stepanovna. — Tas viss no jūsu grāmatiņām: lasa, lasa un pagalam pārpūlas.

Baharevs iesmējās un, paraudzījies uz Veriņu, miji sacīja:

— Vai tu, kaza, nelasi grāmatiņā? ...

— Liec tu viņu mierā, dieva dēj, — Marja Stepanovna aizstāvēja savu mīluli, kura nosarka līdz pat ausu galiem.

Pēc visa tā Privalovs iegāja kabinetā pie Vasilija Nazariča, kur atkal visu laiku runāja par aizbildnību. Bet, lai gan abi runātāji savstarpēji pūlējās, viņi nevarēja atrast agrāko labo un paļāvīgo toni, kā tas bija bijis pirms nesaprašanās. Kad Privalovs izstāstīja visu, ko pats uzzinājis no dokumentiem, kurus bija paņēmis no Ļahovska, vecais neticīgi pašūpoja galvu un domīgi noteica:

— Tas nav tas... kas nepieciešams. Tev labāk vajadzēja pašam drīzāk aizbraukt uz rūpnīcām, bet advokātu aizsūtīt uz Mohovu, lai dabū izziņas muižniecības aizbildnībā ... Tomēr būtu labāk...

Pie Ļahovskiem arī bija diezgan garlaicīgi. Zosja staigāja drūma un kaprīza. Loskutovs dzīvoja Uzlā otro nedēļu un bieži viesojās pie Ļahovskiem. Par agrāko uzjautrināšanos un izpriecām nevarēja būt ne runas; Polovodovs parādījās Zosjas viesistabā ļoti reti un tūlīt gāja projām, tiklīdz ieradās Loskutovs. Viņš necieta šo filozofu un taisīja vienaldzīgu seju.

— Kāpēc jums nepatīk Maksims? — Zosja tincināja, bet Polovodovs tikai raustīja plecus un kaut ko nenoteiktu norūca.

Privalovs drīz vien pamanīja, ka Zosja izturas pret

Nadeždu Vasiļjevnu ai slikti slēptu naidu. Viņa lai pastāvīgi uzbruka Loskutova klātbūtnē, un Zosjas tumšās acis meta dzirkstis. Dakteris ar patiesi galanta cilvēka taktu novērsa ikvienu sadursmes iespēju starp savām Skolniecēm un kļuva sevišķi domīgs, kad sāka runāt Loskutovs. «Te kaut kas slēpjas,» domāja Privalovs.

Reiz jūlija vidū, karstā vasaras dienā, Privalovs ilgi un bezmērķīgi klaiņoja pa dārzu, kamēr piekusa un ielīda dārza biezokni vecā, sabrukušā lapenītē. Viņš ilgi ŠelF sapņoja, nemanīdams, ka skrien laiks. Viņu no domām iztraucēja klusa saruna. Kāds nāca pa šauro aleju tieši uz viņa pusi. Viņš tikko bija aptvēris savas pozīcijas neizdevīgumu, kad no tumši zaļo dižegļu rindas parādījās slaidais Nadeždas Vasiļjevnas stāvs: viņa gāja blakus Loskutovam. Privalovs gribēja iziet no sava slēpņa, bet nezin kādēļ palika uz vietas un tikai juta, kā viņam krūtīs dauzās sirds.

— Apsēdīsimies šeit, Maksim... Esmu piekususi, — bija dzirdama Nadeždas Vasiļjevnas balss, un pēc tam viņa tūlīt piebilda: — Es negribētu sastapt Privalovu.

— Kāpēc? — Loskutovs jautāja, nosēzdamies tieši zālē. — Viņš man patīk, ļoti labs cilvēks!

Privalovs atradās kā kādā slēpnī, no kura tam bija neveikli iet ārā. «Apsēdīsimies» — šis vārds grieza ausīs ar savu pārāk draudzīgo toni, kādā runā tikai ar vistuvākajiem cilvēkiem.

— Privalovs patiešām ir labs cilvēks, — jaunava piekrita, — bet mums abiem viņš atnesis ne mazums ļauna. Viņa ierašanās Uzlā izjauca visus plānus. Es augu ziemu gatavoju tēvu, lai paziņotu viņam .. < nu, ka mēs...

Nadežda Vasiļjevna klusi iesmējās, un līdz Privalo-vam atlidoja skūpstu skaņas, ar kuriem tā apveltīja filozofu. Privalovam asinis saskrēja galvā, un viņš juta, kā viss apkārt sāk griezties.

— Es tomēr nesaprotu, kāda gan te Privalova vaina,—• Loskutovs sacīja.

— Nu, tāda tā vaina, ka tēvs un māte zaudē prātu jau no domas vien, ka varētu saradoties ar Privalovu...

— Bet tēvs taču, liekas, ar viņu sastrīdējās?

— Sastrīdējās. .. Bet tu jau nemaz nezini, kas par cilvēku ir mans tēvs. Tagad viņš patiešām ir ļoti neapmierināts ar Privalovu, bet tas vēl neko nenozīmē. Privalovs tomēr paliek Privalovs.

— Un proti?

— Un proti? — Nadežda Vasiļjevna atkārtoja Loskutova jautājumu. — Tas, redz, nozīmē to: lai Privalovs darītu ko darīdams, tēvs vienmēr viņam visu piedos un ne tikai piedos, bet pēdējo kreklu sev novilks, lai viņam palīdzētu. Tā ir akla pieķeršanās uzvārdam, kaut kāda godbijība vārda priekšā... Loģika šeit ir bezspēcīga, un cilvēki dara tā un ne citādi, tāpēc ka tā vajag. Bērni arī tā dara ...

— Bet viņi taču nav bērni, Nadja ...

— Starpība ir tā, ka šiem bērniem rokās visi līdzekļi, lai viņi varētu izpildīt savu tā vajag. Taču tas jau tikai no malas liekas dīvaini, bet, ja skatās no tēva viedokļa, — jādomā, nekā smieklīga nav.

TREŠĀ DAĻA

I

Baharevu mājā valdīja savāds, ļaunu vēstījošs klusums, un visi mājas iedzīvotāji izjuta tā slogu.

Drūms un nelaipns savā kambarītī sēž vecais Lūka. Vecais no rīta līdz vakaram kurn un rūc un, lai aizdzītu garlaicību, visu laiku kaut ko spodrina: gan durvju rokturi, gan viras, gan bronzas plāksnīti ar uzrakstu «Vēstulēm un avīzēm». Pēdējo Lūka tīra ar sevišķu centību,^ it kā gribētu to pielabināt. Skārda kastei, kas piestiprināta durvju iekšpusē, Lūkas acīs ir kāda sevišķa noslēpumaina nozīme: no šīs nelielās kastītes Baharevu mājai uzbrūk briesmīgie klusuma brīži, un katru rītu Lūka tai tuvojas ar māņticīgām bailēm.

Reiz, kad Lūka bija atnesis vēstuli, Vasilijs Nazaričs lasīja to sevišķi ilgi, berzēja ar roku savu slimo ceļgalu un pēc tam noteica:

— Nu, Lūka, tagad gan mums klāsies slikti...

Lūkam pie šiem vārdiem sirds salēcās, un viņš atvēra

muti, sagatavojies uzklausīt nepatīkamu ziņu.

— Varvaras raktuvēs slikti, — Vasilijs Nazaričs paskaidroja, uz veco neskatīdamies. — Tad jau gan vasaru nebūs kur strādāt...

Lūk, kopš tā laika Baharevu mājā kļuva sevišķi klusi, it kā kāds ar roku būtu nospiedis tās agrāko jautrību.

Sākās jau rudens, lai gan bija vēl tikai augusts. Uznāca divas tik aukstas rīta salnas, ka viss Baharevu dārzs pārklājās ar dzelteniem plankumiem, bet puķu dārziņš pagalmā pilnīgi nomelnēja. Dienas kļuva īsākas, bet pa naktīm sacēlās spēcīgs vējš, kas ilgi, ilgi gaudoja dārzā, mētādams sažuvušās lapas, un svelpdams

lauzās iekšā katrā spraugā. Māņticīgais Lūka met krustus un skaita lūgšanu, kad uz jumta noblarkšķ skārda plāksne vai iegaudojas dūmenis. Turpat aiz sienas bija Vasilija Nazariča kabinets, un vecais ilgi pāri pusnaktij ieklausījās ikvienā skaņā, kas nāca no turienes. Vasilijs Naza-ričs arī ilgi naktīs paliek nomodā un visu laiku kaut ko raksta un skaita uz skaitīkļiem. «Ek! Tas viss no tām nolādētajām vēstulēm,» Lūka klusībā domā, ieklausīdamies ik skaņā.

Dienu vecajam prāts tā kā priecīgāks, un viņš bieži palūkojas pāri pagalmam uz saimes istabu, kur visu izrīko mēmā Dosifeja. Marjai Stepanovnai nebija noslēpumu no mēmās, un viņa dažreiz dalījās tajos ar Luku, lai gan ar lielu piesardzību, tāpēc ka Lūka varēja izpļāpāt to, ko nevajag, sevišķi dzērumā. Lūka atnāk uz virtuvi, nosēžas pie paša galda, pie kura komandē Dosifeja, un pacietīgi gaida, kamēr viņa ar nedaudziem žestiem visu izskaidro. Šeit Lūka dabūja zināt, ka «Serjo-žiņam» kaut kas iznācis ar vecāko jaunkundzi, bet viņa nekā nestāsta «pašai»; bet «Serjožiņš» nekur neiet, tikai sēž mājā un droši vien ir slims, kā saka «pati».

— Nu jau kurā nedēļa ... — Lūka nopūšas.

Vecais bija paklusām ievācis dažas ziņas no Ipata un zināja, ka Privalovs slims nav, bet ieslēdzies savā istabā, nevienu nepieņem un arī pats nekur neiet. Nu jau trešā nedēļa, kopš viņš acu nerāda Baharevu mājā, un Vasilijs Nazaričs vairākas reizes par viņu apjautājies.

— Pats jau neko nezina, — Dosifeja paskaidroja, — un neviens nezina ...

II

Reiz, kad Lūka jau no paša rīta bija sevišķi grūtsirdīgs un pie viena gremzās uz Igoru, spēcīgs zvans pie parādes durvīm krietno večuku pilnīgi satracināja.

— Ko tad nu te velns attriecis! ... — Lūka šķendējās, tīšām vilcinādamies atvērt durvis. — Zvana kā uz ugunsgrēku . . . Droši vien kāds apikāts, dievs, piedod grēkus!

Zvans atkārtojās vēl skaļāk, un, kad Lūka drusciņ pavēra durvis, lai paskatītos uz savu ienaidnieku, viņš pat mazliet atkāpās atpakaļ: durvīs stāvēja strupa auguma resns, sirms vecis ar dzeltenu kalmika seju, plakanu de-guņu un šaurām, kā ahāts melnām acīm. Ar dubļiem nošķi ostais tatāru azjams un saņurcītā tūbas cepure liecināju, ka viesis ieradies tieši no ceļa.

Kungs Jēzu Kristu... — Lūka izbijās, atkāpdamies no savām pozīcijām, un piemetināja: — Tas taču laikam esi tu, Daņila Semjonič! ...

— Paņem acis rokā un tad paskaties, — aizsmakušā balsi atsaucās Daņila Semjoničs, smagi ieveldamies priekšistabā. — Vai nepazini gan, vecais āzi? Tev uz vecumdienām palikusi caura galva! ... Nu, ko tu boli uz mani savas blisenes? Izrādās, ka es pats vien esmu.

Viesis aizsmacis iesmējās, noņēma balto tūbas cepuri un nobraucīja ar tuklo roku savus sirmos sarus.

— Daņila Semjonič ... mīļais ... No kurienes tad tu ieradies? — Lūka satraucās. — Ak tu tētīt!... Kādēļ tu atbrauci, ko?

— Nu, nu, nevaimanā, veco āzi... No debesīm jau nenokritu!... Rīt būs divdesmitā diena, kopš no Sajā-niem...

— No raktuvēm?

— Nu kā tad ... no kurienes tad? Bet ko es te ar tevi runāju tukšu ... Vai vecais mājā?

— Mājā, mājā ...

— Tad es tūlīt... iešu pie viņa ...

— Es jau gan tevi tādā izskatā nelaidīšu, Daņila Semjonič. Vispirms kaut mūli nomazgā, citādi nobiedēsi vēl Vasiliju Nazariču. Un aptīries daudzmaz, skaties, cik tev dubļu pielipis ...

— Dubļos jau nu gan pa ceļam esmu novārtījies... Neizģērbies triecos trīs nedēļas! ... Pat roka uzpampusi, pasta puišiem pa sprandu dauzot... Nudie! ...

— Ko tu gvelz, nelabais! — Lūka atvēcinājās, ievilkdams viesi savā istabiņā. — Tev, Daņila Semjonič, tikai joki vien prātā... Labāk pasaki — kādēļ pie mums ieradies?

— Ierados — un viss, — strupi noteica Daņila Semjoničs, ar pūlēm novilkdams no saviem spēkavīra pleciem kā koks cieto azjamu, zem kura izrādījās notaukots tatāru bešmets no svītrotas zīda drānas.

— Mana sirsniņa jau gan jūt, ka tava ierašanās nav uz labu, — Lūka vaimanāja, izņemdams no lādītes dvieli. — Vasilijs Nazaričs taču tevi negaida, it nemaz negaida, bet tuf še tev, kā pērkona spēriens no skaidram debesim ...

— Man patīk visu darīt ātri...

— Būtu kaut vēstuli atrakstījis, vai... Tu taču daudz rakstīji... Es pats nesu tavas vēstules kungam!

— Agrāk rakstīju, bet tagad nav par ko... Un vēstule iet ilgi, bet es — viens divi — un šurp. Vai tev nav kāda lāsīte? Rīkle izkaltusi. ..

— Tu taču pa ceļam droši vien katrā stacijā iekampi? Skat, acis pavisam aizpampušas ...

— Arī tā grēkoju, Lūka, grēkoju ...

— Zinu jau, zinu: kā atbrauci pilsētā, tā tūlīt iestiprinājies? He-he-he...

Daņila Semjoničs tikai bezspēcīgi atmeta ar roku un sāka mazgāties. Lūka klusēdams ilgi vēroja mazgāšanās norisi, bet tad kaut ko atcerējās un steidzīgi izskrēja no istabiņas.

— Uz kurieni tu vilksies? — Daņila Semjoničs jautāja, ziepēdams savas dzīslainās bronzas krāsas rokas.

— Tūlīt, tūlīt,.. mazliet pagaidi, es mudīgi.

— Tu skaties, neizpļāpā pašai...

Bet Lūka pēdējos vārdus nedzirdēja un pilnā sparā brāzās uz Marijas Stepanovnas galu. Aizskrējis līdz Nadeždas Vasijjevnas istabai, vecais pieplaka pie atslēgas cauruma un čukstēja:

— Jaunkundze, ei, jaunkundze ... Uz vienu sekundi...

— Ko tev vajag, Lūka? — Nadežda Vasiļjevna atsaucās, parādīdamās durvīs.

— Mīļā jaunkundz, nu atbraucis tas mūsu etiops... Nudie! Sēž pie manis istabiņā ...

— Kas atbraucis?

— Ak, vai manu dieniņ! ... Nu Daņila Semjoničs atbraucis ... Bet es jau pēc mūļa redzu, ka nekas labs viņam nav sakāms, nu velns kas velns, bail skatīties. Ka tik vēl neizbaida Vasiliju Nazariču... Nudie! Tāpēc jau es, rau, ieskrēju pie jums ...

Nadežda Vasiļjevna, neklausīdamās Lūkas pļāpāšanā, jau steidzīgi gāja uz priekšistabu, kur arī sastapās vaigu vaigā ar pašu Daņilu Semjoniču, kurš acīmredzot jau bija paspējis iemest uz atbraukšanu un tagad smaidīja platu, apmierinātu smaidu, pie tam viņa kalmika acis pavisam pazuda, pārvērzdamās par šaurām spraudziņām.

— Ak, tu vecais āzi, paspēji gan jau izpļāpāt visai mājai, — viņš sacīja, greizi skatīdamies Lūkā. — Esiet sveicinātā, jaunkundze... Jūs kļūstat arvien skaistāka, kundzēn it, un ziedēt ziedat.

Daņila Semjoničs noskūpstīja Nadeždas Vasiļjevnas pasniegto roku un piebilda visnevainīgākajā tonī:

— Nu, lūk, esmu atbraucis ... jā.

— Kādēļ atbraucāt, Daņila Semjonič?

— Nu tā... raktuvēs vairs nav ko darīt, un es braucu šurp.

— Kā — vairs nav ko darīt?

— Nu tā ...

Daņila Semjoničs izteiksmīgi nožestikulēja ar roku un atkal iesmējās.

— Draņķīga lieta, Nadežda Vasiļjevna... Atbraucu pēc jūsu tētiņa.

— Pagaidiet šeit vienu mirklīti, — Nadežda Vasiļjevna sacīja, pamezdama viesi zālē. — Es tūlīt apraudzīšu tēvu, viņš, liekas, nav visai vesels.

Vasilijs Nazaričs sēdēja savā krēslā un lasīja jaunāko avīzes numuru. Acis pacēlis, viņš uzsmaidīja meitai un pastiepa tai roku.

— Es domāju, ka pie tevis sēž dakteris, — Nadežda Vasiļjevna meloja, nezinādama, kā lai iesāk.

— Dakteris iegriežas vakarā, bet tagad pusdiena ..

— Un ko dara tava kāja, tētiņ?

— Uz pavasari dakteris to sola savest kārtībā, dūjiņ. Tikai man gals klāt, ja jāsēž te bez darba...

— Vai tu negaidi ierodamies Daņilu Semjoniču?

— Nē, kas tad ir?

— Es tikai tā pajautāju... Es no savas istabas redzēju, it kā viņš būtu atbraucis pie mums.

— Nevar būt!

— Man likās... Varbūt esmu pārskatījusies.

Vecais palūkojās meitā ar satrauktu skatienu un paberzēja savu slimo ceļgalu. Tai brīdī no zāles atskanēja Da-ņilas Semjoniča aizsmakušie smiekli, un, kļuvis balts kā drēbe, Baharevs sacīja:

— Viņš taču ir šeit, Nadja... Tas ir viņš, kas tur

smejas!

— Jā, viņš, tēt... Vai es varu palikt šeit, kamēr viņš būs pie tevis?

— Nē, dūjiņ ... vēlāk ... vakarā. Sūti viņu šurp!

Nadežda Vasiļjevna noskūpstīja tēvam pieri un klusēdama izgāja no kabineta. Daņila Semjoničs, gāzelēdamies uz savām līkajām kājām, ievēlās kabinetā.

— Ak, jaunkundz, būs nelaime,,. — Lūka čukstēja, pavadīdams Nadeždu Vasiļjevnu. — Es jums taisnību saku ...

— Sēdi pagaidām šeit un klausies, — jaunava lūdza, — es baidos, ka tētim nekļūst slikti... Saprati? Kā tikai kas, tūlīt saki man.

— Varat būt mierīga: vienā mirklī... tiklīdz kas — es mudīgi... Daņila nav pa jokam atbraucis, es jau pēc viņa šķībajām acīm redzu ... Nudien! ,.. Ai-ai-ai!

III

Tikko Nadežda Vasiļjevna iegāja savā istabā, tā gandrīz tūlīt pēc viņas atskrēja Veriņa pārbijusies un bāla. Viņa tikko spēja izrunāt:

— Tētis tik šausmīgi kliedz... Nadja, mīļā, skrej ātrāk, dieva dēļ ātrāk! ... Viņiem tur kaut kas noticis ... Lūka raud ... Ak kungs, ko gan tas nozīmē?!

Veriņa sāka šņukstēt, seju ar rokām aizklājusi.

Kad Nadežda Vasiļjevna gāja cauri ēdamistabai, tā sadzirdēja izmisīgus kliedzienus: viņa nepazina tēva balsi un skriešus devās uz kabinetu. Durvis atvērusi, Nadežda Vasiļjevna ieraudzīja šādu ainu: Daņila Semjoničs stāvēja kaktā viss sarkans, ar lielām sviedru lāsēm uz pieres, bet Vasilijs Nazaričs, dusmās nekā neatjēgdams, skraidīja šurpu turpu kā ievainots zvērs. Viņš bija briesmīgs šai mirklī un ar putām uz lūpām, dūres sažņaudzis, vairākas reizes pienāca Daņilam Semjoničam pavisam klāt. Ārprātīgo dusmu lēkme bija paralizējusi sāpes kājā, un večuks aizmiglotām acīm plēsa sev no galvas pēdējās matu paliekas.

— Tu mani es nogalinājis! Saproti: no-ga-li-nā-jis ... — neganti kliedza Vasilijs Nazaričs mežonīgā, šausmīgā balsī. — Vecuma dienās visu ģimeni izputinājis līdz ubaga spieķim! . .. Visus pazudinājis! Visus!

— Dievs ir žēlīgs, Vasilij Nazarič ... — Daņila Semjoničs uzdrošinājās iebilst, kad Nadežda Vasiļjevna parādījās uz sliekšņa. — Gan atlabsim ...

— Atlabsim?! Nē, es tevi vispirms nositīšu ... Dzīslas tev izraušu!... Tikai vienu vasaru neaizbraucu uz raktuvēm, un viss sagājis grīstē. Un tagad pēdējo naudu pagrābis Rabotkins un pazudis. Ak dievs!... Rīt pat braukšu un visus ņemšu priekšā... Nekā jūs nedarījāt, tikai dzērāt, pļēgurojāt! ... Uz ko tad lai es paļaujos?!

Nadežda Vasiļjevna parādīja Daņilam Semjoničam ar acīm uz durvīm, un tas izslīdēja no kabineta. Iestājās smags klusums, kas tēvam un meitai likās kā mūžība. Meita nosēdās uz dīvāna un gaidīja, kamēr tēvs, skraidīdams pa kabinetu, turpināja trakot, tiekdamies uz durvīm, it kā gribētu panākt Daņilu Semjoniču. No nesakarīgās lāstu straumes Nadežda Vasiļjevna uzzināja pagaidām to, ka pēdējo naudu, ko Baharevs nosūtījis uz raktuvēm, nozadzis aizbēgušais kasieris Rabotkins. Viņa klusēja, ļaudama tēvam vaļu, lai tas izgāž niknumu; tādos mirkļos viņam tuvoties nozīmēja liet eļļu ugunī. Šī aina turpinājās kādu pusstundu, kamēr beidzot Vasilijs Nazaričs, klusi raudādams, atkrita savā atzveltnī. Negaiss gāja uz beigām, un Nadežda Vasiļjevna ierunājās:

— Tēt, kāpēc gan tu tā uztraucies? Ar to taču nekā nevar līdzēt... Vajag nomierināties un tad apsvērt visus apstākļus.

— Mums tagad tikai vieni apstākļi: mēs esam nabagi! — vecais iekliedzās, atkal pielēkdams kājās.

Bet ārprātīgo dusmu lēkme manāmi pārgāja. Asaras jaucās kopā ar lāstiem un vaidiem, kamēr pārgāja tai smagajā pusnesamaņas stāvoklī, kad cilvēks sāk nomodā sapņot.

— Es esmu viens, viens ... — Vasilijs Nazaričs stenēja, atmetis galvu pret krēsla atzveltni. — Nav uz ko paļauties ... Ak, kaut ātrāk varētu nomirt! ... Nabadzība, kauns ... Ak dievs!

IV

Daņila Semjoničs Šeļehovs bija kristīts kirgīzs, ko Sergeja Privalova vectēvs nopircis vienā no bargajiem stepes bada gadiem. No bada prātu zaudējušie vecāki ar lielu prieku pārdeva ņipro bērnu par maisu miltu un pāri novalkātu zābaku. Stepes kirgīzēnu kā notvertu zvēriņu no sākuma aizveda uz Šatrovas rūpnīcām, bet tad tas nokļuva Uzlā. Iesākumā viņš pavisam pazuda neskaitāmo kalpotāju vidū un vairākus gadus kalpoja magnātam-rūp-niekam par sulainēnu. Jau pusaudža gados, kad vecais Guļajevs atklāja savas zelta atradnes Sibīrijā, Šeļehovs nokļuva pie viņa un tur atrada savu īsto ceļu. Vēlāk viņš strādāja kopā ar Baharevu, kas pārzināja Guļajeva raktuves, un kopā ar to pārgāja pie Aleksandra Privalova.

Pēc savas būtības Šeļehovs palika īsts stepes iemītnieks; viņa raksturs bija visraibākais labo īpašību un trūkumu maisījums. Atstāts pats savā ziņā, viņš droši vien būtu pazudis civilizētās dzīves virpulī, kas bija viņu sagrābusi, bet viņu izglāba zelta raktuves, tās ar savu drudžaino, azartisko darbību tik ļoti atbilda viņa raksturam. Šeit, atradnēs, Šeļehovam izveidojās tā reputācija, kuras dēļ viņš kļuva zeltrūpnieku vidū par pašu cilvēku. Zeltu meklējot, pētījot taigu un neizbrienamus biezokņus, Šeļehovs bija neaizstājams cilvēks. Viņa dzelzs raksturs, liekas, nepazina nogurumu; Daņilam Šeļehovam nebija sāncenšu, kad mēnešiem ilgi vajadzēja dzīvot taigas dziļumos, nedēļām gulēt audekla teltī kalnos uz sniega, nojāt tūkstošiem verstu tālos pārgājienos. Bez tam ilggadīgā prakse bija izveidojusi Šeļehovā sava veida «zelta instinktu»; viņš it kā sajuta, kur zemē slēpjas zelts, un vecais Baharevs grūtos brīžos bieži prasīja viņam padomu.

Bet, cik labs un neaizstājams Šeļehovs bija zelta meklēšanā, tikpat neciešams un pat nožēlojams viņš bija visu pārējo laiku, kad vajadzēja sistemātiski, neatlaidīgi strādāt. Šeļehovs varēja strādāt tikai rāvieniem, ar apbrīnojamu enerģiju un neatlaidību, bet uz ritmisku darbu viņš nepavisam nebija spējīgs.

Pati raksturīgākā Šeļehovā īpatnība bija tā, ka, izrāvies no raktuvēm un nokļuvis kaut kur pilsētā, — viņš uzreiz aizlaida visu, ko bija krājis vairākus gadus. Tādos brīžos ar viņu nekādā galā nevarēja tikt, un Baharevs pacietīgi gaidīja to brīdi, kad žūpot sākušajam Daņilam Sem-joničam aizripos no kabatas pēdējais grasis.

— Vai nu esi galā? — Vasilijs Nazaričs tikai pajautāja, kad Šeļehovs beidzot ieradās viņa kabinetā ar uzburbušu seju un pilnīgi aizpampušām acīm.

— Pilnīgi, Vasilij Nazarič ...

— Tad jau sirds arī vieglāka; nu esi galā, un diezgan!

— Vislabākā stāvoklī, Vasilij Nazarič: palaida kā no mātes miesām nākušu.

Marja Stepanovna dziļi ticēja Daņilas Semjoniča ģēnijam. Viņa bija pārliecināta, ka Šeļehovam jau no dabas «vir^ln roka» uz zeltu un ka vajag viņam tikai aiziet no raktuvēm, kad tur viss saies grīstē. Tādēļ pēc Vasilija Nn/nriča dusmu lēkmes Daņila Semjoničs ieslīdēja «pa-■ i > pusē, kur viņu dzirdīja ar tēju, viņam iztapa un M.irja Stepanovna bija pat tik labvēlīga, ka pati savām lokam pasniedza viņam sudraba biķerīti ar anīsa degvīnu. Šim biķerītim māņticīgās vecītes acīs bija sevišķa nozīme, tāpēc ka no tā anīsa degvīnu bija dzēris vēl pats Pāvels Mihailovičs. Kad Šeļehovs bija visu notriecis un pat aizlaidis prom savu zīda bešmetu, viņam vajadzēja tikai nokļūt virtuvē pie Dosifejas, un visas zaudētās drānas uzradās kā uz burvja zižļa mājienu, pašu Daņilu Sem-joniču kārtības labad mazliet pabāra, bet pēc tam lāpīja viņam paģiras un sirsnīgi uzņēma pēc visiem vecticībnieku viesmīlības likumiem.

Tā arī pēc vētras Vasilija Nazariča kabinetā Šeļehovs ielavījās «pašas» pusē, kur viņu jau gaidīja anīsa biķerī-tis un verdošs patvāris uz galda.

— Ko jūs tur tik stipri klaigājāt? — Marja Stepanovna jautāja ar laipnu stingrību, norādīdama ar acīm uz vīra istabu pusi.

— Maķenīt parunājāmies... — Šeļehovs pavīpsnāja, slaucīdams nosvīdušo seju kabatdrāniņā.

— Neko sacīt, laba parunāšanās!

— Tā nu gadījās, mīļā Marja Stepanovna. Ja tā padomā, tad mani laikam gan vajadzētu nomizot par maniem grēkiem...

— Vai tad daudz nedarbu pastrādāji raktuvēs?

— Ak, labāk nejautā, mīļā Marja Stepanovna!...

— Cilvēkus padzināt?

— Padzinām .. „

— Un vēl ko?

— Vai kasieri Rabotkinu atceries? Nu, viņš, nelietis, paķēra pēdējo naudiņu un aizlaidās lapās... Gan es viņu izmeklējos malu malās, bet šis kā ūdenī iekritis.

— Un vienmēr tevi, Daņiluška, šņabis noved nelaimē.

— Viņš, nolādētais, — pazemīgi piekrita Daņiluška. — Kā tagad no nelaimes izkulsimies — dievs vien zina...

— Bet jāizkuļas, ja prati iekulties, — pamācoši piebilda Marja Stepanovna.

Šeļehovs uzmanīgi paskatījās apkārt un, pieliecies Mar-jai Stepanovnai pie pašas auss, čukstēja savā aizsmakušajā balsī:

— Ir jau vietiņa padomā, mijā .,. Un laba vietiņa! Tikai pašam neko neteicu, lai viņam maķenīt pāriet dusmas. Viens burjats nejauši uzgājis to vietiņu.

Šī ziņa veco sievu pavisam nomierināja, un viņa laipni teica Daņiluškam:

-— Būtu tu mazāk šņabi lacis un ļāvis tam atpūsties, citādi neesi vairs pēc cilvēka: ģīmis piepūties kā tāds pūslis.

— Tas no ceļa, Marja Stepanovna ... Veselas divdesmit dienas triecos šurp; tādu ātrumu uzdevu kā kāds ģenerālgubernators.

Dzerot tēju, Marja Stepanovna uzticēja savam Daņiluškam visus sarūgtinājumus un bēdas. Daņiluška klausījās, vaimanāja un Marjas Stepanovnas smago nopūtu taktī šūpoja savu straujo uzvarētāja galvu.

— Vai par Serjožu Privalovu esi dzirdējis? — Marja Stepanovna jautāja, kad Daņiluška beidza dzert jau trešo glāzi tējas.

■— Nē, bet kas tad ir?

— Viņš tagad dzīvo te, Uzlā ...

No šās ziņas Daņiluška pat salēcās un spēja tikai izteikt:

— Kā — te?

— Nu ta, atbrauca un dzīvo.

— Pie jums, kazi, bieži nāk?

— Agrāk nāca, bet tagad jau kuro nedēju ne acu nerāda. Nezinu gan, kas viņam lēcies.

— Es tā domāju, vai nav kāda kaite piemetusies, — Daņiluška bilda pa pusei jautājoši.

— Varbūt arī kaite, bet varbūt ne, — noslēpumaini atbildēja Marja Stepanovna un, savukārt palūkojusies visapkārt, izstāstīja Daņiluškam visu par Privalova dzīvi Uzlā, pie tam, protams, pieminēja par domstarpībām, kādas iznākušas Vasilijam Nazaričam ar Sergeju, un nobeidza savu stāstu ar sūdzībām par vecāko meitu, kura pilnīgi atsitusies tēvā un droši vien izspēlējusi kādu joku ar Serjožu.

No Daņiluškas Marjai Stepanovnai nebija ģimenes noslēpumu, viņš bija pašu cilvēks mājā un arī mēli prata valdīt — sit vai nost viņu, taču neko nestāstīs.

— Ir iemesls, noteikti ir, — dziļdomīgi piemetināja Daņiluška, kasīdams pakausi. — Es nule redzēju mūsu jaun-

Kundzi — īsta princese... Rādi, kam vien gribi, — zied

kā magone!

Ziedēt jau zied, ka tikai ātri nenozied, — ar ap-• pirstu nopūtu noteica vecā. — Pats zini, ka meitu skais-luīihim ir savs laiks, bet Nadja ir jau gados, jau pāri div-drsmit. Pārāk gudri abi ar tēvu, bet, palūk, laimi dievs nesūta... Cik tur nu vajag, skaties, ka tik nenovīst neperēta. Bet Serjoža gan ir vienkāršs, ak, cik vienkāršs, baņiluška. Un kam! gan atsities, padomā... Es tā domāju, ka viņš līdzīgs savai mātei Varvarai Pavlovnai.

— Es jau nu gan aiziešu pie viņa, — domīgi sacīja 3e-lehovs.

— Aizej, Daņiluška, apraugi... Man nav diez cik ērti pie viņa sūtņus sūtīt, bet tu pa ceļam iegriezies.

V

Privalovs stundām ilgi nekustīgi gulēja uz kušetes vai ari kā pulksteņa vēzēklis mētājās pa istabu šurpu turpu. Bet visļaunāk, protams, bija naktīs, kad apkārt viss noklusa un kā nāvējošs slogs Privalovam uzmācās neremdināmas skumjas. Viņš tūkstošiem reižu pārdomāja visu, ko bija pārdzīvojis šai vasarā, un viņam sāka likties, ka tas viss ir bijis tikai spožs, laimīgs sapnis, kas izgaisis kā migla.

Hionija Aleksejevna viņu vērīgi uzmanīja. Viņai bija skaidrs, ka ar Privalovu noticis kaut kas neparasts, bet, kas noticis, viņa nezināja un minēja tūkstošiem varbūtību. Galvenā pretruna, kas viņu padarīja vai traku, bija lā, ka Baharevi medīja izdevīgu līgavaini, bet izdevīgais līgavainis sen bolīja acis uz bagāto līgavu ... Vai patiešām viņa būtu tam atteikusi, Privalovam, miljonāram? Nē, tas nevarēja būt! Tas bija neticami... Vai Privalovs nebija iemīlējies Zosjā? Vai šai augstprātīgajai Nadine nebija kāds noslēpums, ko Privalovs būtu varējis nejauši atklāt? Hionija Aleksejevna veltīgi dauzīja savu asprātīgo galvu pret to mēmo sienu, kāda viņai tagad bija šie nīstie Baharevi, Polovodovi un Ļahovski.

«Varbūt apmeklēt Privalovu, it kā interesējoties par viņa veselību?» Hionija Aleksejevna dažreiz domāja, bet tūlīt atmeta šo aplamo domu.

Viņa pati savām ausīm dzirdēja, ka Privalovs Ipatam

kategoriski pavēlēja nevienu nepieņemt, pat Nicolas Ver-jovkinu. Un šis muļķis Ipats, liekas, savā jaunajā lomā jūtas kā septītajās debesīs un ar neparastu pārdrošību atsaka visiem, kas atbrauc pie Privalova. Bija atbraucis Polovodovs, Viktors Vasiļjičs, dakteris — visiem viena atbilde: «Kungs nav vēlējis pieņemt...» Viktors Vasiļ-jičs mēģināja ar varu ielauzties Privalova pusē, bet durvis izrādījās aizslēgtas, un Ipats turklāt aizsprostoja tās ar savu muguru kā lācis.

— Pasaki savam kungam, stulbeni tu tāds, ka es esmu nomiris, — Viktors Vasiļjičs lamājās. — Saproti: nomiris! ... Tā ar pasaki...

Nicolas Verjovkins atbrauca vairākas reizes — un pilnīgi bez panākumiem. Šis cilvēks, kas nekad nezaudēja savaldību, vērsdamies pie Hionijas Aleksejevnas, pateica tikai vienu frāzi: «Nu, Hionija Aleksejevna, ir nu gan jums īrnieks... ko? Vai tikai jūs neesat viņu ieslēgusi savā pansijā aiz atslēgas?»

Hionija Aleksej evna izjuta tāda cilvēka mokas, kuru cepina uz lēnas uguns, bet, kā zināms, laimīgas domas dzimst tieši šādos bezizejas stāvokļos, tāpēc Hionijas Aleksejevnas galvā beidzot pavīdēja viena no tādām domām, proti — aizsūtīt pie Privalova Viktoru Nikola-jiču.

— Es domāju, ka tu šodien ieiesi pie Sergeja Aleksan-driča, — Hionija Aleksejevna teica pilnīgi vienaldzīgā tonī, it kā runa būtu par jautājumu, kas sen jau izlemts. — Tas taču ir nepieklājīgi: īrnieks dzīvo pie mums gandrīz vai pusgadu, bet tu pat acu pie viņa nerādi. Tā nu nav pieņemts.., Vienmēr tikai es un es: nevaru taču iet pati jauna, neprecēta cilvēka istabās! ...

— Bet kādēļ tad es pie viņa lai eju? — vājā balsī teica Viktors Nikolajičs.

— Kā — kādēļ? Jauki gan ... Ienes avīzes un atvainojies, ka neesi iedomājies agrāk to izdarīt. .. Saprati?

Viktors Nikolajičs aizgāja. Pēc brīža Hionija Alekse-jevna sadzirdēja viņa nedrošo klauvējienu pie durvīm un Privalova balsi: «Lūdzu ...»

— Atvainojiet... — Zaplatins murmināja, slēpdams avīzes aiz muguras, — es, liekas, jūs iztraucēju ... Te ir avīzes...

— Ja nemaldos... — Privalovs ierunājās.

— Es pats ... jā. i. Viktors Nikolajičs Zaplatins... Jā.

— Ļoti patīkami. Sēdieties, lūdzu ...

Viņi paskatījās viens otram acīs: Privalovs bija bāls un likās Zaplatinam tik labsirdīgs, ka Viktora Nikolajiča iii* lu kaut kā pati no sevis izrunāja:

Jūs nu gan mani atvainojiet, Sergej Aleksandrič . 5.

I s nebūtu nācis jūs traucēt, bet, palūk, Hina atsūtīja, nudie...

Privalovs nesapratnē paskatījās uz savu apjukušo viesi un pasmaidīja: viņam pēkšņi iepatikās šis nabaga «savas sievas vīrs». Negaidītais apmeklējums sākumā bija viņu nepatīkami pārsteidzis, bet tagad viņš pat priecājās par dzīva cilvēka klātbūtni. Viktors Nikolajičs pirmajā mirklī uzskatīja sevi par pazudušu — nolādētā mēle gribēja to šodien otro reizi pazudināt, bet Privalova smaids viņu izglāba. Pēc stundas ceturkšņa viņi sarunājās pilnīgi miermīlīgi, kā veci paziņas, par ko bezgala izbrīnījās Matrjoša, kas uzskatīja kungu par pilnīgi nespējīgu «vārdos».

Jau atvadījies, iedams uz durvīm, Viktors Nikolajičs piepeši atgriezās un jautāja:

— Vai jūs, Sergej Aleksandrič, esat dzirdējis jauno ziņu?

— Kādu?

— Visa pilsēta taču par to runā ...

— Proti?

— Vasilijs Nazaričs esot... bankrotējis ..,

Šī ziņa bija tik negaidīta, ka Privalovs sevišķi vērīgi palūkojās uz Viktoru Nikolajiču, vai tik tas nemurgo.

— Patiešām... — Zaplatins turpināja. — Visi kā viens runā ... Bet manai Hinai, zināt, par visu rūpes: jau kopš rīta dauzās apkārt pa pilsētu.

— Kā tad tā ... piepeši...

— Tā nu ir... Visi bankrotē piepeši. Stāsta, ka viņa kasieris ar naudu aizbēdzis.

VI

Ziņa par Baharevu izputēšanu jau bija paspējusi aplidot visu pilsētu. Kas to iznēsāja, kādā ceļā tā nokļuva visur — grūti pateikt. Sliktas ziņas kā ūdens izsūcas cauri vismazākajām spraudziņām. Zaplatina uzzināja par Baharevu izputēšanu, protams, viena no pirmajām un steidzās uz vietas pārbaudīt savāktās ziņas, bet, galvenais, viņai gribējās paskatīties, kā tagad jūtas Marja Stepanovna un augstprāte Nadine. «Tā viņai vajag!» Šī cienījamā dāma iesaucās Agripinas Filipjevnas viesistabā. «Citādi jau bija pārāk lielīgas... Ak, būtu interesanti tagad uz viņām paskatīties!» Hionija Aleksejevna, protams, neb'ja aizmirsusi, kā viņu Marja Stepanovna uzņēma pēdējo reizi, bet ziņkārība guva virsroku pār visām viņas jūtām, un viņa nekad nespēja tikt ar to galā. Turklāt tagad jau viņa nebrauks pie agrākās Marjas Stepanovnas.

Un tā Hionija Aleksejevna ar viņai piemītošo nekaut-rību ielidoja Marjas Stepanovnas pusē, skaļi noskūpstīja sabozušos Veriņu un, steidzīgi bērdama vārdus, sāka tarkšķēt:

— Ak, mon ange, mon ange... Esmu tā noilgojusies pēc jums! Jūs nevarat iedomāties ... Jau sen gribēju atbraukt pie jums, bet vienmēr nolādētie darbi aizkavēja: tad par šo jāparūpējas, tad par to, tad vēl par kaut ko! ... Vienkārši — galva griežas ... Bet kur māmiņa? Lūgšanu istabā? Veriņ, kāpēc jūs esat tā pārvērtusies? Vai tik neesat slima, mon ange?

— Māte ir lūgšanu istabā, es tūlīt aiziešu pēc viņas...

Veriņa nesteigdamās izgāja no istabas; Hinas pļāpība

un prieks viņu nepatīkami pārsteidza, un viņas jaunā sirds iesmeldzās. Par ko Hina priecājas? Vai patiešām viņa jau paspējusi uzost? Veriņa iekoda lūpā, lai no niknuma neapraudātos.

Gaidīdama Marju Stepanovnu tās viesistabā, Hionija Aleksejevna izjuta neviltotu satraukumu — kā gan pie viņas iznāks Marja Stepanovna? Bet, no otras puses, tagad viņai bija pilnīgi citādas jūtas pret šo iekārtojumu, pret ko vēl nesen izturējās ar dziļu godbijību. Hina mierīgi skatījās apkārt, it kā atrastos šeit pirmo reizi, un pat aprēķināja galvā, kāda vērtība ir lietām un lietiņām, kas atradās šajā viesistabā. Patiesībā mēbeles nebija neko vērtas; nu, paklāji, gleznas, spoguļi vēl šā tā; bet stikla skapītī dižojās japāņu porcelāns un Ķīnas servīze — tā pavisam cita lieta, un Hinai saskrēja siekalas tikai no domām vien, ka visus šos nieciņus varēs iegūt par pusvelti.

— Ak, Marja Stepanovna... — aizsapņojusies Hina saslējās visā savā vārgajā augumā, kad uz viesistabas sliekšņa parādījās pašas mājasmātes lielais stāvs.

Ieraugot smaidošo Hinu, Marjai Stepanovnai krūtīs it kā kas pārtrūka. Pēc viešņas šaudīgās acu izteiksmes Marja Stepanovna tūlīt noģida, ka viņu bankrots jau zināms visai pilsētai un Hionija Aleksejevna ielidojusi viņu mājā kā pirmā vārna, kas sajutusi vēl neatdzisušu maitu. Lepnās vecās sievas galvā sakāpa asinis, un viņa teju, teju sāka balsī raudāt, bet paspēja laikā saņemt spēkus un pastiepa viešņai roku ar savu parasto lepno smaidu.

— Ak, atvainojiet mani, atvainojiet mani, Marja Stepanovna ... — Hina laipnojās, apveltīdama mājasmāti ar skūpstu. — Es visu laiku biju tā apkrauta ar darbiem, tā apkrauta ... Jūs mani sapratīsiet, jo varat spriest pati pēc saviem bērniem, ko tie maksā vecākiem. Jā! Un tad vēl Sergejs Aleksandričs... Jūs droši vien esat jau dzirdējusi, Marja Stepanovna?

Marja Stepanovna izturējās pret Hinas pļāpāšanu pilnīgi vienaldzīgi un uz tās jautājumu tikai noraidoši papurināja galvu. Lai ne ar ko nenodotu sevi, Marja Stepanovna prasīja, lai atnes patvāri, un aizsūtīja Veriņu pēc ievārījuma.

— Es galīgi nezinu, ko lai daru, — viešņa tarkšķēja, — ieslēdzies savā istabā, nevienu nepieņem ...

— Kas ieslēdzies, Hionija Aleksejevna?

— Nu Sergejs Aleksandričs taču ... Ak, mans dievs! Vai tad jūs patiešām nekā neesat dzirdējusi?

— No kā tad lai es dzirdētu ... Ja ieslēdzies, tad droši vien ir kāds darbs .. . Vasilijs Nazaričs nedēļām sēž savā kabinetā, nekur neiziedams. Kas tad tur sevišķs?

Bet Hionija Aleksejevna nelikās mierā un pilnīgi citā tonī jautāja:

— Bet kā Nadine ar veselību?

— Liekas, ne visai...

— Saki viens cilvēks... Cik žēl! Tagadējie jaunieši nepavisam nav kā jauni cilvēki. Vai nu tādos gados jāslimo? ... Kad man bija sešpadsmit gadu ... Tomēr, kāda dīvaina sagadīšanās: Privalovs no istabas neiziet, aizņemts vai nejūtas vesels ... Nadine ari ...

Šo rūgto malku Marja Stepanovna norija klusēdama. Veselu stundu viņa sēdēja kā uz oglēm, bet nenodeva sevi un pat paspēja dot vairākus ļoti jūtamus triecienus pašai Hinai, kas bija cerējusi uz pārāk vieglu ieguvumu.

— Kā Vasilijam Nazaričam ar veselību? — Hina ievaicājās nevainīgā tonī kā pieredzējis stratēģis, atstādama pašu stiprāko triecienu uz beigām. — Pilsētā klīst baumas, ka viņa veselība ...

— Viņam ir labāk. Droši vien viņš drīzumā brauks uz raktuvēm...

Marjas Stepanovnas nesatricināmais miers atņēma Hi-nai drosmi, un viņa vienu mirkli jau sāka šaubīties, vai nav samelots par Baharevu izputēšanu, bet pierādījums bija acīm redzams: Šeļehova atbraukšana taču kaut ko nozīmēja.

— Ak, es pavisam aizpļāpājos ar jums, Marja Stepanovna, — Hina apķērās, pabeigdama izdzert tasīti. — Man šodien jātiek vēl desmit vietās... Uz redzēšanos, dārgā Marja Stepanovna!...

Hina Veriņas pavadībā paspēja steidzīgi apskriet vairākas istabas, pieklājīgi aizbildinoties, ka aizmirsusi izeju. Viņu bija pārņēmusi neatvairāma vēlēšanās paskatīties uz mantām, ko pārdos vairāksolīšanā.

— Ak, cik skaista vāze! Kāds jauks paklājiņš... — Hina čukstēja, drebošām rokām aptaustīdama lietas; viņa jau iepriekš tīksminājās par savu laupījumu un apsvēra, kādas mantas viņa paņems sev un kādas atdos Agripinai Filipjevnai. Protams, sev Hionija Aleksejevna noskatīja pašas labākās, bet savai draudzenei augstsirdīgi atdeva visu to, kas bija sliktāks.

VII

No rīta, kad Lūka un Daņiluška dzēra tēju, priekšistabā atskanēja nedrošs zvans.

— Kas tas varētu būt? — neizpratnē domāja Lūka, iedams uz durvīm.

Pie parādes durvīm stāvēja Privalovs. Pirmajā mirklī Lūka viņu nepazina. Privalovs bija bāls un skatījās ar neparasti mierīgu skatienu.

— Vai var satikt Marju Stepanovnu? — viņš jautāja.

— Var, Sergej Aleksandrič ... Kā vienmēr var! Bet jūs tā kā sejā būtu pārvērties? Vai tikai nav kas lēcies?

— Jā, mazliet lēcās gan, — smaidot atbildēja Privalovs. — Biju apslimis ...

— Redz, kāda nelaime gadījusies . . . ko?

Kad Privalovs pagriezās, lai novilktu mēteli, viņš sastapās vaigu vaigā ar Daņilušku. Vecais skatījās viņā ar riešu, caururbjošu skatienu. Privalovam likās pavīdam K.ml kas pazīstams šajā dzeltenajā sejā ar lielajiem vaigu kauliem, reto, sirmo bārdu un šaurajām, spīdīgi melnajām acīm.

Droši vien nepazīstat? — Daņiluška teica pasmaidījis.

— Tas esat jūs ... Daņila Semjonič?

— Kā divi ūdens pilieni.

Viņi sasveicinājās.

— Bet es biju pie jums, Sergej Aleksandrič, — Daņiluška ierunājās savā aizsmakušajā balsi. — Taču jūsu sulainis mani nelaida... Es jau nu gan būtu viņam sadevis, bet, saka, kungs slims.

— Jā, es patiešām biju slims.

Šī negaidītā sastapšanās neatstāja nekādu iespaidu uz Privalovu, viņš pat nejautāja Daņiluškam, vai tas jau sen atbraucis no raktuvēm un kādēļ. Zem Privalova ārējā miera slēpās briesmīga iekšēja cīņa. Jau tad, kad viņš tvēra zvana rokturi, sirds krūtīs sarāvās kā izbiedēts putns. Daņilušku viņš redzēja kā miglā un tad gāja pa mīksto celiņu caur ēdamistabu, smagas priekšnojautas mākts: viņš baidījās sadzirdēt pazīstamo drēbju šalkoņu, baidījās no mīļās balss skaņām un jau iepriekš juta sev pievērstu tās ciešo un mierīgo skatienu, kura viņam bija zudusi uz visiem laikiem. Baharevu māja viņam likās kā kaps, kurā aprakts viss, kas viņam bijis pats dārgākais, un kopā ar to arī viņa sirds ...

Ēdamistabas durvīs viņš sadūrās ar Veriņu. Meiča neizbijās kā parasti un pat nenosarka, bet paskatījās uz Privalovu ar tādu skatienu, kas viņa sirdī atbalsojās ar smeldzošu sāpi. Tā skatās ienaidnieks, kas neprot piedot, un Privalovs ar skumjām nodomāja: «Kādēļ viņa mani neieredz?»

— Māte ir viesistabā, — Veriņa vēsi sacīja, kad Privalovs bija pienācis tai klāt.

— Vai es varu viņu sastapt?

— Jā ...

Marja Stepanovna sēdēja atzveltnes krēslā un, uzlikusi apaļas acenes senlaicīgā ietvarā, lasīja Kirila grāmatu. Dzīves grūtajos brīžos viņa ķērās pie iemīļotajām vecticībnieku grāmatām, kurās vienmēr atrada ir mierinājumu, ir stiprinājumu. Privalova soļi lika viņai atskatīties. Kad Privalovs parādījās durvīs, viņa piecēlās tam pretim diža un mierīga kā vienmēr. Viņi klusēdami apmainījās skatieniem.

— Sveicināts... — Marja Stepanovna novilka. — Kāpēc stāvi durvīs? Sēsties, būsi ciemiņš...

Paraudzījusies uz Privalovu ar piemiegtām acīm, Marja Stepanovna piebilda:

— Kā tu esi pārvērties ...

— Slims biju, Marja Stepanovna.

— Es tā padzirdēju, ka tu esot savārdzis. Tava Hina bija ieskrējusi pie mums un noraportēja . . . Arī Daņiluška gāja pie tevis viesos, bet atgriezās tukšā. Pārāk stingru kambarsulaini, saka, turot... Nelaižot klāt.

— Es nupat redzēju Daņilu Semjoniču... Tāds pats vien ir, gandrīz nemaz nav pārvērties ... Resnāks kļuvis, liekas. Bet kā Vasilijam Nazaričam ar veselību?

— Nekas, iet uz labo pusi. Ziemā ar dēlu laikam brauks uz raktuvēm ...

Domās Privalovs bija iztēlojies Marju Stepanovnu kā sagrauztu un galvu zaudējušu sievieti, taču īstenībā viņa bija mierīga un lepna kā vienmēr. Tikai grāmatu ar nomelnējušo ādas iesējumu un vara sprādzītēm Privalovs agrāk nebija redzējis un tagad mehāniski aplūkoja uz grāmatas vākiem iespiestos ornamentus, kamēr Marja Stepanovna, it kā nekas nebūtu noticis, runāja par dažādiem niekiem, kā kad viņi tikai vakar būtu šķīrušies un viņu dzīvē nekas jauns nebūtu atgadījies. Bet šis paņēmiens nespēja Privalovu pievilt: viņš nojauta, ka Marja Stepanovna tieši viņam negrib izrādīt savu vājumu, tāpēc ka ir nemierā ar viņu un tur viņu par kaut ko aizdomās. Kas Veriņā izpaudās atklāti un skaidri kā diena, tas Marja Stepanovnā bija apslēpts dziļi iekšienē un tika maskēts ar ārēju vienaldzību. Veriņas atklāto nepatiku Privalovam bija vieglāk paciest nekā šīs vecās, lepnās sievas vecticībniekiem raksturīgo politiku.

Marja Stepanovna to vien gaidīja, lai Privalovs izstāstītu viņai visu kā grēksūdzē. Tad viņa to attaisnotu un tam piedotu, bet tagad cita lieta: viņš acīmredzot kaut ko no viņas slēpj — tātad viņam nav tīra sirdsapziņa.

Privalovs lāgā neapjēdza, ko Marja Stepanovna viņam stāsta, un ar nomācošu skumju sajūtu lūkojās apkārt. Vai tas tik sen, kad šī istaba viņam bija dārgs stūrītis un viņam tajā bija mīļš viss, sākot ar tapetēm un beidzot ar ģerānijām un baltajiem aizkariem pie logiem. Viņa sirds ■ i/.M<ilīdzās mokošās skumjās. Kam vajadzīgi šie pēdējie 11»« Ii un nepatiesība? Viņš taču nespēj Marjai Stepanovnai \ i.mi r/skaidrot, un tā savukārt negrib runāt ar viņu par l", Kādēļ viņš atnācis. Viņa taču redz, cik grūti tam bija nlu«ikt uz viņu māju, un nesaprot, kādēļ tas ieradies...

«Atkal pārpratums...» Privalovs ar rūgtumu domāja, . I bildēdams savai sarunu biedrei kaut ko nevietā.

So sarunu pārtrauca Nadeždas Vasiļjevnas ierašanās.

— Māmiņ, tu esot vajadzīga Pavlai Ivanovnai, — jaunava sacīja, sasveicinādamās ar Privalovu.

Vecā uzmanīgi novēroja šo sastapšanos: Privalovs nobālēja un, redzams, samulsa, bet Nadežda Vasiļjevna izturējās kā vienmēr. Marju Stepanovnu tas pavisam samulsināja — it kā starp viņiem nekas nebūtu bijis, it kā būtu bijis. Viņš gan samulsa, bet viņa — it kā nekas nebūtu noticis ... «Ak, mani nepiekrāpsi, Nadežda Vasiļjevna,» vecā nodomāja, negribīgi pieceldamās. «Es tev ar tēvu cauri redzu: jūs tikai prātuļojat...»

Kad Marja Stepanovna izgāja no istabas, Privalovs ar drosmi, no kuras pats nobijās, sacīja:

— Nadežda Vasiļjevna, man ar jums jārunā par vienu lietu...

— Ja nemaldos, jūs pie mums atvedušas tās baumas, kas klīst pilsētā par mūsu izputēšanu?

— Jā.

— Māte jums neko nestāstīja?

— Nē.

— Tā jau es domāju .. . Viņa paliks sev uzticīga līdz galam un nekad sevi nenodos. Bet viņa taču nevarēja neredzēt, kādēļ esat pie mums atnācis? Vēl jo vairāk tādēļ, ka jūsu slimība, liekas, pavisam neatļauj jums iziet no mājas.

■— Patiesībā es nebiju slims... — Privalovs sastomījās, juzdams jaunavas ciešo skatienu. — Bet tas nav svarīgi ... Man tikai gribētos zināt, kāds ir Vasilija Naza-riča lietu patiesais stāvoklis. Griezties tieši pie viņa es neuzdrošinājos...

— Un labi darījāt, tāpēc ka droši vien neuzzinātu vairāk par to, ko jau dzirdējāt no mātes. Baumas, kas klīst pilsētā par mūsu izputēšanu, ir patiesība... Sīkumos es jums nevaru izklāstīt lietu pašreizējo stāvokli, un arī pats tēvs tagad diez vai visu zina. Skaidrs tikai tas, ka mēs esam izputināti.

Mierīgais tonis, kādā Nadežda Vasiļjevna runāja, radīja Privalovā izbrīnu. Viņš tagad nedomāja par sevi, par savu stāvokli, viņa es atgāja otrajā plānā; ar visiem saviem jutekļiem viņš redzēja viņu tādu, kāda viņa te sēdēja . .. Nesatricināma un mierīga, ar skaidru skatienu, domīgi savilktām lūpām, viņa, liekas, vēl nekad nav bijusi tik skaista kā šobrīd. Šī vienkāršā vilnas kleita, šis vienkāršais matu sasukājums, šīs drošās, atklātās kustības — viss viņā bija brīnišķīgi skaists kā viens saskanīgs muzikāls akords. Privalovs vēl nekad tā nebija mīlējis kā tieši tagad... Šīs pelēkās, lielās acis raudzījās viņam tieši dvēselē, kur briesmīgā spēkā bangoja tās jūtas, ko viņš sevī gribēja apspiest.

— Bet ko jūs man teiktu, Nadežda Vasiļjevna, — ierunājās Privalovs, — ja es piedāvātu Vasilijam Nazari-čam visu, ko no savas puses varu piedāvāt?

— Jūs taču zināt, ka tēvs tam nepiekritīs.

— Bet vai nevar Vasiliju Nazariču sagatavot ar trešās personas starpniecību... tas ir, pārliecināt, lai viņš ņem no manis to, uz ko viņam ir pilnas tiesības?

Nadežda Vasiļjevna noraidoši papurināja galvu.

— Visiem šiem pārpratumiem, protams, jābeidzas pašiem no sevis, — viņa teica pēc īsas pauzes. — Bet pagaidām atliek tikai gaidīt... Tēvs ir tāds dīvains ... zaudē dūšu, netic pats sev... Es viņu nekad neesmu tādu redzējusi. Varbūt tas saistīts ar viņa slimību, varbūt ar vecumu. Viņam taču šādas pārvērtības, liekas, nav nekas jauns ...

— Esmu pārliecināts, ka Vasilijam Nazaričam vajag tikai pašam aizbraukt uz raktuvēm, un stāvoklis uzlabosies. Viņš ir cilvēks ar vārdu, labu reputāciju, drošu kredītu.

Nadežda Vasiļjevna sāka runāt par Šeļehovu, ko ne visai ieredzēja. Viņa uzskatīja Šeļehovu par daudzu bēdīgu pārpratumu galveno avotu, bet tēvs ar nesaprotamu ietiepību turas pie viņa. Šīs izputēšanas vaininieks īstenībā ir viņš, bet tēvs tomēr nespēj no viņa šķirties.

— Bet māmiņa — tā Daņilušku gandrīz vai dievina. Viņa, liekas, ir dziļi pārliecināta, ka visas tēva veiksmes atkarīgas vienīgi no Daņiluškas laimes zvaigznes.

Šo sarunu pārtrauca Marjas Stepanovnas ierašanās, kura ilgāku laiku bija viņus vērojusi pa durvju sprau-dziņu. Viņu neizsakāmi izbrīnīja šīs sarunas draudzīgais raksturs, lai gan tās saturu viņa nevarēja pat sadzirdēt «Kas viņus iai saprot...» tā nosprieda, atmeta roku, un tās dvēselē atkal iekvēlojās nepiepildāmas ilgas. «Kas gan viss pasaulē negadās...» večiņa nodomāja.

parunājies ar Marju Stepanovnu, Privalovs sāka atvadīties.

Atkal pazudīsi uz nedējām trim? — Marja Stepanovna jautāja mazliet maigākā balsī. — Vai tikai tava I lina netura tevi aiz atslēgas? ...

— Nē, pagaidām nav gadījies ...

— Pie tēva tagad neej, pie viņa viens sēž, — Marja Stepanovna brīdināja. — Viņš apjautājās par tevi...

— Es tuvākajās dienās atnākšu ...

— Tā arī labāk... Tēvs būs priecīgs.

VIII

Dienu vēlāk Privalovs atkal bija pie Bahareviem un ilgi sēdēja Vasilija Nazariča kabinetā. Šis apmeklējums beidzās bez rezultātiem. Vecais visu laiku runāja par rūpnīcu aizbildnības lietām un neteica ne vārda par savu stāvokli. Privalovs aizbrauca, neiegriezies Marjas Stepanovnas pusē, un tas mazliet aizvainoja lepno, veco sievu.

Vecais Baharevs pa šīm dienām bija paspējis daudzmaz aprast ar savu stāvokli, tā ka likās pavisam mierīgs un apsprieda savas lietas aukstasinīgi kā cilvēks, kas pilnīgi nomierinājies.

— Uz pavasara pusi katrā ziņā jādabū nauda... — viņš sacīja, kad Nadežda Vasiļjevna vakarā sēdēja pie viņa kabinetā.

Jaunava uz šo netiešo jautājumu neko neatbildēja, bet tikai noteica:

•— Pie tevis, tēt, man liekas, bija Privalovs?

— Jā, bija ...

Vasilijs Nazaričs pētījoši paskatījās uz meitu un pasmaidīja.

— Tu domā, ka es lūgšu no viņa naudu? — viņš jautāja, pieklusinājis balsi.

— Nē, kāpēc katrā ziņā jālūdz... Bet ja Privalovs tev pats piedāvātu?

Vecais mirkli padomāja, bet tad ar apspiestu nopūtu teica:

— Nē, sirsniņ, mums, vecajiem, redzams, grūti sarunāt ar jaunajiem... Mēs skatāmies uz dažadām pusēm, lai gan ēdam vienu maizi. Es neņemtu no Privalova naudu pat tad, ja viņš man to piedāvātu ...

Labu bridi kabinetā valdīja sasprindzināts klusums, vienlīdz smags abiem sarunas biedriem.

— Redzi, Nadja, kā nu iznāk, — vecais sacīja, — es te nesēdētu un nedomātu, kā tikt pie naudas, ja mans laiks nebūtu pagājis. Vecie draugi un paziņas — cits izputējis, cits viņā saulē, bet jaunos grūti iedzīvoties. Agrāk Vasilijam Baharevam vajadzēja tikai roku pakustināt, un kapitāla netrūktu, bet tagad ... Nezinu, ko vēl bankā teiks: var jau būt, ka ticēs. Bet, ja neticēs, tad vajadzēs griezties pie Ļahovska.

— Es gan tev neieteiktu, tēt...

— Saprotu, Nadja, visu saprotu, sirsniņ. Bet mēdz būt tādi brīži, kad nav izvēles. Bet man ar Ļahovski ir vēl šādi tādi veci rēķini. Kad viņš atbrauca Urālos pliks un nabags, kas viņam deva iespēju tikt uz ceļa? Negribu visu piedēvēt sev, bet es viņam palīdzēju visgrūtākajā brīdī.

— Bet ja viņš tev atteiks?

— Nē, viņš nevar atteikt, Nadja ... Viņš pārāk daudz man parādā.

Atkal pauze un klusums.

«Pašas» pusē no sākuma grūti bija apjaust patieso stāvokli, un nepieredzējis cilvēks neko sevišķu pat nebūtu pamanījis. Šeit viss pa vecam — valdīja tā stingrā kārtība, kāda mēdz būt tikai bagātās vecticībnieku mājās. Marja Stepanovna bija tikpat majestātiski mierīga un ne par mata tiesu nemainīja savus ieradumus. Savā sarafānā ar ķīļveida ielaidumiem un galvasrotā viņa, tāpat kā senāk, izskatījās pēc bajārietes un, tāpat kā senāk, noturēja bezgalīgus dievkalpojumus lūgšanu istabā, kur, tāpat kā senāk, pie viņas pulcējās dažādi mūki garos svārkos, šaubīga izskata mūķenes un citi ļaudis, kas visu mūžu mitinājās bagātās vecticībnieku mājās, kurās cienīja svētceļniekus un baroja nabagus. No malas šie ļaudis varēja izskatīties pēc salašņām, kas barojas no tām druskām, kuras tiek atmestas no kungu galda, bet v« ( iļ( ibaieku tradīcijas piešķīra šiem cilvēkiem kaut i |m\ ,s<tm īpatnēju: viņi bija tādi kā saimnieki Baha-»«'vii mun pati Marja Stepanovna pirms katra diev-K,ii| i ima klanījās viņiem līdz zemei un padevīgā balsī n<»< h i «Tēvi un brāļi, piedodiet man, lielai grēcinie-< Hl» iMadeždai Vasiļjevnai nepatika šī ārišķīgā pazemība, .11 Ko lika maskēti tie paši trūkumi un netikumi, kādi bija ui i Nikona piekritējiem, lai gan šīs novecojušās ceremonijas ārēji liecināja par ierašu patriarhālu vienkār-i «iršību. Tagad mātes izturēšanās atstāja uz jaunavu : < višķi nepatīkamu iespaidu: kādēļ viss šis neīstums ir/ katra soļa, katrā kustībā, katrā skatienā?... Na-deždas Vasiļjevnas atklātā, godīgā daba sašuta par šādu nožēlojamu komēdiju, bet izejas no šā stāvokļa nebija. Jaunā jūtīgā sirdsapziņa izturēja veselu virkni vissmagāko pārbaudījumu.

Pirmā mīla ar tās priecīgo trauksmi un saldo nemieru atklāja meitenei daudz ko tādu, ko viņa agrāk nemaz nebija ievērojusi. Mīļotā :cilvēka dārgā ēna stāvēja aiz katra fakta, aiz katras vismazākās ikdienišķās dzīves parādības un prasīja stingru norēķinu. Katra neīsta pieskaņa cēla meičas acīs mīļoto cilvēku arvien augstāk un augstāk, tāpēc ka viņš tai bija patiesības iemiesojums. Viņa seja raudzījās uz to pastāvīgi, un katrā lietā tā domās ar viņu apspriedās. Pašas stāvoklis mājās tagad viņai iezīmējās sevišķi skaidri, tas ir, lai gan tēvs bija viņai slimīgi pieķēries, viņa tomēr bija svešiniece šajā viesmīlīgajā mājā, varbūt daudz svešāka nekā visi šie svētie veči un vecenes.

«Ne velti Kost ja aizgāja prom no mājām,» ne reizi vien jaunava klusībā domāja un pat apskauda brāli, kurš, kā jau vīrietis, varēja iekārtoties pēc paša vēlēšanās, tas ir, vienā rāvienā, un nesodīts nomest no sevis visas novecojušās vecticībnieku mājas tradīcijas.

Tieši tagad, kad viņu mājai bija negaidīti uzbrucis smagais pārbaudījums, jaunava ar slimīgu skaidrību saprata visas tās slepenās atsperes, kas bija galvenais noteicējs spēks viņu mājas dzīvē. Agrāk viņa izturējās indiferenti pret šīm abām mājas pusēm, bet tagad to jēga viņai kļuva pilnīgi skaidra: Marja Stepanovna nedomāja samierināties pat tiktāl, lai vismaz aizietu līdz slimā vīra kabinetam, tieši otrādi — likās, ka viņa vēl nekad nebija ar tādu pedantismu pasvītrojusi savas puses svēto nošķirtību kā tieši tagad. Tādas izturēšanās jēga tagad bija skaidra kā diena: Marja Stepanovna mazgāja rokas nevainībā par tiem pārbaudījumiem, ko, pēc viņas domām, Vasilijs Nazaričs pārdzīvoja savu jaunievedumu dēļ, tādēļ ka nebija palicis uzticīgs Guļa jevu vecu laiku ideāliem. Māte ar meitu par šo tematu nebija runājušas nevienu vārdu, bet Nadežda Vasiļjevna tādēļ nevarēja nejust, ka slimais tēvs atstāts vienīgi viņas gādībā. Sājā jautājumā pastāvēja it kā klusa vienošanās, un Nadežda Vasiļjevna pieņēma to. Ar katru dienu atšķirība starp abām pusēm auga augumā un pieņēma asākas formas.

Mātes, Dosifejas un Veriņas personā klusi izveidojās cieša savienība, kas, izmantodama apstākļus, kļuva stiprāka ar katru dienu. Seju atturīgajā izteiksmē, drošajos skatienos Nadežda Vasiļjevna lasīja kā grāmatā par viņas priekšā notiekošo smago cīņu. Telpa, kas atdalīja abas nometnes, ar katru dienu kļuva mazāka un mazāka, un Nadežda Vasiļjevna tagad drebēja par t.o brīdi, kad tas viss nāks pār tēva galvu, kurš daudz ko nojauta un ar spēku zaudējošām rokām tvērās pie viņas līdzjūtības, no kuras nebija nekāda labuma. Ar ko gan viņa varēja tam palīdzēt, izņemot to savas bezspēcības dēļ nožēlojamo uzmanību, kādu katra meita pienākuma pēc izrāda tēvam? ... Tagad šī bezspēcība kļuva par viņas vārīgo vietu, un viņa apskauda pēdīgo zemnieku, kurš vismaz prot rakt zemi un skaldīt malku. Bagātas jaunkundzes stāvoklis lika sevi manīt, un meitene gandrīz vai raudāja, apzinoties, ka viņa tēva mājā ir skaists un dārgs greznuma priekšmets — ne vairāk.

Bet, no otras puses, Nadežda Vasiļjevna tomēr mīlēja māti un māsu. Varbūt, ja viņi nebūtu bagāti, nebūtu arī šo domstarpību, mājās valdītu tas miers un klusums, kas mīt vismazākajos mājokļos un līksmi raugās caur niecīgajiem lodziņiem. Patīkams izņēmums un morāls atbalsts Nadeždai Vasiļjevnai tagad bija tikai Pavlas Iva-novnas sabiedrība, kura bieži ieradās Baharevu mājā un mēdza ilgi runāties ar Nadeždu Vasiļjevnu par visdažādākajiem jautājumiem.

— Nekas, dūjiņ, paies laiks — un viss būs labi, — vecenīte mierināja, knibinādama savu bezgalīgo rokdarbu. — Ko lai dara... Jūsu māmiņa ir savdabīga, bet tas nekas, sirds viņai laba.

IH* »Mija Aleksejevna jau sāka personiski izjust Pri-\ •! i miljonu dzīvinošo ietekmi. Kad viņa sēdēja Agri-l»111.1*1 l ilipjevnas viesistabā un simto reizi pārcilāja visu, i " i'i ļ.i paspējusi uzzināt un sadomāt par Bahareviem, h.iņtlušku un Privalovu, atbrauca Antoņida Ivanovna. I «i nozīmē, ka arī agrāk attiecības starp šīm dāmām, tas !■ Ilioniju Aleksejevnu un Antoņidu Ivanovnu, bija ļoti draudzīgas, lai gan nedeva nekāda iemesla sevišķam m,ilgumam. Bet šoreiz Antoņida Ivanovna izturējās pret Ilioniju Aleksejevnu ar sevišķu uzmanību. Protams, Hionija Aleksejevna jutās šādās lietās tik pieredzējusi, ka ne vien nepadevās un neizkusa laipnos smaidos, bet pat nodomāja klusībā ļoti indīgi: «Zinu, zinu, mīļā... Tevi tas augstprātis sūtījis!» Saruna tūlīt ievirzījās par Flaharevu izputēšanu, par Privalovu, un Hionijai Alekse-jevnai nu bija pienācis visizdevīgākais brīdis izlikties pilnīgi vienaldzīgai pret savu īrnieku, ko viņa arī nekavējoties apbrīnojami labi izdarīja.

— Es dzirdēju, ka Privalovs tagad gandrīz nemaz neejot pie Bahareviem, — Antoņida Ivanovna sacīja, arī cenzdamās izlikties vienaldzīga. — Droši vien aizbildnības lietas aizņem viņam visu brīvo laiku. Mans Aleksandrs augas naktis nosēž pie kaut kādiem papīriem.

— Ak, es patiešām nepavisam neinteresējos par šo Privalovu, — Hionija Aleksejevna atsaucās. — Nožēloju, ka toreiz piekritu pieņemt viņu savā dzīvoklī. Tas viss Marjas Stepanovnas dēļ... Paši zināt, kāds man raksturs: neparko nevaru atteikt, ja man kaut ko lūdz...

— Runā, ka Privalovs izrādījis milzīgu uzmanību Nadine Baharevai? ...

— Un jūs tam ticat, Antoņida Ivanovna?! Nadine Ba-hareva! . .. Kas ir Nadine Bahareva?

Agripina Filipjevna klusēja, klausījās šo sarunu, bet pēc tam ne no šā. ne no tā piemetināja:

— Bet es domāju, Hionija Aleksejevna, ka tas jūsu Privalovs nav ne plika graša vērts... Padzīvos šeit, dabūs mantojumu un aizbrauks tikpat mierīgi, kā atbraucis. Pārāk daudz par viņu runā — apnicis klausīties . ..

Hionija Aleksejevna apvainojās. Viņa nepavisam nebija domājusi, ka viņas taktika iedarbosies tieši tā...

Kad viņa atbrauca mājā, sirdi grauza nepatīkama sajūta, no kuras viņa nekādi nespēja tikt vaļā. Bet viens, likās, bija skaidrs kā diena: par spīti visīstākajai draudzībai, par spīti pansijas atmiņām, kā arī tam, ka grūtā dzīves brīdī Agripina Filipjevna mēdza aizņemties no Hionijas Aleksejevnas vienu otru simtu rubļu, — par spīti tam visam, Agripina Filip jevna turēja Hioniju Aleksej evnu zināmā atkarībā, lai arī šī atkarība izpaudās vismaigākajā un draudzīgākajā veidā. Bet tagad cita lieta: Hionija Aleksejevna, pēc Agripinas Filipjevnas domām, varēja iztēloties sevi par nezin ko. Cienījamā dāma nespēja paciest jau pašu domu vien, ka šī Hina, liekas, sapņo sarīkot pie sevis tādas pašas soirées kā viņa, Agripina Filipj evna. Un vispār — vēl viens mazs solītis, un Hina droši vien uzslies degunu gaisā un pavisam aizmirsīsies ...

«Velns ar viņu, ar šo Privalovu!» Zaplatina prātoja vienatnē, nule no savas pansijas draudzenes piedzīvoto nepatikšanu ietekmē. «Ar viņu laikam tikai velti laiku notērēšu un nekā nepanākšu ...»

Bet Privalovs tobrīd, pēc Hionijas Aleksej evnas domām, bija zaudējis pēdējās saprāta pazīmes, par to liecināja vispirms tas, ka viņš nodibināja kompromitējošu pazīšanos ar kaut kādu uzkupci Nagibinu, īstu uzkupci, kas sēdēja miltu bodē un ar pātagu dzenāja baložus. Vēl vairāk: Privalovs atveda viņu pie sevis uz dzīvokli, dzēra ar viņu tēju, un tādas tête-à-tête ilga veselas divas nedēļas. Beidzot kādā jaukā rītā, kad tikko bija iestājies pirmais kamanu ceļš, pie Hionijas Aleksejevnas mājiņas piebrauca pasta divjūgs (pievērsiet uzmanību: divjūgs); Privalovs un Nagibins iznāca pa parādes durvīm, apģērbušies celadrānās ... Taču atļausim pašai Hionijai Aleksejevnai pastāstīt to, kas notika tālāk:

— Nē, iedomājieties, Agripina Filipj evna, tādu ainu ... Es tīšām pieskrēju pie loga un sastingu — jā, pilnīgi sastingu! ... Skatos, Ipats iznes mazu čemodāniņu, liek šo čemodāniņu pajūgā... Bet es gaidu, jūtu, ka tūlīt zaudēšu samaņu... Privalovs sēžas pajūgā un sēdina sev blakus šo uzkupci Nagibinu! Viņš taču izbrauca cauri visai pilsētai kopā ar šo Nagibinu, izbrauca gaišā dienas laikā, visi viņu droši vien redzēja?! Un tas esot miljonārs Privalovs ... Ha-ha-ha!... Tikai šai mirkli man kļuva skaidrs, kādu upuri esmu nesusi šās vecās svētu-

i' •• M.irjas Stepanovnas labā... Jūs pazīstat manu rak-f iuni, Agripina Filipjevna.., Jā... Tad, redz, pie kā n «dusas visas manas pūles, visas manas rūpes, nemiers, n/li nu kūmi...

i iimo reizi Privalovs bija projām dienas desmit un i'riH /as viens bez Nagibina, un tas mazliet nomierināja 111« miju Aleksejevnu. Bet ak vai! Privalovs nodzīvoja ‘ /l.i tikai nedēļu, tad atkal ieradās Nagibins, un viņi ikal aizbrauca vienā pajūgā. Matrjoša ziņoja savai kun-dzei, ka Privalovs ceļot dzirnavas Garčiku sādžā, div-d« smit verstis no Laļetinu avotiem. Zaplatina uzņēma šo ziņu tik vienaldzīgi, it kā Matrjoša viņai stāstītu par kādu polāro ekspedīciju. Kas tie par Garčikiem? Kas tas par muļķīgu nosaukumu? ... Hionija Aleksejevna pilnīgi atmeta ar roku savam īrniekam un, protams, tūlīt devās atveldzēt sirdi pie sava vienīgā vecā, uzticamā drauga.

Hionija Aleksejevna jutās kā cilvēks, ko sakropļojis vilciens; visi viņas plāni bruka kopā, visas cerības izgaisa, atstājot sirdī mokošu tukšumu. Un šajā kritiskajā brīdī, kad Zaplatina sēdēja pie savu spožo plānu drupām, piepeši pie parādes durvīm piebrauca amerikāņu kamanas, pārklātas ar lāčādu, un no kamanām izkāpa ... Antoņida Ivanovna Polovodova ... Tā pati Po-lovodova, kas ilgus gadus izturējās pret Hioniju Aleksejevnu tikai apvainojoši pieklājīgi, tā Polovodova, kas neatbildēja viņai pat ar pretvizīti.

— Es atbraucu pie jums, mīļā Hionija Aleksejevna,— Polovodova jautri sacīja, atģērbdamās priekšnamā ar Viktora Nikolajiča palīdzību. — Es dzirdēju no maman, ka jūs nejūtoties vesela, un atbraucu jūs apciemot... Nepūlieties, lūdzu, Viktor Nikolajič!... Pateicos ...

Hionija Aleksejevna gandrīz vai apraudājās no uztraukuma un pateicības. Polovodova bija ģērbusies kā vienmēr grezni un ar gaumi, kuru bija mantojusi no savas maman. Pašai Antoņidai Ivanovnai bija salā sasār-tuši vaigi, un viņa šodien izskatījās tik apbrīnojami svaiga, ka šķita izplatām ap sevi jaunību un veselību. Kopā ar šo sievieti Hionijas Aleksejevnas viesistabā ielauzās pirmā vājā cerība, un viņas sirds nodrebēja, iedomājoties, ka varbūt vēl viss nav zudis, vēl viss nav pagalam ...

— Vai esat dzirdējusi, Hionija Aleksejevna, — Polo-vodova runāja ar lietišķu, nopietnu seju, — ziemsvētkos pie Ļahovskiem balle ...

— Jā, jā... Viņiem jau katru gadu pa ziemsvētkiem balle...

— Pilnīgi pareizi, bet šoreiz būs kaut kas sevišķs... Jau notiek gatavošanās, lai gan līdz ziemsvētkiem vēl veseli divi mēneši.

— Ko jūs sakāt! ...

— Man liekas, vai tikai šeit neslēpjas kāds sevišķs nolūks... Aleksandrs man teica, ka Zosja atstājusi uz Privalovu stipru iespaidu ...

— Šis Privalovs ir ārprātīgs, Antoņida Ivanovna... Viņš ir neprātis ... viņš ...

Hionija Aleksejevna nespēja savaldīties un izteica visu, kas tai sakrājies uz sirds. Polovodova noklausījās viņu ar iecietīgu smaidu un neko neatbildēja.

— Kāpēc jūs nekad neiegriežaties pie manis? — Polovodova laipni pārmeta Hionijai Aleksej evnai, pogādama ciet zviedru cimdu. — Ak, cik jums jauki iekārtota mājiņa... man patīk šī jaukā vienkāršība. Starp citu, kad es jūs beidzot redzēšu pie sevis, Hionija Aleksej evna? Aleksandrs no rītiem ir bankā... Jums, liekas, ar viņu nesader raksturi?... Bet tie ir nieki, viņš tikai liekas augstprātīgs ...

Kad, ģērbusies savā sudrablapsu kažociņā, Polovodova gāja cauri priekšistabai un jautājoši paskatījās uz Pri-valova istabas durvīm, Hionija Aleksejevna tūlīt pat atvēra šīs durvis un ierosināja viešņai aplūkot viņas iinieka telpas.

— Šī viņam ir viesistaba, tur kabinets... Nāciet taču iekšā, Antoņida Ivanovna ...

Polovodova, palūkojusies pa durvīm, dažus mirkļus šaubījās — pārkāpt pār šo durvju slieksni vai ne, bet savaldība guva virsroku pār ziņkāri, un Antoņida Ivanovna uz laipnās mājasmātes priekšlikumu tikai noraidoši papurināja savu skaisto galvu.

X

Privalovs patiešām šai laikā bija paspējis iepazīties ar uzkupci Nagibinu, ko viņam ieteica Vasilijs Nazaričs. Ar viņu Privalovs pa pirmo kamanu ceļu izbraukāja jŅindiīz visus Aizurālus, līdz izvēlējās Garčiku sādžu, lun saņēma nomā zemi dzirnavām un tūlīt pat uzsāka tās <<•11, tas ir, no sākuma sagatavoja nepieciešamos mate-i lalus, salīga strādniekus utt. Laiks šai darbu steigā skrēja nomanot, it kā Privalovs ar šo intensīvo darbošanos gri-l*otu kompensēt pusgadu ilgo bezdarbību.

IJzlā Privalovs ieradās tikai uz laiku — pa daļai aizbildnības lietās, pa daļai savu dzirnavu dēļ. Nicolas Ver-fovkins, protams, nekā nebija izdarījis un vēl vienmēr «sēdēja» ar savu pavedienu, uz ko bija norādījis Priva-lovam jau pirmajā apmeklējumā. Taču Privalovs arī nebaidīja no sava aizstāvja darbības nekādus neparastus rezultātus, viņš, liekas, bija atstājis visu lietu tās dabiskajai gaitai.

— Kaut kas jau iznāk, — Privalovs mēdza teikt savam pilnvarotajam.

— Lūk, to nu es nesaprotu, Sergej Aleksandrič... Sūtiet mani uz Pēterburgu ar vajadzīgajām pilnvarām, un es vienā mirklī visu nokārtošu.

— Nē, Nikolaj Ivanič, no tāda brauciena galīgi nekas neiznāks ... Ticiet man. Es tik daudzus gadus gluži veltīgi nodzīvoju Pēterburgā un tagad varu tikai nožēlot gan sevi, gan velti notērēto laiku. Labāk sēdēsim šeit un gaidīsim, kas notiks ...

«Ek, vai tad tā kārto darījumus,» skumīgi domāja Nicolas, cigāru sūkdams. «Iedodiet man pussimts tūkstošu, un es visus aizbildņus vienā maisā sabāztu ... Bet kā lai saprotas ar subjektu, kam visi prāti aizņemti ar dzirnavām! Tā ir tīrā slimība, velns lai parauj ...»

Nicolas vairākas reizes aplinku ceļā visuzmanīgākajā veidā centās Privalovu uzvedināt uz domām, ka mērķis attaisno līdzekļus un ka vajag pret ienaidniekiem cīnīties ar viņu pašu ieročiem, — tad sekmes būs neapšaubāmas. Bet Privalovs negribēja saprast šos smalkos norādījumus un vairākas reizes pie izdevības teica, ka uzskata par labāku pilnīgi zaudēt visu mantojumu nekā kādreiz nostāties vienā līmenī ar saviem aizbildņiem. Tāds kategorisks lēmums lielā mērā laupīja Verjovki-nam pašpaļāvību, lai gan viņš nezaudēja cerības kādreiz «uzjautrināt» aizbildņus.

Kad viss nepieciešamais dzirnavu celšanai bija sagatavots, Privalovs devās uz Šatrovas rūpnīcu.

Bija gaiša novembra diena, kad Privalovs braukšus tuvojās Privalovu lolotajai ligzdai, un viņam sirds krūtis nodrebēja, kad pajūgs strauji uzbrauca pēdējā pakalnā, no kura pavērās skats uz visu rūpnīcu. Tā bija plaša kalnu panorāma ar šauru dziļu ezeru vidū. Šā ezera viņā galā zaļoja mežainu saliņu grupa, bet tuvāk uz krauja zemesraga jautrā pulkā izbārstītas simtiem no baļķiem celtu māju un spoži balsnīja rūpnīcas mūra baznīca. Plats dambis noslēdza ezeru un saistīja zemesragu ar mežainu stāvu kalniņu, kura pakājē ar savu senatnīgo arhitektūru krasi izcēlās vecā kungu māja ar nomelnējušu, augstu skārda jumtu un šauriem logiem. Iztālēm šī māja atgādināja citadeli un tās logi likās kā cietokšņa ambrazūras.

Tūlīt aiz dambja kā milzīgas dzelzs kastes stāvēja trīs domnu krāsnis, kas reizē ar dūmu mutuļiem izgrūda platas uguns mēles; aiz tām pacēlās vairāki kūpoši, augsti dzelzs dūmeņi. Dibenplānā vienā kaudzē sablīvējušies dažādu fabriku korpusi, veikali un vēl kaut kādas ēkas bez logiem un dūmeņiem. Šatrovkas upe, pagriezusi milzumu ratu un zobratu, tecēja tālāk platā, vieglā plūdumā. Abos upes krastos cieši satupušās rūpnīcu kalpotāju un strādnieku mājas.

Pārbraucis pār rūpnīcas dambi, Privalova pajūgs apstājās pie kungu mājas parādes durvīm — mājas, kas tuvumā izskatījās vēl drūmāka un bargāka nekā iztālēm. Akmens vārti bija būvēti tādā pašā cietokšņa stilā kā māja: masīvi ķieģeļu vārtu stabi, starp tiem iespiedušies mazi vārtiņi, augšgalā biezi dzelzs treliņi ar asām naglām, vārtu spārni gandrīz vai no katlu dzelzs — vārdu sakot, tā bija pati cienījamākā senatne, kādu vēl var sastapt vienīgi senlaicīgos klosteros un mazsvarīgos cietokšņos. Trūka tikai grāvja ar ūdeni un uzvelkamā tilta kā bruņinieku pilīs.

Pa jaunām parādes durvīm, kas bija izcirstas tieši biezajā ārējā sienā, iznāca divi melni seteri. Kuplās astes luncinādami un vara kakla saites žvadzinādami, viņi visai miermīlīgi apostīja Privalovu, kamēr tas izlīda no ekipāžas un taustīdamies devās uz priekšu pa šauro, tumšo priekšnamu.

— Vai Konstantins Vasiļjevičs mājā? — Privalovs jautāja, kad durvīs parādījās meiča sastīvinātā baitā priekšautā.

— Nē, viņš ir rūpnīcā... — meiča ņipri atbildēja un

inlii | . 11 ņēmās viesim vilkt nost smago briežādas kažoku* H« i kā pavēlēsiet jūs pieteikt?

Privalovs...

Isi.ibene izlaida no rokām kažoka piedurkni, brīdi no-I"kojas uz Privalovu tādām acīm, it kā viņš būtu atgrie--< s no viņpasaules, un negaidot pazuda.

lai laikā parādes durvīm nesteigdamies tuvojās vidēja • iMMima plecīgs, drukns kungs, ģērbies Romanovas aitu <i< las puskažociņā un melnā jērādas cepurē. Viņš ienāca l»i inkšistabā un, nepamanījis viesi, sāka lēnā garā atģērbties.

— Kostja ...

— A.. . tas esi tu, — Baharevs noteica nesteigdamies lādā tonī, it kā tikai vakar būtu no Privalova šķīries. — Beidzot ieradies gan, bet es jau tevi pat gaidīt biju pārstājis . .. Nu, sveicināts!

Bērnības draugi paspieda viens otram roku un pēc neilgas šaubīšanās pat saskūpstījās pa krievu paražai — uz abiem vaigiem. Privalovs ar sevišķu patiku aplūkoja tagad plecīgo, mazliet uzkumpušo Kostjas augumu, viņa rūcos vadmalas svārkus, melnās, zābakos sabāztās bikses un plato krievisko seju ar kuplu, gaiši brūnu bārdu un piemiegtām acīm. Kostja bija palicis agrākais Kostja, sākot ar īsi apgrieztajiem matiem un beidzot ar saviem rucajiem svārkiem. Ir tādi cilvēki, kuriem viss iekārtots tā, ka tas, ko mēs saucam par skaistumu, viņiem izrādās pilnīgi lieks. Konstantins Baharevs bija tieši tāds cilvēks.

Caur garu ēdamistabu ar zemiem griestiem un šauriem logiem viņi iegāja Bahareva kabinetā — kvadrātveida stūra istabā, no kuras stikla durvis vērās uz ēdamistabu, kur tagad vīdēja istabenes baltais priekšauts. Kabineta iekārta bija ļoti lietišķa: milzīgs darbgalds aizņēma istabas vidu, pie loga stāvēja ēvelsols, kaktā — virpa, vairāki skapji aizņēma iekšējo sienu. Starp krāsni un logu novietots dziļš veclaicīgs dīvāns, apvilkts ar šagrēnādu, — tas noderēja mājastēvam par gultu. Uz rakstāmgalda līdz ar papīriem un kantora grāmatām kaudzē gulēja sarullēti plāni un rasējumi, koka modeļa daļas, dzelzsrūdu, čuguna un dzelzs paraugi un vēl daudz citu priekšmetu, kuriem visiem bija sakars ar rūpnīcu. Tas viss — ir galds, ir ēvelsols, ir logi, ir grīda —, viss bija bagātīgi nobārstīts ar cigāru pelniem, un visur mētājās papirosu gali.

— Es saķildojos ar veco... — nedroši sacīja Priva-lovs, lai pārtrauktu neveiklo klusumu, kas bija iestājies.

— Dzirdēju. *. — Baharevs strupi atteica, soļodams pa kabinetu savā gāzelīgajā gaitā. — Nadja rakstīja...

— Bet vai esi dzirdējis, ka vecajam ļoti slikts stāvoklis?

— Jā... Nekas, uzlabosies, — viņš piebilda, it kā gribēdams nomierināt Privalovu.

— Uzlaboties, protams, uzlabosies, taču pašreiz viņam klājas grūti...

Viņi sāka runāt par Vasilija Nazariča lietām, pie tam Privalovs izstāstīja par Šeļehova negaidīto atbraukšanu Uzlā.

— Nu, tad gan stāvoklis ir ļoti slikts, ja Daņiluška no raktuvēm atbraucis, — Baharevs piebilda ar nenoteiktu smaidu.

Baharevs atbrīvoja rakstāmgalda vienu stūri, kur istabene nolika patvāri ar verdošu ūdeni. Dzerot tēju, Baharevs ierunājās par aizbildnību un aizbildņiem. Privalovs īsos vārdos pastāstīja, ko ieguvis no saviem apmeklējumiem pie Ļaliovska un Polovodova, bet tad pateica, ka ceļ dzirnavas ...

— Dzirdēju ... Nu, lai tev labi sokas ... Liekas, Nadja kaut ko rakstīja par dzirnavām, — Baharevs centās atcerēties, pieliedams glāzes.

Jau ar pirmajiem vārdiem starp bērnības draugiem iestājās zināms vēsums. Privalovs labi pazina šo atturīgo, vēso toni, kādā prata runāt Kost ja Baharevs. Nebija nekādu šaubu, ka Baharevs nepiekrīt Privalova plāniem.

— Es nesaprotu vienu, — Baharevs turpināja pēc ilgas pauzes, — kādēļ tu turpini rūpēties par aizbildnību?

— Kā — kādēļ?

— Nu tā... Tu taču tik un tā esi pametis rūpnīcas, — tātad tās nekā nezaudē, ja pāries citās rokās, kas pratīs ķerties pie lietas labāk par mums.

— Nē, nav vienalga, Kostja. Taisnību sakot, es nerūpējos sevis dēļ...

— Arī to es zinu ... Jo sliktāk rūpnīcām. Līdzīgi filan-tropiski nodomi nekad nekādus rezultātus nav devuši.

— Bet tu taču pat lāgā nezini manus filantropiskos nodomus...

Un arī negribu zināt... Man pilnīgi pietiek ar to, ka esi pametis rūpnīcas.

Tur jau tā lieta, ka man pat nav tiesību tās pamest.

— Atkal muļķīgi vārdi... Piedod par asu izteicienu. Manuprāt, tādā lietā nekādas izvēles nevar būt, bet tu... Nē, manas smadzenes nebūt nav tā veidotas, lai

1 saprastu šo dzīšanos pēc diviem zaķiem.

II — Lūdzu atliksim šo sarunu uz citu reizi.

— Piekrītu vēl vairāk tādēļ, ka es tev, liekas, esmu jau visu uzreiz pateicis.

Konstantins Baharevs bija tērauda rūpniecības fanātiķis, tāpat kā Vasilijs Baharevs bija zelta rūpniecības fanātiķis. Tie bija divi viena rūdījuma raksturi, tāpēc arī viņi droši vien nespēja viens otru saprast. Kost ja neko nezināja un negribēja zināt, izņemot savas rūpnīcas, tai pašā laikā Privalovs pastāvīgi pārdzīvoja mokas, ko izraisīja viņā vēl līdz galam nenobriedušās domas, domas, kuras meklēja izeju un neatrada, kam pieķerties.

Draugi, parunājuši par dažādiem niekiem, sāka izjust to neveiklo stāvokli, kad divi pilnīgi sveši cilvēki spiesti kavēt viens otram laiku. Sarunas nevedās.

■— Vai negribi aiziet uz rūpnīcu? — Baharevs ierosināja, kad tēja bija padzerta.

— Var jau ...

No kungu mājas līdz rūpnīcai varēja ar roku aizsniegt — vajadzēja tikai pāriet pār nelielu laukumu, kurā atradās kāds desmits no dēļiem celtu veikaliņu. No rūpnīcu darba Privaiovs neko nesaprata un klīda no korpusa uz korpusu tikai pieklājības pēc, lai neapvainotu Kostju. Un kas gan te bija interesants: tumšas ēkas, kur velk no katra stūra, bija pilnas strādnieku ar apdedzinātām, izmocītām sejām; kaut kur šalca ūdens, ar dobju rūkoņu griezās desmitiem čuguna ratu, zobratu un vārpstu, žilbinoši spoži spīdēja pudlinga, metināšanas, atstarošanas un vēl kaut kādu dīvainu krāšņu kurtuves. Visur ņirbēja nokaitēta dzelzs, un no milzīgiem dūmeņiem melniem mutuļiem vēlās ārā dūmi. Baharevs kļuva mundrāks un sniedza sīkus paskaidrojumus par jaunu, tikko uzstādītu velmēšanas mašīnu, kurai tērauda veltņi bija izveidoti ļoti neparastā veidā. Lai sagādātu prieku Pri-valovam, uz jaunās mašīnas tika izvelmētas vairākas plāksnes šķirņu tērauda. Privalovs redzēja, kā metāla stienis, kam bija gara ķieģeļa forma, pakāpeniski iziedams cauri veltņu rindai, pārvērtās par garu, plānu loksni, kas liecās pati no sava smaguma un šķieda visapkārt tūkstošiem spožu dzirksteļu.

— Bet nu es tev parādīšu ūdens ratu, — Baharevs sacīja, lūgdams ieiet jaunā koka ēkā.

Viņi apskatīja ratu, kas griezās ar apslāpētu troksni, drebinādams visu fabriku. Privalovs aptaustīja ar roku vara paliktni, uz kura griezās rata ass, — paliktnis bija aptriepts ar trānu. Baharevs iesmējās. Dambja uzraugs un priekšstrādnieks, plecīgi veči ar blēdīgām fizionomi-jām, saskatījās.

Tādā pašā veidā viņi apskatīja Sīmensa-Martena krāsnis, pēc tam stāvcepli. Uzkāpa uz domnām, kur šņākdama un krākdama liesmoja vesela uguns jūra un augšup lidoja lielu dzirksteļu kūļi. Tās pašas apsvilušās sejas, ādas priekšauti, mīkstas tupeles kājās. Privalovs šajā uguns un dzelzs valstībā jutās pilnīgi svešs, lieks cilvēks un klusēdams aplūkoja visu, ko viņam rādīja. Viņš kautrējās kaut ko jautāt, lai neizrādītu strādniekiem savu pilnīgo nezināšanu rūpnīcu darbā. Pa to laiku fabrikas jau aplidoja vēsts, ka atbraucis pats kungs un kopā ar pārvaldnieku apskata ikvienu darba procesu. Izveidojās ziņkārīgo bariņi, no visām spraugām un caurumiem ziņkārē raudzījās kādas acis. Privalovs nepavisam negribēja būt simtiem cilvēku uzmanības centrā, un viņš ieteica Baharevam atgriezties mājā, sacīdams, ka esot izsalcis.

— Patiešām, no tukšām runām vēders pilns netiek, — Baharevs piekrita. — Es aizmirsu, ka tu nule kā atbrauci, un mans tiešais pienākums ir vispirms tevi pabarot. . .

Privalovs uzelpoja brīvāk, kad bija izkļuvis zem klajas debess, ārā no šās gnomu valsts, kur pat sniegs pārklāts ar kvēpiem un putekļiem un apkārt viss, šķita, dvesa uguni un dūmus.

XI

Pusdienas laiks un arī pēcpusdiena pagāja gluži nemanot dažādās saraustītās sarunās, ar kurām bērnības draugi veltīgi pūlējās aizpildīt atšķirtības laikā radušos tukšumu.

Pirms gulētiešanas Privalovam vajadzēja pacietīgi noklausīties ļoti daudz ārkārtīgi interesantu sīkumu, kas saistījās ar rūpnīcām. Tikt vaļā no Bahareva, kad viņš gribēja runāt, nebija tik viegli, un Privalovs izlēma noklausīties visu līdz galam, lai turpmāk būtu miers. Kā visi cilvēki, kas aizrāvušies ar savu ideju, Baharevs negribēja manīt drauga viltīgo izturēšanos un, sūkdams porteri, nepacietīgi citu pēc cita klāstīja visādus projektus, jauninājumus un reformas, kādi būtu ieviešami rūpnīcā. Te bija visa kā diezgan: ir šaursliežu dzelzceļi, kas ar laiku šķērsos Šatrovas rūpnīcu apkārtni, ir tērauda ražošanas Besemera metodes ieviešana, ir rūpnīcu pāriešana no malkas kurināmā uz minerālo, ir karstā plūsma, lai «saistītu gāzes un utilizētu karstumu», kas tagadējās rūpnīcu krāšņu sistēmas apstākļos iet zudumā utt. Privalovs centās uzmanīgi ieklausīties dažos projektos, bet nespēja un tikai ievēroja, ka Kostjas seja kļuva arvien sārtāka un sārtāka, bet acis manāmi sašaurinājās.

Bērnības draugi pēc pirmās satikšanās šķīrās un aizgāja katrs uz savu istabu diezgan vēsi. Privalovam bija ierādīta stūra istaba ar diviem logiem uz dārzu. Tā bija reizē kabinets un guļamistaba. Starp logiem stāvēja neliels rakstāmgalds, pie iekšējās sienas vienkārša dzelzs gulta ar ballu pārsegu, naktsgaldiņš, kaktā plauktiņš ar grāmatām, uz palodzēm puķes — vispār iekārta atgādināja klostera celli un iepatikās Privalovam ar savu vienkāršību. Uz rakstāmgalda atradās piezīmju grāmatiņa šag-rēnādas iesējumā, divas puķu vāzītes, un turpat bija novietots kāds sieviešu rokdarbs ar iespraustu adatu.

— Te Nadja kaut ko strādājusi... — noteica Baharevs, palūkojies uz rakstāmgaldu. — Kad viņa atbrauc šurp, vienmēr apmetas šajā istabā, tāpēc ka tai logi uz dārzu. Tev varbūt šeit nepatīk? Var, protams, pāriet uz parādes pusi, tikai tur neganti nolaists.

— Nē, man šeit būs lieliski.

Baharevs aizgāja, bet Privalovs izģērbās un drīz nolikās gultā.

Viņš ilgi gulēja ar vaļējām acīm, un galvā mokoši skumja dzēla viena doma: lūk, šeit, šajā istabā, dzīvojusi viņa... Jā, viņa šeit strādāja, viņa šeit domāja, viņa šeit smējās . . . Lūk, šo logu vēra vaļā viņas rokas, viņa no rītiem aplēja šīs puķes. Pat šīs cietokšņa sienas Privalova acīs ieguva pilnīgi citu nozīmi, it kā tās būtu sasildījusi Nadjas klātbūtne — tās Nadjas, kuras dēļ viņam sāpēja sirds. Nadja, Nadja... tu tīrā, tu labā, tu varbūt šai pašā istabiņā pārdzīvoji pirmās mīlestības spārnojošās jūtas un, raudzīdamās pa logu vai apliedama puķes, domāji par viņu, par Loskutovu. Šeit tika pārlasītas viņa vēstules, šeit tu atmiņā kavējies pie tikšanās laimīgajiem mirkļiem, šeit radās zelta sapņi, šeit tika pārdzīvoti pirmie pamodušos jaunības jūtu laimīgie mirkji. .. Šeit tā sauca viņu mīļos vārdos, šeit tā uzsmaidīja viņam miegā un, rokas izstiepusi, čukstēja mīlas vārdus. Brīnišķīgi sapņi un bezgalīga poēzija, kas iet roku rokā ar sirds mokām un ciešanām . . .

Privalovs centās viņu aizmirst, centās nedomāt par viņu un tomēr juta, ka ar katru dienu mīl viņu arvien vairāk un vairāk, mīl ar neprātīgu izmisumu.

Privalova miljonu mantinieks iemiga tēvu tēvu ligzdā smagā un nemierīgā miegā. Viņam rādījās senču ēnas, kas rindām vien piepildīja šo veco māju un ar izbrīnu raudzījās uz savu pēdējo atvasi. Privalovs redzēja šos ļaudis, un viņam bija no tiem bail. Privalovs pa miegam dobji ievaidējās, un viņa lūpas čukstēja: «Man nekā no jums nevajag... galīgi nekā. Mani nospiež jūsu miljoni ...»

XII

Otrā dienā Privalovs piecēlās ar galvassāpēm.

Brokastis tika pasniegtas ēdamistabā. Kad viņi tur iegāja, pirmais, kas Privalovam krita acīs, bija kāds kungs, kurš sēdēja pie loga un lasīja grāmatu, elkoņus uz galda uzlicis. Viņš sēdēja puspavērsienā, tā ka pirmajā mirklī Privalovs viņu labi nesaskatīja.

— A, Maksims... — jautri sacīja Baharevs.

Privalovs pie šā vārda nodrebēja. Patiešām, tas bija

Loskutovs. Viņš nepiecēlās saimniekam pretim un tikai ar smaidu, kas liecināja, ka viņš mājā ir pašu cilvēks, viegli pamāja ar galvu Baharevam un turpināja atkal lasīt.

— Atļaujiet iepazīstināt... — ierunājās Baharevs.

— Nē, mēs jau esam pazīstami... — Privalovs viņu pārtrauca, steidzīgi pastiepdams roku savam laimīgajam sāncensim.

— Jā, jā... — Loskutovs novilka, pametis acis uz Privalovu, — pie Ļahovskiem tikāmies ...

Pirmajā mirklī Privalovs jutās tik neveikli, ka galīgi nezināja, kā izturēties, lai neizrādītu uztraukumu, kas to bija pārņēmis. Loskutovs, kā vienmēr, bija savā mierīgajā, nosvērtajā garastāvoklī un, liekas, Privalovu nepavisam neievēroja.

Lai cik tas dīvaini, bet tieši Loskutova klātbūtnes dēl visa diena pagāja sevišķi dzīvi. Mēdz būt tādi brīži, kad trešais cilvēks tikpat nepieciešams kā nezināmais, ar kura palīdzību matemātikā atrisina uzdevumus. Privalovs nevarēja nesalīdzināt savas vakardienas sarunas ar Kostju ar šodienējām: no saspīlētības nebija ne miņas. Vēl otrs apstāklis, kas izraisīja Privalovā izbrīnu, bija tas, ka šodien viņš varēja pilnīgi brīvi runāt par visu, par ko vakar centās klusēt, un atkal tas tādēļ, ka šeit atradās Loskutovs.

— Bet zināt, Sergej Aleksandrič, — Loskutovs teica savā vienkāršajā, pārliecinošajā balsī, — es no sirds jūtu līdzi visiem jūsu plāniem un varu tikai brīnīties, ka tādi cilvēki kā Konstantins Vasiļjičs var izturēties pret tiem tik ļoti vienaldzīgi.

Beidzot atradies cilvēks, kas atklāti nostājas Privalova pusē, un šis cilvēks ir viņa sāncensis.

Vakarā Bahareva kabinetā norisa karsti strīdi un pārrunas par visdažādākajiem tematiem. Istabenei vajadzēja apmainīt ļoti daudz iztukšotu vīna pudeļu pret jaunām. Sejas visiem piesārta, acis spīdēja. Viss iznāca tik silti un sirsnīgi kā agrā jaunībā. Katrs izteica savas domas bez kādas maskēšanās — tādas, kādas tās bija radušās galvā.

— Bet tu tomēr esi utopists un sapņotājs, — Baha-revs teica, uzsizdams Privalovam uz pleca.

— Nē, tieši otrādi, tu aizraujies ar savām fantāzijām un to dēļ negribi saskatīt patiesās intereses, — iebilda Privalovs.

Privalovs bija slikts runātājs, bet tagad viņš ar sevišķu konsekvenci un skaidrību aizstāvēja savas idejas.

— Pret rūpniecību vispār un pret tērauda rūpniecību it īpaši man nav nekas pretī, — viņš teica, rokas mētādams. — Bet tas tikai teorijā vai arī attiecībā uz Rietumiem ... Bet, kas attiecas uz Krievijas rūpniecību, es esmu pret to. Tas ir slimīgs izaugums, kas pārtiek no tautas veselīgajiem spēkiem. Kalnrūpniecība Urālos radīta tikai ar neprātīgām privilēģijām un monopoliem, ar miljonu cilvēku neapmaksātu darbu, ar visnetaisnīgāko nacionālo bagātību ekspluatāciju, tā ka rezultātā iznāk bēdīgs secinājums: Urāli ar visām savām neizsmeļamajām bagātībām izmaksājuši valdībai desmitreiz vairāk par labumiem, ko tie spējuši atnest.. . Turklāt — šie neticami lielie valdības upuri arī nākotnē nenesīs nekādu labumu, tāpēc ka mūsu kalnu rūpnīcas visas līdz pēdējai būs jālikvidē, tiklīdz valdība atteiksies tās atbalstīt. Vajag tikai valdībai atcelt tarifu uz ievedamiem metāliem, pasargāt valsts mežus no izlaupītājiem — rūpniekiem, aplikt ar nodokļiem viņu ražojumus tāpat, kā ir aplikts ikviena zemnieka ražojums, un viss uzreiz aizies bojā.

— Bet šos izdevumus valdība netaisīja vis tādēļ, lai iegūtu personisku labumu, bet lai radītu lielrūpniecību. Anglijas, Francijas un beidzot Amerikas piemērs lie-ļ ciņa vienu un to pašu. No sākuma valdība un nācija, protams, pieredzēja zaudējumus pabalstīšanas sistēmas dēļ, taču pēc tam atguva tos ar uzviju un izveda rūpniecību vispasaules tirgū.

— Tur tas patiešām tā bija, bet mums iznāk pretējs rezultāts: mūsu politika attiecībā uz rūpnīcām nevis noveda pie to izaugsmes, bet radīja veselu paaudzi valsts nabagu, kas, gulēdami uz neizsmeļamām dārgumu krātuvēm, tik tikko velk garu ar ubagu dāvanām. Rezultāts iznāk gluži pretējs: mēs esam nevis attīstījuši kalnrūpniecību, bet aizsprostojuši tai ceļu ar drausmīgu monopolu.

— Tu aizmirsti tikai vienu — ka pats esi rūpnieks, — sacīja Baharevs.

— Nē, to es nekad nespēju aizmirst, un tāpēc man jo sevišķi jānoskaidro savs un citu rūpnieku stāvoklis. Mēs dzīvojam kā parazīti. ..

— Kas tad jums liek tādiem būt?

— Tas ir cits jautājums, ko es centīšos paskaidrot tuvāk.

Privalovs pamatīgi un sīki aprakstīja mūsdienu Urālu rūpniekus, kuru lielum lielā daļa savās rūpnīcās ne reizi nav pat bijuši. Ar rūpnīcu pabalstīšanas sistēmu tiem uz visiem laikiem nodrošināta miljoniem liela peļņa un rūpnīcās viss tiek paveikts ar vadītāju, pilnvaroto vai pārvaldnieku palīdzību. Ar šādiem priekšstatiem un uz-sk.itiom izaug paaudze pēc paaudzes, pie tam var soli i>.i solim izsekot, kā neglābjami izvirst visstiprākās ģime-n< .. Lai izrautos no šās parazītisma sistēmas, kas kultivēta pusotra simta gadu, vajadzīgas necilvēcīgas pūles, vel jo vairāk tādēļ, ka būs līdz pamatiem jāpārveido l-iu pastāvošās rūpniecības formas.

— Nu, būtu tu nodarbojies ar tādām reformām, — Baharevs sacīja. — Starp citu, brīva laika tev, liekas, ir pietiekami...

— Bet, ja es apzinos, ka man nepietiek spēku tādai darbībai, kāpēc man ķerties pie uzdevuma, kas nav pa spēkam, — Privalovs atbildēja. — Un es vispār esmu pret rūpniecības varmācīgu kultivēšanu. Ja tā padomā, tad šāda sistēma, izņemot jaunumu, mums nekā cita nav devusi.

— Pēc tavām domām, tātad jāslēdz rūpnīcas un jāatgriežas akmens laikmetā?

— Tur jau ir tā lieta, ka mums, rūpniekiem, pat nav tiesību slēgt rūpnīcas, tāpēc ka ar tām saistās pusmiljona iedzīvotāju intereses, kuriem mēs esam lieli parādnieki. Ar kā darbu un uz kā zemes celtas rūpnīcas? ...

— Tagad par to runāt pārāk vēlu ...

— Nē, tieši tagad par to arī jārunā, tāpēc ka rūpnīcās tuvākajā nākotnē izveidosies īsts bezzemnieku proletariāts, un tas būs sliktāk nekā dzimtbūšana...

XIII

Vairākas dienas Privalovs un Baharevs nodarbojās tikai ar dažādām rūpnīcu lietām, pie tam vajadzēja izskatīt visdažādāko papīru, tāmju, pārskatu un apsvērumu kaudzes. No sākuma šis darbs Privalovam nepatika, bet vēlāk, kad aiz papīriem nāca redzama īstenība, viņš nemanot iejutās. Taču, strādādami pie viena materiāla, bieži pat pie viena galda, bērnības draugi katrs saskatīja pavisam ko citu.

Vispirms atklājās regulatīvu grāmatas sastādīšanas vēsture, kas attiecās vēl uz Saškas Holostova aizbildnības laiku. Acīmredzot to regulatīvu grāmatu bija sastādījis kāds pārdrošs prikaza ierēdnis, mahinators un liels meistars tādās lietās. Pārskatot šo dokumentu tagad — pēc divdesmit gadiem, varēja tikai apbrīnot tā nezināmā sastādītāja plašo un tālredzīgo skatienu: viss bija paredzēts, apsvērts un, kur vajadzīgs, iepriekš paskaidrots. Protams, mahinators regulatīvu grāmatu bija sastādījis pēc Holostova pavēles, viņa maizē būdams, tāpēc visi labumi, ko paredzēja šis dokuments, attiecās uz rūpnīcām. Smaguma centrs bija strādnieku zemes sadalīšana, un šis punkts bija izstrādāts ar sevišķu meistarību. Un tā četrdesmit tūkstoši iedzīvotāju palika pilnīgi bez zemes, viņu eksistence bija atkarīga no liktenīgā «līdz turpmākajam ieskatam».

Tālāk kļuva zināms par zemnieku divdesmit gadu ilgajām mokām un ciešanām, kas cēlās šīs kaut kādu «vecīšu» parakstītās grāmatas dēļ.

Tikuši sameklēti piekāpīgi vecīši, tie dzērumā visas sabiedrības vārdā parakstījuši regulatīvu grāmatu, un tā sākušās visas likstas. Amatnieki un zemnieki visiem spēkiem centās pierādīt sastādītās regulatīvu grāmatas nepareizumu un to, ka sabiedrība pavisam nav pilnvarojusi kaut kādus šaubīgus vecīšus to parakstīt. Lieta ieilga no gada gadā. Zemnieki salīga advokātus, sūtīja delegātus, trokšņoja un strīdējās ar samierinātāju-starp-nieku, bet no tā galīgi nekas neiznāca.

— Sī lieta jāizbeidz, — Privalovs teica, izskatīdams dokumentus. — Regulatīvu grāmata patiešām sastādīta nepareizi...

— Jā, bet tagad viss atkarīgs no aizbildņiem ...

«Ko teiks aizbildņi», «viss atkarīgs no aizbildņiem» —

šīs frāzes Privalovam bija kā dadzis acī, un viņš nekad nebija tā gribējis par katru cenu atbrīvoties no aizbildnības kā tieši tagad.

Drīz vien atklājās vēl sarežģītāka lieta par baškīru zemēm, kas iemērītas Šatrovas rūpnīcām jau pagājušā gadsimta beigās. Izrādījās, ka lieta par šo iemērīšanu ilgusi ar nelieliem pārtraukumiem veselus simts gadus un prasītāji paspējuši divas reizes nomirt un divas reizes piedzimt. Lietas vājā puse bija tā, ka pakalpīgs mērnieks aiz pārmērīgas centības iemērījis veselu baškīru sādžu Buhtarmi: no otras puses, pakalpīgais cilvēks, starpnieks, pats uz savu roku pārkārtojis veselu baškīru pagastu no dzimtzemniekiem par kopienniekiem, tas ir, trīsdesmit desetīnu liela zemes gabala vietā iedalījis piecpadsmit desetīnas. Pārējās desetīnas daļēji pievienotas

mpiiK tim, bet daļēji sīkajiem zemes īpašniekiem. Vislie-grūtības sagādāja tas, ka pat aptuveni nebija iespē-ļ.uns noteikt ežas un robežas, par kurām notika strīds.

I» i 11mentos tās bija norādītas «no sausās izdegas sav-ni|>lenes līdz bērzu birzij» vai, vēl labāk, «līdz tādam un tādam akmenim vai vecam celmam». Ne bērzu birzs, n akmens, ne celma jau sen vairs nebija, bet sausās izdegas savrupienes atrašanās vietu katra puse pierādīja m*v par labu. Starpība iznāca gandrīz vai piecdesmit verstis. Un arī pati Buhtarmu sādža pa simts gadiem paspējusi reizes desmit nodegt, un tās iedzīvotāji sen pārvērtušies par izsalkušu un nožēlojamu nabagu pūli.

— Ko iesāksim? — Privalovs vairākas reizes jautāja saīgušajam Baharevam.

— Tagad galīgi nekas nav līdzams, — Baharevs parasti atbildēja, — nolādētā aizbildnība sasaistījusi rokas un kājas... Kad rūpnīcas būs izkūlušās no parādiem, tad pavisam cita lieta. Var atdot baškīriem viņu piecpadsmit desetīnas, un lieta darīta.

— Jā, bet ne jau visas šīs desetīnas aizņēmušas rūpnīcas?

— Saskaitiet, cik tās ir aizņēmušas.

Kā ilustrācija šai nekrietnajai lietai Šatrovas rūpnīcā ieradās vesela baškīru deputācija. Šie ziedošās Baškīrijas bērni bija paspējuši uzzināt, ka uz rūpnīcām atbraucis pats kungs, un steidzās izmantot šo izdevīgo gadījumu, lai vēlreiz pieteiktu savas tiesības.

Privalovs sākumā jutās nepatīkami pārsteigts, ieraudzījis šo stepju nabadzību, kas it nemaz nelīdzinās tai nabadzībai, kādu esam paraduši redzēt Krievijas pilsētās, laukos un sādžās. Civilizētā nabadzība lūdz ja ne ar vārdiem, tad ar pozu, rokas kustību, skatienu, visbeidzot, ar skrandām, lūdz tāpēc, ka tur priekšā ir kaut kādas cerības. Bet šeit pavisam kas cits: šīs izdēdējušās bronzas krāsas sejas ar tumšām, šķībām acīm skatās uz jums trulā, bezcerīgā izmisumā, kustības it kā saistījusi stinga apātija, pat noskrandušo azjamu krokās jūtams šis tīri aziātiskais izmisums par savu likteni. «Tāda ir allāha griba...» — lūk, liktenīgie vārdi, kas perinājās zem skrandainajām zvērādu ausenēm. Kaut kāds nomācošs dižums jautās šajā stepes filozofijā, ko radījuši gadu tūkstoši un izteiksmīgi ilustrējuši pēdējie divi gadsimti.

— Bačka... jurtu celt nivar... — desmitiem reižu haškīri ņēmās skaidrot, — Ašata beigts ... stanovojs sist pa mugurām.

No šo izmisušo skrandaiņu vidus, kurus, kā izskaidro zinātne, stiprākā civilizācija bija nolēmusi izmiršanai, izdalījās tikai divi veči, kas bija barveži. Viens, Košr gilda, bija tuvu pie sešdesmit, platiem pleciem, ar apcirptu, sirmu bārdiņu, spēcīgām krūtīm. Otrs — dzīslains un sauss, izkaltis subjekts ar tievu kaklu un pusaklām, asarojošām acīm. Viņu sauca par Urukaju. Veči izturējās vienkārši un brīvi, ar īstu stepes dēlu grāciju. Viņi vēl mazliet atcerējās seno, brīvo dzīvi, kad pēc aukstas bada ziemas simtiem kibitku devās uz vasaras apmetnēm. Stepe bija brīva. Pa vasaru paspēja atpūsties visi — gan lopi, gan cilvēki. Bet tagad ... «beigts galava», kā paskaidroja Košgilda, kas bija mazliet mundrāks.

«Palūk, tie ir viņi, vēsturiskie ienaidnieki, no kuriem Tits Privalovs glābās šai pašā mājā,» Privalovs domāja, lūkodamies uz baškīriem. «Viņi pat nezina par to ievērojamo laiku, kad baškīri dūšīgi karoja pret pirmajiem krievu ieceļotājiem un ne vienu reizi vien sakāva pret viņiem izsūtīto karaspēku ... Tāda viņa ir — šī nežēlīgā vēstures filozofija!»

Baškīrus vairākas dienas dzirdīja un ēdināja kungu virtuvē. Privalovs un Baharevs vai pušu rāvās, meklēdami rūpnīcas arhīvā materiālus, kas attiektos uz šo lietu. Daži fragmentāri papīri bija šo cēlsirdīgo pūļu rezultāts — un viss. Tomēr uz kāda no šiem papīriem varēja izlasīt mērniecības ierēdņa uzvārdu, kas izdarījis pēdējo mērīšanu. Izrādījās, ka šis mērniecības ierēdnis bijis Viktors Nikolajevičs Zaplatins.

— Ļoti jauki, — Privalovs kļuva priecīgs. — Tas ir mans dzīvokļa saimnieks Uzlā, — viņš paskaidroja Ba-harevam, — tātad no viņa es varēšu saņemt visus nepieciešamos norādījumus un varbūt pat materiālus.

— Lai dievs dod ...

Kad baškīriem beidzot tika paziņots, ka kungs pats braukšot uz pilsētu un tur parūpēšoties, viņi ar klusām skumjām uzklausīja šos vārdus, klusēdami izgāja uz ielas, sakāpa zirgos un klusēdami sāka jāt uz saviem Buhtarmiem. Privalovs ilgi raudzījās nopakaļ šiem nelaimīgajiem, kas aizjāja drošā nāvē, un viņam stipri

m M/.i un sāpēja sirds. Bet ko viņš savā muļķīgajā stā-• 1 li v.īrēja darīt šo cilvēku labā?

\ nu nakti Privalovs sapnī redzēja izsalkušos Bullim mus. Viņš skatīja netīras, izbadējušās sievietes, ska 111• i vājus ģindeņiem līdzīgus bērnus... Viņi nestiepa «•un pretim savas bērna rociņas, nelūdza, neraudāja. Ti-im Urukaja garais kakls izstiepās vēl garāks, un no viņa ipām paspruka pārmetuma pilni vārdi:

— Mūsu zeme — tava zeme... — Urukajs gārdza, ! avisam aizvēris asarojošās actiņas. — Viss — tavs... nekas — mūsu... Ašata beigts, Apaika beigts, Urukajs beigts...

Privalovs pamodās ar aukstiem sviedriem uz pieres.

XIV

Privalovs nodzīvoja Satrovas rūpnīcā nedēļas divas un visu laiku bija ieracies darbā līdz kaklam. Brīvs laiks atlika tikai vakaros, kad risinājās bezgalīgas pārrunas par visu.

Loskutovs aizbrauca uz atradnēm tikai uz dažām die-nām. Darbi pa ziemu tika pārtraukti, un viņam bija daudz brīva laika. Privalovs kaut kā nemanot pierada pie šā ļoti savdabīgā cilvēka sabiedrības, kurš it visā krasi atšķīrās no citiem cilvēkiem. Tikai dažreiz kāds neuzmanīgs vārds izjauca šo Privalova mierīgo noskaņojumu, un viņš atkal sāka sajust aizspriedumus pret savu sāncensi.

— Tas, draudziņ, ir sevišķs raksturs, pavisam sevišķs, — Baharevs teica par Loskutovu, — tas vīrs nav no šās pasaules ... Es viņu pazīstu jau ilgus gadus un tomēr lāgā nevaru saprast, kas tas ir par cilvēku. Tu tikai jūti, ka tavā priekšā ir dižens lielums. Ikviens spēks liek sevi manīt.

— Man jau Ļahovskis par viņu stāstīja, — Privalovs piezīmēja, — viņš gan Loskutovu galvenokārt ciena kā filozofu un zinātnieku.

— Jā, no tās puses Loskutovs ir saprotamāks. Bet viņam ir kāda pilnīgi sevišķa īpašība... Es nosauktu šo īpašību par pievilkšanas spēku, ja runa nebūtu par dzīvu cilvēku. Es runāju nopietni... Tu mani, ka jūties tāds kā labāks un gudrāks viņa klātbūtnē; varbūt tas arī ir viņa morāliskās ietekmes noslēpums.

— Tomēr kas tad, pēc tavām domām, ir šis Loskutovs?

— Loskutovs? Hm. . . Manuprāt, viņš ir cilvēks, kas nav piedzimis īstajā laikā. Jā... Viņam nav kur izvērsties, tāpēc ieracies grāmatās līdz ausīm. Taču citā vietā un citos apstākļos viņš varētu būt liels vīrs... Viņā ir lakstura viengabalainība, zināms fanātisms — vārdu sakot, tādiem cilvēkiem seko ugunī un ūdenī.

Vispār Loskutovs Privalovam joprojām palika mīkla. No vienas puses, viņš valdzināja Privalovu ar savu bērnišķīgo vienkāršību, tāpat kā Baharevs ar rakstura viengabalainību, bet Ļahovskis — ar prātu; no otras puses, Privalovu atstūma tā mistiskā noskaņa, kas bija jūtama Loskutova spriedumos. Lūkojoties Loskutova sejā, Privalovu dažreiz pārņēma smeldzīga, nepatīkama sajūta ... Dažreiz Loskutova klātbūtne Privalovam kļuva tik nepanesama, ka viņš vai nu aizgāja uz rūpnīcu, vai ieslēdzās uz vairākām stundām savā istabā ... «Ja tu patiešām viņu mīli,» iekšēja balss tam čukstēja, «tad iemīlēsi arī to tālab, ka viņa ir ar to laimīga, tālab, ka viņa to mīl.. .» Nāvējoši spiedošas skumjas žņaudza viņa sirdi, un naktīs viņš ilgi nespēja aizmigt, tūkstošiem reižu pārdomādams vienu un to pašu. Nadežda Vasiļjevna un Loskutovs — tie bija divi liktenīgi poli, starp kuriem slimīgi spriegi tagad atkal riņķoja visas Privalova domas . . .

Loskutovs savukārt izturējās pret Privalovu ar lielu uzmanību un ar redzamu labpatiku klausījās garajos strīdos par viņa plāniem. Privalovs dažreiz juta sev pievērstu viņa ciešo skatienu, kurā bija mēms jautājums.

— Vai zināt, Sergej Aleksandrič, — Loskutovs reiz teica, kad viņi bija palikuši divatā Bahareva kabinetā, — es apskaužu jūs.

— Kādā ziņā? — Privalovs brīnījās.

— Daudzējādā... Protams, jums stāv priekšā daudz melna, neražīga darba, bet šo tumšo pusi pārpārēm atsver galvenā ideja. Sāksim kaut vai ar to, ka jūs attiecībā uz rūpnīcām nelolojat nekādas ilūzijas, bet, ja realizēsies kaut puse no jūsu nodomiem, Šatrovas rūpnīcas kļūs par pamācošu paraugu visām pārējām.

— Jā... Taču solīts makā nekrīt, kā teikts sakāmvārdā, — Privalovs piebilda. — Viss var beigties ar to, ka mēs netiksim vaļā pat no aizbildnības...

Mm... protams, viss var gadīties. Tad jums vēl cilu k jūsu paša darbs — labības tirdzniecības organizē-

mm uz racionāliem pamatiem. Jau ar to vien jūs izglāb • " i tūkstošiem cilvēku no topošās buržuāzijas ekspluatāci-i i •... Es saprotu, ka katram jaunam pasākumam, sevišķi pi.iktisko interešu jomā, jāpārvar vesela rinda šķēršļu un pat jāpiedzīvo neveiksmes, bet ļoti svarīgi ir likt lioši pamatus. Sekotāji un turpinātāji atradīsies. Manuprāt, jūs esat izvēlējies sevišķi izdevīgu momentu savam pdsākumam: sabiedrība pārdzīvo dažādu spēku rūgšanas periodu, un tāpēc sevišķi svarīgi ir šajā topošās dzīves laboratorijā ienest jaunu vēsmu, realizēt jaunu ideju. Protams, šai virzienā bijuši mēģinājumi arī agrāk, bet es aplūkoju jūsu projektu sakarā ar mūsu laiku, izvēlēto vietu un tiem līdzekļiem, kādi ir jūsu rīcībā.

Reiz, kad Privalovs pēc vakariņām aizgāja uz savu istabu un gribēja ieskatīties jaunākajā žurnālā, pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens.

— Vai jūs guļat? — aiz durvīm jautāja Loskutovs.

— Nē ... nāciet iekšā.

— Atnācu pie jums... Nevaru aizmigt, bet Konstan-tins Vasiļjičs aizgāja uz rūpnīcu. Vai drīkstu pie jums pasēdēt?

— Kādēļ ne ...

Loskutovs atsēdās uz mazā, ar vaskadrānu pārvilktā dīvāniņa un nesteigdamies aizsmēķēja papirosu.

«Kādēļ viņš atnācis?» Privalovs domāja, nojauzdams, ka sekos kaut kāda izskaidrošanās.

— Man gribējās ar jums parunāt, — Loskutovs turpināja, izpūzdams zilus dūmus. — Varbūt jums nav patikas to darīt? Varat būt atklāts, es neapvainošos...

— Nē, es ar prieku paklausīšos.

Loskutovs nometa neizsmēķēto papirosu kaktā, pagājās pa istabu šurpu turpu un, strauji apgriezies uz papēža, nosēdās blakus Privalovam un sāka runāt, uzsvērdams vārdus:

— Visu šo laiku es nopietni domāju par jūsu plāniem ... Un, jo vairāk es domāju par šo tematu, jo arvien neatlaidīgāk man nedod miera viens jautājums... Jūsu plāniem par labu liecina viss: ir domas oriģinalitāte, ir nolūku cēlums, ir pilnīgas realizēšanas iespēja, bet šiem plāniem ir šausmīgs trūkums, jo tajos viss atkarīgs no vienas personas un nākotne nodrošināta tikai formāli. Proti, jūs visvairāk paļaujaties uz lietas formālo pusi, uz pasākuma izkārtojumu. Kas ar visu notiks, ja jūsu nebūs vai arī jūs pats kādu iemeslu dēļ atsacīsieties no savas idejas realizēšanas? Pacentīšos izteikties skaidrāk: ticība formas uzvarai, liekas, jau sākusi šķobīties arī pašiem karstākajiem tās aizstāvjiem, tāpēc ka ikviena forma ir tikai pagaidu līdzeklis, kas ieaijā mūs un liek aizvērt acis pret ļaunumu, kurš turpina pastāvēt... Tālāk ... Man šķiet, ka katra pasākuma sekmes visvairāk atkarīgas no visu darbojošos personu iekšējas sagatavošanas. Tādēļ es arī domāju, vai labāk nebūtu bijis sākt tieši ar tādu iekšēju sagatavošanos, bet forma izveidotos pati no sevis. Protams, tas ietu nesalīdzināmi gausāk, toties sekmes būtu neapšaubāmas. Jums taču vajadzēs nostāties vaigu vaigā ar ekspluatācijas organizēto spēku, no vienas puses, bet no otras — ar pasīvu tieši tās masas pretošanos, kuras labā tas viss tiks darīts. Notiks pārpratumi, savstarpēja neuzticēšanās, virkne sīku blēdību un krāpšana. Man rādās, ka pareizāk būtu bijis sākt tieši ar tādu iekšēju sagatavošanos...

— Jūs aizmirstat, ka laiks negaida, un, kamēr mēs nodarbosimies ar tādu sagatavošanos, izdevīgs gadījums tiks palaists garām uz visiem laikiem. Mana pasākuma forma būs tikai pagaidu sastatnes un reizē arī skola. Bet tālāk laiks un apstākļi parādīs, ko vajadzēs mainīt vai atmest pavisam.

— Jā, bet tas ir ļoti slidens ceļš...

— Kamēr nav labāka, izmantosim pagaidām šo pašu.

Loskutovs sāka stāstīt par sistemātisku sagatavošanu,

kā viņš pats to saprata. Lieta tāda, ka visos pasākumos vispirms aprēķina ekonomiskos dzinējspēkus un to formu sistēmu, kādās izpaudusies dzīve. Taču tas viss ir tikai galvenā dzinējspēka izpausme, ārējā čaula, tas atrodas nevis ārpus cilvēka, bet viņa iekšienē. Pasaules vēstures pieredze ar dzelžainu konsekvenci pierādījusi visu to formu, kuras cīnījušās pret ļaunumu ar viņa paša līdzekļiem, realizēšanas pilnīgu neiespējamību. Nepieciešams pievērst uzmanību morālajiem spēkiem, ar kuriem novatori līdz šim nav rēķinājušies. Bet tikai ar šiem spēkiem var radīt kaut ko patiesi stipru un tādā veidā nodrošināt tam nākotni.

— Kā jūs izmantosiet šos morālos spēkus? — Privalovs 1.11itāļa. — Tomēr atkal japastāv formai, zināmai organizācijai ...

Pilnīgi pareizi. Tikai šeit forma ir līdzeklis, un smaguma centrs pārvietojas no ekonomiskajām interesēm uz morālajiem spēkiem. Turklāt šeit organizācijai nepavisam nav tādas lomas, kā realizējot ekonomiskās intereses. Ar ko izskaidrot, piemēram, to, ka joprojām tik sīksti turas mūsu veca ticība un sektantisms? Formālā puse šai gadījumā ir tikai blakus apstāklis, svarīgi ir tieši morālie stimuli.

Pie pēdējiem vārdiem Loskutova acis iemirdzējās, un viņš smagi nopūtās, it kā kalnu no pleciem novēlis.

XV

Ļahovsku mājā notika rosīga gatavošanās ballei, ko sakarā ar Zosjas dzimšanas dienu katru gadu rīkoja ceturtajā janvārī. Ballē pulcējās visa Uzla, un Ļahovskis meistarīgi spēlēja pasaulē viesmīlīgākā un laipnākā mājastēva lomu.

Pošanās uz šā gada balli ar savu svinīgo rosmi rādīja, ka tiek gatavots kaut kas neparasts salīdzinājumā ar citiem gadiem. Nekur neiztrūkstošais Alfonss Bogdaničs kā gumijas bumba vēlās pa visām istabām, visu redzēja, visu dzirdēja un visu un visus paspēja izlamāt. Viņā tagad mājoja nevis kalps vai algotnis, kam jāpilda saimnieka pavēles, bet īsts mākslinieks. Gaidāmā izprieca Alfonsam Bogdaničam bija visnopietnākais darbs, kas prasīja dziļus apsvērumus un sevišķi daudz «laimīgu domu», kā viņš izteicās. Pēc šīm laimīgajām domām Alfonss Bogdaničs simtiem reižu dienā ieradās pie Zosjas un visgodbijīgākā tonī iesāka:

— Ja Sofja Ignatjevna negribēs man dot padomu, tad esmu pazudis ... Sofjai Ignatjevnai ir tāda gaume ... Ak dievs, tāda gaume! Un acis... cik redzīgas, jaunas acis ir Sofjai Ignatjevnai! Man jādomā veselu nedēļu, bet Sofjai Ignatjevnai tikai mutīte jāatver ...

Taču viņš neaprobežojās tikai ar Zosju vien un tikpat strauji skrēja uz apakšējo stāvu, kur dzīvoja pane Marina un Dāvids. Protams, pane Marina ļoti cienīja krievu degvīnu, bet viņa vēl nebija aizmirsusi, kā dejojusi ar ūsaino Sanguško, un saprata kaut ko no izpriecām. Parasti iedomīgs un rupjš pret pani Marinu — Alionss Bogdaničs tagad viņas priekšā liecās deviņos līkumos un galu galā savu tomēr panāca.

Pane Marina, slaida un kādreiz ļoti skaista sieviete, tagad bija nožēlojams grausts. Izplūdusi seja, maisiņi zem acīm, sarkanais deguns, neskaidrais, trulais lielo, tumšo acu skatiens un drebošās rokas daiļrunīgi liecināja, ar ko pane Marina nodarbojas savās piecās istabās, kur Privalo-viem bijis iekārtots miteklis kādam bēguļojošam bīskapam. Šo istabu iekārtu praktiskais Alfonss Bogdaničs bija izveidojis no dažādiem pārpalikumiem un atgriezumiem. Salasītās mēbeles, izbalējušie aizkari, vecum vecie paklāji uz grīdas — viss runāja par to, ka viņam piemīt zelta spējas radīt kaut ko no nekā.

— Tikai vienu vārdu, pane Marina, citādi — esmu pazudis ... Tikai vienu vārdu. O, pane zina visu uz pasaules ... pane visu redzējusi, panei jāpasaka tikai viens vārds, un mēs visi esam glābti.

Sataisījis noslēpumainu seju, Alfonss Bogdaničs piegāja uz pirkstgaliem pie panes Marinas, pieliecās pie pašas auss un čukstēja saldi un glaimīgi:

— O, pane Marina, kas gan nezina, ka jūs esat pirmā skaistule ... Visā Polijā pirmā! ... Jā ... Un labāk par visiem dejojāt mazurku, un ģērbāties labāk par visām, un visi neprātīgi mīlēja pani Marinu. Pane Marina dusmojas uz mani, bet es esmu mazs cilvēciņš un darīju tikai to, ko gribēja pans Ignatijs.

Pēc tāda ievadījuma pane Marina beidzot piekrita pateikt «vienu vārdu», un Alfonss Bogdaničs izdibināja no viņas visu, kas tam bija vajadzīgs. Viņi runājās veselām stundām ārkārtīgi miermīlīgā noskaņā — kā vislabākie draugi, un pane Marina bija ļoti apmierināta ar Alfonsa Bogdaniča atnestajiem dažādo drānu paraugiem un izpriecu plānu.

— Mēs atklāsim balli ar Oginska polonēzi, — viņš ziņoja, palēkdamies uz sava krēsla. — Pannai Zosjai būs tērps no dzeltena atlasa. Speciāli izsaucām no Sibīrijas kādu šļahtiču, viņš būs Zosjai pārī. Tas tik esot dejo-tājs!...

Pane Marina jautājoši paskatījās, un Alfonss Bogdaničs pasteidzās izlabot.

— O, protams, tik labi viņš nedejo, kā dejoja kavalieri ar pani Marinu... Bet pans Ignatijs grib redzēt īstu ma-/nīku, vai Hlopicka mazurku jūs zināt?... Nevis Kontska iM.i/urku, bet Hlopicka... Panna Zosja nezina par kava-li'ii... Pārsteigums, viss pārsteigums, visur pārsteigums ...

Sī ziņa padarīja pani Marinu žirgtāku, un viņa izturējās pret Alfonsa Bogdaniča laimīgo domu ar lielu atsaucību un apsolīja savu palīdzību un visādu atbalstu.

Zosjai, lai arī viņa neatteicās sniegt padomus Alfonsam Bogdaničam, ap sirdi bija pavisam nelāgi. Viņa reti izgāja no savas istabas un bija neparasti domīga. Šādu pārmaiņu Zosjas raksturā agrāk par visiem, protams, pamanīja dakteris, kas nepārstāja uzmanīgi dienu no dienas novērot savu bijušo audzēkni.

— Es jums ieteiktu katrā ziņā ik dienas pavadīt divas trīs stundas ārā, — viņš sacīja.

— Labi... — vienaldzīgi piekrita Zosja. — Un kā Nadine ar veselību? Kad jūs pie viņiem bijāt, Boris Gri-gorjič?

Zosja pēdējā laikā bija kļuvusi neparasti uzmanīga pret Nadeždu Vasiļjevnu un bieži iegriezās viņu apmeklēt, papļāpāt vai aizvest sev līdzi pavizināties. Tāda uzmanība pret draudzeni arī bija jaunums, un dakteris nevarēja nepamanīt, ka Zosja daudzējādā ziņā cenšas atdarināt Nadeždu Vasiļjevnu, it sevišķi savas istabas iekārtojumā, to viņa tagad bija piekrāvusi ar grāmatām, nopietna satura gravīrām un pilnīgi jaunām mēbelēm, ļoti vienkāršām un arī «nopietnām». Tikai no diviem ieradumiem Zosja nespēja atteikties — no saviem zirgiem un no tūkstoš mīļām, ļoti dārgām un pavisam nevajadzīgām greznuma lietiņām, ar kurām viņas istabā bija izgreznoti visi galdi, etažeres un pat palodzes. Starp citu, jaunajā istabas iekārtā, kādu sev bija izveidojusi Zosja, netrūka arī smieklīgu detaļu: tā pie sienas blakus Darvina ģīmetnei karājās angļu rikšotāja attēls, zem Šillera krūšutēla dižojās angļu žokejs utt. Zosjas istabas logi vērās uz pagalmu, uz ziemeļiem; viņu nevarēja piespiest mainīt šo istabu pret citu — gaišāku un ērtāku, tāpēc ka no savas istabas Zosja vienmēr varēja redzēt visu, kas notiek pagalmā, tas ir, patiesībā tieši zirgus.

— Ar jums notikusi neliela pārmaiņa... — dakteris uzmanīgi ierunājās.

— Saprotama lieta, Boris Grigorjič, man jākļūst prātīgākai, nevar taču visu laiku lēkāt uz vienas kājas, — diezgan rupji atbildēja Zosja, bet tūlīt atkal izlaboja: — Manu mīto dakter, atvainojiet mani tūkstošreiz uz priekšu ... Es vienmēr izrādu jums vismelnāko nepateicību. Jūs taču piedosiet man? Jā?

«Nervi,» doktors klusībā nosprieda, veltīgi cenzdamies kaut ko izdomāt, lai padarītu Zosju možāku.

Tomēr Zosja kļuva možāka, kad viņu mājā ieradās Los-kutovs. Viņš ziemu bieži brauca uz Uzlu un viesojās pie Ļahovskiem. Ignatijs Ļvovičs pastāvīgi atkārtoja meitai: «Tas ir rets eksemplārs, Zosja... loti rets. Un neparasti gudrs eksemplārs. Ieteicu tev sadraudzēties ar viņu tuvāk. Gudru cilvēku sabiedrība ir pati labākā skola.» Zosja pēc sava prāta lika lietā tēva padomus un muļķojās Loskutova klātbūtnē kā negudra. Viņu amizēja šis filozofs, kas nebija no šās pasaules, un tā klātbūtnē viņa pārstāja garlaikoties. Nadežda Vasiļjevna dažreiz satikās ar Loskutovu pie Ļahovskiem, un viņi trijatā ļoti jautri pavadīja laiku.

Polovodovs un Viktors Vasiļjičs vairākas reizes iegriezās pie Zosjas un centās mājas saimniecei atgriezt veco noskaņu, bet viņiem neveicās. Zosja garlaikojās viņu sabiedrībā, un Mozus beidzot nosprieda, ka viņa ir pilnīgi «saskābusi un pārvērtusies par sievieti». Tikt vajā no Polovodova nebija tik viegli, tāpēc ka viņam dažos gadījumos pietika pacietības staigāt pa pēdām mēnešiem ilgi. Lai pielāgotos tai jaunajai noskaņai, kas bija pārņēmusi Zosju, Polovodovs brīvajā laikā palasīja nopietnus rakstiņus žurnālos un pat ieskatījās gudrās grāmatās. Galvenais dzinējspēks šai gadījumā bija aizskartā patmīlība, tāpēc ka Polovodovs, kā visi sīki egoisti, necieta sāncensību un vai no ādas līda laukā, lai gūtu virsroku. Bet šoreiz to izdarīt bija diezgan grūti, tāpēc ka no filozofijas Polovodovs sajēdza tikpat daudz, cik no sanskrita valodas.

«Skuķis muļķojas,» vairākas reizes sodījās šis zinātnes moceklis, lauzīdams galvu pie Šopenhauera. «Atradusi, ar ko nodarboties... Tpū! ... Viņai laiks precēties, tāpēc tā trako...»

Zosja, protams, jau sen bija pamanījusi Polovodova cēlos pūliņus, un tas vēl jo vairāk pamudināja viņu dot priekšroku Loskutovam, kurš nekā nenojauta. Šis apstāklis tomēr netraucēja viņu sakaut Polovodovu lupatu lupatās katru reizi, kad tas izdarīja pret viņu zinātnisku uzbrukumu. Nelīdzēja pat sofismi un vispikantākie boiis tnots, un Zosja smēja jautrus smieklus, kad Polovodovs i' Ml/ot bija spiests apklust.

D.ržas dienas pirms balles Zosja kategoriski paziņoja dakterim, ka Loskutovam katrā ziņā jābūt viesu vidū.

— To nu gan es nekādi nevaru jums apsolīt, — dakte-lis mēģināja pretoties. — Jūs pati zināt, ka Loskutovam nepatīk cilvēku sabiedrība un viņš balles nemaz neapmeklē ... Es taču nevaru viņu atvilkt ar varu, Zosja?

— Sakiet labāk, ka jūs vispār nevēlaties izpildīt manu lūgumu, — Zosja uzplijās ar parasto ietiepību. — Tad es griezīšos pie Aleksandra Pavliča, pie Alfonsa Bogda-niča...

— Labi, es pateikšu Loskutovam jūsu kategorisko vēlēšanos.

— Ak, cik jūs esat mīļš, Boris Grigorjič... Kā un ar ko lai es jums pateicos? Es jums kaut ko izšūšu.

— Tas viss ir labi, tikai es patiešām nesaprotu tādas nenoteiktas vēlēšanās, — dakteris teica nopietni. — Jo vairāk tādēļ, ka mēs varam likties uzbāzīgi. Tā ir bērnišķīga kaprīze...

— Nu, lai būtu kaprīze! Ja es to gribu, dakter?

Dakterim atlika tikai paraustīt plecus, bet Zosja uzmeta

savas pilnīgās lūpiņas un jau ļauni noteica:

— Labi, lai notiek pēc jūsu prāta, dakter... Es speciāli neaicināšu jūsu filozofu, bet esmu gatava saderēt, ka viņš būs mūsu ballē ... Dzirdat — katrā ziņā! Saderam? Es jums izšūšu fesku, bet jūs man... pagaidiet, jūs man iedāvināsiet to terakotas statueti, atceraties, bērnu, kurš velk no kājas zeķi un krīt. Ar mieru?

— Labi, — dakteris piekrita, pastiepdams roku, un, cieši palūkojies uz Zosjas palielinātajiem redzokļiem, nodomāja: «Nē, tie vairs nav nervi, bet kaut kas nopietnāks ...»

Visas šīs rūpes, kas bija pārņēmušas ikvienu vecajā Privalovu mājā, neskāra tikai pašu saimnieku Ignatiju Ļvoviču. Viņu nodarbināja kas cits. Verjovkina droška gandrīz vai katru dienu apstājās pie parādes durvīm, pats Nicolas smagi izcēla savu rumpi no ekipāžas un, ar pūlēm uzkāpis otrajā stāvā, ievēlās kā lācis Ignatija Ļvoviča kabinetā.

— Kā cienītam Ignatijam Ļvovičam ar veselību? — basā jautāja Nicolas, spiezdams savā ķepā sauso, smalko Ļahovska roku.

— Ak, tas esat jūs! ... — Ļahovskis brīnījās katru reizi un, galvu saķēris, sāka vaimanāt sievišķīgā balsī. — Atkal mocīsiet mani līdz pēdējam... Gribat mani nobendēt, jā, nobendēt... O, jūs mani pataisīsiet traku ar šo nolādēto lietu! Katrā ziņā pataisīsiet... es jūtu, ka man galvā jau radies tukšums.

— Ja galvā, tad vēl nav liela nelaime, — Nicolas jokoja, atlaidies atzveltnes krēslā ar tāda cilvēka izskatu, kurš ienācis savā istabā. — Bet attiecībā uz lietu atļaujiet . ..

— Es taču jums teicu, ka neko nezinu, ka visi papīri pie Polovodova ... Viņam arī prasiet.

— Aleksandrs Pavličs saka otrādi, proti, ka visi dokumenti — gan par Šatrovas rūpnīcas amatnieku zemi, gan arī par baškīru zemes mērīšanu glabājoties pie jums.

— Nē, man nekā nav, — Ļahovskis atbildēja dīvaini vājā balsī, sataisīdams putna seju.

— Nē, dokumenti ir pie jums.

— Es taču jums saku, ka man nekā nav.

— Bet es jums atkārtoju, ka pie jums, un neaiziešu no jūsu kabineta, iekams jūs man tos neparādīsiet.

— Tā ir laupīšana, laupīšana dienas laikā! ... — Ļahovskis iesaucās, sākdams skraidīt pa kabinetu ar saviem trakajiem soļiem.

Verjovkins vienā mierā smēķēja cigāru, gaidīdams, kad beidzot Ļahovskim apniks trakot. Paskraidījis kādu pusstundu, Ļahovskis pēkšņi apstājās un jautrā balsī kā cilvēks, kas tikko atradis pazaudētu mantu, paziņoja:

— Nikolaj Ivanič... Šiem nolāpītajiem dokumentiem taču jāatrodas muižnieku aizbildnības pārvaldē Mohovā. Jā, jā ... Es to labi atminu. Ļoti labi atminu...

Verjovkins, neko neatbildējis, izņēma no sava portfeļa Mohovas muižniecības aizbildnības pārvaldes rakstu Nr. 1348, tajā bija paziņots, ka meklēto dokumentu aizbildnības pārvaldē nav. Ļahovskis uzlika brilles un lasīja šo rakstu vairākas reizes ļoti uzmanīgi, apskatīdams papīru pret gaismu, vai nav kādā vietā izkasīts teksts, un beidzot paziņoja:

— To jūs pats esat rakstījis, Nikolaj Ivanič...

— Ignatij Ļvovič, jūs, liekas, turat mani par nezin kādu jokdari? Bet vai jūs nebūtu tik laipns un neparādītu sarakstu, pēc kura saņēmāt papīrus un dokumentus, kad tika nodotas aizbildņu lietas?

— Kādu sarakstu?

Jūs taču esat aizbildnis?

— Esmu. A, pagaidiet... Jāprasa Vasilijam Nazaričam, viņam vajadzētu atcerēties ...

— Viņš saka, ka nodevis visus dokumentus jums.

— Nevar būt... Jūs esat pārklausījies, Nikolaj Ivanič! ...

Šāda komēdija pēdējo triju mēnešu laikā atkārtojās gandrīz katru dienu. No sākuma mēģināja meklēt pats Privalovs, bet neko nepanāca un atmeta ar roku, nododams lietu Verjovkinam. Ļahovskis nogāja tiktāl, ka pat slēpās no Verjovkina, un savā vatētajā mētelī un tupelēs aizļepatoja uz dārzu vai staļļiem. Šis asprātīgais manevrs vairākas reizes paglāba Ļahovski no Nicolas uzbrukumiem, kamēr tas no savas puses arī izdomāja kādu joku. Verjovkins zvanīja pie parādes durvīm, un, kamēr Paļka vēra vaļā durvis, viņš rikšiem apskrēja ap māju un gaidīja vārtos, kad Ļahovskis bēgs no viņa caur pagalmu. Tad asprātīgais advokāts kā ērglis metās uz savu laupījumu, un atkal sākās tā pati pasaka par balto vistiņu, tas ir, saruna par dokumentiem.

— Jums klāsies slikti, — Verjovkins brīdināja Ļahovski dažas dienas pirms balles. — Atdodiet ar labu...

— Paklausieties, Nikolaj Ivanič, — Ļahovskis maigi atbildēja, — kāpēc Sergejs Aleksandričs pats negrib atnākt pie manis? ... Mēs varbūt vienotos šai jautājumā.

— Viņš taču pie jums bijis ne vienu desmitu reižu vien, un tomēr no tā nekas nav iznācis, bet tagad viņš visu lietu nodevis man un prasa, lai viss tiktu pabeigts nekavējoties. Saprotiet, Ignatij Ļvovič: ne-ka-vē-jo-ties... Liekas, pietiks runāt tukšu. Un Privalova nemaz nav pilsētā, viņš aizbraucis uz dzirnavām.

Vakaros Ļahovska kabinetā dažreiz norisa tāda saruna starp pašu mājastēvu un Polovodovu.

— Aleksandr Pavlič, es vairs nespēju, — nogurušā balsī teica Ļahovskis. — Šis Verjovkins liek nazi pie rīkles.

— Vēl mazliet pacietieties, Ignatij Ļvovič, — Polovo-dovs atbildēja, izstiepdams savas garās kājas. — Jūs taču zināt, ka mums tagad pats svarīgākais ir novilcināt laiku ... Bet, kad Oskars Filipičs lietu nokārtos, tad mēs ar Nikolaju Ivaniču runāsim pavisam citādi.

— Oskars Filipičs, Oskars Filipičs, Oskars Filipičs ... Bet ja nu jūsu Oskars Filipičs apved mūs ap stūri? Un kāda dīvaina ideja iešāvusies prātā šim Privalovam... To nu gan es nebiju gaidījis! Kaut kāda filantropija.

— Tas nāk mums par labu: lai bērns rotaļājas, ar ko grib, ka tik neraud. Bet vai jūs esat dzirdējis, ka Vasilijām Nazaričam ejot švaki? ...

— Kā tad, dzirdēju t.. Tas taču, ja padomā, tāds dīvains gadījums! — Ļahovskis brīnījās.

— Nekā dīvaina nav, tieši otrādi, visdabiskākā lieta. Vēl jabrīnās, no kurienes Baharevam kapitāli...

— Nu, to nu jūs velti sakāt, — Ļahovskis aizstāvēja.

— Es pārāk labi pazīstu Vasiliju Nazariču un varu galvot par viņu ...

— Tas ir slikts pierādījums. Es, pieņemsim, par jums šodien galvošu, bet jūs mani rīt nolaidīsiet dibenā... Nolaidīsiet taču un ne aci nepamirkšķināsiet. Ha-ha! Nebūt neapvainošos, jo homc homini lupus es/[25]. Starp citu, jūs uz ziemsvētkiem rīkosiet balli? Ļoti jauki...

■— Jā, balli, — Ļahovskis atkārtoja vārgā balsī.

— Nauda, nauda un nauda ... Kāds muļķis gan izdomājis šīs balles?!

XVI

Beidzot pienāca lielā balles diena. Visa Uzla, tas ir, Uzlas beau monde, bija kājās no agra rīta. Nabaga modistes nebija gulējušas visu iepriekšējo nakti, beigdamas šūt balles tērpus. Hionija Aleksejevna neatstāja Verjov-kinu māju, kur izšķīrās svarīgais jautājums par Allas tērpu. Droši vien neviens ģenerālis nekad — pat pirms visnopietnākā uzdevuma nav izrādījis tik smalku apdomību un atjautību. Katrs sīkums tika iepriekš pārrunāts apspriedē, tad projektā, pēc tam tika izdarīts neliels mēģinājums, un beidzot sekoja galīgais lēmums, ko varēja pārsūdzēt otrajā instancē, tas ir, kad visus šos nemanāmos sīkumus Alla pielaikos kopumā.

— Ak, sirsniņ, neuzraujiet plecus, — Hionija Aleksejevna lūdza Allu, — jums, rau, šai vietā pie lāpstiņām rodas neglīta bedre... Vajag sevi uzmanīt.

Kādas muļķības... — Alla kļuva rupja. — Jūs mani < I īdat kā ugunsdzēsēju zirgu.

Vēlāk pati man paldies teiksiet par mācību, — tarkšķēja Hina. — Neviens nezina, kāda laime viņam lemta... Vai nu tikai bagātas jaunavas dabū bagātus vīrus, mēs nemaz neesam sliktākas par viņām. Vai tā nav, Agripina Filipjevna? Nauda ir kā ūdens: attek un aiztek, te bija, te izbija... Šodien bagāta jaunava precību gados, bet rīt... Ak, es, liekas, nesagaidīšu vakaru, lai palūkotos uz N adi ne Baharevu, uz šo augstprāti. Tik interesanti, tik interesanti! ... Bet Privalovs, iedomājieties tikai, viņš bija tajā iemīlējies ... jā-ā! Nu kur tiem vīriešiem acis ... Protams, Privalovs ir ļoti gudrs cilvēks un tagad, liekas, ir atjēdzies.

Privalovs arī gatavojās uz balli, izjuzdams diezgan patīkamu satraukumu. Viņš domāja par to, ka šodien redzēs Nadeždu Vasiļjevnu. Kādēļ, kam tas viss — par to Privalovs negribēja pat domāt, ļaudamies vilnim, kas viņu atkal bija pacēlis un nesa. Pirms ziemsvētkiem Privalovs gandrīz visu laiku pavadīja Garčikos; pie Bahareviem viņš iegriezās reizes divas, bet arvien kaut kā neveiksmīgi: pirmo reizi Nadežda Vasiļjevna neiznāca no savas istabas, otrreiz viņa bija kaut kur aizbraukusi īsi pirms Privalova ierašanās. Ipats, liekas, nedalījās ar kungu līksmajā noskaņojumā un visu laiku smagi pūta, kamēr palīdzēja viņam apģērbties, tas ir, meta no rokām mantas, cēla tās augšā, aizķēra ar kājām mēbeles utt.

Nakts bija skaidra, auksta; debesis kā ar briljanta putekļiem apbārstītas. Sniegs zilgani dzirkstīja. Privalovs sen nebija juties tik možs un laimīgs kā šodien un ar sevišķu patiku pilnu krūti ieelpoja auksto gaisu.

Priekšistabā valdīja īsta drūzma, lai gan Privalovs bija atbraucis diezgan agri. Atskaitot divus kalnu inženierus un vienu advokātu, ar kuriem Privalovs bija ticies pie Polovodova, pārējie bija nepazīstami cilvēki. Grezni ģērbušās dāmas, čaukstinādamas garās šlepes, devās pa kāpnēm augšup. Privalovs juta, ka viņas pārņēmis tas pats patīkamais satraukums, kādu juta viņš; tas bija nomanāms no drudžaini mirdzošajām acīm, no nervozajām kustībām. Kāda jauniņa meitene baltā tērpā sevišķi pievērsa Privalova uzmanību. Nebija šaubu, ka šī viņai bija pirmā balle, debitante tik jauki mulsa un tomēr jutās tik laimīga... Privalovs manīja, ka viņai no pārāk liela uztraukuma rokas un kājas neklausa un it kā traucē, kad pašai gribējās uzspurgt un aizlidot mūzikas skaņās, kas plūda no galvenās zāles. Jauni suņi pirmajās medībās izjūt to pašu, bet Privalovam šāds salīdzinājums likās pārāk rupjš.

— Tikai jūsu vēl trūka, Sergej Aleksandrič! — divbalsīgi kliedza Mozus un Dāvids, paķerdami Privalovu zem rokām.

— Kas ir? — Privalovs jautāja, ziņkāri aplūkodams labos draugus, kas bija sacirtoti kā jēriņi.

— Vai gribat vis-à-vis^26? — Mozus jautāja.

— Es nedejoju.

— Tas nu gan ir brīnums... Jūs jokojat? Iesim, mīļais, uzlūdziet ātrāk! Te ir viena ārsta atraitne ... vēlāk teiksiet man paldies! Uz kurieni jūs? Pagaidiet... Ha-ha! Iedomājieties, tas ārprātīgais ir šeit...

— Kāds ārprātīgais? — Privalovs jautāja, nojauzdams kaut ko nepatīkamu.

— Nu, tas... Loskutovs! Ha-ha! ... Lūk, jums vis-à-vis; abi labi saderat...

Privalovs ar grūtībām atkratījās no jautrajiem jaunekļiem cilindros un lēnām gāja uz galveno zāli, kur tagad publika lēnām staigāja biezā trokšņainā pūlī. Ziņa, ka Loskutovs ir ballē, Privalovu nepatīkami pārsteidza. Apstājies durvīs, viņš pārlaida acis zālei. Visur bija tik daudz gaismas, ka Privalovs pat mazliet piemiedza acis; sejas saplūda raibā, daudzkrāsainā jūklī, kas kustējās un dūca kā bišu spiets. Vairāk par visu Privalovu pārsteidza pati zāle; viņš to pat nepazina. Eksotiski zaļumi stūros, restaurēti gleznojumi, jauni logu aizkari, novaskots parkets — vārdu sakot, zāle ar Alfonsa Bogdaniča pūlēm bija ieguvusi pilnīgi citu izskatu. Šai brīdī Privalovs ieraudzīja pūlī pazīstamo filozofa stāvu, viņš gāja pa zāli ar tādu izskatu, it kā būtu nokļuvis ēnu valstībā.

«Tā ir viņa, kas iet ar to zem rokas...» Privalovs skumīgi nodomāja, cenzdamies saskatīt dāmu baltajā atlasa tērpā, kura gāja, atbalstījusies uz Loskutova rokas.

— Paskatieties, lūdzu, kāds pārītis! — Mozus kliedza, izlīzdams it kā no zemes. — Vai redzējāt Zosju, kā viņa gaja ar Loskutovu? Ha-ha ...

— Vai tad tā bija Zosja?

— Kā tad citādi? Protams, viņa. Uznāk taču cilvēkam untumi... Man tā vien rādās, ka Zosjai ir kaut kas padoma. Ne velti viņa ņemas ar šo ārprātīgo... Nu, lūk, .111 1 lionija Aleksejevna! — Mozus iesaucās, pamezdams Privalovu.

Pa kāpnēm augšup majestātiski kāpa divas grupas: vi-Hlem pa priekšu viegliem solīšiem nāca Alla tējas rozes krāsas balles tērpā, ar kailām rokām un pikantu dekoltē. Aiz viņas Ivans Jakovļičs ar laimīga ģimenes tēva smaidu veda Agripinu Filipjevnu, kura šodien bija neparasti diena. Gājienu noslēdza Hionija Aleksejevna un Viktors Nikolajičs.

Privalovs palokoties sveicināja dāmas un paspieda tievo roku Ivanam Jakovļičam, kas visu laiku skatījās uz viņu ar smaidošām acīm.

— Ak, cik daudz publikas, cik publikas! — Hionija Aleksejevna iesaucās jūsmīgi kā institūta audzēkne, koķeti piemiegdama acis. — Nu, Sergej Aleksandrič, šodien jūs dabūsiet redzēt visas mūsu skaistules... Vai Aņu Po-jarkovu redzējāt? Slaida, ar melnām acīm... O, viņa ir tik daiļa, tik daiļa! ...

Starp citu, Hina paspēja ar acīm norādīt uz Allu: sak, kas tā par meiteni, ja tu ko saproti no sievietēm. Visa kompānija drīz saplūda ar publiku, bet Privalovs gāja cauri zālei uz blakus telpu. Viņš zināja, ka svētku ballē vienmēr mēdz būt pati pane Marina, un viņam gribējās to redzēt. Pane Marina tieši nāca pretim kopā ar Ignatiju Ļvoviču. Viņa bija neparasti iespaidīga granātu krāsas samta tērpā ar sarkanu kamēliju matos un atbildēja uz Privalova paklanīšanos ar tikko manāmu galvas palocīšanu, smaidīdama stereotipo mājasmātes smaidu.

— Jūs, liekas, neesat pazīstami? — svepstēja Ignatijs Ļvovičs, kas frakā izskatījās pēc koka manekena. — Pane Marina, tas ir Sergejs Aleksandričs Privalovs... iepazīstieties. Ļoti jauks jauns cilvēks, ko tu katrā ziņā iemīļosi . . . Viņu nevar neiemīlēt.

— Ļoti priecājos iepazīties, — novilka pane Marina, sniegdama Privalovam roku ar parasto teātra karalienes žestu.

Privalovs nepaguva panei Marinai neko atbildēt, tāpēc ka viņu piespieda apgriezties kāda roka, kas viņu pavilka aiz pleca. Apgriezies Privalovs ieraudzīja Polovodovus; Aleksandrs Pavličs, spiezdams Privalovam roku, sacīja:

*— Beidzot arī jūs esat iznācis dieva pasaulē... Tonīt, iedomājies tikai, Sergejs Aleksandričs nedejo. Man Mozus nule pastāstīja ...

— Sergejs Aleksandričs droši vien pajokoja, — dziedoši un maigi atbildēja Antoņida Ivanovna. — Jeb varbūt Sergejs Aleksandričs kaunas dejot ar provincietēm, — viņa koķeti piebilda, mazdrusciņ atsegdama savus sīkos, baltos zobus.

Antoņida Ivanovna šodien Privalovam likās apžilbinoši skaista, skaista no galvas līdz kājām, no tērpa krokām līdz pēdējam matiņam.

— Tonīt, atvaino mani, — Polovodovs steidzīgi ieteicās, uzmanīgi atbrīvodams savu elkoni no sievas rokas. — Es tūlīt... tikai uz vienu mirklīti atstāšu tevi ar Sergeju Aleksandriču.

Antoņida Ivanovna vīram neko neatbildēja, tikai lēni paraudzījās ar savu silto, valgo skatienu uz Privalovu, it kā gribētu ar šo skatienu sacīt: «Kāpēc jūs nepiedāvājat man roku? Jūs taču redzat, ka es stāvu viena...» Priva-lovs piedāvāja roku, un Antoņida Ivanovna viegli atbalstījās uz tās ar savu roku, kas pāri elkonim bija tērpta baltā smalkādas cimdā.

— Iesim zālē, — ierosināja Antoņida Ivanovna, satverdama ar brīvo roku tērpa šlepi, uz kuras tikko bija uzkāpis kāds neveikls kavalieris.

Tai brīdī atgriezās Polovodovs, un pēc viņa sejas varēja manīt, ka viņš, nodevis sievu cita rokās, jutās ļoti apmierināts.

— Vai zināt, kas šodien visskaistākā? — viņš jautāja, vērsdamies pie Privalova.

— Protams, Zosja un Nadežda Vasiļjevna... — Antoņida Ivanovna atbildēja, sataisīdama vienaldzīgu seju.

— Nekā, Tonīt... Vai tu redzēji Veriņu Baharevu?

— Nē, bet kas tad ir?

— Noteikti visskaistākā meitene šeit... Šī, liekas, ir viņas pirmā parādīšanās sabiedrībā. Jā, jā... Visā manāma nemākslotība, tāda jauka kautrība — vārdu sakot, kā plaukstošs pumpurs.

Antoņida Ivanovna pārāk labi pazina sava vīra zaķa dabu un tāpēc šaubīdamās pakratīja galvu. Aleksandrs Pavličs slavēja Veriņu, lai novērstu aizdomas. Viņa aizraušanās ar Zosju nevienam nebija noslēpums.

Paskatieties uz viņu uzmanīgi, — Polovodovs čuk-1« |.i Privalovam ausī. — Pleci slīpi, krūtis... Bet uz mu-sārtās bedrītēs tikko jaušami skriemelīši. Tā mēdz i >iil tikai tumšmatēm.

— Kāpēc jūs pēdējā laikā mūs vairs nemaz neapciemojat? — Antoņida Ivanovna laipni pārmeta, kad Polovodovs bija aizgājis. — Tas ir, jūs atnākat darīšanās pie Aleksandra Pavliča un tūlīt bēgat, droši vien aiz bailēm,

ka nesatiekat mani...

— Kaut kā neiznāca laika, — Privalovs taisnojās.

— Tam nu gan es nekad neticēšu, — Polovodova dedzīgi atteica, cieši atbalstīdamās uz Privalova rokas. — Ja cilvēks kaut ko gribēs, vienmēr atradīs laiku. Vai nav tiesa? Bet es patiesībā arī nepretendēju uz jums, jo kam gan patīk garlaikoties. Es pati šausmīgi garlaikojos visu laiku! Tāda garlaicība ... Viss apnicis.

Antoņida Ivanovna pie pēdējiem vārdiem klusītiņām iesmējās, bet kaut kā dīvaini, pat mazliet slimīgi, kas nepavisam nesaskanēja ar viņas veselībā ziedošo augumu. Privalovs izbrīnā paskatījās uz Antoņidu Ivanovnu. Viņa lēni nolaida acis un sataisīja nopietnu seju. Viņi klusēdami izgāja cauri visai zālei, grūstīdami publiku un sveicinādami paziņas. Privalovs juta, ka vīrieši izbrīnā pavada ar acīm viņa dāmu un veltī tai dažādas pikantas piezīmes, kādas parasti tādos gadījumos mēdz sacīt.

— Apsēdīsimies šeit, kaktiņā, — Polovodova teica nogurušā balsī, atslīgdama uz samta dīvāniņa.

Publika pašķīrās, izveidodama apli, kurā slaidiem lokiem sāka griezties dejotāju pāri. Šai raibajā virpulī pavīdēja Mozus āža bārdiņa, kurš strādāja ar kājām sevišķi centīgi; pēc tam aizlidoja Dāvids ar gaišmataino Aņu Pojarkovu; aiz viņiem jaunais ārsts ar sārtu seju un plīvojošiem cirtainiem matiem. Vairāki kalnu inženieri un advokāti, frants ģimnāzijas skolotājs, žandarmu kapteinis, vairāki bankas ierēdņi — vārdu sakot, parastā Uzlas sabiedrība, kas aizrāvās ar dejošanu. Privalovs saskatīja Veriņu, kas sārtā tērpā virpuļoja pa zāli, pilnīgi atslīgusi uz Polovodova rokas.

— Palūkojieties, lūk, Zosja ... — Polovodova čukstēja, norādīdama ar vēdekli uz garām aizejošo pārīti.

Zosja gāja zem rokas ar slaidu skaistuli poli, ko Alfonss Bogdaničs kopā ar citiem bija speciāli izsaucis uz balli.

Tas bija neparasti skaists cilvēks, īsts poļu tips, ar stāju, kādas trūkst krievu cilvēkam. Varēja manīt, ka viņš bija savā elementā, jutās kā zivs ūdenī un gāja brīvā, drošā gaitā, mazliet uzsmaidīdams savai dāmai. Privalovs redzēja, kā viņš aplika Zosjai labo roku ap vidu — ne tā kā citi, bet pavisam īpašā veidā, tā ka Zosja mazliet paliecās pret viņa platajām krūtīm ar visu augumu. Ar brīvu kustību polis attīrīja sev ceļu un slaidiem, vijīgiem lokiem iegriezās virpuļojošā pūlī.

— Antoņida īvanovna, atļaujiet jūs lūgt! — sauca Mozus, iznirdams no pūļa.

Antoņida īvanovna piecēlās, Mozus saņēma viņu ap vidu un nostājās pozīcijā. Viņa pār tā plecu atskatījās uz Privalovu un pasmaidīja savu noslēpumaino smaidu. Dejotāju vilnis aiznesa arī šo pāri.

XVII

To patīkamo satraukumu, ar kādu Privalovs ieradās ballē, drīz vien nomainīja nenoteikta, smaga sajūta. Smacīgais gaiss, uguņu spožums, spiedīgais karstums, kas auga augumā, un drūzma Privalovu ātri nogurdināja, lai gan viņam vēl vienmēr negribējās šķirties no sava kaktiņa. Šeit dejotāji viņu pasargāja no tās alksmīgās uzmanības, ar kādu uz viņu raudzījās pavisam nepazīstami cilvēki. Viņa miljonāra slava vēl nebija paspējusi atdzist, un daudzi bija ieradušies ballē ar īpašu nolūku paskatīties uz viņu. Privalovs juta šo vispārējo ziņkāri, ko bija grūti panest, viņam pievērstajos skatienos, čukstos, ar kuriem viņu pavadīja. Viņā pamodās karsta vēlēšanās redzēt tagad Nadeždu Vasiļjevnu. Tāpēc viņš piecēlās no dīvāniņa un sāka lēni staigāt no istabas istabā. Drīz vien viņš ieraudzīja pazīstamo profilu un lepno, gudro galvu, kura tik skaisti slējās virs pleciem, kā tas mēdz būt tikai antīkām statujām. Nadežda Vasiļjevna gāja ar dakteri un kaut ko klusu viņam stāstīja. Uz kailā kakla spoži mirdzēja mazs briljanta krustiņš. Gaiši brūnajos matos baltoja kamēlija. Privalovs vērīgi sekoja viņai iztālēm un tieši šai mirklī sastapās acīm ar Hioniju Aleksejevnu, kura čukstēja kaut ko ausī Agripinai Filipjevnai un daudznozīmīgi pasmaidīja, ar galvu norādīdama uz Privalovu. Privalovs pat nosarka, juzdams šo cienījamo matronu skatienus, un pārdzīvoja visai nepatīkamu sajūtu, it kā būtu negaidot uzminis čūskai. Viņš pagriezās atpakaļ.

— Pagaidiet, Sergej Aleksandrič, — Privalovu apturēja Nicolas, tērpies melnā uzvalkā un baltos cimdos. — Uz kurieni jūs dodaties?

— Tāpat vien .. . Pats nezinu, uz kurieni.

— Es arī ne... Tad mums raksturi saderas! Iečāposim bufetē, tur ir viens liķieris ... tikai, kā to sauc, — esmu aizmirsis... Ar vārdu sakot, tāda mūku receptūra: Lac-rima Christi^27 jeb Marijas Magdalēnas asaras, kaut kas tamlīdzīgs. Jūs taču cienāt šādus liķierus, brālīt... Kā tad, es ļoti labi atceros!

Nicolas paķēra Privalovu zem rokas un cauri vairākām istabām aizvilka uz bufeti, kur pie maziem, kā ārpilsētas restorānā ar zaļumiem rotātiem galdiņiem — arī Alfonsa Bogdaniča izdomājums — bija salasījusies vissolīdākā sabiedrība: apgabaltiesas priekšsēdētājs, garš vecis ar niknu seju un sarainu vaigubārdu; divi tiesas locekļi, viens tievs un garš, otrs resns un pazems; prokurors Kobjako ar garām kazaka ūsām un izvelbtām acīm; maza auguma mūžīgi piedzēries kalnu inženieris; bankas direktors, Ag-ripinas Filipjevnas māsasvīrs; vairāki ievērojami zeltrūp-nieki, brašs vecis — policijas priekšnieks ar militāru stāju un sirmām ūsām, pilsētas galva no bagātiem Ja-roslavjas tirgotājiem utt.

— Areče, ļaužu, ka biezs ... — Verjovkins noteica.

Privalovs sasveicinājās ar paziņām, nepaspēdams atbildēt uz jautājumiem, kas bira kā krusa. «Kā jūs tā, Sergej Aleksandrič, esat sadomājis celt dzirnavas? Ir nu gan jums patika, patiešām . . . Un klubā arī neiegriežaties, — tas nav delikāti! ...» Vispārējā uzmanība Privalovu apmulsināja. Viņš daudzus nemaz nepazina, bet viņu acīmredzot pazina visi un tagad ar īstu provinciālu, alkatīgu ziņkāri skatījās, acu nenovērsdami. Vairums raudzījās uz miljonu mantinieku kā uz retu putnu. Dažās sejās pavīdēja gandrīz naidīga izteiksme. Bet vispārējais tonis tomēr bija ļoti labvēlīgs, kā Krievijā mēdz uzņemt katru jaunu cilvēku ar pazīstamu vārdu, vienīgi Privalova dzir-navas mazliet aizēnoja šīs skaidrās debesis.

— E, pie velna ... Met. pie malas tās savas dzirnavas, — šļupstēja piedzēries inženieris, ķerdams Privalovu aiz pie-

durknes. — Nudie, pie malas ... Rauj viņas nelabais! ... Bet mēs labāk tevi apprecināsim . . . Kungi, apprecināsim Sergeju Aleksandriču; tad viss ies, kā smērēts.

— Pareizi gan, — kāds no pūļa atsaucās. — Apprecināsim ... Tad viņš nāks ir uz klubu, ir kārtis sitīs... Ha-ha! ,<•. Pareizi gan ... Jā-a!...

— Re, kur Daņiluška uzmet garu, — Verjovkins teica, rādīdams ar pirkstu uz kaktu. — Nu, Daņiluška, vai sarīkoji gan svēto vakarēdienu?

— Sarīkoju... — Daņiluška nogārdza. — Skaties, kāda kompānija salasījusies: cits par citu labāks.

Ap Daņilušku bija salasījies vesels pulks ziņkārīgo, tajā krasi atšķīrās Ļepjoškina masīvais stāvs un vēl dažas nopietna izskata nenoteiktas profesijas personas. Pēc apģērbiem varēja manīt, ka tie visi ir turīgi cilvēki, nobarojušies, ar jaušamu tirgotāju nokrāsu.

— Tie visi ir mūsu pīlāri un dūži... — Verjovkins iečukstēja Privalovam ausī. — īsti naudasmaisi. Lūk, tam ar to āža bārdiņu ir vairāk nekā miljons... Jā! Bet pajautājiet, kā pie tā ticis: ar niekiem. Prata izmantot gadījumu, un ar to sākās.

— Sergej Aleksandrič, iedzeriet kompānijas pēc! — Daņiluška piedāvāja.

— Pateicos ...

— Pleikosim uz velna paraušanu, — Ļepjoškins sauca.

— A... jūs šeit? — jautāja Polovodovs, spraukdamies cauri pūlim. — Tas ir jauki... Ķelner, vai nevar mums kaut ko... Šeit pašu cilvēki salasījušies, — viņš runāja, nosēzdamies starp Privalovu un Daņilušku. — Dzīvojam kā viena ģimene... Vai tā ir, Daņiluška?

— Labāk nemaz nevar, Aleksandr Pavlič... Tāda kompānija, tā sacīt, tāda kompānija: visu zemi vari apiet, ir tad neatradīsi...

— Tikai Sergeja Aleksandriča trūka... Nu, tagad viņš no mums vaļā netiks. Nē-ē, nekā nebij!

Bufetē pulcējās modernie jaunlaiku komersanti. Tirgotāju pasaulē parādījās jauns komersanta tips, kas vēl nebija visos sīkumos izveidojies. Viņi turējās savrup no citiem tirgotājiem, pret kuriem izturējās mazliet nicīgi; bet līdz īstdzimušiem kungiem šiem puszemniekiem vēl bija tālu. Apģērbu piegriezumā, kustībās, valodā — visur lauzās cauri īsts zemnieciskums, ko nekas nespēja noslēpt. Šeit bija lielie labības komersanti, caur kuru rokām izgāja iMiljoniem pudu labības katru gadu, bija speķa, kaņepāju, linsēklu uzpircēji, bija zeltrūpnieki, kalnrūpnieki un vien-l .Irši lielie kapitālisti, kas kārtoja banku darījumus. Pri-valovs ar dziļu interesi aplūkoja šo viņam jauno tipu, kas bija radies un izaudzis mūsu acu priekšā vienlaikus ar jaunajām prasībām, vajadzībām un jaunās dzīves vēsmām.

— Tie visi ir trumpja dūži, — Verjovkins noteica. — Spēcīgi vīri, taču līdz Ļahovskim un Vasilijam Nazari-čam viņiem vēl tālu . . . Trūkst pulvera.

Privalovs neko neatbildēja. Viņš domāja par to, ka tieši viņam būs jāiesāk cīņa ar šo visvareno kopu. Lūk, viņa nākamie pretinieki un varbūt arī ienaidnieki. Droši vien, ka ienaidnieki. Bet pagaidām spēlē kārtis nebija atklātas un varēja tikai minēt, kāds katram trumpis rokā.

— Ja gribat, iepazīstināšu ar visiem, — Verjovkins piedāvāja, dzerdams liķieri. — Visi ir mani klienti.

— Nē, kādu citu reizi...

Nez no kurienes uzradās šampanietis. Privalovu apsveica ar atbraukšanu, saskandināja ar viņu kausus, sacīja glaimojošus novēlējumus. Bija jādzer, jāpateicas par uzmanību un atkal jādzer. Pēc vairākiem kausiem vīna Privalovs piecēlās no galda un, nepievērsdams uzmanību jaunajiem draugiem, kas aizsprostoja viņam ceļu, kaut kā izkļuva no bufetes.

— Nu, tagad ejiet un patīksminieties par mūsu skaistulēm, — Polovodovs palaida savu upuri. — Te taču ir province... Lauku puķītes, neaizmirstulītes. Bet attiecībā uz Veriņu paturiet prātā manu padomu.

Privalovs uzelpoja brīvāk, kad beidzot bija izkļuvis no bufetes. Blakus istabā caur atvērtajām durvīm varēja redzēt zaļus galdus ar kāršu spēlmaņiem. Privalovs pamanīja Ivanu Jakovļiču, kas izdalīja kārtis. Iepretim viņam sēdēja slavenais Lomtevs, spēcīgs un skaists vecis ar garu, sirmu bārdu, un kāds kungs ar zaļu seju un izspūrušiem matiem. Pēc Ivana Jakovļiča bālās sejas un lielajām sviedru lāsēm, kas bija izspiedušās uz viņa izliektās, nolaizītās pieres, varēja spriest, ka spēle ir ļoti nopietna.

Privalovs vairākas reizes apstaigāja visas istabas, meklēdams Nadeždu Vasiļjevnu un cenzdamies nesastapties ar kādu no saviem jaunajiem paziņām. Privalovam atkal uzmācās skumjas... Kādēļ viņš ir šeit? Kādēļ nule iepazinās ar šiem ļaudīm un dzēra šampanieti? ... «Muļķīgi!» Privalovs nodomāja, atslīgdams uz pirmā krēsla, kas

pagadījās ceļā. Viņš tagad vienaldzīgi noraudzījās uz garām ejošo publiku. Viņa domas aizlidoja tālajā pagātnē, kad šajās pašās telpās lepni dzīroja citi ļaudis... Šeit līksmojuši visi šie Polujanovi, Razmahņini, Kolpakovi, kas tagad skumji aizvada dienas savos šausmīgajos graustos. Varbūt arī šo māju tuvākajā nākotnē gaida tāds pats liktenis.

— Es jūs sen meklēju, Sergej Aleksandrič, — jautri ierunājās Nadežda Vasiļjevna, nostādamās Privalova priekšā. — Jūs, liekas, garlaikojaties? ... Lūk, mans kavalieris arī nezina, kur viņam dēties, — viņa smaidīdama piebilda, norādīdama ar galvu uz Loskutovu, kas patiešām šai mirklī bija nožēlojams.

Privalovs pasniedza Nadeždai Vasiļjevnai krēslu.

— Jūs droši vien brīnāties, ka sastopat mani šai ballē? — jaunava vaicāja, kad Loskutovs aizgāja.

— Nepavisam... Kāpēc tad citi var būt ballē, bet jūs ne?

— Jā ... bet pašreizējos apstākļos ... Vārdu sakot — jūs saprotat, ko es gribu sacīt. Izpriecas man nepavisam nav prātā, un arī tēvs negribēja, ka es braucu. Bet jūs jau zināt, ja māte ko grib, — tas ir likums, un viņai iešāvās prātā doma katrā ziņā tagad ievest Veriņu sabiedrībā... Es nu noņemos ar viņu audzinātājas vietā.

— Nupat redzēju, kā Vera Vasiļjevna dejo... Viņa radījusi vispārēju sajūsmu.

Nadežda Vasiļjevna skumji pasmaidīja un viegli paraustīja plecus. Privalovs redzēja, ka viņa grib tam kaut ko paskaidrot un neuzdrošinās. Bet viņš šai brīdī bija tik laimīgs, tik muļķīgi laimīgs un — kā pārāk laimīgi cilvēki — egoistiski domāja tikai par sevi un neko vairāk nevēlējās zināt.

— Mazurka! ... — pāršalca pa visām zālēm.

— Ak, man, liekas, ar kādu jādejo ... — Nadežda Vasiļjevna atcerējās, pieceldamās pretim kavalierim, kas jau tuvojās.

Laime aizlidoja tikpat ātri, kā bija atlidojusi.

XVIII

Kad no galerijas aizrautīgā vilnī sāka plūst Hlopicka mazurkas skaņas, visi metās uz zāli, kur dejotāju pāri bija sastājušies garā virknē. Priekšgalā stāvēja sirmais, resnais pans Kuheinskis, slavenais dejotājs; viņš dejoja ar pašu pani Marinu. Aiz viņiem stāvēja jaunais skaistulis polis pans Žukotinskis ar Zosju; tālāk pans Mozaļev-skis ar Nadeždu Vasiļjevnu, Dāvids ar Veriņu, Mozus ar Aņu Pojarkovu, jaunais ārsts ar Allu, Alfonss Bogdaničs ar Agripinu Filipjevnu utt. Nobraucījis sirmās ūsas un sasitis papēžus, pans Kuhcinskis iesāka pirmajā pārī ar tādu eleganci, ar kādu mazurku dejo vienīgi poļi. Publika sačukstējās un nošalca sajūsmā, tīksminādamās par pirmajiem diviem pāriem. Mazurkas skurbinošās skaņas saviļņoja ikvienu, un pat no bufetes un spēļu istabas iznāca visi, lai paskatītos mazurku. Kāds sirms vecis sita ar kāju takti; piedzērušais inženieris, klakšķinādams mēli un sizdams knipjus ar pirkstiem, klaigāja sievišķīgā balsī:

— Braši... v-vells parāvis! ... Tara-ta-tta, tara-rarra-ra ... ta! J-ih! . . . Bravo, Kuhcinski! ... Braši, Kuh-cinski! . . .

Mazurka turpinājās kādu stundu; pāri nogura, dāmas veidoja soļus ar nogurušām sejām, smagi elpodamas. Vienīgi poļi nejuta ne mazāko nogurumu un dejoja ar vēl lielāku sajūsmu. Privalovs citu nedejotāju vidū arī ar labpatiku noraudzījās šai trakajā dejā un pat nožēloja, ka pats nevar tajā piedalīties.

— Tad redz, kur jūs, mīļais, esat noslēpies... — Ver-jovkins ar stīvu mēli sacīja Privalovam pie pašas auss; viņš stipri oda pēc degvīna un lūkojās apkārt pavisam miglainām acīm. — Pamatīgi... — Verjovkins novilka un pasmaidīja piedzēruša cilvēka smaidu. Privalovs pirmo reizi redzēja, ka Verjovkins smaida, — viņš vienmēr bija nesatricināmi mierīgs kā visi, kas pēc dabas ir komiķi.

— Jā, diezgan jauki, — Privalovs piekrita.

— Diezgan jauki? ... Ak jūs... Nu, bet tas viss ir muļķības! ... — Verjovkins labsirdīgi noteica un, paskatījies uz Privalovu no sāniem, piebilda pavisam citā tonī: — Bet es šodien tā ... Jā, krietnās burās. Un, zināt, paguvu paspēlēt tam rīkļurāvējam ... nu, Lomtevam ... trīs tūkstošus ... Jā ,.. Tikai es notriecu savus paša, ne cita. Un zināt, ko es jums teikšu, Sergej Aleksandrič? Mēs, tas ir, es un jūs, protams, esam krietni cilvēki, bet no tiem pārējiem ... nu, lūk, no šiem, kuri dejo un kuri skatās, zināt, kas šeit vēl ir krietni cilvēki?

— Ļoti kutelīgs jautājums, Nikolaj Ivanič.

— Nē, nav kutelīgs... Beigsim ceremonēties, Sergej Aleksandrič. Paskatieties: vai redzat dakteri Sarajevu? Lūk, viņš nāk ar slaidu, pilnīgu dāmu ... Dakteris tad arī ir pats krietnākais cilvēks, lai gan mani viņš uzskata par pamatīgu nelieti. Nu, bet tas vienalga, mēs runājam par dakteri, nevis par mani. Es viņu ļoti cienu... Tad vēl Loskutovs arī ir kārtīgs cilvēks, lai gan nav no šās pasaules. Nu, dievs ar viņu ... Redz, jau veselus divus saskaitījām. Liekas, tiesas priekšsēdētājs nav slikts cilvēks, tikai īsts burta kalps: viņam droši vien pat no porām spraucas laukā likuma panti... Nudie! «Un atnāca pie Jēzus kāds likumu tulks ...» Lūk, viņš pats tad ari ir šis likumu tulks, šis mūsu priekšsēdētājs. Jā! ...

Mazurka beidzās pati no sevis, kad tai jauniņai meičai, ko nesen Privalovs redzēja uz kāpnēm, kļuva nelabi. Viņu zem rokām aizveda uz dāmu istabu. Agripina Filipjevna pagāja garām sarkana kā burkāns, ar pakausī izjukušiem matiem. Nabaga Aņai Pojarkovai bija norauta šlepe, tā ka dāmām vajadzēja izveidot ap viņu dzīvu sienu un šādā aizsegā nokaunējusies meiča tika aizvesta uz dāmu istabu.

Zosja nāca viena; ar savām degošajām acīm viņa centās pūlī kādu saskatīt... Pie durvīm viņa atrada to, ko meklēja.

— Es esmu piekususi... — meiča čukstēja vārgā balsī, sniegdama Loskutovam roku. — Vediet mani uz manu istabu . .. Tagad pa labi, caur gaišzilo viesistabu. Ja jūs zinātu, kā esmu piekususi.

— Nevajadzēja tik daudz dejot, — Loskutovs nopietni sacīja.

— Jūs domājat, ka man vajadzēja sēdēt un garlaikoties, — meiča kaprīzā balsī atbildēja un pēc neilgas pauzes piemetināja: — Jūs varbūt domājat, ka man ļoti priecīgs prāts ... Jā? ... O, nē, taisni otrādi; man gribējās raudāt... Es taču esmu nikna un aiz niknuma gribēju dejot līdz nemaņai.

Ceļā viņi sastapa dakteri Sarajevu.

— Dakter, vai atceraties mūsu derības? — uzsauca Zosja, kad dakteiis bija jau pagājis viņiem garām. — Jūs esat zaudējis ...

Dakteris apstājās, paskatījās uz Zosjas seju, kas viņam uzsmaidīja, un kļuva domīgs.

— Lūk, šeit, — Zosja sacīja, norādīdama Loskutovam uz aizvērtām durvīm.

Viņi iegāja pilnīgi tukšā istabā ar veclaicīgām mēbelēm, kas bija pārvilktas ar izbalējušu sarkanu samtu. Istabu vāji apgaismoja matēta stikla lampa, atstādama ēnā kaktus un atvērtas durvis tālu viņā galā. Loskutovs nosēdināja savu dāmu uz neliela, apaļa dīvāniņa un nezināja, ko tālāk darīt. Zosja sēdēja, acis nolaidusi, un smagi elpoja.

— Vai neatnest jums ūdeni? — Loskutovs jautāja.

Zosja pacēla uz viņu savas brīnišķīgās acis, acīmredzot

nesaprazdama jautājumu, bet tad vārgi pasmaidīja un ar rokas mājienu norādīja Loskutovam uz vietu sev līdzās.

— Šeit... — viņa nočukstēja, atkal nolaizdama acis.

Loskutovs jautājoši paskatījās uz Zosju un uzmanīgi

nosēdās līdzās.

— Jūs turat mani par galīgi tukšu meiteni... — Zosja ierunājās vārgā, neskanīgā balsī. — Es redzu, neliedzieties. Jūs domājat, ka spēju tikai muļķoties, greznoties un jāt uz zirgiem. Jā? Tā taču ir?

— Es nesaprotu, kādēļ jūs to sakāt, — teica Loskutovs. — Es, liekas, neesmu devis nekādu iemeslu tā domāt...

— Bet es taču varētu būt citāda, — Zosja turpināja it kā pusnemaņā, neklausīdamās Loskutovā. — Varbūt neviens tik stipri neizjūt tās dzīves tukšumu, kādu es dzīvoju... Šis tukšums ir saindējis pat priekus... Ja varētu ... Jums varbūt garlaicīgi klausīties manā pļāpāšanā?

— Nē, tieši otiādi... es ar prieku ...

— Bet atzīstieties — jums nekad nav bijis ne jausmas, ka es varētu par kaut ko domāt nopietni... Vai ne? Jūs tikai redzējāt, kā es muļķojos, bet nepamanījāt tos iemeslus, kas mani spieda muļķoties... Tad nu ziniet, ka man tas viss ir apnicis.., viss! ... Viss šis ārējais spožums, meli, tukšums mani nomāc ...

— Bet jūsu rokās taču ir visi līdzekļi, lai iekārtotu dzīvi pavisam citādi... Jums vajag tikai gribēt.

— Bet ja tas, ko es gribu un pēc kā cenšos, nav manā varā? ... Par mani smiesies, ja es pateikšu... turēs par vājprātīgu... Man ir tikai viens uzticīgs cilvēks, kas pārāk dziļi mīl mani un kam es atmaksāju par viņa jūtām ar tūkstošiem sīku pāridarījumu, nevērību, pašas muļķību. Šis cilvēks ir dakteris... Dakteris darīs manis labā visu, man vajag tikai pateikt vārdu, bet šeit arī viņš ir bezspēcīgs. Es mēģināju sevi pārvarēt, maskējos ar muļķībām, jokiem, smiekliem un ļoti priecājos, ka visi to ņēma par pilnu.

— Ja jūs šo visu skaitā ieslēdzat ari mani, tas ir netaisni, — piebilda Loskutovs. — Es vairākkārt esmu domājis ...

— Jūs... jūs domājāt par mani? — Zosja teica dzīvi, raudzīdamās uz L.oskutovu ar plaši atvērtām acīm.

— Kā par visiem citiem cilvēkiem ...

— Proti?

— Domāju, ka dažreiz jūs vēlaties nopietni nodarboties, varbūt sapņojat būt noderīga citiem, bet tad tas viss no jums notek kā no zoss ūdens... Varbūt es maldos, Sofja Ignatjevna, bet jūs pati...

— Ak, ne tas ... Mani nomāc apkārtne, bagātība ...

— Un godkāre ...

— Un godkāre ... Es nenoliedzu. Bet zināt, kas apzinās, ka viņam ir savi trūkumi, tas stāv pusceļā uz labošanos. Ja būtu tāda roka, kas... Ak jā, es esmu ļoti godkāra! Es noliecu galvu spēka priekšā, es dievinu to. Spēks vienmēr ir oriģināls, tas ļauj sevi just visā. Es vēlētos būt tieši tāda spēka verdzene, kas būtu neparasts, kam nebūtu vajadzīgs viss šis ārējais spožums, — Zosja pārlaida acis savam tērpam un istabas iekārtai, — tāds spēks taču piepildītu visu dzīvi.. . dotu laimi.

— Kādēļ tad verdzene?

— Verdzene... bet ja nu man tā patīk? Ja tas man asinīs — organiska nepieciešamība pēc tādas verdzības? Paraugieties, kādēļ dzīvo lielais vairākums: viss ir tik nožēlojami, it kā taisīts pēc vienas liestes. Bet vai ir vērts dzīvot tikai tādēļ, lai nodzīvotu mūžu kā visi cilvēki . . . Lūk, tāpēc es arī gribu tieši verdzību, jo ikviens spēks nomāc... Vēl vairāk: es gribu, lai mani nicinātu un . .. kaut drusciņ mīlētu ...

— Es tomēr jūs nesaprotu ...

Zosja iekoda lūpā un nervozi atmeta atpakaļ savus gaišos matus, kas izplūda pār viņas kailajiem pleciem krāšņā vilnī; viņas skaistumā šai brīdī bija kaut kas valdzinošs, neatvairāms, tas bija tieši tas spēks, kas valdonīgi velk pie sevis. Vajadzēja būt Loskutovam, lai nepamanītu viņas burvīgumu.

— Man dažreiz gribas nomirt... — Zosja ierunājās klusā, aizlūstošā balsī; viņas seja pārklājās sārtiem plankumiem, acis satumsa. — Paiet labākie jaunības gadi, bet

n .it radīsies kaut viens mirklis, ko varētu atcerēties ar I * 11« k 11 ... Viss ir bezmērķīgs un tukšs, mūžīga ikdienība un nu viena gaiša mirkļa.

i iskutovs, juzdamies neērti, klusēja; Zosjas sārtās nāsis 1/pletās, krūtis smagi cilājās.

Paklausieties... — meiča ierunājās tikko dzirdami, m is nolaidusi. — Pieņemsim, ka ir tāda meitene, kas jūs mīl ... bet jūs to turat par tukšu, smalku jaunkundzi, kas ik‘kam neder. Ko jūs viņai atbildētu, ja viņa jums sacītu tieši acīs: «Es zinu, ka jūs mani turat par tukšu meiču, bet es esmu gatava jūs pielūgt... es būšu laimīga, pati sevi pazemojot, lai tikai drīkstētu elpot jūsu tuvumā.»

— Sofja Ignatjevna, ja jūs to visu runājat nopietni, — Loskutovs iesāka, mēģinādams piecelties no dīvāna, bet Zosja noturēja viņu aiz rokas. — Man liekas, ka mēs viens otru nesaprotam un ...

— Nē, jūs labi saprotat, ko es gribu teikt, — meiča viņu pārtrauca, elpai aizraujoties. — Jūs gribat... jūs cenšaties panākt, lai es pirmā atzīstos... Lai notiek: es mīlu jūs! ...

Pēdējo frāzi Zosja gandrīz izkliedza un, seju rokām aizklājusi, padevīgi gaidīja nāvējošo sitienu.

— Sofja Ignatjevna ... vispirms — nomierinieties, — Loskutovs ierunājās klusi, cenzdamies uzmanīgi atņemt viņai rokas no sejas. — Parunāsim nopietni. . . Jūsos nule runāja prasība pēc mīlas, un jūs mānāt pati sevi. Jums ir pilnīgi nepareizs, idealizēts ieskats par jūsu kaisles objektu, turklāt...

— Izpildiet nāves sodu, izpildiet... tikai ātrāk... un neuzbrūciet no muguras! Es jums pateicu, ko jūtu es, tagad sakiet par sevi.

— Es nevaru jums atbildēt ar to pašu, Sofja Ignat-jevna...

Ļahovska klusi ievaidējās un, histēriski smiedamās, atgāza galvu pret dīvāna atzveltni.

— Jūs nevarat... Ha-ha! ... Jūs esat vienīgais cilvēks, ko es cienīju... Kādēļ jūs man nesakāt tieši? ... Es taču spēju pārvarēt savu jaunavas kaunu un pirmā pasacīju, ka mīlu jūs ... Jā... bet jūs nevarat man atmaksāt ar vienkāršu atklātību par manu atzīšanos un slēpjaties aiz tukšas frāzes. Es šobrīd esmu tūkstošreiz labāka par jums! ... Es tagad saprotu visu... jūs mīlat Nadeždu Vāpi] jevnu ... Jā?

*— Jā... — Loskutovs sacīja, un mulsuma ēna pārslīdēja viņa sejai.

— Nu tad ejiet... ha-ha! ... Nē, atgriezieties!

Pie pēdējiem vārdiem Ļahovska kā ārprātīga aptvēra ar savām sniegbaltajām, brīnišķīgajām rokām Loskutova kaklu un pārklāja neprātīgiem skūpstiem viņa seju.

Balle bangoja plašā vilnī, kad zāles neskaidri pāršalca pirmā vēsts par kaut kādu notikumu. Dāmas sačukstējās, smaidus nomainīja nopietna izteiksme. Kas bija palaidis pirmās baumas? Kas bija noticis? Neviens nekā īsti nezināja. Redzēja tikai, kā uz iekšējām istabām aizskrēja nobālušais ārsts. Privalovs, tāpat kā pārējā publika, pārdzīvoja vispārēju apmulsumu un meklēja paziņas, lai uzzinātu, kas par lietu. Kad viņš gāja cauri kādai blakus istabai, viņu panāca Ļahovskis ar pārvērstu seju un stingu skatienu.

— Dieva dēļ... glāzi ūdens! ... — vecais gārdza, nepazīdams Privalovu. — Nomira, nomira . ..

— Kas nomira, Ignatij Ļvovič? — Privalovs jautāja, bet Ļahovskis nedzirdēja jautājumu un skrēja uz priekšu, ieķēries ar rokām matos.

Balle izjuka, un publika krāsainā, klusā vilnī sāka plūst uz izeju. Privalovs virzījās kopā ar citiem, meklēdams Nadeždu Vasiļjevnu. Uz kāpnēm viņš panāca Polovo-dovu, kas gāja viena pati, saņēmusi rokā tērpa šlepi.

— Vai jūs nezināt, Antoņida Ivanovna, kas noticis? — Privalovs jautāja.

— Nieki: Zosja zaudējusi samaņu ... — negribīgi atbildēja Polovodova.

Privalovs piedāvāja viņai roku un palīdzēja nokāpt pa kāpnēm; priekšnamā viņš sameklēja kažoku, palīdzēja uzvilkt un veltīgi ar acīm meklēja Polovodovu.

— Jūs, liekas, kādu meklējat, Sergej Aleksandrič?

— Jā, es nevaru ieraudzīt Aleksandru Pavliču ...

— Un neieraudzīsiet arī, tāpēc ka viņš tagad augšā gaida, ar ko beigsies Zosjas nesamaņa, bet mani palaida vienu... Pavadiet, lūdzu, mani līdz ekipāžai, bet pie viena uzvelciet kažoku, citādi sasaldēsieties.

Kad pie parādes durvīm piebrauca Polovodova pajūgs ar aizdegtiem lukturiem un Antoņida Ivanovna iekāpa tajā, Privalovs pastiepa viņai roku, lai atvadītos, taču Antoņida Ivanovna tam savējo nesniedza, bet, atvirzījusies karietes viņā stūrī, ar acīm norādīja uz vietu sev blakus.

I mii vis aizcirtās, un kariete, slieces sniegā čirkstinādama, Miauji aizlidoja pa Kalna ielu; Privalovs juta, kā viņam Klusu pieplaka skaista sievietes seja un siltas, smaržīgas i«>k,is apskāva kaklu. Iestājās skurbinoša, salda neprāta mirklis; tas sagrāba Privalovu ar aizraujošu trakumu, un viņš zaudēja galvu.

— Kad piebrauksim, izkāp pie parādes durvīm, bet pēc pusstundas es pati tev atvēršu durvis... — Polovodova čukstēja, kad kariete ripoja garām Baharevu mājai.

— Aleksandrs pārbrauks mājās tikai no rīta... Viņiem šodien «Magnētā» būs pamatīga iedzeršana. Tevi droši vien aicināja uz turieni?

— Jā.

— Tu apsolīji?

— Jā ... lai atkratītos.

Polovodova mirkli padomāja, bet tad noteica ar laisku smaidu:

— Ja Aleksandrs tev jautās, kādēļ neaizbrauci uz «Magnētu», paziņo viņam kā noslēpumu, ka tev bija norunāta rendez-vous^28 ar kādu precētu sievieti. Viņš taču ir muļķis un neiedomāsies ...

CETURTĀ DAĻA

I

Vecajā Baharevu mājā tika pārdzīvotas grūtas dienas.

Nauda aizplūda tajā bezdibenī, kurā jau bija apbedīti simtiem tūkstošu, bet atradnes prasīja vēl un vēl. Šeļehovs uzdzīvoja, nerādīdamies Baharevu mājā veselām nedējām: viņš tagad mēdza pazust kopā ar Viktoru Vasjļ-jiču. Uzlas naudasvīru vidū Vasilija Nazariča vērtspapīru kurss sāka strauji krist, un viņa vekseļus pirmo reizi mūžā Uzlas—Mohovas banka atteicās diskontēt. Vasilijs Nazaričs par to sevišķi neskuma, bet viņš labi redzēja, kas tam sviedis ar akmeni: atteicis bija Polovodovs, kas pēc savas dabas spējīgs uzbrukt tikai no mugurpuses. Cilpa savilkās, un stāvoklis ar katru brīdi kjuva bezcerīgāks. Nezin no kurienes piepeši uzradās kaut kādi veci vekseļi un maksājumi, par kuriem vecais vīrs sen bija aizmirsis. Vajadzēja atdot pēdējos grašus, lai nezaudētu vārdu tirdzniecības pasaulē. Pagaidām vienīgais glābiņš Baharevam bija tas, ka uznākusī ziema reizē ar darbu pārtraukumu raktuvēs deva viņam atelpu maksājumos par tekošajiem rēķiniem; toties jo briesmīgāka būs pavasara iestāšanās, kad kopā ar pavasara ūdeņiem kā avots sāks burbuļot rosīgs darbs visās raktuvēs. Kur sadabūt naudu līdz tam laikam, lai pa pašu pēdējo ziemas ceļu aizbrauktu uz atradnēm?

Janvāra vidū Vasilija Nazariča veselība sāka manāmi uzlaboties, un viņš ar kruķa palīdzību spēja lēni staigāt pa istabām.

— Tagad jūs varat pat kaut kur aizbraukt, — ārsts ieteica. — Jums vajag kustēties ...

Šis ārsta priekšlikums Baharevu iepriecināja kā bērnu, kam pēc ilgāka lietaina laika atļauts beidzot iziet uz hīlds. Ar nepacietību, kāda raksturīga visiem slimniekiem,

k.is nosēdējušies četrās sienās, viņš izmantoja gadījumu un tūlīt nolēma braukt pie Ļahovska, pie kura ļoti sen nebija bijis.

— Tēt, vai tev būs ērti braukt turp? — Nadežda Vasiļ-ļevna mēģināja tēvu atrunāt. — Zosja vēl joprojām ir slima, un pats Ignatijs Ļvovičs neizejot no sava kabineta. Es aizvakar biju pie viņiem...

— Nē, man jāsatiek Ļahovskis, — vecais vīrs ietiepās un pavēlēja Lūkam pasniegt apģērbu.

Lūka, skaitīdams lūgšanas, palīdzēja kungam uzvilkt svārkus un klusiņām vairākas reizes pārkrustījās. «Lai tikai kungam kājas tiek veselas, gan viss pārējais nāks pats no sevis,» vecais prātoja, pēdējo reizi aplūkodams viņu no visām pusēm.

— Nu, Lūka, vai esmu stipri izkrities? — Vasilijs Na-zaričs jautāja, iziedams ar kruķi priekšistabā.

— No sejas tā kā būtu mazliet kalsnāks, Vasilij Naza-rič ... Bet citādi vienu otru jauno, kas vājāks, pārspēsiet.

Vasilijs Nazaričs sen nebija izjutis tādu prieku kā šodien. Viņš priecājās par visu — par auksto ziemas dienu, par steidzīgajiem gājējiem ar sarkaniem deguniem, par rikšotāja vieglo gaitu, par sniega putekļiem, kas viņam uzvējoja kādā kulksnā. Visas pēdējā laika rūpes un nepatikšanas viņš it kā uzreiz bija atstājis savā vecajā mājā un tagad tikai gribēja elpot svaigu, brīvu gaisu, lidot uz priekšu vēja ātrumā, lai elpa aizrautos. «Žēl, ka Nadju nepaķēru līdzi,» vecais vīrs domāja, kad viņa švītīgi lakotās ar lāčādu segtās kamanas drāzās garām Zaplatinas mājiņai. «Viņa, nabadzīte, visu laiku sēž mājā, būtu ar mani kaut mazliet pavizinājusies... Kā gan es to neiedomājos, patiešām!»

Priekšistabā Baharevu kā aizvien saņēma Paļka, kam bija nepārvarama vājība uz «īstiem kungiem». Viņš palīdzēja viesim uziet pa kāpnēm un, kamēr Baharevs uz pirmā kāpņu laukumiņa atpūtās, paspēja aizskriet uz kabinetu un pieteikt.

— Negaidīju gan! ... — Ļahovskis kliedza pretim ienākušajam viesim. — Man taču tie ir svētki. .. Bet es, Vasilij Nazarič, ak vai! ... — Ļahovskis tikai norādīja ar acīm uz krēslu ar riteņiem, kurā sēdēja. — Esmu pavisam sabrucis... Atvainojiet gan mani, dieva dēļ! Toreiz Zos-jas slimība mani tā salauza, ka es jau sagatavojos doties uz viņpasauli, tikai ārsts vien vēl mazliet aizturēja šeit...

— Es dzirdēju par Sofjas Ignatjevnas slimību un no sirds jūtu jums līdzi, — Baharevs teica, spiezdams Ļahov-ska roku.

— Jā, jā... Pateicos jums. Nadežda Vasiļjevna neaizmirst mūs... Viņa ir eņģelis, eņģelis! ... Es jūs apskaužu ka vislaimīgāko no tēviem ...

Ļahovskis dziļi nopūtās un skumji piebilda:

— Tāda, Vasilij Nazarič, ir mūsu dzīve: šodien dzīvs, rosies, rūpējies, bet rītu tevi aiznesīs aizmirstības vilnis . .. Kas ir cilvēks? Pīšļi, pelni... Uzpūš vējiņš, un cilvēks pazūd kopā ar visām savām rūpēm, ar savām viltībām, nodomiem, labiem darbiem un niekiem! ...

Ļahovskis daiļrunīgi un kvēli attīstīja domu par cilvēka eksistences niecību, mazliet pieskārās aizkapa dzīvei un gaidāmai atbildībai par visiem saviem darbiem un domām un ar tādu pašu vieglumu pārgāja pie tagadnes, tas ir, pie procesa, ar ko Verjovkins tagad draudēja aizbildnībai.

— Es nesaprotu mūsdienu jaunos cilvēkus, — noteica Ļahovskis un tūdaļ novirzīja sarunu uz citu, pamanījis nepatīkamo iespaidu, kādu uz Baharevu atstāj saruna par aizbildnību.

Ļahovskis aizrāvās tiktāl, ka pat lika pasniegt brokastis savā kabinetā, kas jau nepavisam nebija viņa paradums. Mājastēva neparastā laipnība Baharevu aizkustināja, lai gan vispār viņš turēja Ļahovski par visnoslēgtāko un divkosīgāko cilvēku; viņam patika pat veids, kādā Ļahovskis starp citu paspēja izteikt, ka viņam viss zināms par Bahareva darījumu stāvokli.

— Viss pamazām nokārtosies, dārgais Vasilij Nazarič, — Ļahovskis mierināja savu viesi. — Galvenais ir veselība, bet mūsu darījumi ir kā laika apstākļi — te skaidrs, te lietains ...

— Jā, tiešām, slimība man sasaistīja rokas un kājas...

— O, protams ... Visi ir pārliecināti, ka nekas nebūtu noticis, ja jūs pagājušo vasaru pats būtu bijis raktuvēs. Tas ir mazs pārbaudījums... Jā! Par ko pārvērstos mūsu dzīve, ja līdzīgi pārbaudījumi mūs pastāvīgi nesapurinātu. Mēs vienkārši sapelētu, un viss. Ņemsim kaut manu stāvokli: jūs zināt, kā es mīlu Zosju.». Viņa taču man il vienīgā, vienīgā, Vasilij Nazarič!... Un piepeši tāds trieciens .i. Es domāju, ka zaudēšu prātu... Sakiet — kādēļ

i īd^1; pārbaudījums uzsūtīts tieši man? Samierinājos, iz-• ietu... un tagad skaitu sekundes, kad viņai kļūs labāk ... Visas cerības uz dakteri! ...

— Es dzirdēju, ka Sofjai Ignatjevnai esot labāk?

— Nekas nav zināms, Vasilij Nazarič... Galīgi nekas! Tagad pārdzīvojam viskritiskāko momentu: vai nu celsies, vai kritīs ...

Izmantodams mājastēva labvēlīgo noskaņojumu, Baha-revs ieminējās, ka viņš gribētu parunāt par lietu, kuras dēļ atbraucis. Tikai izdzirdis vien vārdu «lieta», Ļahov-skis pārvērtās, it kā būtu dabūjis ar nūju pa galvu. Pat žēl bija uz viņu skatīties — viņš bija tā savilcies savā krēslā, tik muļķīgi mirkšķināja acis, sataisījis muļķīgu putna seju.

— Pagaidiet, Vasilij Nazarič, — Ļahovskis brīdināja viesi. — Ja jūs cerat uz manu kredītu — man šobrīd nekā nav... Dodu jums goda vārdu! ...

— Bet ja es lūgšu jums galvojumu, Ignatij Ļvovič? Tieši jūsu galvojums mani glābtu ...

— Labi... es galvošu par jums, jūs saņemsiet naudu un apraksiet to savās atradnēs, — man taču šā galvojuma dēļ būs jāmaksā?

— Jā ...

Plaši izpletis savas kaulainas rokas un uzraucis uzacis, Ļahovskis dobjā čukstā kā traģēdiju aktieris noteica:

— Dariet, ko gribat, — nevaru... Man nav brīvu kapitālu, viss līdz pēdējai kapeikai ieguldīts uzņēmumos. Tūkstošreiz atvainojiet, dārgo Vasilij Nazarič, bet, kaut vai uz vietas nositiet, — nevaru! ...

Trieciens bija tik negaidīts, ka Baharevam acu priekšā pēkšņi viss sāka griezties un viņš apmulsumā paberzēja ar roku savu slimo kāju.

— Paklausieties, Ignati j Ļvovič, — vecais vīrs klusi ierunājās, juzdams, ka asinis viņam saskrien galvā. — Vai jūs atceraties, kā ... Es negribu jums to pārmest, bet...

— Vasilij Nazarič, par ko jūs mani turat? — Ļahovskis lūdzoši iesaucās. — Vai esmu aizmirsis?! Nē, es pārāk labi atceros, kā ierados Urālos plikāks par baznīcas žurku un kā ar jūsu palīdzību spēru pirmo lielo soli. Visiem un katram teikšu, ka par visu man jāpateicas tieši jums: iesākums ir grūts ...

— Jūs piešķirat pārāk lielu nozīmi manam nelielajam

pakalpojumam.

— Nē, cienījamo Vasilij Nazarič, labi palīdz tas, kas palīdz laikā ...

— Kādēļ tad jūs atsakāties palīdzēt tagad man, kad es, sirms un slims vecis, griežos pie jums pēc palīdzības... Es taču uzticējos jums, kad jums vēl nekā nebija!

— Tā jau ir tā lieta, Vasilij Nazarič, ka jūs man uzticējāties, un es vienmēr pratīšu novērtēt jūsu uzticību ...

— Tatad jūs man neuzticaties.

Ļahovskis, likās, vienu mirkli šaubījās, bet tas bija tikai viens mirklis, tad viņš sausi noteica:

— Nē, es nevaru galvot par jums . ..

Baharevs iznāca no Ļahovska kabineta ar sarkanu seju un kvēlojošām acīm: tas bija apvainojums, ko viņš nebija pelnījis un ko viņam tomēr vajadzēja paciest. Vecais vīrs īsti neatcerējās, kā izkļuva no Privalova mājas, iesēdās kamanās un atbrauca mājās. Viss viņa acu priekšā aizzi-bēja kā miglā, bet galvā neatlaidīgi klauvēja viena doma: «Serjoža, Serjoža... Vai tad es būtu gājis pie šā jūdasa, ja tu nebūtu tāds!»

II

Zosjas Ļahovskas greznajā guļamistabā tagad valdīja smaga puskrēsla; logus klāja smagas, zaļas drānas krokas, kas tik tikko ielaida istabā vāju gaismu. Liekās mantas iznestas. Ar visu piesardzību guļamistabā tomēr oda pēc zālēm. Blakus istabā dienu un nakti dežurēja kopējas. Slimniece gulēja lielā melnkoka gultā ar sudraba izgreznojumiem aiz svītrota austrumu zīda aizkara. Uz batista spilvena tikko varēja saskatīt bālo, smalko Zosjas seju. Acis ar tumšajiem lokiem likās vēl lielākas, deguna galiņš kļuvis asāks, nesen vēl pilnīgās, skaistās lūpas slimīgi pielipušas pie zobiem. Krāšņie gaišie mati bija nogriezti, un meiča tagad atgādināja gadus piecpadsmit vecu zēnu ar smalku profilu un it kā uzzīmētām uzacīm.

— Dakter, kā jūs domājat — vai man ir labāk?... — tikko dzirdami jautāja slimniece, ar nespēcīgu kustību izbāzdama no segas apakšas novājējušu roku, kas bija balta kā marmors.

— Būtu labāk, ja jūs izrādītu vairāk pacietības, — sausi atbildēja ārsts, pārbaudīdams slimnieces pulsu pēc pulksteņa.

— Ak, man ir vienalga ... dzīvot vai nomirt... Nav

vērts dzīvot, dakter.

— Par to mēs abi parunāsim, kad būsiet izveseļojusies ...

Trešo nedēļu dakteris vadīja pie slimnieces gultas, soli pa solim pārdzīvodams visas slimības fāzes. Viņš pats tagad izskatījās pēc slimnieka: seja noliesējusi, acis iekritušas, āda kļuvusi tumša. Pirmo divu nedēļu laikā ārsts nebija gulējis pat trīs naktis.

Šās slimības vēsture ārstam visos sīkumos noskaidrojās jau otrā dienā pēc balles, lai gan viņš ne vārda par to neteica Ļahovskim. Zosjai dzelzs stiepļu vietā izrādījās vissievišķīgākie nervi... Pārvēršanās no meitenes par sievieti notika ar katastrofu tai mirklī, kad dakteris un Ļahovskis vismazāk to bija gaidījuši. Cauri kaprīzēm un dīvainībām lauzās pirmās sievišķīgās jūtas, lai gan arī tās drīzāk ^līdzinājās untumam nekā nopietnam pārdzīvojumam. Ārstu nomāca doma, ka Zosjas slimības cēlonis ir nevis mīlošas sievietes sirds sadragātās jūtas, bet gan slimīga patmīlība. Kā tad tā! Kad visi un viss pielūdza to, viņš, Loskutovs, viens pats izturējās pilnīgi vienaldzīgi; vēl vairāk — viņš deva priekšroku citai... Ārsts bija dziļi pārliecināts, ka Zosja nepavisam nemīlēja Loskutovu un pat nevarēja viņu iemīlēt, bet tikai pati sevi pārliecināja, ka mīl, un soli pa solim noveda sevi pie liktenīgās izskaidrošanās. Pat murgos Loskutova vārds nekad netika minēts viens pats, bet vienmēr kopā ar Nadeždas Vasiļ-jevnas vārdu. Lepnums un greizsirdība uz sāncensi — lūk, kur slēpās galvenie slimības cēloņi.

Diagnoze bija uzstādīta pareizi, atlika tikai palīdzēt slimības procesa dabiskajai gaitai un novērst cēloņus, kas varētu radīt jaunus sarežģījumus. Jaunais organisms stingri turējās pretī nevienādajā cīņā ar slimības lēkmēm, bet bija vairāki tādi brīži, kad dakteris sāka šaubīties par laimīgu iznākumu. Tika pat sasaukti divi konsīliji, bet gudrais areopāgs neizdarīja nekādus jaunus secinājumus. Sevišķi briesmīgas bija divas naktis, kad dzīvības liesma, likās, nupat, nupat izdzisīs pavisam... Zosja svaidījās šausmīgos murgos un nevienu nepazina; ārsts sēdēja viņas galvgalī un pa sekundēm skaitīja slimības gaitu kā kapteinis, kas vada savu kuģi trakojošā jūrā. Viņš bija gatavs atdot pusi dzīves, lai atvieglinātu šā jaunā

ķermeņa ciešanas, bet zinātne izrādījās bezspēcīga sniegt palīdzīgu roku, un atlika tikai gaidīt.

Reiz naktī, kad visi mājā gulēja ciešā miegā, Zosjai kļuva sevišķi slikti. Viņa sāka svaidīties uz sava spilvena.

— Dakter, dodiet man savu roku... — slimniece čukstēja. — Man būs vieglāk ...

Viņa krampjaini pieķērās ar savu kvēlojošo mazo rociņu pie viņa rokas un tādā stāvoklī atmetās uz spilvena; viņai šķita, ka lēni gāžas kādā dziļā bedrē un tikai ārsta roka vēl spēj noturēt viņu zemes virsū.

— Paklausieties, dakter, — es taču nemiršu?... — Zosja čukstēja, acis neatvērdama. — Kaut gan visi ārsti tā saka saviem pacientiem... Dakter, es līdz šim biju nejauka meitene... Es neko nedarīju citu labā... Neļaujiet man nomirt, un es pārvērtīšos, kļūšu laba. Ak, kā man gribas dzīvot... dakter, dakter!... Es agrāk tik viegli skatījos uz dzīvi un cilvēkiem... Bet dzīve ir tik īsa — kā viendienītes mūžs.

Tā bija tā krīze, ko ārsts ar pamirušu sirdi bija gaidījis trīs nedēļas. Agri no rīta, kad Zosja pirmo reizi visā savas slimības laikā iemiga mierīgā miegā, kādā guļ cilvēks, kas atveseļojas, viņš grīļodamies iegāja Ļahovska kabinetā.

— Mirst?! — galvu saķēris, jautāja Ļahovskis; viņu bija izbiedējusi ārsta pelēkā seja un apmiglojušās acis.

— Nē, glābta .. t

Ļahovskis iešņukstējās kā bērns, pieplakdams ar seju pie ārsta rokas, un pateicības jūtu uzplūdā apklāja to ar skūpstiem; no viņa acīm lija asaras, bet tās bija laimes asaras.

III

Privalovs pārdzīvoja savas nelikumīgās laimes medusmēnesi. Patiesību sakot, viņš peldēja pa straumi, kas pirmajā mirklī ierāva viņu savā virpulī un nesa uz priekšu valdonīgā putojošā vilnī. Kad viņš iznāca no Polovodova mājas tajā ievērojamās balles dienas naktī, aiznesdams uz sejas Antoņidas Ivanovnas neprātīgo skūpstu pēdas, viņā pamodās sirdsapziņa un iekšējā balss teica: «Tu taču nemīli šo sievieti, kura nule apbēra tevi ar glāstiem...»

— Nēr es mīlu viņu! — Privalovs centās pats sevi pārliecināt. — Nē, es mīlu viņu ...

Otrā dienā Privalovs gandrīz jau bija piebraucis pie Polovodova mājas, kad atcerējās, ka Antoņida Ivanovna nolikusi viņiem satikšanos pie mātes. Privalova ierašanās Agripinu Filipjevnu izbrīnīja un iepriecināja.

Privalovam likās, ka tā noprot viņa apciemojuma īsto iemeslu, un viņš vairākas reizes atvainojās, ka apstākļi nav ļāvuši viņam ierasties pie tās otro reizi, kā bija solījies.

Stunda, ko Privalovs pavadīja vienatnē ar Agripinu Filipjevnu, viņam likās bezgalīgi gara, un viņš gribēja jau atvadīties, kad priekšnamā atskanēja steidzīgs zvans. Privalovs nodrebēja un mazliet samulsa, viņam krūtīs it kā kaut kas pārtrūka... Bez šaubām, tā bija viņa, tie bija viņas soļi. Antoņida Ivanovna sataisīja izbrīnījušos seju, sastopot Privalovu maman buduārā, laiski pasniedza viņam savu roku un gurdeni atslīga dīvāna stūrī.

— Tu, liekas, vakar ļoti jautri pavadīji laiku? — Agri-pina Filipjevna jautāja meitai.

— Nē, maman... Ja nebūtu Sergeja Aleksandriča, es aiz garlaicības būtu nomirusi, — Antoņida Ivanovna atbildēja negribīgi, iesāņus uzmetusi acis Privalovam. — Bet jūs, Sergej Aleksandrič, protams, līksmojāt uz nebēdu ... pēc balles, — viņa piebilda jau ar smaidu. — Man Aleksandrs kaut ko tādu stāstīja ...

— Es brīnos, ka Aleksandrs Pavličs uzskata par vajadzīgu stāstīt tev tādus sīkumus, — Agripina Filipjevna bargi piebilda.

— Kas tad tur sevišķs, maman? ... Sergejs Aleksandričs taču ir brīvs cilvēks. Balle izjuka pašā lielākajā jautrības brīdī, un tad viņi devās to pabeigt...

Polovodova vēl nekad nebija bijusi tik skaista, kāda tā šķita Privalovam tagad, un, kad Agripina Filipjevna beidzot atstāja viņus divatā, viņš nedroši piegāja pie tās, lai noskūpstītu pastiepto roku.

— Paklausies, — Antoņida Ivanovna iesāka, kad Privalovs pieplaka ar lūpām pie viņas kakla, — vecā tūlīt visu nojautusi... Tu izturies nepiedodami muļķīgi! Labi, ka mums nav no viņas ko baidīties. Kāda tev šodien muļķīga seja.

Šo mazliet bargo toni nomainīja kvēls skūpsts, un Po-lovodova tikko paspēja pieņemt savu parasto garlaikojošos un laisko izskatu, kad viesistabā kļuva dzirdami tuvojošās maman soļi. Privalovam no laimes uzplūda satumsa acīs, un viņš bija spējīgs noskūpstīt pat Agripinu Filipjevnu. Pārējais apmeklējuma laiks pagāja ļoti jautri. Privalovs pļāpāja un smējās pavisam bezrūpīgi, Antoņi-das Ivanovnas skaisto acu siltā skatiena valdzināts.

Iesākumā satikšanās notika laikā, kad Polovodovs atradās darbā bankā. Privalovs ieradās tieši tad, kad mājastēvam vajadzēja aiziet no mājas, un viņš katru reizi lūdza viesi viņu pagaidīt, lai kopīgi paēstu pusdienas. Tie bija laimīgi mirkļi... Antoņida Ivanovna, pavadījusi vīru, aizmirsa savu laiskumu un muļķojās kā institūta audzēkne.

Privalovs ar katru dienu vairāk un vairāk pieķērās šai neizprotamajai dabai, kas viņu vilka savos skāvienos ar visu mīlas burvību. Antoņida Ivanovna katru reizi tam likās it kā cita sieviete; viņa neatkārtojās ne savos glāstos, ne kaisles uzplūdos, ne untumos. Pēc viņas sejas nevarēja atminēt, ko viņa domā šai mirklī. Ar visnopietnāko seju viņa pļāpāja tūkstoš jaukas muļķības, kā prot runāt tikai sievietes, kas jūt, ka viņas tiek mīlētas; kaprīzes un pat dusmu uzliesmojumi bija piebārstīti ar visnegaidītākajiem iekvēlojušās kaisles izpaudumiem kā ar ziediem. Privalovs dienu no dienas dzēra saldo mīlas indi, šās sievietes, kura prata pilnīgi iekarot viņa maigo, pieļāvīgo sirdi, kaķenes glāstu ieaijāts. Agrākās Antoņidas Ivanovnas it kā nebija, bet bija cita sieviete, kas, likās, nepazina robežu iegribām un savas fantāzijas skurbino-šajā tvanā neprātīgi dedzināja divas dzīves.

— Es neko neprasu no tevis... Saproti — neko! — viņa teica Privalovam. — Ja mīli — labi, ja pārstāsi mīlēt — raudāt neraudāšu... Tomēr man bieži uznāk vēlēšanās nožņaugt tevi, lai tevi neiegūtu cita sieviete. Dažreiz man gribas, lai tu mani krāptu, pat sistu... Man ir par maz tavu glāstu un skūpstu, saproti? ... Krievu sieviete taču jāsit, lai viņa būtu pilnīgi laimīga!. £I

Bet pārāk bieži satikties Polovodovu mājā beidzot kļuva neērti. Tad Antoņida Ivanovna nolēma apmeklēt Sabiedrisko klubu, kura loceklis Privalovs skaitījās jau vairākus mēnešus, lai gan ne reizi nebija tur gājis.

Sabiedriskais klubs atradās divstāvu mūra ēkā Kalna ielā, vienu kvartālu aiz vecās Privalovu mājas. Garajā priekšistabā, kur gar sienām karājās viesu kažoki, apmeklētāju apņēma tā traktieru atmosfēra, kas viscaur piesātināta ar remdeno virtuves aromātu un tabakas dūmiem. Sabiedriskā kluba apakšējā stāvā atradās vairākas mazas istabas, kurās bija novietoti zaļi kāršu galdiņi; šeit valdīja slavenais Sibīrijas vists un vints, tā varoņi bija Ivans Jakovļičs, Lomtevs un kompānija. Tepat — laikam sirdsapziņas šķīstīšanai — piemetušās divas istabas — viena biljardam, otra — lasītava; tomēr šīs divas istabas pa lielākai daļai stāvēja tukšas un noderēja tikai dažām noslēpumainām tête-à-tête, kad tika rakstīti bez-naudas vekseļi, kad labam cilvēkam tika lūgts aizdot naudu, lai varētu atspēlēties, beidzot, šeit pat uz pītiem Vīnes dīvāniņiem atvilka savu nemierīgo elpu tie, kas pie zaļā galda cietuši pilnīgu neveiksmi, un atpūtās Bakha pielūdzēji.

No priekšistabas diezgan šauras kāpnītes veda otrajā stāvā; margas bija nosegtas ar putekļainiem oleandriem un vēl kaut kādiem zaļumiem, kas ar savām adatām kā ar nagiem ķērās balles tērpu šlepēs. Pirmo reizi apmeklējot klubu, Privalovs ilgi klaiņoja pa apakšstāva istabām, kur pie galdiem sēdēja pa lielākai daļai viņam pilnīgi sveši cilvēki. Viņš ieklausījās piebraucošo kamanu troksnī un klusinātās balsis priekšistabā; viņš dzirdēja sieviešu balsis, tērpu šalkoņu un uzmanīgus, vieglus soļus uz kāpnēm. Drīz vien no priekšistabas atplūda vilnis visdažādāko smaržu, kādas lieto tālā provincē, — oda pat pēc kampara, kas vasaru bija salikts kažokos pret kodēm.

Beidzot Privalovs nolēma uzkāpt otrajā stāvā, dāmu valstībā. Uz kāpnēm viņu sagaidīja Hionija Aleksejevna ar draudzīgu izsaucienu:

— Af beidzot arī jūs, Sergej Aleksandrič!. s. Es domāju, ka jūs šodien neatbrauksiet.

— Nē, es jau sen esmu šeit.

— Pie mums klubā ir jaukta sabiedrība, — paskaidroja Hionija Aleksejevna pa ceļam uz deju zāli, kur ļoti slikts orķestris čīgāja aizvēsturisku polku. — Var sacīt, mēs esam iekārtojušies pilnīgi demokrātiski: šeit ir gan komiji, gan zemi ierēdņi, gan silei tirgonīši, gan skolotāji... Bet ir arī mūsu beau monde pārstāvji: kalnu inženieri, advokāti, prokurors, zeltrūpnieki, rūpnieki, ārsti... Un kāda bagātīga skaistu dāmu izvēle! ...

No siltumnīcas pārbūvēta slikta zālīte bija vāji apgaismota ar kādām desmit lampām; pie sienām karājās neglītas egļu skuju vītnes, izraibinātas ar papīra puķēm. Šīs vītnes piešķīra zālei bēru noskaņu. Gar sienām uz nodilušiem dīvāniņiem krāsainā špalerā novietojušās dāmas; dziļāk, uz mazas estrādes, kas aizstāja skatuvi, atradās orķestris; virieši drūzmējās pie durvīm. Kādi divdesmit pāri virpuļoja pa zāli, saceldami kodīgu putekļu mākoni.

Pārējās kluba telpas sastāvēja no sešām diezgan palielām istabām, kas salīdzinājumā ar apakšstāvu un deju zāli bija iekārtotas greznāk: vidējas turības galvaspilsētas traktieros var ieraudzīt tādas pašas samākslotas mēbeles, tādus pašus riekstkoka imitācijas trimo, izbalojušus aizkarus pie logiem un durvīm. Vienas istabas apdare bija sarkanā krāsā, otras — zilā, trešās — zaļā utt. Uz dīvāniņiem sēdēja dāmas un vīrieši, kas pavadīja Privalovu ar ziņkāriem skatieniem.

— Lūk, šī dāma ar rozi matos, — Zaplatina paskaidroja, — katiu sezonu maina mīļāko, bet tā tur, pelēkajā tērpā ... Sveicināta, Pelageja Semjonovna!... Pievērsiet, lūdzu, uzmanību šai meičai: ļoti bagāta jaunava — un kāda skaistule, bet tēvs bija miesnieks. Un uzvedas tik labi, neienāks ne prātā, ka cēlusies no zemniecēm. Jā ... Tēvs vīzēs staigāja!...

Privalovs ar grūtībām tika vaļā no Hinas nelūgtās laipnības un palika bufetē, kuras durvis veda tieši uz kāpnēm, tā ka varēja redzēt visus, kas gāja iekšā deju zālē. Ar Hinu vajadzēja būt laipnam, tāpēc ka viņa varēja nākotnē noderēt.

— Sergej Aleksandrič, draudziņ! ...

Privalovs juta, ka kāds apskauj ar rokām viņa kaklu un sāk skūpstīt; tas bija Mozus, kas pa gabalu smirdēja pēc degvīna.

— A, sveiks, Viktor Vasiļjič! — Privalovs kļuva priecīgs. *— Es tevi tik sen neesmu redzējis. Kur tad tu biji pazudis?

Mozus, smaidīdams piedzēruša cilvēka smaidu, tikai atmeta ar roku.

— Bet vecais mums... — viņš skumīgi ierunājās, — krietni sašķiebies prātā. Jā! Māte reiz jautāja par tevi... Bet tu, brāl, nedari labi, mūs aizmirsdams ... nedari labi! Es tev saku acīs, lai gan tu esi miljonārs. Man nospļauties par taviem miljoniem, bet tu tomēr labi nedari! ... Nadja tāda savārgusi, Veriņa metusies uz lūgšanām ... Es jau mājā reti iegriežos, tādēļ ka mēs ar Daņi-lušku tagad metam pa lampu ... Bet man žēl veču un ari raāšeļu žēl, jo īlenu maisā nenoslēpsi, un pilsētā — «ču-ču-ču ... Baharevs izputējis! ... Baharevs bankrotējis! ...»

— Bet tie taču ir nieki, Viktor Vasiļjič. Vasilijs Nazaričs tiks atkal uz kājām ...

— Protams, tiks, velns viņus visus lai parauj! — Mozus iesaucās, dauzīdams ar dūri pa galdu. — Vai tad šie mēsli var vecajam līdzināties ... Paskat, staigā ... Ha-ha! ... Muļķi!... Vasilijs Baharevs tikai pirkstiņu pakustinās, un viņam no visām spraugām līdīs ārā zelts. Kā tikai pavasari sagaidīsim, kopā ar veco laidīsimies uz raktuvēm, un viss būs kārtībā. Saproti?

— Mozu! — Baharevam uzsauca pienākušais Dāvids ķahovskis. — Iesim ... Katja ir šeit!

— Pagaidi, man jāaprunājas ar Privalovu, — Baharevs ietiepās. — Vai tu pazīsti Katju Kolpakovu? Nē? Nu, brāl, tad tu šeit Uzlā sēdi un badi gaisu ar degunu... Kā viņa, bestija, dejo kankānu! Saproti, viņu pats Ivans Jdkovjičs iemācījis ...

— Vai patiešām tā ir tā pati Katja Kolpakova? — Privalovs brīnījās.

— Kura tad cita? Ha-ha!... Kolpakovi ir tikai vieni. ? s Vecā lūdz dievu, bet Katjeņka... Are, tur jau viņa nāk, rudiņā!...

Mozus norādīja uz kādu vidēja auguma meiču ar zilām acīm un brīnišķīgiem, zeltainiem matiem, kuri kā zīda aploce ietvēra viņas draisko, blāvo seju ar tikko manāmiem vasaras raibumiem pie deguna. Viņa gāja zem rokas ar kādu inženieri un mazliet šūpojās uz augstajiem papēžiem.

— Es dzirdēju, ka Sofja Ignatjevna atveseļojoties? — Privalovs jautāja Dāvidam.

— Jā, liekas... — jaunais cilvēks atbildēja vienaldzīgi, apseglodams savu garo degunu ar zelta pensneju.

— Viņai kaut kāda dīvaina slimība.. * Mozu, nu

iesim taču, citādi tas velna Glazkovs atkal nocels mums Katju.

— Nu, brāl, tu runā niekus: viņai šodien seanss ar ķepjoškinu, — Mozus apgalvoja, virzīdamies uz bufetes durvīm; no pusceļa atgriezās atpakaļ pie Privalova, ilgi draudēja tam ar pirkstu, smaidīdams muļķīgu dzērāja smaidu un šūpodams galvu, un beidzot noteica: — Bet tu, brāl Privalov, tā nekas... He-he! Nē, neesi kļūdījies! ... Tai Tonītei, velns viņu rāvis, tāda uguns iekšā. Un krūtis? ... Nu, tu jau to labāk zini...

Šis atklātais mājiens no sākuma Privalovu nepatīkami aizskāra, bet tad viņš nomierinājās, jo Mozus pļāpāja dzērumā un rītu jau būs visu aizmirsis.

Gaidīdams Polovodovu, Privalovs vēroja publiku. Bufetē un lejā sēdēja ģimeņu tēvi, komersanti, naudas dūži; augšā no istabas istabā staigāja pie vīra izdodamo meitu aktīvā armija, kas atradās māmiņu, krustmāmiņu un vienkārši dāmu aizsardzībā, kuras bija «izvedušas» meičas sabiedrībā. Hina šajā kustīgajā, smaidošajā pūlī peldēja kā līdaka ūdenī. Viņa visus pazina, visiem prata izpatikt, uzsmaidīt, pateikt laipnu vārdu. Pavecāko meitu māmiņas raudzījās uz Hinu ar bailēm un cerībām — kā uz likteni. Hinas reputācija bija sen nostiprinājusies: prece, kas zaudējusi jebkuru cerību, ka to nopirks, caur viņas veiklajām rokām aizgāja kā īsta. Kādam desmitam jaunu dāmu par savu laulības laimi bija jāpateicas vienīgi viņai.

Pa kāpnēm šai brīdī nāca augšā Polovodovi. Privalovs redzēja, kā viņi apstājas deju zāles durvīs, kur viņus ielenca vesels pūlis pazīstamu vīriešu un sieviešu; Anto-ņida Ivanovna smaidīja pa labi un pa kreisi, ar acīm meklēdama Privalovu. Kad orķestris sāka spēlēt valsi, Polovodovs nodejoja vairākas tūres ar sievu, tad nodeva to kāda kavaliera rokās, bet pats, slaucīdams seju ar kabatlakatiņu, devās uz bufeti. Pamanījis Privalovu, viņš plati izpleta savas garās kājas un izbrīnā sarāva uz augšu plecus.

— Jūs arī!... — viņš beidzot noteica. — Man To-nīte stāstīja par jums, bet es neticēju... Ko gan jūs te sēžat, Sergej Aleksandrič, iesim labāk lejā: tur sastapsim daudz pazīstamu cilvēku.

— Es iešu mazliet vēlāk, bet tagad apsveicināšos ar Antoņidu Ivanovnu, — Privalovs atbildēja.

— Skatieties, ka nepiešmaucat! — Polovodovs padraudēja ar pirkstu. — Mēs tur varētu sastādīt ļoti jauku kāršu partiju... Starp citu, vai Kolpakovu redzējāt?

— Jā, Mozus man viņu parādīja.

— Lauvu māte — vai nav tiesa? Bet vai ievērojāt, kāds viņai sejas ovāls? — Polovodovs noskūpstīja pirkstu galiņus un piebilda, it kā sevi attaisnodams: — Es patiesībā esmu Muižnieku biedrības loceklis, bet šeit ierakstījos, nepieciešamības spiests, — te allaž salasās veikalnieki, _citādi nevar ...

— A, beidzot arī jūs... — Antoņida Ivanovna novilka, kad Privalovs ar viņu sasveicinājās. — Aizvediet mani kaut kur, kur nav tik karsts un smacīgs kā šeit...

Viņa raudzījās uz Privalovu ar bērnišķīgi padevīgu skatienu un, sniegdama viņam roku, klusu jautāja:

— Vai tu uz mani nedusmojies?

— Par ko? — Privalovs brīnījās.

Polovodova paraudzījās apkārt un savilka vieglu grimasi.

— Te taču ir īsts krogs... — viņa sacīja, ar labo roku derdzīguma pilna paceldama kleitas šlepi.

Viņi iegāja zaļajā stūra istabā, kur bija vājš apgaismojums un publika nedrūzmējās pašā deguna priekšā. Bet, tikko viņiem bija izdevies apmainīties nedaudzām frāzēm, ieradās sulainis frakā un piegāja tieši pie Pri-valova.

— Jūs meklē, Sergej Aleksandrič, — viņš godbijīgi sacīja, burzīdams rokās salveti.

— Kas?

— Tur, lejā ... Jūsu cilvēks.

Privalovs atstāja Polovodovu un nokāpa lejā, kur priekšistabā patiešām viņu gaidīja Ipats ar vēstuli rokā.

— Ar kuljēru ... — viņš sacīja, mīņādamies no vienas kājas uz otru. — Es nule biju iesācis tīrīt zābakus, bet kā sāka bungot logā ... dieva vārds! ...

Privalovs viņā neklausījās un steidzīgi pārlasīja vēstuli ar Šatrovas rūpnīcas zīmogu. To rakstīja Kostja. Viņš saņēmis no Pēterburgas ziņas, ka aizbildnības lieta ievil-ksies ilgi, ja Privalovs cik iespējams ātri pats neieradīsies tur, lai tūlīt sāktu rūpēties par lietu senātā. Ba-harevs lūgtin lūdza Privalovu Uzlā visu pamest un braukt uz Pēterburgu. No šīs ziņas Privalovs nosvīda aukstiem sviedriem: tā bija pavisam nelaikā .

— Nu, kas ir? — Antoņida Ivanovna jautāja ar skatienu, kad Privalovs atgriezās savā kaktiņā.

Viņš pasniedza tai vēstuli.

— Tātad tu mani pametīsi? — viņa jautāja klusā balsī, acis nolaidusi, ar vienu roku taustīdama kādu sava tērpa volānu.

— Tonīt, es nevaru pamest šo lietu... Saproti jel, ka no mana brauciena būs atkarīgs visu rūpnīcu liktenis.

Viņa klusēja, galvu nepaceldama.

— Šis brauciens prasīs man, vislielākais, mēnesi laika, — Privalovs turpināja, juzdams, ka viņam zūd pamati zem kājām.

— Nav taisnība ... Tu neatgriezīsies! — Polovodova atteica. — Es jau to iepriekš nojautu ... Bet tu jau zini — es negribu tevi ierobežot... Dari tā, kā tev labāk, bet par mani, lūdzu, nerūpējies. Un kas gan es tev esmu, ja tā padomā ...

Antoņida Ivanovna rūgti pasmaidīja un pacēla acis.

— Tonīt, dūjiņ... Ko tad lai es daru? —s Privalovs lūdzās. — Nu, pasaki...

— Neuzdrošinos tev dot padomu, Sergej, bet tavā vietā es darītu tā: uz Pēterburgu sūtītu savu pilnvaroto, bet pati paliktu Uzlā, lai varētu sekot ir rūpnīcām, ir aizbildņiem.

Privalovs kļuva domīgs; šis padoms solīja daudz vilinošu iespēju, no kurām pašu svarīgāko Antoņida Ivanovna augstsirdīgi noklusēja, proti, pie tiem iemesliem, kuru dēļ Privalovam vajadzēja palikt Uzlā, viņa nepieskaitīja pati sevi. Šī augstsirdība un padevība uzvarēja Privalovu.

V

Nicolas Verjovkins ar lielāko prieku bija ar mieru braukt uz Pēterburgu, — pirmkārt, tādēļ, lai beidzot piekļūtu tām vietām, kurās slēpās īstie rūdītie blēži, otrkārt, viņam, kas bija ilgi nīcis nomaļā provincē, gribējās mazliet izklaidēties.

— Vai atceraties — es jums stāstīju par pavedienu? — Nicolas jautāja Privalovam.

— Jā, atceros ...

— Nu, tas tagad ir manāms, šis pavediens,. fi

— Proti?

— Vai atceraties manu krusttētiņu, kas bija atbraucis šurp zivtiņas makšķerēt? ... Nu jau sāk kosties...

— Galīgi neko nesaprotu.

— Arī es nesaprotu daudz, bet, zināt, tādiem kā man attiecībā uz šiem pavedieniem izveidojas sevišķas spējas saost.. . Patiešām, kāda velna pēc krusttētiņš brauca šurp? Kāds vējš viņu vēlāk aizpūta pie Ļahovska un vēl kopā ar Polovodovu? Tā, mīlīt, iznāk tāda trīsvienība, ka ne pats velns netiks gudrs.

— Man liekas, ka jūs, kā franču sakāmvārdā teikts, virā meklējat klavieru stīgas...

— Ir, ir zināma priekšnojauta... Nu, bet slikti rādās, labi būs. Paņemsim priekšā arī krusttētiņu. Bet jūs šeit, galvenais, nedodiet mieru Ļahovskim, elpu atvilkt viņam nejaujiet un Polovodovam arī. Ar viņiem nav ko ceremonēties ...

Tādā kārtā Nicolas Verjovkins pēc trim dienām, satuntuļojies briežādas kažokā, brāzās uz Pēterburgu, bet Pri-valovs palika Uzlā.

Privalovs savu laiku pavadīja četrās vietās, kur viņš varēja sastapties ar Antoņidu Ivanovnu: Hinas viesistabā, Verjovkinu mājā, klubā un beidzot Polovodova mājā. Hinas viesistabas un kluba apmeklēšana bija tikai bēdīga nepieciešamība, jo mīlētājiem nebija citur kur dēties; Polovodova mājā bija nesalīdzināmi vairāk ērtību, bet tur aizvien draudēja briesmas no katra stūra. Toties Verjovkinu māja sniedza visas ērtības, kādas vien varēja vēlēties: īvans Jakovļičs toziem spēlēja loti veiksmīgi un tāpēc mājā gandrīz nemaz nerādījās, Nicolas aizbrauca, Alla bija labi audzināta jaunkundze un raudzījās uz Privalovu ar pavisam nevainīgām acīm kā uz mājas draugu, ne vairāk. Pati Agripina Filipjevna... vispār tā bija pati dīvainākā sieviete, kuru Privalovs nekādi nevarēja izprast. Vai viņa kaut ko nojauta par meitas un Privalova attiecībām un, ja nojauta, tad kā skatījās uz līdzīga veida sakariem, — nekas nebija zināms, un Agripina Filipjevna arvien palika tā pati Agripina Filipjevna, kādu Privalovs to bija redzējis pirmajā reizē. No vienas puses, viņam kļuva neērti, iedomājoties, ka tā neko nemana un pēkšņi kādā jaukā rītā viss atklāsies ... Privalovam jau iepriekš kļuva kauns, ka viņš nostāda šo krietno ģimenes māti tādā šaubīgā stāvoklī.

No otras puses, viņam bija aizdomas, ka tikai ar Agripi-nas Filipjevnas gudro taktiku viss nokārtojies kaut kā pats no sevis, un oficiālās vizītes nemanot pārvērtušās par mājas drauga, tuva cilvēka apmeklējumiem, par ko nevienam ne prātā nenāks domāt kaut ko sliktu.

Dīvaini bija tas, ka šie biežie Privalova Verjovkinu mājas apmeklējumi padarīja vai traku Hioniju Alekse-jevnu. Viņai likās, ka Agripina Filipjevna tīšu prātu ņem nost viņai īrnieku, kas pēc visiem cilvēku un dieva likumiem pieder viņai vienai. Bērnības draudzeņu starpā draudēja izcelties naids, taču Antoņida Ivanovna ar mīlošas sievietes tālredzību pacentās apdzēst uguni pašā sākumā. Viņa vairākas reizes atvilka pie sevis Hioniju Aleksejevnu un apveltīja to ar tādām laipnībām, ar tādu uzmanību, tā appuišoja to, ka Hina ar visu savu četrdesmit gadu ilgo pieredzi padevās kārdinājumam un atmaiga. Bet, kad Antoņida Ivanovna lika viņai saprast, ka pilnīgi paļaujas uz viņas godīgumu un centīsies nepalikt viņai parādā, Hina pat apraudājās no aizkustinājuma.

— Zināt, Antoņida Ivanovna, man vienmēr bijis mazliet jūsu žēl, — viņa teica aizkustinātā balsī. — Protams, Aleksandrs Pavličs ir jūsu vīrs, bet es vienmēr teikšu, ka viņš ir augstprātis ... Jā! ... Varu iedomāties, kā jums jācieš no viņa augstprātības.

— Jūs maldāties, Hionija Aleksejevna, — Antoņida Ivanovna mēģināja strīdēties. — Aleksandram ir daudz citu trūkumu, taču augstprātīgs gan viņš nav...

— Ak, nestrīdieties, dieva dēļ! Augstprātis, tikai augstprātis! ... Tāds pats augstprātis kā Baharevi un Ļahov-ski... Vai esat dzirdējusi — vecais Baharevs braucis pie Ļahovska aizņemties naudu, bet tas viņam atteicis. Jā. Atteicis ... Kā jums tas patīk?

Kā Hina varēja zināt, ka Ļahovskis atteicies galvot par Baharevu, — tikai dievs to zina. Vismaz ne Ļahovskis, ne Baharevs nevienam par to nebija teikuši.

— Būšu pret jums atklāta, — Hina kaismīgi turpināja, skatīdamās Polovodovai acīs. — Es taču jūs pazinu, mon ange, vēl kā mazu meitenīti un varu atļauties tādu atklātību ... Jā?

— Runājiet vien ...

— Jūs nekad neesat mīlējusi savu vīru..

— Bet mēs taču, liekas, neesam arī tēlojuši iemīlējušos?

— Tas viss tā ir, bet cilvēka sirds, sevišķi sievietes sirds, Antoņida Ivanovna ... Ak, cik ļoti tā dažreiz cieš pilnīgi vientuļa, un neviens to nenojauš. Un, starp citu, atcerieties Ļermontovu:

Bet gadi tā aiziet —

Vislabākie gadi!

Hionija Aleksejevna centās kļūt par Antoņidas Ivanov-nas uzticības personu sirdslietās, bet saņēma pieklājīgu noraidījumu. Hinai mēles galā jau niezēja liktenīgais mājiens, ka viņa zina par Polovodovas attiecībām ar Privalovu, bet viņa laikā noturējās un palika ar sevi ļoti apmierināta, jo runāšana — sudrabs, bet klusēšana — zelts.

«Gan vēl kādreiz noderēs,» Hina sevi mierināja, atgriezdamās no Polovodoviepi ļoti jautrā garastāvoklī.

VI

Nadežda Vasiļjevna pēc ziemsvētkiem gandrīz visu laiku pavadīja savā istabā, no kurienes iznāca tikai uz pusdienām un arī vēl tad, kad gāja uz kabinetu pie tēva. Meičas istabai bija divi logi uz dārzu, un ar savu vienkāršo iekārtojumu tā atgādināja mūka celli: ar raibu katūnu apvilkts dīvāniņš pie vienas sienas, četri krēsli, kaktā dzelzs gulta, kumode un skapis ar grāmatām, rakstāmgalds, mazs darba galdiņš ar šujmašīnu — un tas viss. Jaunavai ļoti patika šī istabiņa, jo viņa varēja tajā palikt viena, cik gribēja. Bet, lai iegūtu tiesības uz tādu greznību kā atsevišķu istabu, Nadeždai Va~ siļjevnai bija jāiztur tā sīvā cīņa, kāda mūžīgi verd zem vecāku mājas jumta: Marja Stepanovna ne dzirdēt negribēja par atsevišķu istabu, jo kam gan skuķim atsevišķa istaba, kādi viņai tur svarīgi darbi?... «Grāmatā lasīt var visās istabās,» rūca sirmā vecticībniece. Visas bagāto vecticībnieku mājas bija iekārtotas pēc viena plāna: labākās istabas paliek kā parādes telpas — tukšas, bet ģimene saspiežas divās trīs istabās. Pašai ir vismaz guļamistaba, bet bērni parasti dzīvoja, kā pagadās.

s>53

Atsevišķa istaba vecākajai meitai likās Marjai Stepa-novnai visapvainojošākais jaunievedums un allaž bija kā skabarga acī. Viņa nekad te neiegriezās, tāpat kā vīra pusē. Veriņai nebija savas istabas, un viņa, mētādamās apkārt pa visu māju, neizjuta vajadzību pēc tās.

Pēdējās trijās nedēļās Nadežda Vasiļjevna pārāk daudz pārdzīvoja savā istabā un bija neizsakāmi laimīga jau tāpēc, ka varēja tādā kritiskā brīdī palikt viena. Viņa bija stipri pārvērtusies un novājējusi; acis lūkojās satraukti, kustībās jautās nogurums. Jaunava nespēja pat nodarboties kā agrāk, un atvērta grāmata palika neizlasīta, iesākts darbs krita ārā no rokām. Vienīgi mašīna arvien biežāk un biežāk tarkšķēja pāri pusnaktij, un Marja Stepanovna, klausīdamās šai nakts darbā, nevarēja vien nobrīnīties, «kas skuķei radusies par patiku uz šūšanu ...».

Kā brīnītos Marja Stepanovna, ja redzētu meitas darbu, — viņas dzīvē nāktu klāt daudz negulētu nakšu. Ātri tika izgriezti mazi krekliņi, bērnu paladziņi un viss vienkāršais bērnu veļas komplekts; drebošai rokai iznāca nevienāda vīle, un daudz, daudz reižu visu šo darbu slacīja meitenes rūgtās asaras. Cik daudz baiļu par nezināmo nākotni bija pārdzīvots pie šā darba, cik daudz smagu bēdu... Bet reizē ar darbu nostiprinājās un auga apņēmība iet un pasacīt tēvam visu, kamēr meitenes kritiskais stāvoklis nebija atklājies pats no sevis.

«No kā man būtu jābaidās?» tūkstošiem reižu jautāja pati sev Nadežda Vasiļjevna. «Es esmu pilngadīga un varu rīkoties, kā gribu ...»

Dažreiz jaunavas galvā pavīdēja nodevīga doma — aiziet no tēva mājas slepus; bet pret šo bēgšanu sacēlās viņas vienkāršā, atklātā dvēsele. Kādēļ gan šī krāpšana, ja arī tāpat dienu agrāk vai vēlāk viss atklāsies? Labāk lai viss nāk pār viņas galvu, tad ar mierīgu sirdsapziņu varēs atstāt tēva māju. Vairākas reizes Nadežda Vasiļjevna izgāja no savas istabas ar ciešu apņēmību tūlīt pat izskaidroties ar tēvu, bet viņai ik reizi nolaidās rokas, sāka drebēt ceļi, un viņa atkal atgriezās savā istabā, lai no jauna pārdzīvotu savas slepenās mokas. Un cik nakšu nepagāja bez miega, cik asaru netika izraudātas.

Beidzot jaunava nolēma izskaidroties ar tēvu. Viņa uzvilka savu vienkāršo brūno kleitu un gāja pie tēva

uz kabinetu. Pa ceļam viņa sastapa Veriņu. Nadežda Va-siļjevna klusējot noskūpstīja māsu un iegāja tēva pusē; viņai aizrāvās elpa, kad viņa. satvēra durvju rokturi.

— Tā esi tu, Nadja? — Vasilijs Nazaričs jautāja, nepaceldams galvu no kāda darba.

— Jā, es, tēt.

— Kas tev kaiš, tu esi nopietni slima? — Vasilijs Nazaričs jautāja, laipni skūpstīdams meitu. — Nu, sēdies...

— Nē, es esmu vesela ... jūtos labāk.

Iestājās īss klusuma brīdis; vecais vīrs krēslā smagi pagriezās: viņam kā durtin iedūra kāda smaga priekšnojauta.

— Vai kas noticis, Nadja?... — viņš jautāja, satraukti lūkodamies meitai acīs.

— Nekas sevišķs nav noticis, tēt, izņemot to, ka esmu atnākusi pie tevis ...

Nadežda Vasiļjevna pārlaida skatienu istabai, it kā jau iepriekš atvadītos no mīļajām sienām, bet tad viņas acis apstājās pie tēva. Šis ciešais, dziļais skatiens, pilns noslēpumainas apņēmības, galīgi apmulsināja Vasiliju Nazariču, un viņš nedroši paberzēja ceļgalu.

— Tēt, — Nadežda Vasiļjevna iesāka, atsēzdamās tuvākajā krēslā, — es tagad domāju, lūk, par ko... Kāpēc daba ir netaisna pret cilvēkiem: vieniem tā dod fizisku spēku, otriem — fizisku vājumu.. . Kāpēc katra nelaime ar visu savu smagumu gulstas vispirms uz sievieti? Kāpēc sievietei, kam liegta jebkāda sabiedriskā darbība, pat mājās nav pašai sava kakta un viņu vienmēr var izdzīt no mājas tēvs, brāļi, vīrs, visbeidzot, pašas dēli? Kāpēc ģimenē, kur sieviete vienīgi var dzīvot, jau no pašas dzimšanas viņa nolemta nebrīvei? Tas, ko vīriešiem piedod kā palaidnību, sievieti pazudina uz visiem laikiem... Paraugies, kāda bezgalīga stāvokļa atšķirība ir ģimenē starp māsām un brāļiem... Vai tas viss ir taisnīgi, tēt?

— Es šodien tevi lāgā nesaprotu, — Vasilijs Nazaričs sacīja. — Ko tu ar to gribi sacīt?

— Lūk, ko, tēt...

Nadežda Vasiļjevna smagi ievilka elpu un tāda kā izbijusies palūkojās uz tēvu, viņai kļuva nepanesami smagi.

— Pieņemsim, ka bagātā ģimenē ir dēls un meita, — viņa turpināja drebošā balsī. — Abi pilngadīgi... Dēls satiekas ar kādu meiteni, kas viņam patīk, bet nepatīk vecākiem; meita satiekas ar kādu cilvēku, kas patīk viņai un ko neieredz viņas vecāki. Dēlam uzrodas bērns... Kā uz to raudzīsies tēvs un māte?

— Neslavēs, protams! Vai tad ir labi krāpt meiteni?

— Nē, paklausies tālāk... Pieņemsim, ka tas pats noticis ar meitu. Kas tagad notiek? ... Dēlam vecāki piedos pat tai gadījumā, ja viņš neapprecēs sava bērna māti un vienkārši atmetīs viņai kaut kādus grašus. Pavisam citādi ar meitu un viņas bērnu ... Viņai brūk virsū viss: ģimenes dusmas, sabiedrības nicinājums. Tas, kas dēlam ir tikai nepatikšanas, meitai — mūžīgs negods... Vai tas ir taisnīgi?

— Tu man uzdod sarežģītu mīklu..; — Vasilija Na-zariča balss bija pārvērtusies, dobja. — Dēls neatnesīs nekā sev līdzi tēva mājā, bet meita ...

— Tas ir vēl sliktāk, tēt: dēls pametīs savu bērnu svešā ģimenē un ar to uzvels viņam un viņa mātei visu atbildības smagumu... Meita, mazākais, ar savu kaunu izpērk daju pašas vainas, un cik daudz viņai jāpanes tīri fizisku ciešanu, cik rūpju un pūlu, kamēr bērns paaugas! ... Kāpēc vecāki izdzen paši savu meitu no mājas, bet dēlam piedod?

— Meitas zina, kas viņas gaida, tāpēc viņām sevi iāsargā...

— Nē, tēt. tā ir netaisnība, briesmīga netaisnība...

— Kādēļ tu visu to saki? — Vasilijs Nazaričs it kā ievaidējās un, palūkojies meitai sejā, ko bija pārklājis nāves bālums, saprata vai, pareizāk, sajuta ar visu savu būtni šausmīgo patiesību.

— Šī bagāto vecāku meita esmu es ...

— Tu ... tu ... tu ... — vecais vīrs šļupstēja kā neprā-tīgs; gar acīm viņam griezās spilgti loki, un viņš ievaidējās.

— Agrāk es neuzdrošinājos tev visu pateikt... Man bija žēl, baidījos, ka nenonāvēju tevi ar savu atzīšanos ...

— Bet sevis?! ... Sevis ... Ak kungs ... dievs ... Sevis tev nebija žēl! — nelabā balsī iekliedzās vecais un, dobji elsodams, saķēra savu sirmo galvu.

— Es nenožēloju, tēt...

Baharevs asiņu pielijušām acīm paskatījās uz meitu, pielēca no krēsla un aizsmakušā balsī nočukstēja:

— Man vairs nav meitas ... Man atliek tikai kauns ... Ak kungs! ... Tā vien man vēl trūka! Man vairs nav meitas! ... Saproti: nav, nav, nav meitas ...

— To es zināju ... es tūlīt aizeju ...

— Nē, tu neaiziesi. .. Ak kungs! Nadja, Nadja!.. * Un kas tevi piekrāpa?! Kas? ...

— Mani neviens nav piekrāpis... — jaunava čukstēja, aizklādama ar rokām seju; starp baltajiem pirkstiem lija lielas asaru lāses.

— Nelietis! Godīgi cilvēki tā nedara. .. Viņš ir nelietis, nelietis... tam gribējās pasmieties par maniem sirmajiem matiem ... par manu vecumu.

— Tēt, tu veltīgi dusmojies; ar to nekas nebūs līdzēts. Ja tu gribi man ko sacīt uz šķiršanos, parunāsim mierīgi ...

— Uz šķiršanos?! Mierīgi?! Mans dievs... Nē, tu nekur neiesi... es tevi dzīvu iemūrēšu četrās sienās, un tu dienas gaismu neredzēsi... Uz šķiršanos! Vai tu gribi, lai es tevi nolādu uz šķiršanos? ... Un nolādēšu ar... Esi nolādēta tu, esiet nolādēti abi divi! ...

Nadežda Vasiļjevna juta, kā pār viņas galvu noliecas dusmu izķēmotā tēva seja, kā savelkas viņa dūres, kā dreb viss viņa ķermenis, un padevīgi gaidīja, kad viņš to saķers un izmetīs pār slieksni.

— Paklausies, tēt... es nekad neko neesmu no tevis lūgusi, — viņa ierunājās, un valdzinošs maigums ieskanējās viņas trīsošajā balsī. — Mēs šķiramies varbūt uz visiem laikiem... Es vēlreiz tevi lūdzu — nomierinies ...

Šī lūdzošā, maigā balss lika vecajam vīram mazliet atjēgties: viņam tā patika klausīties savas meitas balsī... Šās balss skaņas aiznesa viņu laimīgajā pagātnē. Viņš tieši tagad atcerējās, kā, maza meitene būdama, Nadja gulēja uz nāvi slima un kā viņš rūgti raudāja pie bērna gultiņas. Kādēļ viņa nenomira toreiz, savas bērnišķīgās nevainības oreolā? ... Vēlāk, kad viņai bija divpadsmit gadu, viņa izkrita no ekipāžas un pakļuva zem zirga. Kā tad viņam nodrebēja sirds, kad viņš ieraudzīja bailēs nobālušo bērna sejiņu un rociņas, kas nevarīgi tvēra zemi... Ritenis, likās, tūlīt, tūlīt sašķaidīs mazo bērna ķermenīti, kad viņš ar spēku, kādu dod tikai izmisums, ar vienu kustību apgāza smago ekipāžu, un meitene palika vesela un neskarta ... Kādēļ viņu toreiz nesašķaidīja šis ritenis, lai tiktu saglābts mājas gods un viņa glābta no mūžīga kauna? ...

Baharevs atkrita krēslā, un sirmā galva nespēkā noslīga uz krūtīm; trako dusmu lēkme bija izsmēlusi pēdējos spēkus, un tagad lija bezspēcīgas veca vīra asaras.

— Tēt, mīļais... piedod man! — viņa iesaucās, nomezdamās tēva priekšā ceļos. Viņa nenobijās no tā dusmām, bet šīs asaras atņēma viņai pēdējās enerģijas atliekas, un viņa ar bērnišķīgu padevību piespieda savu gaišbrūno galvu pie tēva rokas.

— Tēt, tēt... Es taču tevi redzu varbūt pēdējo reizi! Mīļo, mīļo tēt...

Neizsakāma žēluma un maiguma lēkmē viņa skūpstīja tā drēbju malas. Kabinetā uz mirkli iestājās smags klusums.

— Tēt... es nekad un nekur tevi neesmu krāpusi... Es pielūdzu tevi... Un arī tagad es esmu tāda pati. Es nevienam nekā slikta neesmu darījusi, izņemot tevi.

— Kādēļ tad tu negribēji precēties? Vai arī viņš negrib tevi precēt? ...

— Tēt, es pati negribu precēties ...

— Kādēļ?

— Ja cilvēks, kam esmu atdevusi visu, ir labs cilvēks, tad viņš arī tāpat mīlēs mani vienmēr... Ja viņš ir slikts cilvēks — man jo labāk: es vienmēr varēšu no viņa aiziet, un manus bērnus neviens nedrīkstēs man atņemt! ... Es negribu melus, tēt... Pirmajā laikā man būs grūti, bet tad viss pāries. Mēs dzīvosim labi, tēt... dzīvosim godīgi. Tu visu redzēsi un piedosi man.

Baharevs klusēja. Nāves bālums pārklāja viņa seju, viņš kaut kā slimīgi izslējās un klusēdams parādīja meitai uz durvīm.

Vil

Laiks no ziemsvētkiem līdz meteņiem un ari lielā gavēņa dienas Privalovam pagāja kā ilgs sapnis, no kura viņš nespēja atmosties. Gribot negribot viņš iesaistījās apriņķa pilsētas dzīvē, tās interesēs un dienas notikumos. Dažreiz viņu grauza klusas neapzinātas skumjas un vairākas dienas no vietas māca grūtsirdība.

— Vai esat dzirdējis mūsu jaunāko notikumu? —* viņam jautāja Hina šādā smagā brīdī.

— Kādu?

— Nadežda Vasiļjevna aizgājusi.

— Kā — aizgājusi?

— Nu, ļoti vienkārši: aizgājusi pie brāļa... Visa pilsēta par to runā. Stāsta, ka tur norisinājies vesels romāns .., Jūs taču pazīstat Loskutovu? Iedomājieties, viņš jau sen bijis iemīlējies Nadeždā Vasiļjevnā, bet Zosja Ļahovska iemīlējusies viņā ... Romāns, īsts romāns! Atceraties toreiz balli pie Ļahovskiem un Zosjas slimību? Man tūlīt likās, ka tur kaut kas slēpjas, un re, kur atrisinājums; tagad visa pilsēta zina.

— Ko kādreiz nesapļāpā, — Privalovs noteica.

— Nu, bet atvainojiet, es galvu lieku ķīlā, ka tas viss līdz pēdējam vārdam ir patiesība. Un vai esat dzirdējis, ka Vasilijs Nazaričs aizbraucis uz Sibīriju? Jā... Dabūjis kaut kur naudu un aizbraucis kopā ar Šeļehovu. Es biju pie viņiem pirms pāris dienām: Marja Stepa-novna bēdu sagrauzta, Veriņa raud., * Sakiet, ko gribat, bet skandāls pa visu pilsētu, izputēšana deguna galā — un mājās vēl meita precību gados.

Šīs ziņas Privalovu uzreiz it kā sapurināja, un viņš tūdaļ devās pie Bahareviem. Pa ceļam viņš centās sevi pārliecināt, ka Hina lielo pusi ir samelojusi un pati piedomājusi; bet pietika paskatīties uz Lūkas sagrauzto seju, lai pārliecinātos par bēdīgo patiesību.

— Aizlaidās mūsu ugunsputns... — vecais čukstēja, palīdzēdams Privalovam priekšistabā noģērbties; acīs viņam bija asaras, rokas drebēja. — Vasilijs Nazaričs aizbrauca uz atradnēm; būs jau gandrīz nedēļa. Diez aizbrauks vai ne pa pēdējo ziemas ceļu ...

Viesistabā, Marjas Stepanovnas pusē, Privalovs sastapa Veriņu. Viņa uzņēma to ar agrāko ledaino aukstumu, ko, liekas, nemaz nevarēja gaidīt no tādas klīrīgas jaunkundzītes. Marja Stepanovna sagaidīja viņu tikpat vēsi un visu laiku sūdzējās par galvassāpēm.

— Bet es domāju, ka tu esi uz Pīteru aizbraucis, — viņa sacīja aizvainojoši vienaldzīgi. — Kost ja kaut ko īakstīja...

Vecā Baharevu māja Privalovam atgādināja kapu vai, pareizāk, māju, no kuras nule iznests dārgs aizgājējs. Par Nadeždu Vasiļjevnu netika minēts neviens vārds, it kā viņas nemaz pasaulē nebūtu. Privalovs pirmo reizi ar sāpēm sirdī juta, ka viņš ir svešs šajā vecajā mājā, kas viņam bija tik mīļa. Iedams cauri mājīgajām istabām ar zemiem griestiem, viņš māņticīgi cerēja sastapt šeit Nadeždu Vasiļjevnu, kā tas mēdz būt pēc tuva cilvēka nāves.

Vecā mīlestība kā rudenī zemē iemesta sēkla, ko ilgi segusi ziemas sniega kārta, atkal pamodās Privalova sirdī... Viņš salīdzināja savu tagadējo dzīvi ar tiem sapņiem, ko bija nēsājis sirdī pirms kāda pusgada. Cik viss muļķīgs un nepatīkams šajā laimīgajā šodienā... Privalovs pirmo reizi izjuta savas tagadējās laimes garīgo tukšumu un smagumu un pats nobijās no savām domām.

Šai sliktajā garastāvoklī, kas bija pārņēmis Privalovu, tikai Verjovkina pirmā vēstule, kuru tas atsūtīja no Pēterburgas, viņu mazliet nomierināja. Nicolas rakstīja, ka viņa aizdomas patiešām izrādījušās pamatotas: krusttētiņš izaudis īstu zirnekļa tīklu un jau gatavojies stiept savu ķepu, kad viņš, tas ir, Verjovkins, ieradies kā visnepatīkamākais pārsteigums un tūdaļ izjaucis visu lietu. Verjovkins sīki aprakstīja savas rūpes, gan oficiālās, gan mājas: kā viņš apmeklējis šās pasaules varenos, kā vazāts aiz deguna un kā galu galā tomēr panācis savu, laizdams darbā visu savu nekaunību, kas iegūta ilggadējā praksē provincē. Vēstules beigās bija piezīme, ka par Šatrovas rūpnīcu lietu sākusi interesēties kāda ļoti iespaidīga persona, kurai būšot liela nozīme, kad lieta nonākšot senātā. «No sākuma,» rakstīja Verjovkins, «es taustījos kā pa tumsu, bet tagad esmu apskatījies: cilvēki vien visur ir. Ja dievs dos, gūsim lielu uzvaru... Bet krusttētiņam sadosim pēc visiem mākslas likumiem: nebāz degunu, kur nevajag.»

Par Agripinas Filipjevnas ceturtdienām šāgada gavēnī runāja it visa pilsēta, tāpēc ka tajās figurēja Privalovs. Daudzi ieradās tikai tāpēc, lai redzētu šo fenomenu un papriecātos par Agripinas Filipjevnas laimi, kura tik apbrīnojami izdevīgi izdod savu jaunāko meitu. Ka Alla iziet pie Privalova — par to varēja šaubīties tikai galīgi muļķi.

Vienā no tādām ceturtdienām arī norisa mazs notikums, kam bija nepārredzamas sekas. Cilvēku bija sevišķi daudz: advokāti, inženieri, kāds iebraucis dziedātājs, daudz dāmu. Privalovs, protams, bija šeit, un visi savām m īm redzēja, kā viņš pāršķīra nošu lapas, kad Alla spēlēja savu sonāti. Hionija Aleksejevna bija sevišķi labā i irastāvoklī un arvien vairāk aizrāvās; franču frāzes bira l,i, it kā viņai ar tām būtu piepildīta mute. Aizrāvusies llionija Aleksejevna pat nepievērsa uzmanību tam, ka Agripina Filipjevna jau sen bija pārstājusi smaidīt un : itraukti saraukusi uz augšu uzacis.

Pašā vakara kulminācijā, kad Hionija Aleksejevna tikko grasījās likt pie mutes karotīti ar zemeņu ievārījumu, Ag-i pina Filipjevna pasauca viņu mazliet sāņus un pusbalsī noteica:

— Hionija Aleksejevna, būtu jūs atmetusi savu franču valodu .. .

Hionija Aleksejevna pirmajā mirklī nodomāja, ka viņa ir pārklausījusies, un pat nosmaidīja smaidu, kas bija iesākts, vēl ievārījumu ēdot, bet piepeši viņai viss kļuva skaidrs, skaidrs kā diena . .. Viņas augums apvainojumā nodrebēja, un viņa tikko spēja pajautāt:

— Tas ir, kā tā — manu franču valodu? ...

— Nu tā... Jūs mani nostādāt neveiklā situācijā: visi smejas par jūsu izrunu ..,

— Es?! nostādu yus?! neveiklā situācijā?! Visi smejas par manu izrunu?! Un to man sakāt jūs... Agripina Filipjevna?!

— Sirsniņ, Hionija Aleksejevna, lūdzu, neskaistieties uz mani... — Agripina Filipjevna mēģināja mazliet saldināt pasniegto rūgto pilienu, bet bija jau par vēlu: viss bija pagalam!

Es patiešām nezinu, kā aprakstīt to, kas notika tālāk. Pirmajā mirklī Hionija Aleksejevna nosarka un lepni saslējās; nākamajā mirklī viņa atgriezās viesistabā, ar pašcieņas pārpilnu žestu paņēma šalli no krēsla, uz kura tikko bija sēdējusi, un beidzot, ne no viena neatvadījusies, majestātiski aizpeldēja uz priekšistabu kā līdz nāvei aizvainota karaliene, kas augstsirdīgi atstāj apvainotājus viņu pašu sirdsapziņas mokām.

«Mana izruna šokē Agripinu Filipjevnu!» — lūk, doma, kas kā sērskābes pile dedzināja Hionijas Aleksejevnas smadzenes, kad viņa brauca no Verjovkiniem uz savu mājiņu.

«Viņa domā, ja Antoņida Ivanovna ir kļuvusi par Pri-valova mīļāko, tad mani var visādi apvainot!» Hionija

Aleksejevna sprieda ar apvainotas sievietes loģiku, bezspēcīgās dusmās lauzīdama rokas.

«Vīrs — šulers, dēls — apikāts, meita — draugaļa, pati — no aizmirstām Rīgas vācietēm, kuras dod trīspadsmit duča vietā!» — lūk, kopsaucējs, pie kāda tagad nonāca Hionija Aleksejevna, domādama par Verjovkinu ģimeni.

VIII

Tieši pēc šās eksplozijas Privalova un Antoņidas Ivanovnas starpā viss sāka ritēt pavisam citādi nekā agrāk, sākot ar pašu darbības vietu, kas tagad bija kļuvusi uz pusi mazāka. Hinas viesistaba nu bija slēgta, klubā rādīties nebija visai ērti, lai neizaicinātu saniknoto Hinu uz kādu negaidītu izlēcienu. Tomēr Antoņida Ivanovna pāris reižu uz turieni aizbrauca, it kā tikai tādēļ, lai kaitinātu Hinu. Polovodova tagad spēlēja bīstamu spēli, un, jo lielākas likās briesmas, jo lielāku prieku tas viņai sagādāja. Tā bija kā traka dzīšanās pēc stipriem pārdzīvojumiem. Antoņida Ivanovna itin kā juta nepieciešamību visu laiku turēt Privalovu kritiskā stāvoklī. Apbrīnojama bija lielā aukstasinība, ar kādu viņa atrisināja visas grūtības, ko pati savām rokām bija radījusi. Ja Privalovs protestēja, tas izraisīja veselu pārmetumu, dzēlību un izsmiekla vētru.

— Tu esi zaķapastala! — viņa vairākkārt sacīja tam ar izaicinošu smaidu, pamudinādama uz kādu riskantu pasākumu.

Reizes divas Antoņida Ivanovna aizturēja Privalovu līdz pašam rītam. Aleksandrs Pavličs plītēja «Magnētā» un atgriezās tikai rīta gaismā, kad Privalovs bija paspējis aiziet. Trešo reizi tāds gadījums gandrīz beidzās ar katastrofu. Antoņida Ivanovna iepriekš pateica Privalovam, ka vīra nebūs mājā visu nakti, un atkal aizturēja viņu. Nakts vidū piepeši atskanēja piebraucošas ekipāžas troksnis un zvans priekšistabā.

— Tas ir Aleksandrs!... — iesaucās Antoņida Ivanovna.

Privalovs atradās bezizejas stāvoklī, priekšistabā jau sarunājās Polovodovs ar sulaini. Pēc balss toņa un vārdu stiepšanas varēja manīt, ka viņš pārbraucis iereibis. Privalovs stāvēja istabas vidū, nezinādams, ko darīt.

— Kāpēc tu stāvi kā tāds muļķis? — čukstēja Antoņida Ivanovna un izstūma viņu blakus istabā. — Sēdi šeit... Viņš ir piedzēries un drīz aizmigs, un tad es paspēšu tevi

izlaist.

Kamēr Polovodovs nāca uz guļamistabu, Antoņida Ivanovna paspēja noslēpt visas sveša cilvēka klātbūtnes pēdas istabā un izlikās, ka guļ. Privalovs bija nokļuvis tik neapskaužamā stāvoklī, kādu vien var iedomāties. Viņš nokļuva kādā atzveltnī un sēdēja, elpu aizturējis; galvā saskrēja asinis, un ceļi drebēja no uztraukuma. Viņš dzirdēja, kā Polovodovs nedrošā gaitā ienāk guļamistabā, uzliek sveci uz naktsgaldiņa un, nevēlēdamies traucēt guļošo sievu, sāk uzmanīgi izģērbties.

— Tu neguli? — Polovodovs uzmanīgi jautāja, kad sieva atvēra acis.

— Nē, kā redzi, neguļu ... — sausi atteica Antoņida Ivanovna.

— Bet es, Tonīt, tikko no Ļahovska.

— To jau var redzēt, ka no Ļahovska.

— Dieva vārds, Tonīt, nemeloju!

— Es tevi nespiežu dievoties... Kādēļ tas vajadzīgs?

— Redzi nu... tu jau esi noskaitusies... Bet es tevi mīlu.

— Ticu... Droši vien tikko kā no «Magnēta»?

— Uz mirklīti patiešām biju iegriezies... Uz vienu mirklīti, Tonīt. Pat kažoku nenovilku...

Iestājās klusums; Polovodovs uzsita knipi un ar pašapmierinātu smaidu nogrozīja galvu.

— Bet tu man esi gudriniece, Tonīt.

— Mērci...

— Nē, patiesi, gudriniece ... Vai zini jaunumu? ... Nu, bet tas vienalga!... He-he... Bet būtībā tas nav galvenais ...

— Bet kas tad?

— Tu mums esi izdarījusi zelta pakalpojumu, Tonīt . . ž

— Kādu pakalpojumu?

Polovodovs kādu brīdi smaidīja, bet tad sāka runāt pusbalsī:

— Atceries, es tevi lūdzu izdarīt tā, lai Privalovam pie mums nebūtu garlaicīgi?

— Un tad?

— Tagad zini, kādas baumas klīst pilsētā ... Ha-ha!... Šodien man viens muļķis lika diezgan skaidri saprast. i\

Dieva vārds! ... Saproti, tur tevi aizdomās par tuvām attiecībām ar šo muļķi Privalovu... Ha-ha ... Kā es smējos, kā smējos, kad paliku viens... Te jau, dārgumiņ, iznāk vesela luga ...

— Man patiešām apnicis klausīties tavas muļķības!

— Nē, tās nav muļķības... Ha-ha! ... Nē, kāds tas Privalovs ir muļķis... ko? Viņš taču pamatīgi lakstojas ap tevi, es zinu, un man nav nekādu pretenziju... Bet kā tas viss notika... Vai tu atceries savu krusttētiņu Oskaru Filipiču? Es no viņa šodien saņēmu telegrammu...

— Paliec mierā, lūdzams... Mani patiešām neinteresē jūsu darīšanas. Man sāp galva ...

— Nē, tu paklausies... Ja Privalovs toreiz būtu aizbraucis uz Pēterburgu, visa mūsu lieta būtu švaka: ir man, ir Ļahovskim, ir krusttētiņam — šahs un mats. Atceries, es tevi pēdējo reizi lūdzu, lai tu par katru cenu atrunā Privalovu no tāda brauciena, pat lai tu atļauj viņam cerēt... Ha-ha!... Mani neinteresē, kas starp jums bijis, tikai viņš palika šeit un savā vietā aizsūtīja Nicolas. Nu, un visu iegāza!

— Neko nesaprotu... Un tu jau pats neapjēdz, ko dzērumā pļāpā!

— Apjēdzu gan, dūjiņ... Tu esi gudriniece!... Nicolas var vēl sataisīt mēslus, nu, tad mēs izgudrosim ko citu... Ko tik visu nevar izdomāt! ...

IX

Pavasaris bija straujš; ātri nokusa pēdējās sniega paliekas, kas gulēja zemienēs un dziļās gravās; ūdeņu tuvumā sadīga pirmā zaļā zālīte, un, cik vien tālu sniedza skatiens, visu klāja nule uzarto tīrumu melnie ielāpi, kas jaucās ar dzelteniem neapsētās zemes kvadrātiem un sazaļojušiem ziemājiem. Virs tīrumiem sen vīteroja cīrulis, un melnajā zemē rakņājās nopietnie krauķi. Sēja ritēja savu gaitu.

Privalovs šai karstajā darba laikā paspēja galvenos vilcienos uzcelt savu piebūvīti ar trīs logiem, uz kurieni pārvācās maija sākumā; otru piebūves pusi aizņēma Tjol-kins un Nagibins. Darbs pie dzirnavām apstājās, kamēr nebija sameklēti jauni strādnieki. Brīvo laiku, kas Priva-lovam tagad atlika, viņš pavadīja tīrumos, iepazīdamies ar zemnieku saimniecībām uz vietas.

Kādreiz maija vidū, kad Privalovs noguris pārnāca no lauka savā piebūvītē, Nagibins viņu steidzīgi panāca un jau iztālēm sauca:

— Sergej Alcksandrič, Sergej Aleksandrič... Vai jauno vēsti dzirdējāt?

— Kādu?

— Vakar uz Laļetinas avotiem bezsamaņā atvests Ļa-hovskis . ..

— Kā tā?

— Nu tā! ... Mēle un visa kreisā puse pamirusi. Padomā, kāda nelaime gadījusies! ... Meita nule kā atveseļojusies, te uzreiz pats nolicies . . . Dakteri ar līdzi atveduši, Borisu Grigorjiču. Būtu jūs aizbraucis viņu apraudzīt, Sergej Aleksandrič!

— Varētu jau ... — Privalovs nedroši piekrita. — Man sen viņu vajadzēja satikt.

Otrā dienā pie Privalova piebūves stāvēja pīti rati, ar kādiem brauc Urālos, ar diviem aizjūgtiem kaulainiem kirgīzu zirgiem. IJz bukas par kučieri sēdēja Garčiku zemnieks Stepans, kas īsā prāta dēļ bija pametis zemi un pelnījās pie kungiem. Kad rati, šūpodamies uz lokanajām pīlādžu kārtīm, strauji aizripoja pa līkumoto zemes ceļu garām bezgalīgajiem laukiem, Privalovs pirmo reizi izjuta to svētlaimīgo mieru, ko bija apskaudis citos. Viņam apkārtnē patika viss: ir uzartie tīrumi, ir sazaļojušie ziemāji, ir šis mīkstais, kā ar tūbu pārklātais melnzemes ceļš, ir spēcīgo kirgīzu zirgu saskanīgais solis un pat Stepans ar plato, ielāpaino muguru; ratiem ceļa dangās kratoties, viņš smieklīgi raustīja elkoņus un pastāvīgi grozīja noplīsušo jērenīcu uz galvas. Privalovu pārņēma brīnišķīga mundruma sajūta, un viņam pat kļuva žēl Ļahovska. Pēdējo reizi viņš to bija redzējis pirms meteņiem; vecais jutās možs un kala nākotnes plānus.

— Te nu būs Laļetinka, — noteica Stepans, kad rati braši uzripoja pēdējā pakalnā.

Lejā, pakalna piekājē, Laļetinkas upe, skalodama ārā kraujo, smilšaino, ar priežu jaunaudzi apaugušo krastu, meta plašu līkumu; uz platā un lēzenā zemesraga bija satupušas ap simts zemnieku māju, kas it kā gozējās piesaulē. Iztālēm varēja atšķirt kūrmājas ēku pie dzelzs-ūdens avota, garu verandu, kur ārstniecības sezonas laikā spēlēja mūzika un pastaigājās slimnieki, garu un neizskatīgu viesnīcas ēku atbraukušajiem slimniekiem. Gar upes krastu pa labi ierīkotas kādas desmit ne visai labas vannas, no augšas piesegtas ar jaunu buraudeklu. Skats uz visu sādžu pavērās ļoti skaists, lai gan kūrmāja vēl bija tukša, tāpēc ka vairums slimnieku uz avotiem brauca tikai maija beigās. Kad rati pieripoja pie viesnīcas, kurai bija jumtā uzvilkts karogs, pa otrā stāva logiem uz Privalovu nolūkojās vairākas bālas, slimīgas sejas. Citu vidū paskatījās arī ārsts Hļudzinskis, avotu pārzinis. Privalovs viesnīcas priekšistabā pārskrēja ar acīm melnajai plāksnei, uz kuras uzrakstīti iemītnieku uzvārdi, un apstājās; pieci numuri pēc kārtas bija aizņemti ar Ļahovska vārdu.

— Ko jums, lūdzu? — jautāja sulainis melnā frakā un baltā kravatē.

— Vai varētu satikt dakteri Sarajevu?

— Tūlīt, es pieteikšu ...

Sulainis pēc mirkļa atgriezās kopā ar pašu ārstu, kurš smaidīdams palūkojās uz Privalova saņurcīto ceļa apģērbu un paspieda viņam roku.

— Es atbraucu jūs apraudzīt, — Privalovs noteica, ieejot ārsta numurā.

Mazajā istabiņā, ko apakšstāvā aizņēma dakteris, valdīja tā nekārtība, kādu sev līdzi atnes visi ceļotāji: kaktā stāvēja pusatvērts čemodāns, pie sienas karājās ceļa dubļu aptašķīts mētelis, uz loga izlikti ķirurģiskie instrumenti un atvērta kārbiņa ar tabaku. Pirmajā mirklī Privalovs gandrīz nepamanīja jaunu, gaišmatainu meiču ar īsi apgrieztiem matiem, kura sēdēja ar vaskadrānu apvilkta dīvāna stūrī. Kad viņa smaidīdama palocījās, Pri-valovam likās, ka viņš kaut kur redzējis šo vājo, vaska dzelteno seju ar smalko profilu un lielajām, tumšajām acīm.

— Vai nepazīstat vis, Sergej Aleksandrič? — jautāja pazīstama sievietes balss.

— Sofja Ignatjevna! ... Vai tiešām tā esat jūs? — Privalovs brīnījās.

— Kā redzat... Esmu novecojusi, vai ne? ... Droši vien izskatos gan es jauki, ja pat paziņas nepazīst, — teica Zosja, ar slima cilvēka skaudību aplūkodama Privalova veselīgo augumu, kurš it kā bija ienesis sev līdzi istabā spēcinošo lauku gaisu.

5C6

— Mēs šeit nesen par jums runājām, Sergej Aleksan-drič, — dakteris sacīja. — Sofja Ignatjevna ļoti interesējās par jūsu dzirnavām.

— Jā, jā ... — meiča dzīvi apstiprināja daktera vārdus. — Un ne vien par dzirnavām, bet par jūsu uzņēmumu vispār, par kuru es diemžēl uzzināju tikai no citiem cilvēkiem.

— Es nezināju, Sofja Ignatjevna, ka jūs tik ļoti varētu interesēt manas dzirnavas.

— Nē, mēs interesējamies gan par jūsu dzirnavām, — atbildēja dakteris. — Un pat gatavojāmies jūs apmeklēt. .. Mūs tikai aizkavēja mūsu slimnieks.

— Bet vai es varēšu satikt Ignatiju Ļvoviču? — Pri-valovs jautāja. — Es neatbraucu pie viņa darīšanās, bet vienkārši apmeklēt slimnieku.

— Tēvs ļoti priecāsies par jums, — Zosja atbildēja daktera vietā. — Viņš gan pagaidām neko nerunā, bet visus pazīst ļoti labi. .. Viņam bija mazliet labāk, tikai ceļš visu sabojāja ...

Kad ārsts izgāja no numura, lai apraudzītu slimnieku, meiča sāka stāstīt:

— Tēvam bija pavisam labi, un viņš jau varēja staigāt pa istabu ar kruķiem, bet te uzradās tas Alfonss Bogda-ničs. Jūs droši vien redzējāt viņu pie mums? Kas starp viņiem notika, nezinu, bet tēvu piepeši ķēra trieka. . .

— Ja jūs gribat apmeklēt slimnieku, viņš priecāsies par jums, — paziņoja dakteris, parādīdamies durvīs.

Divas istabas tālāk pēc durvīm, kas bija apsistas ar paklāju, Privalovs pazina, ka tā ir slimnieka telpa. Istabas sienas un visa grīda bija noklāti ar Taškentas paklājiem; vāja gaismas straume tikko spiedās caur logu aizkariem, izraudama no istabā valdošās puskrēslas kaut ko baltu, kas gulēja kā izmazgātas veļas nasta amerikāņu saliekamajā gultā. Gaiss bija pilns ētera un kaut kāda aromātiska spirta smaržas. Ārsts uzmanīgi pieveda Privalovu pie atzveltnes krēsla, kas stāvēja pie pašas slimnieka gultas blakus naktsgaldiņam, kurš bija apkrauts ar aptiekas burciņām un pudelītēm. Tikai tagad Privalovs saskatīja slimnieka galvu, kas bija aptīta ar kaut ko baltu, acis bija pusatvērtas, mute nepatīkami sarauta uz sāniem. Vāja kustība ar kreiso roku bija viss, ar ko slimais varēja izpaust, ka viņš vēl ir dzīvs.

— Tēt, kā tu jūties? — meiča jautāja, pieiedama pie tēva gultas no otras puses. — Sergejs Aleksandričs speciāli atbraucis tevi apmeklēt...

Vāja kustība ar roku, kas nevarīgi nolaidās uz segas, bija atbilde, bet acis atpletās platākas, un tajās pavīdēja dzīva cilvēka apziņa. Privalovs pasēdēja pie slimnieka kādu ceturtdaļstundu; ārsts deva zīmi, ka šā mēmā apmeklējuma turpinājums var slimnieku nogurdināt, un visi uzmanīgi izgāja no istabas. Kad Privalovs sāka atvadīties, meiča sacīja:

— Uz kurieni tad jūs? Nē, mēs jūs atstāsim uz pusdienām ... Ir nedomājiet atteikties: pie mums kā laukos, bez ceremonijām.

Pusdienas pasniedza istabā, kas aizstāja pieņemamo un ēdamistabu. Uz pusdienām ieradās pane Marina un Dāvids. Privalovs jutās neveikli sava laucinieciskā uzvalka dēļ un nožēloja, ka piekritis palikt uz pusdienām. Ļahov-ska izturējās pret viesi ar to bezsaturīgo augstāko aprindu laipnību, kas neko neizsaka. Lai šai dāmai attiecīgi atbildētu, Privalovam vajadzēja sakopot visas savu aristokrātiskās pasaules zināšanu rezerves. Šajās aizkustinošajās pūlēs pēc iespējas centās piedalīties dakteris, un viņi divatā ar mokām vilka šo labāko aprindu jūga smagumu.

— Kāds jūs izskatāties spēkavīrs starp mums, — ēdot pusdienas, atklāti teica Zosja, griezdamās pie Privalova.

— Mēs visi blakus jums esam nožēlojami: māte nejūtas vesela, Dāvids kā vienmēr, dakteris arī tāds dzeltens, par mani vispār nav ko runāt... Es palūkojos vakar uz sevi spogulī un pat nobijos: tīrā vaska lelle, kas ilgi mētājusies tirgotavā.

— Paļausimies pēc Sergeja Aleksandriča parauga uz lauku gaisa dziedinošo spēku, — dakteris sacīja.

Privalovs uzelpoja brīvāk, kad beidzot pusdienas bija paēstas un viņš varēja atvadīties no šās sabiedrības, kas gaidīja tikpat kā uz ūdens kustēšanos.

— Ja jūs, Sofja Ignatjevna, gribēsiet apskatīt manas dzirnavas, — Privalovs sacīja, atvadīdamies no meičas,

— būšu ļoti laimīgs.

— Katrā ziņā, katrā ziņā, Sergej Aleksandrič, — jautri atbildēja Zosja, sapurinādama galvu, — mēs ar dakteri aizbrauksim pie jums.

5G8

Mums jāatgriežas atpakaļ aprl|a beigās, kad Ļahovskis sāka izveseļoties un ar kruķu palīdzību lēni vilkās pa savu kabinetu. Trīs mēnešus ilgā slimība atnesa sev līdzi daudz nolaidības saimniecībā, un tagad Ļahovskis centās panākt laiku, kas bija pagājis veltīgi. Viņš agri no rīta gaidīja Alfonsu Bogdaniču un jau iepriekš virda dusmās sakarā ar dažādiem kutelīgiem jautājumiem, kas viņam bija iesēdušies galvā kopš vakarējās dienas.

Beidzot durvis nočīkstēja un uz sliekšņa parādījās pats Alfonss Bogdaničs ar žūksni papīru vecajā portfelī.

— Ceru, ka Ignati ja Ļvoviča dārgā veselība ir pavisam uzlabojusies? — pārvaldnieks glaimīgi ierunājās un, zemu paklanījies, ieņēma savu parasto vietu pie rakstāmgalda.

— Jā, jūs varat cerēt... — Ļahovskis atbildēja sausi. — Varbūt jūs cerējāt uz kaut ko citu, bet dievam labpatika, ka atkal esmu uz kājām... Jā! Varbūt kāds gaidīja manu nāvi, lai iegūtu manu naudu, manas muižas... Nu, atzīstieties, Alfons Bogdanič, jums taču nebūtu drebējusi roka, mani aptīrot? O, es pēc sejas redzu, ka nebūtu drebējusi ... Jūs no manis līķautu būtu novilcis... To es jūtu!... Jūs būtu par ubadzēm pataisījis pani Marinu un Zosju ... O-o! ... Lūdzu jūs, neliedzieties: pilnīgi veltīgi ... Jā!

Alfonss Bogdaničs pasmaidīja. Jā, pasmaidīja pirmo reizi, pasmaidīja pavisam neatkarīga cilvēka mierīgo smaidu un tikpat mierīgi paskatījās savam patronam tieši acīs... Ļahovski pārsteidza viņa vispazemīgā kalpa nekaunība, un viņš jau grasījās izplūst veselā lāstu straumē, bet Alfonss Bogdaničs aizsteidzās viņam priekšā ar kādu žestu: ar agrāko mieru tas atvēra savu portfeli, parakņājās papīros un izņēma no turienes svaigu sludinājumu, kas bija iespiests uz liela formāta vēstuļu papīra lapas.

— Lūk... — viņš īsi noteica, pasniegdams sludinājumu Ļahovskim.

Papīru tālu no acīm turēdams, Ļahovskis ātri pārskatīja sludinājumu, kas skanēja: «A. B. Pucillo-Maļahinska tirdzniecības un rūpniecības sabiedrībai ir tas gods darīt zināmu cienījamai publikai, ka tās jaunatvērtajās degvīna, ādas, sveču un ziepju rūpnīcās pieņem visdažādākos pasūtījumus, galvojot par to nevainojamu izpildi, sevišķi par to izpildi laikā. Rūpnīcas atrodas Rietumsibīrijā,

sabiedrības galvenā noliktava un kantoris atrodas Uzlā, Baznīcas ielā, A. B. Pucillo-Maļahinska mājā.» Zem sludinājuma bija paraksts: «A. B. Pucillo-Majahinskis». Ļa-hovskis izlasīja sludinājumu trīs reizes, pakasīja sev pieri, paskatījās sludinājuma otrā pusē un beidzot noteica:

— Nezinu... Nekad neesmu dzirdējis par tādu sabiedrību! ... Kas tas par Pucillo-Maļahinski? Droši vien kāds afērists? ... Pilnīgi svešs uzvārds.

— Varbūt godājamam Ignatijam Ļvovičam labpatiks atcerēties šo uzvārdu? — ar agrāko smaidu sacīja Alfonss Bogdaničs. — Kādreiz Ignatijs Ļvovičs zināja šo uzvārdu.

— Nē, neatceros!

— Mans vectēvs no tēva puses bija Pucillo, bet no mātes puses — Maļahinskis, — Alfonss Bogdaničs sacīja.

Ļahovskis iepleta acis, atvēra muti un bez spēka atlaidās savā noskrandušajā krēslā, abām rokām saķēris galvu. Sājā gudrajā galvā tagad kā ritenis griezās viena doma: «Pucillo-Maļahinskis ... Pucillo-Maļahinskis ... Pucillo-Maļahinskis...»

— Jūs esat mani apzadzis, Alfons Bogdanič... — Ļahovskis vārgā balsī čukstēja. — Katra nagla jūsu rūpnīcās ir mana ... Saprotat: jūs esat mani izputinājis līdz ubaga spieķim! ...

— Nē, kāpēc gan, Ignatij Ļvovič ... Es nekā no jūsējā neesmu aizticis, un, ja man kas ir, tad tie ir ilgu gadu ietaupījumu augļi.

— Ilgu gadu ietaupījumu augļi! Ha-ha! — Ļahovskis mežonīgi iesmējās, atmezdams atpakaļ galvu. — Pareizāk: ilggadīgas sistemātiskas laupīšanas augļi...

— Jūs maldāties, Ignatij Ļvovič, — nesatricināmā mierā turpināja Alfonss Bogdaničs. — Jūs no nekā radījāt kolosālas bagātības dažu gadu laikā. Man tādu laimīgu spēju nav, un man vajadzēja desmitiem gadu, lai es varētu nodibināt pats savu sabiedrību. Mums, es ceru, nebūs par šauru, un mēs būsim noderīgi viens otram, ja jūs, protams, to gribēsiet... Viss atkarīgs no jums ...

— Sakiet man vienu, — Ļahovskis jautāja, — kā jūs paspējāt uzcelt visas šīs rūpnīcas, ja visu laiku atradāties pie manis? Kas cēla visas šīs rūpnīcas? ...

— Kā — kas? No mātes puses man palika divi Maļa-hinsku bērni un no tēva puses trīs Pucillo bērni... Jaunie cilvēki teicami beidza kursu augstākajās iestādēs, un, uzceldami rūpnīcas, viņi man tikai atmaksāja par audzināšanu, ko es viņiem biju devis.

— Jums ir pieci māsu un brāļu dēli?! ...

— Un viena brāļameita ... Ļoti jauka meitene, Ignatij Ļvovič! Un cik apskaužamas spējas: runā trīs valodās, zīmē. -.

— Pietiek, pietiek ... Ticu! ...

Ļahovskis juta, ka viņš krīt it kā bezdibenī. Visi viņa darījumi bija Alfonsa Bogdaniča rokās, viņš zināja visu pasaulē, visur paspēja laikā, un piepeši Alfonsa Bogdaniča vairs nebūs... Ko Ļahovskis tagad atradīs viņa vietā? Turklāt viņš pats nespēja strādāt kā agrāk. Uzvārds Pucillo-Maļahinskis nospieda Ļahovski kā kalns. Priekšā stāvēja lēna izputēšana ...

Vakarā viņu ķēra trieka.

XI

Publika kūrvietā sāka ierasties tikai maija beigās. Protams, tikai puse no šās sabiedrības bija slimnieki, bet otra puse brauca šurp, lai jautri pavadītu laiku, jo vairāk tā pēc, ka dzīvot pa vasaru putekļainajās un smacīgajās pilsētās nav diez cik vilinoši.

— Kungi... mesdames\ izmantojiet gaisu! — ārsts Hļudzinskis sauca no rīta līdz vakaram, steidzīgi pārskriedams no vienas grupas pie otras. — No gaisa atkarīgs viss, mesdamesl... Palūkojieties uz Ļahovskiem: tēvu atveda bezsamaņā, meita bija pilnīgi caurspīdīga, bet tagad Ignatijs Ļvovičs vizinās savā krēslā, bet Sofja Ignatjevna zied kā Šīrāzas roze! ... Jā, mesdames... Un no kā tas viss: Sofja Ignatjevna pilnībā izmanto visus lauku gaisa labumus, un rozes jaunavas vaigos ir vislabākais viņas prātīguma apliecinājums.

Kā visās kūrvietās, iepazīšanās šeit notika ar pārsteidzošu ātrumu, un visa sabiedrība drīz vien sadalījās dabiskās grupās: aristokrātijā, buržuāzijā un raznočincos. Protams, aristokrātijas priekšgalā stāvēja Ļahovski; Zosja bija «sezonas lauva» un tāpēc iemantoja visu sezonas dāmu un meiču atklātu naidu. Šajā naidā apvienojās [29] vienā veselā visi dažādie elementi, un, kad Zosja vakaros ieradās kūrmājas deju zālē, viņu saņēma vesela virkne aukstu un zobgalīgu skatienu. Mums jāsaka, ka ārstējošos dāmu vidū bija arī mūsu cienījamā Hionija Aleksej evna: viņas izžuvušais ķermenis tāpat prasīja atpūtu, un viņa klaiņoja pa kūrmāju ārkārtīgi melanholiskā izskatā. Patiesību sakot, viņa nemaz nebija slima, bet tikai juta nepieciešamību mazliet izklaidēties. Palikt Uzlā pie bojā gājušās pansijas draudzības drupām bija pāri pat viņas spēkiem, un viņa nolēma atpūsties pie dabas krūts. Bet šī atpūta ilga tikai vienu dienu, un, kad Hionija Alek-sejevna ieradās kūrvietā, viņa tūdaļ nokļuva tajā raibajā straumē, kurā bija ķepurojusies visu savu mūžu. Kad notika dalīšanās grupās, Hionija Aleksej evna, protams, aktīvi tajā piedalījās un veda klusu cīņu pret aristokrātiskajām privilēģijām, tas ir, pret Zosju Ļahovsku, kurai slimā jaunatne sekoja bariem. Agrāk viņa nodarbojās ar «šo skuķeli» tikai starp citu, bet tagad ķērās pie darba pilnīgi nopietni.

— Nē, es viņai parādīšu, šai skuķei! — Hionija Alek-sejevna nolēma, lepni izsliedama galvu. — Viņa iedomājas, ja tēvam pieder miljoni, tad labākas par viņu nav visā pasaulē ...

Sākās īsta vajāšana. Zaplatina sekoja Zosjai visur un beidzot panāca to, ka tā pievērsa viņai uzmanību.

— Sakiet, lūdzu, — kādēļ šī dāma mani neieredz? — Zosja jautāja dakterim Sarajevam, rādīdama uz Hinu. — Viņa pat šņāc, kad ierauga mani... Viņai kļūst tik briesmīga seja, ka es ne pa jokam sāku no viņas baidīties. Bet es taču viņai it neko neesmu nodarījusi.

Dakteris tikai paraustīja plecus, jo vai tad ir tāds filozofs, kurš atminēs visus dāmu simpātiju un antipātiju noslēpumus? Izskaidrot Zosjai, ka Zaplatina vajā Zosju viņas bagātības un skaistuma dēļ, ārsts neuzdrošinājās, ļaudams, lai Zosja pati ar savu prātu nonāk pie lietas būtības.

Tad Zosjai gadījās uztvert kādu sarkastisku franču frāzi, ko sacīja Hionija Aleksejevna.

«O, viņa taču runā franciski un diezgan pieklājīgi!» meiča klusībā pabrīnījās, atskatīdamās uz dusmīgo dāmu.

Beidzot viņām tomēr vajadzēja sākt runāt. Vispirms tās apmainījās sausām, gandrīz naidīgām frāzēm, bet tad saruna pieņēma mierīgu raksturu.

I-Iina spilgtās krāsās raksturoja kūrvietā salasījušos sabiedrību un savu jauno sarunu biedreni sasmīdināja līdz asarām; tad sekoja virkne kopīgo Uzlas paziņu portretu, pie tam Bahareviem un Verjovkiniem tika pašiem pirmajiem. Bet, kad Zaplatina sāka attēlot «augstprāti» Polo-vodovu, Zosja smējās kā negudra, kamēr beidzot spēja tikai ar rokām vēcināt.

— Dīvaini, jūs esat pirmā sieviete, ar kuru nav garlaicīgi, — Zosja teica, vēl vienmēr ar visu augumu drebēdama smieklos, kas viņu vai smacēja nost.

— Un es? ... Man trūkst elpas šo Verjovkinu, Baha-revu un Polovodovu sabiedrībā, — arī Hina savukārt kļuva vaļsirdīga. — Vai tad mūsu dāmām rūp kas cits kā vien lupatas? ...

Dakteris Sarajevs jau sen meklēja Zosju un bija ne mazumu izbrīnījies, kad sastapa viņu Zaplatinas sabiedrībā asarainām acīm.

— Uz redzēšanos, mīļā Hionija Aleksejevna! — Zosja sacīja, spiezdama savas sarunu biedres roku. — Mēs vēl redzēsimies, vai ne?

— Es brīnos, Zosja, cik jūs esat neizvēlīga, izraugoties jaunas paziņas, — nopietni teica dakteris, kad viņi gāja uz viesnīcu.

— Ak, ja jūs būtu dzirdējis, cik viņa smieklīgi stāsta! ... Ha-ha.... Tā taču ir īsta čūska! ... Nē, tas ir tik rets dāmu sugas eksemplārs... Viņa mani pārsmīdi-nāja, dakter.

Hionijai Aleksejevnai piemita laimīga īpašība izmantot jebkurus apstākļus savā labā. Negaidītā iepazīšanās ar Zosju radīja viņas galvā veselu lēveni visādu projektu un plānu. Tagad Zosja nebija vienkārši augstprātīgs skuķis, bet cilvēka labo īpašību — skaistuma, gudrības, labsirdības, jautrības, apķērības, asprātības iemiesojums, un galvenais — šī meiča bija īsta aristokrāte, līdz kurai tālu visām šīm Nadine Baharevām, Allām, Annām Pavlovnām un tutti quanti^30. Zaplatina jūsmoja par Zosjas aristokrātisko izcelšanos, tāpat kā agrāk bija pielūgusi Privalova miljonu maģisko spēku. Vārdu sakot — Zosja Hionijas Aleksejevnas acīs bija jaunas meitenes ideāls.

— Jums, mori ange, katra kustība ir vesels notikums,—

Hina skaidroja Zosjai viņas labās īpašības. — Pat trūkumos izpaužas asinis, iedzimtība.

Un turklāt ņemiet vērā, ka Zosja bija Ļahovska bagātības vienīgā mantiniece! Zaplatinai pat galva noreiba, kad viņa klusībā uzskaitīja šās bagātības dažādos ienākuma posteņus. Priekš kā kūpēja visas Aizurālu degvīna rūpnīcas? Priekš kā kirgīzu stepēs ganījās aunu bari, no kuriem tad kausēja taukus, taisīja ziepes un sveces? Priekš kā strādāja ādas un stikla rūpnīcas? Priekš kā norisa tirdzniecības operācijas, kurās apgrozījās miljoni? Priekš kā viļņoja bagātās ražas tūkstošiem desetīnu lielos zemes gabalos, kas bija pirkti par grašiem?

Zaplatina nevarēja nesajust pašas niecīgumu blakus šīm likteņa dāvanām. Lai kaut kā mazinātu savus trūkumus, cienījamā sieviete pievērsa uzmanību Privalovam, kas viņas stāstos bija it kā daļa no pašas. Cik izbrīnījies justos Privalovs, ja dzirdētu, kā Hina viņa dēļ vai no ādas lien laukā Zosjas priekšā. Pirmkārt, viņš bija līdzīgs tiem pasaku prinčiem, kas sākumā parādās bez karaļvalsts un pēc tam, pārvarot tūkstošiem šķēršļu, dabū tiesības, kas viņiem pienākas. Hina prata piešķirt Privalova mantojuma vēsturei vispievilcīgāko raksturu, bet viņu pašu apveltīja ar tādiem tikumiem, kas palikuši nepamanīti tikai viņa kautrības pēc. Otrkārt — Privalova dzirnavas un tirdzniecība ar labību bija tikai viņa ģeniālo plānu realizēšanas sākums, — Privalovs taču bija varonis un darīs brīnumus tur, kur ļaudis tūkstošiem gadu nekā nav spējuši paveikt. Zaplatina smalkā veidā lika Zosjai noprast, ka dzirnavas un tirdzniecība ar labību ir tikai aizsegs, aiz kura slēpdamies viņš ķersies pie sociālu uzdevumu risināšanas. Jā, viņš ir sociālists un ļoti bīstams cilvēks, lai gan nevienam par to nav pat aizdomu viņa lielās vienkāršības dēļ. Jaunais Privalovs, kādu Hina to rādīja klausītājai, aizrāva stāstītāju, un viņa pati sāka ticēt saviem vārdiem.

— Jā, viņš nav tāds kā citi, — domīgi teica Zosja.

— Protams! ... Tas, mori ange, ir neparasts cilvēks.

i— Sakiet — viņš, liekas, bija iemīlējies Nadeždā Va-

siļjevnā? — Zosja negaidot iejautājās.

Hina pirmajā mirklī mazliet apjuka, bet tūlīt pat veikli izkļuva no grūtā stāvokļa.

— Varu galvot, ka nekā nopietna nebija... Tikai bēr-.

nības atmiņas; bez tam Nadežda Vasiļjevna visu laiku izturējās pret Privalovu Joti divdomīgi; un beidzot vecie Baharevi kā traki par varēm gribēja dabūt Privalovu par znotu. Tas viss! ...

Zosja parādīja tādu labvēlību, ka apmeklēja Zaplatinu viņas mazajā būdiņā, kur oda pēc vistām un teļiem. Zaplatina, protams, pacentās nepalikt parādā un pēc divām dienām ieradās savā labākajā zīda kleitā pie Ļahov-skiem. Viss bija lieliski, kamēr Hionija Aleksejevna sēdēja Zosjas istabā, bet, kad viņa parādījās ēdamistabā, viņai nācās piedzīvot uzreiz divas nepatikšanas. Pirmkārt, pane Marina uzņēma Hinu un viņas franču valodu ar tādu stindzinošu laipnību, ka viņai sametās nelabi ap dūšu; otrkārt, Dāvids, kas ļoti labi pazina Hioniju Alekse-jevnu no Sabiedriskā kluba, atļāvās pret viņu tādu familiaritāti, kādu viņa pirmajā apmeklējumā nemaz nevēlējās.

Šī vizīte apēnoja Zaplatinas laimīgo noskaņojumu, un drošības labad viņai bija jāpārtrauc turpmākie Ļahovsku apmeklējumi. Turklāt viņai nepavisam nepatika skatīties nicinošajā sejas izteiksmē, ar kādu viņu saņēma pats Ignatijs Ļvovičs, lai gan viņam kā slimniekam varēja daudz ko piedot; tad vēl mākslotā laipnība, ar kādu pret viņu izturējās dakteris, arī šokēja Hioniju Aleksejevnu, kas bija pieradusi pie augstāko aprindu pieklājības noteikumiem.

Zosja, protams, izturējās pret viņu labi, bet pārējo ģimenes locekļu nepieklājīgās uzvešanās dēļ viņa negribēja zaudēt cieņu šās meičas acīs.

Hionijai Aleksejevnai iešāvās prātā laimīga doma.

— Es brīnos, mori ange, — viņa reiz teica Zosjai, — kā jums patīk vasarā aprakt sevi četrās sienās, kad jums ir iespējas iekārtoties pilnīgi citādi, kā austrumu princesei... Jā! ...

Zosja dzēra kumisu, ko viņai atveda baškīri no Sarkanās Pļavas apkārtnes. Būtu gan lieliski padzīvot tā, kā dzīvo šie nomadi, bet tāpēc vajadzēja tikai uzsliet savu telti blakus baškīru apmetnēm. Telti var iekārtot pēc teki-niešu parauga: no ārpuses apsist ar baltu tūbu, bet iekšpusi izklāt ar Buhāras paklājiem. Tas būs jauki! ... Visu var iekārtot klejotāju gaumē — līdz pēdējai naglai. Un cik tas būs oriģināli! Kādus paities de plaisir^31 tur varēs sarīkot!. i. Tīrais prieks pavadīt pusotra mēneša tādā teltī, burtiski, pie dabas krūts, mežonīgo stepju dēlu vidū, — cik tāds prieks vien nebija vērts. Zosja noskūpstīja Hioniju Aleksejevnu un ar milzīgu sajūsmu uzņēma šo oriģinālo izdomu.

— Tikai es jums lūdzu vienu, — Zaplatina sacīja, — sakiet, mon ange, ka tā ir jūsu pašas ideja ... Man liekas, ka jūsējiem ir aizspriedumi pret mani un viņi var nepiekrist, ja dabūs zināt, ka es esmu uzvedinājusi jūs uz šādām domām.

— Labi, bet ar vienu noteikumu: mēs dzīvosim kopā... Vai ne? ...

Hina izskata pēc pastīvējās, taču beigu beigās deva savu piekrišanu. Tādējādi viņai nevajadzēs apmeklēt Ļa-hovskus un viņa varēs rīkoties pēc sava prāta. Bet vēlāk — kas būs, būs ...

Zosjas projektu visi uzņēma ar lielu piekrišanu, sevišķi ārsts, jo patiešām — ko gan vēl labāku var vēlēties: tūkstošreiz derīgāk saņemt visas dabas dāvanas tieši, bez starpniekiem nekā bezjēdzīgi slaistīties apkārt pa kūrmāju.

Nekavējoties uz Troicku, kā uz tuvāko maiņas punktu, tika nosūtīts īpašs sūtnis ar uzdevumu iegādāties četras kibitkas: vienu Zosjai, vienu zirgu puišiem, vienu apkalpotājām un vienu visādam gadījumam, tas ir, viesiem. Pēc nedēļas sūtnis atgriezās; tūlīt tika izmeklēta vieta kibitkām un spožais nodoms realizēts dzīvē. Vieta, kur uzcēla teltis, bija brīnišķīga: uz augsta bezvārda upītes krasta, kādus divus soļus no ēnainas bērzu birzs; visapkārt līgoja bieza, zaļa zāle, kā piebārstīta miljoniem raibu meža puķīšu. Ainavu atdzīvināja baškīru nomadu apmetne. Pie caurumainajām, noskrandušajām jurtām rosījās kustīgs puskailu bērnu bars, dienu un nakti strādāja sievietes, šie padevīgie darbarūķi — aziātu krietno tikumu iemiesojums, un it nekad neko nedarīja paši baš-kīri, tikai dzēra kumisu un jādelēja apkārt uz zirdziņiem ar pinkainām kājām; pa naktīm pie teltīm dega spožas ugunis, un klusajā gaisā kusa un dzisa monotonā baškīru dziesma, kas stāstīja par baškīru spēkavīru varoņdarbiem, sevišķi par slaveno Salavatu. Pie apvāršņa, kādas desmit verstis tālāk, melnoja Sarkanās Pļavas sādžas māju silueti. Raženā Baškīrija šeit atklājās visā savā krāšņumā.

No dzīves apmetnē Zosjas veselība ātri uzlabojās. Viņa visu laiku pavadīja ārā; no Uzlas speciāli bija atvesti Геке un Batirs. Zosjai patika tāli izjājieni daktera sabiedrībā. Hionija Aleksejevna mēģināja piedalīties šajos izjā-jienos; reiz viņa stingri izlēma pārvarēt savas institūta audzēknes bailes no apseglota zirga un ar Iļjas palīdzību pat uzrausās Batiram mugurā, bet pie pirmajiem vieglajiem rikšiem kā kunkulis, kā aizšauts putns novēlās no segliem un pat mazliet izmežģīja kāju. Atlika padoties liktenim un sēdēt teltī, kamēr Zosja dižojās sava aidi-nieka mugurā.

Vienā no šiem izjājieniem dakteris un Zosja apstājās pie pašas Garčiku sādžas.

— Re, kur Privalova dzirnavas, — ārsts rādīja uz platu dīķi, pie kura tika celtas dzirnavas. — Ja gribat, varam apmeklēt Sergeju Aleksandriču.

— Labprāt, — Zosja piekrita.

Viņi atrada Privalovu dzirnavu celtniecības vietā. Plīša vamzī un platās biksēs viņš izlīda kaut kur no apakšējā stāva; katūna krievu krekls skaisti apņēma viņa plato kaklu. Galvā bija uzmaukta naģene. Kad Zosja viņam sniedza roku, kas bija tērpta pelēkā zviedru cimdā ar lakādas atloku, Privalovs smaidīdams atrāva atpakaj savu jau pastiepto plaukstu.

— Baidos sabojāt jūsu cimdu, Sofja Ignatjevna, — viņš labsirdīgi sacīja, bet Zosja neatlaidās un paspieda viņa plato plaukstu.

— Mēs atjājām tāpēc, lai jūs traucētu, — meiča smējās, graciozi pārsviezdama sava jāšanas tērpa šlepi pār kreiso roku. — Jums jāparāda mums visi savi varoņdarbi ...

Privalovs veda viesus, lai parādītu tiem dzirnavas; Zosja jāšanas tērpā izložņāja visus dzirnavu kaktus, uzmanīgi aplūkodama ikkatru sīkumu.

Mazajā piebūvītē uz ātru roku tika sarīkota tējas dzeršana. Nagibins pašrocīgi «uzvilka» patvāri un ne bez efekta uzlika to galdā.

Tēju dzerot, kamēr Zosja, izpildīdama saimnieces lomu, pielēja glāzes, dakteris veikli ievadīja sarunu par zemkopību, bet tad pārgāja uz labības tirdzniecību un dzirnavām. Privalovs no sākuma atbildēja ar vispārīgām frāzēm, bet vēlāk kļuva runīgāks. Viņam patika, ka Zosja interesējas par viņa dzirnavām un ar lielu uzmanību klausās viņa paskaidrojumus. Meiča uzdeva vairākus jautājumus, kas liecināja, ka viņa interesējas nevis aiz tukšas ziņkāres, bet ar sirsiiīgu vēlēšanos visu saprast. Kamēr Priva-lovs runāja, Zosja uzmanīgi vēroja šīs iedegušās, labsirdīgās sejas izteiksmi; bruņo acu atklātais skatiens, drošās un mierīgās kustības šodien atstāja uz Zosju to iespaidu, kuram augsni bija sagatavojuši Hinas stāsti. Zosjas acīs Privalovs šodien patiešām bija varonis, cilvēks, kas krasi atšķiras no citiem.

— Es jūs gaidīšu, Sergej Aleksandrič, — Zosja teica atvadoties. — Jājiet tieši uz apmetni — tas ir divu stundu jājienā no jūsu dzirnavām.

Kad dakteris un Zosja slaidos rikšos aizjāja pa ceļu uz Sarkano Pļavu, Nagibins noteica:

— Ek, dieviņ, padomā tik, kādus zirgus sadabūjuši... Un cik veikli jaunkundze jāj! Droša, nav vārdam vietas!

Šis apmeklējums atgādināja Privalovam par to dzīvi, no kādas viņš bija atteicies. Zosja viņam patika.

Pēc trim dienām Privalovs uz bēra kirgīzu zirga jāja pa ceļu uz Sarkano Pļavu. Viņš ar nolūku jāja lēni, lai papriecātos par to skaistumu, kas pletās visapkārt. Auzas bija nupat neparasti labi saņēmušās; kvieši jau stiebroja, klādamies kā blāvi zaļš paklājs, pie kura atpūtās acis. Diena bija tveicīga; sakarsušais gaiss virmoja caurspīdīgiem viļņiem; virs bezgalīgajām druvām krājās galvu skurbinoša tveice. Zālē skaļi sisināja sienāži; kaut kur savu čirkstošo dziesmu vilka grieze. No smalkiem putekļiem klātās ceļmalas zāles visu laiku kā raķetes izlidoja mazi putniņi un ātri pazuda gaisā. Pie apvāršņa — no Laļetinas kūrvietas puses lēni kāpa negaisa mākonītis, un varēja saskatīt slīpu lietus svītru, kas aprasināja druvas; otra debespuse bija pilna žilbinošas saules gaismas, acis sāpēja skatoties. Privalovs domāja par to, cik labi būtu, ja lietus mākonis pārveltos pāri Garčiku zemnieku tīrumiem; zelmenim vajadzēja lietu, un pops Savels jau bija noturējis divus dievkalpojumus; tīrumos tika iznestas pat svētbildes. Šīs domas par lauksaimniecību kā putnus aizbiedēja zirgs, kas negaidot metās sāņus: zem pašām kājām nozibēja liels zaķis, kas viegliem lēcieniem aizcilpoja pa auzu lauku.

«Nelāga zīme...» balsī noteica Privalovs un pats pasmējās par savu māņticību. «Kāpēc es jāju?» viņš nākamajā mirklī nodomāja un pat apturēja zirgu.

No pakalna, uz kura Privalovs tagad stāvēja, tālumā varēja saredzēt dzirnavu dīķi, bet priekšā, upītes krastā, cēlās dūmi no baškīru apmetnēm... «Ja jāsi pa labi — pats būsi paēdis, bet kumeļš izsalcis; ja jāsi pa kreisi — kumeļš būs paēdis, bet pats izsalcis; ja jāsi tieši — neredzēt tev ne kumeļa, ne galvas,» Privalovs atcerējās pasakas vārdus un jāja tieši uz apmetņu dūmiem. Zirgs, izliecis savu brieža kaklu, auļoja strauji; tas saoda baškīru zirgu ganāmpulku, kas ganījās zālē, un izpleta nāsis.

Tuvodamies piekalnītei, uz kuras atradās Ļahovskas baltā telts, Privalovs iztālēm pamanīja kādu dāmu, kas skatījās uz viņu, roku pār acīm pārlikusi. «Vai tik tā nav pane Marina?» Privalovs nodomāja. Liels bija viņa pārsteigums, kad viņš redzēja, ka tā ir viņa mīļā saimniece Hionija Aleksejevna. Viņa pat pamāja tam ar roku.

— Kā jūs te gadījāties, Hionija Aleksejevna? — Privalovs jautāja, nododams savu kirgīzu zirgu pienākušajam Iļjam.

— Ak, nevaicājiet, lūdzu! — koķeti atbildēja Hionija Aleksejevna. — Jūs taču pazīstat manu nolāpīto raksturu ... Pēc jūsu aizbraukšanas ārsts ieteica man doties uz kūrvietu, nu, un es tad devos arī. Man jau tāds raksturs. Šeit es sastapu Sofju Ignat jevnu... nejauši iepazināmies ...

Zosja bija mazliet savārgusi un pieņēma Privalovu teltī, kur varēja sēdēt tikai uz zemiem dīvāniņiem, pavelkot kājas zem sevis. Saimniece nodarbojās ar stepju piekūna pieradināšanu, kurš tupēja tās priekšā uz zema koka statīva un katru reizi plati atplēta knābi, kad viņa gribēja noglāstīt tā pelēko muguru.

— Redzat, kāds neaizskarams stepju dēls, — Zosja sacīja, atraudama roku. — Trešo dienu ar viņu mokos..ž Visas rokas man saknābis.

Viņa parādīja Privalovam vienās rētās un asinīs saskrambātās rokas.

— Kādēļ viņš jums jāpieradina? — Privalovs iejautājās, ar izbrīnu vērodams telts iekārtojumu.

— Kad pieradīs, dresēšu, bet pēc tam jūs piedalīsieties medībās ar piekūniem, tās mēs pacentīsimies sarīkot tuvākajā laikā. Tas ir ļoti jautri... Man jau sen gribas pabūt tādās medībās.

— Jā, tas būs ļoti interesanti, — Privalovs piekrita, mēģinādams noglāstīt piekūnu.

— Man patīk tieši tādas medības, — Zosja sacīja.

— Tas ir pavisam kas cits nekā nošaut putnu, ejot medīt ar suni... Medības ar bisi ir slaktiņš. Bet šeit ir gan risks, gan briesmas.

Savā pa pusei austrumnieciskajā vidē Zosja šodien izskatījās neparasti iespaidīga. Tērpusies vienkāršā vasaras kleitā, viņa līdzinājās dārgai gleznai, kas ielikta Buhāras paklāju raibajā aplocē. Šis eiropeiskā un aziātiskā sajaukums bija oriģināls, un Privalovs visu laiku, kamēr sēdēja teltī, jutās, it kā atrastos nevis Eiropā, bet Āzijā, šajā brīnišķīgajā poētisku sapņu, brīnumpasaku, reibinošas iantāzijas un valdzinošu skaistuļu zemē. Pat šis izbalējušo krāsu raibais sajaukums uz paklājiem noskaņoja domas poētiski.

Hionija Aleksejevna kā duenja izturējās ar kautru pašcieņu un taisīja nopietnu seju, kad Zosja smējās. Viņa Privalovam lika ātri saprast, ka šeit ir pašu cilvēks.

— Tomēr zināt, Sergej Aleksandrič, es dažreiz briesmīgi garlaikojos, — Zosja sacīja, kad Hina izgāja no telts.

— Mūžīga bezdarbība, mūžīgs tukšums... Nu sakiet — ko lai dara tāda jaunkundze kā es? Tā taču ir veģetēšana, nevis dzīve. Pat visus priekus saindē apziņa, ka tu neesi nekam vajadzīga.

— Darbu var atrast, ja tikai ir vēlēšanās.

— Tas ir, var sevi apmānīt ar darba ilūziju: atvērt kādu šūšanas darbnīcu, nodibināt skolu, iestāties kursos ... Bet ja es ne pirmo, ne otro, ne trešo iespēju nevēlos? Man vajag tāda darba, kas mani aizrautu pilnībā, bez kura es nespētu dzīvot. Es saprotu politiskos darbiniekus, saprotu visus šos cīnītājus par ideju. Lūk, jūs, piemēram, sēžat savās dzirnavās, un ne uz kurieni jūs nevelk, nekas jums neatgādina, ka katra nodzīvota diena ir smaga apsūdzība paša niecībai. Zināt, es esmu domājusi par jūsu plāniem vairākas reizes ... Ja jūs nebūtu atklājis Ameriku pirms manis, es būtu nodarbojusies ar šo labības tirdzniecību. Ja priekšā zināms mērķis, tad cilvēks ir laimīgs.

— Bet jūs taču zināt, ka savu Ameriku neesmu atklājis es pats, bet citi izdarījuši to jau pirms manis?

— Zinu ... zinu!.. Bet svarīgi ir, lūk, kas: visi pārliecināti par zināmas idejas taisnīgumu, vairākas reizes mēģina to realizēt, bet pēc tam ideja nemanot izplēn un pazūd; svarīgi ir, lai rastos tieši tāds cilvēks, kas atmestu visus aizspriedumus un iedzīvinātu ideju. Vai atceraties Temīru Lenku, kurš vēroja skudru, kas četrdesmit reižu rāpusies kalnā ar graudu un četrdesmit reižu novēlusies atpakaļ? Bet četrdesmit pirmajā reizē tā tomēr uzvilkusi savu graudu.

— Man liekas, ka jūs mani neesat pareizi sapratusi, Sofja Ignatjevna, — Privalovs sacīja. — Lai realizētu manus plānus, vajadzīgs nevis viens vai divi, bet simtiem un tūkstošiem cilvēku... Es esmu dziļi pārliecināts, ka šis tūkstotis radīsies un izdarīs to, ko mēs abi nepaspēsim vai nepratīsim.

— Mēs abi?

— Kādēļ gan jūs nevarētu strādāt tai pašā virzienā, bet pilnīgi patstāvīgi? Jūsu rokās ir visi līdzekļi.

— Bet pašas nederīguma apziņa, kas velk uz leju kā pie kājas piesieta svaru bumba?... Nē, šodien mani pilnīgi pārņēmusi grūtsirdība un droši vien esmu jums paspējusi apnikt ar savu es.

Ar ārsta starpniecību Zosjas un Privalova starpā izveidojās pa pusei draudzīgas attiecības. Privalovs sāka jāt uz apmetni arvien biežāk un biežāk: viņam patika Zosjas sabiedrība. Viņa izturējās vienkārši un nepiespiesti, kaut arī dažreiz pa ieradumam kļuva kaprīza. Viena no tādām Zosjas kaprīzēm bija kategoriska vēlēšanās iepazīties ar popu Saveļu, par kuru viņa bija daudz dzirdējusi no Privalova. Kādā jaukā rītā Privalovs un pops Savels jāšus ieradās apmetnē, un Zosja bija sajūsmā par oriģinālo popu, kas viņu uzjautrināja ar savu dzēlīgo, nikno dabu. Dīvaina aina tagad bija redzama Zosjas teltī, kur uz mīksta Buhāras paklāja, pavilcis kājas sev apakšā, sēdēja pops Savels, bet Zosja mācīja viņam spēlēt domino.

— Vai tad jūs tā arī domājat visu mūžu nonīkt kā lauku pops? — Zosja jautāja savam oriģinālajam viesim.

— Nē ... Aiziešu klosterī! ...

— Jā-a... — Zosja domīgi novilka. — Bet, kamēr jūs vēl neesat atteicies no mūsu grēcīgās pasaules, iegriezieties pie manis kopā ar Sergeju Aleksandriču.

Zosja Privalovu nemānīja: viņai patiešām uznāca smagas grūtsirdības brīži, un viņa stundām ilgi palika nekustīga. Šīs skumju lēkmes darīja dakteri ļoti nemierīgu, bet ko viņš varēja iesākt?

Reiz, kad Zosja grūtsirdības brīdī gulēja gultā bāla un vienaldzīga, teltī pa kaklu pa galvu iedrāzās Hionija Aleksej evna.

— Augstprātis jāj ... Augstprātis! ... — viņa sauca, rokas vēcinādama.

— Jūs droši vien esat kļūdījusies? — meiča vienaldzīgi jautāja.

— Ak, atvainojiet... Es taču augstprāti simts verstu attālumā pazīšu: sēž uz zirga kā kaltēta zivs, un kājas kuļājas kā nūjas.

— Uz kurieni tad jūs, Hionija Aleksejevna? — Zosja apstādināja Zaplatinu, kad tā devās uz izeju.

— Kā — uz kurieni? Jūs domājat, ka es palikšu šeit, lai priecātos par jūsu augstprāti? ... Nu paldies, tas nekad nenotiks! ... Es esmu nabadzīga sieviete, bet arī man ir savs lepnums.

Pēc mirkļa teltī ienāca Polovodovs. Viņš brīdi pastāvēja durvīs, ar acīm meklēdams nekustīgi sēdošo meiču, tad piegāja pie tās, klusēdams noskūpstīja bālo roku un klusēdams nolika tās priekšā uz maza soliņa lielu, gaiši zilu atlasa olu uz sudraba kājiņām.

— Nedomāju, ka sastapšu jūs tik bēdīgu, Sofja Ignat-jevna, — viņš noteica, apsēzdamies tieši uz grīdas pa turku modei. — Es atnācu jūs mierināt... kā bērnu, kas apdedzinājis pirkstu.

— Pateicos ...

Zosja pabīdīja sudraba slēdzēju un atvēra olu: dibenā uz balta atlasa spilventiņa kā bērns gulēja mazītiņš lācēns ar melnu, pūkainu purniņu un mazliet atņirgtiem, sīkiem zobiņiem. Meiča aiz pārsteiguma klusi iesaucās un, ne vārda neteikusi, paspieda roku Polovodovam, šim vecajam uzticamajam draugam, kas pret viņu vienmēr izturējās vienādi. Viņa uzmanības pierādījumi Zosjai neapnika, tāpēc ka Polovodovs prata tos padarīt daudzveidīgus. Pašreizējā dāvana bija viņa atjautīgā prāta chef-d'oeuvre, un Zosja saprata, ka neviens cits nebūtu izdomājis tādu pārsteigumu. Polovodovs bija ļoti apmierināts

ar iespaidu, kādu atstāja viņa dāvana, par kuru viņš bija gudrojis divus mēnešus, sēdēdams Uzlas—Mohovas bankā pie dažādu bankas papīru žūkšņiem.

— Jūs droši vien esat ieradies ar jaunām ziņām? — Zosja jautāja, izņemdama lācēnu no olas; tas vairākas reizes saldi nožāvājās un slinki palūkojās apkārt ar spožajām, zilajām acīm.

— Ak, kāds smieklīgs resnītis!...

Kamēr Zosja niekojās ar lācēnu, kas viņai gan laizīja rokas, gan skrāpēja ar resnajām ķepām, Polovodovs paspēja izstāstīt visas no Uzlas atvestās jaunākās ziņas, kuru, kā vienmēr, bija ļoti nedaudz. Ja ziemu province ārkārtīgi garlaikojas, tad vasaru tā, burtiski, smok nost no garlaicības.

— Tik vien bija? — Zosja jautāja nogurušā balsī, kad Polovodovs beidza stāstījumu.

— Nē, ir vēl... — Polovodovs nedroši sacīja. — Tikai jūs šodien, liekas, neesat tādā garastāvoklī, lai uzklausītu mani ar vajadzīgo uzmanību.

— Nē, es klausīšos, — ar kaprīzu pieskaņu balsī atsaucās Zosja; viņai patika komandēt šo pielūdzēju, un bieži ar īsti sievišķīgu cietsirdību viņa mocīja to ar saviem bezgalīgajiem untumiem.

— Paklausieties, Sofja Ignatjevna... — Polovodovs klusu sacīja, noliekdams galvu. — Es runāšu ar jums kā jūsu vecais un vislabākais draugs.

— Ak nē, visu ko, tikai, lūdzu, lieciet mani mierā ar savu draudzīgo līdzjūtību! ... — meiča it kā iekunkstējās.

— Jūs negribat mani saprast, Sofja Ignatjevna...

Zosja klusēja; viņa dzirdēja, kā Polovodovs nervozi

noknaukšķina pirkstus, — tas bija viens no viņa sīkpil-soniskajiem ieradumiem, ko viņš satraukuma brīžos aizmirsa.

— Jūs zināt, Sofja Ignatjevna, ka es dziļi cienu sievieti, — Polovodovs turpināja ar to sirsnīgo pieskaņu balsī, kuru izmantoja kritiskā brīdī. — Viņa ir mans kults... Bet es pielūdzu sievieti ne tikai skaistuma dēļ, nē, tā vien ir par maz, bet galvenokārt tāpēc, ka sieviete ir liels spēks! ... Palūkojieties vien, kādas muļķības mēs nepastrādājam mīļotās sievietes dēļ!... Visaukstasinīgākie un bezjūtīgākie cilvēki zaudē galvu un pārsteidz visu pasauli ar savu jauneklīgo aizraušanos. Vai atceraties to franču advokātu, kas katrā procesā jautāja: «Kur ir sieviete?» Tā taču ir liela patiesība, kas ir tikpat pareiza kā tas, ka mēs visi piedzimstam no sievietes. Ja būtu jāsalīdzina, tad es salīdzinātu sievietes ietekmi ar to slēpto siltumu, kas pēc fizikas likumiem savieno vismazākos matērijas atomus un virza pasaules ...

Zosja klusēja.

— Es, Sofja Ignatjevna, pazīstu jūs kopš bērnības, un jūs zināt, ka kopš bērnības jūs mīlu. — Polovodovs klusu turpināja, vēl zemāk noliekdams galvu. — Jūs skrāpējat mani kā kaķēns, bet, ja jūs būtu situsi mani ar pātagu, — es būtu skūpstījis to roku, kas pacēlusi pret mani pātagu. Man jūs esat sievietes skaistuma ideāls... un bez tam jūs esat loti gudra... un enerģiska. Protams, katrs var aizrauties, katrs noteikti kļūdīsies, bet, kad pamats zūd zem kājām, kad viss apkārt sāk grīļoties, tad cilvēku glābj ticība. Tieši tā es vienmēr esmu ticējis jums.

— Jūs sākat ar tik dīvainu ievadu, it kā mani nupat, nupat taisītos vismaz pakārt, — viņa nepacietīgi noteica. — Nepadariet mani par savu oratora paņēmienu upuri...

— Labi, es pacentīšos runāt īsi, — Polovodovs atbildēja sausi, piešķirdams sejai vienaldzīgu izteiksmi. — Vai jūs zināt, Sofja Ignatjevna, ka esat izputēšanas priekšvakarā? Nē? Tas ir saprotams, jo to nenojauš arī pats Ignatijs Ļvovičs ... Šis Pucillo-Maļahinskis tā sarežģījis visus Ignati ja Ļvoviča darījumus ...

— Kāds Pucillo-Maļahinskis? Ak, es vienmēr aizmirstu: Alfonss Bogdaničs ... Tā arī būtu teicis!

— Tur jau ir tā lieta, ka Alfonsa Bogdaniča vairs nav, bet ir Pucillo-Maļahinskis, kurš kā piepe izaudzis uz jūsu bagātības drupām. Es runāju ar jūsu jauno pārvaldnieku un pats izskatīju pārskatus un tāmes: viss nolaists līdz nejēdzībai, un uzņēmuma likvidācijas gadījumā, lai dievs dod, ka varētu savilkt galus kopā. Protams, aiz Ignatija Ļvoviča stāv viņa personiskais vārds, bet iedomājieties tādu gadījumu, ka pēc pirmās triekas lēkmes sekotu otra . . . Tirdzniecības pasaulē bagātība ir ziepju burbulis, kas izšķīst vienā mirklī varavīkšņainās lāsēs. Izputēja taču vecais Baharevs, izputējuši daudzi citi pašu mazsvarīgāko iemeslu dēļ...

— Tas viss ir labi un ļoti pārliecinoši, bet es nesaprotu vienu: kāds tam sakars tieši ar mani?

— Atļaujiet... Jūs taču zināt par Privalova aizbildnību un esat dzirdējusi, ka Nicolas iesācis Pēterburgā pret mums, aizbildņiem, tiesas procesu? Labi. Tā ir visai sarežģīta lieta, tā ka mēs dabūsim atbildēt par visām kļūdām, kādas pieļautas aizbildnībā divdesmit gadu laikā. Mums bija cerība ... bet tā pagaisa. Tagad stāv priekšā skandalozs process, kas var beigties ar apsūdzību blēdībā, tas ir, ar izsūtīšanu uz ne visai tālo Sibīriju. Padomājiet, kā jūsu pa pusei slimais tēvs figurēs uz apsūdzēto sola... Viņš neizcietīs tādu kaunu un, ja nenomirs līdz tiesai, tad nomirs pašas tiesas laikā.

— Tātad jūs domājat, ka es kaut kādā veidā varu jūs

izglābt?

— O, nē ... tūkstoškārt nē, Sofja Ignatjevna! ... — Polovodovs dedzīgi ierunājās. — Es runāju par jūsu tēvu, nevis par sevi... Es neesmu lauva, un jūs neesat pele, kas sagrauzīs tīklu, kurā lauva iekļuvis. Runa ir par jūsu tēvu un jums, bet es palieku malā. Jūs mīlat tēvu, taču viņš ar vecišķu ietiepību velk visus sev līdzi bezdibenī. Vēlreiz atkārtoju: es nedomāju par sevi, bet jūs pilnīgi varat izglābt tēvu un sevi...

— Un tas būtu? — Zosja vienaldzīgi noteica.

— Hm... — Polovodovs mazliet samulsa, tad nedrošā balsī sacīja: — Apprecieties ar šo Privalovu...

Zosja brīdi klusēja, bet tad, ielūkojusies Polovodovam acīs, klusi noteica:

— Bet ja nu es... mīlu šo Privalovu, kuru jūs uzskatāt par muļķi?

— Jo labāk jums... — Polovodovs automātiski atbildēja, neticēdams pats savām ausīm.

PIEKTĀ DAĻA

I

Veco Privalovu māju Uzlā pārtaisīja par jaunu. Atjaunoja nodrupušo apmetumu, krāsoja jumtu, lika jaunus logu rāmjus, no visām vietām vāca prom vecās, nevajadzīgās grabažas, neatstāja mierā pat tēvu tēvu dārzu, kurā notika visai enerģiska sabrukušo lapeņu, tiltiņu un nolaisto aleiu restaurācija. Mājas iekšienē valdīja liela rosme: lika jaunas grīdas, mainīja parketu, atsvaidzināja gleznas uz griestiem un sienām, sienas aplīmēja ar jaunām tapetēm... Simtiem strādnieku no rīta līdz vakaram rosījās pa māju kā skudras, piepildīdami vecās Privalovu mājas sienas ar līksmu darba troksni. Bija izsaukti meistari speciālisti no Pēterburgas un Varšavas; no turienes partijām vien saņēma sūtījumus ar dārgām mēbelēm, tapetēm, aizkariem, paklājiem, bronzu, ekipāžām un tūkstošiem citu priekšmetu, kas nepieciešami bagātas kungu mājas iekārtošanai. Darbs ritēja drudžainā steigā, lai visu varētu pabeigt līdz oktobrim, kad Ļahovski atgriezīsies no savas Baškīrijas muižas.

Lasītājs, protams, ir jau nopratis, ka visa šī pārbūve notika sakarā ar Zosjas un Privalova laulībām. Jā, šīs kāzas bija Uzlas svarīgākais notikums, un visi par tām runāja kā par izcilu parādību. Pats Privalovs Uzlā iebrauca tikai šad tad, lai pārbaudītu darbus un paskubinātu darbu uzņēmējus, bet tad atkal pazuda. Visus plānus un zīmējumus, pēc kuriem tika veikti darbi, iesniedza Zosjai izlemšanai; viņa tos rūpīgi izskatīja un grūtākos gadījumos apspriedās ar Hioniju Aleksejevnu vai Polovo-dovu, kurš tagad Ļahovsku mājā bija pašu cilvēks. Privalovs no sākuma skatījās uz viņu stipri greizi, bet Zosja ne dzirdēt negribēja par kādu piekāpšanos, un Privalo-vam cits nekas neatlika kā samierināties. Un arī pats Po-lovodovs, apzinādamies savu divkosīgo stāvokli, pēc iespējas centās ar Privalovu nesatikties. Zosja no sirds smējās par šādu savstarpēju naidu un mēģināja pārliecināt Privalovu, ka viņš iemīļos nepārspējamo Aleksandru Pavliču, kad iepazīsies tuvāk ar viņa izcilajām īpašībām.

— Es nesaprotu, Zosja, kas tev par sevišķu tieksmi uz šo ... neciešamo cilvēku, lai neteiktu vairāk, — dažreiz sacīja Privalovs, izmantodams pagadījušos pārdomu brīdi. — Tā ir it kā slimība ...

— Ak, mans dievs! Kā tu nevari saprast tik vienkāršu lietu! Aleksandrs Pavličs ir tik jocīgs, bet man patīk viss smieklīgais, — Zosja bezbēdīgi atbildēja. — Arī Hina man tādēļ patīk ... Nu, kas gan var būt uzjautrinošāk kā savest viņus kopā? ... Bet, ja tu manis dēļ esi greizsirdīgs uz Polovodovu, tad es tev reizi par visām reizēm esmu teikusi...

— Neteikšu, neko neteikšu, dari, kā gribi, es zinu tikai to, ka mīlu tevi.

— Pagaidām gan to sevišķi nemana... Tev, kā liekas, vairāk rūp sava, ne mana laime, un, ja tu ko dari it kā manis labā, tas viss pēc būtības vairāk patīk tev pašam. Tu taču esi pamatīgs egoists, ja tā padomā, jo negribi samierināties pat ar tādām manām kaprīzēm kā Hina vai Aleksandrs Pavličs... Es no tevis prasu ļoti maz — neaiztiec tikai manus draugus, kuri visi ir uz pirkstiem saskaitāmi: medību piekūns Salavats, lācēns Šaitans, Teke un Batirs un, beidzot, Hina ar Aleksandru Pavliču... Liekas, ar to varētu samierināties?

Šos mazos ģimenes strīdus izpirka pilnīgi laimes brīži, kad Zosja parādījās pavisam citā gaismā. Privalovs bija dziļi pārliecināts, ka viņš soli pa solim to pārveidos. Vispirms viņu katrā ziņā vajadzēja izolēt no tādu šaubīgu personu ietekmes kā Polovodovs, Hina, Mozus utt. Ka tas ir iespējams, apliecināja pašas Zosjas atzīšanās, kad viņai uznāca nožēlas mirkļi. Arī ārsts bija tādās pašās domās: visam tam, kas bija nepatīkams un ass Zosjā — jaunavā, bija jāpazūd Zosjā — sievietē. Tas taču bija tik pakļāvīgs raksturs, apveltīts ar tik labām dotībām! Piemēram, cik dedzīgi Zosja atsaucās par Privalova dzirnavām, pēc tam pati domāja atvērt vairākas arodskolas utt. Viņā vienmēr bija jūtams tēva praktiskais ķēriens, un Privalovs bieži vien grūtākos gadījumos apspriedās ar viņu.

— Es priecājos tikai par vienu, — ar asarām acīs Pri-valovam sacīja dakteris, dabūjis zināt par viņu kāzām, — proti, ka Zosja izvēlējusies tieši jūs ... Neko labāku es viņai nevēlos; jūsu ietekmē pilnīgi izzudīs visi viņas trūkumi. Es par to esmu dziļi pārliecināts, Sergej Alek-sanclrič...

Dakteris uzskatīja, ka Privalovam ir pamīksts raksturs, bet šo trūkumu viņa acīs izpirka tā patiesais, humānais un dziji godīgais raksturs. Tieši tāds cilvēks bija vajadzīgs Zosjai, lai līdzsvarotu viņas skarbo raksturu, iedzimto ļaunprātību un tieksmi uz patvaļu. Pati Zosja atklātības brīdī sacīja ārstam to pašu, atzina visus savus trūkumus un apgalvoja, ka labosies, kad kļūs inadame Privalova.

Ļahovskis ziņu par Zosjas precībām ar Privalovu uzņēma mierīgi, pat vairāk — gandrīz pilnīgi vienaldzīgi, un tas visus pārsteidza. Vecais vīrs tikko bija atspirdzis no savas slimības un lēni staigāja pa kūrvietu ar kruķu palīdzību; slimība bija viņu stipri ietekmējusi psihiski un it kā apslāpējusi viņā agrāko gara možumu. Vārdu sakot — agrākajā Ļahovskī kaut kā trūka.

— Tad tu esi nodomājusi precēties ar Privalovu? — vecais domīgi jautāja, neskatīdamies uz meitu.

— Jā, tēt.

— Nu ko, vai viņš ir ļoti labs cilvēks?

— Tā liekas... Man, tēt, tāds jautājums šķiet dīvains, tu taču pazīsti Sergeju Aleksandriču ne mazāk kā es?

— Bet ko saka dakteris?

— Patiešām, tēt, tu šodien uzdod tādus dīvainus jautājumus; dakteris, protams, ir labs cilvēks, es viņu vienmēr esmu cienījusi, bet šajā gadījumā viņš tomēr ir svešs cilvēks... Tādos jautājumos, tēt, svešiem nav pieņemts prasīt padomu.

— Tev taisnība, tev taisnība, Zosja... Man, zini, galva vēl ne visai... Pats jūtu, ka trūkst kādas skrūvītes.

— Ja tu gribi zināt, dakteris uzņēma manu izvēli ar lielām simpātijām. Viņš no prieka pat apraudājās...

— Dakteris apraudājās? — Ļahovskis domīgi jautāja, vienaldzīgi noraudzīdamies uz meitu. — Jā, jā... Viņš vienmēr tevi mīlēja ... ļoti mīlēja.

Pret Privalovu vecais izturējās ar slēptu ironiju, gandrīz vai naidu, lai gan apraudājās un noskūpstīja viņu.

— Vai zināt, Sergej Aleksandrič, ka jūs man vienā reizē paņemat visu? Nē, daudz vairāk, pēdējo, — Ļahov-skis skumīgi murmināja, sēdēdams atzveltnī. — Ja man to teiktu pirms mēneša, es neparko nebūtu ticējis. Piedodiet par atklātību, bet tāda kombinācija nepavisam neietilpa manos nodomos. Vajag būt tēvam un tādam tēvam, kāds Zosjai biju es, lai saprastu manu varbūt mazliet dīvaino toni pret jums... Jā, jā. Sakiet tikai vienu: vai jūs patiesi mīlat manu Zosju?

— Jā, Ignatij Ļvovič ...

— Ak jā, protams! Vai tad viņu var nemīlēt? Es gribēju sacīt pavisam ko citu: vai jūs cerat... vai jūs esat pamatīgi pārdomājis, ka spēsiet viņu darīt laimīgu un pats būsiet laimīgs ar viņu? Protams, ikviena laulība ir loterija, bet dažreiz ieteicams atturēties no riska... Es ticu jums, tas ir, gribu ticēt un, piedodiet tēvam... nevaru! Tas ir pāri maniem spēkiem... Vai jūs runājāt ar dakteri? Jā, jā, viņš piekrīt Zosjas izvēlei, tāpēc ka mīl jūs. Es arī mīlu dakteri...

Saprast kaut ko no šā dīvainā frāžu savirknē juma bija visai grūti, un Privalovs justos ļoti smagi, ja ārsts nebūtu atvieglinājis šo grūto stāvokli ar savu klātbūtni. Kas tas bija par brīnumlabu cilvēku! Ar kādu eņģeļa pacietību viņš noklausījās Privalova mīlētāja murgos! Tas bija patiess draugs, vislabākais vidutājs visos pārpratumos un sīkās nesaskaņās.

— Ja nebūtu daktera, mēs abi jau sen būtu saķildojušies, — Zosja teica Privalovam. — Un droši vien šis jaukais pienākums kā mājas draugam novērst dažādas ģimenes ķildas ir ļoti garlaicīgs! ...

Jaunie ļaudis jokoja un smējās, bet dakteris smaidīja savu ārsta smaidu un nervozi berzēja rokas. Pēdējā laikā viņš bija pasācis sūdzēties par galvassāpēm un mēdza ieslēgties savā istabā veselām dienām.

Pane Marina un Dāvids izturējās pret Zosjas izvēli ar to radinieku līdzdalību, aiz kuras lieliski tiek slēptas patiesās domas un jūtas. Vismaz Privalovs daudz labāk jutās Ignati ja Ļvoviča sabiedrībā nekā panes Marinas viesistabā. Kas attiecas uz Dāvidu, tad viņš bija pārāk aizņemts pats ar savām darīšanām. Pagājušajā ziemā viņš bija sevišķi tuvu sadraudzējies ar Polovodovu un, kā dzirdēja runājam, paspēlējis dažādos spēju namos lielas naudas summas. Laļetinas kūrvietā drīz vien izveidojās savs kāršu spēlmaņu pulciņš, kur Dāvids Aleksandra Pav-iiča vadībā pavadīja laiku ļoti jautri, kā jau pieklājas īstas jeunesse dorée^1 pārstāvim.

Visvairāk apmierināta ar priekšā stāvošajām kāzām, protams, bija Hionija Aleksejevna. Viņa vairākas reizes dienā apraudājās no priekiem un visiem apgalvoja, ka sen jau ne vien visu paredzējusi, bet arī nojautusi. Sergejs Aleksandričs taču tik brīnumjauks jauneklis un tik bagāts, bet Zosja tik brīnišķīga skaistule, — vārdu sakot, nebija nekādu šaubu, ka šos jaunos cilvēkus tālredzīgā daba speciāli radījusi vienu otram.

— Es vienmēr esmu ticējusi paredzēšanai! — patētiski izsaucās Hionija Aleksejevna, rokas uz augšu paceldama. — Kad Sergejs Aleksandričs tikko kā bija iebraucis Uzlā, es tieši nodomāju: palūk, vīrs Zosjai...

Privalovam tagadne izvērtās par burvīgu sapni, kas bija pilns saldu ieceru un aizmigloja acis. Visā apkārtējā kņadā un starp sejām, kas ņirbēja visapkārt, viņš redzēja tikai Zosju vienu pašu, šo mazo princesi, kas dāvāja viņam bezgalīgu laimi. Dažreiz viņš ar bailēm lūkojās mīļotās sievietes tumšajās acīs, it kā censtos tajās uzminēt nākotni... Zosja, protams, viņu mīlēja. Viņš to redzēja, juta. Bet viņa mīlēja nepavisam ne tā, kā mīl citas sievietes: viņas jūtās nebija ne ēnas no pašuzupurēšanās, vēlēšanās atdot sevi svešās rokās, — nē, tā bija lepna mīlestība, kura ar vienu skatienu pakļāva sev visu, kas bija apkārt. Zosja bija vienmēr vienāda un vienmēr palika maza princese, kura prasīja pēc pielūgsmes. Pašos glāstos un mīlas vārdos, ko viņa izrunāja, jautās lepnuma pieskaņa; atturībā, ar kādu viņa ļāvās glāstiem, bija kaut kas pilnīgi īpatns, ar ko Zosja atšķīrās no visām citām sievietēm.

Dažreiz Privalovs sāka šaubīties par savu laimi un pat it kā baidījās no tās. Tā bija tik neaptverama, ar tādu valdonīgu spēku spārnoja viņa dvēseli, it kā pacēla tādā augstumā, kur trūka gaisa un kļuva šauri. Kā viņš agrāk bija varējis dzīvot, nejuzdams nekā līdzīga? Bet nu šī niecīgā eksistēšana beigusies, un priekšā bezgalīgā perspektīvā izpletās sārta tāle, no kuras neaptveramības reiba [32] galva. Vai patiešām šī mazā, lepnā galviņa domāja par viņu, par Privalovu? Un šīs brīnišķās acis, kas raudzījās tieši dvēselē... Nē, viņš bija pārāk laimīgs, lai analizētu tagadni, un uzņēma to kā notikušu faktu, kā pirmo viņa priekšā atvērušās mīlas grāmatas lappusi.

II

Kad Nagibins atveda no pilsētas ziņu, ka pati māja un ari mājā viss ir gatavs, Garčikos, lauku baznīcā, notika ļoti vienkārša laulību ceremonija. Liecinieki bija ārsts, Nagibins un Tjolkins; no līgavas puses pavadīja tikai viena pati Hionija Aleksejevna. Zosja bija mierīga, kaut arī bālāka nekā parasti; Privalovam bija ārkārtīgi nospiests garastāvoklis. Viņš nekad nebija juties tik tālu no savas Zosjas kā tai mirklī, kad tā garīdznieka priekšā apstiprināja savu mīlestību uz viņu. «Viņa ir tik skaista ... Viņa nevar mani mīlēt,» viņš skumji domāja, turot savā rokā viņas auksto, mazo rociņu. Tieši no baznīcas jaunie devās uz Uzlu, kur tos vispirms vienkārši sagaidīja ģimenes lokā: pats Ļahovskis, pane Marina utt. Vecais bija aizkustināts un žēli mirkšķināja acis, dodams meitai savu svētību; pane Marina parādīja raksturu un palika kā agrāk karaliene. Vēlāk vakariņās piedalījās tikai tādi tuvi cilvēki kā Polovodovs, Viktors Vasiļjičs un Hionija Aleksejevna. Pulksten desmitos vakarā visi izklīda pa mājām.

Polovodovs atgriezās mājā desmitos vakarā, un, kad priekšistabā ģērbās nost, Semjons tam pasniedza viņa prombūtnē saņemtu telegrammu. Pārskrējis ar acīm dažas rindas, Polovodovs klusi ievaidējās un atkrita tuvākajā krēslā; saņemtā ziņa viņu pārsteidza kā zibens spēriens, un viņš brīdi sēdēja krēslā ar aizvērtām acīm kā apstulbis putns. Telegramma bija no Oskara Filipiča, kurš ziņoja, ka viņi tiesā uzvarējuši un ka Verjovkins palicis ar garu degunu.

«Būtu šī telegramma saņemta dažas stundas agrāk, tad tas nebūtu noticis...» Polovodovs kunkstēja, galvu saķēris.

Galva viņam grieztin griezās: asinis pieplūda sirdī, un viņš juta, ka sāk zaudēt prātu. Šīs sienas spieda viņu nost, acīs ņirbēja sarkani un zili plankumi, lielā niknumā viņš grieza zobus. Viņš lāgā neatcerējās, kā izskrēja uz ielas, paķēra pirmo pagadījušos važoni un pavēlēja braukt uz Kalna ielu. No kluba viņš gāja uz Privalovu māju kājām; sniga mīksts, pūkains sniegs, kas klusināja soļu troksni. Polovodovs juta, cik smagi sit krūtīs sirds. Lūk, laukums, uz kuru izgāja mājas fasāde; ugunis bija izdzēstas, un māja likās kā tumšs bluķis mirgojošo ielas laternu gaismā.

— Ak, es muļķis, muļķis... muļķis! ... — Polovodovs kunkstēja, kā vilks klimzdams zem Privalovu mājas logiem. — Ja telegramma būtu saņemta divas stundas agrāk, tad varēja izjaukt šīs muļķīgās laulības, kas bija manu paša roku darbs. Ak, es muļķis, muļķis, muļķis! .. .

Polovodovam krūtīs it kā kas dedzināja, mēle izkalta, sniegs krita aiz atvērtā kažoka apkakles, bet viņš nekā cita nejuta kā tikai dziļu izmisumu, kas viņu nospieda kā akmens. Sargtornī nosita divpadsmit... Kaut kur bija jāiet, bet uz kurieni? ... Uz savu perēkli, uz «Magnētu»? Grīļodamies, kā piedzēries Polovodovs lēni vilkās lejup pa Kalna ielu. Ugunis visās mājās jau nodzēstas; tumšā rudens nakts it kā aprijusi visu pilsētu. Tikai vienā vietā spīdēja uguntiņa... Polovodovs pazina Zaplatinas māju.

Polovodova satrauktajā prātā pavīdēja ērmīga doma, un viņš droši piezvanīja pie Zaplatinu mājas parādes durvīm. Viktors Nikolajičs jau bija gultā un laidās miegā, pārcilādams prātā pēdējās ziņas par politiskiem notikumiem; Hionija Aleksejevna pusizģērbusies sēdēja ēdamistabā un lēni sūca heresu.

— Kas tad tur atdzinies? — viņa nikni norūca, kad atskanēja zvans. — Matrjoša, nepieņem... Te nav dzemdību nams, kur var ielauzties kurā katrā laikā...

Matrjoša aizgāja uz priekšnamu un atgriezās ar vizītkarti. Hina izlasīja Polovodova uzvārdu un apstulba.

— Viņš, jādomā, kājām atnācis... — čukstus ziņoja Matrjoša, noslaucīdama degunu dūrē.

— Ieved viesistabā un palūdz uzgaidīt, — Hina sacīja, spoguļa priekšā cenzdamās atgūt daudzmaz cilvēcisku izskatu.

Protams, Hinas galvā tūlīt pavīdēja doma, ka droši vien noticis kaut kas nelāgs. Viņa majestātiski iegāja viesistabā un jautājošā pozā apstājās viesa priekšā, kurš steidzīgi piecēlās tai pretim.

— Piedodiet, ka es jūs iztraucēju, Hionija Alekse-jevna, — viņš atvainojās, raudzīdamies uz mājasmāti ar miglainu skatienu. — Es pirms stundas saņēmu ļoti svarīgu telegrammu ... ārkārtīgi svarīgu, Hionija Alekse-jevnai Ja jūs uzņemtos to nodot Sofjai Ignatjevnai.

— Ar prieku ...

— Nepieciešams nodot nekavējoties ... tūlīt...

— Vai jūs esat prātu zaudējis, Aleksandr Pavlič?!

— Hionija Aleksejevna... dieva dēļ... Ja gribat, es jūs lūgšu, ceļos nometies!

— Sēdieties, lūdzu... — Hina uzaicināja savu viesi, kas nespēcīgi noslīga atzveltnī galda tuvumā.

— Katra minūte dārga... katrs mirklis! ... — Polovo-dovs aiztrūkstošā balsī, rokas lauzīdams, čukstēja.

— Es brīnos par jums, Aleksandr Pavlič... Ja jūs man solītu zelta kalnus, ir tad jūsu lūgums paliktu neizpildīts. Mēdz būt tādi brīži, kad otra māja ir svētums un nevienam nav tiesību traucēt tās svēto mieru.

Hinas vārdi graizīja Polovodova sirdi kā ar nazi, un viņš cieši sakoda zobus. Viņam pavīdēja pat doma — tūlīt skriet un aizdedzināt šo «svētumu» no četrām pusēm.

— Vai es varētu palūgt ūdeni? — viņš jautāja pēc ilga klusuma brīža.

— Vai nevēlaties vīnu? — Zaplatina piedāvāja; augst-prātis pašlaik bija tik nožēlojams, ka viņas sirdī pamodās kaut kas līdzīgs žēlumam.

— Vīnu?... — Polovodovs atkārtoja, nesaprazdams jautājumu. — Ak jā... Lūdzu, ja tas jūs neapgrūtina.

— Nē... jūs esat pārāk satraukts, bet vīns nomierina.

Pēc piecām minūtēm galdā stāvēja jauna heresa pudele,

un Polovodovs mehāniski izdzēra pirmo glāzīti.

— Jums ir lielisks vīns... — viņš noteica, lūpas čāpstinādams. — Jā, ļoti labs.

— Tā nekas... — Hina pieticīgi noteica, piepildīdama savu glāzi.

Kādu brīdi Hionijas Aleksejevnas viesistabā valdīja smags klusums. Polovodovs dzēra vīnu glāzi pēc glāzes un manāmi apskurba; uz vaigiem viņam parādījās sarkani plankumi.

— Tad, pēc jūsu domām, viss pagalam? — viņš dobji teica, ar savām bezkrāsainajām acīm palūkodamies mājasmātē.

— Viss pagalam ...

•— Bet vai jūs zināt, par ko es runāju?

— Jā. Ja jūs būtu saņēmis telegrammu dažas stundas agrāk, tad ... Dažreiz līgavām pirms pašām laulībām kļūst slikti, un kāzas tiek atliktas un var pat pilnīgi izjukt.

— Bet kas gan varēja paredzēt, ka lieta ņems tādu virzienu? — Polovodovs runāja ar Hinu kā par viņai labi zināmu jautājumu.

— Bet tagad ... Paklausieties, Hionija Aleksejevna, sakiet man, dieva dēļ, tikai vienu... Jūs esat pieredzējusi sieviete... jā... Zosja mīl Privalovu vai ne?

— Smieklīgi ir to jautāt, Aleksandr Pavlič... Vai tad kāds spieda Sofju Ignatjevnu precēties tieši ar Privalovu?

— Pieņemsim, ka bija daži apstākļi, kas varēja ietekmēt meiču izšķirties tieši par labu Privalovam...

— Jūs labāk pazīstat šos apstākļus; Ignatija Ļvoviča veikalu lietas ir apdraudētas, un tad vēl tas process par aizbildnību ... Protams, Sofjai Ignatjevnai nekas cits neatlika kā precēties ar Privalovu un tā glābt tēvu.

— Tātad jūs visu zināt? ...

— Gandrīz... domāju, ka jūs esat saņēmis telegrammu no Pēterburgas, ka Verjovkins procesu zaudējis.

Polovodovs kādu laiku izbrīnījies noraudzījās uz savu sarunu biedreni un tad domīgi noteica;

— Jūs esat apbrīnojami gudra sieviete... Mēs droši vien vēl būsim viens otram noderīgi.

III

Vecajam Baharevam stāvoklis raktuvēs uzlabojās ar tādu ātrumu, kāds iespējams tikai zelta rūpniecības uzņēmumos. Pavasarī un vasarā viņš nopelnīja lielu naudu, un viņa akcijas Uzlā pacēlās agrākajā līmenī. Pēdējā laikā ietaisītie parādi tika nomaksāti, ieķīlātās mantas izpirktas, un agrākā pārticība atgriezās vecajā Baharevu mājā, kura atkal līksmi un apmierināti lūkojās ar saviem gaišajiem logiem uz Kalna ielu.

Pagājušajā pavasarī un vasarā mājā patiesībā dzīvoja tikai Marja Stepanovna un Veriņa, bet Mozus kā parasti parādījās kā komēta. Ar bagātības uzplūdiem mājā atkal ienāca Veriņas nebēdnīgie smiekli un viņas līksmā rosme; Marja Stepanovna bija stipri pārvērtusies, novājējusi un kļuvusi vēl nopietnāka un nepieejamāka. Viņa bija lipiska vecticībniece, kas nekā cita negribēja zināt kā i kai reiz izveidojušos viedokli un uzskatus. Vecākās meitas aizbēgšana no mājas tikai nostiprināja viņā pārliecību, ka Privalovu un Guļajevu vecās ticības ideāli, par kuriem viņai nebija nekā augstāka, ir pareizi. Meitas izturēšanās viņu neuztrauca, jo pie visa vainīgs bija Vasilijs Nazaričs kā galvenais visādu jaunumu ieviesējs mājā, kurš pats savām rokām bija pazudinājis meitu. Nadjas uzvešanās bija sodība no augšienes, kuras priekšā atlika tikai zemoties.

Baharevu mājā vairs nepieminēja Nadeždas Vasiļjev-nas vārdu, it kā tas varētu atnest sev līdzi kādu sērgu. Viņu uz visiem laikiem izsvītroja no dzīvu cilvēku saraksta. Tikai lūgšanu istabā Dosifeja, klanīdamās un likdama pieri uz sava daudzkrāsainā lūgšanu spilventiņa, lūdza arī par dieva kalponi Nadeždu; Marjas Stepanov-nas lūgšanās meitas vārds bija ievietots nodalījumā par «brāļiem un tēviem, kas vārgi un cieš, kas atrodas gūstā vai svešumā». Tā bija vēsā vecticībnieku lūgšana, egoisma un divkosības piesātināta, un savas formas dēļ zaudējusi visu savu sirsnību. Vasarā no Nadeždas Va-siļjevnas pienāca divas vēstules, bet neatplēstas tās nokļuva tieši krāsnī, un Marja Stepanovna dievticīgi nokū-pināja ar savu vīraka trauku pat pār galdu, uz kura tās bija stāvējušas. Dosifeja klusībā žēloja jaunkundzi, ko bija auklējusi un lolojusi, bet atklāti izteikt tai savu līdzjūtību viņa neuzdrīkstējās. Veriņa izturējās pret māsu vienaldzīgi, kas gan bija pilnīgi nedabiski no tādas jaunas meitenes puses. Taču viņa tikai atkārtoja to, ko darīja māte.

Viens vienīgs cilvēks visā mājā pilnīgi neliekuļoti un sirsnīgi apraudāja jaunkundzi — tas, protams, bija vecais Lūka, kas savā istabiņā ne vienreiz vien klusībā noraudājās. «Tāda jau viņas laimīte,» vecais mierināja pats sevi, pārdomādams par vecākās jaunkundzes dīvaino likteni, «no sava likteņa neizbēgsi... Nē-ē! Tas tevi visur atradīs un samīs ar kāju, ja tev tā būs nolikts!»

Ziņu par Privalova precēšanos Baharevu mājā uzņēma ar lielu vēsumu. Kad pats Privalovs ieradās vizītē pie Marjas Stepanovnas, viņa nenocietās un sacīja:

— Basurmanieti preci?

— Nē, ne basurmanieti, Marja Stepanovna, — Privalovs atteica. — Mana Pgava ir katoliete ....

— Nu, manuprāt, tas ir viens un tas pats... Gan jau arī pats pāriesi svešā ticībā.

Marja Stepanovna vienaldzīgi noklausījās Privalova paskaidrojumus par sirdsapziņas brīvību un vispārēju ticības iecietību; viņa tikai raudzījās uz to ar ilgu, pētījošu skatienu un, kad tas beidza runāt, piebilda:

— Bet vai tu, Serjožiņ, esi padomājis par to, ka māju, kurā tu dzīvosi ar savu basurmanieti, cēlis Pāvels Mihai-ličs ... Vecais taču kapā uz otriem sāniem apgriezīsies, kad tava basurmaniete viņa mājā lūgs savu dievu. Vai viņš tādēļ māju cēlis! ... Ai-ai-ai! ... Vai nu tev meitu trūka? ...

— Marja Stepanovna, jūs droši vien esat dzirdējusi, kā šajā mājā dzīvojis mans tēvs, cik tajā izliets nevainīgu asiņu, cik nelietību pastrādāts. Šai pašā mājā nonāvēja manu māti, ko nepaglāba pat vecā ticība.

— Bet tu nespried tiesu par tēvu. Tādas lietas nav mūsu saprašanai...

— Tomēr jūs spriežat tiesu par manu līgavu, kura vēl nevienam nav nekādu ļaunumu nodarījusi.

— Ja nav nodarījusi, tad nodarīs... Pagaidi vien vēl! ... Ak, Serjožiņ, to nu gan tu esi slikti nodomājis, sliktā reizē sācis.

Vasilijam Nazaričam neko nerakstīja par Privalova precēšanos. Viņš atbrauca mājās tikai pa pirmo ziemas ceļu novembra vidū, atbrauca mundrs, vesels, it kā būtu nokratījis nost visas vecuma kaites. Lūka neizturēja un saka rūgti raudāt, kad ieraudzīja kungu.

— Par ko tu, vecais, raudi? — Vasilijs Nazaričs jautāja, nojauzdams kaut ko nelāgu.

— No prieka, Vasilij Nazarič, no prieka... — Lūka čukstēja, slaucīdams seju ar piedurkni, — esam jūs nogaidījušies ...

— Bet par ko vēl tu raudi?

Lūka palūkojās apkārt un nočukstēja:

— Serjožiņš taču apprecējās, Vasilij Nazarič...

— Kā — apprecējās?! Ar ko?

— Nu tā. Apšmauca viņu, piemānīja! ... Viņa labā karaktera pēc to nolādēto polieti iesmērēja, — nu, un Serjožiņš apprecējās arī. Man tā domāt — viņa būs to piebūrusi, cienīgs kungs... Pats bija atbraucis šurp Mar-jai Stepanovnai pavēstīt, nu, un viņa sāka maķenīt pārmest, — bet kur nu — tūlīt saslējās pakaļkājās un visādi.

Nu jau būs mēnesis, kā kāzas nodzēra. Veco māju pārbūvēja par jaunu, tikai ļaudis melš, ka no pirmās dienas viņiem nesaskanot.

— Kā — nesaskanot?

— Nu tā, kā jau nu parasti ģimenes būšanā gadās: viņš velk uz vienu pusi, bet viņa uz otru ... Ķildojas savā starpā, bet tad Serjožiņš atkal viņai lūdzot piedošanu ... Jā-ā. Tad šitāds grēks, kungs, šitāds grēks noticis! .,.

Šī ziņa saindēja Bahareva prieku par atgriešanos dzimtajā mājā. Paša māja viņam likās tukša; tajā nebija agrākā siltuma, uz katra soļa bija jūtams, ka trūkst mīļa cilvēka. Atradnēs ilgas pēc meitas līdzsvarojās ar pastiprinātu darbīgumu, bet šeit, dzimtajā ligzdā, veco uzreiz apņēma nospiedošs tukšums. Privalova apprecēšanās bija lieka rūgtuma lāse. Nadjas un Serjožas vārdi pēdējā gadā vecajam vīram visu laiku bija stāvējuši blakus, viņa vecā sirds vienādi sāpēja par abiem. Tagad viņš nezināja, par ko vairāk bēdāties: par meitu, kura bija zaudēta uz visiem laikiem, vai par Privalovu.

Velti vecais meklēja mierinājumu mēģinājumā tuvināties ar sievu un Veriņu. Viņš sirsnīgi mīlēja tās, bija gatavs viņu dē! atdot visu, bet tās nevarēja viņam aizstāt Nadju. Viņš pārāk to mīlēja, bija pārāk pie tas pieradis, pieķēries ar visām savām vecišķajām jūtām kā vecs celms, kas dzen jaunas atvases un ar to protestē pret lēnu sairšanu. Ar ko lai viņš tagad no sirds parunājas? Kam lai paprasa padomu, kad paliek skumīgs prāts? ...

Pat bagātība, kas plūda kā plašā vilnī, neiepriecināja veco Baharevu, un viņa galvā bieži radās jautājums: «Kam gan vajadzīga šī bagātība?» Tā bija kā izsmiekls vecā vīra zūdošajiem spēkiem, kurš veltīgi meklēja savā apkārtnē atbalstu. Palicis savā kabinetā viens, Vasilijs Nazaričs katru reizi nevijus atcerējās, kā viņa Nadja bija rāpojusi viņa priekšā uz ceļiem un kā viņš to bija atgrūdis. Vai tad viņš varēja citādi rīkoties?... Viņš bija tēvs, un viņš pirmais pacēla savu soģa roku pret noziegušos meitu.., Dažreiz viņa dvēselē radās šaubas: vai viņš taisnīgi izturējies pret meitu? Bet viss, likās, bija viņa pusē, viņš neuzskatīja, ka būtu rīkojies cietsirdīgi vai netaisni. Vecais vīrs tūkstošiem reižu pārcilāja atmiņā visus šās šausmīgās lietas apstākļus un katru reizi redzēja tikai to, ka pie visa vainīga vienīgi viņa Nadja. Šaubu un žēluma balss par meitu apklusa zem apsūdzības smaguma.

Reiz Vasilijs Nazaričs stāvēja lūgšanu istabā. Lielās vaska sveces dega ar nespodru, sarkanu liesmu; biezi vīraka dūmu viļņi aizsedza acis; klausoties monotono vecticībnieku lūgšanu, māca smags snaudiens. Senlaicīgās Guļajevu un Privalovu svētbildes raudzījās no ietvariem sevišķi bargi. Vecajam it kā kaut kas iedūra, un viņš atskatījās uz kaktu, kur parasti bija stāvējusi viņa Nadja ... Kakts bija tukšs. Briesmīgas, nāvējošas skumjas sagrāba Vasiliju Nazariču, un viņš raudādams nogāzās kā nopļauts. Viņa krūtīs it kā kas izkusa, un viņš slimīgi spilgti iedomājās: lūk, viņš, sirmgalvis, dzīvo savus pēdējos gadus, ja ne šodien, tad rītu būs jānoslēdz visi rēķini ar dzīvi, bet viņš sava mūža rietā atstūma paša meitu un negribēja tai piedot. «Tēt, tēt, es nevienam neesmu darījusi ļaunu!» vecais dzirdēja meitas pēdējo kliedzienu, kad viņa raustījās pie tā kājām kā nāvīgi ievainots putns.

IV

Privalovu jaunā pāra medusmēnesis bija pagājis, atstādams pie apvāršņa virkni to negaisa mākonīšu, bez kuriem nezin vai izveidojusies kaut viena ģimenes laime.

Dzīve atjaunotajā Privalovu mājā ritēja straujā, vētrainā gaitā, soli pa solim atsegdama Privalovam daudz ko, ko viņš agrāk nebija ievērojis. īstenībā māja bija sadalīta divās daļās: Ļahovski palika savās vecajās telpās, bet Privalovi aizņēma jaunās. Tikai viesību istabas un priekšistaba bija kopīgas. Divām ģimenēm istabu bija pat pārāk daudz. Pirmo reizi Privalovam sevišķi dūrās acīs divi apstākļi: viņš bija cerējis, ka trokšņainā dzīve ar vakara viesībām, svinīgām pusdienām un brokastīm beigsies līdz ar medusmēnesi, kura laikā viņa mājā līksmoja visa Uzla, un tcd viņš sāks dzīvot klusu ģimenes dzīvi, par kādu bija sapņojis kopā ar Zosju vēl pavisam nesen. Taču iznāca pavisam otrādi: medusmēnesis pagāja, bet trokšņainā dzīve turpinājās kā agrāk. Viesi nekad māju neatstāja, un katru dienu tika izdomāta kāda jauna izprieca, tā ka arī Privalovs beigu beigās savā paša mājā saka justies kā viesis, pat mazliet sliktāk — kā svešs cilvēks, kas nokļuvis šajā jautrajā sabiedrībā pilnīgi nejauši. Tādu dzīvi viņš nekad nebija vēlējies, un viņu ne reizi vien sagrāba bailes par nākotni.

Zosja, protams, noprata vīra domu gājienu, bet izlikās, ka neko nemana. Kad Privalovs sāka ar viņu nopietni runāt par šo tematu, Zosja tikai paraustīja plecus un brīnījās, it kā viņa dzirdētu ārprātīgā murgus. Patiešām, ko tam no viņas vajag? ... Tā starp jaunajiem laulātajiem draugiem iegula pirmā ēna. Tas kopīgais pavediens, kas saista cilvēkus, pārtrūka pats no sevis, pārtrūka, iekāms bija paspējis nostiprināties, un Privalovs ar bailēm noraudzījās čigānu dzīvē, kāda valdīja viņa mājā un attālināja no viņa sievu ar katru dienu vairāk un vairāk. Viņš tikai varēja brīnīties par tiem atklājumiem, kas nāca gaismā ik dienas: tās, ko viņš uzskatīja par nejaušām īpašībām Zosjas raksturā, izrādījās galvenās; tajās reizēs, kad viņš cerēja ietekmēt sievu, — iznāca seklas ģimenes scēnas, asaras utt. Viss norisa kaut kā apvainojoši un muļķīgi, līdz sāpēm muļķīgi. Kāpēc gan Zosja mocīja Privalovu, kādēļ? Viņš šai gadījumā nesaprata sievu un nezināja, kā to izskaidrot... No jaunajiem paziņām, kas mēdza viesoties pie Privaloviem, klāt nāca pavisam nedaudzi: divi trīs kalnu inženieri, jauns advokāts — uzlecošs spīdeklis veikalnieku pasaulē — un vēl daži raznočinci. Agrākie Zosjas paziņas palika arvien tie paši un tikai no Ļahovska puses pārvācās Privalovu pusē; Polovodovs, Mozus, Ļepjoškins, Ivans Jakov-ļičs zem viesmīlīgā Privalova jumta jutās kā mājās. Viņi sevi nekādi neierobežoja un, kā Privalovam likās, pret viņu izturējās ar īstu augstāko aprindu cilvēku pieklājīgo ironiju.

Tas dziļi ievainoja Privalova dvēseli, un viņš nekādi nevarēja saprast, ko Zosja atrod interesantu šīs uzdzīvotāju kompānijas sabiedrībā. Reiz, kad Privalovs iegāja Zosjas viesistabā, viņš negribot kļuva par liecinieku šādai ainai: Mozus stāvēja svētbilžu kaktā un, apsedzies ar paklāju, tēloja bīskapu, Ļepjoškins — virsdiakonu, bet Polovodovs, Dāvids, Ivans Jakovļičs un kalnu inženieri tēloja kori. Pati Zosja smējās kā ārprātīga.

— Tā ir dieva zaimošana, Zosja... — sacīja Privalovs, kuram šī aina derdzās.

— Nē, tas vienkārši ir smieklīgi!

— Nesaprotu! . ..

— Kā vienmēr.

Ja gadījās brīvs brīdis bez viesiem, Zosja to pavadīja pie zirgiem vai ar saviem vanagiem un piekūniem. Pusgadu vecais lācis Šaitans dzīvoja pa istabām un bija visai mājai dieva sodība: viņš grauza un plēsa visu, kas tikai tam gadījās pa tvērienam, sita suņus, devās negaidītās nakts ekskursijās pa pieliekamajiem un bēniņiem un galu galā uzbruka meitenei tirgotājai, kura gāja garām pa ielu, un gandrīz viņu nospieda. Bet, jo vairāk nedarbu pastrādāja Šaitans, jo vairāk viņam pieķērās Zosja. Viņa itin kā nevarēja bez lācēna dzīvot un pat nakti ielaida to savā guļamistabā, kur tas grauza apavus, plēsa drēbes un vispār taisīja dažnedažādus īstus cirka numurus. Tikai tad, kad Privalovs, zaudējis pacietību, solīja noindēt Šaitanu ar strihnīnu, Zosja beidzot nolēma šķirties no sava mīluļa, tas ir, viņam dārzā tika ierīkota apaļa bedre, izlikta ar ķieģeļiem, un Zosja katru dienu sūtīja viņam uz turieni dzīvus zaķus, trusīšus un kucēnus. Viņai sagādāja prieku zvēru mocīšana, lai gan šis prieks reiz gandrīz beidzās ļoti traģiski; piedzērušais Mozus iekrita bedrē pie lāča, un tikai kučieris Iļja paglāba viņu no ļoti bēdīga likteņa. Zirgi, piekūni un lācēns paņēma Zosjai visu brīvās dienas pārpalikumu, tā ka ar vīru viņa redzējās tikai vakarā nogurusi un kaprīza. Privalova protesti pret tādu dzīvesveidu tika uzņemti kā personisks apvainojums; pēc diviem trim neveiksmīgiem mēģinājumiem šai virzienā Privalovs galīgi atteicās no tiem. Bieži viņš centās vainot pats sevi par to, ka neprot atraut Zosju no tās draugiem un pakāpeniski radīt ap to pilnīgi citu dzīvi, citus ļaudis un, galvenais, citas izpriecas. Atlika vienīgi cerēt, ka ar laiku kaut kas mainīsies ... Varbūt Zosjai apniks šī tukšā dzīve, kad viņā notiks kāds morāls lūzums.

— Ir vēl viena cerība, Sergej Aleksandrič, — sacīja dakteris, kurš, kā Privaiovam likās, arī turējās no viņa mazliet tālāk, nekā tas bija pirms viņa precībām.

— Un tā būtu?

— Kā jebkurai precētai sievietei, arī Sofjai Ignatjev-nai var būt bērni, tad ...

Privalova stāvoklis ar katru stundu kļuva arvien grūtāks. Viņš baidījās kļūt netaisns pat pret dakteri. Viņa garīgais sasprindzinājums bija tik liels, ka īstenība jau-

rās kopā ar iedomu rēgiem un satrauktā iztēle zīmēja ainas citu pēc citas. Privalovs pat vairījās no domas, ka Zosja varētu viņu vispār nemīlēt un tāpat arī viņš to. Viņam skaidrs bija tikai tas, ka viņš savā ģimenes dzīvē nav atradis ilgotos ideālus.

Drīz vien atklājās vēl viena rūgta patiesība. Proti — Privalovs nevarēja nemanīt, ka mājā visi noskaņoti pret viņu. Tas bija pārāk skaidri redzams. Un, ja Privalovs vēl varēja labākā gadījumā kaut kā izolēt savu ģimenes dzīvi no ārējām ietekmēm, tad pret iekšēju organisku ļaunumu viņš bija pilnīgi bezspēcīgs. Ko viņš varēja darīt, ja katrs Zosjas solis Ignatija Ļvoviča un panes Marinas acīs nebija pat kritizējams? Ja jau Zosja kaut ko izdarījusi — viss bija labi. Vai tad bija kaut kas, ko nevarētu atļaut un attaisnot tādai jauniņai un skaistai sievietei? Visi brīnījās par Privalova dīvaino izturēšanos, kurš piesējās Zosjai par vismuļķīgākajiem niekiem.

— Ja jūs nelabosieties, es ne par ko neatbildu! — Ļahovskis teica znotam. — Jūs nenovērtējat dārgumu, kas nonācis jūsu rokās... Jā!... Es negribu ar to sacīt, ka jūs esat slikts cilvēks, bet, dieva dēļ, nekad neaizmirstiet, ka jūsu sieva kā katrs rets stāds necietīs nekādu varmācīgu apiešanos ar sevi.

— Es, liekas, Ignatij Ļvovič, daru pilnīgi visu, kas no manis atkarīgs, — Privalovs mēģināja taisnoties.

— Nē, nē un nē!... Jūs negribat iedziļināties Zosjas raksturā, negribat to izpētīt visos sīkumos, kā jādara katram vīram, kam dārga paša ģimenes laime. Zosja atdāvinājusi jums savu jaunību, savu skaistumu — viss pārējais ir uz jūsu sirdsapziņas. Jūs esat tik egoistisks, ka nevarat samierināties pat ar tām bērnišķīgajām iegribām, uz kādām ir pilnas tiesības katrai jaunai sievietei, sevišķi tādai skaistulei kā Zosja. Ticiet manai pieredzei un centieties izmantot manus padomus... Es ar jums runāju kā tēvs un kā cilvēks.

Izeja no šā divdomīgā stāvokļa bija viena: izraut Zosju no viņas ģimenes ietekmes, citiem vārdiem — izdzīt Ļahovskus no savas mājas. Bet tas nebija iespējams. Naidīgā nometne apņēma Privalovu arvien ciešāk un ciešāk. Zosja drīz arī pati paļāvās kopīgajai straumei un sāka izturēties pret vīru tikpat naidīgi kā citi. Viņai viss Privalovā sāka nepatikt: apavi viņam čīkstēja; kad viņš ēda, viņam tik neglīti izspiedās vaigu kauli; viņš neprata uzturēt sarunu pie galda utt. Bet vairāk par visu Zosjai nepatika vīrā tas, ka viņš nepavisam neprata izturēties sabiedrībā — pārmērīgi kautrējās no nepazīstamiem cilvēkiem vai arī centās būt familiārs, kas iznāca māksloti, vai arī muļķīgi klusēja.

— Saprotiet, Sergej Aleksandrič, jūs padarāt smieklīgu ir sevi, ir mani, — Zosja viņam pārmeta.

— Bet ko lai es daru, Zosja? Kam vajadzīga visa šī komēdija, ja es nepavisam negribu šos ļaudis redzēt?

— A... tad jūs tā! ... Jūs droši vien gribat iemūrēt mani četrās sienās, kā to ar savām sievām darījuši jūsu mīļie senči? Tikai jūs esat aizmirsis vienu: es neesmu krievu sievišķis, kas kā suns pacietīs no vīra visu ko...

— Zosja, atjēdzies, dieva dēļ, ko tu runā! ... Vai patiešām es esmu tik līdzīgs saviem senčiem?... Esi taču kaut drusciņ taisnīga ...

— Tātad es esmu pret jums netaisna?

Hionija Aleksejevna ātri aprada ar savu jauno lomu un daudz ko prata saņemt savās stingrajās rokās. Starp citu, kad visi mājās bija pret Privalovu, viņa nekavējās piebiedroties stiprākajai pusei un tūlīt pat pievienoja savu balsi kopīgajam korim. Viņa nepalaida garām izdevīgu gadījumu, lai nostādītu Privalovu neveiklā stāvoklī, ļauni izjokotu un pie gadījuma pat asi aizskartu vārīgā vietā. Visu to viņa darīja, gribēdama iekļauties kopīgajā noskaņojumā un izpatikt Zosjai. Kādreiz viņa sevišķi sarieba Privalovam, un viņš tai asi pateica:

— Hionija Aleksej evna, jūs dažreiz, liekas, aizmirstat, ka šai mājā saimnieks esmu es... Bet jūs tik dīvaini izturaties un tik daudz atļaujaties, ka kādā jaukā dienā man būs jālieto nopietni līdzekļi.

Saruna notika divatā, un Hionija Aleksejevna, acis piemiegusi, nekaunīgi jautāja:

— Un tas būtu?... Kā lai saprot jūsu vārdus: kā draudus vai formālu atteikumu apmeklēt māju?

— Ja gribat — tad ir vienu, ir otru! — Privalovs iesaucās, tikko spēdams apvaldīt vēlēšanos izmest viņu pa durvīm.

— Pateicos jums, Sergej Aleksandrič, — kniksēdama sacīja Hionija Aleksej evna savā agrākajā tonī. — Jās man jauki atmaksājat par tām tête-à-tête ar Antoņidu Ivanovnu, ko es jums izkārtoju ... Ha-ha! Jūs varbūt esat aizmirsis, kā viņa jūs skūpstīja jūsu kabinetā? Bet rs biju tik kautrīga, ka jūsu sieva līdz šai dienai vēl nenojauš, ar kādu briesmoni viņai darīšana. Mērci/ Jā, es tūlīt pat aizeju no jūsu mājas un negalvoju, ka jūsu sieva jau šodien nedabūs zināt par jūsu jaukajām dēkām. Pieskaitiet klāt vēl Nadeždu Vasiļjevnu... O, es esmu pārliecināta, ka šī nelaimīgā meiča kritusi par upuri jūsu miesas kārībai, bet pēc tam jūs viņu pametāt.

— Hionija Aleksejevna ...

Bet Hionija Aleksej evna bija jau aiz durvīm, atstādama satracināto Privalovu vienu pašu. Viņa bija apmierināta, ka beidzot pārmācījusi šo miljonāru, kura dēļ viņa pati uz savas ādas izjutusi tik daudz netaisnības. Ko tik viņa nebija tam ziedojusi, un, lūk, te nu bija pateicība par visiem darbiem, pūlēm, nepatikšanām un pat pārestībām. Ja nebūtu šā Privalova, vai tad Agripina Filipjevna būtu ar viņu sanaidojusies?... Nē, pasaulē it nekur nav ne sirdsapziņas, ne taisnības, ne pateicības!

No Privalova mājas Hina, protams, neaizgāja, bet, it kā nekas nebūtu noticis, ieradās tur jau otrā dienā pēc savas saraušanās ar Privalovu. Mājas saimniekam nekas cits neatlika kā pēc iespējas izvairīties no šās fūrijas, lai veltīgi neizraisītu pārmetumus un neatdotu pilsētas pļāpām par upuri pilnīgi nevainīgos sieviešu vārdus un nenoskaņotu pret sevi Zosju. Izdzīšanas gadījumā Hionija Aleksej evna, protams, ķertos pie jebkuriem līdzekļiem.

— Cik dziļi var maldīties cilvēkos, pat vistuvākajos,— viņa melanholiski teica Zosjai. — Es, piemēram, tik ilgu laiku uzskatīju Aleksandru Pavliču par visbriesmīgāko augstprāti, bet izrādās, ka viņš nepavisam nav augstprātīgs. Vai arī, piemēram, Sergejs Aleksandričs... Ak, mori ange, cik daudz mums, sievietēm, jānes upuru šo riebīgo egoistu vīriešu dēļ! ...

V

Kad pārbūvēja Privalovu māju, daļu tās piebūvju pārvērta par labības noliktavām, bet lūgšanu namiņā iekārtoja pārdotavas. Pēc tam daļu dārza apbūvēja ar koka klētīm, arī labības glabāšanai. Visas šīs pārbūves tika pabeigtas līdz pirmajam kamanu ceļam, kad Privalova dzirnavām bija jāsāk darboties. Rudenī Privalovs vienu reizi

ieradās dzirnavās un arī ne uz ilgu laiku, tikai lai pārbaudītu darbu. Tagad, kad viņam mājās kļuva pārāk smagi, viņš atcerējās savas dzirnavas un pa pirmo ziemas ceļu devās turp. Jau no pilsētas izbraucis, viņš jutās manāmi atvieglots; viņam taisni bija nepieciešams izrauties lauku dzīves brīvībā un garīgi atspirgt bezgalīgajā lauku plašumā, lai atbrīvotos no žņaudzošā lietuvēna. Viņš uzreiz kļuva līksmāks, un daudz kas, kas viņu vēl tik nesen bija mocījis, viņam likās smieklīgs.

— Bet mēs te jūs stipri gaidām, Sergej Aleksandrič, — Nagibins saņēma saimnieku. — Tā gaidām ... Jāsāk, ar dieva palīgu, pirmais malums. Sudmaliņas jau pavisam gatavas.

Dzirnavu piebūvītē drīz vien salasījās visi, tas ir, Nagibins, Tjolkins, pops Savels un Ipats, kas tagad dzīvoja sādžā, jo viņam pilsētā it nekā nebija ko darīt. Starp citu, Privalova uzticamais kalps ne visai sērojās par tādu pārvietošanu: kungs ar savu precēšanos bija zaudējis viņa acīs visu cieņu. «Vārdu sakot — tas ir pazudis cilvēks!»

Pēc pāris stundām Privalovs jau zināja visus parastos sādžas jaunumus: labība, paldies dievam, bija paaugusi, auzas — visur labas, prosa un griķi — viduvēji. Sarkanajā Pļavā zibens nospēris sievieti. Veretjos sākuši krist lopi ar mēri, bet noturēti četrdesmit dievkalpojumi, un dievs apžēlojies. «Ordā» šogad padevušies ļoti labi kvieši, sevišķi Kubaņas. Siens paaudzis ne visur, līdz Pēterdienai saulīte piekalnes izdedzinājusi; tik vien sa-pļaustīja kā pa staignākām vietām, zemienēs un līču pļavās un tā joprojām.

Dzirnavas bija pavisam gatavas. Ūdens dīķī, pēc Tjol-kina aprēķiniem, pietiks visai ziemai. Atlika laist visu «iekārtu» darbā, ko arī izdarīja drūmā oktobra rītā. Ūdens sāka šalkt, griezdams milzīgo ūdens ratu, tad sāka strādāt zobrati, vārpstas un rati ar dažādiem pievadiem un palīgierīcēm. Viss bija kārtībā; darbs ritēja gludi. No dzirnakmeņu apakšas sāka birt silti milti, piepildīdami visas dzirnavas ar savu īpatno aromātu. Visi spriegā uzmanībā sekoja šim darbam, kas noritēja pilnīgā kārtībā — labāk nemaz nevarēja vēlēties.

— Apsveicam ar pirmo malumu, Sergej Aleksandrič,— ierunājās Nagibins. — Viss, kā nākas un bez misēkļa. Sudmaliņas izdevušās uz goda, ka tik nu nenoskaustu 1

Tjolkins vēlreiz sīki parādīja un izskaidroja, kur tas bija vajadzīgs, visu kustošos mehānismu. Acis viņam mirdzēja, bet seju klāja viegls sārtums; viņš valdījās, cenzdamies neizrādīt viņu pārņēmušo laimīga lepnuma sajūtu par savu kustošos, klabošo un šalcošo auklējumu.

— Tagad var arī apsveikt īpašnieku, — sacīja pops Savels, jau paspējis pamatīgi novārtīties ar miltiem; visus kā sarma bija pārklājuši smalkie miltu putekļi.

Pēc oficiālās dzirnavu atklāšanas tika sarīkots krietns mielasts. Smalkāko publiku cienāja piebūvītē, bet zemniekiem bija klāti galdi pašās dzirnavās. Zemnieku bija pienācis, ka biezs, un visi vajadzīgi cilvēki, kas savu tiesu pūlējušies celtniecībā: cits vedis baļķus, cits akmeņus pamatiem, cits dzirnakmeņus utt. Pēc trim glāzēm degvīna dzirnavās sacēlās tas dzēruma troksnis, piedevām ar dziesmām un stipriem krievu vārdiem, bez kā neiztiek nevienās zemnieku dzīrēs. Nosvīdušas, sasarkušas bārdainas sejas līda pie Privalova bučoties; raupjas rokas raustīja viņu aiz drēbēm; arī viņš dzēra degvīnu kopā ar citiem un jutās neparasti labi šajā piedzērušo zemnieku pasaulē. Atsevišķs galds bija klāts sievietēm, kas strādājušas pie dambja blīvēšanas; tas tagad līdzinājās magoņu dobei un līksmi ņirbēja sarkanās, zilās un dzeltenās krāsās. Sievas bija iemetušas pa glāzītei, un magoņu dobe nu sāka skanēt visādos toņos, pievienodamās vīriešu klaigām. Kaut kur iepīkstējās Vjatkas harmonikas, otrā kaktā žēli ietrinkšķējās sādžas balalaika, un sākās mūzika... Sādžas stārasta sieva Aņisja smalkā balsī uzsāka dziesmu, to uztvēra desmitiem balsu, un tā sāka plūst nevienādā, šūpojošā vilnī, izlauzās uz ielas un aizskanēja līdz pat sādžai, kur bija palikušas tikai pašas vecākās vecenes, kas vaidēja un meta krustus, klausīdamās, kā visa sādža dzīro.

Pops Savels bija paspējis piesūkties kopā ar citiem un arī līda bučoties ar Privalovu, mocīdams to ar citātiem no visādiem klasiķiem. Tjolkins bija tikko manāmi iereibis. Vispār visi bija sametušies, atskaitot vienīgi Nagibinu, kas «neieņēma ne pilītes degvīna». Sākās dejošana, no kuras ieliecās un čīkstēja grīdas dēļi; sievietes spiegdamas vēcināja ar rokām; iereibušie vīrieši smagi mīdījās uz vietas, briesmīgi rībinādami ar papēžiem.

— Līksmo, meitēn! ... — dejodams iekliedzās kāds sarkanmatains zemnieks saplīsušā puskažociņā. — Mīlīši ... ceļu vaļā!...

Kad vispārējā līksmība bija pārgājusi nepārtrauktā bļaušanā un dzirnavas pārvērtās par īstu krogu, Priva-lovs aizgāja uz savu piebūvi. Viņš arī bija piedzēries un manīja, ka acu priekšā priekšmeti dubultojas un lēkā.

No rīta viņš pamodās ar stiprām galvassāpēm un vismiglaināko priekšstatu par to, kas vakar noticis dzirnavās.

— Pamatīgi nosvētījāt, Sergej Aleksandrič, — Nagibins smaidīja.

— Nekas.

— Tagad tikai derētu iedzert tējiņu, un viss būs kārtībā. Pops Savels jau apjautājās, viņš vēl no vakardienas piedzēris... Bet vai dzirdat, kā sudmaliņas klaudzina? Kapitons jau no trijiem palaida visu padarīšanu...

Privalovam paģirās likās, ka klaudzina nevis dzirnavās, bet viņam galvā. Un kādēļ gan viņš vakar piedzērās? Bet citādi nevarēja, zemnieki būtu apvainojušies. Un kas nu tā par dzeršanu, ja padomā? īsti likumīga, tāda pagadījās vajadzība, kā mēdza sacīt zemnieki. Un pats galvenais — nekā līdzīga trakulīgajai Uzlas inteliģences dzeršanai, kura dzer vienmēr, ja tikai pagadās degvīns.

— Ekur, tējiņa... — Nagibins piedāvāja. — Ļoti palīdz tiem, kas lietojuši degvīnu... Un, ekur, arī pops Savels, kā rādās, nāk šurp.

— Miers ar jums! — pops Savels sauca, jau iedams garām logam. — Man šodien galvā tādas dzirnavas maļ... Un es jau noskaloju paģiras, lai nepiemetas vēdergraizes un ļaunas kaites!...

Privalovs ātri iejutās lauku dzīvē, pēc kuras tas vienmēr bija ilgojies. Brauciens kopā ar Nagibinu pa sādžām un sīkiem labības tirgiem aizņēma lielāko daļu laika, bet viss pārējais laiks aizgāja dzirnavās. Kūsāja darbs. Simtiem pajūgu katru dienu ieradās dzirnavās, izbēra graudus noliktavās un deva vietu citiem. Sāka augt baltu maisu grēdas ar zaļu apzīmogojumu «Privalova dzirnavas». Simtiem strādnieku bija nodarbināti dzirnavās pie graudu pārnešanas un pārvešanas, graudu kaltēs un pie vētījamām mašīnām, nodaļā, kur svēra un bēra miltus maisos. Pie Privalova piebūves vienmēr stāvēja tukši pajūgi, zemnieki gaidīja samaksu. Pēc nedēļas sākās regulāra samalto miltu nosūtīšana uz Uzlu, uz galveno noliktavu pie Privalovu mājas. Privalovs nekad nebija juties tik viegli kā šai brīdi; uz laiku viņš pilnīgi aizmirsa visu, kas saistījās ar pilsētu, un ik dienas sūtīja Zosjai vēstules ar sava darba sīku jo sīku aprakstu.

Zosja uz vīra vēstulēm atbildēja ar īsām zīmītēm. Starp citu, viņa tam rakstīja, ka viena garlaikojoties un gribētu arī pati dzīvot kaut kur laukos, ja varētu atstāt savus vecīšus. Privalovs no sākuma neticēja, bet vēlēšanās justies laimīgam bija tik liela, ka viņš aizmirsa to, kas bijis, un no jauna ar visu sirdi nodevās savai Zosjai. Viņš pat centās visā vainot pats sevi, lai tikai glābtu savas jūtas, savu mīlestību. Viņa taču ir laba, šī Zosja, viņa to mīl... Pie pirmās izdevības Privalovs pameta visus darbus dzirnavās un aizbrauca uz Uzlu. Bet tur viņu sagaidīja jauna vilšanās: Zosja saņēma viņu nīgri, gandrīz naidīgi. To viņš redzēja pēc viņas tumšajām acīm, pēc neapmierinātās sejas izteiksmes, pēc neparastās nervozitātes.

— Daudz labāk būtu, ja es nemaz nebūtu braucis šurp, — Privalovs sacīja. — Kāpēc tu rakstīji to, ko nemaz nejuti?... Manuprāt, mums labāk būt draugiem, dzīvojot tālu vienam no otra, nekā mitināties kā ienaidniekiem zem viena jumta.

Šis tonis Zosju samulsināja. Vairākas dienas viņa likās mierīgāka, bet tad atkal viss turpinājās pa vecam. Privalovu pārsteidza tikai tas, ka Polovodovs bija pavisam pārstājis viņus apmeklēt un Zosja, kā likās, pilnīgi viņu aizmirsusi. Tagad viņai bija radusies jauna izprieca: gandrīz vai sešas stundas dienā viņa vizinājās kamanās pa pilsētu, visur vazādama sev līdzi Hinu. Viņa pati turēja grožus un dažreiz arī pati iejūdza zirgu.

Labības tirdzniecība strauji plauka. Privalovs jau bija paspējis izdevīgi pārdot vairākas lielas preču partijas rūpnīcām, bet tad saņēma virkni solīdu pasūtījumu no dažādām tirdzniecības firmām. Aprēķini un cerības attaisnojās agrāk, nekā viņš bija domājis. Trūka tikai laika un darba roku. Visur vajadzēja būt pašam, lai nostādītu uzreiz visu pasākumu uz stipra pamata. Daudz laika aizņēma dažādās darīšanas pie notāriem un bankās. Reiz, kad Privalovs iegāja Uzlas-Mohovas bankā, viņš pil-

nīgi negaidot sadūrās ar veco Baharevu. Abi apjuka un nezināja, par ko runāt.

— Nu, ko dara tavas dzirnavas? — Baharevs beidzot jautāja, neskatīdamies uz Privalovu.

— Pagaidām nekas, darbojas. Vai jūs jau sen kā atgriezāties no atradnēm, Vasilij Nazarič?

— Būs jau krietns laiciņš, droši vien mēnesis... Ak, es pavisam aizmirsu — tu esot precējies — vēlu laimes.

Iestājās ļoti smags un nepatīkams brīdis. Privalovam bija kauns vecā priekšā, ka viņš līdz šim nebija viņu apmeklējis, lai gan pēc savas pēdējās sarunas ar Marju Stepanovnu varēja to arī nedarīt.

VI

Pēdējā vēstule no Verjovkina tika saņemta īsi pirms Privalova kāzām. Šai vēstulē Nicolas daļēji atkārtoja to pašu, par ko bija rakstījis jau agrāk, tas ir, klāstīja dažādas spožas cerības un drosmīgas kombinācijas. Klāt bija nācis tikai tas, ka viņam Pēterburgā pamatīgi apnicis un viņš sāka tiekties uz Uzlu, uz savu īsto darba lauku, kur viņš jutās kā zivs ūdenī. Aizņemts ar ģimenes lietām un dzirnavām, Privalovs bija aizmirsis savu pilnvaroto, par kuru viņam atgādināja sastapšanās ar veco Baharevu. Jau šis tipiskais sirmgalvis pats par sevi vien viņam bija it kā kluss pārmetums: nu kā tad ar rūpnīcām? kā ir ar aizbildnības lietām? ko tas Verjov-kins darīja Pēterburgā? Privalovs nevarēja jēdzīgi atbildēt ne uz vienu no šiem jautājumiem, un tagad sirdsapziņa viņu sevisķi mocīja, ka viņš personisku lietu dēļ aizmirsis savus galvenos pienākumus. Vispār viss iznāca kaut kā sevišķi muļķīgi, atskaitot varbūt tikai dzirnavas, kas visu laiku strādāja lieliski. Un arī šo vienīgo veiksmi saindēja apziņa, ka Privalovam nebija neviena, ar ko dalīties savā priekā.

Par Baharevu ģimeni Privalovs dabūja dzirdēt aplinkus; Vasilijam Nazaričam raktuvju lietās ejot teicami. Runāja, ka viņš vienā vasarā nopelnījis simtiem tūkstošu. Bagātībai kā spoža aste nopakaļ atkal vilkās slava. Visi ar cieņu runāja par veco Baharevu, kurš no nekā radījis miljonus. Tikai par Nadeždu Vasiļjevnu neviens nekā nezināja, un Privalovs pa ausu galam dzirdēja par viņu no

Ārsta, kas rudenī bija bijis Šatrovas rūpnīcās. Kostjam Baharevam nekad nepatika apgrūtināt sevi ar sarakstīšanos, tāpēc Privalovs nemaz nebrīnījās, ka nesaņēma no viņa pusgada laikā nevienu rindiņu.

Reiz uz sava rakstāmgalda Privalovs, sev par lielu brīnumu, atrada Kostjas Bahareva vizītkarti.

— Viņš laikam aizbrauca atpakaļ uz rūpnīcām? — Privalovs jautāja Paļkam.

— Nē, viņš atbraucis šurp pavisam .. ?

— Kā — pavisam?

— Tā... Tagad dzīvo «Zelta enkurā», lūdza darīt zināmu, kad jūs atbrauksiet. Vai pavēlēsiet sūtīt viņam pateikt?

— Nē, nevajag... Es pats pie viņa aizbraukšu.

Šī negaidītā Kostjas Bahareva atbraukšana pārsteidza Privalovu; viņš uzreiz juta, ka noticis kas nelāgs, un tūlīt devās uz «Zelta enkuru». Baharevs bija mājā un saņēma bērnības draugu ar zobgalīgu vēsumu.

— Esmu atbraucis pavisam, Sergej Aleksandrič, — Kost ja teica, kad Privalovs bija atsēdies uz dīvāniņa.

— Kā — pavisam?

— Nu tā ... Saņēmu no Aleksandra Pavliča vilka pasi.

— Neko nesaprotu!

— Bet lieta taču ir ārkārtīgi vienkārša: kamēr tu te noņēmies ar savām kāzām, Polovodovs izgādāja, lai viņu ieceļ par konkursa valdes pilnvaroto... Nu, ko tu skaties uz mani tādām acīm? Vai tad tev Verjovkins nekā nav rakstījis?

— Pēdējo vēstuli no viņa saņēmu pirms kādiem diviem mēnešiem.

— Nu, brālīt, pa šo laiku daudz ūdens aiztecējis. ** Tātad tu arī par konkursu neko nezini?... Apskaužu tavu svētlaimīgo nezināšanu... Nu tad es tev visu izstāstīšu: kad Ļahovskis atteicās no aizbildnības, Polovodovs ar kāda palīdzību Pēterburgā izdarīja tā, ka tavs otrs brālis atzina sevi par maksāt nespējīgu...

— Bet viņš taču ir idiots?

— Tas nav svarīgi... Pasludināja par maksāt nespējīgu un sarīkoja konkursu, bet par konkursa valdes pilnvaroto iecēla Polovodovu. Starp citu, tas notika nesen... Viņš tad nu vispirms iebelza man. Vienkāršāk runājot, man atteica vietu, bet par Šatrovas rūpnīcu pārvaldnieku iecēla Pāvelu Andrejiču Kočņevu, tas ir, nevis kaut ko, bet Polovodova radinieku. Viņš ir precējies ar Spī-geli, Verjovkina mātesmāsu. Tagad tu saproti, no kādas puses vējš pūš?

Privalovs kādu brīdi klusēja; saņemtā vēsts viņu apstulboja un viņš nekādi nevarēja saprast: kā tas viss noticis? kas par konkursu? kāds Kočņevs? kāda daļa te māsām Špīgelēm?

— Ko tad mēs tagad darīsim? — Privalovs jautāja atjēgdamies.

— Ko tu darīsi — nezinu, bet es saņēmu uzaicinājumu no Otmetiševa rūpnīcām Austrumsibīrijā, — Baharevs sacīja.

— Dod pieci tūkstoši algas un piekto daļu no pajām.. f Rūpnīcas strādā uz pajām.

— Tā... Nu lai tev labi klājas, — Privalovs domīgi atteica, raudzīdamies tālumā. — Bet mums nav kur likties ...

— Tikai vienu es nesaprotu, Sergej, — Baharevs ierunājās, cenzdamies mīkstināt balss noskaņu, — nesaprotu, kāpēc tu ziemu nebrauci uz Pēterburgu, kad es tevi lūdzu to darīt? Vai patiešām to bija tik grūti izdarīt?

Privalovs saķēra galvu un sāka skraidīt pa istabu kā ievainots zvērs: Bahareva jautājums bija aizskāris visvārīgāko vietu viņa dvēselē.

— Vai Vasilijs Nazaričs zina par konkursu? — Privalovs jautāja, turpinādams skraidīt.

— Jā ... es viņam izstāstīju ...

— Vai tad jūs esat salabuši?

— Kā lai tev to pasaka; mēs patiesībā pat nebijām saķildojušies, tā ka arī nebija ko salabt. Vienkārši atbraucu pie tēva, un tas viss. Viņš pa šo laiku stipri pārvērties ...

— Vai saskaitās, kad uzzināja par konkursu?

— Nē ... sāka raudāt. Vecums nāk virsū... Viņam rūpnīcu žēl. Ak jā, es tev aizmirsu pateikt: māsa sūta tev sveicienus ...

Privalovs jautājoši paskatījās uz Baharevu; viņam atmiņā pavīdēja Veriņas niknā seja.

— Vai tad esi aizmirsis — Nadja.

— Ak jā i i. piedod. Nu, kā viņai klājas?

— Nekas, tagad aizbrauca uz raktuvēm pie Losku-tova. Tie labi sader kopā: abi murgo par augstākiem jautājumiem un pilnīgi apmierināti viens ar otru.

— Es dzirdēju, ka Vasilijs Nazaričs esot sanaidojies ar Nadeždu Vasijjevnu? — Privalovs jautāja, lai slēptu viņu pārņēmušo satraukumu; tur, kaut kur dziļumā, klusi iesmeldzās vecā, sen apraktā mīlestība.

— Jā, te iznāca nopietna lieta ... Tēvs varbūt arī neko, bet māte — tā ne dzirdēt negrib par salabšanu. Es mēģināju aizmest kādu vārdu — bet kur nu — vecā tā apskaitās uz mani, ka pat kāju piecirta. Nu, tad es atmetu ar roku. Lai salabst paši... Nevaru un nevaru saprast, kāpēc gan cilvēki gandē sev dzīvi. Māti jau tik drīz nepārliecināsi: ja viņa reiz ko ieņēmusi galvā — beigts un pagalam, ārā neizdabūsi. Viņa taču toreiz Nadju nolādēja ... Tas ir kaut kāds fanātisms!... Vispār vecie ir pārvērtušies: tēvs uz labo pusi, māte uz slikto.

Bērnības draugi norunāja pāri pusnaktij par rūpnīcām un daždažādām lietām. Baharevs neko nepārmeta Pri-valovam, jo neinteresējās par viņa tagadējo dzīvi. Viņš pat neapjautājās Privalovam, kā tam tagad klājas. Tas bija Kostjas dabā; viņš nekad neiejaucās svešā dzīvē, tāpat kā nevienam nestāstīja par savām intīmajām lietām. Viņš bija darba cilvēks no galvas līdz kājām, un Privalovs nebūt neapvainojās par šo nevērību. Pašam Privalovam negribējās sākt runāt par savu jauno dzīvi, tāpēc ka, pirmkārt, tas bija pārāk grūti, otrkārt, viņam nepavisam negribējās Kostjas priekšā atklāt savas ģimenes dzīves noslēpumus. Visu, gan labo, gan slikto, Privalovs pārdzīvoja viens pats, neprasīdams ne no viena ne līdzdalību, ne padomu, ne līdzjūtību.

— Vai tu drīz brauksi? — Privalovs atvadoties jautāja.

— Vēl nezinu... Varbūt nodzīvošu šeit ziemu. Gribas atpūsties. Nevēlos tev neko pārmest, saku tikai tāpat vien: nepieciešams sasparoties.

— Paklausies, Sergej, — Baharevs apturēja Privalovu, kad tas devās uz izeju. — Kāpēc tu neiegriezies pie mūsējiem? Es par večiem runāju ...

— Kaut kā neērti...

— Nu, kā zini... Tu pats labāk zini.

No «Zelta enkura» Privalovs iznāca kā pa miglu; viņam reiba galva. Viņš juta, ka viss apkārt brūk un viņam nav pat pie kā pieķerties. Bija jādzīvo ar cilvēkiem, ar kuriem viņam nebija nekā kopīga, un bija jāatstumj no sevis tie. kurus viņš vērtēja un cienīja vairāk par visu pasaulē. Pirms atgriešanās mājā Privalovs ilgi klaiņoja pa pilsētu, vēlēdamies atveldzināties. Galvā radās bezgala daudz visādu bēdīgu domu. Dzīve Privalovu sāka nomākt, bet apziņa, ka viņš rīkojas pilnīgi pretēji paša nodomiem, spieda un žņaudza sirdi kā čūska.

VII

Ļahovskis acīmredzot bija pilnīgi izveseļojies. Viņš varēja staigāt pa istabām bez kruķiem un vairākas stundas no vietas sēdēja savā kabinetā, kārtodams ar jauno pārvaldnieku savas veikala lietas. Bet tas viss bija tikai ārējā forma: agrākā Ļahovska vairs nebija. Pats Ļahovskis to apzinājās un brīžiem kļuva pavisam bērnišķīgs: sūdzējās par visiem, niķojās un pat raudāja. Un tomēr šis pats Ļahovskis it kā sasparojās, kad iznāca saskarties ar jauno firmu «A. B. Pucillo-Maļahinskis»; viņā iedegās agrākā enerģija, un viņš sakopoja pēdējos spēkus, lai salauztu savu ienaidnieku, lai tas maksātu ko maksādams. Tās bija nožēlojamas pūles, ko mierīgā brīdī apzinājās arī pats Ļahovskis, taču atbrīvoties no savas idée fixe viņš nespēja. Bieži viņš izdomāja visnejēdzīgākos projektus un prasīja, lai tos tūlīt realizē; bet pagāja diena, un projekti aizgāja iekuriem.

Dakteris redzēja Ļahovska stāvokli un neslēpa šo bēdīgo patiesību.

— Ignatij Ļvovič, jūs, protams, tagad esat atkopies,— viņš sacīja, izvēlēdamies izdevīgu mirkli tādai sarunai, — bet mēs visi esam dieva rokā... Es jums ieteiktu katram gadījumam savest kārtībā visus savus papīrus.

— Ko jūs ar to gribat sacīt?

— Jūs mani loti labi saprotat... Jums ir meita; jums derētu laikus par viņu parūpēties.

— Jūs jau mani dzīvu aprokat, dakter! — Ļahovskis noskaitās. — Man viss ir gatavs, arī testaments uzrakstīts uz Zosjas vārda. Visu atstāju viņai, bet Dāvidam — trīssimt rubļu pensijas gadā. Lai mācās pats sev maizes kumosu nopelnīt... Tādiem slaistiem darbs ir vislabākās zāles... Lūdzu, neuztraucieties, man sen viss ir gatavs.

It kā savus vārdus apstiprinādams, Ļahovskis izvilka no rakstāmgalda testamenta uzmetumu un nolasīja to

firstam punktu pa punktam. Testaments bija sastādīts Zosjai par labu, un dakteris nomierinājās.

— Bet es, dakter, tik ātri nemiršu, — Ļahovskis teica smaidīdams, ieliekot testamentu atpakaļ atvilktnē. — Nē, nemiršu... Zināt, dažreiz cilvēku uztur tikai kaut kāda viena visvarena ideja, un man tāda ideja ir... Jā!

— Proti?

— Bet Pucillo-Maļahinskis? ... Ticiet man, ka es nemiršu, iekāms nebūšu viņu salauzis. Es viņu sistemātiski nobeigšu, es viņam sekošu pa pēdām kā ēna... Kad šī kompānija izjuks, tad es droši vien par sevi vairs negalvošu; man vairs cits nekas neatliks kā tikai atstiept kājas. Es to esmu novērojis: slims, izmocīts cilvēks, liekas, viņā veselas vietas nav, un tikai čīkst vien, taču vēl strādā par desmit, velk vezumu. Bet, tiklīdz viņam atņem darbu, — nogāžas kā sapuvis stabs.

Otrā dienā pēc sarunas ar Baharevu Privalovs nolēma atklāti par visu izrunāties ar Ļahovski. Pirmkārt, viņš bija aizbildnis, un, otrkārt, viņš bija Zosjas tēvs; kurš gan varēja vēl labāk zināt visbēdīgāko patiesību? Kad Privalovs iegāja Ļahovska kabinetā, tas strādāja savā parastajā vietā un pat galvu nepacēla.

— Man gribētos parunāt ar jums par kādu ļoti svarīgu lietu, — Privalovs ierunājās.

— A ... Labprāt. Es tūlīt...

Ļahovskis pastūma malā savu pēdējo projektu pret sabiedrību «Pucillo-Maļahinskis» un sagatavojās klausīties; viņš pat izvilka vati, ar ko pēdējā laikā mēdza aizbāzt ausis. Privalovs pastāstīja visu, ko bija uzzinājis no Bahareva par konkursu un jaunā pārvaldnieka iecelšanu Šatrovas rūpnīcās. Ļahovskis klausījās viņā uzmanīgi, un, jo ilgāk viņš klausījās, jo viņa seja izstiepās arvien garāka un garāka, uz pieres izspiedās auksti sviedri.

— Es jums izstāstīju visu, ko pats zinu, — Privalovs pabeidza. — Verjovkins droši vien par notikušo ir sūtījis man vēstuli, kurā visu sīki aprakstījis, bet es līdz šim neko neesmu no viņa saņēmis. Droši vien vēstule gājusi zudumā ...

Ļahovskis klusēdams palūkojās caur brillēm uz Pri-valovu, paberzēja sev pieri un nepacietīgi iebungojās ar sausajiem pirkstiem pa krēsla atzveltni.

— Nesaprotu, nesaprotu... — viņš dobjā balsī ierunājās. — Paklausieties — varbūt Verjovkins ir jūs nodevis? ...

Privalovs nule gribēja aizstāvēt savu pilnvaroto, kad Ļahovskis pielēca no savas vietas kā dzelts; saķēris ar abām rokām galvu, viņš žēli ievaidējās:

— Pagaidiet: es atcerējos ... Visu atcerējos!... Lūk, šeit, šai kabinetā tas viss notika... Ak, es muļķis, muļķis, muļķis! Bet vai tad es varēju paredzēt, ka jūs apprecēsiet Zosju? ... O, ja es būtu zinājis, ja es būtu zinājis ... Muļķis, muļķis! ...

— Es nesaprotu, kas par lietu, Ignatij Ļvovič?

— Nesaprotat? ... Tūlīt sapratīsiet! ... Ak, to visu izdarīja Polovodovs; es patiesībā nepavisam neesmu vainīgs. Paklausieties, Sergej Aleksandrič: neticiet nekad un nevienam Polovodova vārdam... To visu viņš izdarīja — viņš mani piekrāpa un jūs pazudināja.

— Es ne ...

— Pagaidiet — vai atceraties, kā Verjovkins sāka procesu pret aizbildnību? ... Viņš tad mani pilnīgi pievārēja . .. Tas tik ir gudrs, blēdis tāds, un kas par nekaunību! Gatavs cilvēkam krist pie rīkles. Polovodovs izmantoja tieši šo momentu un pavisam mani samulsināja. Vienkārši iebaidīja kā puiku... Ak, es muļķis, muļķis! Redzat, šurp bija atbraucis viens vācietis Špī-gels . .. Varbūt jūs viņu redzējāt? Viņš vēl Verjovkinam iznāk kaut kāds radinieks... Pagaidiet, pagaidiet, kā tad viņu sauca? ... Kārlis ... Fridrihs ...

— Jā, es viņu redzēju pie Verjovkiniem; Oskars Fili-pičs ...

— Jā ... jā, tas pats ... Pavisam niecīgs vācietelis! ... Polovodovs tad nu atveda pie manis šo pašu vācieteli un divatā mani apstrādāja. Saprotat, pilnīgi apšmauca, nu taisni vai apmāja ...

Ļahovskis sīki izstāstīja Privalovam visu, kā iepazinies ar Špīgelu, un viņu apspriežu rezultātus.

— Vārdu sakot, iznāk diezgan netīra būšana, — Ļahovskis noteica, skraidīdams pa istabu. — Vainīgs esmu, galīgi prātu izdzīvojis ...

— Es gribētu zināt tikai vienu: kāpēc jūs neizstāstījāt man par visu šo notikumu tad, kad es lūdzu jūsu meitas roku? — jautāja nobālušais Privalovs. — Man liekas, ka jums vairs nevarēja būt nekādu iemeslu censties man kaitēt? ...

— Ak kungs, ak kungs!... — Ļahovskis atkal ievaidējās. — Vai tad jūs nezināt tik vienkāršu lietu, ka vienai muļķībai noteikti seko otra, bet otrai — trešā... Dieva vārds, toreiz gribēju jums visu izstāstīt, galīgi visu, bet mani atkal samulsināja Polovodovs. Es vēl toreiz nebiju paspējis lāgā atveseļoties pēc slimības, bet viņš lika man apsolīties, ka es klusēšu... Redzat, pamats klusēšanai bija: pirmkārt, es pats neticēju, ka šis Špīgels varētu kaut ko izdarīt, — tas ir viens; otrkārt, kad jūs bildinājāt Zosju, process sliecās jums par labu... Polovodovs vēl pirms jūsu bildinājuma speciāli atbrauca mani brīdināt... Kā tad! ... Viņš, liekas, pats toreiz bija stipri nobijies un pat zaudējis galvu. Bet tomēr kā godīgam cilvēkam man vajadzēja jums izstāstīt... Un būtu arī izstāstījis, ja nebijis kauns. Saprotiet manu stāvokli: jūs bildināt manu meitu, viņa jūs mīl, un pēkšņi es jūs apleju kā ar ūdeni... Ja kāds ir vainīgs, tad vainīgs esmu tieši es, un es ari atbildu: man necēlās roka, lai izjauktu Zosjas laimi... Bija vēl iemesls, kāpēc es jums visu neizstāstīju, — Ļahovskis pēc īsa brīža turpināja. — Pieņemsim, ka jūs tūlīt dotos personiski rūpēties par savu lietu... Labi. Jūs domājat, ka ar to būtu kas līdzēts? ... O, nē... Jūs būtu visu galīgi sabojājis kā ārsts, kas sācis ārstēt pats sevi. Tur acīmredzot viņiem izveidojusies stipra partija, ja viņi paspējuši lietu nodarīt. Un cik lieliski viss izdomāts: pasludināt idiotu par maksāt nespējīgu... Tā ir ģeniāla ideja! ... Un tā nevienam pat prātā nebūtu ienākusi, ticiet man, izņemot šo vācieti... O, to visu no sākuma līdz galam izdarījis viņš. Zvēru var pazīt pēc pēdām...

— Kāpēc gan jūs tik pārliecināti runājat, ka to visu izdarījis tieši Spīgels?

— Bet kas gan cits? ... Viņš... Noteikti viņš. Man nav skaidru pierādījumu, bet es galvu lieku ķīlā, ka tas ir viņa roku darbs. Zināt, mums, praktiķiem, ir labs deguns. No sākuma es šim vācietim neuzticējos, bet pēc tam viņu pilnīgi aizmirsu, taču tagad man tā bilde ir skaidra: vācietis mūs pazudinājis... Tas vēl pārspēs Pucillo-Maļahinski!... Varat ticēt manai pieredzei.

— Man gribētos zināt vēl vienu apstākli, — Privalovs sacīja. — Kā jūs domājat — Zosja zināja šo atgadījumu

ar Spīgelu vai ne? Viņa taču vienmēr labi satika ar Po-

lovodovu.

— Dievs mans liecinieks, ka viņa nekā nevarēja zināt! ... — Ļahovskis zvērēja.

Privalovs grīļodamies iznāca no Ļahovska kabineta. Viņš nedomāja ne par konkursu, ne par vācieti Spīgelu; viņa priekšā bija pavērusies plašā cilvēku zemiskuma aina... Tagad viņam bija skaidrs viss līdz pēdējam vilcienam: viņa precības ar Zosju nebija izkārtojis neviens cits kā tas pats Polovodovs. Viņš iebiedējis Zosju ar tēva izputināšanu — no vienas puses, bet no otras — ar procesu par aizbildnību; citiem vārdiem sakot, Polovodovs, upurēdams Zosju, glāba sevi, jo kā gan Privalovs lai būtu tiesājies ar savu sievastēvu?... Viss bija skaidrs, viss bija vienkārši. Tikai vienu Privalovs neizprata: Polovodovs mīlēja Zosju — tas bija redzams no visas viņa uzvešanās; Polovodovs, bez šaubām, ir ļoti vērīgs un tālredzīgs cilvēks, kā gan viņš nebija varējis paredzēt savas intrigas uzvaru un bija kļūdījies tikai par kādu mēnesi? ...

Nakti Ļahovski ķēra trieka otro ieizi. Lai gan ārsts darīja, ko varēja, glābt slimnieku nebija nekādas iespējas; viņš dzisa acīm redzot. Stundu pirms nāves ar zīmju palīdzību palūdza papīru un zīmuli; drebošā roka krampjaini uzkricelēja tikai divus vārdus: «Pucillo-Maļahin-skis»... Acīmredzot apziņa Ļahovskim aptumšojās, paralīze pārgāja uz smadzenēm.

Visā mājā valdīja briesmīgs uztraukums; visu sejas bija bālas un izbiedētas. Zosja klusiņām raudāja pie mirstošā tēva gultas galvgaļa. Nez kādēļ šeit izrādījās arī Hina, un, nebija paspējis Ļahovskis izdvest pēdējo nopūtu, kad viņa jau izvandīja kabinetā malu malas un izrakņāja papīrus uz rakstāmgalda.

— Meklējiet testamentu... — viņa čukstēja Zosjai, skraidīdama pa kabinetu kā apsvilusi pele.

— Vēlāk ... — Zosja atčukstēja.

— Nē, tūlīt... Tas ir ļoti svarīgi!...

Sākās testamenta meklēšana; tika atvērtas visas atvilktnes, desmitiem reižu pārcilāts katrs papīriņš; vienīgais visu meklējumu rezultāts bija divi testamenta uzmetumi, kurus Ļahovskis tika lasījis dakterim. Tiklīdz atausa rīts, Hina apbraukāja visus notārus un dabūja zināt: testaments nekur nebija sastādīts. Hina vēlreiz izvandīja Ļahovska kabinetu — viss bija veltīgi.

— Nelaimīgā... — Hina šņāca, vērsdamās pie Zosjas. — Vai jūs saprotat, ka visu mantojumu saņems viens pats Dāvids, bet jūs neko.. •

— Ka — neko? ...

— Nu, tā... Jūs savu likumīgo daļu esat pilnībā saņēmusi pūra veidā... Tad nu priecājieties par savām lupatām! Tpū!... Tā gan mūžu dzīvo, mūžu mācies, bet muļķis tomēr nomirsi.. •

VIII

Pēc Ļahovska nāves Privalovu namā iemājoja smags tukšums; visi juta, ka kaut kā trūkst. Privalovs nemīlēja Ļahovski, bet viņam bija vecā žēl; tas tomēr bija neparasts cilvēks; citos apstākļos šis pats Ļahovslcis droši vien būtu daudz ievērojamāks. Cilvēka dabai piemīt spēja aizmirst mirušo sliktās īpašības un atcerēties viņu labās puses: tā ir viena no cilvēku dabas visgaišākajām izpausmēm. Kā aizbildni un sievastēvu Privalovs Ļahovski necienīja, bet kā ļoti gudrs cilvēks viņš tam patika. Ar veco nebija garlaicīgi, visam, ko viņš teica, bija sausa, bet asprātīga pieskaņa. Sevišķi tagad, kad salīdzinājumam bija palicis Dāvids Ļahovskis, visi prata novērtēt veco Ļahovski, šo skopo, kašķīgo, aizvien ēr-cīgo un aizvien slimo cilvēku.

Saņēmis apstiprinājumu par mantošanas tiesībām, Dāvids ātri vien sāka rosīties. Vispirms viņš kā pilnīgi patstāvīgs cilvēks pavisam saķildojās ar Privalovu un ar pani Marinu un pārcēlās uz dzīvi paša mājā, ko nopirka Kalna ielā. Vecais Paļka sekoja, protams, jaunajam kungam, bet viņa vietā Privalovu mājas šveicara istabu aizņēma no Garčikiem izsauktais Ipats. Sis uzticamais kalps, livrejā ietērpies, nespēja šķirties no savas muļķības un slinkuma un uzskatīja par savu pienākumu izturēties pret visiem ļoti rupji.

Pirmajā laikā tēva nāve Zosju bija pavisam satriekusi. Privalovs no sākuma šaubījās par viņas jūtu patiesīgumu, piedēvēdams viņas bēdas nepiepildītām cerībām mantojuma saņemšanā, bet tad viņam kļuva žēl sievas, kas klīda pa māju bāla un domīga. Palicis tikai

divatā ar sievu vecajā tēva mājā. Privalovs cerēja, ka tagad Zosja pilnīgi atbrīvosies no iepriekšējo ģimenes apstākļu ietekmes un mainīs savu dzīvesveidu. Ārsts mēdza būt Privalovu mājā katru dienu, un Privalovs sevišķi priecājās, redzot šo uzticamo draugu.

— Viņa mainīsies, — dakteris vairākkārt teica Priva-lovam. — Tēva nāve piespiedīs viņu apdomāties... Patiesību sakot, viņai ir labs raksturs, tikai pārāk aizrautīgs.

— Jūs maldāties, dakter, — Privalovs iebilda. — Lai nu kurš, tikai ne Zosja, tas ir pats neaizrautīgākais raksturs, drīzāk gan viņa ir bezjūtīga un aprēķinātāja. Viņā ir savas labās puses kā katrā cilvēkā, bet viss ļaunums slēpjas nepastāvībā un mūžīgajā tieksmē pēc stipriem pār dzī vo j umiem.

— Zosja ir ekscentriska, bet viņai ir laba sirds...

— Varbūt... No sirds vēlētos, lai es būtu kļūdījies.

Privalovam sevišķi nepatika tas, ka Hina pēc Ļahov-

ska nāves pilnīgi pārņēma savā varā Zosju, un šī viņas ietekme nesolīja nākotnē nekā laba. Visas Privalova un daktera pūles izdabūt Hinu ārā no mājas palika pilnīgi nesekmīgas: Zosja nespēja dzīvot bez savas duenjas un atplauka tikai viņas tuvumā. Zosja savukārt nevarēja nepamanīt milzīgo pārmaiņu, kas bija notikusi ar vīru. Viņš izturējās pret to vienmēr vienādi un mierīgi, kā pret svešu cilvēku, ar to izmeklēto pieklājību, kas aizstāja neseno mīlestību. Zosja juta, ka vīrs viņu nemīl, ka viņa glāstos ir kaut kas līdz galam neizteikts, kāds apslēpts naids. Privalovam bija garlaicīgi ar viņu, un viņš labprāt gāja projām uz savu kabinetu, lai ieraktos papīros.

— Sirsniņ, viņš grib jūs pārbaudīt, — Hina sacīja, — bet jūs nepadodieties; viņš pret jums izturas vēsi, taču esiet pati pret viņu vēl vēsāka; ja viņš uzgriež jums sānus, tad jūs viņam muguru. Visi vīrieši ir vienādi, ļaujiet tikai viņiem vaļu ...

— Man vienalga, lai viņu ... — ar garlaikotu izskatu atbildēja Zosja. — Es pat nemanu, vai viņš ir mājā vai nav...

— Vai zināt, sirsniņ, par ko skaišas jūsu vīriņš? — Hina sacīja. — O, visi šie vīrieši līdzinās cits citam kā monētas... Es turēju viņu par ideālu vīrieti, bet viņš izrādās pavisam citāds! Kamēr jūs varējāt cerēt uz bagātu

mantojumu, viņš ap jums lakstojās, bet, tiklīdz izrādījās, ka jums nekā nav, viņš aizgrieza degunu prom. Ticiet

man!

— Nē, tās ir blēņas... Viņš ir muļķis, Hionija Aleksej evna.

— Ak, atvainojiet, mon ange... Es baidījos būt ar jums atklāta, bet tagad man jāatzīstas, ka Sergejs Alek-sandričs patiešām ir mazliet tā... kā jums to lai pasaka ... nu, vispār aprobežots (Hina pagrozīja pirkstu pie savas pieres). Ja viņu salīdzinātu, piemēram, ar Aleksandru Pavliču ... Ak, sirsniņ, visa mūsu dzīve ir viena vienīga kļūda! Vēl pirms neilga laika es uzskatīju Aleksandru Pavliču par augstprātīgu ... Vai atceraties? ... Bet viņš taču nepavisam nav augstprātīgs, nepavisam nav augstprātīgs... Es smagi kļūdījos. Nav augstprātīgs un ir ļoti gudrs ...

Pa ziemas ceļu Verjovkins atgriezās no Pēterburgas un sniedza pilnvarotājam sīku darbības pārskatu par veselu gadu. Viņš spilgtās krāsās attēloja savu staigāšanu pa ministriju kancelejām un vizītes pie dažādām ietekmīgām personām; viņam solīts atbalsts un palīdzība. Par lietu ieinteresējies pat kāds ministrs. Bet Špīgels paspējis noorganizēt spēcīgu partiju, kuras priekšgalā stāvējušas ļoti ietekmīgas personas; viņš vadījis lietu ar velnišķīgu veiklību un kā ūdens iespiedies visās sfērās.

— Es tomēr būtu saliecis ragā šo krusttētiņu, — Verjovkins paziņoja, — bet viņam izdevās ievilkt šajā lietā kādu dāmu ... Bet šī dāma, tētīt manu, ne tādas vien lietas kārto. Nu, vārdu sakot, viņa kārto lietas visās instancēs. Viņai ir kaut kas līdzīgs savai ministrijai, velns viņu būtu rāvis!

— Ļahovskis man stāstīja ...

— Nelaiķis pie beigām izdzīvojis prātu; vai viņam bija grūti brīdināt jūs par šo dāmu vasarā? O, tad mēs būtu visu nodarījuši veikli; iegrūstu šai dāmai krietnu žūksni, un lieta būtu darīta. Es par vēlu uzzināju... Un tomēr es izlauzos līdz viņai.

— Nu, un kas iznāca?

— Nekas... Sievišķis gan patiešām gudrs. Tā ap trīsdesmit gadiem, izskatīgs un uzvedīgs... Vārdu sakot, Balzaka sieviete, kurai liela ietekme uz visādiem augst-dzimušiem vecīšiem. Viņa man tieši pateica: «Kur tad jūs agrāk bijāt? Tagad es neko nevaru izdarīt... Izlietu ūdeni

nesasmelsi.» Nudie, tā arī pateica. Bet es viņai prasu: «Vai patiešām,» saku, «pat nekādu cerību nav?» — «Nē,» viņa saka, «cerēt vienmēr var un vajag...» Smejas, blēde tāda! ... Pikants sievišķis, velns viņu rāvis ... Viņa ar jums ... liekas, ir kaut kur tikusies.

— Neatceros, diez vai.

— Bet vai zināt, kādu padomu viņa man deva šķiroties? «Jūs,» viņa saka, «tagad mazliet atpūtieties un ļaujiet atpūsties citiem. Pēc gada konkursam jāsniedz aizbildņiem pārskats, tad jūs viņus arī pieķersiet... Droši vien no priekiem būs ierāvuši lielāku žūksni!» Vai nav labi teikts! ... Ha-ha... Tāda politika šim sievišķim — traks var palikt! Ne velti kārto darījumus, kur griežas miljoni.

— Tātad tagad atlicis tikai gaidīt?

— Jā, gaidīt. Rūdīsim pacietību ... Es, grēcīgs būdams, liku sievišķim saprast, ja tā vai šitā, mēs jau parādā nepaliksim. Smejas, neliete tāda ...

— Nu, to jau gan jūs veltīgi, Nikolaj Ivanič. Es jums neesmu devis pilnvaras tādiem priekšlikumiem un nekad neielaidīšos līdzīgos darījumos. Lai tad labāk viss izput! ...

— Ē, brālīt, visi mēs cilvēki vien esam... Nevar taču rūpnīcas atstāt tam sunim?! Nav ko tēlot varonību ar šādiem brāļiem; viņi mums dzīviem plēsīs ādu, bet mēs laipnosimies? Nekā nebija!... Jāskatās saprātīgi: velns jāizdzen ar belcebulu.

— Nē, es tomēr nepiekrītu.

«Ak, tu muļķa pauris tāds!» Verjovkins klusībā nolamājās. «Pagaidi, gan tu citu dziesmu dziedāsi, kad mūs, dieva kalpus, pamatīgi piežmiegs ...»

Tātad vajadzēja gaidīt un sekot Polovodova darbībai. Viss uzdevuma grūtums bija tas, ka sekot konkursa valdes pilnvarotā rīcībai nevarēja tieši, bet vajadzēja meklēt izdevīgus gadījumus. Pirmais pārskats Polovodovam jāiesniedz nākamajā rudenī, kad beigsies rūpnīcas gads.

IX

Ziemu dzirnavās kūsāja darbs; Privalovs brauca uz Garčikiem diezgan bieži, bet, kad pirmās rūpes norima un brīva laika atlika daudz, Privalovs nezināja, ko ar šo brīvību iesākt. Palikt mājās vienatnē ar sievu bija smagi.

Katru reizi, kad viņš redzēja Zosju, viņš iedomājās Polo-vodovu, kas tik veikli bija savienojis viņus ar laulības saitēm. Asinis saskrēja Privalovam galvā, jau iedomājot vien, ka līdz šim viņš bijis tikai nožēlojama rotaļlieta šo veikalnieku rokās, kuri nepazina ne baiļu, ne pārmetumu. Vairākas reizes Privalovam gribējās pateikt sievai acīs, ko viņš par to domā, bet kaut kas viņu atturēja. Slikts miers tomēr ir labāks nekā labsirdīga ķilda, pie tam Privalovam negribējās apbēdināt dakteri, kas prata saskatīt savā skolniecē tikai labo.

Lai kaut kā notriektu brīvo laiku, kas dažreiz sāka Pri-valovu nomākt, viņš sāka apmeklēt Sabiedrisko klubu, patiesību sakot, tās zāles, kur noritēja kāršu spēle. Vai tas tik sen, kad šis pats Sabiedriskais klubs Privalovam likās pēc kroga, bet tagad viņš priecājās arī par krogu, lai tikai varētu kaut kā aizbēgt pats no sevis. Privalovs iepazinās ar dažiem kluba spēlmaņiem un, kā tas mēdz būt ar visiem iesācējiem, atzina, ka tie patiešām ir ļoti labi cilvēki un ar viņiem dažreiz bija pat jautri; un arī pašā spēlē, protams, uz mazām summām, vienkārši, lai pavadītu laiku, bija daudz interesanta, bet pats galvenais — laiks pie Sibīrijas vista un vinta skrēja nemanot: neesi paspējis ne apskatīties, kad pulkstenis rāda jau seši r. :> rīta.

No sākuma Privalovs mazliet kaunējās ierasties klubā pārāk bieži, bet vēlāk viņš pavisam pierada pie kluba atmosfēras. Ļaudis visi savējie, visus šurp pie zaļā galda dzina viens spēks — provinces dzīves tukšums un garlaicība. Advokāti, inženieri, zeltrūpnieki, tirgotāji, razno-činci — visi pie zaļā galda sajuka vienā brālīgā, raibā pūlī, kam bija kopīgas intereses. Kaislība uz spēli padarīja visus vienādus, un, kā ikvienai slimībai, tai nebija izņēmumu. Privalovam drīz vien iepatikās šī kluba dzīve, kas līksmi ritēja mazajās, vienmēr tabakas dūmiem pilnajās un slikti apgaismotajās istabiņās. Viņš drīz vien iepazina spēlmaņu īpatnības visos sīkumos, viņu vājības un smieklīgās puses. Te bija tādi spēlmaņi kā viņš, kas spēlēja gara laika pēc; bija spēlmaņi, kas saradās klubā periodiski, lai notriektu savu mēnešalgu; spēlmaņi, kas spēlēja nopietni, uzpūtušies, kā svētu rituālu pildot; spēlmaņi — jokdari, spēlmaņi — pļēguri, spēlmaņi, ar kuriem spēlēja tikai aiz laipnības, kad citu nebija; bija, beidzot, spēlmaņi pēc profesijas, lieli speciālisti, burvji un magi.

— Interesanti, kas šodien būs Ivanam Jakovjičam ar Lomtevu, — katru reizi sacīja Privalova partneris, apgabala tiesas loceklis, ko klubā pazina ar Temīdas iesauku. — Kurš kuru nogremdēs... Ass cirvis drīz akmeni atrod...

Ziemas sezonas varoņi klubā patiešām bija Ivans Ja-kovļičs ar Lomtevu, kas cīnījās diendienā uz dzīvību un nāvi. Agrāk viņi vienmēr bija sabiedrotie, bet tagad it kā melns kaķis būtu izskrējis viņiem pa vidu, un viņi bija nozvērējušies viens otru pazudināt. Starp citu, Privalovs dzirdēja, ka šis naids iededzies kādas sievietes dēļ. Šis kāršu turnīrs pievērsa sev vispārēju uzmanību, un kā kara ziņojumi čukstus tika izteiktas frāzes: «Ivanam Ja-kovļičam aizķērās ... Lomtevs ir formā! Ivanam Jakov-ličam veicas... Lomtevs zaudēja!» Privalovs dažreiz ar nepacietību gaidīja vakaru, lai uzzinātu, kas šodien zaudēs, kas vinnēs. Summas auga, un reizē ar tām auga publikas uzmanība.

— Ivans Jakovjičs Lomtevu smalki apstrādās, — kāds sacīja.

— Nē, atvainojiet, Ivans Jakovjičs vēl nav tāda godā ticis . .. Gan redzēsiet, ka Lomtevs salieks viņu ragā!

— Ivans Jakovjičs šoziem veiksmīgi spēlē... Viņam sokas...

— Nepriecājieties par agru: laimē vienmēr tas, kas no sākuma zaudē.

Šeit viss bija tipisks, pat kluba šveicars, novilkdams kažoku pastāvīgajiem apmeklētājiem, ziņoja:

— Lomtevs ar Pareniju apstrādā Ivanu Jakovjiču... Iet jau trīsdesmit sestais tūkstotis.

— Cik pa ziemu klubā paspēlē? — reiz iejautājās Privalovs.

— Kā nu kuro gadu, Sergej Aleksandrič. Bet vidēji jārēķina kādi simts tūkstoši... Redz, aizpagājušā gadā advokātu Pikuļkinu apspēlēja par kādiem četrdesmit tūkstošiem, pērn notāru Kalošinu par divdesmit un bankas grāmatvedi Voblinu par trīsdesmit. Šogad, cienīts kungs, Parenijs krietni pieņēmies spēkā; esot jau pie sešdesmit tūkstošiem. Uz ziemsvētkiem gaida Šejehovu — stāsta, ka viņam nākot daudz zelta, un tad mūsējie laidīsies uz Irbi-tas gadatirgu.

Parenijs — tumša persona ar nezināmu izcelšanos un vēl nenoteiktāku nodarbošanos — šāgada sezonā bija uz-

lecoša zvaigzne, dienas varonis. Tas bija vīrietis vidējos gados ar veca karavīra stāju; ne viņa augums, ne seja, ne stāja, ne izturēšanās veids, pat ne uzvalks neizcēlās ar kaut ko sevišķu. Visparastākais no parastiem cilvēciņiem, bet laime bija izvēlējusies tieši viņu... Nākotnē bija paredzamas jaunas summas un jauni upuri. Patiesību sakot, nejaušību šeit varēja gadīties visai maz; visi ļoti labi zināja, ka galvenajiem spēlmaņiem pie zaļā galda kādus piecus tūkstošus paspēlēs Dāvids Ļahovskis, tikpat daudz Viktors Vasiļjičs, desmit tūkstošus atstās Ļepjoškins. bet tad atbrauks no Pēterburgas Nicolas Verjovkins un notrieks visu līdz pēdējam. Starp nejaušiem upuriem gadījās no vecāku paspārnes izsprukušie tirgotāju dēliņi, advokāti, kas mēdz pakampt naudu, kur vien tiek klāt, bankas ierēdņi, kuri iegrābuši naudas lādē utt. Advokāti un kalnu inženieri šeit bija iemantojuši sevišķi skaļu reputāciju, jo kā vieni, tā otri īstajiem rūdītajiem spēlmaņiem bija pastāvīgs ienākumu avots: viņi zaudēja šeit visu, ko bija paspējuši sagrābt savās alkatīgajās rokās citur.

— Filtrē mūs šeit, brālīši, pamatīgi filtrē, — sacīja Nicolas Verjovkins, purinādams savu milzīgo galvu. — Mēs esam kā Vespasiana sūkļi vai dēles: tikko piesūkušies, paraugi vien — jau izspiesti un iemesti burkā ar aukstu ūdeni.

Privalovs ar iesācēja ziņkāri vēroja šo savdabīgo pasaulīti un pats, gluži nemanot, iesaistījās tās interešu lokā. Viņš spēlēja uz nelielām summām, tāpēc ne ko īsti vinnēja, ne paspēlēja. Reiz, kad viņš sevišķi bija iedziļinājies Sibīrijas vista un vinta noslēpumos, viņš sadzirdēja uzmanīgus čukstus.

— Kurš tas ir? — viena balss jautāja.

— Tas tur... ar bārdiņu, — atbildēja otra.

— Hm... Veikli gan Aleksandrs Pavličs tās lietiņas nostrādājis: ar vienu roku sagrābis rūpnīcas, ar otru...

Tālāk Privalovs nevarēja labi sadzirdēt čukstus, bet juta, ka asinis saskrien viņam galvā un iekšā kaut kas it kā apgriežas.

— Ak tā... — otra balss turpināja. — Tad šī pie viņa braukā?

— Ne jau pie viņa mājā, viņam pašam sieva ... bet pie tās dāmas... Lūk, viņas vīrs spēlē kaktā ar Pāvelu Andrej iču.

Privalovs instinktīvi paskatījās pa kreisi uz kaktu: tur ar Pāvelu Andrejiču uz vienu simto spēlēja Viktors Niko-lajičs Zaplatins.

— Vai sen jau? — čuksti turpinājās.

— Nu jau otro mēnesi. Skaistule... Malacis tas Aleksandrs Pavličs! Tā viņš to nebūtu dabūjis, bet viņš iepriekš to izprecinājis šim un tad pievāca.

Sie čuksti lika Privalovam nobālēt; viņš baidījās atskatīties uz čukstētājiem, kā cilvēks, kas gaida nāvīgu triecienu. Viņam trīcēja ceļgali un no ārprātīgām dusmām drebēja lūpas. Privalovs tagad bija spējīgs nogalināt ikvienu . . . Spēle tieši šai laikā beidzās, un viņš, piecēlies no vietas, neviļus sastapās acīm ar abiem čukstētājiem, cienīgiem vecīšiem, kuri tūlīt apklusa. Privalovs cieši paskatījās uz viņiem. Tie bija pilnīgi sveši cilvēki, pēc apģērba spriežot — no vidējām provinces aprindām. Viņa dusmas pargāja tikpat ātri, kā bija uznākušas: par ko gan lai vaino šos nevainīgos pļāpas, ja viņš pats jau kritis par upuri nežēlīgajām pilsētas tenkām?

Tagad viņa intīmā dzīve vairs nebija noslēpums, tā bija izmesta uz ielas, un to bez žēlastības mīdīja visi gājēji.

X

Atgriezies no kluba mājās, Privalovs negulēja visu nakti, pārdzīvodams šausmīgās piekrāpta cilvēka mokas ... Vai patiešām viņa Zosja, ko viņš dievināja, ir kļuvusi par viņa negodu? ... Viņš, neraugoties uz visām ģimenes ķildām, vienmēr pilnībā tai uzticējās. Un tagad, lai nonāktu līdz greizsirdībai, viņam vajadzēja pārdzīvot šausmīgu dvēseles satricinājumu. Agrāk viņš varēja droši skatīties visiem acīs: viņa ģimenes dzīve attiecās tikai uz viņu pašu, bet tagad ...

«Piekrāpts, piekrāpts!» Privalovs vaidēja, saķēris galvu. «Kāpēc gan Zosja nesacīja skaidri un gaiši, ka nemīl mani? ... Vai tad ...»

Privalovam neizturami gribējās bēgt pašam no sevis. Bet uz kurieni? Ja jau cilvēks zaudē prātu aiz nieka zobu sāpēm, tad ar ko lai salīdzina šīs dvēseles mokas, kad visu apkārt sedz tumsa un dzīve kļūst smags slogs?

Cauri šim mutuļojošo jūtu uzplūdumam kā vāja atbalss izlauzās doma: «Bet ja nu tas viss nav taisnība, vien tukšas pilsētas tenkas, par kurām tikai jānospļaujas?»

«Protams, nav taisnība...» Privalovs skaļi teica, mierinādams pats sevi ar šo vārdu skaņu. «Zosja nekad nenorādīsies tik zemu, lai krāptu ...»

Bet tūdaļ pat ap šo frāzi izauga vesels briesmīgu rēgu mežs. Privalovs atcerējās visus niecīgākos savas ģimenes dzīves sīkumus, kurus agrāk nebija spējis saprast, — tos tagad apgaismoja spoža, nežēlīga gaisma... Meli, meli un meli visur un visā! Meli šai greznajā iekārtā, meli katrā drēbju krokā, katrā smaidā, katrā skatienā ... Lūk, kur ceļas naids pret viņu, ar ko Zosja veltīgi cīnījās pirmajā laikā. Polovodovs pilnīgi sasaistījis viņu ar tūkstoš saitēm, un viņa šā cilvēka dēļ varēja būt gatava uz visu. Tagad viņai vairs nebija ko zaudēt, nebija ko gaidīt nākotnē; viņa paļāvās straumei, kas viņu neatvairāmi nesa uz bezdibeni. Varbūt viņa vēl nebija atdevusies Polovo-dovam — lai tā krāptu, viņa bija pārāk apdomīga un vēsa —, bet viņas dvēsele piederēja Polovodovam, un tas bija daudz sliktāk. Privalovs viņai visu piedotu, visu atvainotu, ja pat atklāti pārliecinātos par viņas sakaru ar Polovodovu, bet viņa taču vairs nepiederēja tam, tāpat kā nepiederēja pati sev.

Privalovs tikai pret rītu iegrima smagā un nemierīgā miegā. Kad viņš pamodās, pirmā doma bija tūlīt iet pie sievas un parunāt ar viņu par visu atklāti, neatliekot sarunu vairs ne uz brīdi.

— Vai drīkst ieiet? — atskanēja Nicolas Verjovkina balss.

— Lūdzu ...

Verjovkins ielīda pa durvīm un nosēdās pie galda. Privalovs pazvanīja un lika pasniegt degvīnu. Pēc trešās glāzītes Nicolas beidzot sāka runāt:

— Es pie jums atnācu atvadīties ..,

— Vai tad jūs braucat projām?

— Došos uz Irbitas gadatirgu... Ir šādas tādas darīšanas, tās jānokārto. Tur salasās blēdīgi un veikli ļaudis ...

— yai jūs drīz domājat braukt? — Privalovs jautāja, klusībā kaut ko pārdomādams.

— Pēc nedēļām divām vajadzēs laisties. Par papahenu esat dzirdējis?

— Jā, dzirdēju.

— Galīgi nospēlējies un arī domā laisties uz Irbitu... Šie spēlmaņi arvien brauc uz gadatirgu uzlabot savas finanses, tāpat kā slimie uz kādiem avotiem. Papahens tic varbūtības teorijai un cer uzpeldēt... Bet blēdis Lom-tevs gan meistarīgi viņu apstrādāja: noplucināja līdz pēdējai spalviņai.

Starp citu, Verjovkins paspēja izstāstīt pēdējos pilsētas notikumus: atbraucis Daņiluška Šeļehovs un tagad ālējoties ar Ļepjoškinu «Magnētā»; Polovodovs pilnīgi pazudis un acu nekur nerādot utt. Privalovs gandrīz nekā nebija dzirdējis no tā, ko Nicolas stāstīja, bet, kad tas gatavojās iet projām, viņš sacīja:

— Zināt ko, Nikolaj Ivanič... Es arī domāju laisties uz Irbitu, brauksim tad kopā.

— Nu jauki, Sergej Aleksandrič! Braši aizvizināsimies .. . Un jums tas pat nepieciešams; visi šie labības darījumi tiek kārtoti tur, jāiepazīstas ar vienu otru no īstajiem trumpja dūžiem.

— Jā, jā... Man patiešām nepieciešams tur būt.

— Nelaiķis Ignatijs Ļvovičs daudz naudas sarausa šai Irbitas tirgū, un no niekiem vien: nopērk mazliet kaņepāju vai speķīti — skaties, rezultātā nogrābis veselu žūksni.

Jābrauc uz gadatirgu — Privalovam iešāvās prātā laimīga doma. Viņam tieši vajadzēja kaut kur aizbraukt, lai atbrīvotos no mokošajiem rēgiem. Palikt Uzlā tagad bija pāri viņa spēkiem. Ar šo braucienu viņš nošāva divus zaķus uzreiz: pirmkārt — varēja noslēgt vairākus izdevīgus darījumus labības tirdzniecībā, otrkārt — viņš varēja uz laiku aizmirsties šajā bezbēdīgajā gadatirgus atmosfērā. Viņš atmeta domu izskaidroties ar sievu tieši tagad, tāpēc ka iekārsies varēja sarunāt daudz lieka un ar to visu sabojāt. Vispār galu galā viņš nonāca pie secinājuma, ka nepieciešams aizbēgt no Uzlas kaut uz laiku.

Pēc divām nedēļām Privalovs kopā ar Verjovkinu aizbrauca uz gadatirgu.

Jau tuvojoties Irbitai, Privalovs juta, ka gadatirgus ir manāms it kā pašā gaisā. Ceļš bija tā izbraukts, ka ekipāža nira no grambas grambā kā augstos jūras viļņos. Nervozi ļaudis no šāda brauciena dabūja jūras slimību. Raugoties uz bezgalīgajām pretimbraucēju un līdzbraucēju vezumu rindām, uz platajām tirgotāju orēm, uz šo it kā tīši izrakņāto ceļu, varēja domāt, ka šeit tikko pāri gājusi kāda tūkstošiem liela armija ar bezgaldaudziem vezumiem.

Irbita — parastajā laikā liels ciems — tagad pārvērtusies par nometni, kurā sanākuši visdažādāko valstu, tautību, valodu un ticību pārstāvji. Tā bija īsta gadatirgus jūra, kurā noslīka ikviens, kas šeit nokļuva. Iedzīvošanās kāre sadzina šurp ļaudis no visām pusēm, un šis pūlis, kas sastāvēja no dažādām tautībām un runāja daudzās valodās, lieliski izprata savstarpējās intereses, vajadzības un nepieciešamības. Pirmais iespaids, kas pārsteidza un apstulboja, bija tāds, ka griežas kāds milzīgs rats, ar kuru kopā griežas un ķepurojas desmitiem tūkstošu cilvēku, kas izdveš nejaukus vaidus.

— Papahens arī ir gadatirgū, — Verjovkins brīdināja, kad viņi piebrauca pie kādas viesnīcas. — Būs viņš jāsameklē. Starp citu, viņus ar Lomtevu jau visi pazīst kā baltus zvirbuļus.

Trīsrubļu istaba, ko aizņēma Privalovs kopā ar Verjov-kinu, kā visas tirgus viesnīcu istabas pārsteidza ar nabadzību, smirdoņu un netīrību. Neizbrienami dubļi — visu Krievijas gadatirgu neatņemama sastāvdaļa. Padzēruši tēju un atpūtušies pēc brauciena, Privalovs un Verjovkins aizgāja katrs uz savu pusi. Privalovam vajadzēja doties uz biržu, bet tad pie dažiem labības tirdzniecības dūžiem. Ļaudis bija izklīduši, un Privalovs nobraukāja pa pilsētu līdz vakaram, meklēdams vajadzīgos cilvēkus. Kad viņš noguris un salauzts, ar tukšu galvu un vilka apetīti atgriezās savā istabā, Verjovkins jau bija mājās un pie viņa sēdēja Mozus.

— Ko es redzu, — viņš sauca, apskaudams Privalovu. — To, brālīt, gan es negaidīju... Ko tu neteiksi, kādi tik brīnumi nenotiek pasaulē!

— Par mani nav ko brīnīties, es atbraucu darīšanās, — pusjokodams, pusnopietni atbildēja Privalovs, — bet kas tevi šurp atpūtis?

— Mani?! ... Ha-ha! ... Mani šurp atvilka ... nur vārdu sakot, es atlaidos šurp uz mīlas spārniem, bet, prozā runājot, atbraucu kopā ar Ivanu Jakovļiču. Jā... Papahens ir šeit un tūlīt pacēla akcijas. Trešo nakti spēlē, un iet jau pāri divdesmit tūkstošiem.

— Un tu laikam atbrauci viņam līdzi par grāmatvedi? — laiski piemetināja Verjovkins.

— Es taču tev saku — uz mīlas spārniem...

— Tulkojumā tas būtu — nopakaļ Katjai Kolpakovai?

— Nu kaut vai viņai... Viņa mani jau kādu pusgadu vazā aiz deguna.

Saruna, protams, noritēja ar parasto iedzeršanu un raksturīgajiem krievu uzkožamajiem — baliku, kaviāru, skarbiem gurķiem utt. Verjovkins kļuva arvien sārtāks un sārtāks, Mozus muļķīgi mirkšķināja acis.

— Kur šodien spēlēs? — Mozus jautāja. — Pie Mu-hina?

— Nezinu, — Verjovkins atbildēja kaut kā negribīgi.

— Melo, zini gan ... Es arī zinu!

— Jo labāk, ja zini.

— J-jā... Bet tavs papahens grib mani apvest ap stūri... Es, brālīt, visu zinu! Viņš grib man noņemt Katju Kolpakovu ... Nekā nebūs, tad nu gan atradis īsto. Es viņai paradīšu ...

— Ak, tad tādas tās lietas! Nu, tā vēl nav liela nelaime. Katerina Ivanovna, protams, ir pirmās šķiras jaunava pēc visiem punktiem, bet sēroties viņas dēļ patiešām nav vērts. Sai lietā vari ticēt manai pieredzei.

— To nu gan es pats zināšu, ir vērts vai nav... — jaukdams matus, dobji noteica Mozus. — Es tai Katjkai tādu pirti sakuršu ...

— Oho-ho!... Tad tik tālu gan!... — Verjovkins smējās pilnā kaklā. — Labi, šodien pat sarīkosim dueli amerikāņu garā: divu soļu attālumā, caur lakatu ... Ha-ha! ... Saproti jel, ka Katerina Ivanovna nav iemīlējusies papa-henā, bet gan viņa kabatā. Bēdīga, bet pilnīgi piedodama maldīšanās pat visgudrākajam cilvēkam, kas pelna naudu ar galvu, nevis ar kājām. Vai saprati? Nu, kas Katerinai Ivanovnai par labumu no tevis, ja tev nav ne graša pie dvēseles?... Viņai taču arī vajag nopelnīt savu tiesu šai gadatirgū!...

No šīm īsteni tirgus sarunām Privalovam sāka sāpēt galva. Temats bija bezgalīgs: iedzīvošanās, vīns, sievietes, kārtis... Pat gaisā jautās kas skurbinošs un netikls. Privalovam uzmācās dziļas, smeldzīgas skumjas. Viņš gribēja uz laiku iegrimt šajā gadatirgus jūrā, bet nebija tik viegli to izdarīt. No agra rīta, lai kur arī viņš atradās, visur acīs dūrās viena un tā pati aina: nemitīga dzeršana.

Nevienu darījumu nenoslēdza bez degvīna, un Privalovs nevarēja pat lāgā atcerēties, cik viņš šodien bija izdzēris. Bet tagad viņam pat gribējās dzert. Pēc katras glāzītes viņš izjuta mānīgi patīkamu sajūtu, kas mudināja un vilka pie nākamās glāzītes. Šo atvieglojumu Privalovs jau pazina. Viņš to bija izjutis Garčikos, kur mēdza dzert ar popu Saveļu, un Uzlas Sabiedriskajā klubā, kad roberu starplaikos nevarēja neiedzert kopā ar labu cilvēku.

— Uz kurieni mēs šovakar brauksim? — jautāja iereibušais Mozus.

— Droši vien uz «Biržas viesnīcu» vai uz «Magnētu», — Verjovkins atbildēja, ar muļķīgu sejas izteiksmi gremodams baliku. — Jāparāda Sergejam Aleksandričam mūsu Irbitas tirgus. To taču, brālīt, ja tā padomā, ir vērts redzēt. Tas tā no sākuma liekas, ka visi gadatirgi ir līdzīgi cits citam kā divas ūdens piles: Irbita — tā pati Ņižņij-novgoroda, tikai no virspuses ar sniegu apkaisīta, bet izrādās, ka ir un nav tā. Jā-ā... Interesanta vieta ir šī Ijbita, jo te sanāk cieši kopā krievu Eiropa ar krievu Āziju! Man mīla šī Sibīrija: pati tirdznieciskākā zeme. Kungus un dzimtbūšanu viņa nav pieredzējusi, un pat Viskrievijas vīze nav uzdrošinājusies pārrausties pāri Urāliem... Mūsu Sibīrija staigā zābaciņos! Un kas par ļaudīm — īsti karstgalvji.

Ar dažādiem ieganstiem Verjovkins izdabūja Mozu no istabas.

— Kādēļ jūs viņu izvadījāt ārā? — Privalovs jautāja.

— Tāpat vien... Velns viņu zina kas viņam padomā: sarīkos vēl skandālu Katerinai Ivanovnai, bet mums abiem tūlīt jābrauc.

— Uz kurieni?

— Pabūsim visur... Ir vērts paskatīties uz šejienes ļaudīm. Redzat, no sākuma iegriezīsimies «Biržā», bet pēc tam pie Katerinas Ivanovnas: tur papahens kāš vienu jau trešo dienu. Izturīgs vecis, kā pielādē — tā sukā naktis piecas bez atelpas, bet dažreiz pat veselu nedēļu. Kad vinnē — otro nedēļu plosto ... Vai neesat dzirdējis, kādus jokus Daņiluška ar Ļepjoškinu izstrādājuši? Ha-ha... Ierodas kādā viesnīcā, tur ir akvārijs ar dzīviem sterle-tiem; Daņiluška — spudūkš! — akvārijā iekšā peldēties ... protams, visu saplēsa un par visu samaksāja.

Pār Irbitu pletās februāra ziemas nakts: visa debess piebārstīta ar zvaigžņu miriādēm, zem sliecēm skanīgi gurkstēja sniegs, it kā kāds grābstītos gar dzelzi ar salā sastingušām rokām. Tirgotavas bija slēgtas; laukumi un ielas tik pilnas ar preču vezumiem, tirgotāju pajūgiem un sīkām bodelēm, ka nebija brīvas vietiņas. Ielas vidū palikusi vieta, pa kuru tik tikko var izbraukt ekipāžas; ceļa parastajā nozīmē nav, tas pārvērties par šauru, bedrainu sili, līdz malām piepildītu ar samīdītu, duļķainu brūnu sniegu, kas atgādina netīrītu smalko cukuru. Dzīve un kustība ielās turpinājās arī nakti; kā kāda briesmīga tirgus tārpa saraustītie posmi rāpuļoja bezgalīgas vezumu rindas; uz visām pusēm šaudījās važoņi, kā viesuļi lidoja trijjūgi, un kā šakāļi šur tur slēpās kaut kādas aizdomīgas ēnas.

— Uz «Biržu»! — Verjovkins pavēlēja važonim, kad viņi bija izgājuši pa parādes durvīm.

Ja dienu visas ielas bija ļaužu pārpildītas, tad tagad visi šie tūkstoši sadrūzmējušies mājās. No ielas plašā tirgus straume saplūda zem viesmīlīgajiem jumtiem. Visur spīdēja ugunis; logos cauri leduspuķēm vīdēja neskaidri cilvēku silueti; durvis atverot, lauzās ārā balti tvaika mutuļi, iznesdami līdzi neskaidru bangojošās tirgus jūras šalkoņu. Kaut kur skanēja spiedzoša mūzika un saraustīta skaļa dzērāju dziesma.

Pie «Biržas viesnīcas» stāvēja daudz važoņu un nemitīgi brauca klāt jauni. Priekštelpā apmeklētājiem dvesa pretim sasmacis traktiera gaiss. Kaut kur klaudzēja biljarda bumbas un spalgiem uzplūdiem skanēja mežonīgas tirgus dziesmas piedziedājumi. Aizsmakušās un pārpūlētās arfistu balsis nepatīkami griezās nepieradušā ausī; ik uz soļa bija jūtams tirgus krogs ar tā nožēlojamo greznību un mūžīgo, šausmīgo dzeršanu. Privalovam ārkārtīgi gribējās griezties atpakaļ, bet Verjovkins jau bija paķēris viņu zem rokas un ar varu vilka pa kāpnēm.

— Mēs tikai paskatīsimies, — viņš centās pierunāt. — Tā taču ir jūra, īsta jūra... Lūk, kā māmuļa Sibīrija bango: vaidēt vaid!

— Ceļ-ļu vaļ-ļā. Aiziet! — nelabā balsī bļaustījās kāds piedzēris tirgonītis, ko divi sulaiņi veda zem rokām.

— Kliedz, brālīt: visu mūsu mīļo tēvzemi pamazītēm

.iprīsi, — Verjovkins jokoja, spraukdamies uz atsevišķu galdiņu cauri biezajam pūlim, kas bija ielencis estrādi ar «irfistēm.

Ak, tu bērziņu,

Ak, tu manu balto... —

lūstošā, aizsmakušā balsī iesāka primadonna, resna, izblī-dusi meiča ar putna degunu. Koris uztvēra, un, likās, apkārt viss ievaidējās juceklīgajā skaņu viļņa virpulī. Kāds piedzēries tirgonelis ar stulbu seju mežonīgi bļaustījās un gurdeni tupās līdz pašai grīdai.

Pie galdiem pulcējās visraibākā publika, kādu vien var iedomāties. Smalkais tīrasiņu maskavietis brāļojās ar īstu sibīrieti, Odesas komersants ar Arhangeļskas jūrmalnieku, Baltijas barons ar buhārieti, platacains rumānis ar ķīnieti utt. Sī nejaukā tirgus jūras pilīte miniatūrā atspoguļoja sevī visu mūsu bezgaldažādo tēvzemi ar daudzajām valodām un daudzajām tautībām: no ziemeļiem un dienvidiem, rietumiem un austrumiem šeit bija savi tipiski pārstāvji, kas saplūda vienā raibā mozaīkā. Šeit pat pulcējās angļi, vācieši, franči, amerikāņi, itālieši, armēņi, ebreji un tie īpašie tirgus ļaudis, ko grūti iedalīt kādā noteiktā tautībā. Ir tādi cilvēki, kurus var sastapt tikai gadatirgos. Ar ko viņi nodarbojas, kāpēc brauc uz tirgiem — tā ir neatminama mīkla. Šie noslēpumainie svešinieki ir vienmēr tīri ģērbušies un vienmēr lepojas ar smagām pulksteņu ķēdēm, masīviem brelokiem un dārgiem gredzeniem.

— Dievs kungs man ļāvis sešdesmit pirmo reizi atbraukt uz Irbitu, — dievbijīgi sacīja sirms patīkama izskata večuks no seno laiku tirgotājiem; viņš sēdēja pie savām pāris tējas glāzēm ar kādu šaubīgu apbružāta paskata aristokrātisku kungu. — Gadu no gada tirgus aug augumā ... Tauta vairojas!

Privalovs no sākuma jutās ļoti baismi šai klaigājošajā raibajā pūlī, bet tad viņu dziļi ieinteresēja šī atvērtā īsteni krieviskās dzīves lappuse. Šeit ciešā mezglā savijās miljonu darbarūķu vitālās intereses, bet šis mūžam izsalkušais plēsoņu bars rīkoja savas nejaukās raganu dzīres, nevēlēdamies zināt neko citu kā vien iedzīvošanos un peļņu. Raugoties šajās apmierinātajās sejās, kas bija raksturīga izkārtne drošiem un izdevīgā lietā ieguldītiem kapitāliem, liekas, ne mirkli nevarēja šaubīties par to, «kam dzīvot līksmi, brīvi Krievzemē...». Šis briesmīgais spēks virda un urdza šeit kā ūdens tvaika katlā: tūlīt, tūlīt tas izlauzīsies kā karsta tvaika strūkla un sāks griezt miljoniem ratu, vārpstu, zobratu un tūkstošiem sarežģītu pievadu. __

— Are, kur mūsu dižie brīnumdarītāji!... — Verjov-kins iesaucās, pārtraukdams Privalova domas.

— Kas tad?

— Nu, Ļepjoškins ar Daņilušku... Are, par tiem gan var sacīt: tāds ar tādu saderas, otru tādu pāri nesameklēsi. Ha-ha!...

Ļepjoškins un Daņiluška klīda no istabas istabā zem rokas kā divi brāļi. Viņi jutās šeit tikpat labi kā zivs ūdenī un, redzams, tikai meklēja gadījumu, lai varētu izstrādāt kādu joku.

— Ak, kad tevi nelabais!... Mikoļa!... — Ļepjoškins sauca, iztālēm ieraudzījis Verjovkinu. — Kā tu pie mums nokļuvi? Un Sergejs Aleksandričs arī... Oh-ho-ho!.** Ak, vai mums ...

Daņiluška pievēlās kā bumba, savas īsās rociņas izpletis. Viņa melnīgsnējā seja spīdēja, bet acis bija pavisam aiztūkušas. Viņš nomutēja Privalovu.

— Vai iet jautri? — Privalovs jautāja draugiem.

— Ak, jautri gan, Sergej Aleksandrič... — Ļepjoškins dziļi nopūtās. — Paskaties tikai, kādu mēs te jandālu taisām: iet kā pa elli! ... Un visi savējie, visi no tirgoņu kārtas ... Jel priecājies, sirds! ...

— Nu, brīnumdarītāji, ko jūs te darāt? — Verjovkins pratināja večus.

— Ko tad mēs lai darītu? Mūsu darīšana zināma, Mikoļa; Daņila pirmiņ divas arfistes nostādīja ar kājām gaisā: vienu pie vienas kājas saķēra, otru pie otras — un abas kā vistas ar visām ķidām pacēla gaisā... Oh-ho-ho!... Bet publika kā traka — sāk Daņilu uz rokām šūpot. Nu, akvāriju arī saplēsām!... Trūkst tikai tava tētiņa, viņam nav vaļas, tad jau mēs arīdzan dievkalpojumu tirgum noturētu. Bet tētiņam laimējas, iet jau trešajā desmitā.

Šampanietis plūda straumēm. Visi dzēra... Privalovs pēkšņi jutās neparasti viegli, tieši viegli, it kā uzreiz būtu nokratījis no sevis visas likstas. Viņam gribējās dzert un dzert bez gala. Piedzērušais Daņiluška tagad apkampa Privalovu un aizsmacis čukstus teica:

— Kāpēc tu pie mums neatnāc ... ko?

Privalovs izstāstīja par savu pēdējo vizīti pie Marjas Stepanovnas un sastapšanos ar Vasiliju Nazariču bankā.

— Ak, veltīgi, veltīgi... — Daņiluška gārdza, galvu grozīdams. — Vecie ir savādnieki, nav ko sacīt, ar ka-rakteri, bet tevi gan viņi mīlē vairāk nekā savu bērnu.., Es tev taisnību saku! ... Kazi, cik asaru par tevi noraudāts. Un Vasilijs Nazaričs pat nakti par tevi nopūšas... Jā. Velti gan tu, Ser jožiņ, no viņiem bēdz! Nudie... Es tak tevi, eku, tādu mazītiņu uz rokām nēsāju, kad vēl nelaiķis vectēvs bija dzīvs. Tu jau arī viņus visus mīli, tos Baharevus, bet tev jau arī tāds jocīgs raksturs.

Daņiluška, kā mācēja, izstāstīja pēdējos jaunumus par Baharevu māju: Kost ja vēl arvien ciemojas un ir izlīdzis ar vecajiem; raktuvēs zelts tā vien nāk — īstai āderei uzdūrušies; Veriņa jau meita precību gados, katrā ziņā vajadzīgs vīrs, citādi, ka nenotiek grēks kā ar Nadeždu Vasiļjevnu. Ak, bet cik jauka bija Nadežda Vasiļjevna: skaistule, gudriniece, maigas dabas, tomēr ne par šo, ne par to aizgāja postā. Ziemu gan Marja Stepanovna speciāli sūtījusi uz raktuvēm pie Loskutova izzināt par Nadeždu Vasiļjevnu, kas un kā. Stāstīja — tādas valodas klīda — viņai esot bērns, vecā tad nu' satraucās: lai gan karstumā nolādējusi, tak jau savu asiņu žēl... Nu, nekas, viss kārtībā: ir ar pašu Nadeždu Vasiļjevnu, ir ar bērnu... — Privalovs klausījās Daņilušku ar noliektu galvu; šie vārdi modināja viņā senās, neizbaudītās laimes atmiņas, kuras bija tik tālas no viņa šodienas.

— Nu, mums laiks, Sergej Aleksandrič, — ieteicās Verjovkins pieceldamies. — Brauksim tālāk ...

— Uz kurieni tu brauc, Mikoļa? — Ļepjoškins prašņāja.

— Uz turieni, kurp tu nedrīksti braukt.

— Ai, kā nu melo... Nudie, melo! Mēs ar Daņilu arī aizspersimies pie jums, tikai mazliet šeit izlocīsim kauliņus.

— Brauciet, tikai Mozu nevediet līdzi.

— Labi, labi. Arī to zinām... Sveiciens Katerinai Iva-novnai. Zini ko, man pie paša traktiera stāv kamanas — pasauc tikai Barčuku. Braši aizraus... Zvērs, ne kučieris.

— Labi, labi.

Privalovs un Verjovkins gāja uz izeju, ar grūtībām spiezdamies caur piedzērušo pūli. Visur pie galdiņiem bija redzami iedzēruši tirgotāji, kas uzdzīvoja ar artistēm. Neķītras lamas, sieviešu spiedzieni un piedzērušo smiekli vērta šo ainu izlaidīgu un pretīgu.

Sāniski sagriezdamies, pie parādes durvīm piedrāzās slavenais Barčuka trijjūgs. Kamanas bija apsistas ar persiešu tepiķiem; pats Barčuks, gluži sirms večuks ar pinkainu bārdu un nokarenām uzacīm, sēdēja uz bukas kā vanags.

— Pie Katerinas Ivanovnas... — strupi izrīkoja Ver-jovkins.

Barčuks nelabā balsī iebļāvās, un trijjūgs kā putns laidās kaut kur uz nomali garām visdzīvākajām tirdzniecības vietām. Privalovs labpatikā vēroja trijjūgu: ilkšu zirgs — aidinieks izstiepies, galvu izslējis, lidoja kā bulta; piejūga zirgi, lokā saliekušies, ar krēpēm slaucīja zemi. Valdaja zvārgulīši gan iedrebējās, gan apklusa zem augstā, izrakstītā loka. Pie parādes durvīm kādas divstāvu mājas priekšā, kurai bija apgaismoti logi, Barčuks kā ar dzelzs roku spēji apturēja trijjūgu, zirgi pat atsēdās uz pakaļkājām. Izdzirdusi zvanu, izskrēja istabene un uzmanīgi aplūkoja viesus.

— Savējie, savējie... — Verjovkins viņu mierināja, līzdams ārā no kažoka. — Kas ir augšā?

— Maskavas kungs un Irkutskas tirgotāji.

Ļoti grezni iekārtotā zālē viesus sagaidīja pati Katerina Ivanovna. Viņa šodien bija smagā samta tērpā, ar briljanta tauriņu zeltainajos matos.

—• Jūs, liekas, neesat pazīstami, — Verjovkins ierunājās, stādīdams priekšā Privaiovū,

—■ Tad redz, kur mēs beidzot satiekamies, — Katerina Ivanovna novilka, aplūkodama Privalovu ar savām piemiegtajām īsredzīgajām acīm.

— Kur papahens? — Verjovkins jautāja, ielūkodamies aiz portjeras nākošajā istabā.

Katerina Ivanovna tikai viegli palocīja savu skaisto galviņu un labsirdīgi iesmējās. Privalovs raudzījās uz šo pusaristokrātisko dāmu, cenzdamies atrast viņā radniecīgas īpašības ar to vienkāršo vecīti Pavlu Ivanovnu, ar kuru viņš kādreiz pie Bahareviem bija spēlējis preferansu. Viņš kā pa miglu atcerējās mazo Katju Kolpakovu, kas bieži mēdza apmeklēt Baharevu māju, kad Privalovs vēl mācījās ģimnāzijā.

— Ko jūs uz mani tā skatāties? — smaidot jautāja meiča, ātri paceldama uz Privalovu savas lielās, tumši pelēkās acis. — Es, liekas, esmu jūs sastapusi klubā...

— Jā, ari es jūs esmu sastapis.

Iestājās smags klusums. Katerina Ivanovna acīmredzot jutās neveikli; Privalovam pēkšņi kļuva žēl šās skaistās meičas, kas, izrauta no ģimenes vidus, kritusi par upuri cilvēku kaislībām. «Viņa taču ir cilvēks, tāds pats cilvēks kā visi citi,» Privalovs nodomāja, neviļus priecādamies par apjukušo skaistuli. «Ar ko viņa sliktāka par mums? Viņa uz šā ceļa nostājās trūkuma spiesta, bet mēs...» Katerina Ivanovna notvēra šo skatienu un kaut kā slimīgi izslējās, uzmetusi Privalovam nekaunīgu, izaicinošu skatienu.

Otrā istabā spēlēja kārtis ar to kluso svinīgumu, ar kādu spēlē tikai fanātiski, kaislīgi spēlmaņi. Priekšplānā bija Ivans Jakovļičs, bāls, ar nespodru skatienu, sapin-kotiem matiem; viņš turēja banku. Privalovam dūrās acis viņa sievišķīgās rokas, kas pašas no sevis jauca kārtis. Viņam pretim atradās «Maskavas kungs». Tajā tūlīt varēja pazīt agrāko karavīru no kāda grezna pulka. Bet skaistā, jaunā seja bija jau novītusi no bezmiega naktīm un afērista dzīves likstām. Kādi pieci Irkutskas tirgotāji bija novietojušies ap galdu brīvās pozās; nogurušās sejas un iekaisušās acis nepārprotami liecināja par viņu nodarbošanos. Uz diviem galdiem novietoti vīni un uzkožamie. Kad Privalovs iegāja istabā, uz viņu neviens pat nepaskatījās, tik ļoti visi bija aizņemti ar galvenajām personām, tas ir, ar Ivanu Jakovļiču un «Maskavas kungu».

— Lūdzu, nāciet šurp... — laipni čukstēja kāda aizdomīga persona, kas it kā izlīda no grīdas apakšas.

Tas bija tipisks tirgus šakālis, nepieciešamā svīta katram lielam spēlmanim. Viņš pazemīgi locījās pie katra vārda un pastāvīgi smaidīja piespiestu, glaimīgu smaidu. Nosēdinājis Privalovu, šakālis klusi aizgāja tumšā kaktā, kur snauda uz krēsla, kas bija apliets ar vīnu.

Istabas iekārtojums — mīkstās mēbeles, paklāji, puķes piešķīra telpai buduāra izskatu. No griestiem nokarājās sārts lukturis; pie sienas karājās dažas gleznas ar kailām skaistulēm. Aplūkodams šo ligzdiņu, Privalovs pamanīja kādas kājas ar vienu zābaku, kuras rēgojās no dīvāna apakšas.

— Tas ir Ivans Mitričs... — godbijīgi čukstot, paziņoja šakālis, pamanījis Privalova skatienu. — Jau otro diennakti guļ. Bija ļoti sliktā prātā.

Spēle tāpat kā agrāk risinājās ārkārtīgi svinīgā klusumā. Ivans Jakovļičs turēja banku, ar drošām kustībām meta kārtis pa labi un pa kreisi. «Maskavas kungs» vienaldzīgi sekoja viņa rokām. Viņa kārtis tika sistas cita pēc citas. Uz zaļā galda Ivana Jakovļiča tuvumā zelta un kredītbiļešu kaudzītes auga augumā.

— Iet jau trīsdesmit sestais tūkstotis... — tirgotāji sačukstējās.

Privalovs uzlika kārti — to nosita, otru — arī, trešo — arī. Noskaitījis seši simti rubļu, viņš atgāja malā. Ivans Jakovļičs tikai tagad pamanīja viņu un paklanījās, slimīgi smaidīdams; viņam uz pieres izspiedās lielas sviedru lāses, bet rokas turpināja kustēties tikpat mierīgi, un šķita, ka kārtis krīt uz galda pašas no sevis.

— Ek, ir gan tie aizrāvušies ... kā pamiruši! — Nicolas Verjovkins rūca, pārsēzdamies no kāršu galda pie uzkožamiem. — Papahens šodien ellišķīgi griež...

Pie galda ar vīniem piegāja «Maskavas kungs»; viņš ar apkārt klīstošu skatienu palūkojās uz Privalovu un Ver-jovkinu, pielēja sev glāzīti vīna un, neizdzēris to, grīļodamies izgāja no istabas.

— Tas nu ir pilnīgi gatavs: finīta la commedia^33, — Ni-colas paskaidroja, pamādams ar galvu uz durvju aizkariem, kas aizvērās aiz «Maskavas kunga».

— Paspēlējis?

— Jā ... Kādus divdesmit piecus tūkstošus palaidis. No Maskavas blēžiem. Katru gadu atbrauc uz tirgu aptīrīt kupčus, bet šogad uzdūrās uz papahenu. Bet nekas, vēl jau paspēs atžirgt! Viņa tiesai muļķu vēl daudz palicis. ..

Spēle turpinājās. «Maskavas kungu» nomainīja gaišmatains tirgonītis «žaķetītē», ar briljanta aproču pogām. Viņš trīs reizes laimēja un sāka paaugstināt likmi.

— Vaņa, norausies... — viņu atrunāja melnmatains tirgotājs ar šķībām acīm.

«2aķete» atkal laimēja, ar kabatlakatiņu noslaucīja seju un aizgāja pie uzkožamiem. Šķībacainais tirgotājs ieņēma viņa vietu un sāka paspēlēt kārti pēc kārts; katru reizi, izņemdams naudu, viņš dauzīja ar pirkstu kauliņiem pa galdu un smagi tusnīja. Viesistabā kļuva dzirdama skaļa balss un aizsmakuši smiekli; pēc brīža portjeras spraugā parādījās Daņiluškas milzīgā galva. Aiz viņa istabā ienāca Katerina Ivanovna ar Ļepjoškinu zem rokas.

— Tad nu gan izjokoja! — Ļepjoškins kliedza, bakstīdams Daņilušku ar savu uzpampušo pirkstu. — Tīrā pastardiena!... Tikko jūs, Sergej Aleksandrič, aizbraucāt no «Biržas», mēs vēl mazliet pasēdējām un laidāmies uz «Kazaņu», bet tur cilvēku, ka biezs. Piesēdāmies pie galdiņa, paprasījām auksto, un tad Daņiluška saka: «Uzjautrināsim publiku: es izlikšos par traku, bet tu būsi mans brālis. Nudie!... Lai iet...» Oh-ho-ho!... Kā viņš pārgrieza acis un sāka kliegt nelabā balsī — taisni šausmas! Ļaudis visi saskrien ap mums — troksnis, jezga... Es viņu ar rokām turu ciet, bet viņš metas sienā iekšā! ... Tad pagadījās kāda artiste, viņš tai virsū, pēc tam sāka skriet pa galdiem, pa traukiem, pāri galvām... «Kas tas tāds? Kas viņam noticis?» Saku, tas mans brālis, Semipa-latinskas tirgotājs. Bet Daņila iekļuvis pie artistēm un nu tik metas tām virsū: spiegšana, kliegšana, dievs, sargi! Kaut kā viņu noķēra. Tjumeņas tirgotāji pagadījās, sasēja ar salvetēm un tad tieši kamanās pie Barčuka. Es viņiem pateicos, saku, vedīšu tieši pie trako daktera... Ha-ha! ... Un atvedu ar!

— Bet «Kazaņā» taču jums bija puse pazīstamu, — Ver-jovkins smējās.

— Bija arī pazīstami... Kā nu nebūs! Vēderus turēdami, smējās par Daņilušku... Oh-ho-ho! Ak, vai mums ... Tā, lūk, mīļā Katerina Ivanovna! Neskaties uz mums, ka mēs veci un sirmi: jauns mums līdzi neturēs... Nudie! ... Tikai žēl, ka Ivana Jakovļiča nebija, tad mēs nostrādātu vēl labāku numuru.

Daņiluška tikai smīnēja un ar lakatiņu slaucīja savu bronzas krāsas seju. Tirgotāji atgāja no kāršu galda un smējās pilnā kaklā kopā ar citiem par viņa izdomu. Ļepjoškins devās spēlēt un, pagriezis savu apaļo, sirmo galvu, sauca:

— Katerina Ivanovna, es uz tavu laimi spēlēšu; viss būs tavs ...

— Labāk tāpat atdod man naudu, tik un tā paspēlēsi,— Katerina Ivanovna atbildēja.

— Ekur tu manīga ... Nu, sākuši, Ivan Jakovļič!...

Spēle kļuva dzīvāka, summas auga, Ivana Jakovļiča rokas kustējās ātrāk. Privalovs ari piedalījās spēlē un atguva gandrīz visu nesen paspēlēto naudu. Gaišmatainais tirgotājs sēdēja viņam līdzās un, nonācis azartā, palielināja likmes. Ļepjoškinam veicās, Privalovs sāka paspēlēt un ari palielināja likmes. Viņš sāka just nepatīkamu naidu pret Ivanu Jakovļiču un viņa kustīgajām, baltajām rokām.

Spēle iedegās arvien vairāk un vairāk, it kā dziestošā ugunī būtu ielieta eļļa. Spēlētājiem piebiedrojās arī Da-ņiluška. Zelta kaudzītes Ivana Jakovļiča priekšā arvien palielinājās, bet reizē ar tām viņa partneriem palielinājās un auga vēlēšanās atspēlēt šīs kaudzītes. Privalovs padevās vispārējam noskaņojumam un paspēlēja kārti pēc kārts ar nelieliem pārtraukumiem, kad uz galda viņam priekšā uz īsu brīdi arī izveidojās maza kaudzīte imperiālu. «Nevar būt, ka Ivanam Jakovļičam mūžīgi laimēsies,» domāja piedzērušais Privalovs, to pašu domāja arī citi. Tad viņš sāka nožēlot muļķīgi paspēlēto naudu un klusībā deva sev vārdu, ka, tiklīdz atgūs zaudējumu, tūlīt pārtrauks spēli. Bet paspēle kļuva arvien lielāka, nevis mazāka, un Privalovs juta nepārvaramu tieksmi atgūt no Ivana Jakovļiča kaut daļu paspēlētās naudas. Šai mirklī viņš manīja, ka kāds to viegli parausta aiz piedurknes; viņš strauji apgriezās un sastapās acīm ar Katerinu Iva-novnu. Meiča sauca viņu ar savu izteiksmīgo skatienu, un Privalovs gāja tai līdzi uz viesistabu.

— Es jums vairs nejaušu spēlēt... — viņa klusu noteica, aizvērdama aiz sevis durvis.

— Kādēļ tā?

— Nu tā ... Paspēlēsiet.

— Kāpēc tad tieši man jāpaspēlē, nevis jūsu Ivanam Jakovļičam?

— Tā... — īsi atbildēja Katerina Ivanovna. — Pirmkārt, jūs uztraucaties, otrkārt, Ivans Jakovļičs vienmēr laimē..«

— Tomēr Lomtevs viņu apspēlēja?

— Tā ir pavisam cita lieta: tāds ar tādu satikās ...

Šī nelūgtā iejaukšanās no sākuma Privalovu sadusmoja; viņš gandrīz vai sarunāja Katerinai Ivanovnai bezkaunības, bet tad pēkšņi it kā atmaiga un pasmaidīja.

— Patiešām, es daru muļķības, — viņš teica. — Un esmu arī pamatīgi piedzēries.

— Drīz brauksim vizināties, aukstums izpūtīs. Vai redzējāt, kā paspēlēja Šnegass?

— Tas atvaļinātais karavīrs?

— Jā, jā ... Visu zaudēja, un nav no sliktākajiem spēlmaņiem. Es tūlīt sūtīšu pēc zirgiem ...

Privalovs atgriezās kāršu istabā, kur spēle bija kļuvusi ļoti enerģiska. Ļepjoškins kliedza un lamājās, citi tirgotāji tāpat. Ivana Jakovļiča zelta kaudzītē bija redzami gredzeni un divi zelta pulksteņi; turpat atradās dārga briljanta spraužamā adata.

— Tad tu man negribi uzticēt uz vekseļa? — Ļepjoškins kliedza, sizdams ar dūri pa galdu. — Man negribi?!... Ko? ...

— Nevaru... — Ivans Jakovļičs atbildēja strupi, nolaizdams acis.

— Tad šitā tu pret mani izturies?!... Ak tu, sātans tāds ... velns! Es tevi...

Satracinātais vecis jau gribēja gāzties pār galdu pie Ivana Jakovļiča, lai pierādītu viņam personiski, kas viņš ir par cilvēku, bet Daņiluška to laikus noturēja.

•— Paliec mierā, aitaspiere! — Daņiluška sēca, saņemdams draugu savās dzelzs skavās. — Vai tad tā ir kārtība?

— Bet es viņam ... Kas viņš tāds ir? Es viņam... Laid, dieva dēļ! Laid, sātan ...

— Nelaidīšu, nespārdies!

Ar šo epizodi spēle beidzās. Ivans Jakovļičs nosvieda kārtis un noteica:

— Vairāk nevaru ...

— Bet kāpēc tu man uz vekseļa neuzticēji? — Ļepjoškins neatlaidās. — Es tev ticu, bet tu man negribi... ko?

Ivans Jakovjičs smaidīdams paņēma no galda sauju zelta un pastiepa to Ļepjoškinam.

*— Tagad, cik gribi, bet spēles laikā nevaru . * y

•— Man tagad nevajag, bet kāpēc pirmīt nedevi?

-— Nu nevar taču, ka tev saka! — Daņiluška mierināja satracināto draugu. — Nevar, un viss... Visur tā.

— Velni jūs esat, lūk, kas! — Ļepjoškins lamājās, nezinādams, kā atmaksāt par apvainojumu.

Aiz logiem atskanēja zvārguļu skaņas — tur piebrauca kamanas. Viss bars steidzīgi iestiprinājās pie vīna galdiņa un pulkā devās uz priekšnamu. Pēdējā iznāca Katerina Ivanovna zilā samta un sabuļādu kažociņā. Pa šo laiku kamanas ātri piekrāva ar vīnu un bagātīgiem uzkožamiem; divās pat tika nolikti kāršu galdi. Milzīgajās kamanās varēja brīvi sasēsties cilvēku divpadsmit, un šādi pasākumi bija visparastākā lieta. Barčuka kamanās novietojās Privalovs, Ivans Jakovļičs ar Katerinu Ivanovnu, Verjovkins, Ļepjoškins un Daņiluška.

— Ak, cik daudz vēl tukšu vietu... — Ļepjoškins bēdājās.

— Es pati braukšu, — pieteicās Katerina Ivanovna. — Barčuk, dod grožus!

Meiča apsēdās uz bukas, paņēma rokās grožus, un kamanas lidoja uz ārpilsētu. Sākās traka Skriešanās, bet Barčuka trijjūgu grūti noskriet, zirgi bija kā izlasīti. Pārējās kamanas drīz vien palika iepakaļ un nira caur kulk-snām kā laivas vētrā. Nakts bija zvaigžņota, bet zvaigznes jau dzisa, un debesis aizplīvuroja bālgana rītausmas migla. Zirgu pakavu saceltais sniegs pārklāja visus ar pelēku plānu kārtiņu, bet Katerinas Ivanovnas zilais kažociņš kļuva pavisam balts. Sabuļādu cepurīte viņai galvā arī pārvērtusies par sniega piku, bet zem tās izaicinoši smaidīja jaunības sārtuma kvēlinātā meičas seja, un acis dega drudžaini kā divas tumšas zvaigznes. Svaigais gaiss Privalovu nevis atsvaidzināja, bet iedarbojās pilnīgi pretēji: viņš galīgi apreiba un juta, ka acu priekšā viss skrej — sniega svītras, kulksnas, mežs, Ļepjoškina ģīmis, Barčuka saliektais vanaga stāvs un no sabuļādu cepurītes apakšas izspraukušies zeltainu matu viļņi. Uz priekšu!... Lai elpa aizraujas un dzirkstis šķīst gar acīm... Skat, Barčuks pats paņēma grožus, iekliedzās necilvēciskā balsī, un apkārt viss pazuda sniega putekļos, kas cirtās sejā un aizlipināja acis. Zirgus vairs nevarēja saskatīt, bet kamanas it kā pašas no sevis brāzās sniegainajā tālē kā bulta, ko spēcīga roka izšāvusi no stopa.

Tālākie iespaidi Privalovam sajuka dīvainā mozaīkā, it kā viņu uz kaut kurieni nestu viesulis. Trijjūgi sabrauca kopā, apstājušies visi dzēra... No kaut kurienes uzradās piedzērušas sievietes, kuras aplēja ar vīnu. Tad viņi auļoja atpakaļ uz pilsētu, pie tam Privalovs arī pats kādu laiku vadīja Barčuka trijjūgu. Bet tas viss notika kā pa sapņiem vai tumsā. Kādā lielā mājā, kur spēlēja mūzika un bija ļoti daudz sieviešu, visi dejoja un Ļepjoškins ar Daņilušku noklaudzināja savu «krievu deju». Tad vīsi sapulcējās lielā istabā, kur daudz dzēra, dziedāja... Pr ivalovam stipri reiba galva, un viņš manīja, ka Verjovkins visu laiku turējās viņam blakus kā aukle.

•— Galdus .. * Salieciet galdus! — bļāva piedzērušas

balsis.

No kopā sabīdītiem galdiem izveidojās kaut kas līdzīgs koncerta estrādei, ko no visām pusēm ielenca grīļojošies, piedzēruši cilvēki. Tad Privalovs redzēja, kā Verjovkins iznes no blakus istabas kaut ko baltu un uzliek šo balto uz paaugstinājuma. Sapulcējušies ļaudis mežonīgi iekaucās — taisni kā izsalcis vilku bars, kam nomests gabals svaigas gaļas: uz paaugstinājuma vienā kreklā stāvēja Katerina Ivanovna... Viņa kaut ko jautru dziedāja un dejoja kankānu. Publika mežonīgi gaudoja un vairākas reizes šūpoja viņu uz rokām. Privalovs aplaudēja un auroja kopā ar citiem, un viņam briesmīgi gribējās piekaut šo Ivanu Jakovļiču.

Tad visa šī aina izzuda kā miglā. Privalovs atcerējās tikai to, ka viņš sēdēja ļoti tuvu Katerinai Ivanovnai, viņa bezbēdīgi smējās un glāstīja viņam matus ar savām baltajām, mazajām rokām. Kad viņš pamodās, visapkārt bija tumšs, uz grīdas gulēja aizmiguši cilvēki, mētājās salauztas mēbeles, tukšas pudeles. Privalovs atradās uz dīvāna, bet viņam līdzās uz krēsliem, kas bija piebīdīti pie dīvāna, kā^1 nosists gulēja Nicolas Verjovkins. Privalovam šausmīgi sāpēja galva, gribējās dzert, krūtis kaut kas dedzināja. Viņš neskaidri atcerējās, kur atrodas un kas ar viņu notiek, bet tad atkal iekrita smagā dzēruma miegā. Kad pamodās otru reizi, istabā uz grīdas sēdēja un gulēja tie paši stāvi un atkal dzēra.

— Laiks_ uz teātri, Sergej Aleksandrič!.. * *— kāds sauca. — Ātrāk celieties un sakārtojieties!

— Kāds teātris ... kur?

Pulkstenis jau pāri deviņiem ... Ha-ha! .n — smējās Verjovkins, kas tikko bija nomazgājies.

īsā ziemas diena bija izsvītrota no citu dienu saraksta, un nakts, kas tuvojās, likās kā iepriekšējās turpinājums.

XII

Tirgus teātris, uz ātru roku uzcelts no baļķiem un dēļiem, bija stāvgrūdām pilns ar piedzērušo tirgus publiku. Loža, kurā nokļuva Privalovs, izrādījās viena no tuvākajām skatuvei. No tās, ļoti labi varēja pārskatīt gan skatuvi, gan parteru. Privalovu tas sevišķi interesēja, jo vairāk tādēļ, ka luga jau bija pusē. Ložā tagad sēdēja tikai viņš ar Verjovkinu, bet pārējā sabiedrība stiprinājās bufetē. Novietojies pie barjeras, Privalovs ilgi lūkojās uz krēslu rindām. Tur sēdēja visi, kas bija ievērojamā desmitiem tūkstošu verstu tālumā: Maskavas komersantu dūži, Sibīrijas rūpnieki, fabrikanti, degvīna karaļi, labības un speķa uzpircēji, zvērādu tirgotāji, manufaktūras tirgotāji utt. No katra oda pēc desmitiem un simtiem tūkstošu. Bija vairāki miljonāri, lielais vairums no Sibīrijas.

— Te ir ko paskatīties!... — sacīja Nicolas, pamādams ar galvu uz partera pusi. — Lūk, kur mūsu nākamā buržuāzija, kas rīkosies ar mīļoto tēvzemi pēc sava ieskata. Spēks, brālīt balto, baismīgs!...

Verjovkins bija piedzēris vēl no vakardienas, un arī Privalovs nejutās visai labi: viņš bija vienaldzīgs un uz visu lūkojās it kā no malas. Dziļi dvēselē bija radies īpatns tukšums, kas viņu pat nemocīja: viņš tikai jutās kā daļiņa no tā milzīgā veselā, kas kustējās parterā kā tūk-stošgalvains briesmonis. Šis veselais taču bija neizmērojami liels un vilka viņu pie sevis ar neatvairāmu spēku... Brīva pastāvēšana iespējama tikai šādā veidā, bet visam pārējam jāfigurē pasīvās lomās. Privalovs nerada sevī pat naidu pret šo veselo: tas bija tikai kolosāls fakts, kam taisnība pašam par sevi, tāpēc vien, ka tas pastāvēja.

— Māksla progresē... — blakus ložā atskanēja ap

spiesti čuksti, kas lika Privalovam nodrebēt: tā bija Polo-vodova balss. — Jā, visās cilvēka darbības sfērās saskaņā ar ikvienas progresīvas kustības galveno principu stingri un konsekventi notiek neizbēgamais diferencēšanās process. Es teicu, ka māksla progresē, — patiešām, mūsu tēvi, piemēram, prātu zaudēja baleta dēļ, bet mūsu laikā tas pavisam pagrimis. Un patiešām, ja ņemam visas šīs puan-tes un tour de force^34 tikai pašus par sevi, iznāk kaut kāda muļķīga zirgu dresēšana — nekas vairāk. Sajūsminājās par baleta antrašā, kuros Kamargo taisīja četrus piesitienus, Fannija Elslere — piecus, Taljani — sešus, Grizi un Sangalli -— septiņus, bet, kad uz skatuves uznāca šansonete, visi šie antrašā aizgāja pie velna! Jā. ?. Es saprotu progresu tieši šādā veidā. >

Vienā ložā ar Polovodovu sēdēja Dāvids un ar godbijīgu uzmanību klausījās šīs pamācības; viņš tagad izgāja to augsto skolu, kas atšķir tīrasiņu zelta jaunatni no parastajiem mirstīgajiem.

— Ko tas te atkūlies .,. — Verjovkins norūca, pamanījis Polovodovu.

Polovodova ierašanās teātrī uztrauca Privalovu tā, ka viņš atkal noreiba. Viss, kas notika tālāk, bija it kā miglā tīts. Viņš mehāniski skatījās uz skatuvi, kur aktieri atgādināja lelles, uz parteru, uz ložām, uz balkoniem. Kādā nolūkā? Kāpēc viņš ir šeit? Uz kurieni lai bēg no visas šās briesmīgās cilvēku nejēdzības, no sevis paša? Viņš apzinājās, ka pats ir tieši šī nožēlojamā daļiņa, kas kādā spēcīgā radošā rokā der tikai par materiālu.

Lugai beidzoties, ložā iebruka pārējā piedzērusī kompānija. Ivana Jakovļiea ierašanās atstāja uz publiku manāmu iespaidu: simtiem acu raudzījās uz šo laimīgo, par ko tirgū klīda pasakaini nostāsti. Tipiskā svīta, kas sastāvēja no Daņiluškas, Ļepjoškina un Nicolas Verjovkina, šo iespaidu vēl pastiprināja. Šie bagātnieki un miljonāri tagad apskauda kaut kādu Ivanu Jakovļiču, kurš uz zināmu laiku bija kļuvis par tirgus dienas varoni. No ložām un krēsliem uz viņu raudzījās ar jūsmīgu izbrīnu kā uz uzvarētāju. Pat viņa apspēlētie tirgoneļi pievienojās šim kopīgajam noskaņojumam: viņi bija apmierināti jau ar to vien, ka paspēlējuši nevienam citam kā pašam Ivanam Jakovļičam.

— Papahens taču pat gulēt nav gājis, — Nicolas Verjovkins paziņoja Privalovam. — Kamēr mēs gulējām, viņš strādāja . ., Ticis pāri par astoņdesmit tūkstošiem. Jā ... Es ieteicu beigt, bet viņš negrib: grib par vari uzsist līdz simtam,

Nicolas Verjovkins nosauca vairākus tirdzniecības pasaulē slavenus vārdus, kas šodien dārgi samaksājuši par prieku cīnīties pret Ivanu Jakovļiču.

Pats Ivans Jakovļičs bija tāds pats kā vienmēr: Tikpat nedroši smaidīja un tāpat kā agrāk izskatījās pēc askēta.

Tūlīt dziedās Katja ... — Nicolas teica Privalovam, norādīdams uz mademoiselle Kolpakovas uzvārdu afišā. — Viņa starplaikā starp lugu un vodeviļu apsolījusi izpildīt kādu dziesmiņu.

Mozus ir teātrī, *— Nicolas Verjovkins pačukstēja tēvam.

— Kur?

rPirmajā rindā pa kreisi...

— Ak, velns viņu rāvis!... Ko tad tu ātrāk neteici? — apjucis sacīja Ivans Jakovļičs. — Vajadzēja brīdināt Katju.

— Bet viņš nupat kā atnāca, un tūlīt pacelsies priekškars ...

Ivans Jakovļičs tikai paraustīja plecus un sāka ar binokli meklēt Mozu. Šai mirklī pacēlās priekškars, un publika uzņēma no aizkulisēm izskrējušo Katerinu īva-novnu ar nevaldāmiem aplausiem. Viņa bija tērpusies īsā franču grizetes kleitiņā un mundri sasveicinājās ar publiku. Ļepjoškins un Daņiluška neapmierinājās ar parastajiem aplausiem, bet nevaldāmi dauzīja ar kājām pa grīdu. Pat no Polovodova ložas bija dzirdami cimdos tērptu roku aristokrātiski plikšķi. Kapelmeistars pasniedza dziedātājai lielu puķu pušķi, un viņa, spiezdama dāvanu pie krūtīm, vairākas reizes līksmi pamāja ar galvu uz Ivana Jakov-ļiča ložu.

— Vai manu, vai! — gārdza Ļepjoškins, atg iņādamies ar abām rokām. — Tā tik ir Katerina Ivanovna, visai publikai uzreiz cienīšanu parādīja ...

Kapelmeistars pamāja ar savu nūjiņu, vijoles iespiedzās, kaut kur dobji iemāvās rags. Ar visu ķermeni uz priekšu saliekusies, Katerina Ivanovna braši nodziedāja pirmo pantu; Mozus ieurbās dziedātājā ar acīm, kad viņa ar pierastu žestu saņēma svārkus vēdekļveidā un sāka dejot kankānu. Caur saņurcīto svārku plisējumu vīdēja pilnīgie lieli un skaidri iezīmējās ceļgals, kas izskatījās kā ar sārtu triko apvilkts... Acis nodūrusi un lūpas bērnišķīgi izstiepusi, Kolpakova vairākas reizes atkārtoja savas dziesmiņas rečitatīvu, un, kad publika sāka nevaldāmi aplaudēt, viņa aizsūtīja vairākus gaisa skūpstus uz Ivana Jakovļiča ložu.

— Ak tu, mūsu mīļā... — Ļepjoškins sēca, uzvēlies ar vēderu uz ložas barjeras.

Šai mirklī pirmajā krēslu rindā uzvijās balti dūmi un skaļi nodārdēja šāviens. Katerina Ivanovna, ar vienu roku saķērusi kreisos sānus, vārgi sakumpa pie pašas sufliera būdas, veltīgi cenzdamās noturēt līdzsvaru ar brīvās rokas palīdzību. Pirmajās rindās izcēlās briesmīgs ņudzeklis^ vairāki cilvēki cieši turēja aiz rokām un pleciem kādu’ jaunekli, lai gan tas pat nedomāja rauties projām.

— Tas taču ir Mozus! ... — kāds iesaucās.

— Viņš gan, — Ļepjoškins apstiprināja. — Es pats

.ivām acīm redzēju, kā viņš pieskrēja pie muzikantiem un izšāva uz Katerinu Ivanovnu.

Nolaida priekškaru. Policija sāka pierunāt publiku, lai l/i izklīst.

— Neaizej iet prom, — Nicolas Verjovkins teica Priva-lovam, — man taču būs šis muļķis jāaizstāv... Varbūt noderēsiet par liecinieku; iesim aiz kulisēm.

Uz skatuves bez jēgas šurpu turpu skraidīja Ļepjoškins un Daņiluška, bet Ivans Jakovļičs tāds kā apjucis centās pacelt bezsamaņā guļošo meiču. Uz viņas baltā ņiebura mirdzēja asins strūkliņas, tās bija apslacījušas arī būdu un paaugstinājumu. No kaut kurienes atvilka samiegojušos vecīti ārstu, kas vienaldzīgi noteica:

— Palīdziet, kungi, pārnest slimnieci uz ģērbistabu...

Daņiluška, Ļepjoškins, Ivans Jakovļičs un vēl daži cilvēki izpildīja šo vēlēšanos ar sevišķu centību un pat palīdzēja attaisīt korseti. Ārsts aplūkoja brūci, izklausīja sirdi un flegmatiski noteica:

— Tā... nieki. Tomēr vispirms viņa jādabū pi$ samaņas.

— Pagaidiet vēl mirklīti, kamēr atbrauks izmeklētājs, — Verjovkins centās pierunāt Privalovu.

Privalovs palika un gausi aizvilkās uz skatuves viņu galu, lai nesatiktos ar Polovodovu, kas steidzīgi skrēja uz ģērbistabu kopā ar Dāvidu. Tagad mazā, netīrā un aukstā ģērbistaba bija teātra skatuves turpinājums un publika ar tādu pašu alksmi līda skatīties mirstošās dziedātājas pēdējo agoniju, kā nesen bija priecājusies par viņas pilnīgajiem lieliem un nekaunīgajiem žestiem.

Privalovam bija jāgaida izmeklētājs gandrīz stundu. Viņš atsēdās uz kaktā sakrautajām kulisēm un no šejienes mehāniski vēroja šurpu turpu pa skatuvi skraidošo publiku; cits stiepa spaini ar ūdeni, cits ledu uz šķīvja, cits šarpiju. Ārsts vairākas reizes iznāca no ģērbistabas un tikai atmeta ar roku uz jautājumiem, kas bira uz viņu no visām pusēm. Dzīves komēdija negaidot bija pārvērtusies par drāmu... Skat, Daņiluška apjucis izskrēja no ģērbistabas un devās teciņiem uz skatuves priekšpusi. Privalovs pasauca viņu, vecais uz mirkli apstājās un, pazinis Privalovu, aizsmacis iesaucās:

— Dziest...

— Kas dziest?

— Katerina Ivanovna ... viņa izdziest!

Pēdējos vārdus Daņiluška sauca jau no muzikantu te! pāmf kur nolēca tieši no skatuves; viņš steidzīgi pārkāpa pār barjeru un bez cepures izskrēja cauri tukšajam pai teram uz izeju.

Privalovs iegāja ģērbistabā, kur valdīja nāves klusums Katerina Ivanovna gulēja gultā, kas uz ātru roku bija sa taisīta no vecām dekorācijām; seju klāja nespodrs bālums krūtis cilājās krampjaini, ar pirmsnāves gārdzieniem Jokdares tērps bija apslacīts ar asins lāsēm. Kāda laipn.i roka pārklājusi kājas ar sabuļādu kažociņu. Pie galvgaļa klusēdams stāvēja Ivans Jakovļičs bāls kā mironis; viņam pa vaigiem ritēja lielas asaras.

Pēc piecām minūtēm viss bija beidzies: uz dekorācijām teātra kostīmā gulēja vēl joprojām skaista sieviete, taču tagad šo nedzīvo ķermeni nevarēja apvainot vairs ne viens skatiens. Nāves roka bija uzlikusi savu zīmogu ne jēdzīgajai cilvēku orģijai.

— Nomirusi, jūsu augstlabdzimtība... — ielaizdams ģērbistabā izmeklētāju, čukstēja policists, it kā baidīda mies kādu atmodināt.

Sākās iepriekšēja izmeklēšana ar apsūdzētā un liecinieku nopratināšanu. Tika apskatīta nozieguma vieta un lietiskie pierādījumi. Viktors Vasiļjičs uz visiem jauta jumiem atbildēja stingri un pārliecināti, liecinieki runāja juceklīgi un pārtrauca cits citu. Arī Privalovu nopratināja tāpat kā citus, un viņš atkal aizgāja uz skatuvi, lai pagaidītu Nicolas Verjovkinu.

— Sergej Aleksandrič, Sergej Aleksandrič! — Verjov* kins sauca, pēc piecām minūtēm izskriedams no ģērb* istabas.

— Kas noticis?

— Jūsu brālis ir šeit.. *

— Kāds?

— Nu, Tits Privalovs... Pašlaik izmeklētājs viņu pratina. Ejiet ātrāk ...

Izmeklētāja priekšā stāvēja jauns cilvēks ar bālu seju un dedzīgām čigāna acīm.

— Jūs bijāt tirgus trupas aktieris? — jautāja izmeklētājs.

— Jā. *. Es tēloju ar Valova uzvārdu, — ar ārzemniecisku izrunu atbildēja jaunais cilvēks, sapurinādams darvas melnos matus.

— Tā-ā-ā... Tad jūsu īstais uzvārds ir Privalovs?

— Jā... Tits Privalovs, viens no Šatrovas rūpnīcu

īpašniekiem.

Verjovkins noķēra Šatrovas rūpnīcu īpašnieku uz skatuves un no jauna nopratināja: kas viņš un no kurienes, liet tad stādīja viņam priekšā Privalovu.

— Lūk, jūsu miesīgs brālis Sergejs Aleksandričs Privalovs ...

Brāļi nedroši sniedza viens otram roku un nezināja, ko

incīt.

— Jūs tagad esat brīvs? — Nicolas prasīja jauneklim.

— Brauciet mums līdzi, un tur tad arī iepazīsimies...

— Es ar prieku ... — Tits Privalovs sastomījās, — tikai man nav sava kažoka ...

— Tad mēs darīsim tā: jūs, Sergej Aleksandrič, braukiet uz māju un atsūtīsiet mums savu kažoku, bet mēs pabaidīsim jūs šeit...

— Pie viena atsūtiet arī virsdrēbes, — lūdza Tits Pri-alovs, — jo viss, kas man mugurā, nepieder pašam, bet

■intreprenierim.

«Tas nu gan ir putns...» nodomāja pat Verjovkins, kas bija pieradis pie dažādiem likteņa pavērsieniem. «Nē, viņu nedrīkst izlaist no rokām, citādi katrā ziņā aizšmauks ... Nē, brālīt, ij nedomā, mēs tevi neizlaidīsim ne par kādu naudu!»

Privalovs vēlreiz paraudzījās uz savu brāli, kas atgādināja slikta restorāna sulaini, un devās uz savām viesnīcas istabām, kur nebija iegriezies tieši divas diennaktis, baidot drēbes, Verjovkins paspēja Titam Privalovam izprašņāt visus sīkumus: no Tīdemaņa pansijas viņš bēdzis pirms diviem gadiem, tāpēc ka šis Šveices profesors pālāk bieži ķēries pie savas mācītājas nūjas; tad viņš iestā-lies par akrobātu kādā ceļojošā cirkā, ar ko braukājis ipkārt pa Eiropu, pēc tam kalpojis kaut kur par sulaini, kamēr laimes zvaigzne to atvedusi uz Rietumu apgabalu, kur viņš arī iestājies īstā tirgus trupā. Savu drēbju viņam nebija, bet antreprenieris tik labs, ka devis viņam savu kažoku, ar ko aizbraukt līdz Irbitai, bet no šejienes viņš cerējis kaut kā nokļūt Uzlā.

— Nu, brālīt, var teikt, ka jūs esat izgājis labu skolu... — Verjovkins domīgi sacīja. — Kāpēc gan jūs neieradāties pie mums pusgadu agrāk? * * * Un kādas lomas jūs teātrī spēlējāt?

— Kā pagadījās, vairāk jau gan apkalpotājus un vodeviļas.

— Tā ... hm. Patiešām iznākusi vodeviļa: ne pats velns netiks gudrs!.,.

XIII

Privalovs atveda brāli uz Uzlu un ierādīja viņam vairākas istabas mājā, agrākajā Ļahovsku galā. Jauneklis ātri aprada ar savu jauno stāvokli un labu laiku bija pilsētas tenku un pārrunu objekts. Daudzi uzskatīja viņu par brāļa naida upuri, tā dēļ viņš aizietu bojā, ja nebūtu pilnīgi nejauši izglābies. Pat aktrises Kolpakovas nāve tika iepīta šai divu brāļu dzīves stāstā; šī meiča samaksājusi ar galvu par pārāk tuvu pazīšanos ar Privalova miljonu mantinieku.

Mājās Privalovs atrada visu tā, kā bija atstājis. Taču viņš arī nebija neko citu gaidījis, jo zināja no visdrošākajiem avotiem, ka Zosja pastāvīgi satiekas ar Polovo-dovu Zaplatinas mājā. Tits Privalovs bija Zosjai jauna izklaidēšanās — pirmkārt, kā avantūrists un, otrkārt, kā Uzlas dienas varonis; viņa vadāja to pa visu pilsētu savā ekipāžā un bija ar mieru bez mitas klausīties viņa stāstus un anekdotes no Parīzes dzīves, kur viņš bija guvis savu pirmo izglītību, iekāms nokļuvis pie Tīdemaņa. Arī Hio-nija Aleksejevna sajūsminājās par šo interesanto Titus, kas runāja franciski ar īstu Parīzes akcentu un atvedis līdzi milzīgā izvēlē vispikantākās asprātības, kalambūrus un vienkārši franču vārdiņus.

— Jā, jā... Ko mēs te dzīvojam šajā nomalē, — Hic nija Aleksejevna sacīja, galvu šūpodama. — Tā arī no mirsi, neko neredzējis. Ak, Parīze, Parīze... Tur gan es gribētu nokļūt!.. * Un Aleksandrs Pavličs arī to paši saka, ka nevarēšot mierīgi nomirt, ja nebūšot bijis Parīzē

Darbs dzirnavās Privalovam ritēja kārtīgi, kaut gan saimnieka acs trūkumu manīja visur, lai arī kā centā; vecais Nagibins. Privalovs aizbrauca uz dzirnavām, nodzīvoja tur nedēļu un atgriezās Uzlā pa pēdējo ziemas ceļu Bet kā Uzlā, tā Garčikos agrākā Privalova vairs nebija bet gan pilnīgi cits cilvēks, ko bija grūti pazīt: pēc Irbitas tirgus viņš nepārstāja dzert. Uzlā viņš visas naktis pava cūja Sabiedriskā kluba kāršu spēļu zālēs, kur sāka spēlē uz lielām summām Ivana Jakovļiča kompānijā. Tas bija atgriezies no tirgus ar tukšām kabatām.

— Kā jums tā gadījās? — Privalovs viņam jautāja.

— Nu tā... vājš raksturs: vajadzēja beigt, bet es tik dzinu līdz simt tūkstošiem, nu un palaidu visu. Reiz jau pavisam aizbraucu no Irbitas, vedu sev līdzi vairāk nekā deviņdesmit tūkstošus, mani pavadīja, bet jau no pirmās stacijas pagriezām atpakaļ... Uzrāvos uz vienu blēdi. Nu, viņš mani arī apspēlēja līdz pēdējam. Apbrīnojami veiksmīgi spēlē, sātans ...

Reiz, kad Privalovs sevišķi ilgi aizkavējās klubā, Ivans Jakovļičs paveda viņu sāņus un kaunīgi teica:

— Katjai šeit ir māte... nabadzīga večiņa. Gribēju pie viņas aizbraukt, vai nevar kaut kā palīdzēt, bet man nav ērti to darīt. Ja nu jūs varētu viņu apmeklēt... Jūs taču ar viņu tikāties pie Bahareviem?

— Jā. Varbūt gan aizbraukšu, — Privalovs piekrita.

— Mozus arī lūdza ...

— Kur viņš tagad ir?

— Pagaidām līdz tiesai pret galvojumu dzīvo pie tēva.

— Labi, es to nokārtošu.

Privalovs pat priecājās par šo priekšlikumu: viņš jutās vainīgs vecenītes Kolpakovas priekšā, ka līdz šim laikam nebija to apmeklējis. Viņš devās pie tās nākamās dienas rītā.

Kolpakovu mājas pagalmā viņu sastapa vecais Poluja-novs, kas laipni uzsmaidīja un, viltīgi pamirkšķinājis, paziņoja:

— Manu lietu šajās dienās izlems galīgi... Kā tad! Es jau Pavlai Ivanovnai par to stāstīju. Te, rau, ir papīri...

Un atkal tika rādīts daudzkrāsainu papīru žūksnis, rūpīgi pārsiets ar sārtu lentīti.

Pavla Ivanovna pat nobijās, kad priekšnamā ieraudzīja Privalova garo stāvu. Vecīte pēkšņi visa it kā sarāvās un sāka steidzīgi raustīt savu veco katūna kleitu.

— Vai nepazīstat, Pavla Ivanovna?

— Sabijos, Sergej Aleksandrič... Kā tu, mīļais, esi novecojis, un seja kļuvusi pavisam sveša. Piedod gan man, vecenei, — pļāpāju, kas ienāk prātā.

— Bet es iegriezos jūs apmeklēt, sen neesmu redzējis.

— Ak, sen gan, mīļais!

Vecīte sāka rosīties ap patvāri, sarunādamās ar viesi cauri šķērssienai.

— Nu jau drīz būs četrdesmit dienu, kopš nošāva manu Katju, — Pavla Ivanovna ierunājās, ienākdama atkal istabā. — Aizlūgumus par viņu noturu un taisos vasaru aizbraukt pie viņas kapiņa izraudāties... Kad dzīva bija, es uz viņu dusmojos, bet tagad nu žēl! Kad atceros, smagi kļūst, noraudos. Un tomēr es pateicos dievam, ka neaizmirsa viņu, paglāba no kauna un negoda.

Privalovu šie vārdi nepatīkami pārsteidza.

— Jūs savu meitu ļoti bargi tiesājat, — viņš piebilda.

— Nevar, mīļais, nevar ... Palūk, kādas tagad Baha-reviem bēdas manas Kat.jas dēļ. Bet, ja būtu dzīva, varbūt vēl kādam sagādātu ne tādas bēdas vien. Kas tagad notiks ar Viktoru Vasiļjiču? Ai-ai-ai. . . Vai tad tas Ver-jovkins izgrozīs lietu par labu — neizgrozīs... Marja Stepanovna visas actiņas izraudājusi bērniņu dēļ. Man Katja bija viena — vienas arī manas bēdas, bet izbēdā nu par katru lolojumu . ..

— Un kur tagad Nadežda Vasiļjevna?

Pavla Ivanovna neticīgi paskatījās uz Privalovu ar piemiegtām acīm.

— Vai tad dakteris Boriss Grigorjičs tev neko nav teicis?

— Es viņu neesmu redzējis jau kādu mēnesi...

— Nadežda Vasiļjevna tagad dzīvo Uzlā, nu jau ir otrā nedēļa. Jā.

— Kā — Uzlā?

— Vai tad tu patiešām neko nezini? Viņa atbrauca šurp kopā ar to ... nu, vīru, pa tagadējai modei. Viņš ir slims, nu, tas vīrs.

— Loskutovs?

— Nu, iznāk, ka viņš. Pie daktera arī dzīvo.

— Vai Marja Stepanovna to zina?

— Zināt jau zina, tikai neko dzirdēt negrib...

Vecenīte atmeta ar roku un sāka raudāt. Citu sāpēm

viņai vēl bija asaras ...

— Nadežda Vasiļjevna bija pie manis, — Pavla Ivanovna stāstīja, acis slaucīdama. — Kā tad, nav aizmirsusi vecenīti... Tikko padzirdēja par manu Katju, tā tūlīt atnāca. Izskatās vecāka par saviem gadiem, bet tāda skaista meiča, nu, pa jūsu modei, dāma. Es vēl nopriecājos par viņu un pat pateicu, bet viņa tik nosarka. Pēc tēva, saka, ilgojoties... Vaicāja, kā un kas viņiem mājās... Nu, es arī visu izstāstīju. Par tevi arī jautāja, kā tu dzīvojot, bet es neko neteicu: pati nezinu.

— Par manu dzīvi, Pavla Ivanovna, liekas, visi zina — nav nekāds noslēpums ... īlenu maisā nenoslēpsi.

— Ak, Serjožiņ, dēliņ, daudz pļāpā, bet ticēt gan negribas ...

Vecenīte pašūpoja galvu un, palūkojusies uz Privalovu ar savām piemiegtajām acīm, noteica:

— Bet vai tu uz mani nedusmosies, dēliņ?

— Nē, runājiet vien.

— Nezinu, vai taisnību pļāpā, it kā tu būtu palaidies dzeršanā un kārtis spēlējot... Atmet, dieva dēļ, visu to nešķīstību!

Privalovs pasmaidīja.

— Nē, Pavla Ivanovna, man tā vieglāk... — viņš noteica pieceldamies. — Man ir grūti...

— Ak, zinu, zinu ... Tava basurmaniete visu sagandē.

— Nē, par sievu nesūdzos: pats esmu vainīgs...

Viņi atvadījās. Aizkustinātā vecenīte pat pārmeta Pri-valovam krustu, bet, kad viņš lika tai saprast, kādēļ īsteni ieradies, viņa noraidoši atvēcinājās ar rokām un ar skumju smaidu noteica:

— Nē, nekā man nevajag, dēliņ... Un kādas gan vajadzības vecenei: svecītei priekš dieva — nekā vairāk. Paldies par labu vārdu un par to, ka neesi mani aizmirsis. Bet pats gan labāk piemini manus vārdus...

Viņa ir šeit, Uzlā, — lūk, par ko domāja Privalovs, atgriezdamies no Pavlas Ivanovnas. Un viņš līdz šim laikam nebija to zinājis! ... Dakteris nerādās un, kā redzams, izvairās ar viņu tikties. Nu, tā ir viņa darīšana. Privalovā ar ārkārtīgu spēku uzliesmoja vēlēšanās redzēt Nadeždu Vasiļjevnu, redzēt kaut iztālēm... Vai viņa mani pazīs vai ne? Varbūt novērsīsies kā no dzērāja un kāršu spēlmaņa, ko pat dievs aizmirsis, kā būtu teikusi Pavla Ivanovna?

«Nomirt...» pavīdēja Privalovam galvā. Jā, tas būtu bijis labi: noslēgt uzreiz visus rēķinus ar dzīvi un uzreiz atbrīvoties no visām smagajām atmiņām un nepatikšanām.

Kādēļ un kam viņš lai tagad dzīvo? Vilkt dienu no dienas, kā velk citi, — tas ir pārāk garlaicīgi, un tādēļ nebija vērts pūlēties. Pat tas pasākums, kura dēļ viņš tik daudz bija strādājis, tagad sāka zaudēt interesi viņa acīs.

Viņš atcerējās Irbitas tirgu, kur vaigu vaigā bija redzējis to šausmīgo spēku, ar ko gribēja cīnīties. Viņa ideja šai saskanīgajā un varenajā savtīgu interešu, nežēlīgas ekspluatācijas, organizētas krāpšanas un iedzimtas nelietības korī vārgi apslāpa kā slīcēja pēdējais kliedziens.

Nākamajā dienā Privalovs nespēja pārvarēt kārdinājumu un devās uz ielu, kur dzīvoja dakteris. No sākuma viņš gribēja tikai iztālēm palūkoties uz to namu, kur tagad dzīvoja Nadežda Vasiļjevna, un tūlīt atgriezties mājā. Varbūt logā pavīdēs pazīstamā seja... Atrast daktera dzīvokli nebija sevišķi grūti. Viņš dzīvoja viņpus dīķa vecajā Kabatu ielā, nelielā jaunā piebūvītē ar četriem logiem uz ielu. Pie parādes durvīm gulēja daktera raibais suns, ko tam bija uzdāvinājusi Zosja. Privalovs ar pamirušu sirdi gāja pa koka ietvi, nenolaizdams acu no ilgotā stūrīša. Lūk, arī ieejas durvis, lūk, logos redzamas agavēs ar zaļām ķepām... Pats neapjēgdams, ko dara, Privalovs piezvanīja un tūlīt gribēja bēgt, bet šai mirklī durvis iečīkstējās un atskanēja pazīstamā balss:

— Kas tur ir?

Durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās pati Nadežda Vasiļjevna vienkāršā, brūnā kleitā ar pelēku lakatu uz pleciem. Viņa pavirši paskatījās uz Privalovu un jau gribēja sacīt, ka ārsta nav mājā, bet tad attapās un, smaidot stiepdama roku, teica:

— Sergej Aleksandrič... Kāds priecīgs pārsteigums! Un dakteris saka, ka jūs pēc tirgus esot aizbraucis tieši uz savām dzirnavām.

— Jā, es tur biju un tikai nesen atgriezos.

— Kā es priecājos jūs redzēt... — Nadežda Vasiļjevna steidzīgi runāja, kamēr Privalovs priekšnamā atģērbās. — Maksims jau vairākas reizes jautāja par jums... Mēs pagaidām esam apmetušies pie daktera. Bijām domājuši nodzīvot te dažas dienas, bet tagad jau otrā nedēļa. Lūdzu, šeit, Sergej Aleksandrič!

Mazajā viesistabā Piivalovam likās tik jauki kā paradīzē. Uz Nadeždu Vasiļjevnu viņš baidījās paskatīties, it kā no viena šāda skatiena varētu izzust visa šās sastapšanās burvība.

— Mēs taču tik ilgi neesam tikušies, — Nadežda Vasiļjevna sacīja, nosēdinādama viesi tuvākajā atzveltnī.

Viņa šķita Privalovam ir garāka, ir pilnīgāka. Tikai seja palikusi tāda pati, ar tā vēsā skaistuma nokrāsu, ko

mīkstināja tikai Bahareva smaids. Pelēkās acis lūkojās maigāk un mazliet skumji, it kā to dzijumā gulētu kāda ēna. Viņa izturējās tikpat vienkārši un draudzīgi kā senāk, ar to atklātību, kas padara nekaitīgu ikvienu ļaunu nodomu, ikvienu ļaunu vēlēšanos.

Nadežda Vasiļjevna dažās minūtēs paspēja izstāstīt par savu dzīvi raktuvēs, kur viņai bijis tik labi, lai gan dažreiz neizsakāmi gribējies uz pilsētu, pie savējiem. Viņa būtu varējusi saukt sevi par pilnīgi laimīgu, ja nebijis Maksima slimības, kas viņu darot ļoti nemierīgu, lai gan ārsts, kā jau visi ārsti, cenšoties viņu pārliecināt, ka nedraudot it nekādas briesmas. Tad viņa izstāstīja par savām attiecībām ar tēvu un māti, par Kostju, kas pa pēdējo ziemas ceļu devies uz Austrumsibīriju — uz rūpnīcām.

— Vai tad jūs nesastapāt Kostju pirms prombraukšanas? — Nadežda Vasiļjevna jautāja.

— Nē ... Un mums būtu grūti tikties vēlreiz, — Priva-lovs atklāti atzinās. — Mūs daļēji saistīja tikai rūpnīcas, bet tagad pārtrūkusi arī šī pēdējā saite.

Lai novirzītu šo nepatīkamo sarunu uz citu pusi, Nadežda Vasiļjevna sāka izjautāt Privalovu par viņa dzirnavām un labības tirdzniecību. Viņu ļoti interesēja šis pasākums, lai gan no Kostjas viņa nekad neko par to nebija varējusi uzzināt: tas taču no paša sākuma bija pret dzirnavām tāpat kā tēvs. Privalovs atplauka un sīki izstāstīja visu, ko viņš izdarījis un kādas sekmes guvis; viņš neslēpa no Nadeždas Vasiļjevnas arī tās neveiksmes un vilšanās, ar kurām bija jāsastopas tālākajā darbā.

— Varu nožēlot tikai vienu, ka dakteris nezin kādēļ agrāk negribēja teikt, ka jūs esat šeit, — Nadežda Vasiļ-jevna noteica. — Viņš taču nevarēja to nezināt, jo apmeklē jūsu māju katru dienu ... Mēs šajās dienās droši vien brauksim projām.

— Es jums paskaidrošu, Nadežda Vasiļjevna, kāpēc dakteris slēpa no jums to, ka esmu ieradies šeit, — Privalovs ierunājās, nolaizdams acis. — Viņš baidījās, ka es varētu ierasties pie jums ne visai pieklājīgā izskatā... Dakteris ir tik labs, ka gribēja kaut uz laiku noslēpt no jums manus trūkumus.

— Sergej Aleksandrič, jūs runājat tik briesmīgas lietas... — skatīdamās platām acīm, apjukusi noteica Nadežda Vasiļjevna.

Viņa ar bailēm paraudzījās uz Privalovu, kas tagad lūkojās viņā neatlaidīgi un kaut kā slimīgi cieši. Šajā labsirdīgajā, izteiksmīgajā sejā bija tik daudz moku un apslēptu ciešanu.

— Tas ir garš stāsts, Nadežda Vasijjevna... Ja gribat, varu jums izstāstīt, kā es nonācu līdz savam tagadējam stāvoklim.

Privalovu pēkšņi sagrāba karsta vēlēšanās izstāstīt, — nē, izsūdzēt visus savus grēkus viņai, nevienam citam, tikai viņai vienai. Citi varēja redzēt tikai ārpusi, bet viņai tas atklās savu dvēseli; lai viņa to soda ar savu nicināšanu. Tūlīt un šepat. Viņam būs vieglāk . . .

— Kad nācu šurp, es nedomāju, ka redzēšu jūs, — Pri-valovs teica neskanīgā balsī, atkal nolaizdams acis. — Es pat baidījos no sastapšanās, kaut arī vēlējos to... Teikšu vēl vairāk: kad es nācu šurp, domāju par nāvi, par savu nāvi. Cik labi ir laikā nomirt, Nadežda Vasiļjevna, un cik smagi apzināties, ka tu vēl esi jauns, spēcīgs un tev nav izredžu uz šo glābiņu. Uz domām par nāvi mani uzvedināja traģiskais notikums ar Katju Kolpakovu... Viņa nomira manu acu priekšā, un es apskaudu viņu, kad ieraudzīju mirušu. Tā bija apbrīnojami skaista meiča, bet mirusi tā bija taisni ideāli skaista.

Savā grēksūdzē Privalovs izstāstīja visu, kas bija noticis ar viņu pēc liktenīgā atgadījuma dārzā, un beidza ar Irbitas tirgu un savu Pavlas Ivanovnas apmeklējumu. Viņš aprakstīja visas personas, kas darbojās šai sarežģītajā stāstā, savus mājas apstākļus un savu pakāpenisko krišanu, strauju no ārpuses, bet iekšēji pilnīgi secīgu. Izsekot tādai sava paša krišanai, tas ir, atsevišķām tās pakāpēm, ir visai grūti, tāpat kā grūti noteikt kalna augstumu, ja no tā kāpj lejup. Trūkst acumēra, tās perspektīvas, kas ļautu salīdzināt. Doma maldās tukšā telpā, kur tai nav pie kā pieķerties.

— Piedodiet man, ka es pārāk daudz runāju par sevi, — Privalovs sacīja. — Nevienam nekā es līdz šim neesmu stāstījis un vairs arī nestāstīšu... Man gadījies sastapt daudz ļoti mazu ļautiņu, kas mūžīgi visiem apnīk ar savu «es» — tas ir ļoti garlaicīgi un muļķīgi. Bet uzklausiet mani līdz galam: man ir pārāk grūti, vairāk nekā grūti.

Privalova satraukums pielipa arī viņai, un viņa juta, ka iekšēji sastingst. Vairākas reizes viņa gribēja piecelties un aizbēgt, bet kāds spēks viņu atturēja, un viņa atkal vēlējās uzklausīt šo grēksūdzi līdz galam, lai gan tieši uz to viņai nebija nekādas tiesības. Kādēļ Privalovs to stāstīja tieši viņai un kādēļ tieši šādā veidā?

— Ņemiet vērā, ka reizēm trūkst konsekvences, — teica Privalovs. — Viss notiek lēcieniem... Veselais jārestaurē pēc saraustītiem posmiem un fragmentiem. Es bieži esmu domājis par šo nekonsekvenci, ko apzinājos un kas mani tā nomāca... Bet, lai saprastu cilvēku visnotaļ, tas jāaplūko kā viens vesels, ne tikai ar paša pagātni vien, bet ar visu mantoto īpatnību un raksturīgo iezīmju kopumu, kas tam iegājis asinīs. Lūk, ja no šā viedokļa aplūkotu faktus, par kuriem es tagad stāstu, tad aina būtu pilnīgi skaidra... Jūsu priekšā visā augumā nostājas tipisks izvirtušas ģimenes pārstāvis, ko nevar glābt viscēlākie centieni. Tieši no šāda viedokļa uz mani skatās dakteris, ja nemaldos.

Tālāk Privalovs stāstīja par to, kā svārstījusies viņa ticība pat paša idejai un darbam. Ja viņa personiskā dzīve nav izdevusies, tad viņš būtu varējis atrast zināmu laimes surogātu, realizējot savu ideju. Bet viņam arī šī izeja likās apšaubāma.

— Šai gadījumā es jums nepiekrītu, — Nadežda Vasiļjevna ierunājās. — Jūs tagad skatāties uz visu pārāk neobjektīvi ...

Nadežda Vasiļjevna ierunājās par šo tematu, un acis viņai mirdzēja, bet sejā parādījās spilgts sārtums. Viņa centās Privalovu pārliecināt, ka viņš velti atmet cerības sekmīgi realizēt savu ideju, un pat atkārtoja tās viņa domas, kuras viņš kādreiz bija izteicis jau Šatrovas rūpnīcā. Privalovs klausījās šo kvēlo, izjusto runu ar jauktām izbrīna un smagas grūtsirdības jūtām. Nadeždā Vasiļjevnā tagad runāja tēva praktiskais vēriens, un tai pašā laikā viņa aizrāvās ar domām par grandiozo nevienlīdzīgo, izmisuma pilno cīņu ar skaitliski pārāko un labāk apbruņoto ienaidnieku. Tieši tādai cīņai bija jēga un nozīme, un tās dēļ ir vērts dzīvot pasaulē. Kauns un negods nolaist rokas tieši tai mirklī, kad darbs jau uzsākts un atliek to tikai turpināt.

— Jāatzīstas, ka es daudz vairāk biju no jums gaidījusi, Sergej Aleksandrič, — viņa nobeidza.

Privalova grēksūdzē kaut kā trūka, varēja just, ka viņš daudz ko noklusējis, — Nadežda Vasiļjevna to saprata, tomēr neuzdrošinājās jautāt atklāti. Privalovam jau bija mēles galā liktenīgā atzīšanās par savu bojā gājušo, nevienam nezināmo mīlestību, bet viņš pārvarēja sevi un noturējās.

— Lūk, arī Maksims klāt... — Nadežda Vasiļjevna teica, pamādama ar galvu uz logu.

Pa koka ietvi patiešām nāca Loskutovs. Privalovs pirmajā mirklī viņu nepazina, lai gan no izskata viņš bija maz mainījies. Raksturīgajā stāvā tagad bija manāma dziļa iekšēja pārvērtība: to varēja redzēt pēc izklaidīgās sejas izteiksmes un sevišķi pēc acīm, kas bija zaudējušas savu maģisko pievilkšanas spēku. Loskutovs uzreiz nepazina Privalovu un ilgi, pētījoši viņā skatījās, tad noteica:

— Jā, jā... tagad atceros! Privalovs Sergejs Alek-sandričs.

«Arī tam trūkst kādas skrūvītes galvā,» nodomāja Privalovs, atcerēdamies nelaiķa Ļahovska vārdus.

Viņi sāka runāties tai piespiedu tonī, kādā mēdz runāt sveši cilvēki. Nadeždai Vasiļjevnai bija divtik grūti būt par liecinieci šai samākslotajai sarunai: vienu viņa pārāk mīlēja, bet otru žēloja. No domām vien, ka vēl pavisam nesen šie cilvēki bija dzīvesprieka un enerģijas pārpilni, viņai gandrīz vai saskrēja acīs asaras.

Privalovs sāka atvadīties. Loskutovs viņam mehāniski pastiepa roku un palika savā atzveltnī ar tādu seju, it kā veltīgi censtos kaut ko atcerēties.

— Es jūs gaidīšu, — Nadežda Vasiļjevna sacīja, pavadīdama Privalovu uz priekšnamu. — Mēs vēl par daudz ko aprunāsimies... Jā? Vai redzējāt, kādā stāvoklī ir nabaga Maksims ... Viņam ir kāda dīvaina nervu kaite, un es pati bieži viņu nepazīstu: pilnīgi cits cilvēks.

— Vai tā viņam sen?

— Kopš ziemas vidus ... No sākuma sūdzējās par galvassāpēm, tad parādījās nogurums, apātija, halucinācijas. Dakteris viņu ārstē ar elektrību... Es ceru, ka jūs neaizmirsīsiet mūs.

XIV

Viktora Vasiļjiča lietu par aktrises Kolpakovas nonāvēšanu vajadzēja izskatīt Uzlas apgabaltiesas vasaras sesijā. Aizstāvis bija Nicolas Verjovkins. Pavasarī, kamēr Viktors Vasiļjičs pret galvojumu dzīvoja pie tēva, Ver-jovkins veco Baharevu māju mēdza apmeklēt gandrīz katru dienu. No sākuma viņu tur uzņēma ļoti vēsi, un vecais Lūka sprausloja uz viņu kā vecs runcis. Pats Va-silijs Nazaričs izturējās pret Verjovkinu mazliet neuzticīgi un ar vieglu ironiju. Toties Marja Stepanovna saņēma «Vitjiņa aizstāvi» ar izplestām rokām un nezināja vien, ar kādiem ievārījumiem viņu pacienāt. Bet pēc kāda mēneša Ver jovkins Baharevu mājā kļuva gandrīz pašu cilvēks, un agrāk par visiem kapitulēja vecais Lūka. Ver-jovkins neizgāja cauri Baharevu priekšistabai nepateicis vecajam kādu dzēlīgu jociņu, kādu asprātīgu vārdiņu. Lūkam atkrita arī pa kredītbiļetei, un, kā zināms, cilvēka sirds nav no akmens.

Patiešām, iepazinies ar Verjovkinu tuvāk, Vasilijs Nazaričs drīz vien novērtēja šo plašo dabu un pat pierada pie viņa. Turklāt Verjovkins līdz mazākajam sīkumam zināja Privalovu aizbildnības lietu, un vecais varēja ar viņu runāt par Satrovas rūpnīcām, cik vien sirds vēlējās. Vecais Baharevs vispār necieta jaunas pazīšanās, un pret Verjovkiniem viņš izturējās aizspriedumaini, uzskatīdams tos par pašiem nelāgākajiem muižnieku izdzimteņiem; bet Nicolas Verjovkins, lai kā viņš to pētīja, izrādījās lielisks puisis, skaties, no kuras puses skatīdamies. Un pakalpīgs arī; tikko Vasilijs Nazaričs paspēja ko ieminēties, tas jau izdarīts. Un ne tādēļ, lai izkalpotos vai izpatiktu bagātam vīram, kā to dara citi, nē, šim Verjovkinam bija tāda daba. Reiz, lai pateiktos Verjovkinam par kādu pakalpojumu, Vasilijs Nazaričs viņu uzaicināja pusdienās. Pret tādu tuvu pazīšanos Marja Stepanovna stipri sadumpojās un negribēja ne pati nākt pie pusdienām, ne Veriņu rādīt.

— Par viņu taču tik daudz slikta runā: gan dzērājs, gan kāršu spēlmanis, gan izspiedējs, — Marja Stepanovna sacīja, aizstāvēdama savu ģimenes pavardu no svešas cilts ielaušanās. — Protams, Vitju viņš aizstāv, par to es viņam jau tā visādi daru labu. *. Taču tas ir pavisam kas cits nekā pusdienas.

— Nu, māt, tagad grūti par ļaudīm spriest, īpaši pēc citu valodām. Bet man Nikolajs lvanovičs iepatikās tāpēc, ka viņš ir vienkāršs cilvēks ... Jā. Viņš jau mūs neapēdīs...

— Varbūt viņš patiešām nav tāds, kā par viņu runā, — Mar ja Stepanovna piekrita. — Nemaz tāds neizskatās. 5*

— Tā jau ir tā lieta: mēs abi esam kļuvuši veci, Marja Stepanovna, — skumji noteica Vasilijs Nazaričs. — Bet Nikolajs Ivanovičs tomēr pusdienās būs ...

Marjai Stepanovnai pusdienas un vakariņas vienmēr bija kaut kas sevišķi svarīgs, viņai ar uzklātu galdu saistījās milzums dažādu zīmju un ticējumu. Veriņa bija tais pašos uzskatos kā māte un ar šausmām domāja par pusdienām, kurās piedalīsies Verjovkins, šis trakulis «Vitjiņa draugs». Arī Lūka un Dosifeja ar lielām bailēm gaidīja liktenīgās pusdienas. Bet, kā tas dažreiz mēdz būt, pusdienas noritēja pavisam parasti, gandrīz nemanot. Verjovkins visu iaiku nopietni sarunājās ar Vasiliju Nazariču un vispār izturējās ļoti taktiski; Marjai Stepanovnai viņš iepatikās tāpēc, ka pazina ēdienus un prata katru no tiem pienācīgi novērtēt. Tas vecītei glaimoja, un viņa pat nopriecājās, ar kādu apskaužamu apetīti Nikolajs Ivanovičs tiesāja Dosifejas ražojumus. Uz Veriņu, kas sēdēja pie galda sasārtusi kā magone, Verjovkins nepaskatījās nevienu lieku reizi.

Ziemas beigās Vasilijs Nazaričs aizbrauca uz savām raktuvēm, un Baharevu mājā iestājās sevišķi nomācošs tukšums: nebija Nadeždas Vasiļjevnas, nebija Kostjas. Viktors Vasiļjičs bija kļuvis kluss, — vispār valdīja ļoti bēdīga noskaņa. Viktora Vasiļjiča tiesas diena tuvojās, un Verjovkins laiku pa laikam atveda kaut kādus lieciniekus un aizvien vēl pratināja Viktoru Vasiļjiču. Reiz, kad Verjovkins gribēja braukt uz māju, Viktors Vasiļjičs viņu aizturēja:

— Uz kurieni tu? Iesim pie māmiņas, viņa jau sen grib uzspēlēt ar tevi kārtis... Večas pašlaik spēlē ar Veriņu preferansu. Nu, iesim taču ...

Verjovkins mazliet apjuka, taču, ja Marja Stepanovna vēlas, viņam nav nekas pret preferansu.

— Viņa jau vairākas reizes mani lūdza, lai atvedu tevi, — Viktors Vasiļjičs meloja, jo viņam gribējās sarīkot mazu mājas teātri un izbiedēt vecītes.

Saprotams, kādu satraukumu radīja Verjovkina negaidītā parādīšanās pašas Marjas Stepanovnas iekšējās istabās. Viņa pat nobāla aiz šausmām un nosēdināja Veriņu sev līdzās kā cāļu māte, kas slēpj no vanaga cāli zem spārna. Pavlai Ivanovnai izkrita kārtis no rokām — tā, kā zināms visiem spēlmaņiem, ir pati sliktākā zīme.

— Lūk, māmiņ, es atvedu tev Nikolaju Ivaniču, ar ko tu vēlējies uzspēlēt preferansu, — Viktors Vasiļjičs stādīja priekšā savu draugu. — Viņš lieliski spēlē...

Vecītes patielējās, bet tad sēdās pie kārtīm. Viktors Vasiļjičs piebiedrojās tām, bet drīz vien tika ar kaunu padzīts, jo viņam piemita slikts ieradums zagt stiķus. Kādas pusstundas laikā spēle iedegās, un Verjovkins pilnīgi apbūra vecās sievas, tā ka pat cienīgā Marja Ste-panovna ar pūlēm valdīja smieklus, tikko Nikolajs Iva-ničs atvēra muti. Šī interesantā spēle sapulcēja koridorā «veselu publiku»; pa atslēgas caurumu pārmaiņus skatījās Lūka, Dosifeja un Veriņa. «Pati spēlē ar apikātu» — tas kaut ko nozīmēja!

— Ko tu neteiksi!... — brīnījās Lūka, plikšķinādams sev pa gurniem. — Pavisam apstrādājis večas, jupis viņu rāvis! ...

Spēle turpinājās stundas trīs, tā ka Marja Stepanovna pat izbijās, paskatījusies pulkstenī.

— Gan jau citreiz pabeigsim, — viņa noteica, pieceldamās no galda.

Marja Stepanovna tūlīt apķērās, bet aplamais vārds bija izsprucis — to vairs nenoķersi.

— Tpī tu, kārdinātājs! — Marja Stepanovna spļaudījās, kad Verjovkins bija aizgājis. — Un kāpēc es pieminēju to citu reizi? ...

— Bet viņš patiešām tā nekas... — labsirdīgi noteica Pavla Ivanovna.

— Kāds viņš jocīgs... — ieminējās ari Veriņa.

— Stāvi tu mierā! — Marja Stepanovna stingri aprāva. — Meitenēm nepiedien spriest par vīriešiem!... Visi viņi vienādi.

Tādā veidā Verjovkins nokļuva Marjas Stepanovnas viesistabā, kur bieži vien tika rīkoti ļoti jautri preferansi, kas vecītēm sagādāja lielu prieku. Viņš ieradās kaut kā nejauši un vienmēr prata aizbraukt laikā. Kad Verjovkins nerādījās kādas trīs dienas, vecītes sāka garlaikoties un pat ķildojās spēlēdamas.

Viktora Vasiļjiča lieta tuvojās atrisinājumam; tiesa bija nolikta uz maija sesiju. Verjovkins darīja visu, kas viņa spēkos, lai lietu attiecīgi nostādītu. Tiesas dienā, kad Verjovkins veda Viktoru Vasiljiču uz apsūdzēto sola, Marja Stepanovna sāka rūgti raudāt, vairākas reizes svētīja savu pazudušo dēlu un pat pārmeta krustu pašam Nikolajam Ivaničam,

— Dievs ir žēlīgs, Marja Stepanovna, — Verjovkins mierināja raudošo vecenīti.

Marja Stepanovna tikai atmeta ar roku. Arī Dosifeja er platiem vecticībnieku krustiem ilgi krustīja aizbraucējus, bet Lūka devās uz tiesu pats.

Uzlas apgabaltiesas zāle bija bāztin piebāzta ar visizmeklētāko publiku, kas vienmēr kāra uz interesantiem procesiem ar pikantām piedevām. Visa Uzlas augstākā sabiedrība un tirgotāji ar aizturētu elpu sagaidīja Viktoru Vasiļjiču, kad viņš iegāja «apsūdzamajā solā», kā izteicās Lūka. Par lieciniekiem figurēja pazīstami ļaudis, lo starpā arī brāļi Privalovi, kuri vēlreiz pievērsa sev vispārēju uzmanību. Verjovkins bija ļoti norūpējies par zvērināto piesēdētāju sastāvu un baidījās kā no uguns, lai negadītos ierēdņi: tie nežēlotu, bet, ja tirgotāji vai zemnieciņi, — pavisam cita lieta, sevišķi pēdējie.

Kamēr pratināja lieciniekus un prokurors turēja savu runu, publika palika vienaldzīga, gaidīdama aizstāvi. Verjovkins attaisnoja cerības un patiešām teica spožu runu, kurā ar sev piemītošo asprātību satrieca apsūdzības pamattēzes, visos sīkumos aplūkoja liecinieku liecības un meistarīgi, drošiem vilcieniem raksturoja sava aizstāvamā moiālo seju. Tā bija nervoza, emocionāla, aizrautīga daba, apveltīta bagātām dabas dāvanām, bet bez pareiza slīpējuma. Lētticīgs un vientiesīgs, pilns jauneklīga spēka, jaunais Baharevs sastopas ar pieredzējušu kurtizāni Kolpakovu, kura prot reizē nodoties vairākām mīlas dēkām; saprotams, pie kā noveda šīs sastapšanās; lētticīgais, dedzīgais jauneklis nespēja paciest viņa priekšā atklājušos kauna pilno izvirtības ainu un ārkārtīga uzbudinājuma mirklī, nevaldīdams pār sevi, izdarīja liktenīgo šāvienu. Verjovkins ar apbrīnojamu māku pakāpeniski izanalizēja visas šās mīlas stadijas un, pateicoties liecinieku liecībām, noskaidroja galveno darbojošos personu raksturīgākās lomas.

— Es neuzskatu apsūdzēto par ideālu cilvēku, — Verjovkins sacīja. — Nē, tas ir parasts mirstīgais, kam nav svešas vājības.. . Viņš nokļuva sliktā situācijā, kas atgādināja kaķa rotaļu ar peli. Ja Kolpakovas vietā būtu bijusi cita sieviete, tad Baharevs nesēdētu uz apsūdzēto sola! Lūk, galvenā doma, kurai jākļūst par zvērināto verdikta pamatu. Likums soda ļaunu gribu un nelabojamu samaitātību, bet šeit mums ir darīšana ar nelaimes gadījumu, no kura neviens nav pasargāts.

Sī runa atstāja lielu iespaidu uz publiku un zvērinātajiem. Apsūdzētā pēdējais vārds, kurā tas atklāti izstāstīja visu notikuma gaitu, izlēma viņa likteni: zvērinātie savā verdiktā viņu attaisnoja.

Kad publika sāka apsveikt Viktoru Vasiļjiču un Ver-jovkinu, Privalovs paveda advokātu sāņus un teica:

— Kāpēc jūs tā apmētājāt dubļiem Katerinu Ivanovnu?

— E, brālīt, ko lai dara: viņu atgriezt vairs nevar, bet Mozu vajadzēja izpestīt, — labsirdīgi atbildēja Verjov-kins un piebilda tādā kaunīgā tonī: — Un es jums, draudziņ, lūk, ko teikšu... Šodien es vai no ādas līdu ārā vairāk sevis nekā Mozus dēļ.

— Proti?

— Gribu turpināt sugu .. $

— Neko nesaprotu!

— Precos, brālīt... Jau bildināju Veru Vasiļjevnu un ar Marju Stepanovnu izrunājos. Vecā apsolīja, ja es izglābšot Mozu. Tagad vēl palicis Vasilijs Nazaričs. Apnicis mētāties apkārt. Laiks piesiet vērsīti valdziņā. Tā tam arī jābūt, ja tā apdomā... Vienīgi bailes no vecā, ka neliek man aiziet tukšā.

Privalovs no sirds novēlēja laimi savam bijušajam pilnvarotajam un Veriņai. Šī topošā jaunā laime atbalsojās viņa dvēselē ar klusām sāpēm ...

XV

Loskutova veselība nevis uzlabojās, bet gan otrādi — kļuva arvien sliktāka. Reizē ar pavasari sākās darbi zelta atradnēs, bet nevarēja būt ne runas, ka Loskutovs pats varētu braukt uz turieni; ar Verjovkina palīdzību raktuvēm tika sameklēts piemērots nomnieks, kam iznomāja atradnes uz gadu. Loskutovi joprojām dzīvoja Uzlā.

— Maksimam vajadzīga mierīga dzīve un tādas izpriecas ... kā to lai pasaka... Vārdu sakot, tīri laucinie-ciskas, — dakteris paskaidroja Nadeždai Vasiļjevnai. — Miers, labs uzturs, pastaigas, mērens fizisks darbs, — lūk, kas viņam nepieciešams kopā ar lauku gaisu un piemērotu sabiedrību.

— Uz kurieni lai mēs braucam, Boris Grigorjevič?

66i

•— Es par to esmu domājis, Nadežda Vasiļjevna, un nācu pie atziņas, ka vislabāk jums braukt uz Garčikiem, uz dzirnavām. Privalovam tur ir glīta piebūvīte, kurā jūs lieliski varēsiet pavadīt vasaru. Ja gribat, es parunāšu ar Sergeju Aleksandriču.

— Ļaujiet, dakter, man mazliet padomāt... — Nadežda Vasiļjevna izvairīgi atbildēja.

Patiesībā viņai sen gribējās aizbraukt kaut kur tālāk no Uzlas, kur uz katra soļa bija jāsaduras ar smagām atmiņām, bet, kad dakteris ierunājās par Privalova dzirnavām, Nadeždai Vasiļjevnai nezin kādēļ negribējās izmantot šo piedāvājumu, lai gan viņa ne mirkli nešaubījās, ka Privalovs ar prieku atdotu viņiem savu piebūvīti. Kāpēc negribējās braukt uz Garčikiem — Nadežda Vasiļjevna pati īsti nevarēja atbildēt, bet viņai vienkārši, kā mēdz teikt, sirds nevilka uz dzirnavām. Privalovs apmeklēja viņus diezgan bieži, citu klātbūtnē klusēja, bet, kad palika vienatnē ar Nadeždu Vasiļjevnu, sāka runāt pilnīgi atklāti — kā ar māsu. Šo garastāvokļa mainīgumu Nadežda Vasiļjevna izskaidroja ar Privalova nenormālo dzīvi, kurš pa vecam naktis pavadīja klubā visšaubīgākajā sabiedrībā un divas reizes ieradās pie Loskuto-viem stipri iereibis. Pēdējais apstāklis sevišķi apbēdināja Nadeždu Vasiļjevnu, un reiz viņa nopietni jautāja Privalovam:

— Vai tad ir tik grūti šķirties no šā sliktā paraduma? Jūs taču varat nedzert kā senāk ...

Privalovs pacēla acis uz Nadeždu Vasiļjevnu, brīdi klusēja, tad teica:

— Kādēļ? Man tas sagādā prieku, es uz laiku aizmirstos ...

— Bet ja es jūs lūgšu, Sergej Aleksandrič? Ja jūs negribat noturēties sevis dēļ, tad dariet to manis dēļ...

— Jūs to sakāt nopietni?

— Jā.

— Labi... Tikai skaidrā prātā es nevaru ar jums runāt no sirds, atklāti, bet tagad tas man ir vienīgais glābiņš. Es bieži sev pārmetu savu pļāpību, bet man ir tik smagi...

Nadeždai Vasiļjevnai no sirds bija žēl Privalova, un viņa neprata tam palīdzēt. Viņa bieži domāja par šo dīvaino, neizprotamo cilvēku un nereti nonāca pie gluži pretējiem secinājumiem. Neapšaubāms bija tikai tas, ka Privalovs, par spīti visiem saviem trūkumiem un kļūdām, palika godīgs un atklāts. Dīvaini, ka Privalova vaļsirdīgā grēksūdze neatstāja uz viņu atbaidošu, sliktu iespaidu; tieši otrādi, Nadežda Vasiļjevna tikai pārliecinājās, ka Privalovs ir savu — Privalovu miljonu upuris, kuru dēj ap viņu pastāvīgi riņķoja šaubīgi ļautiņi, tādi kā Ļahov-skis, Polovodovs, Verjovkins utt. Ka Privalovs apprecējies ar Zosju — arī tas bija saprotams, tikpat saprotams kā tas, kāpēc Zosja izgājusi par sievu tieši pie viņa. Bet, ko Nadežda Vasiļjevna nekādi nevarēja saprast, tās bija Privalova attiecības ar Polovodovu, šo tukšo, augstāko aprindu kundzi, kurā bez skaistas ārienes galīgi nekā cita nebija. Te bija kaut kas izlaists, kaut kas līdz galam nepateikts, ko negribēja vai neprata izsacīt pats Privalovs.

Ja agrāk Nadežda Vasiļjevna saskatīja Privalovā «precinieku», kuru tieši tāpēc arī nemīlēja, tad turpretim šobrīd tā sevišķi interesējās par viņu, par viņa iekšējo pasauli, pat kļūdām, kurās izpaudās viņa oriģinalitāte. Tieši tāds cilvēks spēja mīlēt un darīt dzīvi pilnasinīgu. Nadežda Vasiļjevna nevainoja Zosju, bet viņas vietā tā nekad nebūtu novedusi Privalovu līdz viņa pašreizējam stāvoklim. Viņa redzēja citu Privalovu, to labo Privalovu, ko viņa gribēja tajā ieraudzīt. Ne velti tēvs tā pieķēries šai ģimenei... Bija mirkļi, kad Nadežda Vasiļjevna aizdomājās tik tālu, ka neparasti dzīvi iztēlojās iespaidīgu Privalova realizēto plānu ainavu, plānu, kuru rosīga līdzdalībniece un izpildītāja bija viņa pati. Viņa redzēja šīs Privalova dzirnavas Garčikos, tūkstošiem pajūgu ar labību, kas plūda uz tām no visām pusēm, plašo labības tirdzniecību utt. Tādu dzīvi varēja dzīvot, un tā sniegtu veselīgu darba laimi.

Sīm domām Nadeždai Vasiļjevnai tagad atlika daudz laika; vīra slimība atrāva viņu pat no tās pasaulītes, ar ko viņa bija paspējusi sarast atradnēs. Bet tagad, dzīvojot pilsētā, viņa nezināja, kur lai liek savu brīvo laiku, un dažreiz ļoti garlaikojās. Ārsts augas dienas pavadīja pie slimniekiem, tā ka mājā viņu varēja redzēt tikai īsu brīdi. Citu paziņu nebija, tāpēc Privalova apmeklējumi ienesa šajā vienmuļajā dzīvē svaigu vēsmu. Loskutovs vēl vienmēr jutās slikti, lai gan nekādu noteiktu slimību ārsti viņam neatrada.

■— Man galvā kļūst it kā tumšs, — dažreiz Loskutovs sacīja sievai, — briesmīga sajūta... Dažreiz atkal apkārt viss kļūst neparasti skaidrs: tas ir, visa pamats ir skaitlis, zināms mehānisks ritms, no kura, tāpat kā skaņas rodas no atsevišķām gaisa viļņu svārstībām, attīstās visa pārējā pasaule. Es tik skaidri redzu šo ainu, ka varētu to izteikt ar matemātiskām formulām vai, vēl labāk, ar mūzikas akordu palīdzību. Es runāju nopietni... Pasaule taču ir stingri harmonisks veselums ar skaitlisku pamatojumu, un nekas tā neiemieso harmoniju kā mūzika. Ar notīm var izteikt vēja šalkas, ratu rīboņu, mašīnas kustību, cilvēka soļus 1

Reiz naktī Loskutovs pamatīgi izbiedēja sievu; viņš to pamodināja un klusu čukstēja:

— Es nule redzēju visu ...

— Kā — visu?

— Pilnīgi visu... Ak, cik es daudz redzēju! Es itin kā apjautu to, kā dēļ miljoniem visģeniālāko cilvēku lauza galvu un ko nekad neatminēs, — es to tūlīt sapratu. Zini, es redzēju visus ļaudis laimīgus ... Nav ne bagāto, ne nabago, ne slimo, ne veselo, ne spēcīgo, ne vājo, ne gudro, ne muļķo, ne Jauno, ne labo: visur laime... Un cik viss vienkārši! Var tikai pabrīnīties, kā tas nevienam nav agrāk ienācis prātā, tas ir, var būt, ka ir ienācis, bet apsīcis vai izķēmots. Redzi, kas par lietu: ja ārējo pasauli virza tikai neapzināta griba, kas guvusi savu galīgo izpausmi ritmā un skaitlī, tad neizmērojami plašākā iekšējā pasaule tāpat balstās uz harmonisko pirmsākumu, tikai daudz smalkāku, ko nevar ietvert mērā un laikā, — tas ir garīgās substances pirmsākums. Cilvēku saskarsmē citam ar citu vienmēr valda disharmonija, tāpat kā mūzikā. Lai iznīcinātu šo disharmoniju, jārada absolūta vispārējā gara substance, kurā, saplūstot bezgalīgi ilgstošā un bezgalīgi dažādā harmoniskā savienojumā, kas izrietētu pats no sevis un pats sevī atgrieztos, izlīdzinātos visas pārējās.

Tālāk Loskutovs ļoti sīki attīstīja domu, ka uz absolūtās gara substances pamata nepieciešams radīt jaunu vispasaules reliģiju, kas samierinātu visas tautas un visas ciltis. Pat no praktiskās puses, kā viņam liekas, nav nekādu šķēršļu; jādodas uz Vidusāziju, šo reliģisko kustību šūpuli, jāpakļauj sevi ilgstošam smagam pārbaudījumam, kas palīdzētu galīgi atbrīvoties no tīri jutekliskām domām, kuras apgrūtina mūsu ķermeni, un tad pilnīgi iespējams pacelties līdz absolūtās idejas — mūsu garīgās pasaules virzītājas apcerei.

Nadežda Vasiljevna ar šausmām klausījās šos bezjēdzīgos murgus un pati sāka just, ka nav tālu no ārprāta. Vīra halucinācijas pārņēma arī viņu: tas bija pirmais solis uz ārprātu. Viņa nezināja, ko lai dara un kā lai izturas pret šīm vīra halucinācijām, kuras sāka atkārtoties. Kad viņa izstāstīja visu ārstam, tas viņu uzmanīgi noklausījās un domīgi sacīja:

— Slikti... ļoti slikti...

— Ko lai dara, dakter?

— Jāpagaida, kamēr slimība attīstīsies visā piinlbā.

Privalovs turēja vārdu un pārstāja dzert, bet izskatījās

tik domīgs un bēdīgs, ka Nadeždai Vasiļjevnai bija grūti uz viņu lūkoties. Skaidrā prātā viņš patiešām gandrīz nerunāja, tas ir, nekā nestāstīja par sevi un it kā kaunējās, ka atļāvies tik atklāti izteikties Nadeždas Vasiļ-jevnas priekšā... Tā viņai reizē bija jākopj divi slimnieki, un tas vērta viņas pašas stāvokli gandrīz neizturamu. Reiz viņa mēģināja ieteikt Privalovam ļoti enerģisku līdzekli:

— Es redzu, Sergej Aleksandrič, ka jums grūti mainīt agrāko dzīvesveidu, kaut arī jūs cenšaties turēt solījumu. Tikai neapvainojieties, es jums piedāvāšu mazu kompromisu: dzeriet šeit... Es jums nedošu vairāk, nekā nepieciešams.

— Nē... nekad. Es jau gandrīz pilnīgi esmu atradis, bet, ja ar savu klātbūtni daru jūs grūtsirdīgu, tad tas nepavisam nav no tā. Dzeniet mani projām, kad būšu jums apnicis.

Nadežda Vasiljevna tūlīt nožēloja savu neapdomāto priekšlikumu, par ko Privalovs, redzams, jutās aizskarts. Agrāk tas nekad uz viņu neapvainojās, lai gan viņa bija tam teikusi daudz nepatīkamākas lietas. Savukārt Nadežda Vasiljevna arī bija neapmierināta ar Privalovu: viņa tam vēlēja tikai labu — par ko tad viņš apvainojies? Un vai tad viņa ir kāda aukle, kurai tas jāappuišo? Taču tas bija mirkļa uzliesmojums, kas tikpat ātri apdzisa, kā bija radies. Viņai atkal kļuva žēl Privalova, kas tik bezgala viņai uzticējās.

Domādama par visiem šiem apstākļiem, Nadežda Va siļjevna nedeva dakterim tūlīt galīgo atbildi, kad viņš

tai ieteica braukt uz Garčikiem, Viņu kaut kas atturēja no šā brauciena, viņa it kā baidījās tuvināties ar Priva-lovu tur dzirnavās, kur viņš patiesībā bija retāk nekā pilsētā. Bet dakteris neatkāpās no sava priekšlikuma, un Nadežda Vasiļjevna beidzot atskārta, kas viņu mulsina.

— Bet ko sacīs Zosja, dabūjusi zināt, ka esam pārcēlušies pie Sergeja Aleksandriča uz dzirnavām? — viņa atklāti pajautāja ārstam.

— Es par to esmu domājis, Nadežda Vasiļjevna, un varu jums teikt tikai to, ka Zosjai nav nekādu tiesību kaut ko par jums runāt, — viņš atbildēja. — Jūs droši vien esat ievērojusi, kādā stāvoklī ir Zosjas ģimenes lieI tas ... Es personiski brīnos, ka viņa līdz šim brīdim vēl dzīvo Uzlā. Pats labākais viņai būtu aizbraukt no šejienes.

Nadežda Vasiļjevna beidzot piekrita, tāpēc ka nevarēja atrast nekādus iemeslus, lai atteiktos.

Lai pārceltos uz Garčikiem pilnīgi, vajadzēja vairākas dienas. Jau sākās pavasaris; pēdējais sniegs balsnīja tikai gravās, un laukos zaļoja ziemāji. Vieta, kur atradās Gar-čiki, apkārtne, Uzlovkas upes tuvums, beidzot, pašas dzirnavas un piebūvīte ar trim logiem — tas viss Na-deždai Vasiļjevnai iepatikās no pirmā brīža. Arī Losku-tovs ātri aprada ar jaunajiem apstākļiem un it kā atžirga. Viņš augām dienām klejoja pa tīrumiem un pļavām, ilgi uzkavējās dzirnavās, vērodams tur verdošo darbu. Halucinācijas atstāja viņa satrauktās smadzenes, un viņš manāmi atdzīvojās.

Piebūvītē drīz sāka ritēt mierīga ģimenes dzīve, kurā visai dzīvi piedalījās Nagibins un pops Savels. Viņu klātbūtne padarīja pavisam nemanāmu lauku dzīves vienmuļību, pie tam pops Savels vairāk iedraudzējās ar Losku-tovu, bet Nagibins — ar Nadeždu Vasiļjevnu. Labsirdīgais večuks nezināja, kā izpatikt «jaunkundzei», kuru tas apkalpoja ar aizkustinošu līdzjūtību.

— Trūkst vienīgi Sergeja Aleksandriča, — dažreiz teica Nagibins, smagi nopūzdamies. — Citādi viss artelis nu kopā...

— Tagad Sergejs Aleksandričs nevar atbraukt, Iļja Gavrilič, — Nadežda Vasiļjevna atbildēja, — viņš taču ir liecinieks mana brāļa Viktora lietā ...

— Pareizi, cienītā. Es biju pavisam piemirsis...

Mēs līdz šim neesam runājuši par mazo būtni, kura pagaidām vēl tikai stiepās garumā; tā bija mazā gadu

vecā meitenīte Maņa, par kuru Privalovam Irbitas tirgū bija stāstījis Daņiluška. Pārāk aizņemta ar slimo vīru, Nadežda Vasiļjevna pilsētā maz redzēja savu meitiņu, kur tā atradās aukles uzraudzībā, toties tagad viņa varēja tai veltīt augas dienas. Nagibins sevišķi pieķērās bērnam un auklēja to kā sieviete. Smiekli nāca, skatoties, kā šis večuks stiepj uz rokām «mazmeitu», kā viņš sauca meitenīti, uz Laļetinas krastu un uzjautrina viņu it sarežģītā veidā: vārtās pa zemi, kliedz kā grieze, pat dzied kaut ko garīgu.

— Vecmāmiņā atsitusies, viscaur vecmāmiņā, — vecais dažreiz mēdza teikt, aplūkodams mazmeitu. — Skat, kāds karakteris.

Meitene patiešām bija saviem gadiem neparasti nopietna. Viņa jau sāka steberēt uz savām apaļajām, sārtajām kājiņām un noveda Nagibinu līdz asarām, kad pirmo reizi ar laimīgu bērna smaidu nošļupstēja savu pirmo «vete», tas ir, vectētiņ. Dzirnavu piebūvītē tagad bieži kā zvaniņš skanēja bezrūpīgi bērna smiekli, un visur mētājās dažādu rotaļlietu, ko «vete» katru reizi atveda no pilsētas, atliekas. Mazā dzīvībiņa ienesa sev līdzi siltu, gaišu strāvu dzirnavu piebūvītes mierīgajā dzīvē.

Privalovs patiešām atbrauca uz Garčikiem pēc Viktora Vasiļjiča tiesas prāvas un reizē ar ziņu par viņa attaisnošanu atveda Verjovkina pateikto jauno vēsti par savu nolūku «turpināt sugu». Par Verjovkina bildinājumu Privalovs pagaidām izstāstīja tikai Nadeždai Vasiļjevnai, kura tad pati visu izstāstīja Nagibinam.

— Lai nu dievs dotu, ka viss būtu labi! — vecais meta krustus. — Kas gan vēl labāk... Nikolajs Ivaničs ir zelta cilvēks, ja tikai viņu tur rokās. Verai Vasiļjevnai no sākuma jau pagrūtāk būs tikt ar viņu galā... Bet tad nu gan ar pateica: «gribu turpināt sugu»! Ak tu kungs un dievs!

Sakarā ar šo ārkārtējo gadījumu tika sarīkotas mazas ģimenes svinības, kurās pārrunām nebija gala. Privalovs lauku gaisā bija it kā pārvērties un pārsteidza Na-deždu Vasiļjevnu ar savu rosīgo, možo noskaņojumu. Kad vakarā visi sāka atvadīties, Nagibins cieši noskūpstīja Nadeždas Vasiļjevnas roku un aizkustinātā balsī sacīja:

— Ak tu, mūsu mīļā jaunkundzīte, dūjiņa, mēs bez tevis šeit visi būtu pagalam ... Dieva vārds!

— Ko jūs runājat, Iļja Gavrilič, — Nadežda Vasiļ-jevna pārtrauca aizkustināto vecīti, — kas tad man te par nopelnu?

— Nu, to jau nu mēs paši zinām, dūjiņ... Ko zinām, to zinām. Atļausiet vēlreiz rociņu, jaunkundzīt!

— Kas es jums par jaunkundzi, ja man jau ir bērni!

— Kam nu kā, bet mums jūs esat jaunkundze, Nadežda Vasiļjevna. Es arī tā aizlūdzu par jums: «Kungs, apžēlojies par mūsu jaunkundzi Nadeždu Vasiļjevnu...» Lai vai zeme mani aprij, nudien nemeloju... Lūdzu, rociņu, jaunkundzīt!

Lauku pavasaris ar tūkstošiem zemnieku rūpju un minējumu atklāja Nadeždai Vasiļjevnai lappusi pēc lappuses viņai pilnīgi nepazīstamu dzīvi. Lasot iegūtais priekšstats par sādžu tik maz atbilda īstenībai. . . Sevišķi Nadeždu Vasiļjevnu interesēja zemnieku dzīves iekšējā kārtība, kāda tā ir mājās, ģimenē. Lauku sievu sūrais liktenis viņu pārsteidza. Arī zemnieks, protams, strādā, bet sievietei visur tiek divkārt, pat nelaimēs un apvainojumos. Sī īpašā sieviešu pasaule bija pārpilna ar tādām tīri sievišķīgām interesēm un likstām, kurām nebija ne gala, ne malas. Nadežda Vasiļjevna izdarīja vienu atklājumu pēc otra, it kā viņa būtu atbraukusi uz kādu līdz šim nepazīstamu valsti. Cik gan niecīgas mūsu izdomātās un iedomātās ciešanas salīdzinājumā ar tām elles mokām, kas jāiztur lauku sievietei, kuru pats dievs aizmirsis! Drīz vien Nadeždai Vasiļjevnai Garčikos radās plaša pazīšanās sieviešu vidū, bet piebūvītē nekad netrūka dažādu vecenīšu, kuras Nadežda Vasiļjevna sevišķi cienīja. Tās bija īstas visnepateicīgākā un nevienam nezināma darba varones. Vecenītes nāca uz dzirnavu piebūvi ar bezgalīgiem stāstiem par savām lielajām mokām kopā ar tūkstošiem savu vecenīšu kaišu, ļaunumu un bezgalīgo bēdu, pret kurām ir tikai vienas zāles — kaps.

— Nadežda Vasiļjevna, tu mūsu mīļā, — sacīja kāda uzkumpusi vecenīte, — padzīvo pie mums ilgāk, tad visu savām actiņām redzēsi. Kas nu vīrišķim ko nedzīvot: tik vien zina kā savu tīrumu un zirgu, bet sievietei visa māja uz pleciem, uz lauka pļaujas laikā nodzinusies kā pēdējā ubadze un ar bērneļiem noņēmusies līdz nāvei.

Reiz Nadežda Vasiļjevna nokļuva lauku kāzās un no šās lauku «jautrības» pat saslima: ne jau velti sacerētas šīs skumīgās kāzu dziesmas — tajās iemiesotas visas elles mokas, kurām nebija ne gala, ne malas. Tagad tas viss, kas agrāk bija Nadeždas Vasiļjevnas dzīve, aizslīdēja dibenplānā, izzuda, nobāla un likās smieklīgs. Priekšā stāvēja bezgalīgs, svēts darbs, ko vajadzēja veikt inteliģentai krievu sievietei, tas ir, iet palīgā savai māsai — dieva, vēstures un cilvēku aizmirstai. Šeit vairāk nekā jebkur citur bija jūtams zināšanu lielais spēks ... Vismazākā to daļiņa šeit dos simtkārtīgus augļus. Pat Nadeždas Vasiļjevnas īpašās «pilsētnieciskās» zināšanas te tika ļoti plaši izlietotas, turklāt viņai bija jāzina tūkstošiem lietu, par kurām tā nekad nebija domājusi, kā, piemēram, medicīna.

Nepagāja pat nedēļa laukos, kad Nadežda Vasiļjevna jau juta, ka viņai trūkst laika visneatliekamākajam darbam, nerunājot nemaz par to, ko bija vēlams padarīt. Bija, kā saka, pušu jāraujas, lai visur paspētu: apmeklēt dzemdētāju, kas ir bīstamā stāvoklī, palīdzēt vairākām slimām sievām, pieskatīt savā vaļā pamestos bērneļus... Un tad jau kāds desmits baltgalvju puišeļu un meiteņu kārtīgi ieradās pie Nadeždas Vasiļjevnas katru rītu, lai «mācītos grāmatā».

— Mūsu sievietes jūs pārmākušas, jaunkundze, — Na-gibins līdzjūtīgi sacīja. — Viņām vajag tikai pamest ar pirkstu: ij ne nomirt nejaus. Vārdu sakot — sievišķi paliek sievišķi... Un večiņas — tās arī katru dienu pasākušas vilkties šurp.

— Kāda jums tur bēda, — Nadežda Vasiļjevna vēsi atbildēja. — Lai nāk, es vienmēr par viņām priecājos.

Pret Privalovu Nadežda Vasiļjevna tagad izturējās savādāk nekā Uzlā: viņa it kā vairījās no tā, kā tam dažreiz likās. No agrākajām vaļsirdīgajām sarunām nebija ne vēsts; Privalova klātbūtnē Nadežda Vasiļjevna izturējās pret vīru sevišķi maigi, it kā gribētu Privalovam ar to parādīt, ka viņš šeit ir lieks. Pat Loskutovs pamanīja šo pārmaiņu un atklāti, kā vienmēr, izteica sievai savas domas.

— Tev tikai tā liekas, Maksim, — Nadežda Vasiļjevna atbildēja nosarkdama. — Kāpēc lai es rūpētos par viņu, man jau tā darba līdz kaklam.

— Es tāpat vien sacīju, — Loskutovs noteica, brīnīdamies par nesaprotamo sievas sapīkumu.

Reizi vai divas it kā starp citu Nadežda Vasiļjevna izteicās Privalovam, ka justos pavisam laimīga, ja varētu

uz visiem laikiem palikt Garčikos. Viņa šeit atvērtu bez-' maksas skolu un mājas dziedinātavu. Bet, tiklīdz Mak-sima veselības stāvoklis uzlabosies, vajadzēs atkal aizbraukt no Garčikiem un doties uz atradnēm.

XVI

Polovodovam bija jāiesniedz pirmais Šatrovas rūpnīcu konkursa valdes pārskats rudenī, kad beidzās rūpnīcu gads. Privalovs un Veijovkins gaidīja šo termiņu ar sevišķu nepacietību, jo pārskats dotu viņiem iespēju atcelt Polovodovu no viņa posteņa. Tagad bija divi mantinieki, un šis apstāklis ļāva zināmā mērā cerēt, ka lieta būs sekmīga.

Vecajā Privalovu mājā ritēja agrākā dzīve, tikai ar to starpību, ka Tita Privalova klātbūtne piešķīra tai čigānisku nokrāsu. Brāļi, dzīvodami zem viena jumta, jutās daudz svešāki nekā agrāk, kad par Titu Privalovu vēl nekas nebija zināms. Katra jauna diena nesa sev līdzi jaunus pierādījumus tam, kāda neizmērojama atšķirība pastāv starp brāļiem. Privalovs, vecākais, dabūja pārliecināties, ka Privalovs, jaunākais, ir neglābjami pazudis cilvēks — kā cilvēks, kas jūt fizisku riebumu pret jebkuru darbu un ar slimīgu alksmi visur meklē tikai izpriecas. Tā bija caurcaurēm čigāniska daba: nepastāvīga, nemierīga un reizē dziļi apātiska. Kad pirmā interese par viņu apsīka, viņš ar visu galvu iegrima tai atvarā, kas gandrīz bija ierāvis sevī Privalovu, vecāko. Ļepjoš-kina un Ivana Jakovļiča sabiedrībā Privalovs ātri iemācījās ļoti plaši dzīvot un bagātīgi izdeva vekseļus pa labi un pa kreisi, kamēr vecākais Privalovs par tiem maksāja.

— Dari, kā gribi, es vairs nespēju maksāt par tavām muļķībām, — Privalovs beidzot teica brālim.

— Tad es pāriešu Polovodova pusē.

— Jo sliktāk tev, bet man vienalga: kā zini, tā arī dari.

Bet Tits pārlika, ka izdevīgāk turēties pie brāļa, un neizpildīja savus draudus.

Beidzot pienāca termiņš, kad vajadzēja iesniegt pārskatu muižnieku aizbildnības pārvaldē, kas atradas guberņas pilsētā Mohovā, trīssimt verstu no Uzlas. Ver-jovkins aizšāvās turp un ar visādiem līdzekļiem izdabūja sev Polovodova iesniegtā pārskata kopiju.

— Apsveicu: Polovodovs iekritis! — Ver jovkins paziņoja, atgriezies no Mohovas. — Pāršāvis pār strīpu ... Ha-ha! ... Izlasiet šo pārskatu, — nu īsta komēdija; mēs cienījamo Aleksandru Pavliču salieksim ragā. Iedomājieties — Šatrovas rūpnīcas Kostjas Bahareva laikā katru gadu deva tīrās dividendēs līdz četrsimt tūkstošiem, bet pēc Polovodova pārskata ... cik jūs domājat? ... septiņdesmit tūkstošus... Tas vēl nekas, no šiem septiņdesmit tūkstošiem jāatskaita vispirms divdesmit tūkstoši par pārdoto metālu, kas bija palicis pāri pēc Bahareva, un tad vēl piecpadsmit tūkstoši zemes nodokļa, ko Polovodovs nav pat domājis maksāt. Pavisam atliek nevis septiņdesmit tūkstoši, bet tikai trīsdesmit pieci tūkstoši... Tālāk — Polovodovs kā konkursa valdes pilnvarotais saņem piecus procentus no tīrā ienākuma; pēc viņa aprēķina, no septiņdesmit tūkstošiem tas būs trīsarpus tūkstoši, bet viņš paņēmis veselus desmit tūkstošus ...

Privalovs neticēja savām ausīm, bet, izlasījis Polovodova pārskata kopiju, pārliecinājās par šo bēdīgo patiesību. Varēja tikai brīnīties par šo neprātīgo drosmi, ar kādu Polovodovs stiepa savu ķepu pēc cita mantas. Tagad arī Privalovs pats ticēja, ka Polovodova dienas ir skaitītas; atlika tikai izmantot šos apstākļus.

— Jums tagad pašam jābrauc uz Mohovu, — Ver jovkins teica Privalovam, — mēs viņus visus tur salieksim deviņos līkumos... Iedomājieties tikai, no kā sastāv šī muižnieku aizbildnība, — ne ko pielikt, ne ko atņemt — gluži kā Ofenbaha operete! Priekšsēdētājs, atvaļināts ierēdnis Fenovs, — tāds sūdzībnieks un kancelejas žurka, kāds pasaulē vēl nav redzēts; divi locekļi vēl labāki; viens — ārsts-bērnu saņēmējs, septiņdesmit astoņus gadus vecs, bet otrs — apzadzies iecirkņa pristavs, kas nosēdējis cietumā trīs gadus... Slīpēti zeļļi, neko teikt! Bet galvenais; priekšsēdētājs saņem trīsdesmit rubļu algas un locekļi — pa divdesmit astoņi rubļi. Polovodo-vam, kas bija pievācis vairāk nekā trīssimt tūkstošus gadā, būtu bijis tīrais nieks nopirkt šo aizbildnību ar visu ādu un kauliem! Atzīstos, man bijušas prāvas, esmu redzējis visādas lietas, bet kaut ko līdzīgu nav gadījies piedzīvot ...

— Man tikai dīvaini liekas tas, — Privalovs teica,

— Bet kur tagad Polovodovs, jūs nezināt?

— kāpēc Polovcdovs tūdaļ zaudēja mēra sajūtu, kad viņam daudz izdevīgāk būtu bijis aptīrīt rūpnīcas vairākus gadus no vietas par daudz lielāku summu ...

— Nu, brālīt, katram ir savi aprēķini: viņam tā šķitis izdevīgāk, bet varbūt vienkārši nav varējis nociesties un paķēris uzreiz. Spēcīgs ienaidnieks kalnus gāž.

— Šeit, Uzlā. No visdrošākajiem avotiem dzirdēju, pat redzēju, kā viņš brauca prom no Hinas.

Privalovs labi zināja, kādēļ Polovodovs braucis pie Zaplatinas, bet tagad viņam bija viss vienalga. Ar sievu viņš gandrīz neredzējās un nejuta pret viņu vairs ne mīlestības, ne naida.

Nokārtojis uz ātru roku darīšanas Uzlā, Privalovs ar Verjovkinu aizbrauca uz Mohovu un griezās tieši pie gubernatora, kas šai neiedomājamā lietā ņēma dzīvu līdzdalību. Verjovkins sastādīja ziņojumu gubernatoram un nežēloja krāsas, aprakstīdams Polovodova varoņdarbus. Gubernators, vecs Nikolaja laika karavīrs, krasi pavērsa visu lietu, un ar viņa pūlēm muižnieku aizbildnības pārvalde ar lēmumu atcēla Polovodovu no konkursa valdes pilnvarotā amata.

— Un bez tam mēs Aleksandru Pavliču sauksim pie kriminālas atbildības par krāpšanu, — Verjovkins prātoja, rokas berzēdams. — Piesavināto naudu piedzīsim civiltiesas ceļā. Vārdu sakot — viņam pilnīgs šahs un mats.

Kad Privalovs bija atgriezies Uzlā un jau gribēja doties uz Garčikiem, lai dažas dienas atpūstos, Verjovkins dabūja zināt, ka ar jaunu muižniecības aizbildnības valdes lēmumu Polovodovam atkal atjaunotas konkursa valdes pilnvarotā tiesības.

— Atkal vajadzēs braukt uz Mohovu... — sacīja Verjovkins.

Nobraukt rudens šķīdonī turp un atpakaļ veselas sešsimt verstis — tas lika Privalovam padomāt, bet gaidīt nevarēja, un viņš izlēma vēlreiz braukt uz Mohovu. Verjovkins tā vien tīkoja vēlreiz pacīnīties ar Polovodovu. Šoreiz gubernators pieņēma Privalovu diezgan vēsi: kāda veikla kancelejas roka bija jau paspējusi «nostādīt lietu» pēc sava prāta. Verjovkinam ar varonīgām pūlēm izdevās pārliecināt gubernatoru vēlreiz spert visenerģiskākos soļus, lai aizstāvētu Šatrovas rūpnīcu mantinieku intereses. Divu nedēļu nīkšana visādās kancelejās beidzot vainagojās ar lieliskiem panākumiem: aizbildnība atkal atstādināja Polovodovu no amata, aizstājot viņu ar kādu nepazīstamu kalnu inženieri.

— Ja vēlreiz tāda pirts jāizbauda, tad gals klāt, —-Verjovkins nosprieda. — Tas ir velns zina kas: kā pasakā par balto vistiņu.

Uzlā Privalovs atgriezās naktī, briesmīgā rudens slapjdraņķī, kad divu soļu attālumā neko nevarēja saredzēt. Viņš nebija paspējis vēl nomazgāties, kad kabinetā ienāca dakteris — bāls un uztraukts. Privalovs izbrīnījās un pat izbijās no šā apmeklējuma pusnaktī, bet dakteris aizsteidzās priekšā viņa jautājumam, pasniegdams nelielu zīmīti, kas bija uzrakstīta steidzīgā rokrakstā uz sārtas papīra lapas.

— Izlasiet... — ārsts tikko spēja izrunāt.

Privalovs tūdaļ pazina Zosjas rokrakstu, viņa rakstīja dakterim:

«Mīļais, dārgais dakter!

Kad jūs saņemsiet šo vēstuli, es būšu jau tālu... Jūs esat vienīgais cilvēks, ko es jebkad esmu mīlējusi, tāpēc arī rakstu Jums. Cita neviena man Uzlā nav žēl, tāpat kā droši vien arī par mani sevišķi neraudās. Jūs jautāsiet, kas mani dzen projām no šejienes: garlaicība, garlaicība, garlaicība... Vēstules adresējiet man līdz ziemsvētkiem uz Vīni poste restante^35, bet vēlāk uz Parīzi. Spiežu pēdējo reizi Jūsu godīgo roku.

Jūsu necienīgā skolniece Zosja.

P. S. Mans vīrs droši vien nebūs sevišķi apbēdināts par manu aizbraukšanu, tāpēc ka, liekas, jau atradis sev laimi en trois^36... Ja satiksiet Hinu, tad pasakiet viņai no manis, ka Polovodova apsolītās zelta atradnes lai viņa pacenšas atrast pati, bet personiski no sevis es viņai atstāju par piemiņu savu pinkaino draugu Saitanu.»

Brīdi kabinetā valdīja sasprindzināts, smags klusums.

— Tieši to es no Zosjas nebiju gaidījis... — Privalovs beidzot sacīja.

Atbildes nebija. Privalovs paskatījās un ieraudzīja, ka sirmais, pa vienu nakti salīkušais vecais vīrs stāv pie loga, pagriezis viņam muguru, un klusi raud.

— Boris Grigorjič... — Privalovs klusi pasauca, tuvodamies dakterim.

— Jā? — vecais atsaucās, aizklājis mitro seju ar rokām.

— Viņa aizbrauca ... viena?

— Nē, ar Polovodovu ...

Atkal smaga pauze. Privalovam kļuva žēl ne sevis, bet šā lāga večuka, kas tagad raudāja kā bērns.

— Dakter, vai jūs viņu ļoti mīlējāt?

— Es?... O, jā ... Zosja man bija dārgāka par dzīvību. Līdz divpadsmit gadiem es mīlēju to kā meiteni, bet tad kā sievieti... Ja es varētu viņu atsaukt atpakaļ ... Viņa aizies bojā, aizies bojā ...

«Es nekad neesmu mīlējis sievu ...» Privalovs domāja, klausīdamies šos murgus. «Bet, lūk, cilvēks, kas patiešām atdevis viņai visu, ko vien var atdot.»

Dakterim uznāca histērija, tā ka Privalovam vajadzēja ar viņu noņemties līdz pašam rītam. Vecais mazliet iesnaudās tikai pirms pelēkās rudens rītausmas, bet arī šo smago miegu iztraucēja šausmīgs tracis priekšnamā. Tur iebruka Hionija Aleksejevna, kura par Zosjas pazušanu, liekas, bija uzzinājusi viena no pēdējām. Kabinetā viņa iedrāzās ar naidā pārvērstu seju un krietnu brīdi jautājoši lūkojās te uz ārstu, te uz Privalovu.

— Vai es varētu uzzināt, uz kurieni Sofja Ignatjevna aizbraukusi? — viņa beidzot neapvaldīti ierunājās, vērsdamās pie Privalova.

— Jā, varat, viņa tagad ir ceļā uz Vīni...

— Nevar būt! ... Jūs mani krāpjat... Ar ko tad viņa aizbrauca?

— Jums tas labāk jāzina, Hionija Aleksejevna ...

— Ko jūs ar to gribat sacīt, Sergej Aleksandrič? Es, protams, esmu nabaga sieviete, un mani apvainot ir ļoti viegli... Pie tam jūs ļoti labi pazīstat manu nolādēto raksturu...

Lai darītu galu šai muļķīgajai scēnai, Privalovs deva Hionijai Aleksejevnai izlasīt ārstam adresēto Zosjas vēstuli.

— Ak tad šitā! ... — Hionija Aleksejevna tik tikko spēja izteikt, veltīgi cenzdamās nostāties majestātiskā pozā. — Atradnes ... Šaitans ...

Nākamajā mirklī itin kā vējš izmēza Hioniju Alekse-jevnu no Privalova kabineta, un viņa atjēdzās tikai uz ielas, kur miglainā, aukstā septembra rītā pūta griezīgs vējš un visur līdz ceļiem bija lipīgi, dziļi dubļi. «Zelta atradnes lai viņa pacenšas atrast pati, bet personiski no sevis es viņai atstāju par piemiņu savu pinkaino draugu Šaitanu ...» Šī frāze dzēla Hioniju Aleksej evnu kā čūska. Un tā ir pateicība par visām pūlēm, par risku, kādu viņa uzņēmās, par uzticību... Vai pēc tam vēl var ticēt cilvēkiem?! Viņu izmeta, kā pa logu izmet vecu lupatu. Jā! ... Hionijas Aleksejevnas savītusī seja šai mirklī bija briesmīga, no cepures apakšas izspraukušās matu pinkas, mētelis vaļā. Mežonīgi smiedamās, viņa atskatījās uz Privalovu māju un padraudēja tai ar savu izžuvušo, kaulaino dūri, bet tad nospļāvās uz to pusi, kur bija redzama pilsēta. Grīļodamās Hionija Aleksejevna ar pūlēm aizvilkās līdz pirmajam važonim un klusu teica:

— Pie Verjovkiniem ...

Verjovkins, dabūjis zināt par Zosjas un Polovodova aizbraukšanu, nikni izlamājās, tad sacīja:

— Te nu ir tas noslēpums, kāpēc Polovodovs uzreiz pagrāba tādu žūksni: nebija izvēles. Ej nu tagad meklē viņu pa visu Eiropu, kad viņam kabatā skaidri trīssimt tūkstoši...

XVII

Privalovs nolēma braukt uz Pēterburgu pats, lai pārsūdzētu lietu senātā. Tagad, kad Polovodova izšķērdēšana nākusi gaismā, gan viņš, gan brālis Tits varēs atdabūt savu naudu. Verjovkins, protams, brauca kopā ar viņu, tikai lūdza, lai pagaidot, kamēr Vasilijs Nazaričs atbraukšot no atradnēm, tad izšķiršoties galīgi viņa personiskā lieta. Arī Privalovam vajadzēja nokārtot šādas tādas darīšanas dzirnavās, un viņš bija ar mieru pagaidīt līdz pirmajam ziemas ceļam.

Verjovkins katru dienu brauca uz Baharevu māju. Viņa ierašanās vienmēr ienesa dzīvību stingrajā vecticībnieku ģimenes mājas kārtībā, un arī pati Marja Stepa-novna it kā kļuva pieļāvīgāka un runīgāka. Kas attiecas uz Veriņu, tad šī gudrā meiča nenodevās sevišķai jūsmošanai, bet izturējās pret līgavaini, kā prātīgi slimnieki izturas pret labi pārbaudītu un drošu medicīnas līdzekli. Dažreiz viņa prata visai indīgi pasmieties par vienkāršo Nicolas «dabu», kurš pat samulsa un sāka jocīgi nopūsties.

— Nu, mūsu Vera Vasiļjevna, kā redzams, nav tētiņā atsitusies, — prātoja Lūka. — Karakteris viņai stingrs, būs taisni kā mīļā māmiņa Marja Stepanovna, kad pārskries jaunības straujums., ♦ Rau, kā līgavaini izgroza pēc sava prāta, spēj tikai skatīties. Mikolajs Ivaničs jau tā nav uz mutes kritis, bet, kad jaunkundze sāk viņu piezobot, — tusnī vien.

Marja Stepanovna acīmredzot nenožēloja savu izvēli un cerēja, ka Vasilijs Nazaričs viņai piekritīs. Reizēm, raudzīdamās uz Verjovkinu, viņa runāja skali:

— Patiešām gan, Nikolaj Ivanič, nekad nevar zināt, kur pazaudēsi, kur iegūsi.., No Vitjeņkas šaušanas, redz, kas iznāca. Kad atbrauks tēvs, tad nu gan mēs dabūsim sutu.,.

Beidzot no atradnēm atbrauca arī Vasilijs Nazaričs. Veriņa pati viņam paziņoja par savu izvēli. Šī negaidītā vēsts priecīgi satrauca vecīti; viņš pat apraudājās.

— Vai viņš tev patīk? — viņš jautāja Veriņai.

— Ļoti, tēt...

— Nu, tava laime... Agrāk veči paši izmeklējās saviem bērniem līgavaiņus un līgavas, bet tagad nu ir citādi. Tev labāk jāzina, kas tev patīk; tikai nekjūdies...

— Nē, tēt, viņš tāds labsirdīgs.

— Lai dievs dod, lai dievs dod, bērniņ, ka būtu labsirdīgs. Es jau nu gan pats ar viņu aprunāšos...

Verjovkinam vecais vīrs atklāti izteica visu, kas bija uz sirds:

— Pats jau tu esi labs puisis, bet tētiņš gan tev.. *

— Vasilij Nazarič, patiesi grūti cilvēkam pārmest tēvu grēkus, — Verjovkins teica.

— Pareizi, to tu pareizi saki, tikai iedzimtībai ir liels spēks, Nikolaj Ivanič. To tu, brāl, neapvedīsi ap stūri, tā vienmēr liks sevi just... Jāsaka gan arī tā, ka mēdz būt bērni ne pēc tēva, ne pēc mātes... Tikai es tev vienu ko teikšu, Nikolaj Ivanič: es tev Veriņu nedošu, kamēr tu neatmetīsi savu suņa amatu ...

— Tā ir mana maize, Vasilij Nazarič.

— Tev tavs amats jā atmet, un Veriņai es nekā līdzi nedošu, — vecais turpināja, neklausīdamies Verjovkinā. — Pats zini, ka sveša nauda labumā neiet, tālab tiec pats pie savējās.

— Es arī neceru, Vasilij Nazarič, uz Svešu naudu.

— Nu, ceri vai ne — tikai es tev esmu to pateicis. * 5 tā, lūk!... Protams, ir jau labi būt advokātam, tam dzīve visvieglākā, bet no vieglas dzīves cilvēki ļoti drīz maitājas.

— Ļaujiet man padomāt, Vasilij Nazarič * j»

— Te nav ko domāt: tā ir tava veiksmē, tu, redzams, esi laimes krekliņā piedzimis, Nikolaj Ivanič. Bet naudu es tev tomēr nedošu: iemācīšu amatu — un diezgan. Pelnies pats.

Verjovkins vairākas dienas pārdomāja šo priekšlikumu, bet tad, atmetis ar roku savam «suņa amatam», nolēma: «Ja suga jāturpina, tad jāturpina, n Iesim un raksim no zemes zelta pērles!»

— Tikai ļaujiet man Šatrovas rūpnīcu lietu pabeigt,— Verjovkins lūdza Vasiliju Nazariču. — Vajadzēs braukt uz Pēterburgu vēlreiz pamēģināt...

— Es neturu, brauc... Tikai no tā nekas neiznāks, es jau iepriekš tev pasaku: rūpnīcas jūs atpakaļ nedabūsiet. Nu, bet ko Sergejs?

Verjovkins izstāstīja, ko zināja par Privalova dzirnavām un labības tirdzniecību. Vecais vīrs klausījās un ilgi klusēja.

— Ekur dīvaina tā Privalovu daba! — viņš ierunājās. — Uz viņiem skatoties, liekas, ka viņus var locīt, kā patīk, bet, ja ko ieņem galvā, — beigts un pagalam. Pagājušo ziemu, stāsta, esot stipri plostojis?

— Tagad vairs nedzer, Vasilij Nazarič.

— Labi, ka tā... Taču sieva atjēdzās, ka jāiet prom no viņa, citādi puisis būtu pazudis ne par šo, ne par to... Arī iedzimtība, Nikolaj Ivanič... Un tad jāsaka: nav viegli dzīvot pasaulē ar tādu skaistumu... Sergejs noliecis koku, kas nav tam pa spēkam... Ap šo skaistumu vairāk grēka nekā ap naudu. Tādi kā es, veči, rāpjas gar sienām, kur nu vēl jaunie... 2ēl puiša. Kas viņš tagad ir: ne neprecējies, ne precējies, ne atraitnis ...

Veriņas kāzas bija noliktas tūliņ pēc ziemsvētkiem, kad Verjovkins atgriezīsies no Pēterburgas.

Privalovs šai laikā bija Garčikos, kur norisinājās smagā drāma: Loskutovs bija kļuvis ārprātīgs. No Uzlas izsauca ārstu Sarajevu, bet slimajam vairs nevajadzēja nekādu palīdzību: nāve nebija aiz kalniem. Viņam asā formā attīstījās vājprātība ar reliģiozas mānijas lēkmēm.

Viņš iztēlojās sevi par mesiju, kas nācis glābt visu pasauli un otrreiz mirt, lai glābtu cilvēkus. Jūsmīgi murgi jaucās ar šausmīgām izmisuma lēkmēm, kas pārgāja neprātīgās dusmās. Slimais trakoja un plosījās tā, ka viņu vajadzēja pat sasiet, citādi viņš būtu pārsitis sev galvu vai nogalinātu pirmo, kas pagadītos ceļā.

Slimnieka istabā pārmaiņus dežurēja Privalovs, Na-gibins vai pats dakteris. Kas attiecas uz Nadeždu Va-siļjevnu, tad ārsts katrā ziņā pastāvēja uz to, lai viņa pagaidām pārceļas uz sādžu, kur nedzirdētu nelaimīgā slimnieka vaidus un kliedzienus.

— Ja jūs nerūpējaties par sevi, tad padomājiet par savu meitu, — dakteris teica, kad Nadežda Vasiļjevna negribēja klausīt viņa padomiem. — Slimajam jūs nekādu sevišķu labumu nesagādāsiet, bet sevi varat pazudināt galīgi. Esiet taču prātīga ...

Nadežda Vasiļjevna beidzot piekrita ar to trulo padevību, kāda rodas cilvēkiem, kas zaudējuši pēdējo cerību. Viņa neraudāja, nesūdzējās, bet šīs klusās bēdas ne pa jokam uztrauca dakteri.

Loskutova slimības akūtais periods turpinājās dienas desmit, šai laikā viņš ne reizi neaizmiga, bet pēc tam pēkšņi pieklusa un it kā iekšēji sabruka.

— Sākusies paralīze, — ārsts brīdināja Privalovu. — Drīz viss beigsies.

— Vai jūs brīdinājāt Nadeždu Vasiļjevnu?

— Jā... Nāve tādiem slimniekiem ir glābiņš.

Pēc divām nedēļām Loskutova vairs nebija. Viņu apbedīja kopējā zemnieku kapsētā, uz kurieni Nadežda Vasiļjevna gāja katru dienu. Ārsts vienmēr viņu pavadīja, norūpējies par savas skolnieces pārāk aizturētajām, mēmajām bēdām. Viņam pašam nebija labāk, un viņš pat nožēloja, ka Zosja turpina vēl dzīvot; dzīvot, lai kristu arvien zemāk pa to slīpo, slideno plakni, pa kuru viņa vēlās jau tagad. Loskutovu dakteris bija mīlējis un augstu vērtējis kā talantīgu un gaišu galvu, kura, tāpat kā daudzas citas gaišas galvas Krievijā, aizgāja bojā ne par šo, ne par to ...

Lai izklaidētu Nadeždu Vasiļjevnu, dakteris gudroja visdažādākos plānus, kā iekārtot viņas dzīvi, bet viņa palika pie sava pašas lēmuma: palikt uz visiem laikiem Garčikos, kur bija apglabājusi savas jaunības laimi.

— Ierīkošu skolu... ārstēšu zemniekus, — viņa teica ārstam. — Darbs būs man labākās zāles.

Sākās kamanu ceļš., un Privalovam vajadzēja braukt uz Pēterburgu. Atvadoties viņš nedroši teica Nadeždai Vasiļjevnai:

— Man pie jums liels lūgums. Es aizbraucu uz ilgāku laiku, varbūt uz gadu. Ja jūs būtu ar mieru palīdzēt Iļjam Gavriličam mūsu darbā, es justos pilnīgi mierīgs. Man nepieciešama tāda uzticības persona, uz kuru es varētu paļauties kā pats uz sevi.

Nadežda Vasiļjevna ilgi nebija ar mieru uzņemties tādu grūtu pienākumu, bet, kad Nagibins viņu sāka lūgt ar asarām acīs, viņa piekrita. Lai nebūtu garlaicīgi vienai dzīvot Garčikos, Nadežda Vasiļjevna uzrakstīja vēstuli vecītei Kolpakovai, aicinādama viņu pie sevis, kaut vai uz laiku.

XVIII

Pagāja gads.

Verjovkina kāzas notika janvārī, bet pavasarī viņš aizbrauca ar Vasiliju Nazariču uz zelta atradnēm, Privalovs ar brāli Titu dzīvoja Pēterburgā, kur turpināja kārtot darīšanas, kas saistījās ar rūpnīcām. Pagāja vasara, pienāca atkal ziema, un viss apkārt iegrima dziļā sniegā.

Verjovkins ar sievu dzīvoja Baharevu mājā un, liekas, bija pavisam atteicies no savām agrākajām ierašām un līksmās jaunības draugiem. Darbs zelta atradnēs tam rādījās īsti pa prātam, un Vasilijs Nazaričs bija ar savu palīgu vairāk nekā apmierināts. Kā ģimenes cilvēks Verjovkins atklāja sevī galīgi neapjaustas īpašības: viņš pilnīgi nogrima klusā ģimenes dzīvē. Mazu disonansi, sevišķi pirmajā laikā, šajā dzīvē ienesa radniecīgās attiecības ar Verjovkiniem, pie kuriem Baharevs nekādi nevarēja pierast, un pat Veriņa, kura prata sadzīvot ar visiem, jutās neomulīgi Ivana Jakovļiča vai Agripinas Filipjev-nas klātbūtnē. Taču Ivans Jakovļičs sevišķi neapgrūtināja ar savu klātbūtni, jo bija pārāk nodarbināts ar savām personiskajām lietām: gada laikā viņš paspēja gan vēlreiz pakāpties augšup, gan notriekt visu līdz pēdējam.

Kādā novembra diena, kad Vasilijs Nazaričs strādāja savā kabinetā, pie viņa ienāca Nikolajs Ivaničs un

nedroši nokāsējās. Viņš tikko bija no kaut kurienes atbraucis un ienesa sev līdzi kabinetā svaigu ziemas gaisa vēsmu.

— Kas jauns, Nikolaj Ivanič? — Vasilijs Nazaričs jautāja, nolikdams pie malas kādu rēķinu kaudzi.

— Privalovs atbraucis, Vasilij Nazarič.

— Tu viņu redzēji?

— Jā.

Vecais juta kaut ko nelāgu znota atturīgajā tonī, bet neuzdrošinājās pajautāt, ko Privalovs atvedis sev līdzi no galvaspilsētas.

— Šatrovas rūpnīcas, Vasilij Nazarič, pārdotas... — Verjovkins sacīja, lai uzreiz darītu galu nepatīkamajai situācijai.

— Kā — pārdotas? Kam? Kādēļ?

— Lai segtu parādu valstij, ministrija uzskatījusi, ka labākā izeja ir pārdot rūpnīcas vairāksolīšanā. ? ?

— Kas tad tās nopircis?

— Kaut kāda sabiedrība ...

Baharevs aizklāja ar rokām seju un tā nosēdēja krietnu brīdi. Bija dzirdamas viņa apvaldītās elsas, veltīgi cenšoties aizturēt kaklā kāpjošās asaras.

— Kas tad palika mantiniekiem? — vecais jautāja.

— Rūpnīcas pārdotas par valsts parāda summu, bet mantiniekiem iedota atkāpšanās nauda, liekas, tūkstoši četrdesmit...

— Un viss beidzies?

— Tagad viss... Sabiedrība ieguvusi rūpnīcas uz trīsdesmit septiņu gadu ilgu izmaksu, tas ir, mazliet vairāk nekā par velti. Liekas, visa šī sabiedrība nav nekas vai-rāk kā fiktīva persona, kas noder veiklas ierēdņu afēras maskēšanai.

— Visiem tika pa kumosam, visi ierāva, bet mantiniekus aplaupīja! No Privalova miljoniem pat dūmu pāri nepalika... Daudz nelietību esmu redzējis savā mūžā, bet tādu redzu pirmo reizi. Un ko Privalovs?

— Neko... Gatavojas braukt uz savām dzirnavām. Jā, ir vēl kāda jauna ziņa, Vasilij Nazarič... Šodien es redzēju dakteri, viņš brauc uz Parīzi. Šajās dienās saņēmis telegrammu no Zosjas; viņa telegrafē, ka Polo-vodovs nošāvies. Viņu sen meklē pa Eiropu sakarā ar konkursa lietu, bet viņš veikli slēpies zem svešiem uzvārdiem, taču Parīzē policija viņu pārsteigusi: policija

pie durvīm, bet viņš lodi pierē... Tagad Zosja izsauc dakteri uz Parīzi; viņa ierosina šķiršanos.

Baharevs dievbijīgi pārmeta krustu un nočukstēja:

— Visiem mums rokas atraisītu ...

Vēlu vakarā, kad Verjovkins jau gribēja iet gulēt, atkliboja Lūka un paziņoja:

— Mikolaj Ivanič, kungs pēc jums prasa katrā ziņā...

— Labi, katrā ziņā būšu, vecais āzi. Tā arī pasaki kungam, ka, sak, kungs nāks, ja kundze viņu laidīs.

Lūka tikai atmeta ar roku: «Kas nu Mikolajs Ivaničs par kungu, ij vārdiņu nepateiks kā cilvēks...»

— Mēs abi rīt no rīta agri braucam, — Vasilijs Na-zaričs paziņoja, kad Verjovkins ienāca kabinetā.

— Labi.

Verjovkins pēc balss noskaņas saprata, ka vecajam nevajag jautāt, uz kurieni un kādēļ viņš brauc. Vasilijam Nazaričam bija kaut kas padomā, nu un lai: kad jābrauc, jābrauc. Kādēļ gan nebraukt: cejš kā galds, ekipāža Vasilijam Nazaričam lieliska, visu ceļu var gulēt.

No rīta vēl bija tumšs, kad Baharevu mājas pagalmā jau mīdijās straujš pasta trijjūgs. Sals bija pamatīgs, un visi koki pārklāti ar sniega kristāliem. Patīkamas trīsas pārņem cilvēku, kas tādā rītā iziet no siltas istabas laukā, bet tad iečirkstas slieces, abās pusēs zib bezgalīgi sniega lauki; debesīs tikko manāmi mirgo zvaigznes, pie loka skan zvārgulīši... Cik daudz poēzijas tādā ziemas braucienā! Un tad pasta stacija, vedēju bāztin piebāzta, karsti kāposti uz galda, glāzīte degvīna, — un atkal zvaigznītes debesīs, atkal ceļš, zvārgulīša skaņas un tā patīkamā, ieaijājošā sajūta, ko nekad neizjūt ne vilcienos, ne uz kuģiem.

Verjovkinam bija tieši tāds dzejisks noskaņojums, kad viņš ar Vasiliju Nazariču brauca nezin kurp. Vecais sēdēja ekipāžas stūrī un visu laiku sūca cigāru. Tikai vienu reizi viņš pajautāja Verjovkinam:

— Tu nezini, vai Privalovs ilgi paliks Uzlā?

— Dienas trīs, liekas ...

Cita pēc citas zibēja stacijas. Pēc karstām, īstām ceļa pusdienām kādā no šīm stacijām Verjovkins cieši aizmiga, apsedzies ar lāčādas segu. Viņš atmodās tikai tad, kad bija jau nakts un kibitka vieglā pasta pajūga riksī laidās lejup uz kādu ciemu. Kaut kur tālumā rēja suņi, ceļā pagadījās vezumi, piekrauti ar smalko kviešu miltu

maisiem. Lūk, arī sniega kupenās iegrimusi sādža; mazajos, sniega aizputinātajos lodziņos pazibēja nespodras ugunis, vietām no dūmeņiem stāvus gaisā cēlās dūmi. .. Bija agrs lauku rīts, un sievietes jau paspējušas iekurt krāsnis. Kaut kur nerimtīgi dziedāja gailis — šis sādžas stundinieks, kas saimniecēm pasaka laiku.

Ekipāža apstājās pie jaunas divdaļu mājas, kura it kā dega no iekšpuses — tik karsta kurējās krāsns bagātajam zemniekam. Suns ierējās, un iznāca pats saimnieks.

— Vai tu esi stārasts Dorofejs? — Vasilijs Nazaričs jautāja.

— Jā, jūsu augstība ...

— Nu, tad ver vārtus vaļā. Kur Iļja Gavriličs?

— Šonakt guļ dzirnavās ...

— Nu, tad sūti ātrāk pēc viņa.

Verjovkins nekādi nevarēja noģist, kur viņi atbraukuši, taču ar prieku iegāja siltajā istabā, jau iepriekš tīksminādamies, ka varēs kārtīgi izgulēties uz lāvas virs krāsns. Veselīgam cilvēkam pēc izsalšanās labi nāk miegs, sevišķi, ja viņš novicojis pusotra simta verstu. Kamēr no ekipāžas ņēma laukā čemodānus un uzlika patvāri vie| šiem, Verjovkins aplūkoja jauno māju un saimnieci, kas rosījās pie krāsns, veltīgi cenzdamies uzminēt, kur viņi atrodas. Tikai tad, kad istabā ienāca Nagibins, Verjovkins saprata, ka viņi ir Garčikos.

«Tad redz, kas viņam aiz ādas! ...» Verjovkins klusībā nodomāja, sasveicinādamies ar veco paziņu.

— Tad nu mēs arī esam atbraukuši pie tevis pēc smalkajiem miltiem, — Vasilijs Nazaričs jokoja, plaukšķinādams Nagibinam uz pleca. — Mūsējie visi jau cauri, bet ēst gribas ... Redz, man znots liels izēdājs.

Dzerot tēju, tērzēja par šo un to; Vasilijs Nazaričs izstāstīja par rūpnīcu pārdošanu. Nagibins tikai vaidēja un līdzjūtīgi šūpoja galvu. Sāka aust gaisma.

— Es drusciņ nosnaudīšos, kungi, — Verjovkins paziņoja, vēlēdamies atstāt vecos vīrus divatā; viņam jau sen mācās virsū nepārvarams miegs, it kā galvas vietā būtu uzlikta vienpudīga svaru bumba.

— Vai viņa ir šeit? — Vasilijs Nazaričs klusu jautāja Nagibinam, kad Verjovkins uz lāvas sāka krākt.

— Šeit...

— Kā viņai klājas? ... Stāsti.

— Tāpat vien, viss pa vecam. Ziemu atvēra skolu, ar bērneļiem noņemas un sievas ārstē. Un mūsu darba dēļ arī pastāvīgi nākas atrauties: tad šis, tad tas ... Cik jūs gan, Vasiiij Nazarič, labi izdarījāt, ka atbraucāt šurp. Nu tik labi, tik labi...

Baharevs pastāstīja par Polovodova nāvi un par Zosjas vēlēšanos panākt šķiršanos.

— Tad es nu arī atbraucu ... gribu satikt Nadju... — Baharevs ierunājās, noliekdams sirmo galvu. — Man sirds galīgi izsāpējusies, Iļja Gavrilič. Viens baidījos braukt, vecs esmu kļuvis, skaties tik, ka uz ceļa neķer trieka. Nu, ko tu domā par to, ko es rakstīju?

— To pašu vien domāju, Vasiiij Nazarič... Skumst viņa, Nadežda Vasiļjevna, acu priekšā vīst. Un kas tad tā par dzīvi, ja tā padomā: itin kā māja stāvētu bez jumta...

— Vai tagad nu varētu iet pie viņas?

— Var.. . Viņa agri ceļas. Tikai es aizskriešu pa priekšu, paskatīšos, kas un kā. Citādi vēl sabīsies...

— Vai nesūtīt vispirms Nikolaju Ivaniču? Viņš māk tarkšķēt ar sievietēm ...

— Nē, labāk tā, Vasiiij Nazarič. Es viens un divi aizskriešu uz dzirnavām, kas tur un kā, pēc tam iesim kopā. Tas viss tik uztraucoši...

Gaidīdams Nagibinu, Vasilijs Nazaričs pārdzīvoja šausmīgu uztraukumu. Nu jau trīs gadi, kopš viņš nav redzējis meitu; no Nagibina vēstules viņš pirmo reizi uzzināja, ka viņam jau ir mazmeita; pēc tam — ka Loskutovs miris. Vecais cerēja, ka tieši tagad Nadja atgriezīsies savā mājā, vismaz atnāks apraudzīt vecos. Nē un nē ... Tad Vasilijs Nazaričs uzmanīgi caur Nagibinu noskaidroja, vai nav kāds jauns iemesls tādai dīvainai rīcībai; veči abi divi baidījās, ka pēc pirmā Loskutova nerodas otrs. Uz cilvēku vispār, bet jo sevišķi uz sieviešu dabu viņi šai gadījumā nepaļāvās ... No Nagibina Vasilijs Nazaričs uzzināja, ka nekādu jaunu iemeslu nav, Nadežda Vasiļjevna dzīvojot Garčikos kā mūķene: mācot bērnus, noņemoties ar sādžas sievām un vēl dzirnavās saimniekojot kopā ar viņu, kā licis Sergejs Aleksandričs. Vecais vēl piebilda, ka, protams, tagad viņa ļoti skumstot — dažreiz ar viņu ne runāt nevarot, nu, bet viņa tak vēl jauna, un vai nu tādas bēdas vien pāriet... Lūk, arī Sergejs Aleksandričs, naba-dziņš, mujas pa savu apnikušo dzīvīti. Kaut manas acis to

neredzētu! Nagibins baidījās atklāti izteikt Vasilijam Na-zaričam savus apsvērumus par Sergeju Aleksandriču un Nadeždu Vasiļjevnu, kurus pats liktenis savedis kopā Garčikos, tomēr pieminēja, ka Nadeždai Vasiļjevnai «liela vara ir pār Privalovu un, var sacīt, ka viņa to pat paglāba no dzeršanas un kāršu spēles». To Nagibinam stāstījis pats Privalovs. Ņemdams vērā visus šos apstākļus, Vasilijs Nazaričs arī brauca uz Garčikiem; viņš jau agrāk vairākkārt bija par to domājis.

— Viņa ir piecēlusies; lūdzu, Vasilij Nazarič, — sacīja Nagibins, parādīdamies durvīs. — Es viņai teicu, ka atļ vedīšu tādu viesi, par kādu viņa pat iedomāties nevar, ļ No sākuma neticēja, bet tad mazliet pat tā kā izbijās ...

Vecais bez apstājas pļāpāja visu ceļu, kamēr viņi gāja no stārasta Doroņas mājas līdz dzirnavu piebūvītei; viņš ? vairākas reizes uztraukumā noņēma un uzlika cepuri. Ba| harevam iedrebējās sirds, kad viņš beidzot ieraudzīja to | jumtu, zem kura dzīvoja viņa Nadja; viņš smagi elpoja j un juta, ka dreb kājas.

— Šeit, lūdzu ... — Nagibins sacīja, atvērdams vārtiņus uz piebūvītes pagalmu.

Lūk, arī priekšistaba, tad liela istaba ar kaut kādiem galdiem vidū, un, lūk, arī pati Nadja melnā tērpā, bāla, ar nopietnu skatienu ... Pazinusi tēvu, viņa ar priecīgu izsaucienu apķērās tam ap kaklu. Iestājās ilga pauze, kas visiem klātesošajiem bija mokoši laimīga; Nagibins klusiņām raudāja aukstajā priekšnamā, skaitīdams pie sevis lūgšanu un steidzīgi slaucīdams kokvilnas kabatlakatiņā , pa seju plūstošās asaras.

— Redzi, atbraucu pie tevis ... pats atbraucu... — Vasilijs Nazaričs čukstēja, aplūkodams savu Nadju ar ciešu skatienu ... — Pavisam vecs esmu kļuvis .., gribējās tevi ļ redzēt...

Nadežda Vasiļjevna ieveda tēvu piebūvītes dibenpusē, kur viņa aizņēma divas mazas istabiņas; vienā dzīvoja ; pati ar Maņu, bet otrā Pavla Ivanovna. Vecīte pēc balss pazina Vasiliju Nazariču un pa otrām durvīm izgāja ļ priekšnamā, lai netraucētu šās sastapšanās pirmos mirkļus.

— Man, tēt, nav atsevišķas pieņemamās istabas, — Nadežda Vasiļjevna teica, pievākdama visur izmētātās rotaļlietas.

Vecais pašķielēja uz kaktu, kur stāvēja maza bērnu gultiņa; viņam kaut kas it kā iedūra, un Nadežda Vasiļ-jevna pamanīja, ka viņš aizgriežas, cenzdamies skatīties uz otru pusi. Mazā Maņa gulēja ciešā bērna miegā, nenojauzdama, kādas dvēseles mokas vecā vīra sirdī sacēla tās nevainīgā klātbūtne šajā istabā.

— Nu, kā tev šeit klājas? ... — Vasilijs Nazaričs ierunājās pēc īsas, taču smagas pauzes. — Arvien ar savu skolu un savām sievām noņemies? Zinu, visu zinu ... Žagata uz astes man atnesa ziņas. Skat, kāda tu esi palikusi: tīri kā nule no klostera. Trīs gadus taču neesam tikušies ...

Vecā vīra balsī atkal bija jūtamas asaras, bet šoreiz viņš savaldījās. Nadežda Vasiļjevna no liela uztraukuma nezināja, ko darīt un ko runāt. Viņa tik sen nebija redzējusi tēvu, ko vienmēr neprātīgi mīlēja. Viņas acīs tas bija ideāls cilvēks: labs, augstsirdīgs, enerģisks. Viņa aizmirsa par tēva attieksmi personiski pret viņu un redzēja to vienīgi tādu, kādu viņa to vienmēr bija mīlējusi. Šis cienīgais vecā vīra stāvs, šī sirmā, lielā galva, šī atklātā, enerģiskā seja, šīs nopietnās un laipnās acis — viss viņā tai bija dārgs, un tā atkal simtiem reižu ņēmās skūpstīt tēvu. No negaidītās laimes viņa zaudēja galvu un neatcerējās, ko runājusi, atkārtodama vienus un tos pašus jautājumus un atbildēdama nevietā. Prieks, asaras un bēdas — tas viss saplūda kopā un piešķīra Nadeždai Vasiļjevnai tēva acīs neizskaidrojamu jaukumu. Jaunava bija pārvērtusies par sievieti, bet par kādu sievieti! ... Vai tad citas sievietes varēja viņai līdzināties! . .. Meitā tēvs mīlēja pats sevi, tieši tās rakstura īpašības, kādas cienīja ļaudīs vairāk par visu: atklātību, godīgumu un to neparasto sirsnī-gumu, kāds tik reti sastopams.

Lietišķā, gandrīz nabadzīgā dzīvokļa iekārta atstāja uz Vasiliju Nazariču spēcīgu iespaidu, atklājot viņam to, ko viņš dažreiz meitā nebija sapratis. Tagad vairāk nekā jebkad viņš izjuta, ka Nadja vairs neatgriezīsies tēva mājā, bet dzīvos tajā pasaulītē, ko pati sev radījusi.

— Es nebūtu braucis pie tevis, ja būtu pārliecināts, ka tu pati mūs ar māti apmeklēsi... — viņš sacīja. — Bet tad nolēmu, ka tev, šķiet, nav ko braukt pie mums: mums sava dzīve, tev savējā... Tāpēc es tevi neaicināšu uz māju, Nadja; dzīvo ar dieva palīgu šeit, ja tev te ir labi...

— Jā, tēt, man šeit ir ļoti labi. Es nekā labāka nevēlos.

Kad pirmie prieka uzplūdi norima, Nadeždu Vasiļjevnu

pārņēma nepatīkamas šaubas: proti, viņai likās, ka tēvs nav izteicis tieši sava brauciena mērķus un kaut ko no viņas slēpj. Tas bija rakstīts viņa sejā, lai gan viņš centās to apslēpt.

Viņu saruna uzmodināja mazo Maņu. Meitenīte miegainām, tumšām actiņām paskatījās uz veco un pasmaidīja miegainu, svētlaimīgu smaidu.

— Maņa, vetū atbraucis, — Nadežda Vasiļjevna teica, izceldama meitenīti no gultas. — Mūsu īstais vetū.

Meitene cieši paskatījās sirmajā, vecajā vīrā un, stingri apķērusies mātei ap kaklu, īsi noteica:

— Nē ...

— Kāda tev jauka meitenīte... — Vasilijs Nazaričs sacīja, mēģinādams mazmeitu apmīļot. — Nu, Maņa, nāc, iepazīsimies ...

— Nē ...

Meitene pieglaudās mātei un neparko negribēja iet klēpī pie sirmā īstā vectēva; viņa vairākas reizes cieši un neticīgi ieskatījās acīs mātei, it kā nojauzdama kādu nodevību.

Atkal bija smags un nepatīkams brīdis.

Pavlas Ivanovnas ierašanās ar patvāri pārtrauca abu pušu neveiklo stāvokli, un mazā Maņa vecenītei līksmi uzsmaidīja.

— Āre, es lai atbraucu uz jūsu klosteri, Pavla Iva-novna, — Vasilijs Nazaričs jokoja. — Man kaut kur ir vēl viens cilvēks, bet viņš guļ. Lai izguļas, tad es jums viņu parādīšu.

Pēc tējas Vasilijs Nazaričs ar Nagibinu gāja aplūkot dzirnavas, kas strādāja pilnā sparā, un palika ar visu ļoti apmierināts. Kad viņš atgriezās piebūvītē, Verjovkins jau bija tur. Viņš rāpoja pa grīdu četrrāpus, attēlodams lāci, bet Maņa spiedza un smējās līdz asarām. Jautrais tēvocis tai tūlīt iepatikās, un tā droši gāja pie viņa klēpī.

Dzirnavās Vasilijs Nazaričs nodzīvoja veselas trīs dienas. Viņš sīki izstāstīja Nadeždai Vasiļjevnai par savām raktuvēm un jaunu atradņu izlūkošanu; viss bija izcili labā stāvoklī un solīja nākotnē miljoniem peļņas. Savukārt Nadežda Vasiļjevna izstāstīja visus savas dzīves sīkumus, kur runa bija par kapeikām un grašiem. Tēvs un

meita nevarēja vien izrunāties: trīs gadus ilgais laika posms, kas viņus bija šķīris, tagad tos vēl vairāk tuvināja.

— Nu, rītu es braucu uz māju, Nadja... — Vasilijs Nazaričs sacīja trešās dienas vakarā, kad viņi bija palikuši istabā divatā.

Nadežda Vasiļjevna juta, ka nu sāksies tā smagā izskaidrošanās, no kuras viņa visu laiku bija baidījusies. Viņa pat nobāla un nodūra acis.

— Man nopietni jāparunā ar tevi... — vecais turpināja, pievilkdams meitu sev klāt. — Runāsim kā veci draugi. Es biju tavā priekšā vainīgs, bet tu ļaunu prātu neturi... Pārāk daudz esmu mocījies pa šo laiku, lai tu vēl skaistos uz veci. Esmu kļuvis vecs, Nadja, nāk virsū tādi gadi, kad jāsāk domāt arī par nāvi... Ja ne šodien, tad rītu visam būs beigas, un man būs jāatskaitās pašam dievam tam kungam par visiem saviem zemes darbiem un domām. Un tā nu domāju: es nomiršu, tu paliksi viena ar mazu meitenīti uz rokām... Protams, tu strādā un iztikai allaž sev nopelnīsi, bet kas tevi gaida nākotnē? Pilnīga vientulība... Bet tu taču vēl esi jauna, dzīve ir gara, senās bēdas aprims... Mīļā, jāpadomā arī par sevi! Tu tagad vairs neesi maza, bet pieaugusi sieviete, kuia spēj saprast visu ... Es tad nu domāju par tevi, bet sirds vai pušu plīst. Man būs grūti mirt, Nadja, ja tu paliksi viena kā koks, kā veci ļaudis mēdz teikt.

Vecais apklusa un ar pūlēm atvilka elpu. Bija grūti turpināt, un viņš vairākas reizes ar nervozu kustību pieskārās sev pie galvas.

— Sacīšu tev bez aplinkiem, Nadja... Piedod vecim atklātību un arī to, ka viņš bāž degunu cita darīšanās. Bet tu taču esi mana, kas gan lai rūpētos par meitu, ja ne tēvs? ... Tu, rau, audzini tagad savu meitu un saproti, — ko tu tik nedarītu, lai redzētu viņu laimīgu.

— Jā, tas taisnība, tēt. Tikai es nekad neko viņai neuzspiestu ...

— Arī tas taisnība, Nadja ... vārdos. Bet kā tu neteiksi, kad tevi kāda doma grauž, uzmācīgi grauž? Es negribu tev neko uzspiest, bet tikai izteikšu savas domas, savu slepeno vēlēšanos, ar kuru arī nomiršu. Redzi, ir cilvēks, kas tevi mīl, sen mīl, un ar viņu tu būtu laimīga un viņu darītu laimīgu. Un ņe tikai viņu un mūs, bet arī tos, kā labā tu tagad atdod visus spēkus. Tu jau gan pati neesi ievērojusi šo cilvēku, bet mēs redzējām un redzam, kā viņš tevi mīl. Protams, visi mēs esam tikai cilvēki, visiem ir trūkumi, taču ...

— Tēt, tu aizmirsti, ka es pavisam nesen noņēmu sēras.

— Bērniņ, kas tad par to? Es drīz nomiršu, tad atkal nēsāsi sēras, vai tad tas ir kāds pierādījums! Visi reiz mirsim, bet, kamēr esam dzīvi, — domāsim par dzīvajiem ... Vai tu zini, par ko es runāju?

— Jā ...

— Nu, runāsim nopietni. Tu tagad esi liela un saproti, ka dzīvē ir vairāk bēdu nekā prieka, ja domā tikai par sevi vien... Tā ir? ... Tagad tu gribi savu mūžu ziedot meitai un citiem... Tā ir? Labi. Bet, ja piebildīsim, ka arī tu pati vēl būsi laimīga, — vai tiem ļaudīm, kuru labā tu gribi dzīvot, celsies kāds zaudējums? Nu, atbildi man vaļsirdīgi... Protams, ne, tie iegūs vēl neizmērojami vairāk. Pat precinieces saka, ka divas pagales kopā degot gaišāk... Mirušos mēs nekad atpakaļ neatsauksim, bet par dzīvajiem der padomāt. Ņem vērā, ka no tavas personiskās laimes radīsies varbūt simtu un tūkstošu citu cilvēku laime... Par to der padomāt. Tas ir mūsu — kristīgo pirmais pienākums. Otrreiz par jaunavu vairs nekļūsi, taču laba sieva gan būsi. Tevi pārsteidz un varbūt aizskar mana veca vīra atklātība, bet saproti manu stāvokli, bērniņ, iedomājies sevi manā vietā: palūk, es, sirmgalvis, stāvu ar vienu kāju kapā, veselu mūžu tāpat kā citi nodzīvojis ar dievu uz pusēm, tagad manās rokās milzīgs kapitāls... Ko es ar to iesākšu. Otru mūžu nedzīvošu, un mans kapitāls izkūpēs kā dūmi, vienalga, lai kas to dabūtu: Kostja, Viktors, Verjovkins vai Marja Stepa-novna. Ja visu dotu tev — tu neņemtu ... Bet man ir liels parāds, Nadja. Mani Pāvels Mihailičs paņēma kā bāreni pie sevis un tavu māti arī. Mēs izaugām vecīša paspārnē, izmācījāmies, apprecējāmies — viss mums no viņa. Kad viņš mira, tikai es viens no viņa audzēkņiem biju pie viņa gultas, un viņš man atstāja novēlējumu: rūpēties par viņa meitu Varvaru un mazdēlu. Kas no manis bija atkarīgs, kā tu pati zini, es visu darīju. Tagad man atliek tikai novēlēt savu naudu Sergejam Aleksandričam, lai ar laiku atpērk rūpnīcas... Rūpnīcas netiktu pārdotas, ja man toreiz Varvaras raktuvēs nebūtu notikusi nelaime un kājas dēļ nebūtu vajadzējis palikt mājā visu gadu. Nu, es tev teikšu atklāti: Sergeju Aleksandriču es mīlu un cienu, bet nevaru viņam visu uzticēt... Viņam ir daudz trūkumu, lai gan labās rokās viņš būtu pavisam cits cilvēks. Tu pati to zini un droši vien esi tāpat domājusi ne vienu reizi vien.

Vecais apskāva meitu un elsodams čukstēja:

— Ja man būs mazdēls, maziņš Privalovs, visu, kas man tagad ir un kas būs, — visu atstāšu viņam vienam... Lai izpērk Šatrovas rūpnīcas, kad izaugs liels, bet es nomiršu mierīgi. Dūjiņ manu, bērniņ, ar Sergeju taču nomirs pēdējais Privalovs! ...

Nadežda Vasiļjevna klusi raudāja, vecais viņu sirsnīgi skūpstīja.

— Es nesaku, ka tūlīt vai rīt... — viņš čukstēja. — Bet es vienmēr teikšu tev tikai to, ka Privalovs mīlēja tevi agrāk un mīl tagad... Varbūt tevis dēļ viņš arī pastrādāja tik daudz muļķību. Otru reizi nevar iemīlēt, bet tu vari pierast un cienīt otro vīru... Bērniņ, neatbildi man tagad neko, bet tikai saki, ka padomāsi par to, ko es tev nule teicu. Ja gribi, es tevi lūgšu uz ceļiem...

— Tēt, dārgais... mīļais tēt... es nekā nezinu, — Nadežda Vasiļjevna vaidēja. — Ļauj man padomāt... Es esmu pārāk nelaimīga ... pažēlo mani.

Pagāja trīs gadi. Gaišajās, saulainajās dienās Kalna ielā Uzlā vienmēr varēja sastapt sirmu, vecu vīru, kas klibodams pastaigājās ar piecus gadus vecu tumšacainu meitenīti. Tas bija Vasilijs Nazaričs. Pēc ārsta padoma viņš katru dienu pastaigājās no savas mājas līdz Privalovu mājai un atpakaļ; uz atradnēm viņš vairs nebrauca, viņu aizstāja Verjovkins. Reiz rudenī, kad pagadījās sevišķi silta diena, pa Privalovu mājas parādes durvīm vecais izveda pusotra gada vecu zēnu ar lielām, pelēkām acīm: tas bija Vasilija Nazariča likumīgais mazdēls Pāvels Privalovs.

Ietiepīgā vecā vīra galvenā ideja bija uzvarējusi: Privalovu miljoni gan bija izkūpējuši kā dūmi, taču viņš nebija ļāvis aiziet bojā stiprajai Privalovu dzimtai.

RAKSTNIEKA BALSS, VIŅA NOIETAIS CEĻŠ

Jūsu grāmatas ir palīdzējušas saprast un iemīlēt krievu tautu, krievu valodu ... Kad rakstnieks dziji izjūt savu radniecisko saikni ar tautu, viņš kļūst skaists un stiprs. Jūs visu mūžu esat izjutis šo saikni un to lieliski atklājis savās grāmatās, pavērdams mums agrāk nepazītu veselu krievu zemes un tautas novadu.

(M. Gorkijs, Kapri sala, 1912. gads.)

Viņa rakstnieka balss sāk skanēt tad, kad krievu lielās prozas lepnums Ļevs Tolstojs, tāpat izcilie vārda meistaii Gogolis, Turgeņevs, Gončarovs, Dostojevskis, Saltikovs-Ščedrins, šķiet, pateikuši visu nozīmīgāko par krievu tautas ilgām, sāpēm, cerībām un vilšanos savā gadsimtā. Kad svarīgu uzdevumu veikušas Bejinska, Černiševska, Dob-roļubova un Hercena paustās idejas, demokratizējot un revolucionizējot sabiedrisko domu. Kad kaut kas ir iegūts, bet pēc tam jo skaidrāk kļuvis saskatāms, cik daudz kā vēl Krievzemei trūkst. Kad pēc jauna, septiņdesmito gadu revolucionāra uzplūda narodovoļca Griņeviča mestā bumba ir nupat nogalinājusi patvaldnieku Aleksandru, pēc skaita otro, un tronī kāpj trešais, kas pievilks jo ciešāk valdīšanas grožus. Kad sekojošais gļēvais laiks tieksies pēc gļēvas, sev piedabīgas, tā sauktās «smalkās sabiedrības» literatūras.

Šie un vēl citi «kad» gulstas kā slogs pār jauno autoru, kas meklē ceļu uz tautas sirdi. Bet vissmagāk nospiež doma par slavenajiem priekšgājējiem, kuri kā dižkoki aizsedz jaunajam stādam sauli. «Es pārlūkoju klasiskos daiļdarbus un nonācu pie skumjās atziņas, ka viss jau ir uzrakstīts un ka es esmu piedzimis mazliet par vēlu. Ko jaunu pateikt šo izredzēto dzīrēs? Kādu jaunu vārdu bilst šai domu pavēlnieku sabiedrībā?»

Tomēr sava aicinājuma apsēstais meklētājs pēc gadiem ilga darba un grūtām šaubām beidzot šķiet atradis sevi un savu vietu. Izrādās, viņam ir savs pasaules skatījums, sava dzīves izjūta, savs stils, stāstījuma plūdums un valoda, visbeidzot vai, pareizāk sakot, vispirms — sava tematika, ko pirms tam gandrīz neviens nav skāris, tālab ka krievu centrtieciskās kultūras un literatūras loks parasti aprobežojies ar clivu lielo metropoļu un nedaudzu «klasisko» lielkrievu guberņu darbu, ļaudīm un to dzīvi, kamēr nomales palikušas ārpus gaismas apļa.

Kjuvis par rakstnieku, viņš, būdams allaž skaidri un objektīvi domājošs cilvēks, pratis saglabāt paškritiku, dažkārt kļūstot pret sevi pat netaisni stingrs. Viņš nekad nav spraucies pirmajā rindā, kur vieta jau pieminētajiem dižgariem, toties otro solu līdzās Ļeskovam, Koroļenko, Kuprinam vai nedaudz vēlāk dzimušajam Buņinam viņam literatūras vēsture nodrošinājusi, domājams, uz ilgiem laikiem (šo «dalīšanu pa soliem», gan runājot par draugiem, mums, latviešiem, ieviesis Blaumanis).

Latviešu lasītājs Maminu-Sibirjaku it kā pazīst jau diezgan sen. No otras puses, dažam viņš vēl arvien ir terra incognita. Atsevišķo darbu izdotie tulkojumi gadu desmitu izkliedē nav varbūt nostiprinājuši vienotu, nedalītu priekšstatu par šo spēcīgo, dziļi krievisko rakstnieku, kurš turklāt izrādās neparasti veikls fabuliskā pavediena vērpējs pat tad, ja pamīšus vērpjami vairāki šādi pavedieni. Ar pazīstamā bērnu grāmatu izdevēja Jesena gādību Latvijā jau divdesmitajos gados laistas klajā Birznieka-Upīša tulkojumā «Lienītes pasaciņas», arī «Stāsti» un «Stāsti un pasakas». Padomju varas gados izdotas «Aļonuškas pasaciņas», «Urālu stāsti» (1948), «Maize» (1951), «Privalova miljoni» (1953), «Pepko dzīves lappuses» (1957), «Kalnu ligzda» (1965).

*

Pēdējā laikā varbūt pat pārlieku bieži daudzina francūža Sent-Ekziperī vārdus: «es nāku no savas bērnības». Kādreiz ne mazāk populāra bija vācieša Gētes doma: lai saprastu rakstnieku, jāpazīst zeme, novads, no kura tas cēlies. Un, šo domu konkretizējot, var piebilst: jāzina augsne, kurā koks laidis saknes un no kurienes tas iesūcis dzīvības sulas. Mamina-Sibirjaka — rakstnieka-reā-lista piemērā šo augsni var iepazīt arī viņa daudzajos beletristiskajos darbos, kuri radušies sešdesmit gadus nodzīvojuša cilvēka mūžā, tāpat daudzajās vēstulēs, kas saglabājušās pēc autora nāves. Tā kā latviešu lasītājam šis autentiskais materiāls nav pārskatāmi pieejams, sniegsim rakstnieka īsu biogrāfisku apceri.

Tātad: Dmitrijs Mamins, ar literāro pseidonīmu Sibir-jaks, Sibīrietis. Piedzimis mazā, notuļā strādnieku ciematā Permas guberņā, Urālu galvenās ūdensšķirtnes Eiropas nogāzē deviņpadsmitā gadsimta vidū (precīzāk: 1852. gadā). Senči no abu vecāku puses zemāka ranga baznīcas kalpi. Tēvs — rūpnīcas pops, kuru dēls vēlāk, būdams brīvs no klerikālisma saitēm vai jūsmas par garīdznieka stāvokli, raksturos šādiem vārdiem: «Nabaga tēvs tik ļoti mīlēja visus trūkumcietējus, nelaimīgos un likteņa pabērnus, tēvs tik ļoti un no visas sirds pieķērās zinātnei un zinātnes darbiniekiem, tēvs tā saprata cilvēka dvēseli ar visiem tās nomaldiem, visbeidzot, tēvam bija tik skaidra sirds, kas nepazina ļaunuma, viņam bija gluži svešas savtīgas tieksmes, viņš nebija arī paradis muļķīgi dzīties pēc lēta spožuma.» Tātad, kā redzams, tēvs bijis loti pozitīvi vērtējams cilvēks, kas, sievas atbalstīts, līdz pēdējam elpas vilcienam pūlēsies audzināt bērnus — trīs dēlus un meitu, pūlēsies tos izveidot pēc sava ģīmja un līdzības. Šai ģimenei ir pat neliela mājas bibliotēka, kurā atrodami labāko krievu rakstnieku darbi. Tiek abonēts tā laika progresīvais žurnāls «Sovremeņņik». Literāros darbus ne vien lasa, bet vakaros ģimenē apspriež. Un mazajam Mitjam, nākamajam rakstniekam, ja neņem vērā fizisko trauslumu, kas ģimenei sagādājis satraukuma pilnus brīžus, ir dāvāta izcili laimīga bērnība (ne tāda kā grūtdienim Aleksejam Peškovam, topošajam Maksimam Gorkijam). Visapkārt ir zaļi kalni, no kuriem kā zilgana tērauda iesmi slienas augšup smuidrās Urālu egles. Virs galvas ziemeļnieciski skaudri zila debess. Bet pie kājām kalnu strauts, ko savalda un nomierina ciemata aizsprosts. Strauts, pa kuru, kuģojot tālāk uz leju, var ieslīdēt Čusovajā, no tās Kamā, bet no Kamas Volgā ... plašajā pasaulē. Visima tolaik ir brīnišķīgs, kluss nostūris, kur daba vārda pilnā nozīmē cauri cilvēka piecām maņām ieplūst tā dvēselē. Un rada un briedē krievu rakstnieku — izcilu peizāžistu. Bet bērnībai, kā visām pasakām, pienāk gals. Kad Mitjam divpadsmit gadu, viņam jāpošas ceļā pāri galvenajai kalnu grēdai uz Jekaterinburgas (no tās izaugusi mūsdienu Sverdlovska) zemāko garīgo skolu — buršu. Un tad pēkšņi atklājas: šis bērns ir ne vien fiziski, bet ari garīgi trausls, bezgala jūtīgs, nepiemērots bur-sas brutālajai videi, kur biedru pulkā nākas izkarot vietu ar dūrēm, kur valda dresūra, bet galvenā mācību metode ir trula iekalšana. Un atkal tēvam par godu jāatzīst: viņš saprot puisēna nelaimi un aizved to atpakaļ uz mājām, atvēlēdams vēl divus laimīgas, brīvas dzīves gadus. Tēvs tobrīd nav tik bagāts, lai nodotu dēlus ģimnāzijā, tomēr, ticis pats pie izglītības un iemācījis sievai lasīt un rakstīt, neatstās pēcniekus gara tumsā. Tāpēc uz buršu Mitjam jādodas vēlreiz. «Man sāka likties, ka nesenā pagātne, dzīve vecāku mājās ir nezin cik tālu, bet es pats vairs neesmu es.» Kopš šī brīža viņš kļuvis par riecienu, kas atgriezts no ģimenes klaipa. Kā cietumnieks viņš svītro paša sastādītajā kalendārā dienu pēc dienas, gaidīdams atbrīvošanas stundu. Pēc diviem gadiem skola pabeigta, bet brīvība neatgriežas. Šoreiz jādodas uz rietumiem, uz guberņas pilsētu Permu, kur darbojas garīgais seminārs. To savā laikā pabeidzis tēvs, bet nesen par žūpošanu no tā izslēgts Dmitrija vecākais brālis Nikolajs. Izrādās, vecāku kaisītā labā sēkla ir kritusi uz akmens. Kas vainīgs? Sliktās skolas (bet vai tēva jaunībā tās bijušas labākas)? Varbūt jaunais laiks, kad popu dēli kjūst par revolucionāriem un ateistiem vai nodzeras, kā tas noticis ar nelaimīgo Nikolaju? Kas nezināmajā gaitā sagaida Dmitriju? Viņa jaunā dvēsele liekas vēl atklāta, tīra un neaptraipīta, un tēvs gatavs ticēt dēla laimīgajai zvaigznei. Labu ceļavēju tev, Dmit-rij! Bet tāpēc, ka no semināra izslēgts Nikolajs un viņam līdzīgie, gaiss tur nav kļuvis ne par mata tiesu «tīrāks». Dažs mazdūšīgais, kam gļēvāks raksturs, paklusām dzer. Nedaudzi, garā stiprie, slepus lasa semināristiem aizliegtus autorus: Černiševski, Dobroļubovu, Hercenu, Pi-sarevu, Ņekrasovu, Saltikovu-Ščedrinu, pat Sečenovu, Darvinu ... Un lasīto apspriež. Viņi cenšas turēties līdzi septiņdesmito gadu revolucionārā uzplūda vilnim. Dmit-rijs vecāku mājās ir mācīts: tev būs paklausīt, pakļauties autoritātei, cienīt esošo. Bet jauno, progresīvo ideju paudēji saka: vajag salauzt veco, meklēt jaunus ceļus! Kurai patiesībai pievienosies seminārists Dmitrijs? Viņš pamazām nokļūst to audzēkņu lokā, kuri lasa aizliegto literatūru, bet tai pašā laikā ļoti baidās sāpināt vecākus. Viens tomēr viņam drīz kļuvis pilnīgi skaidrs: viņš amata izvēlē nestaigās tēva pēdās. Nost ar neauglīgo, sholas-tisko teoloģiju! Laiks prasa kalpot dabzinātnēm, iepazīties ar tehnikas sasniegumiem! Varbūt pāriet uz Tagilas reālskolu, ja pēc tās beigšanas būtu tiesības iestāties kādā no augstskolām? Un no Permas uz Visimu cejo tobrīd vēl vaļsirdīgās vēstules, likdamas nodrebēt vecāku sirdij. Dēls seminārists ar sašutumu sūdzas tēvam garīdzniekam, ka ateistisku uzskatu dēl audzēkņi izslēgti no Jekaterinburgas ģimnāzijas, savu vēstījumu nobeigdams ar vārdiem: «tāda muļķība iespējama tikai pie mums; stulbi un aizvainojoši». Bet kopumā vēstule ir tāda, par ko saprātīgiem vecākiem vajadzētu priecāties: viņu astoņpadsmit gadus vecajam dēlam ir nobriedis krietns pieauguša cilvēka prāts. Un tomēr, semināru nepabeidzis, viņš izstājas no augstākās klases, lai tāpat kā viņa kādreizējais istabas biedrs dotos uz Pēterpili studēt medicīnu. Jaunekļa tuvākais sapnis: iegūt stingru materiālo pamatu zem kājām, lai pēc tam... Ko pēc tam? Tas ir kāds cits, daudz lielāks sapnis, par ko viņš baidās kādam pat bilst. Bet pirmie soļi metropolē nav veiksmīgi: zemo iestājeksāmenu atzīmju dēļ viņu ieskaita nevis medicīnas, bet veterinārmedicīnas nodaļā. Un tas nav gluži tas, kas sākumā cerēts un gribēts. Reizē ar mācībām sākas nabadzīga topoša inteliģenta (Krievijā viņus tolaik ar ni-cīguma pieskaņu bija parasts saukāt par raznoēinciem, ļaudīm, kas piederīgi pie nenoteiktas «činas») cīņa par eksistenci. Trūcīgajiem studentiem parastais piepelnīša-nās veids mēdza būt privātstundu pasniegšana mācībās atpaliekošiem turīgo ļaužu pēcniekiem. Mamins, ar to iesācis, pāriet uz citu, interesantāku un daudzsološāku piepelnīšanās veidu — žurnālistiku. Tie ir nelielu metienu zema ranga izdevumi, kuriem viņš pakalpo. Jaunizceptais žurnālists, kuram, izrādās, ir literārs ķēriens, sāk pat sacerēt stāstus zināmas lasītāju daļas gaumei. Un tad uz Urāliem aizceļo entuziasma spārnota vēstule vecākiem: esmu aizvadītajā gadā nopelnījis 200 rubļus! (Tas ir apmēram tik, cik saņem sīks ierēdnītis, uzcītīgi iedams ik dienas darbā.) Tēvs var būt priecīgs un lepns: dēls atradis cienījamu palīgnodarbošanos, kas lielā mērā padarīs to materiāli neatkarīgu. Tomēr tēvs šai brīdī vairs nezina par dēlu visu. To, ka šo sīko žurnālistu sabiedrība, kurā Dmitrijs nokļuvis, nav morālā ziņā nevainojama. Ka te jauniešus inficē alkohols, dilonis, ir savas pašaizliedzīgās Mimī, mazskolotas meičas, šuvējas un modistes, tāpat kā Parīzē. Ka Pēterpils neveselīgajā purva gaisā sācis nopietni slimot arī viņu dēls, šis atgrieztais rieciens, kam daudzus gadus bijis jānīkst bez mātes maigās mīlestības, bet kas tagad iepazinies ar sievieti, Urālu kalnrūpniecības ierēdņa atraitni, kura ir par viņu vecāka. Un ka tā, tuvodamās slimajam jauneklim ar matēs mīlestību, nemanot tapusi viņam par mīļāko.' Bet dēls kļuvis par lētas lasāmvielas producētāju. Viņš sacerējis savu pirmo romānu, ko izdevējs, meklēdams iespaidīgu virsrakstu, ieteicis nosaukt par «Kaislību vērpeti», piesolīdams 500 rubļus lielu honorāru. Grāmata iznāk, taču gaidītā honorāra, izrādās, nav. To autors nespēj piedzīt pat tiesas ceļā. Viņš ir nejauki apmānīts. Cerētās bagātības vietā gandrīz jācieš bads, kura sabiedrotais ir ļaunā slimība. Un dēls spiests lūgt palīdzību no vecākiem, kuri Urālos neziņā groza galvu: kā tad tā, rakstīja, ka nopelnījis 500 rubļus, bet tagad izrādās tukšinieks? Nē, ar Dmitriju arī vairs nav labi!

Atstāts trešajā kursā uz otru gadu, viņš atmet medicīnas studijām ar roku un iestājas universitātes juridiskajā fakultātē. Bet rakstnieka neveiksmju kausā pēdējais, pats rūgtākais piliens ierit pēc audiences pie redaktora Saltikova-Sčedrina, šīs autoritāšu autoritātes jaunā rakstnieka acīs. Tas atdod atpakaļ izskatīšanai iesniegto rokrakstu ar vēsi augstprātīgu repliku: «Mēs tādus gabalus nedrukājam.» Ar to pašu līksmais iesācējs uz vairākiem gadiem tiek atbīdīts no literatūras un no redakcijām.

Pēc četrām Pēterpils ziemām un trim vasarām viņš, morāli satriekts, apkaunots un fiziski slims, nekļuvis ne par veterinārārstu, ne advokātu, ne rakstnieku, ar grūtībām sadabūjis ceļanaudu, spiests doties atpakaļ uz savas dzīves sākumpunktu — Urāliem. Šai gaitā viņu izvada raudošā Pēterpils atraitne, kura skaidri jūt, ka mīļais, pakļāvīgais, bet šobrīd gauži slimais jauneklis viņai uz mūžu jāzaudē.

Bet Mamina vecāki pa to laiku pārcēlušies uz Ņižņij-tagilu, prāvu miestu ar turīgāku draudzi, cerībā pavairot ģimenes ienākumus. Pēterpilietis vasaras mēnešos piepelnās ar privātstundām. Šais apvidos izmētātās rūpnīcas pieder Urālos slavenajai Demidovu dzimtai, te darbojas vairāki augstāka ranga kalnrūpniecības un metalurģijas ierēdņi, un dzīve sit šķietami augstu vilni. Te ir ļaudis, kam laimējies pabūt ārzemēs, Francijā un kas prot uzrīkot piknikus gandrīz vai tā, kā tos attēlojis Monē savā pazīstamajā gleznā. Jaunais students, kuru pagaidām it kā nebūtu pamata saukāt par «izbijušo», šai sabiedrībai nav gara radinieks, taču viņš to zināmā, nedaudz eksotiskā veidā it kā «grezno» un tālab tiek pieciests. Viņš pirmo reizi pats savām acīm skata dzīvi un ļaudis, kurus notēlot pūlējies sava pirmā lielā nopietni iecerētā romāna uzmetumos.

Bet tad atgadās Māmiņu ģimenes izpratnē jauna liela nelaime: Dmitrijs sācis pievērst pārāk daudz uzmanības kāda atbildīga rūpnīcas inženiera sievai Marijai, kura turklāt ir trīs skolā laižamu bērnu māte. Tās inteliģence, labās manieres un garīgais briedums gluži kā magnēts pievelk jaunekli. Arēji trokšņainajā, taču garīgi miegainajā miestā briest skandāls. Ir pienācis rudens, studentam būtu jādodas atpakaļ uz Pēterpili, bet viņš jūtas atkal nevesels. Urālos kokiem birst lapas, uzkrīt pirmais sniegs. Nu jau šo studentu gluži droši var saukt par izbijušu, un daža ģimene vairs pat nevēlas uzticēt viņam savus bērnus. Bet pašā ziemas spelgoņā, dvēseles gana gaitās apsaldējies, ar plaušu karsoni saslimst tēvs un pēc dažām dienām nomirst. Viņš, kas dzīvē visiem labu vien vēlējis, spiests aiziet no tās morāli neatalgots, sāpināts, vīlies. Izbijušā studenta apgādībā tagad paliek māte, jaunākais brālis un māsa, zināmā mērā pat brālis Nikolajs. Piedevām no vīra aiziet Marija, stādamās jaunā, baznīcas nesvētītā laulības kopdzīvē. Šī iemesla dēļ Dmitrija māte nav piedabūjama dzīvot zem viena jumta ar vedeklu. Turklāt dzīve Ņižņijtagilā pēc visa, kas noticis, vairs nav iedomājama, un Mamini pārceļas uz Jekaterinburgu. Dmitrija mācību laiki beigušies, sākusies dzīve, kura būs jādzīvo bez kādreiz iecerētā cietā pamata zem kājām. Ir jāpelna lielajai ģimenei maize, un domas par rakstniecību šķiet fantasta sapnis. Un te varētu beigt Mamina biogrāfisko apceri, īstenībā nebūtu bijis vajadzības to rakstīt, ja gadus četrus vēlāk viņš neatrastu spēku sākt visu no gala. Divdesmit deviņu gadu vecumā viņš kopā ar Mariju, kas tam tic un ir mīlošs biedrs, vēlreiz dodas uz metropolēm. Bet ar ietikšanu atpakaļ augstskolā Pēterpilī neveicas. Nepaveicas arī Maskavā, kur abi apmetušies uz dzīvi un Marija kļuvusi par klausītāju augstākajos sieviešu kursos. Bet Dmitrijs, pie galda piesēdies, sāk rakstīt, sacerēt. Šie pazudušie četri it kā tukšie gadi viņam, izrādās, devuši necerēti daudz: viņš pamatīgi — nu jau ar nobrieduša cilvēka prātu un acīm ir iepazinis novadu, no kura cēlies, sagājies ar interesantiem cilvēkiem visdažādākajos sabiedrības slāņos, ar bisi rokā izklaiņojis teiksmainos kalnus. Visbeidzot, viņš sācis apjēgt to noslēpumaino cilvēku sabiedrisko attiecību mehānismu, kas pastāv un kustas kā dzīvs, sev pakļaudams, bet citreiz salauzdams atsevišķa cilvēka gribu. Paša neveiksmju ārdēts, ieguvis dzīves rūdījumu un pieredzi, kāda nepieciešama tam, kas izlēmis kļūt par plaša vēriena prozas rakstnieku, tēlot nevis izdomātu dzīvi, bet īstu, nevis konstruētus varoņus, bet patiesus tipus un raksturus, kuru dzīslās tek iesāļas, sarkanas asinis. Viņš vairs nepūlas mākslīgi sapīt sižetus un sāk ar to, ka apraksta savu pēdējo ceļojumu no Urāliem uz centru, kas tais laikos, vilkdamies dienām, pat nedēļām ilgi, bija patiešām nevis brauciens, bet ceļojums un deva iespēju vērot, pārdomāt, secināt. Un nu viņš vairs nebīstas iesniegt sagatavoto materiālu: aprakstus, arī kādu stāstu «biezajiem», tātad nopietnajiem žurnāliem un laikrakstiem. 1881. gads ir noslēdzies veiksmīgi. Augstskolā viņš gan nav ieticis, tomēr paguvis diezgan daudz uzrakstīt, kaut ko jau nodrukājis, kaut ko vēl iesniedzis redakcijām un tagad gaida atbildi, un tad kādu dienu jaunā gada februārī smagi pārbaudītajam un grūti piemeklētajam cilvēkam laime pievērš savu smaidošo vaigu. Pienāk žurnāla «Ustoji» redaktora rakstītā vēstule, kurā paziņots, ka salikšanai nodots tēlojums «Uz Āzijas robežas», kas pirmo reizi būs parakstīts ar pseidonīmu — Sibirjaks. Pēc pāris stundām atnes vēstuli no žurnāla «Delo» redakcijas. Tajā teikts, ka pieņemts publicēšanai tēlojums «Akmeņos», kā arī stāsts, piesolot 80 rubļus autorhonorāra par loksni un izsakot cerību, ka autors arī turpmāk kaut ko piedāvās žurnālam. Bet autors pats, to izlasījis, skurbst aiz laimes. Viņa desmit cīņas, šaubu, brīžam izmisuma pilnos gadus — vainagojis panākums! Viss vakars paiet kā drudzī. Viņš vēlas dalīties priekā ar vēl kādu sev tuvu cilvēku. Tam katrā ziņā vajadzētu būt tēvam, kas no viņa dzīvē tik daudz gaidījis, taču nomiris pievilts. Bet tēva vairs nav. Top vēstule mātei. Labi domāti cēli solījumi jaucas ar grūti slēpjamu dižošanos: «Mana smagā artilērija grauj, un manā tekošajā rēķinā ieplūst pusotra tūkstoša rubļu...» Un: «Tagad es nopelnīšu 80 rubļus dienā, kaut arī ne katru dienu.» Pēc šāda citāta varētu likties: cik rakstnieks alkatīgs, nav nemaz līdzīgs tēvam! Taču īstenībā runa nav par naudu, bet cilvēka prestižu, kas ilgus gadus mīdīts kājām. Un šie astoņdesmit rubļi dienā viņa apziņai vajadzīgi tālab, ka puikas gados dzirdēts: tieši tik daudz saņemot rakstnieks par iespiedloksni, naudu, par kuru nopērkami divi labi zirgi (kaut tēvam trūka līdzekļu pat vienam!). Un tieši tajā brīdī dzima doma: es būšu rakstnieks! Un atkal: ne jau to astoņdesmit rubļu labad, bet prestiža dēļ, izteikta vārdos: «divi labi zirgi». Un nu šos «divus labos zirgus» arī viņš spējīgs nopelnīt dienā, tātad ir kļuvis par īstu rakstnieku!

Tomēr vēstulē, kas nosūtīta mātei tā paša gada aprīlī, i jau saklausāma pirmā vilšanās un šaubas, kuras turpmāk uznāks daudz un bieži, tāpēc ka sacerētāja — pat čakla un talantīga — ceļš mēdz būt ērkšķains. Iecerētie pusotra tūkstoša rubļu negrib doties rokā, apsolīto publikāciju žurnālos vēl arvien nav. Par to, kas jau nodruļ kāts, parādījusies pirmā visai kritiskā atbalss. Jaunajam autoram vajadzēs arvien biežāk sajust, cik cieta ir literārās maizes garoza un cik daudz gan paša dzīvē un dvēselē, gan ārpus paša ir visvisādu šķēršļu un kavēkļu, kas nejauj ieceru ziediem nogatavoties par augļiem. Tomēr visumā šis gads, tāpat kā vairāki nākamie, Maminam, nu jau rakstniekam Sibirjakam, aizrit zem laimes zīmes. Viņš daudz, pat ļoti daudz var rakstīt un raksta. Viņu drukā. Žurnāls «Delo» iespiež «Privalova miljonus», viņa literāro «diplomdarbu», ļaujot nopelnīt 3000 rubļus, kas nozīmē iespēju visai Māmiņu ģimenei pāris gadu bezrūpīgi dzīvot. Saltikovs-Ščedrins savā žurnālā nodrukā romānu «Kalnu ligzda». Pats Saltikovs-Ščedrins, kas toreiz bija sacījis: «Mēs tādus gabalus nedrukājam!» Un tas ir ne mazāks morāiais gandarījums kā doma par «diviem labajiem zirgiem». Uz Jekaterinburgu, kurp Dmit-rijs kopā ar Mariju pēc dažu mēnešu dzīves Maskavā atgriezies, ceļo neskaitāmas vēstules, uz kurām viņš atbild, tādā kārtā turpmāk uzturēdams jo ciešas saites ar metropolēm. 1885./86. gada brauciens uz turieni atnes Maminam pirmo sabiedrisko pagodinājumu: viņu ievēl par «Krievijas grāmatniecības draugu biedrības» īsteno locekli (biedrība pastāvēja pie Maskavas universitātes). Un 1881. gada neveiksmīgais universitātes reflektants piecu turpmāko gadu laikā ar savu rakstnieka spalvu ir izpelnījies godu sēdēt blakus universitātes profesoriem.

Šādu situāciju apcerēdams, viņš ar zināmu pašironijas pieskaņu līdz ar Gogoļa pilsētas priekšnieku iesaucas: «Vai, cik labi būt ģenerālim, sasodīts!» Bet jau citā vēstulē nopūšas: «Ak, šī nedzīvā universitātes zinātne un šī aptūkusī cūcība, un šī svēti naivā gara nabadzība ...»

Paiet vēl kādi gadi — daži ražīgāki un veiksmīgāki, citi mazāk izdevušies, slimību apzīmogoti. Un tad ir atkal dzīves robežpunkts: 1891. gads, kas viņu aizrauj prom no Urāliem, šoteiz uz visiem laikiem. No ikdienas nesaskaņām izaug konflikti, no nejaušas iepazīšanās — aizraušanās, tad mīlestība. Tās objekts ir viena no vietējā teātra talantīgākajām aktrisēm Abramova-Heinriha, arī Marija. Un abiem no Jekaterinburgas nākas aizbraukt. Gan tālab, ka rakstnieks, no honorāriem pārtikdams, ir nokļuvis lielās naudas grūtībās, bet, nonācis Pēterpilī, cer iestāties algotā darbā redakcijā (tas ir oficiālais iegansts). Gan arī tāpēc, ka gaiss pašu pilsētā tiešām kļuvis ne mazāk smacīgs kā savā laikā Ņižņijtagilā.

Uz Pēterpili pārcēlies, viņš ar laiku iekārtojas uz dzīvi dižciltīgajā, bet, pats galvenais, klusajā dārzu un parku pilsētiņā Carskoje Selo. Dzīve metropolē prasa traki lielu naudu, turklāt jaunā sieva gaida bērnu. Tāpēc ir atkal, tāpat kā pirms gadiem desmit, patiesībā — tāpat kā visus šos gadus, kas aizvadīti, rakstnieka maizi ēdot, sūri jāstrādā: jāraksta, jāraksta, jāraksta! Labi, ka no Urāliem vēl paņemts līdzi diezgan daudz literāri noderīgas vielas, kas viņu te, pie Somu līča, baros. Gandrīz vienlaicīgi top divi romāni par diviem spēcīgiem dzinuļiem cilvēku ciltī: pēc zelta un maizes (tā arī romāni nosaukti: «Zelts» un «Maize»), bez tam stāsti, tēlojumi, leģendas dažādiem žurnāliem. Viņš uzraksta dienā pa ceturtdaļloksnei un vēstulē mātei jokodams saka: «Ja man būtu aste, tad es laikam rakstītu arī ar to.» Šīs trakās steigas sekas kļūst acīm redzamas, turklāt vēl šobaltdien. Piemēram, romānā «Zelts» ir daudzas sīkas nesaistes, arī atkārtojumi, ko mūsdienu grāmatizdošanas apstākļos vismaz vērīgā redaktora acs pamanītu un novērstu, bet Mamina-Sibirjaka laikā tādas, kā zināms, trūka.

Un tad jauko cerību debesīm negaidot aizvelkas priekšā melnā nāves ēna: dzemdībās nomirst no tālajiem Urāliem šurp atvestā jaunā sieva, atstādama meitiņu Aļonušku, bet vīra rakstnieka romānā «Zelts», kas tobrīd tuvojas

nobeigumam, parādās maiguma un sāpju pilns novēlējums: «Veltīts Marusei».

Ir vajadzīga bērna zīdītāja, kopēja, virēja, un tēvam rakstniekam atkal ir jāraksta, jāraksta, jāraksta ... Viņa darba apjoms joprojām ir milzīgs: trīs nedēļās desmit loksnes! Bet, ja gadās kaut nedēļu noslimot, ģimenes budžets tūdaļ sāk ļodzīties un krakšķēt. Dēls, dzīvodams galvaspilsētā, tagad mēnesī izdod vairāk nekā kādreiz tēvs, audzinādams četrus bērnus, veselā gadā. Arvien uzmācīgāk sirdi kremt doma, ka nauda nenes cilvēkam kāroto laimi. Savos literārajos darbos viņš to jau daudzkārt uzsvēris, bet tagad arvien mokošāk izjūt pats uz savas ādas. Viņš atceras Krievzemes slaveno vīru — Rubinšteina, Saltikova-Ščedrina, Dostojevska dēlus, tāpat Urālu rūpniecības magnātu Demidovu pēcniekus, «kas visi ir dziļi nelaimīgi cilvēki, kurus nomāc no vecākiem mantojumā saņemtais kapitāls». Pēc trīs gadus ilgas dzīves Pēterpili, pēc trim smaga literārā darba gadiem un sievas pēkšņās traģiskās nāves viņš iegrimst skumjās un smagā melanholijā. «Jā, birst rudens lapas, man atgādinot mana paša rudeni» (teikts kādā vēstulē, turklāt 42 gadu vecumā!). «Esmu daudz piedzīvojis un pārdzīvojis, bet, stingri ņemot, nebija nemaz vērts dzīvot. Ikviens taču beigu beigās nonāk pie atziņas, ka dzīve nav iznākusi tāda, kādai tai vajadzēja būt.. .» Bet kādā citā vēstulē ap to pašu laiku: «Jūsu draugs ... ir gauži slims ... Skumjas, skumjas un vēlreiz skumjas... Jūs pazīstat vienīgi ārpusējo cilvēku, kurš dažbrīd šķiet sajucis prātā, kuru nosoda, rāj un žēlo, bet ir vēl cits, krietni vien labāks, tas iekšējais cilvēks, ko nepazīst itin neviens, arīdzan Jūs. Skumjas... skumjas... Ir tikai divi stāvokļi: darbs un skumjas.» Un tā jau ir no garīgā līdzsvara izsista, līdz nāvei nodzīta cilvēka atzīšanās, kurš cīnās ar pašnāvības domām. Tās uzveikt ļauj rūpes par mazo Aļonušku. «Es viņu bezgalīgi mīlu un trīcu aiz bailēm par katru viņas elpas vilcienu. Bieži skatos un domāju: ak, kas gan viņu sagaida...» (Ja pēkšņi vairs nebūtu apgādnieka.) Rakstnieks uzveic melanholiju, bet Aļonuškai jau šūpulī ielikta garīga nepilnvērtība, un viņas mūžs nebūs garš. Tikai nelaime kļūs redzama vēlāk un palēnām, ļaujot tēvam ar to kaut kā aprast. Meitenei nav vēl ne divi gadi, kad tēvs sācis tai sacerēt pasakas, no kurām izveidosies krājums — slavenās «Aļonuškas pasaciņas». Bet Mamins-Sibirjaks ar to pašu pievienosies bērnu literatūras autoru pulkam. Viņam arī pieder šodien populārais apgalvojums, ka «stāstiņi bērniem liek būt īpaši uzmanīgam, tālab ka bērni ir visprasīgākie ļaudis».

Mazo Aļonušku tagad uzrauga un audzina «ļoti cienījamā Olga Guvalē», kas, gadiem ejot, kļūst par «dārgo tanti Oļu», «mīļo tanti Oļu» (tādas ir dedikāciju dažādās pakāpes viņai dāvinātajās autora grāmatās), bet kopš 1900. gada par rakstnieka oficiālo dzīvesbiedri un tātad Aļonuškas māti. Divi vientuļi, blakus dzīvojoši cilvēki ir apvienojuši savu vientulību, cerēdami to pārvērst par siržu draudzību. Taču rakstnieka dzīves ceļš jau iegriezies septembrī, kur saule vēl spīd, bet koku lapotņu zaļums dzeltē. Savā 52. dzimšanas dienā (Balzaka slimā sirds nespēja izvilkt pat tik ilgi) Mamins-Sibirjaks kā radošs gars jūtas pilnīgi izsmelts. Un viņu atkal nomāc labi pazīstamās grūtsirdīgās domas. «Ja man piedāvātu vēlreiz nākt pasaulē, tad es atbildētu ar laipnu: nē!» Šos vārdus viņš turklāt pasaka paša dzīvības devējai — vecajai mātei.

Krievija ir ierauta karā. Tālajos Austrumos līst krievu cilvēku asinis. Valsts iekšienē briest nemiers, tik plašs un postīgs, ka jūtams pat Carskoje Selo snaudošajos parkos. Bet nogurušais rakstnieks rezignēti prāto: «Runas par jaunajām vēsmām uzskatu par tukšām, tālab ka brīvību nekad tāpat vien nedod, tā ir jāpaņem ar varu.» Bet: «Šo brīvību gaidot, esmu jau kļuvis vecs un tagadiņ raugos nākotnē, necerēdams to jebkad ieraudzīt.» Ma-mins, sešdesmito un septiņdesmito gadu ideju pazinējs un to līdzjutējs, tagad neredz tautā reāla spēka. Viņa skatiens pēc veca paraduma ir pievērsts inteliģencei, bet «pat mūsu inteliģence, nemaz nerunājot par vienkāršo tautu, kā valsts pilsoņi nav nekam derīgi». Taču, kad 1904. gada nogalē revolucionārais noskaņojums galvaspilsētā sit arvien augstāku vilni un «avīžnieki tagad raksta tik droši kā vēl nekad», pat nogurušā rakstnieka vēstulēs ieskanas vārdi: «valsts aplaupītāji» un tamlīdzīgi.

Mūža pēdējā gadu desmitā rakstnieks diezgan daudz ceļo. Viņš apbraukā Kaukāzu, Krimu, viesojas Jaltā pie Cehova, kur satiekas ar Maksimu Gorkiju, brauc pa Volgu, 1903. gadā pēdējo reizi ciemojas (jā, nu jau vairs

vienīgi ciemojas) pie savējiem Jekaterinburgā. Pa starpām slimojis, lauzis nelaimīgā kārtā roku, pēc pāris gadiem — kāju. Pastāvīgi dzīvodams Carskoje Selo, viņš pat varējis atļauties tādu greznību kā pavadīt vasaras pie Somu līča — vasarnīcā. Tomēr četrdesmit gadu vecumā zaudētā laimes sajūta tā īsti nekad nav atgriezusies viņa aizlauztajā sirdī. Viņš jūtas lasītāju un kritikas aizmirsts, nesaprasts, vientuļš. Dusmojas, tāpat kā mūsu Blaumanis, par dekadentu ākstīšanos revolūcijas pēclaikā. Vēl arvien atgriežas domās pie zaudētās Aļonuškas māmiņas, skumst pēc mūžībā aizgājušās vecās paaudzes, par saviem laikabiedriem, kuru rindas kļuvušas retas. Pats brīnās par to, ko kādreiz spējis un varējis. «Kļūst savādi ap sirdi, kad atceros, ka esmu savā laikā uzrakstījis «Pri-valova miljonus», «Maizi» un pārējos romānus... Laiks kaut kā dīvaini sarucis ...»

1910. gadā dziļā vecumā nomirst rakstnieka māte. Jau pirms gada nebūtībā aizgājis viņa dzīvespriecīgais, vēl pajaunais brālis, Pēterpils advokāts Vladimirs Mamins, Otrās Valsts domes loceklis. Nākamais gads izrādās liktenīgs rakstniekam pašam. Notiek asiņu izplūdums smadzenēs, iestājas paralīze, kas piesaista viņu pie gultas. Mazā vēstulītē kādam autogrāfu vācējam viņš ir uzrakstījis testamentāros vārdus: «Visu, ko esmu pratis un spējis pateikt, esmu jau pateicis savos literārajos darbos, kurus savācot vienkopus, sanāktu gandrīz 100 sējumu, bet izdoti ir kādi 36. Nākotne nav zināma, un tāpēc par darbu nākotnē nezīlēju.» Stāvoklis kļūst jo dienas jo ļaunāks. Ir kaut kā novilkts līdz sešdesmitajai dzimšanas dienai. Pienāk apsveikumi no tuvienes un tālienes, labas veselības novēlējumi, taču maz kas no visa tā aizsniedz mirēja aizmigloto apziņu. Nedēļu vēlāk bezcerīgā novembra naktī pārstāj pukstēt stiprā un reizē pārsteidzoši jūtīgā un vājā urālieša sirds. Nāve pavelk formālu svītru zem bilances, kas jau pirms tam noslēgta. Bet uz mirušo no portretu rāmjiem skumji un domīgi noraugās divi, jau pirms viņa aizgājušie, tie, kuriem viņš savā cilvēka un rakstnieka mūžā būtu gribējis līdzināties: tēvs Narkiss Mamins un Ļevs Tolstojs.

Mūsu priekšā ir Mamina-Sibirjaka romāni «Zelts» un «Privalova miljoni», dažā ziņā atšķirīgi, bet vispārīgos vilcienos līdzīgi un raksturīgi autora spalvai. Turklāt «Privalova miljonu» tapšana ir ļoti cieši saistīta ar viņa grūto, sarežģīto ceļu uz literatūru. Kā vērtēt nepiedzīvojuša divdesmitgadīga Pēterpils studenta nodomu sacerēt lielu trīsdaļīgu romānu par kādas Urālu topošās rūpniecības magnātu dzimtas augšupeju, tās izviršanu un degradāciju divu gadsimtu ietvaros? Kā dzīves pieredzes faktora nenovērtēšanu prozas rakstnieka darbā, savu spēku pārvērtēšanu vai naivu tieksmi atdarināt gadsimta vērienīgos prozaiķus? Bet, no otras puses, spožā, augstu virs galvas vizošā vadzvaigzne bijusi tā, kas jaunajam cilvēkam nav ļāvusi apmaldīties dzīves labirintā. Un beigās aizvadījusi lidz ilgotajam mērķim. Pēc desmit gadu ilgām pūlēm (protams, ar īsākiem vai garākiem pārtraukumiem) no iecerētā trīsdaļu romāna bija iznācis viens, pats pēdējais, kas hronoloģiski skāra autora dzīves gadus, tātad zināmā mērā balstīts uz paša novērojumiem un iegūto pieredzi. Uzrakstītajā romānā Privalovu dzimtas augšupejas laiks ir vairs tikai kaut kur tālā miņā, arī izviršanas un krišanas laikmets pieder priekšvēsturei, kamēr fabu-liskais risinājums sākas ar brīdi, kad trešās ģenerācijas pārstāvis, senču bagātības atlieku mantinieks, trīsdesmit gadus vecais Sergejs Privalovs, pabeidzis metropolē izglītošanos, atgriežas dzimtajos Urālos. Pa galvu tam jaucas jaunā tipa inteliģenta domas par netaisnību, ko viņa nežēlīgie priekšteči nodarījuši vienkāršajai tautai, kā arī miglaini plāni izlabot netaisnību. Sis jaunais Privalovs nenodarbosies ne ar zelta meklēšanu, ne rūdas rakšanu un kausēšanu, viņš būvēs dzirnavas, lai nodrošinātu ļaudīm maizi. Šodien mēs zinām: tās bija narodņiku vēsturiski kļūdainās idejas. Un, tā kā Privalovā ir diezgan daudz no autora paša maigās pakļāvības un rīcības nenoteiktības. tad reizēm kritika, visnotaļ redzēdama darba varonī autoru, tam kļūdaini piedēvējusi arī varoņa politiskos maldus: narodņicismu. Taču īstenībā bija gluži otrādi: rakstnieks romānā pārliecinoši parāda sava varoņa naivo uzskatu sabrukumu dzīves realitātes priekšā.

Bet Sergejs Privalovs ir tikai formālais galvenais varonis. Savas pasivitātes un rīcības nenoteiktības dēļ viņš

nav spējīgs virzīt romāna smago, sarežģīto mehānismu. Kā kritika pareizi norādījusi, romāna īstais varonis, tā virzošais spēks ir tieši «Privalova miljoni» — kapitāls, kaut gan konkrētajā gadījumā arī šie miljoni izrādās vienīgi mirāža, rēgs, izlaupāmi un jau izlaupīti, kā tas noskaidrojas vēlāk. Bet rēgainā spēka gaismā iegūst dzīvīgumu un kustas tādas pašas rēgainas būtnes — Urālu apriņķa pilsētas Uzlas (tajā nav grūti saskatīt Jekate-rinburgu) tā saucamās «augstākās sabiedrības» pārstāvji, rēgainas un tai pašā laikā visai raksturīgas laikmetam un vietai: kroņa ieceltais lielā uzņēmuma aizbildnis Ļahov-skis, bailīgs nelietis, turklāt patoloģisks skopulis, kas bailēs trīc kaut ko pazaudēt no nejauši iegūtās bagātības, Polovodovs, arī aizbildnis, turklāt augsts zemstes goda priekšnieks un vietējās bankas direktors, gatavs mantiskā stāvokja saglabāšanas labad upurēt sievas godu, Verjov-kins, tipisks sava laika un aprindu sašķobītās morāles iemiesojums, Ivans Jakovļičs — profesionāls kāršu šulers, Zaplatina ar smieklīgi pompozo vārdu — Hionija, kura drīzāk ir hiēna, kas ar skaudības pilnām acīm blenž uz augstākās sugas plēsoņu dzīrēm. Un tad vēl daži Sergeja Privalova tipa, tikai vairāk samaitāti un pēc rakstura vēl nevarīgāki jauni cilvēki, piemēram, Ļahovska dēls Dāvids un Bahareva dēls Viktors, par kuriem autors saka: «Dāvids bija tāds pats memmesdēliņš kā Viktors Vasiļjičs; šie jaunie cilvēki jautri mina vienu kopīgu taku, un abos vienādā mērā bija paralizēta pati dārgākā cilvēka īpašība — griba, raksturs. Viņi nebija ne Jauni, ne muļķi, ne nelieši, bet kuru katru mirkli varēja būt ir viens, ir otrs, ir trešais tieši rakstura trūkuma dēļ.»

Laikmeta ideju (gan visai neskaidri formulētu) spārnots, bet ar stipru gribu apveltīts izrādās Maksims Loskutovs, kurā samīlas gan eksaltētā un tēva izlutinātā Zosja Ļahovska, gan nopietnā, arī ar jaunajām idejām «inficētā» Nadežda Bahareva. Rakstnieka attēlotās mājas viesības ievērojama vīra namā, pārtikušu ļaužu ārstēšanās vai atpūtas apmetne laukos, plaši pazīstamais Irbitas gadatirgus ir vide, kurā atraisās un atklājas zināmu aprindu ļaužu kaislības, vājības, viņu pseidotraģēdijas. Atzīmējama, pat apbrīnas vērta šķiet autora māka iesaistīt kustībā šo daudzgalvaino rēgu pasauli. «Privalova miljoniem», darbam, pie kura strādādams Mamins, kā viņš pats atzinies, mācījies grūto rakstnieka amatu, protams, ir arī savi trūkumi. Sergejs Privalovs, kura izpratne par lieliem darījumiem un mahinācijām, neraugoties uz iegūto speciālo izglītību, izrādās visai primitīva, protams, nespēdams pacelties pāri autora paša saprašanai šai jomā, romānā izskatās bezpalīdzīgs, dažkārt nožēlojams. Arī viņa mīlestības piedzīvojumi un nedienas īsti neatbilst metropoles audzēkņa līmenim. Turklāt romānā vietām jaušama autora žurnālista gaitās mantotā tieksme izdabāt publikas gaumei. Ar to varbūt izskaidrojama romāna, kurā visumā dominē tumšas krāsas, neatbilstoši gaišā un izlīdzinošā izskaņa.

Romāns «Zelts» jau ir uzrakstīts ar pieredzējuša meistara roku. Te autryu pašu it kā vairs nemana, bet literārie tēli dzīvo un darbojas atbilstoši iedalītajai lomai, daudzi no viņiem iet pretim traģiskam galam. Un vēl: šai darbā nav pat formāla galvenā varoņa, bet īstais varonis nosaukts romāna virsrakstā — «Zelts». Tēma būtībā ir gluži tāda pati kā «Privalova miljonos»: naudas vara pār cilvēku likteņiem. Tikai rēgaino «miljonu» vietā tagad visu laiku runa ir par saredzamo, iztaustāmo un sveramo bagātības etalonu — zeltu, ko iegūst gar Urālu strautiem vai izrok no zemes dzīlēm. Deviņpadsmitā gadsimta otrā puse ir laiks, kad planētu krata zelta drudzis. Zeltu meklē un atrod Kalifornijā, Aļaskā, Austrālijā, protams, arī Krievijā — Urālos un vēl labi tālu aiz tiem. Rodas atbilstoša beletristika, bieži vien apromantizēti mīti, kuros darbojas pārcilvēcīgi panesīgi un drosmīgi ļaudis, kas ar rokas sietu kāda strauta gultnē pieskalo veselu maisiņu dzelteno zelta graudu, bet pēc tam, atgriezušies apdzīvotajos centros, vai nu nododas uzdzīvei, tiek aplaupīti, apkrāpti, nogalināti, vai uzsāk lielo biznesu. Mamina-Sibirjaka romāns norauj romantikas plīvuru zeltraču darbam. Te nedarbojas supermeni, bet no dzimtniecības vai zaldātu dzīves nesen atbrīvotie ļautiņi un viņu pirmās paaudzes pēc-nākamie, kas ir ciešā atkarībā no zelta raktuvju kompānijas. Un pat tad, kad zeltu atļauts meklēt uz savu roku ikvienam, kas spējīgs samaksāt kronim noteikto nelielo zemes nomu, nepiepildās cerētais uzplaukuma brīnums. Ātri uzrodas sīka mēroga saimnieki, bet, kur saimnieki, tur, dabiski, jābūt arī kalpiem. Un pat strādnieku artelī, kas, pēc narodņiku domām, šķita perspektīva, progresīva, turklāt demokrātiska ražošanas vienība, ātri ielavās blēži un plēsoņas, izvirzās nākamie «saimnieki».

Romāns «Zelts», tāpat kā vairāki citi Mamina-Sibirjaka literārie darbi, ir apaudzis ar reālām, pat etnogrāfiskām detaļām, kas tomēr grodi ievītas sižetiskajā audumā. Tā ir gaņdrīz mācību grāmata sava laika zelta ieguves jautājumos, un tulkojot vajadzēja piemeklēt latviešu valodā trūkstošo terminoloģiju.

«Zeltā» zelts ir grūti iegūstams metāls, bet iegūts nespēj pavērst uz labo pusi cilvēku likteņus: nevar atdot večukam Kiškinam zaudētos dzīves gadus, iedot vējagrābslim Miļņikovam rimtu vīra prātu vai padarīt tumšu dziņu urdīto garīgi mazattīstīto Matjušku par solīdu uzņēmēju.

Ja vaicājam, vai rakstniekam izdevies pārliecinošāk, ticamāk attēlot augstāko sabiedrību «Privalova miljonos» vai zemākos slāņus «Zeltā» (viņš pats īsti nepieder ne pie vieniem, ne otriem), priekšroka, liekas, dodama «Zeltam». Lasītāja ieguvums ir lieliskā tipu galerija, tādi tēli kā vecais šteigers Zikovs, kā Kiškins, Jastrebovs, Jermoška, vecmāmuļa Lukerja, Pjotrs Vasiļjičs, Miļņikovs. Turklāt jāpiezimē — Mamina-Sibirjaka negatīvie tēli parasti nekad nav no dzimšanas ļaundari. Par tādiem viņus padarījis zemais garīgās attīstības līmenis un jau autora paša pieminētā rakstura vājība, tik ļoti piedabīga attiecīgā laikposma krievu literatūras un, jādomā, arī reālās dzīves cilvēkiem. Šai ziņā Miļņikovs kļuvis gandrīz vai par klasisku negatīvo tēlu. Tāpat allaž interesantas ir rakstnieka notēlotās sievietes. Viņas nav fanātiķes, nav mēdejas, fūrijas, bet strādīgas, ģimenei pakļāvīgas būtnes. Nadežda no «Privalova miljoniem» un Feņa no «Zelta», liekas, ir cienīgas ieņemt vietu krievu sieviešu skaistāko literāro tēlu galerijā.

Vēl jāpiebilst, ka, savam laikmetam visai raksturīgās nežēlīgās sadzīves ainas un negatīvos raksturus atainodams, Mamins-Sibirjaks kā rakstnieks pats aizvien bijis saudzīgs. Viņš netīksminās un nešausmina lasītājus ar slepkavības vai pašnāvības ainām, bieži par notikušo pavēstīdams retrospektīvi.

Mamins-Sibirjaks kā cilvēks un rakstnieks pārlieku mīlēja savu tautu, lai varētu noklusēt tās kļūdas un maldus. Šīs pašas mīlestības dēļ viņš nav kļuvis pret savējiem patoloģiski ļauns.

Rakstniekam dzīvam esot (un pat vēlāk), par viņa vietu krievu literatūrā dzirdēti vispretrunīgākie spriedumi. Viņu augstu vērtējuši dižākie laikabiedri Gorkijs un Cehovs.

Bet nav trūcis arī nopēlumu. Te pieminēsim pāris, savas aplamības dēļ varbūt spilgtākos: Mamins-Sibirjaks naturālists un pesimists — Zolā atdarinātājs Krievijā (to apgalvoja tie, kuru sirds bija sava laika «smalkās» literatūras pusē), vai arī — etnogrāfs, novadliterāts, citiem vārdiem sakot, uebeletrists (tāpēc ka rakstīja par attālu novadu, turklāt ar visām šī novada reālijām un etnņgrā-fiskajām detaļām). Šai sakarā mazliet skumji šķiet viņam draudzīgā Antona Cehova vārdi, teikti gadsimtu mijā: «Mamins pieder pie tiem rakstniekiem, kurus pa īstam sāk lasīt un cienīt tikai pēc viņu nāves.» Un tā tas arī noticis. Jo astoņdesmito un deviņdesmito gadu literārajai garšai viņš patiešām varēja likties «nesmalks», kamēr Piektajam gadam — atpalicis, bet pirmās revolūcijas pēc-laikā, dekadentisma triumfa laikā — vecmodīgs. Starp citu, tāds bija arī Blaumaņa klasisko lugu liktenis, kad tās gadsimta sākumā pirmoreiz parādījās uz latviešu skatuves: «smalkajai» sabiedrībai — «nesmalkas», laucinie-ciskas, bet progresīvi domājošām aprindām — atpalikušas no laika gara.

Literārās, tāpat kā cita veida modes ir laika gaitā allaž mainījušās. Bet nemirstīga paliek dzīves patiesība, kuru rakstnieka talants pratis pārvērst par mākslas patiesību. Tā spēj par attiecīgo laikmetu pastāstīt nākamajām paaudzēm daudz vairāk nekā kinohronika vai precīza dokumentāla fotogrāfija. Šī patiesība jūtama arī visos Mamina-Sibirjaka labākajos literārajos darbos.

Bet rakstniekam pārmestais «novadnieciskums» vēlāk radis sekotājus, ienesdams jaunas spirgtas vēsmas arī mūsdienu krievu padomju literatūrā. Šukšina, Rasputina vai Astafjeva vārdi šodien vairs neprasa īpaša ieteikuma.

Paulis Kalva

SATURS

5

ZELTS*. Tulk. P. Kalva 289

PRIVALOVA MILJONI. Tulk. E. Niedra 690

Kalva P. RAKSTNIEKA BALSS,

VIŅA NOIETAIS CEĻŠ

t© Tulkojums latviešu valodā, «Liesma», 1980

1

Zelta raktuvju meistars (tulk.).

2

1 zolotņiks — apmēram 4 grami zelta (tulk.).

3

1 grivna — 10 kapeikas (tulk.).

4

Nevienlīdzīgām laulībām (Iranču vai, aut.).

5

Vīnogu vīns (īuī/t,).

6

Denunciants, i2fipiegotājs (tulk.).

7

Mana mazā kaziņa (frunču vai).

8

Mana maziņā (franču vai.).

9

Augsta dāma [iranču vai.).

10

Sudrabaini pelēks (Iranču vai.)«

11

Augstākā sabiedrība (hanču vai.).

12

Naiva, vientiesīga (Iranču vai.).

13

Svainis (frunču vai).

14

Dzīves veids (latīņu vai.).

15

Viesības (Iranču vai).

373

16

Asprātības (franču vai.).

17

Viņa ir tik nevainīga,

Ka nezina gandrīz nekā . * • [Franču vai,)

18

Saruna divatā (Iranču vai.).

19

Naudas jautājums (franču val.)<

20

Šedevrs (franču vai.).

21

Indiešu cepure angļu val.).

22

Konkurss jeb maksātnespēja, t. i., parāda prasītāju sanākšana, lai izdalītu bankrotējušā veikalnieka mantu. (Red.)

23

Rets eksemplārs (latīņu vai,).

24

Pa lielākai daļai (franču vai).

25

Cilvēks cilvēkam — vilks (latīņu vai.).

26

Pretim, pretimstāvētājs (Iranču vai).

27

Kristus asaras (latiņu vai).

28

Satikšanas (franču vai.).

29

Kundzes (franču vai.).

30

Visām pārējām (itāliešu vai).

31

Izpriecas brauciens (franču vai).

32

Zelta jaunatne (iranču vai).

33

Izrāde beigusies (itāliešu vai.).

34

Veikls triks (Iranču vai.).

35

Uz piepi asī jumu (franču vai).

36

Trijatā (franču vai).

Content

Mamins-Sibirjaks Dmitrijs Zelts; Privalova miljoni

Zelts

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

PIEKTĀ DAĻA

Privalova miljoni

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

PIEKTĀ DAĻA

RAKSTNIEKA BALSS, VIŅA NOIETAIS CEĻŠ

SATURS

1