Grīva Žanis

Zemes Bērni

Žanis Grīva

Zemes Bērni

PIRMĀ GRĀMATA

.

I

Girts Gavars steidzās, lai nenokavētu seansu. Kailo galvu cepināja tveicīgā augusta saule, un tikai tur, kur kāpu cekulainās priedes atkāpās sānis un pašķīra vietu celiņam, kas veda uz pludmali, sejā iesitās patīkami vēsā jūras elpa. Nogriezies no šaurā Dzintaru prospekta kinoteātra dārzā, Ģirts izvilka kabatas lakatiņu, noslaucīja nosvīdušo pieri un sparīgi piegāja pie kases lodziņa.

— Lūdzu vienu biļeti!

— Uz kādu seansu?

— Uz šo pašu.

— Biļešu nav.

— Nav? — Ģirts īgni atrūca. — Vai tiešām vienu nevarētu?

— Es jums sacīju — nav, — atskanēja vēsā kasieres balss.

Tanī brīdī viņam blakus nostājās gadus divdesmit piecus veca sieviete vieglā puķainā kleitā, ar baltām zanda-lēm kājās. Viņa uzsmaidīja kasierei un jautāja:

— Ilona, vai kāda biļete ir?

— Mīļā Dagmāra, nav. Ļaudis skrien kā traki. Tu taču no sanatorijas varēji piezvanīt.

— Neiedomājos. Un tiešām nav?

— Tikai uz nākamo seansu. Man te kaut kas rezervēts izpildkomitejai. Varu vienu iedot.

— Labi, dod to pašu, — par Dagmāru uzrunātā apmierināti noteica, pacēla mazu baltu rokassomiņu un sameklēja naudu.

— Tad jau dodiet arī man, — Ģirts palūdza un izvilka no neilona virskrekla krūšu kabatas jūrnieka apliecību. — Lūdzu, esmu jūrnieks. Parasti jūrniekiem visur dod priekšroku.

— Kas tad tā par privileģētu šķiru! — Kasiere iesmējās un papurināja sprogaino galvu, nemaz nepaskatīdamās uz puiša personas apliecību.

— Tomēr, tomēr, — Ģirta balsī ieskanējās lūgums. — Jūrnieki tik reti ir krastā.

Dagmāra ar līdzcietīgu smaidu noraudzījās neatlaidīgajā puisī.

— Ilona, nu iedod! Vai tev žēl?

Kasiere nopūtās, noplēsa un pasniedza biļeti.

— Bet citreiz biļetes iegādājieties laikus. Tik daudz iebraucēju, vasarnieku. Saprotiet paši.

— Es jau saprotu, — saņemot biļeti, sacīja Ģirts un pievērsās Dagmārai. — Liels paldies par palīdzību. Bet, jums Ilona, es nākošreiz, atgriežoties no ārzemēm, atvedīšu kādu suvenīru.

Kasiere iesmējās.

— Visi sola, un visi aizmirst. Vai tad vīriešiem var ticēt? It sevišķi jūrniekiem. Vislielākie krāpnieki un meļi pasaulē.

— Vai jums tādi gadījušies?

— Man pašai ne, bet ir dzirdēts.

— Izrunāts. Godīgāku cilvēku par jūrniekiem pasaulē nav, — Ģirts mēļoja.

Pa to laiku kinoteātrī jau bija sācies seanss. Līdz nākamajam vajadzēja gaidīt vairākas stundas. Ģirts nezināja, kur pa šo laiku likties, un ievēroja, ka arī Dagmāra bezmērķīgi raugās apkārt. Pāri ielai dārza kafejnīcā zem raibajiem saulessargiem bija redzami vairāki brīvi galdiņi, un Ģirts iedomājās viņu uzaicināt uz turieni. Dagmāra uzaicinājumu labprāt pieņēma, piebilzdama:

— Ko lai citu dara? Steigdamās sanatorijā aizmirsu grāmatu.

Viņi apsēdās pie apaļa galdiņa saulessarga ēnā. Ģirts neveikli sacīja:

— Būsim pazīstami. Mans vārds ir Ģirts Gavars.

Sieviete pasmaidīja.

— Manējo jūs jau laikam dzirdējāt? Dagmāra Smildziņa.

— Ļoti patīkami. Vai jūs sanatorijā atpūšaties?

— Nē, strādāju.

— Vai drīkstu zināt — par ko?

Nav nekāds noslēpums, — viņa atbildēja un iesmēlās. — Bet labāk uzminiet.

— Par direktori?

Dagmāra iespurdzās smieklos.

— Vai tad es tāda izskatos?

— Par medmāsu?

— Jau tuvāk.

— Nu tad par dakterieni.

— Trāpījāt naglai uz galvas.

— Bet es esmu jūrnieks.

— Kapteinis?

— Nē, tikai stūrmanis, — Ģirts atzinās. — Uz tirdzniecības kuģa. Nesen atgriezos no Āfrikas un nokāpu krastā. Atvaļinājumā.

— Bet es domāju — kapteinis. Jums tādi plati pleci.

— Ir kapteiņi arī ar šauriem.

— Vai jūs dzīvojat Jūrmalā?

— Tikai vasarā.

— Tepat Dzintaros?

— Jā. Tēvam kopējā vasarnīcā piešķirta viena istabiņa ar verandu.

— Tāpat kā man, — smaidīdama sacīja Dagmāra.

— Viena istabiņa ar balkonu un mazu tornīti. Bet es īrēju no privātiem. Maksā dārgi, toties ir labi. Sanatorijas teritorijā es nemūžam nedzīvotu. Tur nav miera. Vasaras sa-natornieki parasti ir trokšņaina un uzbāzīga tauta. Un ar visiem jābūt mūžīgi laipnai. Apriebies. Cits piedzeras kā sivēns un piesienas...

— Vai tad jūs nemaz nedzerat?

— Dzeru, bet nepiedzeros.

— Es jau domāju! — Ģirts iesaucās. — Dakteri iesāk ar spirtu, bet pēc tam met iekšā visu.

— Es spirtu nekad neesmu mēģinājusi, — viņa sacīja un nodrebinādamās enerģiski pakratīja tumšās matu sprogas.

— Tīru spirtu nekad.

— Bet konjaku? — Ģirts jautāja.

Dagmāra brīdi vilcinājās ar atbildi, it kā pārdomādama, sacīt patiesību vai ne, un beidzot atzinās:

— Konjaku, jā. Un sauso vīnu arī.

— Tādā gadījumā ņemsim konjaku ar kafiju. Esat ar mieru?

— Lai notiek, — Dagmāra piekrita. — Bet tikai drusku, vienu glāzīti.

— Jūs runājat kā ārzemēs, — Ģirts ironizēja. — Pie mums jau pa glāzītei nevar dabūt. Jāņem vai nu piecdesmit, vai simt gramu. Cita mēra bufetēs nav.

— Labi, — Dagmāra piekrita. — Jūs varat dzert vairāk, jums atvaļinājums. Bet man vēl pievakarē jāpastrādā.

— Darbs nav zaķis, neaizbēgs, — sacīja Ģirts un pamāja oficiantei. — Varbūt paņemsim arī kādu kafijas maizīti?

— Ja vēlaties — lūdzu! — Dagmāra atbildēja, ar brūnajiem pirkstiem sakārtodama nepaklausīgos matus. — Es nesen paēdu pusdienas.

— Tas nekas, — Ģirts teica. — Drīz būs launaglaiks.

Oficiante pieņēma pasūtījumu un aizgāja. Sarunas pārtrūka, un iestājās nepatīkams klusuma brīdis. Likās, ka abi ir samulsuši no negaidītās iepazīšanās un tagad meklē vārdus, ko sacīt. Bet varbūt tā bija kautrība, kas dažreiz pārņem cilvēkus, kuri viens otram patīk, bet par šīm jūtām ne viens, ne otrs vēl nav skaidrībā. Dagmāra bija slaida auguma, ar lielām, nemierīgām acīm, kas visu laiku it kā kaut ko meklēja. Atturīgi nokrāsotās lūpas smaidīja, un nezin kāpēc Ģirts iedomājs, ka tās varbūt smīn par viņu. Viņš nezināja, ko sacīt, tad pēkšņi, paskatījies uz Dagmāras rokām, ko līdz pleciem sedza vienmērīgs saules iedegums, jautāja:

— Jūs laikam katru dienu sauļojaties? Jums ir tik brūna seja un rokas.

Dagmāra pavīpsnājusi pacilāja kailās un brūnās kājas.

— Jā. Es vasaru izmantoju, kā nākas. Citādi nebūtu vērts dzīvot jūrmalā.

— Vai drīkstu zināt, kurā vietā jūs sauļojaties? — Ģirts jautāja.

Dagmāra paraustīja plecus.

— Man nav noteiktas vietas. Kā kuro reizi. Tikai ne pie savas sanatorijas. Tur uz sauļošanās krēsliem un gultiņām vārtās mani slimnieki. Šad tad es viņiem pārbaudu pulsu. Cilvēki, gribēdami par katru cenu drīzāk un labāk iedegt, bieži vien pārspīlē. Bet pati sauļojos un peldos, cik tīk. Visbiežāk Dzintaros, vannu iestādes tuvumā.

— Arī es tanī vietā dažreiz peldos un sauļojos. Kā tad jūs neesmu redzējis?

Laikam tāpēc, ka mani nepazināt. Skaistās dienās pludmale sētiņ piesēta ar cilvēkiem. Ko tur var ieraudzīt.

Oficiante atnesa pasūtījumu, un Ģirts tūlīt samaksāja. No mazās karafītes viņš ielēja glāzēs konjaku un teica:

— Uz iepazīšanos!

Dagmāra palocīja galvu un ar brūnajiem pirkstiem pacēla glāzi.

— Uz to var.

— Pro! — sacīja Ģirts un vienā rāvienā izdzēra. Dagmāra glāzi tikai mazliet pielika pie lūpām un tūlīt novietoja atpakaļ uz galdiņa. Tad viņi nogaršoja kafiju. Ģirtam tā šķita pārāk vāja un pliekana.

— Kas tā par lietu — Jūrmalā nekur nevar dabūt labu kafiju! Šī jau ir īsta susla.

— Mums sanatorijā gatavo stiprāku, bet arī nekur neder. Es kafiju mājās vāru speciālā aparātā. Tad iznāk garšīga.

— Vai drīkstu cerēt, ka jūs mani kādreiz pacienāsit? — Ģirts jautāja, un Dagmāra atbildēja:

— Kāpēc gan ne. Ja tikai gadīsies nopirkt labas pupiņas.

— Tās es jums iedošu! — Ģirts iesaucās. — Man vēl mājās ir vedums no Āfrikas. Vai dzirnaviņas jums ir?

— Bez šaubām.

— Tad viss kārtībā, — apmierināts noteica Ģirts un ielēja konjaku. — Bet jūs jau gandrīz nemaz neesat dzērusi.

— Pietiek, — viņa sacīja un ar plaukstu aizsedza glāzi. — Man taču vēl jāstrādā.

— Nu labi, ko lai ar jums dara, — Ģirts noteica un izdzēra. Viņam kļuva ap sirdi pavisam labi. Pirmā acumirkļa mulsums no negaidītās iepazīšanās bija pārgājis, un viņš tagad jutās tā, it kā ar Dagmāru Smildziņu būtu saticies jau agrāk. Ģirts paskatījās rokas pulkstenī un, ieraudzījis, ka līdz seansa sākumam ir vēl stunda laika, ieminējās: — Man ir priekšlikums aiziet līdz pludmalei.

Viņi atstāja neapēstās maizītes un pusizdzerto kafiju, piecēlās un lēnā gaitā soļoja uz jūras pusi. Aiz zaļajām priežu galotnēm mirdzēja tveicīgā augusta saule, šad tad iemezdama gājēju sejās pa zibošam staram. Celiņš starp brūnajiem priežu stumbriem kļuva šaurs, viņi vairs nevarēja soļot blakus, tāpēc Ģirts palika iepakaļus. Visu laiku viņa acu priekšā kā sapnī kustējās Dagmāras melno matu mākonītis, viņas sportiskais augums, ietērpts īsā un puķainā kleitā, un saulē iedegušās kailās kājas baltajās zan-dalēs. Kāpās no jūras uzvēdīja vēsa vēja pūsma un pierastā ūdeņu smarža.

Aiz kāpu pārejas atklājās saules apmirdzētā zeltainā pludmale un mierīgais, bezgalīgais jūras klaidums. Abi kā sarunājuši reizē apstājās un brīdi noraudzījās šajā skaistumā, kas mūžam valdzina un nekad neapnīk.

— Vai iesim lejā? — jautāja Dagmāra, un Ģirts atbildēja:

— Iesim!

Dagmāra norāva no kājām zandales, pa slīpajām dēļu laipām noskrēja lejā un iejuka ļaužu drūzmā. Viņa skrēja kā jauna meitene — strauji un viegli, un Ģirtam jau šķita, ka viņš viņu pazaudēs. Bet krastā Dagmāra, iebridusi līdz lieliem ūdenī un ar kāju plunčādamās, gaidīja un, kad viņš pienāca, pacilātā balsī stāstīja:

— Ģirt, ja jūs zinātu, cik silts ūdens! Pēcpusdienās ūdens vienmēr siltāks nekā no rītiem. Žēl, ka man nav līdzi peldkostīma.

— Nekas, Dagmāra, gan paspēsim.

Viņš to sacīja tādā balsī kā draugs draugam. Bez vārdiem saprazdamies, abi reizē pagriezās uz Dzintaru vannu iestādes pusi, kas tālumā tupēja uz kāpas slīpuma starp priedēm kā veca, pelēka sieva. Uz krastu cits pēc cita skrēja mazi vilnīši un skūpstīja Dagmāras brūnos lielus. Miklajā krastā bērni būvēja cietokšņus un pilis. Žilbinošajās pludmales smiltīs brūni stāvi, muskuļoti puiši un spriganas meičas, sastājušies apļos, spēlēja rokasbumbu, bet tālāk, pamezdami gaisā maizes gabaliņus, bariņš vasarnieku baroja kaijas. Rijīgie putni, nejauki brēkdami, veikli satvēra gaisā uzmesto ēsmu un steidzīgi aizbēga jūrā, lai kāda cita kaija to neatņemtu.

Tā klīzdami, viņi sasniedza jūrā iebūvētās laipas, pie kurām mierīgās dienās peldviesus vizināšanai uzņēma motorlaivas.

— Vai nepabrauksimies? — Ģirts jautāja. — Mums vēl ir vairāk nekā pusstunda laika.

— Labi, — Dagmāra piekrita, un Ģirts steidzās pa laipām uz priekšu, lai aizņemtu tikko piebraukušo slīdlaivu. Pirmais ielēcis laivā, Ģirts apņēma Dagmāras vidukli. Viņa

I »ieturējās pie Ģirta pleciem un ļāva sevi iesēdināt laivas mīkstajā sēdeklī.

— Man bail, — viņa čukstēja, kad ierēcās motors un slīdlaiva kā bulta šāvās uz priekšu. — Es vēl nekad neesmu braukusi jūrā. Tālu nebrauksim, jā? Varbūt tepat gar krastmalu. Redziet, tur zem tās ievas pie vannu iestādes es parasti sauļojos. Tur ir mana vieta ... Ģirt, palūdziet, lai mūs tālu neved, man bail.

— Kas te ko bīties? — Ģirts brīnījās. — Aizbrauksim līdz selgai, vēl ir laiks. Un tad jūs redzēsit, cik no turienes ir brīnišķīgs skats uz piekrasti.

— Vai mūs neapgāzīs? — viņa baidījās.

— Kas mūs var apgāzt? Reņģes? Viļņu taču nav.

— Kā tad nav! Vai jūs nejūtat, ka laiva šūpojas!

— Tas nav no viļņiem. Jūra elpo. Pilnīgi mierīga jūra nekad nav. Tāpat kā cilvēks.

Dagmāra pamazām kļuva drošāka. Viņas sejā atplauka smaids, bet melnās acu zīles savādi mirdzēja.

— Es nesaprotu, kā jūs, jūrnieki, varat pierast pie vētrām un viļņiem, — Dagmāra brīnījās.

—t Cilvēks pie visa kā pierod, — Ģirts atbildēja. — Mums uz kuģa nesen sāka strādāt jauns dakteris, tikko pabeidzis medicīnas institūtu. Sākumā mocījās ar jūras slimību un laida pār kanti. Bet tad pamazām pierada.

— Es gan nevarētu! — Dagmāra iesaucās.

Ģirts iesmējās.

— Man šķiet, ka jūs jau esat pieradusi. Jums taču vairs nav bail?

— Nē, bail man vairs nav. Tagad man ir labi, pavisam labi.

— Nu redzat, — Ģirts apmierināts noteica un palūdza motoristu pagriezt laivu uz selgas pusi, kur pie apvāršņa peldēja zvejas traleris. Drīz viņi to sasniedza, apbrauca mazajam kuģītim apkārt un devās atpakaļ uz krastu.

— Savādi, — ierunājās Dagmāra. — Esmu uzaugusi zvejnieku ģimenē, bet pie jūras neesmu pieradusi.

— Vai jūsu tēvs ir zvejnieks? — Ģirts brīnījās.

— Kādreiz bija, — stāstīja Dagmāra, — bet sen jau vairs nezvejo. Tagad vada zvejnieku kolhozu. Bet es esmu uzaugusi un visu laiku nodzīvojusi pilsētā pie mātes.

— Vai jūsu māte ar tēvu nedzīvo kopā? — interesējās Ģirts. Viņš ļoti gribēja kaut ko tuvāk uzzināt par Dagmāras ģimeni un tāpēc bija priecīgs, ka viņa pati sākusi par to runāt.

Dagmāra brīdi klusēja, kaut ko pārdomāja, bet tad izšķīrusies turpināja:

— Dzīvē visādi gadās. Tas ir garš, skumjš stāsts. Ja mēs vēl kādreiz tiksimies, pastāstīšu.

— Kāpēc lai mēs netiktos? — jautāja Ģirts. — Es vēl te dzīvošu labu laiku. Būtu ļoti jauki, ja jūs ar mani vēl satiktos.

Dagmāra neko neatbildēja. Laiva izmeta gar krastu garu loku un tuvojās piestātnei. Ģirts veikli uzlēca uz kāpnēm un pasniedza Dagmārai roku. Laika vairs nebija daudz, un viņi steidzās, lai nenokavētu sākumu. Tikko viņi iegāja zālē un atrada savas vietas, tūlīt sākās kārtējais kinožur-nāls, pēc tam amerikāņu dēku filma. Jocīgie notikumi sekoja cits citam, un zāle drebēja no smiekliem. Ari Ģirts ar Dagmāru smējās pilnā balsī, ar lielu interesi sekodami trakajiem braucieniem pēc apslēptās mantas. Filmai beidzoties, viņi aizelsušies atstāja zāli, vēl arvien atcerēdamies smieklīgākās situācijas.

— Tiešām traka, traka, traka, traka pasaule, — smiedamās sacīja Dagmāra, kad viņi apstājās pie sanatorijas «Priedes» vārtiem. — Arī mums šodien iznāca traka iepazīšanās. Paldies par kompāniju!

— Jums paldies par biļeti, — cieši spiezdams Dagmāras roku, teica Ģirts. — Vai jūs nepateiktu, cikos beigsit darbu?

— Un tad? — Dagmāra jautāja.

— Un tad es jūs sagaidītu tepat pie vārtiem un pavadītu mājās.

Dagmāra paskatījās rokas pulkstenītī.

— Ap astoņiem. Bet pie vārtiem negaidiet. Nav ērti. Labāk satiksimies kinoteātra dārzā. Tā ap astoņiem, jā?

— Es jūs gaidīšu.

Viņi atsveicinājās un katrs devās uz savu pusi.

II

Vasarnīca, kurā dzīvoja Ģirts ar tēvu, atradās netālu no sanatorijas. Viņš gāja kā neredzīgais, vairākkārt uzgrūzdamies virsū pretimnācējiem, jo domas kavējās pie nejaušās iepazīšanās un Dagmāras. Viņam bija tāda sajūta, it kā pirmo reizi mūžā būtu saticis tik skaistu un neparastu sievieti.

Mazliet atpūties, otrreiz noskuvies un uzģērbis jūrnieka tērpu, Ģirts iesaiņoja Dagmārai apsolīto kafiju un lēni soļoja uz norunāto vietu. Laika gan vēl bija daudz, bet viņš nolēma labāk aiziet agrāk, lai Dagmārai nevajadzētu gaidīt. Iespējams, ka viņa darbu pabeidz ātrāk, nekā domājusi. «Labāk es pagaidīšu viņu, nekā viņa mani.»

Meklēdama kabatā lakatiņu, Ģirta roka uzdūrās uz pil-dāmspalvu, kuru bija nopircis, ieejot Ķīlēs kanālā. Rakstāmais daikts bija skaists, un pēkšņi iekrita prātā, ka to derētu uzdāvināt kinoteātra biļešu kasierei Ilonai, kas izpalīdzēja ar biļeti. Sasniedzis kinoteātri, viņš apstājās pie kases.

— Atkal biļeti? — Ilona ironiski jautāja.

— Varbūt varētu, — Ģirts jokoja, bet tad izvilka un pasniedza pildāmspalvu. — Nē, biļeti man nevajag. Es solīju no ārzemēm atvest kādu nieciņu. Ja jums patiktu šis rakstāmdaikts, tad mēs varētu uzskatīt, ka savu solījumu esmu turējis.

Ilona paņēma un aplūkoja pildāmspalvu.

— Brīnišķīga lietiņa, bet es nevaru pieņemt.

— Kāpēc ne? — Ģirts brīnījās.

— Man var piesiet lietu par spekulāciju ar biļetēm.

— Ko jūs jokojat, paturiet vien, — Ģirts nopietni sacīja. — Tā jau nav nekāda vērtīga lieta, bet vienkāršs suvenīrs.

— Bet, ja nu jūs par mani uzrakstāt sūdzību, ko tad? — viņa smaidīdama jautāja.

— Kāpēc lai es sūdzētos? — Ģirts brīnījās.

— Tāpat vien, — Ilona atbildēja. — Aiz gara laika.

— Jūs par mani smejaties.

— Pasarg dievs, es taču neiešu smieties par svešu cilvēku!

— Tad ņemiet, un būsim pazīstami. Ģirts Gavars. Tepat kaimiņos dzīvoju.

— Ļoti patīkami! — Ilona iesaucās un uz biļešu grāmatiņas vāka izmēģināja pildāmspalvu. — Lieliski raksta.

— Ar lodītēm, — Ģirts paskaidroja. — Nākošreiz es jums atnesīšu arī pāris serdīšu, lai nav jāpilda.

— Liels paldies... Ja jums turpmāk vajag biļetes, tad tikai griezieties pie manis. Protams, labāk, ja iepriekš piezvana. Tūlīt iedošu savu telefona numuru. — Ilona uz papīra strēmelītes uzrakstīja telefona numuru un pa lodziņu pasniedza Ģirtam. — Un nekautrējieties! Ja vien vajadzīgs, zvaniet! Vēlreiz sirsnīgs paldies par jauko suvenīru.

Ģirts atsveicinājās, iegāja dārza nomaļā stūrī un apsēdās. Viņpus celiņa apaļā dobē kvēloja sarkans salviju ugunskurs. Vēja gandrīz nemaz nebija, un saule nežēlīgi dedzināja ar jūrnieka cepuri pārsegto galvu. Viņš noņēma cepuri un nolika blakus uz soliņa, pukodamies, kāpēc gan tādā karstā laikā vajadzēja ģērbties jūrnieka tērpā. Daudz vienkāršāk taču būtu atnākt uz satikšanos vieglā vasaras uzvalkā, zandalēs un kailu galvu nekā aizpogātajā frencī, cepurē un kurpēm kājās. Dagmāra vēl var nodomāt, ka viņš dižojas, jo starp jūrniekiem gadās dažs labs, kas plātās ar skaisto formu, gribēdams patikt meitenēm. Cits vēl nemaz nav īstu jūru paodis, bet jau dižojas kā pāvs ar savām spožajām spalvām. Ģirts šādus plātīzerus necieta, tāpēc sametās kauns, ka šodien pats kļuvis tiem līdzīgs. Bet tagad tur vairs nekā nevarēja darīt — aiziet uz mājām un pārģērbties vairs neiznāca laika. Kuru katru minūti var ierasties Dagmāra, un, brīdi pagaidījusi, viņa nodomās, ka Ģirts viņu gribējis izjokot, un aizies. Tāpēc viņš palika sēžam uz soliņa un pacietīgi gaidīja, kad starp sārti brūnajiem priežu stumbriem parādīsies Dagmāras slaidais augums.

Drīz patiesi Dagmāra tuvojās. Starp dārza zaļajām liepām, krūmiem un priežu stumbriem Ģirts pamanīja viņas puķaino kleitu, piecēlās un steidzās pretī. Ieraugot Ģirtu biezajā jūrnieka tērpā, Dagmāra iesmējās:

— Jūs nu gan, biedri Ģirt, esat uzcirties kā uz jūrnieku balli. Vai nav par karstu?

Ģirts apjuka. Viņš mehāniski izvilka kabatas lakatiņu, noslaucīja nosvīdušo pieri un tikai tad aptvēra, ka tas bija muļķīgi darīts.

— Ziniet, tā... — viņš taisnojās, — vakaros dažkārt kļūst vēsāks, un es domāju ...

— Ir jau labi! Man ir liels prieks jūs redzēt kā jūrnieku. Formas tērps jums piestāv. Lūdzu uzlieciet arī cepuri galvā!

Ģirts paklausīja, kaut gan tas, kā pašam likās, iznāca mazliet muļķīgi. Lai glābtu neveiklo situāciju, Ģirts jokodamies nostājās pamatstājā un iejautājās:

— Nu, kāds es izskatos?

— Pēc īsta kapteiņa, — Dagmāra sacīja. — Man gan labāk patīk, kad jūs esat ar kailu galvu. Jums ir tik gaiši mati.

— Tropu saulē izbalējuši, — Ģirts paskaidroja. — Es gandrīz katru mēnesi pāris nedēļu atrodos dienvidu saulē, arī ziemā.

— Laimīgais! — Dagmāra nenovīdīgi iesaucās. — Es nevaru ciest mūsu slapjos un miglainos rudeņus. Un ziemas atkušņus.

Viņi nogriezās uz prospekta un bez steigas soļoja tālāk. Ģirts nejautāja, kurp, jo zināja, ka iet Dagmārai līdzi uz viņas vasarnīcu. Viņš pacēla gaisā kafijas sainīti un sacīja:

— Te ir tas, ko solīju.

Dagmāra saņēma dāvanu un pasmaržoja.

— Lieliski! No kurienes?

— No Gvinejas. Arabika. Bet varbūt arī ne.

— Pārbaudīsim. Man garšo laba, stipra kafija.

— Man arī, — Ģirts sacīja. — Iznāk, ka es pie jums eju ar sālsmaizi. Atļaujiet ieiet veikalā.

— Man maize un sāls ir mājās.

— Nekas, nekas, es tūlīt, — sacīja Ģirts un iesteidzās veikalā. Viņš nopirka pudeli konjaka un citronu, paslēpa tos bikšu kabatā un atgriezās. — Tā, tagad varam iet. Kur atrodas jūsu vasarnīca?

— Ziņkārīgie ātri noveco, — Dagmāra pasmējās un iegriezās šķērsielā. Drīz starp priedēm un eglēm parādījās zaļi krāsota koka mājiņa ar mazu tornīti un nelielu balkonu jumta stāvā.

— Mana pils ir klāt! — Dagmāra sacīja. — Otrs stāvs pieder man.

— Skaisti!

— Vasarā te labi, bet ziemā grūti apkurināt, — Dagmāra stāstīja. — Ar pirmajiem saliem braucu uz Rīgu pie mātes.'

Ap māju pacēlās zaļi krāsota sēta ar vecmodīgiem betona stabiem. Viss liecināja, ka vasarnīca celta labi sen un tās īpašnieks kādreiz bijis diezgan naudīgs vīrs. Mājas dienvidu pusē atradās neliela siltumnīca — vīna māja, bet aiz tās dažas ābeles, jāņogu un stiķeņu krūmi. Uz zemas būdas jumta uzkāpis, aizrīdamies rēja un raustīja ķēdi liels vilku sugas suns.

— Ričard, liecies mierā! — Dagmāra uzsauca sunim, un tas patiesi apklusa.

Pa krēslainām kāpnēm viņi uzgāja otrā stāvā, un Dagmāra atvēra durvis.

— Lūdzu, ejiet iekšā! Šis ir mans apartaments.

Tā bija diezgan liela un mājīga istaba ar mazliet nolaideniem griestiem, kas piekļāvās vasarnīcas jumta slīpumam. Divi logi un stikla durvis izgāja uz balkonu. Mēbeļu nebija daudz: ar gaišu linu audumu pārklāts galdiņš, uz kura smaržoja dažādas dārza puķes, trīs veci Vīnes krēsli, virpots plaukts ar grāmatām, plata tahta un pīts šūpuļkrēsls. Dagmāra atvēra durvis un aicināja ciemiņu tālāk — uz zaļi krāsoto balkonu. Tas bija iekārtots ar parastām, vienkāršām, balti lakotām koka taburetēm, galdu un sauļošanās krēslu. Blakus balkonam pacēlās zaļš tornītis ar skārda jumtu.

— Tur ir manas saimniecības telpas, — Dagmāra teica. — Jūs te pasēdiet, bet es pa to laiku paraudzīšu kafiju. Jūs vēlaties stipru, jā?

— Ciemiņam nav pieklājīgi diktēt savas prasības.

— Nu tad es vārīšu tādu, kā pašai garšo.

Dagmāra paņēma atnesto kafiju un iegāja mazajā tornītī. Drīz atvērās logs un iedūcās elektriskās kafijas dzirnaviņas. Ģirta nāsis tūlīt uztvēra samaltās kafijas kairinošo smaržu. Uz palodzes nolicis jūrnieka cepuri, viņš atpogāja frenci un atlaidās sauļošanās krēslā. Vienu kvartālu tālāk aiz priežu un egļu zaļās sienas ar nelieliem intervāliem turp un atpakaļ traucās elektriskie vilcieni. Vēja laikā te droši vien var labi dzirdēt arī jūras šalkoņu, jo piekraste nebija tālu. Saule jau bija paslēpusies aiz koku galotnēm, un apkārt dvesmoja patīkams vēsums.

Atcerējies, ka kabatā ielikts nesenais pirķums, viņš izvilka un nolika uz galdiņa konjaka pudeli ar citronu.

Ar mazām kafijas tasītēm rokās balkona durvīs parādījās Dagmāra.

Ko tas nozīmē? — viņa jautāja un nolika tasītes blakus pudelei un dzeltenajam citronam.

— Sālsmaize ...

— Ja manas acis pareizi rāda, tad sāli un maizi es te gan neredzu, — izlikdamās nopietna, Dagmāra secināja, — Jūs man tikai sagādājat liekas rūpes — jāmeklē glāzītes un nazis citrona griešanai.

— Nazis man ir, — Ģirts sacīja, izvilkdams no jostas maksts somu tuteni kaula spalā. — Citronu es sagriezīšu.

Dagmāra nekā neatbildēja un iesteidzās tornītī. Drīz viņa atgriezās ar cukura trauku, divām mazām glāzītēm un šķīvīti citronam. — Lūdzu, saimniekojiet! Iešu pēc kafijas.

Viņa atkal izsteidzās ārā, bet Ģirts attaisīja pudeli un sagrieza citronu plānās šķēlītēs. Drīz ienāca Dagmāra, vienā rokā turēdama kūpošo espreso aparātu, bet otrā — karotītes.

— Biedri Ģirt Gavar, lūdzu pie galda!

— KādēJ tik oficiāli? — piecēlies jautāja Ģirts. — Uzrunājiet mani vienkārši vārdā.

— Esmu tā pieradusi, — apsēzdamās galda otrā pusē, sacīja Dagmāra. — Es taču nevaru saukt savus slimniekus par Pēteri, Jāni vai kaut kā citādi.

— Bet ņemiet vērā, ka neesmu jūsu slimnieks, — Ģirts atbildēja.

— To vēl nevar zināt! — Dagmāra jokoja. — Varbūt jūs esat slimāks par tiem, ko ārstēju.

Ģirts skaļi iesmējās un apsēdās.

— Labi, dakter, pieņemsim, ka patiešām tas tā ir. Bet tādā gadījumā atļaujiet iepurināt drapēs. — Viņš paņēma pudeli un piepildīja glāzītes. — Uz jūsu sanatorijas slimnieku veselību! Un uz šo debešķīgo dabas stūrīti. Un uz jums — šī skaistuma īpašnieci.

— Jūs esat daiļrunīgs! — Dagmāra iedzēla un ielēja kafiju. Tad viņi saskandināja un izdzēra. Pēc tam viņa noskurinājās, iedzēra malku karstās kafijas, apbēra citrona šķēlīti ar cukuru un ielika mutē.

— Tagad es varu ... Darbs beidzies, — viņa smiedamās sacīja. — Šovakar man uz sanatoriju vairs nav jāiet. Ja vien nenotiks kāds nelaimes gadījums. Man ir nemierīga tauta. Priecājas, iedzer, padejo, padzied un pastrīdas. Mani vai katru vakaru kāds aicina uz dejām. Bet es nedrīkstu, tad vairs nebūs glābiņā.

— Jums patīk dejot?

— Jā.

— Aiziesim uz kādu restorānu! To taču jūs drīkstat?

— Protams, tikai ne šovakar, — Dagmāra sacīja.

— Man gan te tuvumā tikpat kā nav paziņu. Studiju draugi izklīduši kur kurais, bet jaunus vēl neesmu atradusi. Es te strādāju tikai otro gadu.

— Iesim divi vien! Arī mani jūras draugi pa vasaras atvaļinājumu izklīduši kur kurais. Un arī es labprāt padejotu.

— Bet mēs taču tik maz vel viens otru pazīstam, — Dagmāra sacīja. — Uzzinās jūsu sieva un man acis izplēsīs.

— Mana sieva! Man nemaz tādas nav.

— Esmu dzirdējusi, ka jūrniekiem katrā ostā esot pa sievai.

— Muļķības, — Ģirts iebilda. — Varbūt tā bija agrāk, bet tagad ...

— Un jūs neesat arī šķīries?

— Ne precējies, ne šķīries, — Ģirts atklāti atbildēja.

— Tādā gadījumā esam abi vienādi, — Dagmāra iesmējās. — Esam aizlaiduši garām dzīves skaistākos gadus — jaunību.

— Par mani to varbūt var teikt, — Ģirts piekrita,

— esmu vecpuisis, bet par jums ...

— Es arī jau esmu vecmeita. Tautas paruna saka, ka katra sieviete, kas sasniegusi divdesmit piecus gadus un vēl nav pie vīra, ir vecmeita. Tur nav ko pielikt, ne atņemt.

— Muļķības! — Ģirts atbildēja. — Vai tad cilvēks ar divdesmit pieciem gadiem var būt vecs? Man jau ir trīsdesmit trīs, un es nemaz nejūtos vecs.

— Jūs esat vīrietis.

— Ja jūs man nebūtu pateikusi savus gadus, es nedotu vairāk par divdesmit... Jūs man jautājāt, vai es neesot šķīries. Bet es taču vēl pat neesmu paguvis apprecēties. Varbūt tieši tāpēc, ka nebūt nejūtos vecs. Bet ir vēl kaut kas cits: jūra. No pieredzes zinu, ka jūrniekiem nav nemaz tik viegli atrast tādu dzīves draugu, kas samierinās ar to, ka vīrs vairāk ir projām nekā mājās. Bet tāda ir jūrnieku dzīve. Un jūrnieks, kas mīl savu amatu, no jūras nekad nešķirsies. Drīzāk jau otrādi, — Ģirta balsī ieskanējās skumjas. Viņš piepildīja glāzes un sacīja: — Bet ko mēs lik nopietni. Labāk iedzersim uz mūsu jaunību!

Dagmāra pavērās Ģirta zilajās acīs.

— Labi. Lai gan man šķiet, ka par dzīvi vajag kādreiz parunāt arī nopietni. Es sanatorijā ik dienas redzu daudz nenopietnības. Atbrauc ģimenes cilvēki no tālām vietām, te atkal iemīlas uz divdesmit sešām dienām — un nākošā gadā atkal. Paldies par tādu mīlestību!

Viņi saskandināja un izdzēra. Ģirts nogaršoja kafiju un uzslavēja:

— Sen tādu neesmu dzēris. Līdz šim man likās, ka labāko kafiju gatavo Itālijā, bet tagad redzu, ka jūsu mājā ir vēl labāka.

No pievakares tveices un karstās kafijas Ģirts nosvīda. To redzēdama, Dagmāra sacīja:

— Te ir ļoti karsts. Dienā skārda jumtu sasilda saule. Novelciet, lūdzu, savu frenci. Un atpogājiet apkaklīti. Kā jūs, vīrieši, varat to izturēt?

— Tāds mūsu liktenis, — atbildēja Ģirts, novilka svārkus un pakāra uz šūpuļkrēsla atzveltnes. Tad viņš atrāva vaļā kaklasaiti un atpogāja virskrekla apkaklīti. — Jūras virsniekiem ir stingri likumi. Ja mugurā formas tērps, tad bez kaklasaites ne soli. Protams, tropos mums ir speciāla forma — vieglāka un ērtāka. Bet to var valkāt tikai tropos.

— Esmu dzirdējusi, — Dagmāra smaidot sacīja, — ka jūrniekiem formu atļauts valkāt tikai tad, kad veic dienesta pienākumus.

— Taisnība, — Ģirts apjucis atzinās. — Tas tāpēc, ka daži krastā apkauno jūrnieka formu. Bet citādi...

— Kāpēc tad jūs pats sevi mokāt? — Dagmāra jautāja. — Tad jau labāk tur, kur drīkst, staigājiet privātā. Jums taču laikam ir privātie uzvalki?

— Bez šaubām, — Ģirts piekrita un, lai drīzāk izbeigtu nepatīkamo sarunu, ielēja glāzēs konjaku un aicināja iedzert: — Uz mūsu senčiem!

Dagmāra pāri galdiņam pieskandināja.

— Mani vecāki nemīl, ka viņus sauc par senčiem.

— Vai tad manējais mīl? — iejautājās Ģirts. — Senči! Tēvam šis vārds nezin kāpēc skan kā apvainojums. Senči. Senču alus ... Vārdam nekādas vainas. Tā visi čaļi runā.

— Kas tas par vārdu — čaļi? — Dagmāra iesaucās.

— Nu, teiksim, zēni, — Ģirts pārlaboja. — Mans tēvs vispār ir kārtīgs vecis: bijušais pagrīdnieks, cīnījies Tēvijas karā, ievainots. Māti tikpat kā neatceros — hitleriešu okupācijas laikā gāja bojā Salaspils nāves nometnē. Pat viņas kapu nezinām. Mēs ar tēvu katru vasaru aiznesam ziedus. Mūsu senčiem, Dagmāra, bijusi grūtāka dzīve nekā mums.

— Jā, tā jau laikam ir, — Dagmāra piekrita un piepildīja tukšās kafijas tases. Konjaks un patīkamā atmosfēra Ģirtam bija atraisījusi mēli, un viņš turpināja:

— Kad sākās karš, man bija nepilni seši gadi. Māte bija darbā. Tēvs no fabrikas atbrauca ar motociklu, mani iesēdināja blakusvāģī līdzās šautenei, un mēs braucām meklēt māti. Bet darbvietā viņu vairs neatradām. Atgriezāmies vēlreiz mājās — nav. Laikam evakuējusies ar darba biedriem. Ko darīt? Drāzāmies pa Pleskavas šoseju uz robežu pusi. Pēkšņi priekšā aizsargi un mūs aptur. Kas par cilvēkiem, un kur braukdami? Tēvs mani izsēdina no blakusvāģa grāvmalā, bet pats otrpus šosejas sarunājas ar bruņotajiem vīriem. Tanī brīdī pa šoseju tuvojas automašīna ar strādnieku gvardiem. Tā apstājas. Vīri dodas cīņā, un arī tēvs paķer šauteni. Bandīti metas mežā un atklāj uguni. Man lodes svilpo pār galvu, un es ielienu grāvī. Pēc pusstundas cīņa beigusies. Tēvs iznāk no meža ar šauteni rokā, to atkal nogulda blakusvāģī un uzsauc: «Ģirt, kāp iekšā!» Tā es tikos ar karu. Vēlāk tēvs nokļuva frontē, bet es bērnu namā. Tikai divus gadus pēc kara atradu tēvu. No viņa uzzināju, ka mātei nebija izdevies evakuēties. Fašisti viņu apcietinājuši un aizveduši uz Salaspils nometni. Un tā mēs palikām pasaulē divi vien — tēvs un es...

Ģirts to izstāstīja bez pārdzīvojuma, kā mēdz stāstīt par gluži parastām lietām. Starp to dienu notikumiem un šo silto novakaru gulēja turpat trīsdesmit gadu, un katrs gads bija izdzēsis daļiņu no tā laika asajiem un sāpīgajiem pārdzīvojumiem. Pat mātes nāve viņu vairs neaizkustināja tik sāpīgi kā toreiz pēc kara, kad abi ar tēvu pirmo reizi ar ziediem aizbrauca uz Salaspili meklēt mātes nāves vietu. Bet uz Dagmāru šis stāsts atstāja dziļu iespaidu. Viņa skumji raudzījās uz priežu galotnēm, kurās izplēnēja rietošās saules pēdējais sārtums, un klusēja. Kad nospiedošais klusums ieilga, viņa atģidās un iejautājās:

— Vai neuzgriezt gaismu?

— Ne, Dagmāra,_man patīk krēsla, — klusi sacīja Ģirts.

— Manā pagātnē nav tik traģisku notikumu, — Dagmāra teica. — Tēvs strādā par zvejnieku kolhoza priekšsēdētāju Līčupes ciemā. Jaunības gados viņš bijis zvejnieks, bet pēc kara labu laiku ieņēma visai augstu posteni. Tad ar pamatīgu blīkšķi viņu atcēla no amata un izslēdza no partijas. Pēc tam izrādījās, ka ticis apmelots, no jauna uzņēma partijā, un nu jau vairākus gadus viņš ir zvejnieku arteļa priekšsēdētājs. Māte dzīvo Rīgā, lai nezaudētu dzīvokli. Arī mēs ar brāli Ivaru tur esam pierakstīti. Ivars beidza Rīgas civilās aviācijas institūtu un tagad lido no Rīgas uz Novosibirsku. Viņam laikam drīz būs kāzas, lidotājiem jau meiteņu netrūkst. Māte gan negrib, bet viņš saka — esot laiks. Šogad paliks trīsdesmit gadu. Toreiz, kad papuci atcēla no amata un izslēdza no partijas, viņiem ar māti attiecības sagājušas grīstē. Māte noticēja nejaukajiem avīžu rakstiem un vairs negribēja kopā dzīvot. Bet varbūt viņa vairs tēvu nemīlēja. Tēvs vienu laiku stipri dzēra.

— Jūsu tēvs daudz pārdzīvojis.

— Tēvs nav no tiem, kas tik viegli padodas. Tagad apmelotāji dabūjuši pa deguniem. Mans tēvs jau arī nav nekāds eņģelis, neapvaldīts, mīl iedzert, bet godīgs gan. Viņam pie pirkstiem nekad nekas nav pielipis un nepielips. Bet viņam ir asa mēle, un kam tā patīk? Un kurš gan smaidīs, ja viņu nosauks par mahinatoru, nelieti un pie-līdeni?

— Mums uz kuģa reiz strādāja kāds balamute. Pats ārzemēs sapērkas visādas lupatas, lai sievai ir mājās ko izšiverēt, bet citiem klārē, ka tā nevajagot darīt, tas esot nemorāli. Man šķiet, vistrakākais ir tas, ka viens nemorāls elements citiem māca morāli. Un šāda liekulība bieži ir par ieganstu tam, ka dažkārt godīgus cilvēkus aplej ar dubļiem tā, ka suns maizi vairs negrib ņemt no viņu rokām. Es pret šo tēviņu uzsāku karagājienu, bet neko nevarēju panākt. Viņam lokans mugurkauls un mēle — priekšniecība vai nu tic, vai nepatīk nagus smērēt. Tomēr reiz pienāca laiks un norāvās.

Ģirts paskatījās pulkstenī un, ievērojis, ka ir jau vēls, ieminējās: — Vai es jūs pārāk ilgi neapgrūtinu?

— Nekas, — Dagmāra atbildēja. — Man šķiet, ka saimnieki arī vēl neguļ. — Jā, patiesi, apakšstāvā skanēja radiomūzika un cilvēku balsis. — Saimnieki ir priecīgi cilvēki un neierobežo arī mani. Es pie viņiem tikpat kā neeju, kaut gan daudzkārt lūguši uz saviem vakariem. Saimnieks strādā tirdzniecības pārvaldē, meita tepat tuvumā veikalā, bet pati kopj māju. Pie viņiem bieži notiek viesības. Man tā vien liekas, ka viņi dzīvo pāri saviem līdzekļiem. Šad tad iegriežas pa mašīnai — no vienas izceļ reņģu kasti, no otras dzeramos, no trešās sazin ko vēl. Bet kas man par daļu! Viņu rubļus jau neesmu skaitījusi. Varbūt jūs vēlaties paklausīties mūziku? Man ir magnetofons. Vai jums patīk džezs?

— Atrodiet kādu jūrnieku, kam nepatiktu džezs.

Dagmāra iegāja istabā un iznesa magnetofonu.

— Lūdzu, rīkojieties! Es vēl uzvārīšu kafiju.

Viņa paņēma espreso aparātu un iegāja tornītī, bet Ģirts ieslēdza magnetofonu. Viņš to noregulēja labi klusu, lai netraucētu pirmā stāva iedzīvotājus, kuriem, kā jau mājas saimniekiem, bija vairāk tiesību patrokšņot. Kad Dagmāra atgriezās, Ģirts viņu sagaidīja ar kādu Geršvina gabalu. Viņi vairs nerunāja par to — uzgriezt gaismu vai ne, jo abi jutās labi tāpat siltās augusta nakts mīkstajā pustumsā. Varbūt tieši šī vakara nemanāmais mijkrēslis, kas pamazām pārgāja tumsā (jo vasaras baltās naktis jau bija beigušās), bija par iemeslu viņu vaļsirdībai. Un varbūt tieši šis mijkrēslis, kas nemanot bija izdzēsis visu priekšmetu un apkārtnes asās kontūras un robežas, bija izdzēsis arī to robežu, kas viņus līdz šim bija šķīrusi, un ļāva izjust kaut kādu īpašu, vārdos neizsakāmu tuvības sajūtu.

— Padejosim! — Ģirts ierosināja, un Dagmāra uzaicinājumu labprāt pieņēma.

— Tikai klusām un lēnām, lai saimnieki nedzird, — viņa piebilda un ieslīga Ģirta rokās. — Vai, es laikam tomēr esmu mazliet noreibusi.

— Nu, redziet, bez restorāna arī var padejot.

— Tas tomēr nav tas, — melnos matus purinādama, iebilda Dagmāra. — Kādreiz gribas iztrakoties.

— Jā, sevišķi restorānos pirms beigām, — Ģirts iesmējās, — kad visi iesiluši un par citiem vairs nedomā.

— Vai jūs bieži apmeklējat restorānus?

— Jūrā ne, — zobodamies atbildēja Ģirts. — Uz kuģa taču restorāna nav. Uz pasažiemiekiem cita lieta, bet tur mūsu brāļiem priecāties aizliegts. Bet, kad izkāpjam krastā, ko lai citu dara? Teātris, kino, koncerts, restorāns — tāds ir jūrnieka dzīves četrstūris krastā. Lai gan mēs, jūrnieki, dzīves lielāko daļu pavadām uz ūdeņiem, tomēr esam tādi paši zemes bērni kā jūs.

Dagmāra iesmējās.

— Mans brālis saka to pašu. Viņš tikai to pasaka citiem vārdiem. Lai gan mēs peldam pa piekto okeānu, tomēr visi esam zemes bērni... Un tad viņš vēl mīl piebilst: lidotājs piedzimst un nomirst uz zemes. Ak jūs, nabaga zemes bērni! Jūs laikam bez saviem okeāniem dzīvot nespētu!

— Tā ir, — Ģirts piekrita. — Nelaimīgs tas jūrnieks, kuru noraksta krastā. Tas līdzīgs vrakam, kuru vētra izmet uz sēkļa. Nē, laikam precīzāk būs sacīt, ka tas ir līdzīgs kuģim, kas nolemts sagriešanai lūžņos. Jūrnieks bez jūras ir tas pats, kas koks bez zemes.

Magnetofons spēlēja bez apstājas, un viņi bez apstājas lēni un klusi taktī kustējās pa silto pusnakts tumsu. Viņi kļuva arvien drošāki un pamazām piekļāvās viens otram arvien ciešāk un ciešāk. Ģirts juta Dagmāras karsto elpu un dīvaino matu smaržu, kas atgādināja priežu skuju ekstraktu. Ģirts vēlējās viņu pievilkt sev klāt un noskūpstīt, bet magnetofona lenta beidzās, un mūzika apklusa.

— Iesim iedzert kafiju, — Dagmāra ierosināja. — Laikam būs atdzisusi.

Ģirts pārtina magnetofona lentu, bet Dagmāra piepildīja tukšās tasītes ar kafiju. Pēc tam viņa ielēja glāzēs konjaku un jautāja:

— Ģirt, uz ko mēs dzersim?

— Sadzersim tudraudzības.

Ģirts paņēma glāzi, viņi tumsā saskandināja un izdzēra. Tad Ģirts viņu apkampa, pievilka sev klāt un atrada viņas lūpas.

— Ģirt, laid, — Dagmāra čukstēja, bet viņas muti atkal aizspieda puiša lūpas.

Beidzot Dagmāra atbrīvojās un vēsā balsī teica:

— Tā nevar... Mēs taču vēl tik maz esam pazīstami.

Sievietes pašaizsardzības instinkts bija ņēmis virsroku

pār jūtām.

— Tagad mēs esam uz «tu», — mazliet nedabiski sacīja Ģirts. — Es gandrīz visu zinu par tevi un tu par mani.

— Kas tas ir — viss? — Dagmāra klusu iesmējās. — Lai cilvēku pazītu, nepietiek ar vienu dienu. Dažreiz pat gada ir par maz.

— Tu laikam esi kādā cilvēkā vīlusies un tagad visus vērtē ar vienu mērauklu, — aizvainots drūmi sacīja Ģirts. — Cilvēkiem vajag ticēt. Nav labi visus uzskatīt par neliešiem.

Dagmāra apsēdās pie galda un no mazās tasītes sāka sūkt kafiju. Brīdi padomājusi, viņa ierunājās:

— Es nebūt nedomāju, ka visi ir nelieši. Bet tomēr tādi ir. Un tāpēc es saku: lai uzzinātu, ar kādu cilvēku tev darīšana, viņu vajag labi pazīt. Sājā gadījumā es nepavisam nedomāju tevi, Ģirt. Es to runāju tikai vispār. Mēs taču zinām, ka daži cilvēki ir līdzīgi hameleoniem. Pirmajā brīdī viņš tev parādās tādā krāsā, bet vēlāk — pavisam citādā. Un, ja tu pārāk ātri šādam hameleonam uzticies, tevi gaida vilšanās. Tev ir trīsdesmit trīs gadi. Es nedomāju, ka visus šos gadus esi nodzīvojis bez vilšanās cilvēkos. Kādreiz varbūt vistuvākajos, vismīļākajos cilvēkos. Saki atklāti — dzīvē tev tā gadījies? Es negribu, lai tu par to izstāsti visos sīkumos, bet pasaki tikai — jā vai nē.

— Bez šaubām, — Ģirts bez ilgas domāšanas atzinās, lai gan viņš juta, ka Dagmāra, tā runādama, domā vairāk par sevi — par savu dzīvi un vilšanos kādreiz tuvos un mīļos cilvēkos, par savām ciešanām, kas likušas kļūt uzmanīgākai attiecībās ar cilvēkiem. Vīrietim ir vieglāk pār-kļūt pāri šķautnainajam vilšanās akmenim nekā sievietei, kas visu pārdzīvo emocionālāk, vairāk ar jūtām nekā ar prātu. Tāpēc Ģirts Dagmāras piesardzību saprata un attaisnoja. Nekas, viņš domāja, nāks laiks, un viņš pierādīs, ka viņam nav hameleona daba, no kuras Dagmāra tā bīstas. Viņš pierādīs, ka viņam var ticēt.

— Par ko tu sapņo? — no pārdomām Ģirtu iztraucēja Dagmāras draudzīgā un labvēlīgā balss.

— Par tevi, — Ģirts atzinās. — Tev taisnība. Tu esi saprātīga meitene. Un tāpēc tu man patīc vēl vairāk.

Dagmāra iesmējās.

— Paldies par labiem vārdiem! To, ka neesmu muļķe, zināju, bet to, ka saprātīga, dzirdu pirmo reizi. Tēvs un māte vienmēr apgalvojuši gluži pretējo. Tāda laikam ir mūsu senču daba. Ģirt, vai tev nešķiet, ka pirmajā stāvā jau devušies pie miera?

— Jā, tur kļuvis kluss.

— Vai tu nepateiktu, cik pulkstenis?

— Man nav fosforizētais, iedod sērkociņus!

— Vai tad tu nesmēķē?

— Man pielipuši visi pasaules ļaunumi, tikai ne smēķēšana.

— Tas man patīk! — Dagmāra iesaucās.

— Kas! — Ģirts jautāja. — Vai tas, ka man daudz ļaunumu?

— Tas, ka tu nesmēķē. To es saku no tīri medicīniskā viedokļa. Citādi pret smēķēšanu un smēķētājiem man nav nekādu iebildumu. Atklāti runājot, man nepatīk cilvēki, kas visu mūžu dreb par savu veselību un ņaud par esošām un neesošām nelaimēm un kaitēm. — Viņa piecēlās, iztaustījās cauri istabai tornītī un atgriezās ar sērkociņu kārbiņu rokā. Uzvilkusi sērkociņu, viņa paskatījās savā rokas pulkstenī un izbrīnā iesaucās:

— Vai tu vari uzminēt?

Ģirts paraustīja plecus. Viņam šķita, ka šovakar laiks apstājies, tāpēc viņš vienkārši minēja, nemaz nenojauzdams īstā laika robežas.

— Divpadsmit.

— Ārprātīgais. Pulkstenis jau divi. Bet man pussešos jāceļas.

— Laimīgie stundas neskaita, — jokodamies piebilda Ģirts, bet Dagmāra atcirta:

— Tikai tādi kā tu, kas atrodas atvaļinājumā. Mēs, darba cilvēki, skaitām ne tikai stundas, bet arī minūtes.

— Kad tev būs atvaļinājums? — Ģirts pavaicāja un pielēja glāzes.

— Mums, sanatoriju dakteriem, atvaļinājumu dod tikai ziemā.

— Slikti, — nožēloja Ģirts. — Citādi mēs varētu kaut kur aizbraukt. Piemēram, kopā ar tavu brāli Ivaru uz No-vosibirsku, bet no turienes ar vilcienu uz Bijsku.

— Kāpēc uz Bijsku?

— Tur pēc pilsoņkara dažus gadus dzīvojis mans tēvs. Tā ir vieta, kur satek kopā divas upes — Katuņa un Bija un rada trešo — Obu. No turienes sākas slavenais Čujas trakts, kas stiepjas pāri Altaja kalniem līdz Mongolijas robežai.

— Tu runā tā, it kā kādreiz jau tur būtu bijis.

— Tēvs stāstījis simtiem reižu.

— Tātad tu gribi doties svētceļojumā uz senču jaunības vietām?

— Tur esot ļoti skaisti.

— Nekur skaistāk nevar būt kā pie mums Latvijā, — sparīgi noteica Dagmāra. — Un, ja man tagad būtu atvaļinājums, es nekur citur nebrauktu. Es sauļotos tepat mūsu jūrmalas baltajās smiltīs, cepinātos mūsu pašu saulītē un ne par ko nedomātu. Ar dzelzceļu tālus gabalus garlaicīgi braukt, bet ar lidmašīnu bail. Mani biedē ceļš.

— Kas tur ko bīties!

— No sliktas dūšas un katastrofām, — Dagmāra atbildēja. — Brālis man stāstījis tādas šausmīgas lietas... Katru gadu pasaulē iet bojā vairākas satiksmes lidmašīnas.

— Visvairāk cilvēku nomirst gultā, — Ģirts jokodamies atbildēja. — Modernais laikmets bez lidmašīnām nav iedomājams. Ja neesi jūrnieks, kā gan tu citādi nokļūtu Kubā, ja ne ar lidmašīnu pāri okeānam. Šodien tā ir parasta lieta, un es neesmu dzirdējis, ka pa ceļam kāds būtu gājis bojā. Pat mūsu zvejnieki no turienes brauc atvaļinājumā ar lidmašīnām. Mazo zvejas kuģeli taču tik tālu nevar triekt.

— Vienalga, — Dagmāra iecirtās, — es nebrauktu — un viss. Mums pašiem ir daudz jauku vietu, kuras neesam redzējuši.

— Nu, bet Kuba! — Ģirts iesaucās. — Āfrikas džungļi, Aleksandri ja, Stambula, Itālija, Francija ... Man mājās ir simtiem bilžu, ja kādreiz atnāksi, parādīšu.

— Nu labi jau, labi, — Dagmāra beidzot piekāpās. — Es labprāt pasēdētu kādu mēnesi zem dienvidu saules un palmām. Bet dzīvot es nekur citur nevarētu kā tikai te.

— Protams, tur es tev piekrītu, — sacīja Ģirts un, paskatījies pulkstenī, iejautājās: — Vai nav laiks šķirties? Tev rītu darbs.

— Es izvadīšu pa vārtiņiem. Saimnieki kādreiz pa naktīm atlaiž no ķēdes Ričardu. Viņš nekož, bet var sabaidīt.

Ģirts priecājās, ka Dagmāra vēl kādu gabaliņu nāks līdzi. Suns patiesi bija atlaists no ķēdes, pieskrēja pie

Ģirta, norūcās, bet tad apostīja un nolaizīja rokas. Ģirts noglāstīja suņa mīksto galvu, paburnīja ausis, un Ričards kā vecs draugs sāka lēkāt viņam apkārt, gatavodamies iet līdzi pastaigā.

— Ričard, nevar. Tev jāpaliek mājās un jāsarga dārzs. Kādreiz dienā aiziesim uz upi izpeldēties. Vai tu gribi peldēties?

— Vau! — suns atbildēja, un Ģirts iesmējās.

— Tu laikam esi labs cilvēks, — Dagmāra sacīja.

— No kā tu to spried?

— No Ričarda. Suņi mīl tikai labus cilvēkus.

— Man reiz kāds takšelis pārplēsa bikses, — Ģirts atzinās.

— Gadās arī tā, — Dagmāra smaidīdama atbildēja, — bet mūsu Ričards ir gudrs.

Vārtiņi bija aizslēgti, bet atslēga atradās turpat iekšpusē.

— Ja kādreiz vārtiņi ciet, izbāz starp latiņam roku un atslēdz, — Dagmāra pamācīja.

— Es te varu pārkāpt, — Ģirts jokoja.

— Ja nebaidies saplēst bikses, lūdzu!

Viņi vēl labu laiciņu kavējās pie vārtiņiem, pļāpāja šādus tādus niekus, nevarēdami izšķirties, ko lai uz atvadām saka. Viņi abi vēlējās norunāt nākamo tikšanos, bet kautrējās. Beidzot Ģirtam iekrita prātā, ka Dagmarai sanatorijā ir telefons, un viņš paprasīja numuru. Viņa to pateica, Ģirts vairākkārt atkārtoja, lai neaizmirstu, un apsolīja pēcpusdienā piezvanīt. Viņš pateicās par jauko vakaru, paspieda Dagmārai roku, bet, it kā ko gaidīdams, kavējās iet prom.

— Nu mums jāšķiras.

— Ar labu nakti...

Ģirts pēkšņā jūtu uzliesmojumā viņu pievilka sev klāt, apkampa plecus, cieši noskūpstīja un tad pazuda tumsā.

Atgriezusies istabā, Dagmāra uzdedza gaismu un no balkona galdiņa novāca traukus. Vai nu no stiprās kafijas, vai no kā cita, bet viņai nemaz nenāca miegs un sirds krūtīs dauzījās kā būrī ieslodzīts putns, kas grib pacelties spārnos un aizlidot. Uz kurieni? Viņa taču tikko bija stāstījusi, ka nekur pasaulē nav skaistāk un labāk kā šeit. Laikam Ģirts par mani klusībā zobojās, nodomāja

Dagmāra, bet tāda ir mana pārliecība. Jūrniekiem, kas redzējuši puspasaules, tādi cilvēki kā es, kas iedomājas, ka viņu dzimtais stūrītis ir visskaistākais un labākais, tiešām var likties mazliet aprobežoti. Varbūt tā nemaz nevajadzēja runāt, jo mani spriedumi var mūs tikai attālināt, nevis tuvināt. Galu galā, kā tad es ar saviem ierobežotiem uzskatiem varu kļūt par draugu jūrniekam, kas visu mūžu klejo pa okeāniem un svešiem krastiem un tikai pa retam ierodas mājās kā ciemiņš? Viņiem droši vien ir plašāks skats uz dzīvi un pasauli, un nopietni valdzināt viņus var tikai tādas sievietes, kas raksturā līdzīgas. Citādi jau nav iespējama īsta mīlestība, īsta kopdzīve ...

Kopdzīve? Pie šīm domām Dagmāra pēkšņi apstājās. Viņa nodzēsa istabā gaismu un izgāja uz balkona. Nakts bija kļuvusi mazliet vēsāka. Jūras mitrā elpa spirdzināja un viegli glāstīja sakarsušos vaigus. Elektriskie vilcieni jau labi sen vairs nedrebināja sliedes, un aiz priedēm tālumā vienmērīgi kā ūdenskritums šalkoja jūra. No tumšzilā debess juma dzirkstošām acīm uz zemi raudzījās zvaigznes — zilganas un spožas kā Ģirta acis, nodomāja Dagmāra un pasmaidīja. Jā, viņam patiesi ir skaistas zilas acis, acis bez ļaunuma, draudzīga siltuma pilnas. Un viņa gaišie, izbalējušie mati mirdz kā zelts. Un cik viņš plecīgs un reizē slaids. Un no viņa izstaro kaut kas tāds, kas jau pirmajā acumirklī savaldzina, bet, kas īsti, to Dagmāra nezināja atbildēt. Varbūt tā bija viņa vienkāršā, nepiespiestā izturēšanās, patīkamais balss tembrs? Varbūt tropu saules nobrūninātā un vētru appūstā vīrišķīgā seja? Laikam taču viņai patika viss, arī Ģirta nedaudz pārdrošā uzvedība.

Bet tad viņa atzinās, ka pāri visam tomēr kaut kas ir arī tāds, kas viņai nepatīk, un varbūt tas ir pats galvenais. Viņai nepatika, ka Ģirts Gavars ir jūrnieks. Jā, tieši jūrnieka profesija bija tas, kas viņu brīdināja no aizraušanās ar šo patīkamo un glīto vīrieti. Viņa sen tādu nebija sastapusi ne starp saviem studiju biedriem, ne starp tiem dažādajiem cilvēkiem, kas ik mēnesi ieradās sanatorijā. Kādi tikai tur nebija: inženieri, arhitekti, uzņēmumu direktori, tirgotāji, lidotāji un vienkārši strādnieki. Bet ne ar vienu no viņiem Dagmāra nekad nav sapratušies no pirmā acu uzmetiena, no pirmā satikšanās brīža un pirmās vārdu pārmaiņas. Ģirtā Gavarā slēpās kaut kas daudz v.ildzinošāks nekā tajos vīriešos, ar kuriem viņa pēdējos gados bija iepazinusies.

Pulkstenis jau tuvojās trešajai nakts stundai, kad vēsums uz balkona Dagmāru atmodināja no sapņiem un atgrieza īstenībā. Lai neiztraucētu saimnieku naktsmieru, viņa piecēlās un klusi kā ēna ieslīdēja istabā. Noģērbdamās viņa šoreiz pat neuzgrieza gaismu, nenomazgājās un neiezieda seju ar naktskrēmu. Viņa tikai uzvilka naktskreklu un tūlīt palīda zem segas, cieši apņēmusies pēc dažām minūtēm aizmigt. Ar retiem izņēmumiem viņa gandrīz vienmēr to spēja izdarīt, jo bija sevi pieradinājusi allaž aizmigt vienā un tanī pašā pozā — guļot atmuguriski ar plaukstām zem pakauša. Dagmāra to dēvēja par pašiedvesmu, bet šonakt, kā par brīnumu, ķermenis nepakļāvās viņas gribai. Viņa valstījās no vieniem sāniem uz otriem, bet velti — miegs kā nenāca, tā nenāca.

Dagmāra piecēlās, ieņēma miega zāles (ko darīja ļoti reti, baidīdamās pierast) cerībā, ka pēc minūtēm desmit vai piecpadsmit miegs saistīs locekļus un izdzēsīs apziņu. Viņa gaidīja desmit, divdesmit minūtes un veselu stundu, bet no miega nebija ne vēsts. Sirds krūtīs klauvēja tik skaļi, ka to varēja dzirdēt, bet saraustītās domas pamazām izkristalizējās un sakārtojās loģiskā secībā.

Kāpēc tieši šonakt, kad jāatpūšas, man jāatceras viss, kas noticis manā dzīvē? Kāpēc? Vai pie tā nav vainīga mana vakardienas negaidītā iepazīšanās, šis jūrnieks Ģirts. Kā tad skanēja viņa uzvārds, es gandrīz aizmirsu. Ģirts... Ģirts... Ģirts Gavars. Vai šis Ģirts Gavars maz ir tā vērts, lai tik daudz par viņu domātu, zaudētu naktsmieru un tagad pārcilātu savu dzīvi, it kā meklējot, kas tanī bijis pareizs un kas ne, kas labs un kas slikts.

Un viss šīs nejaušās satikšanās dēļ pie kinoteātra kases lodziņa, šā pašpārliecinātā jūrnieka dēļ, par kura dzīvi es tikpat kā nekā nezinu. Par ko viņš man pastāstīja? Tikai par savu tēvu un mātes likteni. Bet par sevi ne vārda. Tādam skaistam vīrietim, kuram jau pāri trīsdesmitiem, droši vien ir bijušas ne mazāk kā desmit mīlestības. Varbūt pat sieva, no kuras šķīries, un bērni, kuriem jāmaksā alimenti. Un varbūt viņš meklē tikai kārtējo laika kavēkli, lai atvaļinājumu pavadītu interesantāk, gluži tāpat kā viens otrs manas sanatorijas iemītnieks. Kāpēc es kā muļķa zivtiņa uzķēros uz viņa makšķeres un tagad vairs īsti nesaprotu, kā no tās tikt vaļā? Kāpēc es aizmirsu savu pirmo drausmīgo vilšanos un apņemšanos vairs tik vieglprātīgi neuzticēties vīriešiem!

Dagmāra atvēra smagos acu plakstus un raudzījās tumšajos griestos. Pirmais elektriskais vilciens, skaļi drebinādams sliedes, aizdrāzās garām un vēstīja rīta tuvošanos. Pusnomodā, pusmiegā viņas acu priekšā nostājās tie pagātnes notikumi, kurus viņa nevēlējās atcerēties, bet kuri viņu vajāja, bieži vien nedeva miera un neļāva vairs tā uzticēties cilvēkiem kā agrāk.

III

ajā svētdienā grupa medicīnas institūta pēdējā kursa studentu izbrauca uz Gaujas ieleju pie Siguldas un uzaicināja līdzi arī Dagmāru. Dagmāra šo priekšlikumu noraidīja, aizbildinādamās ar gatavošanos eksāmeniem. Bet tad pie viņas ieradās Alnis — kursa favorīts, pirmais studijās un lielākais meiteņu mīlulis.

— Meitenīt, — viņš iesāka, nenosaukdams pat Dagmāras vārdu. — Kā tu tādā skaistā svētdienā zubrīsies. Laid līdzi puikām. Redzi, mums visi pa pāriem, es vienīgais kā vientuļš buks.

— Es taču sacīju, ka man jāmācās, — atbildēja Dagmāra, — un nekur nevaru braukt.

— Kas tas par vārdu — nevaru? Es tāda nepazīstu, — Alnis smiedamies sacīja. Viņš bija ģērbies brūnā ādas jakā un sporta biksēs. Galva bija kaila, un tumšie mati no straujajām kustībām nepārtraukti krita uz bālās pieres. Mazā zoda bārdiņa viņa sejai piešķīra ironisku izskatu. Dagmārai viņš atgādināja satīru Pikaso zīmējumos. — Ja tu kaut ko patiešām nevari, — Alnis turpināja, — priekš kā tad dievs radījis mūs — tavus kolēģus? Es tev, meitenīt, esmu ar mieru ziedot ne tikai visu savu laiku, bet arī mūžu.

Dagmāra pavīpsnāja.

— Es nemaz nezināju, ka tu esi tik devīgs savos solījumos.

— Ne tikai solījumos! — Alnis iesaucās. — Vai tu kādreiz man esi ko lūgusi?

— Vai tev kādreiz ir vaļa? — Dagmāra iejautājās, un viņas balsī skanēja greizsirdība. — Tev jau vienmēr apkārt lido desmit medusbites.

— Jā gan, — Alnis atbildēja, — bet tā, kuru es gaidu, aplido citas puķes.

— Netarkšķi, Alni! — nīgri noteica Dagmāra. — Man derdzas tava iedomība. Es tādus tipus neciešu ne acu galā.

— Bet es tādas meitenes kā tu mīlu, — Alnis spēlējās ar vārdiem, pats neticēdams tam, ko runā. — Un arī tevi es mīlu, Dagmāra!

— Šaubos gan! Tu mīli tikai sevi.

— Es? Sevi? — Ar plaukstu sakārtodams nepaklausīgos matus, kas krita uz pieres, viņš skumji nopūtās. — Dagmāra, kāpēc mēs viens otru mokām? Kāpēc tu negribi, lai es tev pierādu, ka tev nav taisnība? Brauc līdzi, un es apgalvoju, ka tu šo skaisto dienu nemūžam neaizmirsīsi. Sit saujā un saki, ka esi ar mieru! — Dagmāra, kaut ko pārdomādama, klusēja, un Alnis turpināja: — Man puikas iedeva visos priekšmetos sagatavotus špikerus. Ja vajadzīgs, ņem kaut vai visus. Vai tu domā, ka esmu brīnumbērns? Mūsu laikmetā brīnumbērni vairs nedzimst. Uz savām zināšanām vien nekad nevajag paļauties.

— Galu galā varu arī braukt! — Dagmāra piekāpīgi atbildēja. Viņai patiesi gribējās izklaidēties, jo visas pēdējās brīvdienas bija pavadījusi pie konspektiem. Viņai pat prātā nevarēja ienākt, ka Alnis ar saviem draugiem noslēdzis derības — stingro un nepiekāpīgo Dagmāru aizvest līdzi uz Siguldu un tur kopā pavadīt svētdienu. Tāpēc Alnis tā centās.

— Tātad tu man brauksi līdzi? — Alnis saldā balsī jautāja un, nenogaidījis atbildi, aplaimots sacīja: — Dagmāra, tu esi eņģelis. Kas es būtu Siguldā bez tevis un tavām medus brūnajām acīm? Taisies, es gaidu.

Dagmāra pagrūda sānis lekciju kaudzi, ātri apģērba sporta tērpu, ielika mugursomā termosa pudeli ar karstu kafiju un dažas sviestmaizes, uzvilka kājās zābakus un iesaucās:

— Esmu gatava. Ejam! Cikos atiet vilciens?

— Kas par vilcienu! — Alnis brīnījās. — Man taču ir motocikls ar blakusvāģi.

— Un es lai kratos tajā kulbā?

— Senči apsolīja pēc institūta beigšanas šā nodzītā kraķa vietā uzdāvināt mašīnu. Atklāti runājot, es nemaz tik ļoti pēc tās nedzenos. Ar moci var attīstīt pavisam citu ātrumu. Bet papus saka, ka īstam dakterim vajagot mašīnu. Pacientiem būšot lielāks respekts.

— Kas viņam ko nenopirkt tev mašīnu, — Dagmāra noteica. Aļņa tēvs bija slavens urologs, un ļaudis melsa, ka viņš par dažādiem pakalpojumiem, vizītēm un operācijām saņemot no slimniekiem prāvas naudas summas.

— Jā, — Alnis piekrita. — Papus mēdz smieties, ka viņš no slimnieku nierēm protot skalot ārā zelta smiltis.

— Bet tas taču ir aizliegts, — pusnopietni, pusjokojot sacīja Dagmāra.

Alnis iesmējās.

— Meitenīt, dzīvē daudz kas ir aizliegts. Es, protams, neticu, ka mans papus no slimniekiem plēš honorārus. Ir taču tādi, kas, priecādamies par atdoto veselību, savam glābējam grib kaut kā pateikties. Cits ar naudu, cits ar... Kā nu kurš māk... Velns viņus sazin ... Bet vecais reiz jautrā prātā mums ar mammu tā stāstīja. Vispār par saviem vecīšiem es nesūdzos... Ejam! Pārējie aizbrauca ar vilcienu un gaidīs pie Velna alas.

Dagmāra par savu braucienu uz Siguldu pat nepastāstīja mātei, jo viņa droši vien censtos atrunāt. Dagmāras istabai bija atsevišķa izeja uz kāpnēm. Viņa klusi atvēra un aizvēra durvis. Nosk‘rapstēja atslēga, un viņi abi ar Alni steidzās lejā, kur uz ielas gaidīja motocikls. Alnis no piekarināmā vāģa izņēma divas sarkanas ķiveres, vienu uzbāza galvā pats, bet otru pasniedza Dagmārai. Tad aizpogāja spīdošo ādas jaku, uzvilka rokās garus ādas cimdus un steidzināja:

— Eņģelīt, nekavējies! Maucies vien ratos! — Tad viņš kaut ko atcerējās, noliecās pie blakusvāģa un no turienes izvilka divus pārus aizsargbriļļu. — Še, liec uz acīm! Citādi redzokļus sabojāsi. Es plēsīšu, ko spēšu.

Dagmāra ietuntuļojās blakusvāģī un nopriecājās, ka sarkanajā ķiverē un brillēs, kas aizsedza gandrīz pusi sejas, neviens viņu nepazīs. Viņa bija pārliecināta, ka tagad to nepazītu arī māte, ja nejauši pienāktu pie loga un paskatītos lejā. Alnis enerģiski nospieda gāzes pedāli. Motocikls ierēcās, izmeta kuplu smirdošu dūmu mākoni, saraustījās un lielā ātrumā sāka traukties uz priekšu. «Vai tomēr nebūtu bijis prātīgāk palikt mājās?» pati sev iejautājās Dagmāra, bet tagad jau bija par vēlu.

Tikko no šķērsielas motocikls iegriezās Ļeņina ielā, Alnis piedeva gāzi. Vienā pūtienā viņi sasniedza Gaisa tiltu un it kā lidojumā tam pārdrāzās pāri. Todien, kā jau svētdienā, fabriku rajonā nebija daudz ļaužu, tāpēc Alnis, neraugoties uz satiksmes zīmēm, uzņemto ātrumu nekur nesamazināja. Par laimi, tuvumā neatradās milicijas posteņi un neviens viņam nepievērsa uzmanību.

— Meitenīt, kā tu jūties? — jautāja Alnis, bet troksnis bija tik liels, ka Dagmāra zem ķiveres nekā nesadzirdēja. Viņa tikai pasmaidīja un pavērās Alnī, kas savā motociklista tērpā un ķiverē atgādināja kosmonautu.

Pie Juglas tilta motocikla straujo skrējienu apturēja sabiedriskais autoinspektors. Nobraucis ielas malā, Alnis iejautājās:

— Nu, vecīt, kas ir? Vai neredzi, ka steidzamies?

— Redzu gan, — inspektors vienaldzīgi atbildēja. — Tāpēc jau apturēju. Lūdzu, dokumentus!

— Es braucu pēc visiem noteikumiem, — Alnis atcirta.

— Lūdzu, dokumentus! — inspektors stingri atkārtoja. — Neredzat, ielas vidū ir zīme.

— Piedodiet, nepamanīju.

— Ja nepamanījāt, tad vismaz vajadzēja zināt, ka te tuvumā ir neredzīgo institūts.

— Bija izslīdējis no kophena, — Alnis atjokoja. — Paldies par atgādinājumu. Nākotnē būšu uzmanīgāks.

— Es lūdzu dokumentus, — inspektors neatlaidās.

Redzēdams, ka no inspektora tik viegli netiks vaļā, Alnis izvilka no kabatas braukšanas apliecību. Inspektors to paņēma un sāka pētīt.

— Nevaru salasīt. Kāds tad īsti ir jūsu uzvārds?

— Inspektoram gan lasīt būtu jāprot, — Alnis noburkšķēja bārdā un nosauca savu uzvārdu: — Ak-men-tiņš.

— Ak Ak-men-tiņš! — inspektors nezin kāpēc smiedamies iesaucās, un Alnis paskaidroja:

— Jā, jā, tas pats. Slavenais urologs Akmentiņš. Pazīstat gan, ko?

— Ar nieru akmeņiem neesmu slimojis. Nepazīstu vis. Paklausieties, jaunais cilvēk, jūs gan pēc profesora neizskatāties. Bet, ja arī būtu, es tomēr sodītu. Atkārtojiet

braukšanas noteikumus un ierodieties svētdienas skolā. Nu, un tagad brauciet uzmanīgāk!

— Es par jums uzrakstīšu feļetonu, — Alnis piedraudēja. — Tas sauksies «Ēzeļi uz krustceļiem».

— Rakstiet vesels! — inspektors mierīgi atteica. — Tikai virsrakstu gan lieciet citu: «Ēzelis uz motocikla» vai kaut ko tamlīdzīgu ... Jums jau labāk zināms.

Alnis dusmās nošņācās, iedarbināja motociklu un lēni pārbrauca pāri Juglas tiltam. Juzdams, ka izgaisis inspektora skatienam, viņš vēl ātrāk sāka drāzties uz priekšu, it kā ar to gribētu atriebties nepiekāpīgajam inspektoram. Pieliecies pie Dagmāras, viņš skaļā balsī sauca:

— Meitenīt, nu vai tu redzēji mērkaķi? Smiekli nāk ...

Dagmāra Aļņa repliku šoreiz sadzirdēja gluži skaidri,

bet neatbildēja. Atklāti runājot, incidents ar sabiedrisko inspektoru un Aļņa augstprātīgā izturēšanās viņai diez kā nepatika. Kāpēc viņš uzdevās par savu tēvu un piedraudēja ar feļetonu? Nabaga Alni, viņa pie sevis nodomāja un pasmaidīja, Siguldas vietā tev nākamā svētdiena būs jā pavada svētdienas skolā. Pats izpelnījies ...

Alnis drāzās uz priekšu kā neprātīgs: viņš apdzina mašīnas un bieži vien traucās tik tuvu pretimbraucošajām, ka Dagmārai no bailēm dzīslās gandrīz sastinga asinis. Garām trakā steigā skrēja liepu pelēkie stumbri un aizšalca koku zaļās galotnes. Kur viņš tik briesmīgi steidzas, Dagmāra pukojās. Droši vien grib padižoties, cik ātri spēj braukt! Lai dižojas, es viņam neteikšu ne vārda, viņa izlēma. Nemaz nelikšos zinis, un lai no manis uzslavas un apbrīnas negaida. Bet tad pēkšņi, apbraucot kādu vieglo mašīnu, Alnis pārrēķinājās, un pretimbraucošā viņu piespieda tik strauji bremzēt, ka motocikls gandrīz iedrāzās grāvī. Blakusvāģa ritenis jau karājās pāri ceļmalai.

— Kur tu skrej! — Dagmāra vairs neizturēja. — Kas tev deg?

— Nekas jau nenotika, — Alnis taisnojās. — Es pieturēju apzināti.

— Apzināti... — errojās Dagmāra un, kāpdama ārā, iekrita grāvī. — Vai tā kāds apzināti pietur motociklu? Labi vēl, ka grāvī nav ūdens.

— Piedodiet, visuskaistākā! Pirmo un pēdējo reizi tevi iegāzu grāvī. Es tā vairs nekad nedarīšu.

Dari vai nedari, bet ar tādu pustraku tālāk nebraukšu.

— Dagmāra! — Alnis lūdzoši iesaucās. — Tas taču viss bija joks.

Man tādi joki nepatīk, — Dagmāra atcirta. — Joko I>cits ar sevi! Tu neesi izvēlējies īsto objektu.

— Sēdies vāģī un neburkšķi kā veca sieva! — izlīdzinošā balsī sacīja Alnis. — Kā tu nesaproti... Mūs gaida.

— Tad steidzies vesels! — noņemdama un iesviezdama blakusvāģī ķiveri un aizsargbrilles, dusmīgi izmeta Dagmāra. Redzēdams, ka lieta kļūst nopietna, Alnis sāka lūgties.

— Dagmāra, nekavēsimies. Es vēlreiz tev no sirds atvainojos. Turpmāk kustēšos uz priekšu kā jāņtārpiņš, un līdz ar to uzskatīsim, ka mūsu konflikts ir likvidēts.

Alnis sniedza ķiveri un aizsargbrilles, bet Dagmāra atbīdīja sānis puiša roku un mierīgā balsī teica:

— Labi, labi. Viss ir aizmirsts un piedots. Brauc vesels un pasveicini kolēģus!

Viņa veikli uzlika plecos savu mugursomu un pavīpsnājusi piebilda: — Es iešu kājām. Gribas uzzināt, kā jūtas veca sieva. Visu gaišu!

— Dagmāra, kur tu viena iesi! — Alnis iesaucās. — Neāksties. Es tevi aizvedīšu.

— Brauc vesels, es jau tev teicu! — skanēja atbilde, un Alnis nesaprašanā noplātīja rokas, izstūma uz ceļa motociklu, sabozies vēlreiz atskatījās un tad trakā steigā aizbrauca. Viņš gandrīz negribēja ticēt tam, kas tikko bija noticis.

Dagmāra zināja, ka dažus kilometrus aiz priežu mežiņa sākas platā un dziļā Gaujas ieleja, bet pāri upei viņā pusē aiz asa pagrieziena un baltām sērēm paceļas sarkanā smilšakmens klints ar Velna alu, uz kurieni aizdrāzās Alnis pie saviem draugiem. Apkārtceļš bija vismaz savus piecpadsmit kilometrus garš, bet viņa tur nokļūs kājām, lai gan tikai upes pretējā pusē. Protams, ar pārcēlāja laivu varētu sasniegt arī Velna alu, bet viņai vairs nebija ne mazākās patikas satikties ar Alni Akmentiņu un saviem kursa biedriem.

Sasniegusi priežu mežiņu Gaujas krastmalā, viņa apsēdās saulgozī uz celma, noņēma mugursomu, novilka un nosvieda zālē sporta jaku un, izņēmusi termosa pudeli, ielēja vāciņā karstu kafiju. Kafija viegli garoja un tik kairinoši smaržoja, ka mutē saskrēja siekalas. Vāciņš kļuva karsts, un viņa to nolika uz blakus celma, kur uzklāja brokastu galdu ar sviestmaizēm. To viņai bija daudz, jo mājās domāja, ka iznāks brokastot kopā ar biedriem. Karstā kafija spirdzināja un radīja patīkamu labsajūtu. Protams, pie labā noskaņojuma bija vainīgas arī zilās pavasara debesis, siltā vēsma, kas pūta no dienvidiem, skuju smarža, kurai piejaucās ievziedu rūgtais tvans, un daudzbalsīgais putnu koris, kas dziedāja un vīteroja. Kaut kur upmalā savus dzidros triļļus skandināja lakstīgala, un drīz turpat blakus kuplajā ievu cerā atsaucās cita — skaļa un laimes pilna, it kā apreibusi no pasaules skaistuma. Gaiss smaržoja, un melnā zeme smaržoja, zāle smaržoja, un smaržoja mitrā sūna, kurā vēl spīdēja rīta rasas dzidrās un mirdzošās lāses. Kaut kur tālu pļavā vai Gaujas ielejā iemāvās govs, un māvieni skanēja kā bērza taure un vairākkārt atbalsojās tālajos upes līčos. Dagmāra pamazām aizmirsa vēl nesen tirdošās domas, ar savām ausīm, acīm un visu būtni uztvēra šīs neparastās dienas bezgalīgo skaistumu un jutās laimīga, ka nav blakus neviena, kas varētu traucēt šā skaistuma dziļo, vienreizīgo izjūtu.

Laikam tikai tas cilvēks spēj saprast laimes vērtību, domāja Dagmāra, kas savā mūžā pārdzīvojis lielu nelaimi. Vai es kādreiz agrāk domāju par cilvēku godīgumu un nekrietnību, kamēr pati ar to nesastapos? Vai es agrāk kādreiz domāju par dzīves saulainajām un ēnas pusēm, kamēr pati ar tām nesaskāros? Tas un galvenokārt tikai, tas man palīdzējis labāk saprast cilvēkus un dzīvi, netvert laimes mirdzošos ziepju burbuļus un neuzticēties tarkšķiem un balamutēm. Melo tie, kas saka, ka pasaulē un cilvēkos nav nekā skaista un laba, un melo arī tie, kas apgalvo, ka pasaulē un cilvēkos viss ir labs un skaists. Skaistais un labais jārada pašiem nerimtīgā cīņā ar ļauno un neglīto, un tikai tā mēs dzīvi un cilvēkus varam labot un veidot...

Mežā uz smilšainā celiņa parādījās grupa jauniešu. Jautri tērzēdami un smiedamies, viņi apstājās, un kāds no puišiem iesaucās:

— Labu apetīti! Vai te ir atklāta bufete?

— Jā, — smiedamās atbildēja Dagmāra. — Laipni lūdzu pie karstas kafijas un sviestmaizēm!

— Ei, puikas! — kāds mazs un sprigans knēvelis iesaucās. — Viņai ir kafija!

Zēnu bariņš aplenca Dagmāru. Viņiem visiem bija rokās laksturīgie Silguldas lazdu spieķīši, un tas liecināja, ka viņi nav vietējie, bet atbraucēji vai nu no Rīgas, vai kādas citas vietas.

— Kāpēc jūs esat viena? — kāds jautāja.

— Un kāpēc jūs esat bez dāmām? — Dagmāra atjautāja.

— Mēs meklējam Lorelejas, — mēļoja cits.

— Tās nemīt Gaujmalā, — Dagmāra atbildēja. — Tad jums jābrauc uz Reinu.

— Tas par tālu, — mazais knīpa iesaucās. — Es nedomāju, ka gaujmalietes ir sliktākas. Jūs taču esat vietējā?

— Vai tas nav redzams? — Dagmāra ķircinājās, bet kāds cits puisis, garš tumšmatis, iejaucās vidū:

— Viņš ir mazs, bet ar lielu muti, neņemiet ļaunā. Vai jūs neesat no Rīgas? Man šķiet, mēs kaut kur esam tikušies.

— Ja jūs vēlaties manu vizītkarti, tad pieklājība prasa, lai vispirms jūs pasniedzat savējo, — Dagmāra atbildēja.

Garais mazliet apjuka, bet tas bija tikai acumirklis.

— Labprāt. Mēs visi esam no politehniskā. Jūs laikam būsit pamanījusi divas tādas mājiņas Daugavas malā — vienu pusmodīgu, otru ultramodīgu?

— Un es esmu jūsu kaimiņiene — no medicīniskā.

— O!!! — zēni gandrīz visi reizē iesaucās, un mazais piebilda: — Tādā gadījumā jūs nedrīkstat mums liegt pirmo medicīnisko palīdzību.

— Te tā būs! — Dagmāra sacīja un piedāvāja kafiju. — Man gan ir tikai viens trauciņš.

Termosa pudele nebija liela, tomēr katram tika pa malkam.

— Uz kurieni jūs dodaties? — iejautājās garais puisis, un Dagmāra atbildēja:

— Nezināmā virzienā.

— Tad jau mums pa ceļam! — garais teica. — Arī mēs soļojam nezināmā virzienā. Varbūt iesim kopā?

Dagmārai priekšlikums iepatikās. Kāpēc gan jāklaiņo vienai, ja var iet barā?

— Bet vai tādā gadījumā jūs nenosauktu vārdus, lai es zinu, kā jūs uzrunāt? — Dagmāra vaicāja.

— Pavisam vienkārši! — Mazais aši skaitīja: — Garo jūs jau pazīstat. Pareizi, un mani arī — es esmu Mazais. Sis tēviņš ar nepieklājīgi dzeltenajiem matiem un vasaras raibumiem ir Līkais.

— Bet viņš taču nemaz nav līks!

— Ja nav, tad būs, — Mazais apgalvoja un uzsita ar plaukstu druknākajam zēnam uz pleciem. — Un šis te ir Resnais. Viegli atcerēties, vai ne?

— Bet mani dažādības dēļ sauciet pat Dagmāru.

— Dagmāra! — visi vienā balsī iesaucās, un Garais paskaidroja zēnu izbrīnās iemeslu:

— Mums ir pasniedzēja Dagmāra. Ar tādiem pašiem piķa melniem matiem kā jums un briesmīgi sirdīga.

— Es tāda neesmu, nebīstieties! — Dagmāra smiedamās sacīja, un viņi saposās ceļam. Garais Dagmārai uzdāvināja savu lazdas spieķi, bet pats paņēma un uzlika plecos viņas mugursomu. Pēc tam notika īsa apspriede, kurp vispirms doties.

— Man vienalga, — Dagmāra sacīja, — tikai uz Velna alu neiesim.

— Jums bail no velniem? — Mazais iejautājās.

•— Jā. Bail, ka tur mani nenogrābj kāds nešķīstais.

— Mēs jūs aizsargāsim, — beidzot ierunājās arī Resnais, un Līkais drošināja:

— Es protu dziedāt kā gailis! — Viņš norāva zāles lapu, izstiepa starp roku īkšķiem un, sparīgi pūzdams, patiesi nodziedājās gaiļa balsī. — No gaiļiem visi mošķi bēg!

Viņi nolēma doties pa Gaujas ielejas labo krastu līdz upes tiltam, tam pāri uz Gūtmaņa alu, bet no turienes uz Turaidas pilsdrupu torni.

Diena bija jauka. Sadursme ar Alni aizmirsās un likās kā joks. No visiem puišiem visvairāk viņai patika Garais, varbūt tāpēc, ka nesa viņas mugursomu. Izrādījās, ka viņš ir ceturtā kursa students — celtnieks, mīl literatūru un studentu džezā spēlē saksofonu.

— Drīz mēs atklāsim savu studentu klubu, — viņš stāstīja. — Es jau tagad jūs ielūdzu uz balli. Pirmo deju apsoliet man! Kas ir jūsu mīļākā deja?

— Tvists.

— Man labāk patīk vecais rokenrolls ...

Atgriežoties no Turaidas, viņi sajuta nogurumu un vienbalsīgi nolēma doties nevis pa ceļu, bet pa kāpnēm uz Siguldu un restorānā ieturēt pusdienas. Stāvais kāpiens no upes tilta pa krasta krants garajām kāpnēm pamatīgi nokausēja, tāpēc viņi jutās laimīgi, ka restorānā atrada brīvu galdiņu. Zēni pasūtīja pusdienas un alu, bet Dagmārai, kura alu nedzēra, mazu karafi sausā vīna. Viņi nesteidzās, jo bija nolēmuši svētdienas vakaru pavadīt restorānā un padejot.

Apmierinājuši izsalkumu un atspirdzinājušies, viņi sāka justies pavisam labi. Drīz ieradās džeza kapela, noskaņoja instrumentus un sāka spēlēt dejas. Pirmais Dagmāru uzlūdza Garais. Tas bija «Silavas valsis».

— Vai jūs esat ievērojusi, ka gandrīz visos restorānos dejas parasti iesāk ar valsi? — Garais jautāja.

— Es tik reti eju uz restorāniem!

— Rīgas restorānos jau vakaros nekur netiek iekšā, — Garais sūdzējās. — Arī kafejnīcās ne, visur pilns. Bez tam mūsu brāļus studentiņus šveicari pazīst un labprāt neielaiž. Maz tērējot, neesot jēgas. Nu sakiet — kur lai jaunieši iet?

— Jauniešiem jāmācās! — Dagmāra zobojās.

— Dagmāra, jūs labi dejojat. Es ar jums labprāt vēl kādreiz satiktos. Mans īstais vārds ir Elmārs. Elmārs Lī-bags. Bet jūs mani varat saukt par Garo, tāpat kā mani draugi. Esmu pieradis.

— Man nepatīk iesaukas. Un jums ir tik skaists vārds.

— Kas nu tas par skaistu!

— Man ļoti patīk, — Dagmāra atbildēja un ne no šā ne no tā iejautājās: — Sakiet — ko jūs darīsit, kad beigsit studijas? '

— Es savus trīs gadus esmu nodomājis atstrādāt uz lielajām celtnēm, — Elmārs paskaidroja. — Kaut kur tālu, tālu, kur vēl nekad neesmu bijis. Varbūt Sibīrijā, bet varbūt Tālajos Austrumos vai Kamčatkā. Kaut kas taču dzīvē jāredz. Un jūs?

— Man bail tik tālu laisties. Es gribētu noenkuroties tepat kaut kur Rīgā. Esmu rīdziniece, un man bez Rīgas būtu grūti dzīvot.

— Bet es esmu no mazas pilsētiņas, — Elmārs atzinās. — Vai jūs kādreiz esat bijusi Piejūrā?

— Protams, — Dagmāra atbildēja. — Jauka pilsēta. Jūsu rajonā dzīvo mans tēvs.

Un Dagmāra pastāstīja, ka tēvs bijis zvejnieks, bet tagad vada zvejnieku kolhozu.

— O, bijušais priekšnieks Smildziņš? — Elmārs brīnījās. — Kas tad to nepazīst!

Tikai tagad Dagmāra aptvēra, ka par tēvu nevajadzēja stāstīt, bet bija jau par vēlu: Dagmāras radurakstus Elmārs atšifrēja no pusvārda. Beigās viņš vēl piebilda:

— Rajonā par jūsu tēvu stāsta leģendas.

— Ļaudīm patīk pļāpāt. Nevajag visu ņemt nopietni.

Dagmāra domāja, ka par tēvu droši vien klīst ļaunas

valodas un kaut ko no tām dzirdējis arī Elmārs Lībags. Bet Elmārs viņas aizdomas izklīdināja:

— Es nekā ļauna neesmu dzirdējis. Man tikai stāstīja, ka zvejnieki viņu uzskatot gandrīz vai par burvi. Kur viņš pieliekot savu roku, tur noteikti iznākot kaut kas labs.

Saruna pārtrūka, jo beidzās deja un viņi atgriezās pie saviem ceļabiedriem. Un tad notika kaut kas negaidīts. Līdz galam atsprāga vaļā restorāna durvis, un pa tām iegruva bars trokšņainu mediķu ar Alni Akmentiņu priekšgalā.

— Kolēģi, mazu pacietību! — sauca Alnis. — Tūlīt mēs dabūsim galdiņu.

Alnis aizgāja pie bufetes un kaut ko pateica. Oficiante tūlīt steidzās uzkopt kādu galdiņu un apsēdināja trokšņaino studentu baru. Dagmāra aiz pārsteiguma sarāvās. Viņai tik ļoti negribējās tagad satikties ar Alni. Varbūt vislabākais būtu tūlīt pat nemanot un neatvadoties pazust un doties uz staciju? Bet zēni taču nesapratīs un uztrauksies, kur ceļabiedrene pazudusi. Nē, labāk jau nelikties zinis par saviem studiju biedriem un padoties liktenim. Ar bēgšanu tik un tā no tā neizbēgs.

Ienācējiem oficiante pasniedza ēdienu karti, un viņi sāka apspriest, ko pasūtīt. Tanī brīdī ieskanējās orķestris, un Elmārs Dagmāru atkal uzlūdza uz deju.

— Varbūt pagaidīsim? — Dagmāra ieminējās.

— Kāpēc? — Elmārs brīnījās.

— Lai iesāk citi.

Dagmāra cerēja, ka dejotāju pulkā viņu neviens neievēros, bet Elmārs neatlaidās. Viņš piecēlās, paņēma viņu pie rokas un lūdza:

— Neesiet tik cietsirdīga, Dagmāra!

— Ejiet gan, — centās pierunāt arī Līkais, un Mazais piemetināja:

— Neliedziet mums to prieku uz jums paskatīties.

Ko lai daru, izmisusi domāja Dagmāra. Tikko iziešu zā-l< s vidū, viņi mani tūlīt pamanīs. Un Alnis nepiedos, ka šorīt es viņu tā izāzēju. Viņš ir spējīgs uz visu, to Dagmāra zināja. Protams, ja Alnis viņai būtu vienaldzīgs, tad par to tik daudz galvu nelauzītu. Bet kaut kur visapslēptākajā sirds kaktiņā kvēloja gruzdoša mīlas dzirkstelīte pret Alni, un to nekas nespēja noslāpēt, pat šīs dienas apvainojuma pelni ne. Ja viņš būtu gudrāks, viņš šo pelnu kārtiņu ar vienu elpas vilcienu varētu nopūst un paslēptā mīlas dzirksts uzliesmotu. Bet Alnis laikam bija pieradis visus cietokšņus ieņemt ar rupju spēku, iedomību un lielību, tieši ar to, ko Dagmāra necieta ne acu galā. Bet lai, viņa izlēma, lai paskatās un pārdomā savu rīcību un uzvedību. Es viņu paķircināšu, un tad redzēsim, ko viņš darīs.

Dagmāra piecēlās un kopā ar Elmāru iejuka dejotājos, paslepeni novērodama savus kursa biedrus. Viņiem laikam pat sapņos nevarēja ienākt prātā, ka Dagmāra tepat grozās viņu degunu priekšā. Elmārs dejodams viņu uzmanīgi izvadīja cauri zāles drūzmai mazliet nomaļāk un nokļuva tieši pie tā galdiņa, no kura viņa vairījās. Vienā acumirklī visi Dagmāru pamanīja.

— Alni, Dagmāra! — iesaucās kāda izbrīnījusies balss.

Visi reizē pastiepa kaklus uz dejotāju pusi. Dagmāra

izturējās tā, it kā viņus neredzētu, un smaidīdama sarunājās ar Elmāru.

— Man te blakus sēd kolēģi, — viņa neizturēja un iečukstēja Elmāram ausī. — Tie, kurus es baidījos satikt pie Velna alas.

— Ak tad tie ir tie velni! — Elmārs iesmējās. — Kur tad viņi ir?

— Tie trokšņainie, kas mūs novēro.

Citam sejā bija lasāma izbrīna, citam ironija, bet viens sēdēja drūms, zobos iekodis apakšlūpu. Tas bija Alnis. Viņš nevarēja saprast, kā Dagmāra nokļuvusi šeit un vēl kopā ar garo puisi. Sirds sāka vārīties kā raganu katls, kurā saliets dusmu un greizsirdības piķis. Oficiante uz mediķu galda nolika degvīna pudeli. Alnis viens pats ielēja, izdzēra un nopurinājās. Pārējie uz viņu jautājoši paskatījās, un līdz Dagmāras ausīm atlidoja kāds izsauciens: «Kā mums to saprast?»

Deja beidzās, un Dagmāra ar Elmāru apsēdās savās vietās. Mediķi ielēja, pacēla glāzes un smīnēdami saskandināja ar Alni. Nabaga puika, viņi laikam tagad tevi āzē un izsmej. Un Dagmārai kļuva mazliet skumji un sirdī radās kaut kāds neapjausts žēlums. Par ko, viņa pati sev jautāja. Varbūt man tomēr nevajadzēja viņu vienu atstāt ceļmalā, it kā viņš patiesi būtu kaut ko briesmīgu noziedzies. Un, izanalizējusi savu izturēšanos, Dagmāra sāka pārmest sev, it kā viņa būtu galvenā vaininiece. Viņa strīdējās ar savu mīlestību, un tā viņai it kā sacīja: «Esi godīga un neliekuļo pati sev. Tu taču viņu mīli un būtu laimīga, ja viņš tagad pienāktu pie tevis. Viņš nav slikts. Viņš ir cilvēks ar kļūdām kā visi, bet tu kopā ar mani, savu mīlestību, vari viņu labot. Viņš ir visskaistākais, un citas meitenes būtu tikai priecīgas, ja tu no viņa atteiktos un aizietu. Bet tu viņām nenovēli šo prieku un neatraidi Alni. Par draudzību un mīlestību jācīnās. Cīnies, un tu uzvarēsi...»

Orķestris atkal sāka spēlēt. Alnis piecēlās un nāca pāri zālei. Viņš apstājās pie Dagmāras un sacīja:

— Lūdzu, iesim dejot!

It kā atbildi meklēdama, Dagmāra paskatījās uz Elmāru. Elmārs laikam viņu pārprata un svešajam pienācējam diezgan asi atbildēja:

— Vispirms atvainojieties un palūdziet atļauju.

— Jums? Atļauju? Kas vēl nebūs!

Vairīdamās no sadursmes, Dagmāra piecēlās un sacīja:

— Labi, Alni, iesim ...

Viņi sāka dejot. Alnis labu laiku klusēja un beidzot iejautājās:

— Kur tu to ķēmu nogrābi?

— Kā tev nav kauna tā runāt! — Dagmāra Alnim pārmeta. — Tas ir mans draugs no politehniskā.

— Ja viņš nepratīsies, es šim mērkaķim ar kulaku degunu nobraucīšu. Tad tu varēsi salīmēt, — šķendējās aizvainotais Alnis. — Kāpēc tu mani atstāji vienu? Lai draugi par mani ņirgātos?

— Tu esi egoists, — Dagmāra čukstēja, lai kāds nepa-dzirdētu strīdu. — Tu domā tikai par sevi. Tikai par sevi. Kur tu tāds esi radies?

— Piedod, Dagmāra, — Alnis pēkšņi mainīja toni. — Vai tu vari man piedot? — Dagmāra klusēja, un Alnis turpināja: — Es patiesi laikam vienu otru reizi izturos nelietīgi, bet es labošos. Nu saki, ka tu man piedod, un nāc pie mūsu galdiņa!

— Alni, kā tas izskatīsies! Mēs visu dienu pavadījām kopā. Tā būtu cūcība no manas puses. Nē ...

— Tikai nepazūdi! Mēs viesnīcā aizrunājām istabas un paliksim te pa nakti. Paliec tu arī! Es tevi lūdzu!

Dagmāra neatbildēja. Viņa izlikās, ka nav dzirdējusi. Kad mūzika apklusa, Dagmāra atgriezās pie saviem ceļabiedriem.

— Kas tas ir par tipu? — sapīcis jautāja Elmārs. Dagmāra paraudzījās uz puišiem un pasmaidīja.

— Lūdzu, neļaunojieties! Tas ir mans kursa biedrs, tikai mazliet iereibis. — Un tad lietišķi iejautājās: — Ar kuru vilcienu jūs brauksit mājās?

Studenti saskatījās.

— Jā, ar kuru mēs brauksim? — Arī Elmārs kļuva nemierīgs. — Mazais, tev ir vilcienu saraksts, paskaties!

Mazais no kabatas izvilka vilcienu sarakstu. Izrādījās, ka tūlīt jādodas uz staciju, ja negrib nokavēt. Nākamais aizgāja pārāk vēlu, tikai ap pusnakti. Viņi paaicināja oficianti, samaksāja un gatavojās aiziet.

— Vai tad jūs, Dagmāra, nebrauksiet kopā ar mums? — Elmārs vaicāja.

— Nē, draugi, es vēl palikšu. Man jāpaliek. Paldies par jauko dienu!

— Mēs jūs uzmeklēsim, — sniegdams roku, sacīja Elmārs.

— Paldies par garšīgo kafiju, — atvadoties sacīja Mazais.

— Es jūs mazliet pavadīšu, — Dagmāra teica un izvadīja puišus pa durvīm. Viņai uz pēdām sekoja Alnis.

— Tu tomēr aizej? — viņš izmisis iejautājās.

— Es tūlīt atgriezīšos, — Dagmāra atbildēja un atstāja Alni vienu pie restorāna durvīm. Lai pagaida, par ļaunu tas nenāks... Viņa pavadīja savus draugus uz stacijas pusi un, kad no pusceļa atgriezās, sastapa Alni pie ieejas zālē.

— Dagmāra, es baidījos, ka tu nepazūdi.

— Es vārdu turu, — Dagmāra atbildēja.

— Tas ir labi! — Alnis bija iereibis un mazliet šļupstēja. — Zini ko?

— Es nekā nezinu, — Dagmāra vēsi atbildēja.

— Es gribu tevi informēt. Mūsējie neko nezina par šā-rīta starpgadījumu. Es viņiem sacīju, ka nesastapu tevi mājās. Saki, ka tu šorīt agri izbrauci ar saviem paziņām un mani nemaz neesi redzējusi.

— Vai tam kāda nozīme?

— Citādi viņi sāks izprašņāt, ņirgāties. Personīgās lietas nav jānodod pasaules apspriešanai, vai ne?

— Ja tu tā vēlies ...

— Jauki! — Alnis iesaucās, paņēma Dagmāru zem rokas un ieveda zālē. Kolēģi Dagmāru sagaidīja ar aplausiem. Visi bija mazliet iesiluši, arī kursa biedrenes.

— Esi sveicināta, pazudusī avs! — kāds sauca.

— Kas to būtu gaidījis, ka tu ļausies nozagties!

— Noliec savu kulīti un sēdies, — kāds cits laipni pabīdīja Dagmārai krēslu. Viņa nolika uz grīdas mugursomu un apsēdās.

— Tagad kaut ko uzkod! Viņi tevi laikam izbadinā-juši, — teica Alnis un piebīdīja tuvāk traukus ar uzkodām. Tad piepildīja glāzi un piemetināja: — Izdzer! Bez soda tik un tā tu netiksi cauri.

Dagmāra bez kaulēšanās paķēra glāzi, izdzēra un noskurinājās. Tas izraisīja vispārēju jautrību, jo līdz šim neviens viņu nebija redzējis dzeram degvīnu. Viņi kopā paēda vakariņas, iedzēra un trieca blēņas. Visa uzmanība tika pievērsta Dagmārai, un visas sarunas vijās galvenokārt tikai ap viņu. Par tādu negaidītu atrisinājumu Alnim no viegla reibuma priekā mirdzēja aizmiglotās acis. Tagad viņam patiesi patika Dagmāra, un viņš gribēja aizmirst idiotiskās derības ar draugiem. Labi, ka puikas turēja muti. Un nebija jau arī tagad nekādas jēgas par to runāt. Notikumi bija gājuši savu ceļu, un neviens vairs ar šo muļķīgo norunu nebija saistīts. Arī Alnis ne.

Pēc vakariņām Alnis bufetē vēl nopirka pudeli vīna un viņi priecīgā prātā soļoja uz viesnīcu, kur bija aizrunātas istabas. Dagmāra iekārtojās kopā ar draudzenēm, bet puiši atsevišķā istabā. Tikai Alnim vienam tur nebija iznākusi vieta, un viņš sev bija paņēmis vieninieka numuru. Alnis palūdza Dagmāru ienākt pie viņa. Viņi apsēdās pie galda, dzēra vīnu un raudzījās pa logu uz rieta spīdumu, kas pāri Gaujas ielejai aiz zaļajām koku galotnēm dega kā milzīgs pieguļnieku ugunskurs.

— Kā tev te patīk? — iejautājās Alnis.

— Nekas, labi, — sacīja Dagmāra, īsti nesaprazdama, ko Alnis ar šo jautājumu domā.

— Man ir kāds priekšlikums, — sacīja Alnis. — Vai tu apsoli to izpildīt?

— Tas ir atkarīgs no tava priekšlikuma.

— Iesim paklausīties lakstīgalas!

— Divi vien? Vai tas būs labi?

— Un kas tur ļauns?

— Ko sacīs pārējie?

— Lai saka, ko grib. Viņi visi ir pa pāriem tāpat kā mēs.

— Ja tu tā domā ...

— Ejam! — Alnis steidzināja un piecēlās. — Kamēr vēl saule nav galīgi norietējusi. Tādu jauku vakaru pavadīt telpās nav nekādas jēgas.

Viņi klusi kā zagļi uz pirkstgaliem nogāja pa kāpnēm un pagriezās uz Gaujas ielejas pusi. Pretim nāca noguruši tūristi, uz spieķiem atspiedušies un apkrāvušies ar somām. Viņi steidzās uz staciju, lai nenokavētu pēdējo vilcienu, un no dziļās ielejas gājējus pavadīja viegla krēsla un skanīgas lakstīgalu dziesmas. Alnis Dagmāru paņēma zem rokas, un, cieši viens otram piespiedušies, viņi iegāja Siguldas sanatorijā, bet no turienes nokļuva vecajās pilsdrupās. Dziļi ielejā virs upes audās viegla balta migla, plāna un caurspīdīga kā neilona šķidrauts. Cauri lakstīgalu daudzbalsīgajam korim laiku pa laikam atskanēja novēlojušos tūristu smiekli un kliedzieni, bet kaut kur lejā zemnieku mājās savu vakara rējienu vienmuļīgi vaukšķēja suns. Alnis ar Dagmāru klusēdami raudzījās vakara burvīgumā, un viņiem likās, ka to pa īstam var sajust tikai divatā. Tad Alnis viņu pieveda pie bruņinieku pils izgruvušā loga, kas gluži kā milzu acs vēroja ielejas skaistumu, pēkšņā jūtu uzplūdumā viņu apskāva un ilgi skūpstīja. Pēc laba brīža, atbrīvojusies no Aļņa skāvieniem, viņa čukstēja:

— Alni, kāpēc tu tā ...

Alnis neatbildēja. Paņēmis Dagmāru pie rokas, viņš veda viņu tālāk. Viņi nokļuva kapsētā un biezajā krustu un pieminekļu biezoknī gandrīz nomaldījās. Bet tad atkal atrada taciņu un ilgu laiku gāja un gāja, kamēr sasniedza tumsas pielijušu mežu ar platu ceļu.

— Tas ved uz Gleznotāju kalnu, — Alnis teica. — Aiziesim?

Dagmāra tikai palocīja galvu, un viņi saķērušies turpināja ceļu. Ievu ceros cita par citu skanīgāk pogoja lakstīgalas, it kā būtu noslēgušas derības dziesmu karam. Gaiss viļņojās ievziedu un koku lapu svaigā plaukuma smaržās. Ceļš, kas vijās starp lazdu krūmiem un kupliem kokiem, atgādināja tumšzaļu tuneli, bet mežs kā pasakains burvis bija aizturējis elpu, lai labāk sadzirdētu putnu dziesmas un vientuļo gājēju trauksmainos sirdspukstus.

Pāršķēlās meža tumšzaļais priekškars, un gājēju acu priekšā atvērās dziļā Gaujas ieleja ar sarkaniem upes līčiem, kuros mirdzēja rieta atspīdums, un kustīgiem miglas blāķiem, kas bija kļuvuši biezāki un no upes lāmām izvēlušies pļavās. Gleznotāju kalnā nemanīja nevienas dzīvas dvēseles, izņemot lakstīgalas. Viņi apsēdās kraujas malā zem atpūtas sēnītes uz sola un klusēdami raudzījās nakts skaistumā.

— Vai tev nav vēsi, Dagmār? — klusi jautāja Alnis.

— Nē, — čukstēja Dagmāra un vēl ciešāk piekļāvās Alnim. Viņa apskāva Aļņa kaklu un ļāvās kaislību brāzmām, kas abus ierāva savā virpulī. Lakstīgalu dziesmas apklusa. Kopā ar viņiem neredzamā atvarā nogrima kuplās koku lapotnes, pusnakts debesis un zvaigznes. Viņi juta tikai viens otru, kaislību dedzinošās liesmas un vairāk neko. Vēlu naktī viņi atgriezās viesnīcā un šķīrās.

Pagāja dienas un nedēļas, beidzās eksāmeni, un atnāca vasara. Kādā siltā svētdienā Alnis ar motociklu Dagmāru aizveda uz vientuļu jūras piekrasti, kur ieklīst tikai rets vasarnieks. Viņi bija norunājuši šo dienu pavadīt divatā tālu prom no ļaužu drūzmas svaigā gaisā, saulē un ūdenī. Dagmāra, kā parasti, bija paņēmusi līdzi sviestmaizes un termosa pudeli ar kafiju. Baltajās pludmales smiltīs viņi divatā spēlēja bumbu, skrēja pa piebriedušo liedagu, peldēja un ķēra viļņus, kas ar saviem baltajiem putu ragiem badīja viņu kailos un saulē piesārtušos ķermeņus.

Jūra viegli šalca, un liedagā izmestās ūdenszāles sāļ-rūgti dvesmoja. Bet kāpās šalca smuidrās un varenās priedes, jūras elpai piejaucot spirgto skuju un sveķu smaržu.

— Kā tu atradi šo vietu? — Dagmāra brīnījās. — Es nemaz nezināju, ka Rīgas tuvumā ir tādi jauki stūrīši.

— Nākamreiz es tevi aizvedīšu uz vēl skaistāku vietu, — Alnis atbildēja. — Bet, kad beigsies studijas, aizbrauksim uz dienvidiem. Kaut kur uz Krimu vai Kaukāza piekrasti.

— Man nekur tik labi nepatīk kā te. Ja brauktu, tad tikai tāpēc, lai vienreiz dzīvē redzētu palmas, — Dagmāra sacīja. — Un siltu jūru, kurā var peldēties no rīta līdz vakaram. Vai tu mani kādreiz tur aizvedīsi, Alni? Tā nopietni?

— Protams! — Alnis pārliecinoši atbildēja. — Es jau tev teicu, ka nākamgad pēc studijām tēvs man uzdāvinās auto. Un tad mēs brauksim, kur sirds vēlas. Vispirms uz Ļvovu un Karpatiem, tālāk uz Moldāviju un Odesu. Odesā mašīnu uzliksim uz tūristu kuģa — un prom uz Sočiem. Bet no turienes apbrauksim visu Melnās jūras piekrasti.

Pusdienas viņi nolēma ieturēt kāpās. Dagmāra priežu ēnā izklāja līdzi paņemto galdautu un, kad sviestmaizes bija sakārtotas un kafija ielieta, aicināja Alni pusdienās. Alnis līkņāja ap motociklu, kaut ko labodams, un bija noziedies ar eļļu melns kā velns. Viņš paņēma ziepes, aizskrēja uz jūru nomazgāties un atgriezās kustīgs un priecīgs kā vienmēr.

— Ar ko tu mani pacienāsi? — viņš jautāja, nometies zālē un priecīgi berzēdams rokas. — Tu esi uzklājusi tik lielisku galdu kā karaļnamā.

— Lūdzu, mans princi, ēd! — Dagmāra sacīja un piedāvāja sviestmaizi. — Es ceru, ka no tās tu resns nekļūsi.

— Ko var zināt, — Alnis atbildēja. — Ja manas acis neviļ, tad tu esi kļuvusi druknāka nekā agrāk.

Dagmāra viegli piesarka, bet Alnis to nemanīja. Vai tiešām tas jau ir redzams? Bet cik ilgi tad to var noslēpt, un kāpēc tas vispār jāslēpj? Dagmāra taču jutās laimīga, un viņa gribēja dalīties šai laimē ar cilvēku, kas viņai bija visdārgākais pasaulē. Jautājums tikai bija viens, kad un un kā to labāk pasacīt. Bet, tā kā Alnis pats par to iesāka runāt, tad kāpēc to nepateikt šodien — šai jūras krastā zem augstajām priedēm?

— Vai patiesi tu jūti, ka esmu kļuvusi druknāka? — Dagmāra jautāja un paskatījās Alnī.

— Nu jā, — nekā nenojauzdams, atbildēja Alnis. —Tev derētu ieturēt diētu. Citādi pazaudēsi slaido līniju.

— Tur neko vairs nevar darīt, — smiedamās sacīja Dagmāra. — Tas nav no ēšanas ...

Alnis pētoši paraudzījās Dagmārai acīs.

— Ko tu ar to gribi sacīt?

— Vai tu nenojaut? — mīļi uzsmaidīdama, jautāja Dagmāra.

Alnis sadrūma. Šis nesaprotamais drūmums trāpīja Dagmāras sirdī kā zibens spēriens. Viņa juta, ka piesarkst līdz ausu galiem, it kā būtu izdarījusi kaut ko Jaunu un muļķīgu, un vairs nespēja pateikt ne vārda. Bet Alnis mudināja:

— Nu runā, runā! Galu galā man taču viss skaidri jāzina. Tev būs bērns?

— Jā, mums būs bērns ...

Dagmāra šos vārdus pateica tik klusu, ka Alnis tik tikko sadzirdēja. Viņš sadrūma vēl vairāk, nolika atpakaļ sviestmaizi un, ar nervozajiem pirkstiem pluinīdams zoda bārdiņu, pārmetoši paskatījās uz Dagmāru.

— Tu to varēji pasacīt agrāk. Varbūt jau ir par vēlu.

— Kas par vēlu? — jautāja Dagmāra, nesaprazdama, ko Alnis pārmet. — Vēl jau nekā nav ...

— Kā nav! — Alnis iesaucās. — Es taču redzu, ka ir. Vai tu esi padomājusi par abortu?

— Par abortu? — čukstēja Dagmāra. — Nē, un negribu domāt...

— Kā tad tā? — Alnis brīnījās. — Jo ātrāk, jo labāk. Ja ne citādi, es aprunāšos ar tēvu. Viņš var palīdzēt. Kavēties nedrīkst. Vai tu saproti, Dagmāra?

— Es nekā nesaprotu, — Dagmāra atbildēja, lēni piecēlās un skriešus devās uz jūru. Alnis priežu ēnā palika drūmi sēdot, bet Dagmāra pa liedagu tāpat peldkostīmā sāka arvien straujāk soļot uz priekšu. Kur — to viņa pati nezināja. Viņai gribējās būt vienai ar savām sāpēm un pārdzīvojumiem un atgūt zaudēto līdzsvaru.

Kur Alnis tik pēkšņi pazaudējis savu mīlestību, domāja Dagmāra. Kur viņš licis savu pienākuma apziņu? Vai patiesi tā bijusi tikai labi izdomāta komēdija, ko Alnis šajos pēdējos mēnešos ar viņu nospēlējis? Vai Alnis viņu bija izvēlējies tikai tāpēc, lai apmierinātu savas kaislības, bet pēc tam pirmajā grūtajā pārbaudījumu brīdī pamestu kā nederīgu krāmu ceļa malā?

Aizmugurē uz cietā liedaga atskanēja motocikla rūkoņa. Alnis viņai sekoja. Viņš bija jau pavisam tuvu, un Dagmāra vairs nespēja pārskriet pāri kāpām un pazust mežā. Alnis strauji nobremzēja, nolēca no motocikla un ar savam stiprajām rokām viņu sakampa.

— Laid! — dusmās iesaucās Dagmāra, cenzdamās izrauties no Aļņa skavām. — Es tevi negribu redzēt, ej projām! Ej projām, es tev saku!

Viņa atvēzējās un Aļņa sejā ietrieca spēcīgu pļauku.

— Dagmāra, ko tu dari! — Alnis sašuta. — Es tev atvedu drēbes. Kur tu kaila skriesi? Mēs taču nevaram laist pasaulē bērnu. Esi prātīga! Vispirms jāpabeidz institūts. Varbūt pēc tam mūs aizsūta katru uz savu pusi. Un mēs vēl esam tik jauni. Jāredz dzīve, kaut kas jāsasniedz.

— Ak tikai tagad tu par to esi sācis domāt! — Dagmāra iesaucās. — Tikai tagad tu sāc runāt par pienākumiem. Kur tu biji agrāk? Tu esi egoists un nelietis. Laid!

Dagmāra izrāvās no Aļņa rokām, paķēra blakusvāģī iemestās drēbes un mugursomu, pagriezās uz kāpu pusi un pa dziļajām smiltīm aizskrēja.

— Dagmāra, attopies! — Alnis sauca. — Brauksim kopā...

Bet Dagmāra viņa balsī neklausījās. Viņa sasniedza kāpu, kur sākās priedes, un pazuda mežā. Viņa saprata, ka pa šīm biezajām smiltīm Alnis ar motociklu viņu vairs nepanāks. Meža biezoknī novilkusi peldkostīmu un apģērbusies, Dagmāra ilgi klīda pa celiņu līkajiem labirintiem, kamēr sasniedza šoseju, un tad taisnā ceļā devās uz staciju. Tikko viņa paspēja nopirkt biļeti, pienāca vilciens. Viņa iesēdās vagonā, un tanī brīdī, kad vilciens sāka kustēties, pie stacijas piedrāzās un strauji nobremzēja motocikls. Alnis, sarkano kasku nenorāvis, ieskrēja stacijā.

Un tad vilciens iegriezās meža līkumā un stacija pazuda skatienam. Dagmāra atviegloti uzelpoja. Viņa bēga no Aļņa kā no meža zvēra, kas gatavs saplosīt, kā no slepkavas, kas viņu grib nonāvēt. Bet varbūt viņš aizsteigsies vilcienam priekšā un viņu panāks Rīgas stacijā, domāja Dagmāra. Nē, viņš mani vairs nepanāks — nekur un nekad. Es izkāpšu vienu staciju agrāk, viņa izlēma. Lai viņš steidzas un gaida. Kas man par daļu. No šīs dienas viņš man ir ne tikai svešs, bet pretīgs un nīstams cilvēks...

Arī Ģirts Gavars tanī naktī negulēja. Pēc šķiršanās no Dagmāras viņš gan gribēja taisnā ceļā doties mājās, bet tad šķērsielā mainīja nodomu

-lun nolēma apiet apkārt vasarnīcu kvartālam un

vēlreiz paskatīties uz zaļo dārza mājiņu, kurā dzīvoja viņa jaunā paziņa. Pa izlūzušo un bedraino trotuāru viņš gāja, cik vien klusu varēdams, lai nepadzirdētu Ričards un nesāktu riet. Uz balkona vēl spīdēja gaisma un locījās Dagmāras vingrais stāvs. Laikam novāc galdu, nodomāja Ģirts. Viņš apstājās pie sētas un skatījās augšā, kamēr nodzisa gaisma un zaļais namiņš iegrima tumsā. Tad devās nevis uz mājām, bet uz jūru, jo miegs vēl nemaz nebija prātā. Iedams viņš iegriezās kinoteātra dārzā un apsēdās uz tā paša soliņa, kur bija gaidījis Dagmāru. Un tad pēkšņi atcerējās, ka Dagmāra bija pateikusi savu telefona numuru, bet viņš to nebija pierakstījis. Lai neaizmirstu, Ģirts izvilka no maksts jūrnieka tuteni un uz sola atzveltnes iegravēja piecus ciparus, bet apgrieztā kārtībā, lai izjokotu to, kam ienāktu prātā uz šo numuru piezvanīt.

No izdzertā konjaka viegli reiba galva. Lai atspirdzinātos, Ģirts nolēma pāriet kāpām un pastaigāties pa vēso liedagu, jo jūras gaiss spirdzina labāk par visiem atspirdzinošiem dzērieniem. Neraugoties uz smagumu galvā, viņš jutās viegli un labi. Iepazīšanās ar Dagmāru un jaukais vakars ļāva cerēt, ka atvaļinājuma laikā viņi satiksies vēl daudzkārt un šī jaunā draudzība (nē, mīlestība, viņš pārlaboja savas domas) nostiprināsies un kļūs ilga un cieša.

Pa koka laipām, kas bija izklātas uz smilšainā celiņa, viņš uzgāja kāpā un tad kā zēna gados aizskrēja līdz mitrajam liedagam, kur ritmiski skalojās līganie viļņi. Virs tumšās jūras mirdzēja zvaigznes, bet austrumos pāri Rīgas jūras līča ūdeņiem Daugavgrīvas bāka ar saviem gaismas zobeniem skaldīja tumsu. Kādu brīdi Ģirts jutās tā, it kā viņš atrastos uz kuģa, kam apkārt šalc jūra, bet no zemes ragiem un upju grīvām rāda pareizo ceļu un sveicina bāku ugunis. Kāpēc cilvēka dzīvē nav šādas bākas, viņš domāja, kas rādītu ceļu, lai cilvēki neaizietu nomaldos, lai tie nekļūdītos un neviltos. Ja manā dzīvē būtu bijušas šādas vadugunis, vai es savos trīsdesmit trīs

pados nebūtu ticis daudz tālāk nekā šodien? Droši vien lad nebūtu tik daudzreiz vīlies cilvēkos un arī pats būtu nodzīvojis labāku dzīvi nekā to, kas man jau aiz muguras. Diemžēl šādas brīnumbākas, kas palīdz cilvēkiem nospraust ceļu, nav un nekad nebūs, un katram pašam jāno-sprauž savas dzīves ceļa kurss.

Domās iegrimis, Ģirts lēni soļoja pa liedagu. Šad tad, klusi tērzēdami, no tumsas iznira novēlojušies pārīši, kuri vai nu atgriezās no kāda restorāna, vai nezināja, kur pavadīt nakti. Vai šie cilvēki viens otru mīl vai tikai izliekas, ka mīl? Varbūt tā ir tikai spēle, īsa aizraušanās, lai aizdzītu garlaicību, kas vajā no tālienes sabraukušos vasarniekus. Dagmāra to nosodīja, bet Ģirts meklēja un atrada attaisnojumu. Vai tad vairums jūrnieku un arī es pats tālās ostās to nedaru? Viņš atcerējās meitenes, ar kurām uz īsu laiku bija iepazinies un kopā pavadījis patīkamus brīžus gan Vārnā, Odesā, Potī, Murmanskā un Ar-hangeļskā, gan tepat Klaipēdā, Tallinā un Ļeņingradā. Par mīlestību šādās reizēs nerunāja, un meitenes to arī negaidīja. Un vai kāds man par to var pārmest, viņš jautāja un tūlīt pats sevi aizstāvēja. Man neviens nevar pārmest nemorālu rīcību, jo neviens nav ticis piekrāpts un sāpināts.

Tādas sievietes kā Dagmāra, kas ar pirmo mirkli bija spējusi piesaistīt uzmanību un sirdi, viņš savos jūrnieka gados bija saticis maz, patiesībā tikai vienu reizi — tālā krastā un toreiz vēl svešā pilsētā. Tā bija tumšādaina mulate ar tik spožām acīm kā zvaigznes, un viņas vārds — Izabella — vēl šodien skanēja ausīs kā neaizmirstams muzikāls akords. Atmiņas, atmiņas, sapņi, sapņi — kad jūs reiz izgaisīsit un dosit man mieru!

Tas notika Kubas krīzes gadā, kad Brīvības salai draudēja amerikāņu imperiālistu un kontrrevolucionāru iebrukums. Toreiz pēc jūrskolas beigšanas Ģirts atradās praksē uz kuģa, kas Kubai veda pārtiku. Kādā naktī, kad kuģis tuvojās Havannai un Ģirts stāvēja sardzē, fārva-teru tumsā šķērsoja bruņots pirātu kuteris un bez brīdinājuma atklāja ložmetēju uguni. Ģirts tanī brīdī bija izgājis uz klāja un priecājās par silto tropu nakti un spožajām zvaigznēm. Trasējošo ložu šalts un dobjie šāvieni uz brīdi lika sastingt. Kad viņš attapās no pārsteiguma un gribēja paslēpties, bija par vēlu. Kaut kas sāpīgs iedzēla kājā, un viņš nokrita turpat, kur stāvējis. Apšaude izbeidzās, un uzbrucējs izgaisa Meksikas līča tumšajos ūdeņos. Atskrēja sardzes matroži un nonesa Ģirtu ambulancē, kur ārsts steidzās sniegt pirmo palīdzību. Izrādījās, ka kreisās kājas lielu skārusi ložmetēja lode un muskuļos izrāvusi dziļu robu.

— Man šķiet, kauls nav dragāts, — pārsiedams asiņojošo ievainojumu, ārsts sacīja. — Tikko piestāsim Ha-vannā, aizvedīsim uz hospitāli.

— Nekur es nebraukšu, — Ģirts spurojās pretī ārsta lēmumam.

— Tev neviens neprasīs, — dakteris atbildēja. — Kad ieradīsies sanitārā komisija, tevi aizvedīs ar varu. Nevar taču palikt uz kuģa ar tādu ievainojumu.

— Sīkums, — Ģirts atbildēja, jo vēl nesaprata, ka ievainojums patiesi ir nopietns. Pa to laiku ieradās kapteinis un, aplūkojis asiņojošo pārsēju, stingri noteica:

— Nekādas runāšanas! Uz hospitāli — un viss. Mums nav tiesību tevi atstāt uz kuģa.

Ģirts saprata, ka jautājums izlemts. Sākumā viņš gan sāpes tikpat kā nejuta, tikai asu smeldzi un vieglu reibumu no zaudētām asinīm. Bet tad sāpes pieņēmās, un viņš jau pats pēc iespējas ātrāk gribēja nokļūt pieredzējuša ķirurga rokās.

Ģirts visu nakti mocījās sāpēs un negulēja. Rītam austot, kuģis tuvojās Havannai, kuru viņš ar nepacietību visu ceļu bija gaidījis. Šis bija viņa pirmais brauciens uz tropiem, vistālākā osta, kādā jebkad bijis, un pirmā īstā dienvidu pilsēta, par ko tik daudz bija dzirdējis. Bet tagad viņam vajadzēja gulēt ambulances gultā ar ievainotu kāju, no kuras visu laiku caur pārsējiem sūcās asinis. Viņš nevarēja pat piecelties tik daudz, lai pilsētu redzētu vismaz pa iluminatoru. Un tas pats bija aizvērts, jo ambulancē darbojās mākslīgā klimata ierīce, pūzdama virsū vēsu kondicionētā gaisa strūklu.

Kad stjuarte atnesa brokastis, Ģirts jautāja:

— Vai Havanna vēl tālu?

— Jau redzami debesskrāpji, — viņa sacīja. — Arā ir šausmīgi karsts un spiedīgs. Pēc brokastīm visi sapulcējušies uz klāja, skatās uz pilsētu un runā par tevi. Brīnās, ka neesi nošauts.

Ģirts iesmējās, bet stjuarte viņu aprāja:

— Kas tur ko smieties! Dakteris saka, ka tev vajadzēšot pavadīt hospitālī vismaz trīs mēnešus.

— Ko, trīs mēnešus? — Ģirts brīnījās. — Vai viņš ir traks?

— Jā, vislabākā gadījumā trīs, — apliecināja stjuarte. — Ievainojums esot nopietns. Viņš tikai neesot teicis, lai tevi neuztrauktu.

Trīs mēnešus, ar šausmām nodomāja Ģirts. Kā es dzīvošu, kā tur sapratīšos, viņš uztraucās. Ģirts labi pārvaldīja tikai latviešu un krievu valodas, angliski un vāciski runāja ar kļūdām, bet spāniski nezināja ne vārda. Drūmās pārdomas iztraucēja kapteiņa pirmais palīgs, kas ienāca viņu apraudzīt.

— Mēs tuvojamies Kastiljodelmoro cietoksnim, —viņš stāstīja, — un drīz ieiesim ostas kanālā. Tevi, acīm redzot, ievietos kādā kubiešu slimnīcā. Turies, kā padomju jūrniekam pienākas, — viņš pamācīja, — nedari kaunu! Nākamajā reisā mēs tevi apciemosim un, ja būsi uz pekām, ņemsim līdzi. Es tev atnesu dažas grāmatas un žurnālus, ko slimnīcā palasīt.

— Labāk iedodiet spāņu valodas mācību grāmatu, — Ģirts sacīja. — Vai kādu sarunu vārdnīcu. Tā man būs vajadzīga vairāk.

— Labi, iedošu, — apsolīja kapteiņa pirmais vietnieks un piekodināja: — Un ar sievietēm nepinies. Dienvidnie-ces ir dedzīgas un lipīgas. Sasiesies un vairs netiksi vaļā.

— Labi jau, labi, — Ģirts nīgri noteica, jo kapteiņa pirmā vietnieka mūžīgās pamācības derdzās. — Neesmu maziņais, par savu rīcību pats atbildēšu.

— Es tikai brīdinu, lai tu neliec uz spēles savu jūrnieka godu, — sašutis par Ģirta vārdiem, atbildēja kapteiņa pirmais vietnieks un aizgāja. Drīz viņš atgriezās ar krievu-spāņu sarunu vārdnīcu rokās.

— To tu ņem no manis par piemiņu.

— Sirsnīgs paldies! — Ģirts pateicās un palūdza, lai bocmanis saliek koferī viņa mantiņas. — Un lai neaizmirst magnetofonu un bārdas skujamo, — Ģirts piekodināja. — Dakteris aizies un paņems.

Tagad pa iluminatoru jau varēja redzēt garām slīdošo bāku, tātad kuģis iegāja ostas kanālā. Bākai sekoja klinšains krasts un lēzeni, tropu lietū apdrupuši māju jumti, krastmalā stāvošo kuģu masti, celtņi un ostas ēkas. Kuģis bija samazinājis gaitu un lēni slīdēja uz priekšu. Ārā svešā valodā skanēja kliedzieni un saucieni. Uz klāja kaut kas nograbēja, laikam matroži saņēma galus. Un tad kuģis pēc tālā skrējiena pāri okeānam piespiedās pie krasta. Mašīnas noelsās, apstājās, un visapkārt kļuva kluss.

Ambulancē ienāca kuģa dakteris, un viņam baltos tērpos sekoja vairāki cilvēki. Ģirtu uzlika uz nestuvēm un stiepa ārā. Pie trapa bocmanis svešajiem pasniedza Ģirta koferi, un tad nesēji viņu nogādāja krastā, kur gaidīja sanitārā mašīna. Viņu novietoja ar visām nestuvēm mašīnā, un drīz tā lielā ātrumā sāka traukties uz priekšu. Ģirts vēlējās uzzināt, kur viņu ved, bet tad nodomāja, ka tam taču nav nekādas nozīmes. Viņš šajā pilsētā ir pirmo reizi, un paskaidrojums tikpat nekā nedotu.

Pēc kāda laiciņa Ģirts jau gulēja uz operāciju galda. Ap viņu sāka rosīties vairāki kubiešu ārsti. Kāda skaista, jauna dakteriene viņam noglāstīja galvu un kaut ko jautāja, bet Ģirts nesaprata. Viņš tikai skatījās acīs un smaidīja.

Kājā iešļircināja zāles, un drīz sāpes mazinājās. Ārsti ievainojumu sāka tīrīt un šūt, bet Ģirts gandrīz nekā nejuta. Viņš skatījās pulkstenī, kas atradās virs durvīm, un sekoja laikam. Desmit minūtes, divdesmit... Pusstunda ... Un tad vecākais ārsts uzelpoja un kaut ko sacīja. Māsas steidzīgi kāju pārsēja, viņu atkal uzcēla uz nestuvēm un pa garu gaiteni veda līdz palātai. Atsprāga durvis, un Ģirts ieraudzīja saules pielietu nelielu telpu ar divām tukšām gultām. Palātā bija nepanesami karsts, un kāda sieviete no medicīniskā personāla atvēra logu. Viņa kaut ko sacīja, bet Ģirts nekā nesaprata. Viņu ieguldīja gultā, pārējie aizgāja, un palātā palika tikai sieviete baltā virsvalkā un galvassegā. Viņas seja un rokas no baltā virsvalka atdalījās kā diena no nakts. Laikam mulate, nodomāja Ģirts, jo ādas tumšums nevarēja rasties no tropu saules iedeguma vien. Viņas zobi mirdzēja balti kā sniegs, bet lūpas bija tumšas kā ķiršu ogas.

— Vai jūs runājat angliski? — viņa iejautājās angļu valoda ar īpatnēju akcentu.

— Šo to varu parunāt...

'— Esmu jūsu nodaļas māsa. Ja jums kas vajadzīgs...

mans vārds ir Izabella... Tad piezvaniet. Pie sienas ir

zvaniņš.

— Paldies. Kādā slimnīcā es atrodos?

— Jūrnieku. Bet te veseļojas arī citi. Vai nevēlaties brokastis?

— Nē, paldies, uz kuģa tikko paēdu.

— Nelieši. Kā viņi jūs ievainojuši!

— Labi vēl, ka tā, — sacīja Ģirts un pasmaidīja. — Nekas nopietns jau nav.

— Patiešām labi, ka tā, — Izabella smaidā parādīja savus baltos zobus, un viņas tumšās acis dzirksteļoja kā divas uguntiņas. — Lode varēja atraut kāju. Tā bijusi liela. Vai jūs redzējāt, kā sašaudīts jūsu kuģis?

— Neredzēju. Es visu laiku gulēju.

— Kuģim borts izraibināts vienos dobumos, stāstīja sanitāri. Un radiokabīnē izšauts logs. īsti pirāti. Viņi daž-leiz naktīs piebrauc un apšauda arī piekrasti. Kontrre-volucionāri no Maijami. Ja varētu, viņi mūs nožņaugtu.

— Kur jūs iemācījāties angļu valodu? — Ģirts pavaicāja, un Izabella atbildēja:

— Institūtā. Mums bija jāmācās vai nu franču, vai angļu valoda. Es izvēlējos angļu.

— Paldies dievam! — Ģirts iesaucās. Māsa viņu saprata un piedraudēja:

— Kamēr jūs veseļosities, vajadzēs iemācīties spāniski. Citādi mēs no slimnīcas neizrakstīsim.

— Ja jūs man to palīdzētu ...

— Labprāt! — Izabella smiedamās iesaucās. — Es gan neesmu skolotāja, bet palīdzēt varu. Vai jūs esat krievs?

— Nē, latvietis — no Rīgas.

— Zinu. No Rīgas, Ļeņingradas un Klaipēdas Havannas ostā bieži ienāk kuģi. Un kā jūsu vārds? Man jāsagatavo ārstei slimības vēsture.

— Ģirts Gavars.

— Ģirtsgavars, — viņa vārdu izrunāja kopā ar uzvārdu.

Ģirts skaļi iesmējās.

— Tā nav pareizi. Lūdzu, iedodiet papīru, es uzrakstīšu. — Māsa pasniedza papīra gabaliņu un zīmuli, bet Ģirts rakstīja un stāstīja: — Vispirms Ģirts. Tas ir mans vārds. «G» ar mīkstinājumu ir «Ģ». Pēc tam Gavars. Tas ir mans uzvārds.

— Muchas gracias! — Izabella pateicās un jautāja tālāk: — Precējies?

Ģirts atbildes vietā smaidīdams pakratīja galvu.

— Es jau domāju, — Izabella sacīja. — Jūs vēl izskatāties ļoti jauns. Vai jums nesāp?

— Var paciest.

— Nevajag ciest. Tikko sāk sāpēt, piezvaniet. Es atnesīšu pulverus. Bet tagad uz drīzu redzēšanos!

— Kā tas skan spāņu valodā?

— Hasta pionto!

Ģirts palātā palika viens. Pa atvērto logu, cilādams baltos aizkarus, plūda mitrs un spiedīgs tropu gaiss. Neparastā tveice nogurdināja, un Ģirtam pirmo reizi pēc nakts notikuma uznāca miegs. Viņš iegrima snaudā un atmodās tikai tad, kad ieradās sanitāri, lai viņu aizvestu uz ģipsētavu. Tur uz ievainotās kājas uzlika ģipša pārsēju, pēc tam viņu aizstūma atpakaļ uz palātu, kur jau gaidīja māsa Izabella ar pusdienām. Vēsais ģipša pārsējs noņēma sāpes, un Ģirts tagad jutās visai ciešami. Viņš izdzēra māsas pasniegto glāzīti ruma un ķērās pie ēdieniem, vispirms pavaicājis katra spānisko nosaukumu. Sāpes vairs nemocīja, bet karstums un mitrais gaiss gurdināja sirdi, un pēc pusdienām viņš atkal drīz vien aizmiga.

Tā pagāja dienas un nedēļas. Pēc mēneša māsa Izabella atnesa kruķus un sacīja:

— Dakteris teica, ka jūs jau drīkstat izkāpt no gultas un pastaigāties. Vislabāk slimnīcas patio. Tur ir strūklaka un vēsāks nekā palātā.

Pirmo reizi uz patio Ģirtu pavadīja Izabella, jo tas bija diezgan sarežģīts gājiens cauri palātām un gariem gaiteņiem. Šī iekšējā sēta, iežogota ar baltām kolonnām un balustrādēm, bija diezgan plaša, bet tveicīgā saule te neiespīdēja un visur ložņāja spirgts vējiņš. Atelpu no tropiskā karstuma deva arī strūklaka, kas lēja savu veldzi milzīgā marmora gliemežnīcā un sijāja gaisā miljoniem vēsu ūdens lāsīšu. Starp palmu gaišajiem stumbriem un areku puduriem stāvēja atpūtai novietoti atzveltņu krēsli.

— Kā jums te patīk? — Izabella jautāja.

— Lieliski, — Ģirts nopriecājās.

— Tā ir veca celtne, — māsa paskaidroja. — Hospitāli cēluši spānieši — iekarotāji no Andalūzijas. Te agrāk ārstējās Havannas bagātnieki, bet tagad pēc revolūcijas — visi, kam nepieciešama medicīniskā palīdzība, arī ārzemju jūrnieki.

Kādā spiedīgi karstā vakarā, kad palātā vairs nevarēja glābties, Ģirts aizklunkuroja uz patio. Slimnīcā valdīja dziļš klusums. Tikai strūklakas gliemežnīcā urdzēja ūdens, kaut kur augstu gaisā dūcināja lidmašīna, bet ostas pusē šad un tad smalkā balsī iesvilpās velkonis. Pēkšņi starp kolonnām prādījās baltā virsvalkā tērptais Izabellas stāvs. Viņas tumšā seja un rokas saplūda ar krēslu un gandrīz nebija redzamas. Bet Ģirts juta viņas ādas samtaino brū-numu un nodomāja, ka tai jābūt gludai un maigai.

— Jūs esat te, bet es jūs meklēju palātā.

— Tur nav ko elpot. Lūdzu, apsēdieties, Izabella!

— Disciplīna man to neatļauj, — viņa mulsdama čukstēja. — Disciplīna prasa, lai arī jūs jau atrastos gultā.

— Neesiet tik cietsirdīga! Vismaz vienu brītiņu pasēdiet ar mani kopā! — Izabella patiesi apsēdās blakus, un viņas baltais virsvalks dvesa rūgtenu zāļu smaržu. — Izabella, man jūsu zemē ir par karstu. Kad pie jums kļūs vēsāks?

— Ziemā, — Izabella paskaidroja, — bet arī tad būs silti. Tagad ir rudens. Es ceru, ka jūs pie mums sagaidīsit arī ziemu.

— Veltas cerības! Tikko ostā ienāks mans kuģis, es došos prom.

— Vai tad jums te tik slikti?

— Es to nesaku. Bet es te atrodos kā būrī. Esmu iebraucis svešā zemē un svešā pilsētā, nīkstu jau otro mēnesi, bet neko citu kā vienīgi šo patio ar trim palmām neesmu redzējis.

—■ Piecas palmas, — viņa izlaboja. — Un, tikko jūs spēsit staigāt ar spieķi, mēs atļausim šad tad iziet pilsētā.

— Es jau to varu šodien, — Ģirts atbildēja un piecēlās, lai pierādītu savu vārdu patiesību, bet Izabella viņu saķēra pie rokas un atsēdināja solā.

— Tikai tad, kad atļaus ārsts.

— Kad tas būs?

— Droši vien drīz.

— Vai jūs man parādīsit pilsētu?

— Ja būsit rātns un klausīsit ārstu. Havanna ir liela pilsēta, bez pavadoņa vairs neatradīsit atpakaļceļu uz mūsu slimnīcu, — Izabella smējās.

— Kurā pilsētas daļā jūs dzīvojat?

— Pie jūras, septiņpadsmitajā stāvā.

— Tik augstu?

— Citi dzīvo vēl augstāk.

— Un viena?

Izabella nomirdzināja spožos acu uguņus un atbildēja:

— Šoreiz to jums vēl neteikšu.

Ģirts viegli saņēma viņas brūno roku savās plaukstās un noskūpstīja. Izabella atbrīvojās no Ģirta cietajām jūrnieka plaukstām un rājās:

— Tā nedrīkst! Būs nepatikšanas kā jums, tā man. Slimnīcā tā nedrīkst...

— Iedodiet kruķa vietā spieķi!

— Es paprasīšu ārstam, — viņa apsolīja un piecēlās. — Bet tagad jums jādodas pie miera. Ja dežūrārsts pamanīs, nebūs labi.

— Lai notiek, tūlīt klibošu uz palātu.

Izabella aizgāja, bet Ģirts vēl brīdi pasēdēja vēsajā patio, tad piecēlās un, ar kruķi klabinādams pa klonu, aizlēca uz savu tveicīgo palātu. Viņš nometa virsvalku un kails ielikās gultā. Nenāca miegs. Domas kavējās pie Izabellas — šīs kafijas brūnās meitenes, un sapņos viņš jau redzēja to dienu, kad kruķa vietā saņems spieķi un dosies pirmajā gājienā pa svešo pilsētu.

Nākamajā rītā sanitārs Ģirtu aizveda uz pārsienamo istabu. Dakteris noņēma ģipša pārsēju un, apskatījis ievainojumu, teica:

— Sadzijis ātrāk, nekā varēja domāt. Lieciet droši kāju uz zemes! Sākumā sāpēs, bet tas nekas. Ja vēlaties, varat brītiņu iziet ārā pilsētā. Vecākā māsa iedos drēbes. Arā atļauts iziet tikai ar pavadoni, jo jums taču nav dokumentu. Jūsu jūrnieka pase atrodas konsulātā. — Pārsienama istabā ienāca Izabella, un ārsts viņai sacīja: — Māsiņ, iedodiet slimniekam spieķi!

— Vai neaizvest viņu uz peldētavu? — Izabella iejautājās.

— Par ļaunu nebūtu, jūras ūdens velk un dziedē.

Ģirts pateicās un, māsas pavadīts, aizkliboja atpakaļ

uz palātu. Izabella drīz atnesa spieķi. Tas bija grezns, melni lakots, ar dzeltenīgu ziloņkaulā izgrieztu rokturi.

— Vai būs īstais? — viņa jautāja.

Spieķa garums bija pašā laikā, lai gan slimniekam tāds izskatījās par greznu.

— Jums taisnība, — Izabella piekrita, — bet cita mums nav. To laikam pirms revolūcijas nēsājis kāds miljonārs. Bet cik tad ilgi tas būs vajadzīgs!

Pēc kājas masāžas un nelielas atpūtas Ģirts izmēģināja staigāt ar spieķa palīdzību. Spēkus pārbaudīdams, viņš vairākkārt apstaigāja patio un garos gaiteņus. Vakarā savainotā kāja dega kā ugunīs, bet otrā rītā sāpju vairs nebija. Vecākā māsa iedeva virsdrēbes — Ģirta privāto uzvalku.

— Vienu gan es jums ieteiktu: svārkus atstājiet tepat slimnīcā. Pie mums visur var iet virskreklā, arī bāros un restorānos.

Ģirts paklausīja un novilka žaketi.

— Un kad mēs iesim? — Ģirts vaicāja.

— Rīt.

Gatavodamies rītdienas pastaigai, Ģirts pamatīgi nopulējās, lai pārbaudītu savu izturību. Dažus kilometrus viņš mierīgi varēja nokātot bez atpūtas. Vakarā gan atkal ievainojums neganti sūrstēja, bet par to viņš vairs nebēdāja. Gulēt iedams, viņš dežūrmāsai palūdza miega zāles un, kā parasti, kails iekrita gultā. Pie spiedīgās tveices Ģirts jau bija kaut cik pieradis, un tā vairs nelikās tik mocoša kā sākumā.

Otrā rītā Ģirts izpeldējās karstā vannā, noskuvās un pēc brokastīm sāka gaidīt Izabellu. Pēc māsas nostāstiem, viņa nedzīvojot tālu, bet, tā kā pilsētā neesot ne tramvaju, ne metro, bet tikai pārpildītie satiksmes autobusi, tad ceļš uz slimnīcu gandrīz vienmēr esot jāmēro kājām.

Bet Izabella ieradās norunātajā laikā. Ģirts viņu sagaidīja patio, kur, kā jau svētdienā, bija ieradies daudz apmeklētāju. Viņa bija ģērbusies melnā zīda kleitā. Ap slaido kaklu apmests sarkans caurspīdīgs lakatiņš, rokā melna somiņa un kājās tādas pašas kurpes ar augstiem papēžiem.

— Vai, baidījos, ka nenokavēju! — viņa steidzīgi stāstīja. — Vakar pie manis bija atbraukusi māte. Šorīt viņa brauca atpakaļ. Autobusi kā piebāzti. Tik tikko dabūjām biļeti. Kā jūs jūtaties?

— Lieliski! — Ģirts braši apgalvoja, lai gan mazliet bažījās par pirmo pastaigu.

— Vispirms paklaiņosim pa veco Havannu, bet tad aizbrauksim uz peldētavu.

— Velns parāvis, peldbikses palika uz kuģa! — Ģirts sarūgtināts iesaucās. — Varbūt var tāpat — kā dievs radījis?

— O nē! Tur ne... Aiziesim citreiz. Es jums varu parādīt akvāriju.

— Lieliski!

Maršruts bija izstrādāts, un viņi atstāja slimnīcu. Ielas bija mašīnu un ļaužu pārpildītas. Viņi lēnām gāja uz vecās Havannas centru. Ģirtam te viss šķita neparasts: šaurās ielas, vecās un laika zoba apgrauztās mājas, celtas spāņu stilā. Daudzās vietās pirmā stāva logus sedza aprūsējušas restes, bet pelēkās un masīvās sienas vietām atgādināja cietokšņa mūrus. Bāru un kafejnīcu durvis visur bija vaļā. Dažviet stāvēja atvērtas arī plašās stikla sienas, un pa tām tieši uz ielas varēja piekļūt garajām letēm. Karstais un spiedīgais gaiss šajos ielu labirintos, kuros tikai pa retam iemaldījās jūras vēsma, bija benzīna smirdoņas piesātināts kā jau visās lielpilsētās.

Diena bija ļoti karsta un gandrīz bez vēja. Ģirts svīda kā pirtī uz lāvas.

— Turieties, drīz es jūs atvēsināšu, — Izabella mierināja.

Ģirts nopūtās.

— Pilsēta ir skaista, bet vai te kāds ledus pagrabs nav tuvumā?

— Mazlietiņ pacietieties!

Viņi iznāca uz kvadrātveidīga laukuma, kuru ielenca skaistas senatnīgas celtnes. Vienā pusē izpletās milzīga katoļu baznīca.

— Tā ir katedrāle. Un tepat blakus ir restorāns, kafejnīca un bārs. Ieiesim apskatīties!

Pa atvērtām durvīm viņi nonāca lielā patio, kur šalca strūklaka un māla podos auga tropu zaļumi un puķes. Aiz patio kolonnām gar sienu rindā stāvēja kafejnīcas galdiņi. Vienā pusē durvis veda uz restorānu, bet otrā uz bāru.

— Iesim bārā, tur būs vēsāks, — Izabella sacīja, un Ģirts padevīgi sekoja!

Bārs bija gandrīz tukšs. Kaut kur neredzama dūca kon-dicionētā gaisa ierīce, un mazajā telpā valdīja patīkams vēsums.

— Es vairs no šejienes prom neiešu, — Ģirts jokoja.

— Varam kādu laiciņu pasēdēt, — Izabella atbildēja. — No šejienes neviens mūs ārā nedzīs.

Viņi uzrāpās uz augstajiem ķeblīšiem pie letes un palūdza bārmenim divas pudeles gāzētā ūdens.

— Varbūt jūs gribat ko stiprāku? — viņa iejautājās.

Bez šaubām, viņš vēlējās, jo visu slimnīcas laiku neko

stiprāku par kafiju nebija baudījis. Un Izabella viņam pasūtīja mohito. Tas bija ruma un gāzētā ūdens maisījums, kuram glāzē iebērta karotīte cukura, iemesti pāris gabaliņi ledus un iemērkts zaļš piparmētru zariņš.

— Vai garšo?

— Kaut kas vienreizējs! — Ģirts slavēja.

— Mohito ir kubiešu nacionālais dzēriens, — Izabella paskaidroja. — Tāpat kā rums.

— Pie mums nacionālais dzēriens ir piens, — Ģirts jokoja. — Bet kāpēc jūs sev nepaņēmāt vienu mohito?

— Tas man par stipru. Es labāk dzeru gāzēto ūdeni ar ledu.

— Man nemaz neliekas stiprs.

— Paņemiet vēl vienu, tad jutīsit.

Ģirts patiesi nekur vairs negribēja iet. Bārs bija tik jauks un vēss, pasniegtais dzēriens, auksts kā ledus, patīkami atspirdzināja un reibināja. Tomēr no otras glāzes viņš atteicās. Ko varēja zināt — tik sen nav dzerts, ka neapreibst. Kad glāzē bija palikuši tikai zaļais piparmētru zariņš un ledus kristāli, Izabella aicināja iet tālāk. Ģirts negribīgi piecēlās un sekoja, cerēdams, ka pusdienas ēdīs kopā kādā vēsā vietā un tad varēs pasēdēt ilgāk.

No Katedrāles laukuma viņi labu laiciņu soļoja pa šaurām ieliņām, kamēr iznāca uz plaša bulvāra, apdēstīta ar tropu kokiem un puķēm. Abpus bulvāra gaisā slējās baltas celtnes un pilis. Šis svešais un neredzētais krāšņums reizē mulsināja un biedēja. Izabella satvēra Ģirtu pie rokas un ievilka pārpildītā autobusā.

— Braucam uz akvāriju. Te ir brīva vieta, sēdieties.

— Nekas, man ir labi, — Ģirts atbildēja un Izabellu gandrīz ar spēku iesēdināja brīvajā vietā. Autobuss smagi līda uz priekšu. Havannas skati mainījās cits pēc cita kā milzu kaleidoskopā: karaliskās palmas, milzīgās seivas, dažādās krāsās ziedošās buganbiljas, apvijušas bijušo miljonāru savrupmāju sienas un sētas, areku puduri, mango

koki, agavju zilgani zaļie lapu zobeni un kaktusi, kaktusi, kaktusi... Kaut kur pa labi pazibēja sudrabainais Meksikas līcis, bet tūlīt pazuda. Autobuss iegrima spoži apgaismotā tunelī.

— Mēs pašlaik atrodamies zem Almendares upes, — Izabella stāstīja. — Tūlīt sāksies Miramaras rajons un Piektā avēnija, bijušais miljonāru kvartāls.

Autobuss it kā pacēlās gaisā un izskrēja uz taisnās un plašās Piektās avēnijas. Ieķēries griestu rokturos, Ģirts pieplaka mašīnas logam un vēroja grezno rajonu, kas stiepās labu gabalu gar Meksikas līča piekrasti.

Beidzot Izabella piecēlās un sacīja:

— Esam klāt!

Autobuss pieturēja, un viņi izkāpa netālu no akvārija. Jau no vārtiem varēja redzēt milzīgu stikla baseinu, pa kuru peldēja lieli bruņurupuči un visdažādākās tropu jūras zivis. Mazliet tālāk šalca Meksikas līča zili zaļie ūdeņi, kuros tveicīgā saule ar riekšavām bēra gaismas sudrabaino mirdzumu.

Priecādamies kā bērns, Ģirts klīda gar akvārija stikliem, apbrīnodams milzīgos bruņurupučus un neredzētās zivis, kas šaudījās daudzajos baseinos. Un tad viņš pa akmeņiem nokāpa līdz jūrai, iemērca roku siltajā ūdenī un domāja par to, cik labi būtu izpeldēties šajā pirts karstumā.

Pēc akvārija apskates viņi bufetē atspirdzinājās ar cukurniedru sulu un gāja ārā meklēt mašīnu. Drīz pie vārtiem piestājās taksometrs, viņi iekāpa un sāka gudrot, kur braukt. Ģirts pēc ilgās klimšanas karstajā saulē bija noguris, un arī ievainojums lika sevi just. Tāpēc Izabellai ieteica zooparka vietā labāk aizbraukt uz kādu restorānu pusdienās.

— Aizbrauksim uz Kristāla upi! — Izabella ierosināja.

— Vai tas nav pārāk tālu? — jautāja Ģirts un, uzzinājis, ka tikai kādus septiņus kilometrus, piekrita, un viņi devās ceļā. To sasnieguši, viņi pastaigājās pa apstādījumiem upes krastā, bet pēc tam apsēdās uz restorāna terases un pasūtīja pusdienas. Šī diena viņus bija tuvinājusi vairāk nekā viss slimnīcā pavadītais laiks. Un tomēr viņi vēl tik maz viens otru pazina. Ģirts par Izabellu zināja tikai to, ka viņa pilsētā dzīvo viena, bet vecāki mīt Sien-fuegos pilsētā. Arī Izabella par Ģirtu nezināja daudz vairāk. Ievainots jūrnieks no padomju tirdzniecības kuģa ar

pastāvīgu dzīves vietu Rīgā, bet tālāk? Un Izabella jautāja to, ko jautā gandrīz katra meitene, tiekoties ar jūrnieku:

— Jūsu sieva būs nobažījusies, kur tik ilgi esat pazudis.

Laikam viņa bija aizmirsusi, ka līdzīgu jautājumu uzdeva jau pirmajā dienā.

— Es jau teicu, ka neesmu paguvis apsievoties.

— Un bērnu arī nav?

— Vispirms jau jādabū sieva. Kā citādi tikšu pie bērniem?

Izabella pavīpsnāja, bet tad turpināja:

— Māte un tēvs jums taču ir?

— Tēvs ir, māte kara laikā gāja bojā.

— Arī pie mums revolūcijas laikā daudzi gāja bojā, — Izabella sacīja. — Mans brālis krita partizānos, bet māsu — partizānu vienības sanitāri — nogalināja kontrrevolucio-nāru banda. Un tā es vecākiem paliku vienīgais bērns.

— Jūs jau vairs neesat bērns ...

Izabella iesmējās.

— Kad es iestājos sanitārajos kursos, biju pavisam jauniņa. Vecāki negribēja laist.

— Vecāki domā, ka bērni visu mūžu vadāmi pie rokas.

— Toreiz mēs pamatīgi sarāvāmies. Bet tagad konflikts sen likvidēts. Mans tēvs strādā Sienfuegos ostā par cukura iekrāvēju. Mūsu pilsēta ir vissaldākā Kubas pilsēta un visskaistākā. Bet māte dzīvo pa māju.

— Piedodiet par jautājumu, — Ģirts atvainodamies sacīja. — Tam, protams, nav nekādas nozīmes, bet atļaujiet apmierināt manu ziņkārību: kādas tautības ir jūsu vecāki?

Izabellas melnajās acu zīlēs iedzirkstījās jautras uguntiņas.

— Vai tā ir tik grūta mīkla? Esmu jauktene. Mans tēvs ir nēģeris, bet māte kādas vecas spāniešu ģimenes atvase. Esmu vairāk atsitusies tēvā, tāpēc mana āda tik tumša.

— Jūs esat neparasti daiļa, — klusi teica Ģirts un juta, ka piesarkst. Izabella nekā neatbildēja, tikai pagrieza sānis galvu un domīgi raudzījās uz Kristāla upes pusi, kur pa krasta grantētajiem celiņiem soļoja trokšņains tūristu bars.

— Paies dažas dienas, un jūs, tāpat kā šie tūristi, drīz aizbrauksit, un mēs nekad vairs netiksimies. Vai nav

savādi? Visi domā, ka pasaule esot maza, bet mums tā būs pārāk liela.

— Kāpēc nekad? — Ģirts jautāja. — Mūsu kuģi bieži ienāk Havannas ostā. Ja vien gribēsit, mēs satiksimies. Esmu jums daudz pateicības parādā, kaut vai par to, ka jūs parādījāt Havannu.

— Man pašai patīk klaiņot... Es laikam neesmu radīta tik mierīgam darbam.

— Un ko jūs vēlētos?

— Pati nezinu. Bet kaut ko vairāk. Piemēram, strādāt Sjeramaestrā kādā jaunā slimnīcā. Vai kādā sanitārajā punktā kalnos, kas varbūt pagaidām iekārtots teltī. Tur es būtu revolūcijai un cilvēkiem vairāk vajadzīga nekā šeit. Es jau gribēju braukt projām, bet mani nelaiž prom no slimnīcas. Un tāpēc esmu neapmierināta. Vai jūs mani saprotat?

— Protams, — viņš atbildēja. — Kas tur nesaprotams. Katrs cilvēks meklē tādu darbu, kur var ielikt savas domas un sirdi.

Izabellai likās, ka Sjeramaestras kalnu medicīniskā punkta teltī viņa būtu vajadzīgāka nekā te, Havannā, kur medicīnas darbinieku netrūka. Ne jau katrs ar mieru atstāt pilsētu un doties strādāt kalnos. Tomēr gribētāju bija daudz. Kalnos tūkstoši skolotāju apmācīja analfabētus rakstīt un lasīt. Galvenām kārtām tie bija jauni ļaudis, kas alka pēc iespējas ātrāk kļūt par derīgiem un nepieciešamiem sabiedrības locekļiem un apzinājās arī tās grūtības, kas viņus gaida tālajās kalnu būdās un teltīs.

Vai tad Ģirts nebija tāds pats? Kas viņam lika izvēlēties grūto jūrnieka dzīvi? Kas viņu trieca tālās jūrās un vētrās? Romantika? Jā, pa daļai jūrnieka dzīves romantika. Bet tas nebija galvenais. Viņš zināja, ka bez romantikas jūrnieka dzīvē sastapsies arī ar daudzām tādām grūtībām, kādas uz sauszemes nebūtu jāpiedzīvo. Un tomēr viņš izšķīrās par jūru, kur vislabāk varēja pārbaudīt savus spēkus, drosmi, vīrišķību. Tas deva gandarījumu un apmierinājumu, lai gan vecā, mīļā zeme saistīja simt neredzamām saitēm.

Pēc pusdienām viņi ar taksometru drāzās atpakaļ uz pilsētu. Ģirts vispirms aizveda mājās Izabellu. Tā bija liela un augsta celtne, kur viņa dzīvoja, un Ģirts labprāt būtu uzbraucis dzīvoklī un vēl kādu brīdi uzkavējies, bet Izabella atvadījās.

— Paldies par atvešanu! Uz redzēšanos!

— Paldies par šo skaisto dienu! Ceru, ka tā nebūs pēdējā! — Ģirts atvadoties teica un uzlika roku uz viņas siltā pleca. — Līdz rītam!

— Jūs vēl mani nolādēsit. Kad iekritīsit gultā, jūs raudāsit aiz sāpēm.

— Es neraudu.

— Tad vaimanāsit. Rētas sāp visstiprāk vientulībā.

— Jūs tā domājat?

— Es nedomāju. Es zinu.

Viņi izšķīrās. Kad Ģirts pārradās slimnīcā un iekrita gultā atpūsties, ievainojums patiesi sāka mocīt. Bet pamazām miegs pieveica sāpes, un viņš aizmiga.

Ievainojums labi dzija, un Ģirts drīz vien varēja izrakstīties no slimnīcas. Konsulātā saņēmis pasi, viņš iekārtojās vienā no lielākajām Havannas viesnīcām «Rivjera». Vajadzēja sagaidīt kuģi, kas kursēja pa maršrutu Rīga — Havanna — Konakrī — Rīga. Viņš klaiņoja pa pilsētu, peldējās viesnīcas baseinā, kas bija pildīts ar jūras ūdeni, un reizi pa reizei redzēja Izabellu.

Kādā dienā satikusi viņu viesnīcas plašajā vestibilā, Izabella sacīja:

— Apsveiciet mani dzimšanas dienā!

Ģirts izbrīnā iepleta acis.

— Kāpēc jūs to nepateicāt agrāk? Kur lai tagad rauju puķes?

— Ha vannā jau tāpat bulvāri un dārzi vienos ziedos.

— Nu tad mēs šo ievērojamo notikumu atzīmēsim restorānā!

— Šoreiz nē. Es jums solīju parādīt, kā dzīvoju, un šodien gribu to izdarīt, lai gan ne ar ko sevišķi gardu neapsolu pacienāt.

Izabella teica taisnību, jo visi pārtikas produkti bija uz kartītēm. Tāpēc Ģirts turpat bārā nopirka dzērienus, ietina laikrakstā un pielika soli, lai panāktu Izabellu, kas bija izgājusi ārā.

Viņi gāja kājām pa plašo piekrastes avēniju, kurai blakus šalca Meksikas līča ūdeņi. Pūta lēns ziemeļu vējiņš, kas nesa sev līdzi jūras spirgtumu un smaržu. Vietām viļņi uzsitās augstu gaisā un viņus apsi jā ja ar miljoniem

varavīksnes krāsās mirdzošiem ūdens puteklīšiem. Pie betona barjeras, kas atžogoja jūru no krasta, stāvēja makšķernieki un pacietīgi gaidīja lomus.

— Kur tikai cilvēki negaida savu laimi, — Izabella teica.

— Katrs reiz dzīvē grib izvilkt zelta zivtiņu.

— Vai jums tas jau izdevies?

— Vēl ne.

— Un ko jūs viņai lūgtu?

— Ko es viņai lūgtu? Jā, ko es viņai lūgtu? — smaidīdams sacīja Ģirts. — Varbūt to, lai jūs mani nemūžam neatstātu.

— Nez vai zelta zivtiņa jūsu lūgumu izpildītu. Un, ja izpildītu, vai jūs esat pārliecināts, ka būtu laimīgs?

— Kāpēc gan ne?

— Varbūt. Lai gan laime ir tik grūti notverama. To jūt tikai tad, kad tā pati iekritusi saujā, un tad vēl cilvēki bieži šaubās. Tāpēc jau mēs viļamies. Vai jūs esat vīlies?

— Nē, nekad.

— Jūs esat laimes bērns. Es gan. Vairāk nekā vajadzētu. Es sapņoju kļūt par dejotāju, bet nekas neiznāca...

— Balets ir grūta māksla.

— Nē, es gribēju kļūt par kabarē dejotāju «Tropikānā». Tēvs reiz mani tur paņēma līdzi. Toreiz man likās, ka dejotājas dzīvo kā paradīzē. Mūzika, tērpi, gaismas un dejas. Un visi aplaudē. Es, tēvam neteikusi, aizgāju uz pārbaudi, kur izmeklēja meitenes kabarejam. Mani izmērīja un izspaidīja kā pērkamu zirgu. Lika staigāt, grozīt vēderu un dibenu un atzina par derīgu. Tad sākās mēģinājumi — dabūjām svīst vēl trakāk nekā safrā. Bet tad saņēmu telegrammu, ka māte ļoti slima, un biju spiesta aizbraukt uz Sienfuegos tai dienā, kad vakarā bija paredzēta mūsu pirmā uzstāšanās publikas priekšā. Un tā es sevi nedabūju izrādīt...

Viņi krustoja piekrastes avēniju un nogriezās šķērsielā. Saule karsēja arvien trakāk, un pat namu paēnā nebija glābiņa. Beidzot viņi iegāja lielas augstceltnes kāpņu telpā, kur bija krietni vēsāks. Kamēr lejā gaidīja liftu, Ģirts atviegloti uzelpoja. Lifts kā ar raķeti strauji uzrāva gaisā, un jau pēc mirkļa viņi bija sasnieguši vajadzīgo stāvu.

— Esam klāt, — sacīja Izabella un atslēdza kādas durvis. — Lūdzu!

Tas bija diezgan liels vienistabas dzīvoklis ar plašu priekštelpu, virtuvi un citām nepieciešamām saimniecības telpām.

— Tā es te dzīvoju, — viņa stāstīja, izrādīdama savu dzīvokli. — Agrāk šīs telpas bija savienotas ar lielu dzīvokli, kas aizņem pusstāvu. Tagad durvis, kas ved uz blakus telpām, ir noslēgtas, un es še esmu vienīgā saimniece.

Viņa pie durvīm ieslēdza kondicionētā gaisa ierīci, un istabā drīz kļuva manāmi vēsāks. Ģirts apskatīja istabu. Vienkārša gulta, galdiņš, radioaparāts un televizors, daži krēsli. No loga pāri namu jumtiem pretī vizēja Meksikas līča sudrabainie ūdeņi. Dziļi lejā pa ielu akmens upēm nepārtrauktā straumē plūda mašīnas, bet pilsētas kņada te tikpat kā nebija dzirdama.

— Mazliet pakavējieties, — Izabella teica. — Es virtuvē kaut ko paraudzīšu svētku galdam.

— Nekas nav vajadzīgs, — teica Ģirts un no priekšnama atnesa bārā nopirktās pudeles. — Tās atļaujiet attaisīt man.

— Lūdzu! — Izabella atbildēja un iegāja virtuvē. Pēc brīža viņa atgriezās ar dažādiem uzkožamiem, un Ģirts saprata, ka viņa visu to jau iepriekš sagatavojusi. Izabella apklāja mazo galdiņu ar puķainu drānu un salika virsū ēdamos. Ģirts atkorķēja pudeli ruma un piepildīja glāzes.

— Vai pie jums ir pieņemts uzsaukt tostus?

— Tostus?

— Teikt īsu apsveikuma runu, novēlējumu, cildinājumu. Ar vārdu sakot, viss kopā. Labi, ka jūs nepazīstat šo mežonīgo paradumu. Es to neatzīstu, bet ieradumam liels spēks. Tātad — atļaujiet saskandināt mūsu glāzes uz jūsu ziedošo veselību, uz jūsu panākumiem dzīvē un darbā, uz mūsu draudzību, kurai gan ir sākums — kā kalnu upei, bet gala nav, jo tā ir bezgalīga kā okeāns!

— Un tālāk?

— Tālāk jāsaskandina un jāizdzer.

— Bet kas tur mežonīgs?

— Iedomājieties — jums pie galda ne tikai mēs divi vien, bet simt ciemiņu ...

— Pie mana mazā galdiņa? — Izabella šķelmīgi iesmējās.

— Kaut vai! Un visi pļāpā vienā pļāpāšanā, kuldami tukšus salmus un cenzdamies asprātībā viens otru pārspēt.

Jums sāp zobs un nemaz negribas celties kājās un skaļi ko runāt, bet galda vecākais, tamada, jūs izceļ no krēsla un pavēl runāt. Vai tas nav briesmīgi?

— Jūsu runa man tīri labi patika.

— Paldies par uzslavu, — Ģirts teica, pieskandināja, un viņi iztukšoja glāzes.

— Vai, cik stiprs! — Izabella nopurinājās. — Man labāk lejiet tīru sodas ūdeni, citādi apreibšu. Jūs kā jūrnieks to varat atļauties.

— Jums laikam šķiet, ka jūrnieki ir dzērāji?

— Vai tad tā nav?

— Labi, palieciet pie savām domām, — Ģirts smiedamies teica un piepildīja savu glāzi ar tīru rumu. — To es tikai tā, lai jūsu sirdsapziņa nepārmestu, ka esat maldījusies. — Viņš izdzēra, tad iekampa malku sodas ūdens un piebilda jau krietni nopietnāk: — Un tomēr jūrnieki nav dzērāji. Jūrnieki dzer tikai krastā. Bet cik ilgi viņi ir krastā? Dažas dienas! Jūrā dzert uz visstingrāko aizliegts. Jūs pati zināt, kā es visu šo laiku slimnīcā dzīvoju. Kā klosterī. Mana vienīgā laime bija redzēt jūs un divas reizes dienā izdzert pa krūzītei melnas kafijas.

— Kas tas par salīdzinājumu — es un kafija!

— Abas tumšas un saldas.

— Es dažreiz varu būt arī rūgta kā kafija.

— Neesmu redzējis.

— Dieva laime. Citādi jūs man te līdzi nenāktu. — Viņa pasmaidīja un turpināja: — Man pārāk saldi cilvēki nepatīk, sevišķi vīrieši. Tie liek domāt par kaut ko nenormālu. Jūs taču tāds neesat?

— Nekādā ziņā! Esmu sāļš un rūgts kā jūras ūdens. Jūra ir mūsu māte, un bērns no mātes vienmēr paķer līdzi arī kādu viņas rakstura daļiņu.

— Nu, nu, jūs visi esat dzimuši uz sauszemes. Un krasts jums uzspiedis savu zīmogu.

— Jā gan. Bet jūra mūs auklējusi. Tāpēc ieliesim un iedzersim par tiem, kas jūrā! — Viņš pielēja glāzes, un Izabella pieskandinādama atkārtoja:

— Par tiem, kas jūrā!

Visu pēcpusdienu viņi sēdēja vēsajā telpā pie mazā galdiņa un melsa dažnedažādus niekus. Saule no zenīta pamazām nokāpa līdz Meksikas līča siltajiem ūdeņiem, kas vizuļoja kā izkausēts zelts. Tā pamazām kļuva sarkana, brīdi uzkavējās pie apvāršņa un tad kā nogurusi ieslīga jūras klēpī. Debess mala iezaigojās sarkanās liesmās kā milzu ugunsgrēkā. Tropu ausmas un saulrieti, ko Ģirts bija novērojis Atlantijas okeānā, arvien vēl valdzināja, jo tie atgādināja pasakaini skaistu uguņošanu, kas nekad neatkārtojas un nekad nav līdzīga iepriekšējai. Viņš piecēlās, piegāja pie loga, un Izabella viņam sekoja. Cieši saspiedušies kopā, viņi klusēdami vēroja gaismas un ēnu rotaļas pie debesīm, kamēr Havannas ielas ieslīga krēslā.

— Izabella, vai es pārāk ilgi neizmantoju jūsu viesmīlību? — Ģirts jautāja.

— Man nekur nav jāsteidzas, — viņa smaidīdama atbildēja.

— Žēl, ka drīz no jums jāaizbrauc.

— Man arī... Bet ko lai dara — jūs jau te nevarat palikt.

— Vai jūs man brauktu līdzi, ja gadījumā tas butu iespējams?

— Uz tālu un aukstu zemi?

— Tik tālu jau nav, un nav jau arī tik auksti.

Izabella paskatījās viņam acīs, un viņas pilnīgās lūpas

nodrebēja.

— Es nezinu, Ģirt. Zinu tikai to, ka man negribētos šodien palikt vienai. Un zinu arī to, ka jūs aizbrauksit un es palikšu, jo citādi tas nevar būt...

Viņi vēl arvien stāvēja krēslā pie loga pavisam tuvu kopā, un pēkšņi Izabella dedzīgu jūtu uzplūdos apvija brūnās rokas ap viņa stipro jūrnieka kaklu.

— Ģirt, Ģirt, — Izabella čukstus sacīja un viegli noglāstīja viņa matus, pieri, vaigus. — Tu esi labs, ļoti, ļoti labs.

Ģirts tanī vakarā viesnīcā neatgriezās. Viņš palika pie Izabellas visu nakti. Tā sākās mīlestība, kas gan bija tikai dažas nedēļas ilga, bet skaista un ugunīgas kaislības apmirdzēta. Brīvās pēcpusdienas un atpūtas dienas viņi pavadīja tuvējos kūrortos — Santamarijadelmarā un Vara-dero, peldējās siltajā tropu jūrā, atpūtās koku ēnā, bet vakaros vēlu atgriezās Havannā un Izabellas jaukajā mājā pavadīja naktis. Tās bija skaistas, neaizmirstamas naktis, tā bija īsta un liela mīlestība. Viņi saprata, ka kuru katru dienu var pienākt šķiršanās bridis, un varbūt tieši tāpēc viens otru mīlēja ar katru stundu un dienu dedzīgāk. Viņi negribēja domāt par to, ko nesīs rīts, jo laime bija tik liela, ka dažam cilvēkam tās pietiktu visam mūžam.

Kādā brīvdienā Izabella sagādāja lielu pārsteigumu. Viņa atbrauca uz viesnīcu melnā kadiljakā un lepni paziņoja:

— Ģirt, šo mašīnu man iedeva vecākais ārsts. Tā būs mūsu rīcībā līdz rītdienai. Sēdies — un braucam!

Ģirtam priekā iemirdzējās acis.

— Uz kurieni?

— Nezināmā virzienā.

— Tu esi lieliska meitene, — Ģirts uzslavēja. — Un tiešām viņš pats iedeva šo kadiljaku?

— Kā redzi, — Izabella atbildēja. — Protams, es viņam mīļi palūdzu. Viņš ir ļoti labs cilvēks.

Diena bija karsta. Viņi apsēdās aizmugurē uz plaša, ar sarkanu mākslīgo ādu apvilkta sēdekļa, atvēra vējam logus un devās ceļā. Viņi brauca pa Meksikas līča krasta avēniju, pie Kastiljodelapunta nogriezās gar ostas kanālu un pa spirālei līdzīgu ceļa loku iedrāzās apgaismotā tunelī, kas pa apakšzemi savienoja platā kanāla abus krastus. Drīz tunelis beidzās un sākās Monumentālā avēnija — plata šoseja, kas vijās gar jūras krastu. Lai šosejas pagriezienos nenomaldītos, Izabella no rokas somiņas izņēma un uzklāja uz brūnajiem ceļgaliem Kubas karti.

— Vai tu tomēr neparādītu, uz kurieni mēs braucam? — lūdzās Ģirts, bet Izabella tikai pakratīja galvu.

— Noslēpums!

Ģirts brīdi aizmirsa, ka pie stūres sēž svešs cilvēks, un gribēja aplikt roku ap Izabellas krūtīm, bet viņa ar vieglu žestu to atturēja. Šofera klātbūtne radīja zināmu neērtību un traucēja sarunas, taču viņi bija laimīgi, ka viņu rīcībā ir šī lieliskā mašīna, ar kuru varēs apskatīt un redzēt daudz vairāk, nekā braucot pārpildītā autobusā. Drīz vien viņi jau sasniedza nelielu jūras līci ar zvejnieku ciemu, un Izabella, kartē skatīdamās, paskaidroja:

— Tas ir Kohimaras līcis un tāda paša nosaukuma zvejnieku ciems. Te vēl nesen stāvēja Ernesta Hemingveja jahta, kamēr viņš nebija aizbraucis uz Kaliforniju ārstēties. Un te ir krodziņš, kur viņš ar zvejniekiem mīlējis iedzert. Vai iebrauksim?

— Noteikti!

Izabella lūdza šoferi nogriezties pa kreisi un piemetināja:

— Kuba viņu mīl, bet kohimarieši dievina. Visi veči domā, ka Hemingvejs savā stāstā par veci un jūru aprakstījis viņu dzīvi.

Zvejnieku ciemā valdīja dziļš svētdienas miers. Tikai kādā lielā bārā, kas atradās uz līča klinšainā krasta, skanēja valodas un dziesmas. Viņi aizbrauca bāram garām un apstājās pie veca cietokšņa, kas stāvēja uz klintīm pie izejas jūrā un atgādināja ērgļa ligzdu. Izkāpuši no mašīnas, viņi pa kuģīšu piestātnes dēļu laipām, kas stiepās līcī, mazliet pagāja uz priekšu.

— Te agrāk pēc jūras braucieniem vienmēr pieturēja Hemingveja jahta, — stāstīja Izabella. — Tagad droši vien tā tepat kaut kur izvilkta krastā un paslēpta zem no-jumes. Pa šīm ļodzīgajām laipām ne vienreiz vien viņš ir gājis.

— Vai tu viņu esi redzējusi? — Ģirts jautāja, un Izabella lepni atbildēja:

— Bez šaubām. Es te bieži braucu atpūsties. Un tajā krodziņā, kuram mēs aizbraucām garām, viņš mīlēja ar zvejniekiem patērzēt un iedzert.

— Man slāpst! — Ģirts iesaucās. — Kāpjam krastā!

Pa spožo tveici viņi soļoja atpakaļ uz bāru. Kā sarunājuši abi reizē uzlika saules brilles, it kā baidīdamies, ka krogā kāds viņus varētu pazīt. Bārs bija cilvēku pilns un dūca kā bišu strops. Kāds jauns un garš nēģeris, ar muguru atspiedies pret nobružāto sienu, spēlēja ģitāru un dziedāja:

Es zinu, ka tu mani mīli,

Bet es mīlu vairāk,

Un tomēr mūsu sirdis Mūžam paliks šķirtas.

Sievietes parādīšanās zvejnieku krogā izraisīja vispārēju uzmanību. Vīri, kas sēdēja uz zivju kastēm un no pudelēm sūca alu, piecēlās un piedāvāja savas vietas. Arī nēģeru dziedātājs pievērsās Izabellai, it kā viņš dziedātu tikai viņai vienīgai. Kāds vecāks vīrs kailām aprepējušām kājām no āra iestiepa vēl divas zivju kastes un nolika pie sienas. Bārmenis no ledusskapja izņēma divas pudeles un piedāvāja Ģirtam. Alus bija auksts, pudeles nosvīda, un

no brūnā stikla pilēja rasa. Ģirts ar izslāpuša cilvēka kāri klunkšķināja alu tāpat no vēsās pudeles kakla, bet Izabellai kāds zvejnieks pasniedza glāzi. Virs brūnā šķidruma glāzē uzburbuļoja sniegbaltas putas, kas čaukstēdamas lipa pie viņas sarkanajām lūpām.

Zvejnieku drūzma vidū pašķirās, un bārā ienāca kalsens cienīga izskata cilvēks ar kūpošu cigāru zobos. No visām pusēm viņu sveicināja. Arī bārmenis pamāja un iesaucās:

— Buenos dias, Giigorio! Como ēstā!

Grigorio sveicienam pacēla roku, piegāja pie letes un palūdza glāzi ruma. Vecs zvejnieks, kas blakus Izabellai dzēra alu, viņai pieliecās tuvāk un pačukstēja:

— Grigorio Fuentes, Hemingveja jahtas kapteinis.

Grigorio brīdi parunājās ar dažiem draugiem, tad atnāca un apsēdās uz zivju kastes blakus Izabellai. Viņš omulīgi kūpināja cigāru un lēni sūca rumu, kurā mirdzēja ledus kristāli. Izabella, acis iepletusi, viņā noraudzījās, nenocietās un uzsāka valodas.

— Jūs esat kapteinis, biedri Grigorio?

— Jā.

— Kad Hemingvejs atgriezīsies?

— Nezinu. Viņš ir slimnīcā, — kapteinis atbildēja, ar delnu no nosvīdušās pieres pasizdams atpakaļ platmali. Un piebilda: — Es ceru, ka atgriezīsies. Viņš bez Kubas nevar dzīvot.

Ģirts palūdza vēl vienu pudeli alus. Viņš labprāt parunātos ar jahtas kapteini, bet jūrnieka kautrība to liedza. Izabella viņu aiz rokas pavilka tuvāk un sacīja:

— Mans draugs arī ir jūrnieks. No Padomju Savienības.

— Jā!? — Grigorio iesaucās, piecēlās un sniedza roku. Viņa plauksta bija cieta un smaga kā kalēja knaibles. — Lūdzu, sēdieties mums blakus! — viņš aicināja un pabīdīja tuvāk brīvu kasti.

— Nekas, es tāpat... kājās, — Ģirts stostījās. — Visu laiku sēžam mašīnā.

— Vai jūs apceļojat Kubu?

— Jā, apskatām jūsu zemi.

— Esmu dzimis Kanāriju salās, — Grigorio sacīja, — bet Kubu uzskatu par savu dzimteni. Mūsu zeme ir skaista, un tagad, pēc revolūcijas, te ir prieks dzīvot.

Vecais jūrnieks sāka stāstīt par saviem jūras braucieniem, bet nēģeris atkal skaļi iedziedājās un tik spēcīgi trinkšķināja ģitāru, ka no vecā kapteiņa stāsta gandrīz nekā nevarēja sadzirdēt. Izabella piecēlās un sacīja:

— Piedodiet, bet mums jābrauc. Mums vēl garš ceļš.

Viņi atsveicinājās. Ģirts paņēma līdzi pudeli alus šoferim, un viņi gāja atpakaļ uz kuģīšu piestātni pie vecā cietokšņa. Šoferis ar lielu baudu izdzēra alu, un viņi devās tālāk.

Tuvojoties pusdienas laikam, saule sāka spiest vēl negantāk nekā no rīta. Vienīgais glābiņš šajā pekles karstumā bija vējš, kas pa vaļējiem logiem strūklām brāzās mašīnā un mazliet spirdzināja. Matanzas pilsētā, kas ar savām vecajām spāniešu iebrucēju celtajām mājām ieskāva šauru jūras līci, viņi pieturēja, kādā bārā iekoda un nekavēdamies traucās tālāk. Mašīna nogriezās uz salas iekšieni, un jūra, kas aiz robainajiem krastiem visu laiku viņus pavadīja, izgaisa skatienam.

Mašīna drāzās uz priekšu kā negudra, lai gan ceļš bija šaurs un pilns automobiļu. Aizmugurē zilā birgā pamazām nogrima zaļi pakalni ar palmu birztaliņām, bet priekšā parādījās cukurniedru plantācijas, labi iekopti lauki un sulīgas pļavas, citrusu dārzi, govju un putnu fermas un ganības. Tikko šīs ainavas beidzās, tūlīt sākās citas: no bieziem kaktusu stādījumiem veidoti dzīvžogi, kokos-palmu plantācijas, vesels lauks palmu dēstu, kas auga spožās skārda kārbās, un sarkani lauku ceļi, kurus abās pusēs apsargāja karaliskās palmas. Starp tropu zaļumiem šad tad parādījās no tēstiem guļbaļķiem būvētas zemnieku mājiņas ar stāviem palmu lapu vai niedru jumtiem.

— Drīz sāksies Zapatas purvi, — sacīja Izabella.

— Te ir tik skaisti. Kāpēc tu mani ved uz purviem? — brīnījās Ģirts.

— Zapata tev noteikti jāredz, — neatlaidās Izabella. — Tas nav parastais purvs, bet pa pusei aizaudzis ezers, pilns ar krokodiliem.

— Kaut kas traks! — iesaucās Ģirts. — Es nemaz nezināju, ka pie jums mīt arī krokodili.

— Drīz tu redzēsi. Dienā viņi mierīgi guļ, bet naktī peld medībās.

Sākās ar biezām niedrēm aizaudzis purvs. Šur tur pa labi un pa kreisi paspīdēja zilganas ūdens lāmas, un Ģirts vēroja, vai neieraudzīs krokodilus. Brīvā dabā viņš vēl

nekad šos nezvērus nebija skatījis. Kādā lāmā pamanījis kaut ko pelēku guļam, viņš iesaucās:

— Stop!

Šoferis nobremzēja, un visi izlēca ārā. Ģirts paskrēja atpakaļ un cītīgi skatījās ezerā, kur ūdenī kaut kas šūpojās, bet pēc brītiņa vīlies atgriezās pie mašīnas.

— Nu? — Izabella smaidīdama jautāja, un Ģirts atbildēja:

— Sieksta.

— Pacieties, drīz būsim klāt, — Izabella sacīja. Viņi iesēdās mašīnā un turpināja ceļu. Purvs beidzās, un sākās kaut kas līdzīgs ar kokiem apaugušai salai, uz kuras bija redzamas vairākas indiāņu stilā celtas mājas.

— Hotelis, — sacīja šoferis. — Vai iebrauksim?

— Te mēs pārnakšņosim un rīt dosimies atpakaļ, — Izabella paskaidroja, un drīz viņi apstājās lielā sētā. — Tā, Erlando, — viņa teica šoferim, — paņemiet mantas un noslēdziet mašīnu. Mēs aiziesim uz viesnīcu sarunāt istabas.

Brauciens nezināmajā virzienā tātad bija beidzies, un Ģirts bija tīri apmierināts, jo no ilgās sēdēšanas sāka sāpēt ievainojums. Drīz viņiem ierādīja istabas. Erlando tūlīt devās atpūsties, bet Ģirts ar Izabellu klejoja pa parku, kur starp tropu kokiem un ziedošiem krūmiem vijās maza upīte. Uzkāpuši uz lokveida koka tiltiņa, viņi brīdi skatījās, kā pa brūngano purva ūdeni turp un atpakaļ peld zivju bari, un atkal gāja tālāk uz ezera pusi. Pēkšņi ezera krastā aiz tīklveida drāšu sētas parādījās vesels krokodilu bars. Lielie reptiļi gandrīz nekustīgi gulēja uz zemes, bet citi nirās pa plato ūdens lāmu uz niedrēm.

— Izabella, krokodili!

— Te viņu čum un mudž, — sacīja Izabella. — Ja gar krastu nebūtu sētas, viņi mūs aprītu ar visām kurpēm.

— Tevi jā, bet es iesprūstu rīklē, — Ģirts jokoja, bet Izabella piebilda:

— Viņi tevi sakostu gabaliņos kā suņi kaulu. Paskaties, kādi zobi! Kā dunči!

— Šausmoņi! — Ģirts no nepatīkamās sajūtas nodrebinājās. — Vai tu esi redzējusi, kā viņus medī?

— Šis ir nacionālais parks, un te aizliegts medīt, — paskaidroja Izabella. — Bet, ja tu vēlies, es parunāšu...

Ģirts pakratīja galvu.

— Lai paliek, kur likšu. Pašam būs jādīrā.

— Mēs ar Erlando piepalīdzēsim, — Izabella jokoja.

Viņi apstājās pie nodalījuma, kurā atradās tikai mazie

krokodilēni. Kāds vīrs ar mietu rokā tos dzina ūdenī.

— Kāpēc jūs viņus trenkājat? — Izabella jautāja.

— Lai pārbaudītu, vai kāds nav nosprādzis.

Vēderus vilkdami pa zemi, krokodilēni līda ūdenī. Pēkšņi viens kā kaķis izlieca muguru, pacēlās uz kājām un plati atplēta muti. Nākamajā acumirklī viņš lēca un šņākdams ar zobiem satvēra vīra gumijas zābaku. Vīrs izrāva no zābaka kāju, un krokodilēns metās bēgt ūdenī. Kodiena vietā zābaka stulmā palika melns caurums.

— Ak tu maita tāds! — zūdījās vīrs ar mietu rokās. — Ja to būtu izdarījis lielais, tad es jau stāvētu vairs tikai uz vienas kājas.

Viņš uzvilka cauro zābaku un gāja tālāk, dzenādams mazos briesmoņus ūdenī, bet Ģirts ar Izabellu iesēdās kuģītī, kas stāvēja ezera krastā, un devās braucienā pa lielo krokodilu ezeru.

Kanāla ūdenī krokodilus neredzēja — tie gulēja paslēpušies niedru biezokņos. Ģirts stāvēja uz klāja un, vērodams apkārtni, omulīgi svilpoja.

— Kā tev te patīk? — Izabella jautāja.

— Vienreizēji, — Ģirts priecīgs atbildēja. — Paldies, ka tu te mani atvedi. Citādi būtu nomiris un nezinātu, ka tāds ezers pasaulē vispār ir! Un kuru katru dienu jāienāk manam kuģim ...

— Nerunāsim par to! Varbūt reiss mainīts ...

— Jūras aģents piezvanīja un brīdināja, lai esmu gatavs. Tuvākajās dienās kuģis ienākšot Havannā.

— Santa Maria! — Izabella iesaucās, un šajos vārdos izskanēja gaidāmās šķiršanās rūgtums. — Varbūt šī ir pēdējā mūsu kopā pavadītā diena.

Ģirts neatbildēja. Droši vien šī ir viena no mūsu pēdējām kopā pavadītajām dienām, viņš domāja.

Kad kuģis atgriezās no brauciena, viņi izkāpa krastā un gāja uz restorānu paēst. Restorāns bija uzbūvēts no apaļiem kokiem upes krastā uz pāļiem, to sedza palmu lapu jumts. Viņi sēdēja uz vienkāršiem pītiem slokšņu krēsliem pie neēvelētiem, ar papīra salvetēm apklātiem galdiem. Logi bija aizvilkti ar moskītu tīkliem, bet pie augstajiem griestiem dega koka lustras. Pār Zapatas purviem kā pelēks putns nolaidās krēsla. Retie viesi un oficianti sarunājās pusbalsī, it kā baidīdamies iztraucēt svinīgo vakara mieru. Izabella nopūtās un klusu sacīja:

—- Man ir tik skumji, it kā būtu kāds miris.

— Izabella, esmu tev pateicīgs par visu ...

— Kāpēc pasaulē tā iekārtots, ka cilvēkiem jāšķiras?

— Kā gan mēs izbaudītu tikšanās prieku, ja nebūtu šķiršanās rūgtuma?

— Mēs taču vēl tiksimies, vai ne?

— Noteikti, Izabella. Tiklīdz būšu Kubā, tevi uzmeklēšu.

Vakariņas pagāja skumji kā bērēs. Viņi ēda garneles,

bruņurupuču zupu un ceptu pargo — lielu un garšīgu zivi. Oficiants pasniedza pudeli baltā Spānijas vīna, kas bija auksts kā ledus un patīkami reibināja. Pēc vakariņām viņi klusēdami aizgāja uz viesnīcu. Istabas atradās blakus, un šķiroties Izabella sacīja:

— Es tevi gaidu.

Tropu nakts kļuva melna kā piķis. Tepat aiz loga ezerā krokodili no krasta ieslīdēja ūdenī un devās medībās. Gaisā nejuta ne mazākās vēsmiņas. Tikai kāda puķe vai ziedošs krūms saldrūgti smaržoja, un šī smarža piepildīja visu istabu. Gar Ģirta ausīm sīkdami plivinājās moskīti, un viņš aizvēra logu, lai ar tiem nepielidotu pilna istaba. Gulta bija pārsegta ar baltu moskītu tīklu, bet viņš zem tā nepalīda. Viņš izgāja koridorā un klusi pieklauvēja pie Izabellas durvīm.

Otrā rītā, kad viņi atgriezās Havannā, Ģirts ostā ieraudzīja savu kuģi. Erlando viņu aizveda līdz viesnīcai. Ģirts ātri savāca savas mantiņas un ar to pašu mašīnu aizbrauca līdz ostas vārtiem.

— Tikai neaizmirsti!

Tie bija vienīgie vārdi, ko Izabella šķiroties sacīja, un Ģirts, sirsnīgi paspiedis roku, atbildēja vēl īsāk:

— Nekad!

Ģirts tanī brīdī neticēja, ka Izabellu nekad vairs neredzēs. Vairākkārt iebraucis Havannā, viņš Izabellu meklēja slimnīcā, bet vēlāk uzzināja, ka viņa aizbraukusi uz Sje-ramaestru strādāt kādā jaunā slimnīcā. Bet, kur tā atrodas, neviens nezināja. Un tā viņš pazaudēja savu pirmo īsto mīlestību.

Bija palikušas vienīgi atmiņas — saldas un rūgtas atmiņas.

Ģirts Gavars ar Dagmāru Smildziņu satikās nākamajā svētdienā norunātā laikā un vietā — pie kuplā ievas krūma Dzintaru vannu iestādes tu-- vumā. Ģirts ieradās stundu agrāk, atstāja drēbes turpat pludmales smiltīs un metās jūrā. Diena bija saulaina un dzidra, bet ūdens dzedrs un spirdzinošs. Viņš peldēja un novēroja krastu, gaidīdams, vai uz platajām betona kāpnēm, kas veda no kāpām uz liedagu, neparādīsies Dagmāra. Bet Dagmāra atnāca nemanīta, laikam no liedaga puses, un Ģirts viņu ieraudzīja tikai tad, kad tā nostājās zem kuplās ievas un raudzījās jūrā. \ iņš izskrēja krastā un sasveicinājās.

— Es tevi jau sen gaidu.

Dagmāra paraudzījās rokas pulkstenī.

— Man šķiet, ka neesmu nokavējusies.

— Es atnācu agrāk. Ūdens ir lielisks. Ģērbies, un iesim jūrā.

— Tūlīt, tikai pagriez muguru.

Ģirts vēroja jūru, kamēr Dagmāra ievu krūma ēnā pārģērbās. No Daugavas grīvas jūrā izgāja kāds kuģis. Cik labi, ka varu vēl palikt krastā, viņš domāja. Pirmo reizi pēc diviem gadiem atvaļinājums bija iekritis vasarā, un viņš bija bezgala laimīgs, ka šajās dienās nav jāiet jūrā. Agrākos gados viņš vienmēr pats rāvās uz jūru, bet tagad pat negribēja domāt par to, ka atkal būs jāsakravā koferis un jāiziet cauri ostas vārtiem.

— Esmu kārtībā, — aizmugurē atskanēja Dagmāras balss, un viņš apgriezās. Blakus stāvēja Dagmāra gaiši zaļā peldkostīmā ar zaļu gumijas cepurīti galvā.

— Kā tu esi iededzis! — viņa izbrīnā iesaucās. — Brūns kā žāvēta menca.

— Tropu saule jau nav tik maiga kā mūsējā.

— Bet kas kaiš kājai?

— Vairs nekas. Vecs ievainojums.

— Vai tad tu piedalījies karā?

Ģirts vienaldzīgi atmeta ar roku.

— Kāds pirāts iešāva.

— Pirāts? — Dagmāra brīnījās.

— Jūrā pie Kubas krastiem. Tu taču redzi, ka tā ir veca iēta. Neskaties, nekā skaista tur nav. Iesim peldēties!

Viņi skriešus pa siltajām smiltīm metās uz jūru un no līganā liedaga iedrāzās ūdeni. Viļņi šalkdami skrēja pretī, apņemdami ar baltām putām viņu augumus. Abi iegulās ūdenī un sāka peldēt uz selgas pusi.

— Tu lieliski peldi, es tev netieku līdzi, — iesaucās Dagmāra, kad Ģirts ar lielu spēku kraulā rāvās uz priekšu.

— Tu smejies? Es taču esmu beidzis jūrskolu! — Ģirts palielījās un, izmetis loku, atgriezās atpakaļ. — Tu jau arī turies uz ūdens tīri pieņemami.

— Man rokās maz spēka, — viņa atbildēja, vairīdamās no viļņiem, kas triecās mutē. — Vai tu tālu vari aizpeldēt?

— Pāris kilometru noteikti.

— Es plunčājos gar krastu. Nepeldi tālu. Tu zini, ka galvenokārt slīkst pārdroši peldētāji...

— Nav vēsi?

— Nē, — viņa atbildēja, un tad kāds liels vilnis viņai pārvēlās pāri galvai. Viņa iznira, nosprauslojās un turpināja: — Jūra necieš tādas pļāpas kā mani. Peldēsim gar krastu! Man patīk no jūras skatīties uz zaļajām priedēm. Vai palmas ir skaistas?

— Priedes ir skaistākas.

— Vai Kubā un Gvinejā ir daudz palmu?

— Jā, palmu meži.

— Un aug gar krastu tāpat kā priedes?

— Jā, gluži tāpat kā priedes. Bet palmas nedod tādu ēnu. Un tā nesmaržo.

Dagmāra pazuda zem liela šalcoša viļņa. Iznirusi viņa labu brītiņu sprauslāja, laikam bija sarijušies ūdeni.

— Cik nejauka garša! Pagājušajā nedēļā kāds tikko nenoslīka. Atbraucis no Sibīrijas, ticis pirmo reizi jūrā, labi neprot peldēt, bet metas prom uz dziļumu. Es gan visus jaunos nobrīdinu, bet vai viņi klausa? Stundām ilgi cepinās saulē, bet tad sakarsuši skrien ūdenī... Vai nepietiks?

— Labi, peldēsim uz krastu.

Sasnieguši otro sēkli, viņi piecēlās un gāja ārā. Seklumā čaloja bērnu bars. Paši mazākie, sadalījušies pulciņos, no slapjajām liedaga smiltīm cēla cietokšņus, būvēja pilis un tuneļus. Bariņš pusaudžu, saulē iedeguši dzeltenbrūni kā apelsīni, spēlēja rokasbumbu, bet gar pašu krastu turp un atpakaļ peldkostīmos plūda ļaužu upe.

— Pastaigāsimies arī mēs, kamēr nožūsim, — Dagmāra aicināja. — Vai tikai tev nesāp ievainojums?

— Nudien, es to nejūtu. Iesim. Šodien ir silts kā Āfrikā.

Viņi iejuka ļaužu drūzmā. Dagmāra norāva no pakauša

zaļo peldcepuri, kas melnos matus bija pieplacinājusi cieši galvai. Ar visu cepuri mati tomēr bija kļuvuši slapji. Viņa tos izbužināja, lai vējā un saulē ātrāk izžūtu, un jautāja:

— Ģirt, kā tu pavadīji šīs dienas?

— Vai tev dot pilnīgu atskaiti?

— Ja drīksti, lūdzu.

— Peldējos, staigāju gar jūru un domāju par tevi.

— Un ko tu par mani domāji?

— Tas jau ir noslēpums.

— Tu negribi teikt?

— Uzminēji.

Dagmāra iesmējās.

— Paturi savus noslēpumus kabatā!

— Un ko tu darīji?

— Ko gan dakteris var darīt? Ārstēju slimos un veselos, kas sevi iedomājušies par slimiem. Un tos visgrūtāk izārstēt. Tas prasa daudz laika un diplomātijas. Kādreiz ir grūti novaldīties, lai nepateiktu, ka pietiek māžoties — tu esi veselāks par veselu. Bet tas būtu drausmīgs apvainojums. Es varu iedomāties, kāds tracis saceltos! Nē, jāsaudzē nervi, un tāpēc tādā viltus slimniekā es raugos ar žēlīgu skatienu un izrakstu kādu nekaitīgu mikstūru. Lai jau dzer, vai man žēl!

No bumbu spēlētāju loka atdalījās kāds izstīdzējis vīrietis ar zoda bārdiņu, piesteidzās pie Dagmāras un sniedza roku. Dagmāra apstājās un pietvīka.

— Dagmāra, tu laikam mani tādu puspliku nepazīsti? Laiks visu aizmirst, — svešais sacīja, — un nāc mūsu pulkā padauzīt bumbu!

— Es neiešu, Alni.

— Nāc! — Alnis atkārtoja aicinājumu un satvēra Dagmāru aiz rokas.

— Neiešu! — Dagmāra atkārtoja un atbrīvoja roku.

— Es nekā ļauna negribu, — Alnis paraustīja izbrīnā kailos, saulē iedegušos plecus.

Ģirts gāja dažus soļus pa priekšu, lai netraucētu sarunu, bet tomēr līdz viņa ausīm aizskanēja katrs vārds.

— Nāc, netielējies!

Dagmāra bez atvadīšanās sāka iet uz priekšu.

—- Dagmār! — Alnis vēl iesaucās, bet tad, redzēdams, ka Dagmāra uz viņa pusi nepagriež galvu, steidzās atpakaļ pie bumbas spēlētājiem.

Dagmāra pienāca drūma un satraukta. Ģirts izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis un viņš nekā nebūtu dzirdējis. Pēc diezgan ilgas klusēšanas, velti pūlēdamās noslēpt savu satraukumu, Dagmāra drebošā balsī teica:

— Mēs ar viņu kopā studējām. Man viņš nekad nav paticis. Iedomības kalngals.

— Ko viņš no tevis gribēja?

— Ko tāds ķēms no manis var gribēt! Strādā tēva paspārnē — nākamais profesoriņš. Tēvs viņam nopircis mašīnu, ko meitenes vizināt.

— Un kas tur ļauns? — plecus raustīdams, iejautājās Ģirts. — Man arī drīz būs sakrāta nauda automašīnai.

— Automašīnai? Tu gribi pirkt automašīnu? — Dagmāra brīnījās. — Ko tu darīsi ar automašīnu? Pa jūru jau nebrauksi.

— Braukšu tad, kad būšu krastā. Un vizināšu tevi. Vai tas kāds ļaunums, ja blakus pie stūres sēd tik daiļa dāma kā tu?

— Dāma ... Daiļa ... Tas skan banāli, — Dagmāra niķīgi noteica, bet Ģirts bija pietiekami gudrs, lai saprastu, ka šīs dusmas nav izraisījis viņš, bet gan tas aizraidītais. Kaut kas jau nu tur slēpās. Ar kādām tiesībām citādi viņš izjautātu Dagmāru? Tomēr vareni, ka viņa šo apskrubušo bārdiņu paraidīja vienu māju tālāk. -

— Dagmār, iesim pabraukties ar motorlaivu! — Viņam bija laba oma, un kaut kāds subjekts jau to nesabojās.

— Vai, mūsu drēbes! — iesaucās Dagmāra, kad abi jau atradās laivā.

— Lai paliek! Kas ņems! — Ģirts vienaldzīgi atbildēja. Bet tad iedomājās, ka ar motorlaivu taču var piebraukt iepretim ievai, izskriet krastā un pievākt drēbes.

Ģirts vadītājam parādīja vietu, kur apstāties, un slīd-laiva lielā ātrumā drāzās uz priekšu. Priekšgals pacēlās gaisā, bet pakaļgals gandrīz iesēdās zem jūras spoguļa. Dzenskrūves sakultais ūdens atstāja aizmugurē virmuļo-jošu sudrabainu ceļu. Vannu iestādes tuvumā vadītājs izslēdza motoru. Ģirts pārlēca bortam un peldus devās uz krastu. Drēbes atradās turpat, kur noliktas. Viņš tās savīkstīja, iespieda padusē un atgriezās pie laivas.

— Braucam uz Lielupes grīvu un tad pa upi uz augšu. Vai tu esi ar mieru?

— Labi.

Viļņi laivu šūpoja augšup un lejup, un Ģirts iesaucās:

— Dagmāra, ja tu zinātu, kā man patīk jūra!

— Man ari!

No spulgajām acīm un priecīgā smaida varēja just, ka neseno starpgadījumu Dagmāra aizmirsusi.

Slīdlaiva tuvojās Lielupes grīvai, un Ģirts pamācīja laivas vadītāju:

— Turieties pa kreisi! Labajā pusē jūrā iestiepjas garš sēklis.

— Zinu, — strupi attrauca laivas vadītājs. — Līdz bojai — un tad pagrieziens.

— Pareizi, — Ģirts sacīja. — Citādi varam uzsēsties.

— No kura laika tu pazīsti visus jūras sēkļus? — brīnījās Dagmāra. Viņas melnie mati bija izžuvuši, brīvi plīvoja vējā un patīkami aizskāra Ģirta vaigus.

— Varbūt ne gluži visus... Bet daudzus gan. Tālās jūrās palīdz navigācijas kartes.

— Kāpēc dzīvei nav tādas kartes? Tuvojas sēklis, cilvēks pieliek pirkstu pie kartes, paskatās — un sēklim laimīgi garām.

— Vai tu kādreiz esi uzsēdusies uz sēkļa? — Ģirts piesardzīgi jautāja.

— Un tev nav gadījies?

— Nē, Dagmār. Es taču teicu, ka man palīdz kartes, — galvu noraidoši pakratīdams, atbildēja Ģirts un ar vienu roku apņēma viņas kailos un siltos plecus. — Vai tev gadījies?

— Jā, bet es tiku pāri, — raudzīdamās tālumā, sacīja Dagmāra.

— Tas ir pats galvenais. Nākošreiz to sēkli tu zināsi. Kuģi nekad uz viena un tā paša sēkļa divreiz neuzsēžas. — Boja bija klāt. Laiva strauji pagriezās no jūras uz upes grīvas pusi, un Ģirts piebilda: — Tā, tagad visiem sēkļiem esam pāri.

— Vai tu domā, ka tas bija pēdējais?

— Tur nav ko domāt, es zinu.

— Lai tā būtu! Lai mēs nekad neuzsēstos uz sēkļiem ...

— Bet, ja tas arī kādreiz gadītos, lai viegli tiekam pāri.

— Un tas ir pats galvenais, — Dagmāra smaidīdama atkārtoja Ģirta vārdus un iesaucās: — Vai zini, pa upi braukt man patīk labāk, te viļņi tā nešūpo. Un krasti skaistāki.

— Man arī patīk upes, — Ģirts piekrita. — Es kādreiz ar kuģi gāju pa Klaidas upi...

— Gāji?

— Ja, mīļā, gāju. Jūrnieku valodā ar kuģiem nebrauc un arī nepeld. Kuģi iet. Tie nāk un aiziet kā cilvēki.

— Kur atrodas Klaidas upe?

— Skotijā. Mēs toreiz gājām uz Glazgovu, lielu Skotijas ostu. Ar jūru to savieno Klaidas upe. Man ļoti patika krasti. Zaļi kalni, klintis, meži un mazas vecmodīgas pilsētiņas. Skotu ciemi un ziemeļu peldvietas. Zemie miglas mākoņi velkas gandrīz gar pašu zemi un rāpjas pāri kalniem kā aitu bari.

— Tu laikam esi daudz redzējis! — Un pēkšņi ne no šā ne no tā Dagmāra pavaicāja, vai viņš esot braucis arī pa Temzu.

— Vairākkārt. Bet Temza man nepatīk. Labajā krastā vietām vēl ir zaļas pļavas, kur ganās lopi, bet kreisajā — tikai naftas cisternas un fabrikas. Viss dūmos, viss smird. Bet, kad nokļūst Londonā, tad ir ko redzēt.

— Zini, kāpēc es to jautāju? — Vai tu esi redzējis Va-terlo tiltu?

— Ne tikai redzējis, bet gājis pāri.

— Un kāds tas izskatās?

— Kā filmā. Nekāda skaistuma.

— Filma man patika. Tāda skumja un satriecoša. Es apraudājos, lai gan filma bija galīgi veca, trūka un likās, it ka visu laiku nepārtraukti lītu lietus. Bet Vivjena Lī bija nepārspējama.

— Jā. Tomēr filma man likās pārāk salda.

— Salda? Nē, rūgta. Es pamazām nāku pie pārliecības, ka vīrietis sievieti nekad nav pa īstam sapratis un arī nesapratīs. Mūs dzīve tā nelutina kā jūs.

— Toties lutinām mēs, — sacīja Ģirts un, vēlēdamies šajā vārdu spēlē uzvarēt, vēl piebilda: — Mēs dzīvojam tikai jums, un bez jums mums nav dzīves.

— Nieki! — Dagmāra iesaucās. — Visi vīrieši ir egoisti. Viens lielākā, otrs mazākā mērā, bet visi.

Ģirts pacēla gaisā rokas.

— Tādā gadījumā es padodos, lai pierādītu, ka neesmu egoists.

Slīdlaivas vadītājs pēkšņi pamāja pa kreisi un sacīja:

— Baltā kāpa!

Viņi pabrauca garām Buļļupes ietekai Lielupē un tuvojās augstam, nogruvušam smilšu krastam, kuru sauca par Balto kāpu. Patiesībā tas tikai bija kāpas sākums, bet Baltā kāpa pacēlās tālāk no krasta, un, braucot ar laivu, to nemaz nevarēja redzēt. Savā laikā tā bijusi ceļojoša kāpa, bet tad apdēstīta ar priedītēm un smilts plūdums apturēts. No Buļļupes izdrāzās satiksmes kuģis «Raķete». Pacēlies virs ūdens, tas ar zemūdens spārniem baltās putās sakūla straumi un, šķērsodams upi, devās uz zvejnieku ciemu Stirnu ragā. Baltās buras saulē zibinādamas, pretī nāca jahtas, un slīdlaiva tām šāvās garām, ar saceltajiem viļņiem salīgojusi jahtu vieglos korpusus. Buras sašūpojās kā putnu spārni pirms lidojuma.

— Tik skaista un mierīga diena, — Dagmāra teica. — Un tanī pašā laikā kaut kur pasaulē šai brīdī sprāgst bumbas, napalma liesmās sadeg mājas, mātes un bērni.

— Tu domā par Vjetnamu? — Ģirts jautāja.

— Jā. Kad tas reiz beigsies?

— Tas atkarīgs no amerikāņiem. Nesen viņi apšaudījuši kādu padomju kuģi un nonāvējuši vienu jūrnieku,— Ģirts stāstīja. — Vairāki mani draugi, ar kuriem kopā mācījos jūrskolā, pašreiz kursē starp Vladivostoku un Haifonu.

— Vai tur sūta arī mūsu jūrniekus?

— Kā tad.

— Uz zemi, kur karo?

— Jūrnieks ir līdzīgs karavīram. Vjetnamai taču jāpalīdz.

— Vai tevi arī var aizsūtīt?

— Jā, un es brauktu.

Dagmāra aizskāra Ģirta zilgano rētu.

— Bet tev jau ir viens ievainojums.

— Tā ir tikai sen sadzijusi rēta.

Dagmāra nodrebinājās un iesaucās:

— Nē, tas tomēr būtu briesmīgi!

— Kas briesmīgi?

— Ja tevi aizsūtītu uz Vjetnamu.

Ģirts noliecās pār Dagmāras plecu, viņa lūpas sajuta jūras sāļumu un ādas maigumu.

Laiva kā bulta izskrēja pa dzelzs tilta spraišļa apakšu un, ar straumi cīnīdamās, lidoja uz priekšu. Kādā upes līcī, kur ziedēja baltās ūdensrozes, Ģirts pastiepa roku un paguva izraut divus ziedus. Lokanie kāti kā zaļi čūskulēni gulēja uz Dagmāras kailajiem ceļiem, bet baltie ziedu kausi plaukstās smaržoja. Un, kad viņa zaļos biķerīšus ar dzeltenajām drīksnām pielika pie deguna, uz lūpām palika zeltaini putekšņi.

Pa Lielupes mierīgajiem un dzidrajiem līčiem tā viņi braukāja vairākas stundas, kamēr beidzot Dagmārai apnika un viņa vēlējās izkāpt krastā. Piestātnē atlaiduši laivu, viņi apģērbās un aizgāja paklejot pilsētā.

— Vai neiesim iekost? — jautāja Ģirts, apstājies pie liela vasaras restorāna. — Man gribas ēst.

— Man arī, — Dagmāra atzinās.

Viņi iegāja un apsēdās pie galdiņa nomaļus no dejas grīdas. Orķestranti skaņoja instrumentus, bet apmeklētāju vēl bija pamaz. Ģirts pasūtīja uzkožamos un vīnu, bet Dagmārai saldējumu, jo vējā un saulē viņa bija iztvīkusi pēc vēsuma.

— Pagājušo reizi tu ieminējies, ka tev patīkot pasēdēt restorānā, — Ģirts atcerējās.

— Protams! Vismaz pašai pēc ēšanas nav trauki jāmazgā. Un es tev teicu, ka dejot arī man patīk, lai gan pēdējā laikā dejoju gaužām reti.

— Kāpēc?

— Vecie draugi izčibējuši, jaunus vēl neesmu ieguvusi, bet iet ar kādu draudzeni nepatīk. Es nebūt neesmu vecmodīga un nedomāju, ka sievietei vienai neklātos iet uz restorānu. Bet dzīves īstenība tomēr ir tāda, ka restorānā gandrīz katru vientuļu sievieti uzskata par... Es nezinu, kā to labāk pateikt, — nu, kaut vai par viegli dabūjamu . .. Lien klāt apdzērušies kretīni...

— Tādiem vajag gāzt pa purnu! — Ģirts izgrūda tīri jūrniecisku izteicienu un, atģidies, ka varbūt Dagmāras ausīs tas skan vulgāri, piemetināja: — Piedod, bet tādus tēviņus, kas iedomājas, ka vientuļai sievietei drīkst piesieties, vajag pārmācīt.

Dagmāru šie vārdi uzjautrināja.

— Lai notiek, turpmāk darīšu tā, kā tu iesaki. Kas nāks par tuvu, tam pa degunu. Jūs, jūrnieki, laikam esat ieraduši ostās kauties.

— Tā nav kaušanās, bet aizstāvēšanās. Neliešiem nekad nevajag griezt ceļu, citādi viņi kļūst nekaunīgi.

Tanī brīdī pāri zālei nāca vairāki vīrieši un sievietes. Viņiem pa priekšu gāja slaids, glīts puisis, laikam jaunākais no viņiem, un kā vecs paziņa sasveicinājās ar zāles pārzini. Viņi aizsoļoja garām galdiņam, pie kura sēdēja Dagmāra un Ģirts. Dagmāra kaut kā iekšēji saspringa, un viņas satraukums nepalika Ģirtam apslēpts. Jaunais vīrietis likās tā kā redzēts. Pag, vai tas nebija viņš, kas pludmalē sanervozēja Dagmāru?

— Vai tas nav tavs paziņa? — viņš nenocietās nepa-vaicājis.

Dagmāra lēnām pagrieza galvu, vienaldzīgi paskatījās un atzinās:

— Jā, tas ir viņš. Alnis Akmentiņš. Mēs vienā gadā beidzām institūtu ... Man vairs nemaz še netīk sēdēt.

— Tu joko ... Vai tev no viņa bail?

— Bail? Par ko? Nē... — Dagmāra noraidoši pakratīja galvu, bet viņas brūnajās acīs varēja lasīt apslēptas bailes. — Es nezinu, kā tev, bet ir cilvēki, kurus es negribu redzēt.

— Dievs ar viņu! — Ģirts noteica un ielēja vīnu. — Labāk iedzersim uz šo skaisto dienu!

Viņi saskandināja un izdzēra. Sāka spēlēt džezs. Pie griestiem, prožektoru apgaismota, iemirdzējās no lauztiem spoguļstikliem veidota spoža bumba, kas sāka griezties, mezdama uz sienām ņirbošus gaismas atspīdumus. Zeltainie zaķīši zibēja uz Dagmāras melnajiem matiem un saulē iedegušās sejas, un viņa izskatījās pasakaini skaista. Uz restorāna galdiņa vīta ūdensrozes, un Ģirtam likās, ka arī viņa pati gaiši zilajā kleitā ir līdzīga ūdensrozei, pa kuru lēkā saules un upes kustīgā ūdens atspīdums.

Kaut kur aizmugurē skanēja Aļņa skaļā balss. Dagmāra nolika pusizdzerto vīna glāzi un paskatījās uz Ģirtu.

— Iesim dejot? — viņš aicināja un piecēlās.

— Iesim! — Dagmāra piekrita, un viņi iejuka vēl samērā rāmajā un atturīgajā dejotāju barā. Viņi griezās dejā, te tuvinādamies, te attālinādamies viens no otra. Pamazām ritmi kļuva straujāki, mūzika vēl kliedzošāka. Pie mikrofona mūzikas taktī locījās jauns dziedātājs un

vācu valoda dziedāja kaut ko par pirmo skūpstu. Dagmāra, brīžam jaukdama soli, ar visu auguma smagumu iegūlās Ģirta rokās, un viņš skurba no viņas tuvuma.

Pie mikrofona atkal piegāja dziedātājs. Sākumā nevarēja saprast, kādā valodā viņš dzied — latviešu vai krievu. Bet tad orķestris nedaudz pieklusa, un Ģirts sadzirdēja neskaidrus vārdus. Vai tas varētu būt? Vai neesmu pārklausījies? Es taču šo dziesmu jau reiz esmu dzirdējis!

Es zinu, ka tu mani mīli,

Bet es mīlu vairāk,

Un tomēr mūsu sirdis Mūžam paliks šķirtas.

... Melns nēģeris, slaids kā cukurniedre, trinkšķina ģitāru un dzied Izabellai. Izabellas brūnajā rokā aprasojusi alus glāze, uz sarkanajām lūpām baltas alus putas...

Kādi pirksti noglāstīja viņa kaklu un ausi, un Dagmāras lūpas čukstēja:

— Ģirt, mīļais ...

— Dagmāra, mēs paliksim kopā, — Ģirts sacīja un noskūpstīja Dagmāras pirkstu galus.

— Mīļais ...

Mūziķi aizgāja atpūsties, un viņi atgriezās pie galdiņa. Zālē iedegās gaisma, pienāca oficiants un, pasniegdams vīna pudeli, sacīja:

— To kāds jauns cilvēks sūta jūsu dāmai.

Ģirts atdeva pudeli atpakaļ un atbildēja:

— Lūdzu, pasakiet, ka dāma vīnu nedzer.

— Labi, — paklanīdamies sacīja oficiants un aizgāja.

— Nu būs skandāls, — Dagmāra pasmējās, un abi ar Ģirtu skatījās, kā oficiants nodod atpakaļ vīna pudeli. Pie galda iesākās skaļas pārrunas un smiekli. Tikai Alnis kož-ļāja lūpas, un viņa mazā zoda bārdiņa nervozi cilājās.

— Viņš tomēr ir nekaunīgs, — drūmi norūca Ģirts.

Viņi atkal aizgāja dejot, bet Alnis savā kompānijā tukšoja glāzi pēc glāzes. Beidzot, tikko sākās kāda deja, viņš piecēlās, izgrozījās starp galdiņiem un pārspīlēti zemu paklanījās pret Ģirtu:

— Atļaujiet, lūdzu, jūsu dāmu uzlūgt uz deju.

— Lūdziet, — Ģirts strupi atbildēja.

Alnis pievērsās Dagmārai.

— Dagmār, lūdzu uz deju!

— Es ar tevi nedejošu, — atcirta Dagmāra.

— Kāpēc ne? — brīnījās Alnis, un Dagmāra atbildēja:

— Tu esi piedzēries.

— Nu — un tad?

— Lūdzu, ej projām!

— Ak tā? Nu labi, labi. Es varu arī aiziet, — Alnis norūca un aizvainots atgriezās pie sava galdiņa, kur draugi viņu sagaidīja ar smiekliem.

— Iesim prom, — Dagmāra ierosināja, — ka nenotiek kāds tracis.

— Lai notiek, — Ģirts atcirta un pasūtīja pudeli vīna. — Mēs vēl ēdīsim vakariņas.

— Man negribētos kļūt par trača tiešo vai netiešo vaininieci.

— No kā tu baidies?

— Ne no kā. Bet nebūtu prieks, ka rīt manu vārdu daudzinātu sanatorijā.

— Par ko tad? Lai tikai pamēģina mūs aiztikt... Es tādus mīkstpēdiņus metu pār kārti, — Ģirts nenocietās nepalielījies. — Nekad un nekur neesmu bēdzis un to nedarīšu arī šodien. Esi droša, Dagmār, viss būs kārtībā.

— Es ticu, bet man bail no skandāla. Tev nekas — tu pacelsi cepuri un aizbrauksi, bet man te jāstrādā.

— Tikai mieru, mīļā, tikai mieru! — Ģirts noteica, un viņi atkal aizgāja dejot.

Ap pusnakti, kad Ģirts samaksāja rēķinu un gatavojās aiziet, no galda piecēlās arī Aļņa kompānija. Viņi trokšņodami devās pāri dejas grīdai un izgāja no restorāna.

— Nogaidīsim, kamēr aiziet, — sacīja Dagmāra, bet Ģirts ietiepās.

— Kāpēc? Iesim mierīgi ārā! Ja kaut kas sākas, paņem manu žaketi, paej mazlietiņ sānis un netraucē.

Restorāna dārzā neviena nebija. Arī aiz vārtiņiem uz ielas neviena neredzēja.

— Nu redzi, aizlaidušies lapās, — Ģirts ar tādu kā žēlumu un vilšanos noteica.

Viņi pārgāja ielai un, roku rokā saķērušies, pa prospektu lēni soļoja uz mājas pusi. Pie autobusu piestātnes stāvēja bariņš cilvēku. Ejot tiem garām, pēkšņi Ģirta priekšā pašāvās kāja, un viņš gandrīz paklupa.

— Kas te notiek! — viņš dusmīgi iesaucās.

— Jūs man uzkāpāt uz kājas, — atskanēja Aļņa balss. — Atvainojieties!

— Labi, — atbildēja Ģirts. — Dagmār, paņem žaketi un paej malā! Man ar šo pilsoni jāaprunājas.

Dagmāra paņēma žaketi un pagāja dažus soļus uz priekšu. Ģirts tumsā satvēra Alni pie žaketes atlokiem un izvilka uz ielas.

— Kāpēc jūs traucējat garāmgājējus?

Alnis mēģināja atbrīvoties no Ģirta dzelžainajām rokām, bet veltīgi. Tad viņš pacēla kāju, gribēdams pretiniekam iespert pa vēderu, bet Ģirts veikli satvēra kāju, parāva gaisā, un Alnis atmuguriski nogāzās uz asfalta. No ļaužu bariņa palīgā steidzās divi draugi. Ģirts negaidīti atvēzējās un ar pāris sitieniem abus noguldīja uz asfalta.

— Ģirt, izbeidz! — Dagmāra lūdzās, bet viņas draugs bija iekarsis un nebūt nedomāja atkāpties.

— Varbūt te vēl kāds aizstāvis gadīsies? — viņš satrauktā balsī jautāja. — Man nav daudz laika, pasteidzieties!

Taču neviens vairs neatradās, kas vēlētos nākt palīgā Alnim. Pa to laiku visi trīs kritušie bija uzslējušies kājās un nostājušies draudošā lokā.

— Mēs tev parādīsim, kur vēži ziemo, — šņāca Alnis.

— Gāz tam mērkaķim pa purnu! — mudināja otrs.

— Gatavais huligāns! — zūdījās trešais.

Ģirts atkāpās un, viegli pietupies ceļos, gatavojās belzienam. Zibenīgs labais āķis vispirms garšļaukus notrieca galveno pretinieku Alni. Sitiens laikam bija iznācis negaidīti stiprs, jo viņš satvēra zodu un palika guļam. Nākamais trieciens trāpīja otru. Tas grīļodamies atkāpās un nokrita sēdus uz trotuāra.

— Bet tu, — Ģirts uzsauca trešajam, — lasies lapās, citādi... dabūsi uzlasīt savus kauliņus! Tumsā šo to var pazaudēt.

Viņš gatavojās sitienam, bet tanī acumirklī trešais patiesi pazuda.

— Tā, ejam! — uzvilcis žaketi uz paņēmis Dagmāru zem elkoņa, sacīja Ģirts, un viņi nesteigdamies turpināja ceļu.

— Kur tu bēdz! — kāds aizmugurē kliedza, bet tas vairāk izklausījās pēc izmisuma sauciena nekā drauda.

— Tu redzi, cik vienkārši, — Ģirts mazliet satrauktā balsī teica un tad nenovaldījies piebilda: — Lupatas! Un tu no tādiem baidies!

— Tu tik briesmīgi zvēli! — Dagmāra brīnījās. — Vai nesasiti rokas?

Ģirts papurināja labo roku.

— Mazlietiņ sāp, bet nekas. Tam bārdainajam trāpīja pa žaunām stiprāk, nekā gribēju.

Dagmāra pasmaidīja.

— Nekas, nekas. Ilgāk atcerēsies. Vai es neteicu, ka būs skandāls?

Tanī brīdī garām brauca apgaismots autobuss. Ģirts ar Dagmāru skaidri redzēja, ka iekšā sēd Alnis ar saviem draugiem. Dagmāra apstājās.

— Nogriezīsimies sānis. Varbūt viņi nodomājuši mūs sagaidīt nākamajā pieturā.

— Un tad? — jautāja Ģirts.

— Es negribu, ka tu atkal lien kautiņā. Var uznākt milicija. Un tad ej nu skaidroties. Viņi ir trīs.

— Atkāpties? Nē, tikai ne to! — Ģirts iesaucās. — To es neesmu radis darīt.

— Šoreiz to dari manis dēļ, — lūdzās Dagmāra. — Ja iznāks darīšana ar miliciju, par to uzzinās visa pilsēta. Ja tu nenāksi, būšu spiesta iet viena... Es nevēlos šo muļķu dēļ dot ieganstu trīt mēli ap mani.

Ģirts negribīgi sekoja Dagmārai. Viņi iegriezās nākamajā šķērsielā, pa to nonāca līdz elektriskā vilciena sliedēm un drīz vien sasniedza Dagmāras zaļo mājiņu. Pie vārtiņiem pieskrējis, smilkstēdams luncinājās Ričards. Dagmārai bija bail, ka Ģirts, iedams mājās, nesaskrienas ar Alni un viņa draugiem, tāpēc viņa uzaicināja pie sevis brīdi paciemoties. Ģirts ielūgumu labprāt pieņēma, jo viņam nekur nevajadzēja steigties. Divatā ātrāk nomierināsies satrauktie nervi, viņš nodomāja, sekodams Dagmārai. Pie durvīm bija piesprausta maza zīmīte. Dagmāra to noņēma, uzgrieza istabā gaismu un lasīja:

«Atbraucām ciemos. Ilgi sēdējām dārzā, bet velti. Neaizmirsti, ka nākamajā svētdienā tēvam dzimšanas diena.

Un Līčupes ciemā notiks zvejnieku svētki. Atbraukšu

pakaļ ar mašīnu. Ja tev ir kāds draugs, vari paķert līdzi.

Māte iecirtušies un nebrauks. Ar mani būs tikai Lola.

Sirsnīgi sveicinām!

Ivars.»

— Nu redzi, pie manis bijuši ciemiņi. Pavisam aizmirsu, ka tēvam drīz dzimšanas diena.

— Kas tā par Lolu? — Ģirts jautāja.

— Ivara lidmašīnas stjuarte. Viņi draudzējas. Ļoti jauka, priecīga un izskatīga meitene. Tev būs interesanti iepazīties.

— Man? — Ģirts brīnījās.

— Vai tad tu nebrauksi mums līdzi? Ivars taču raksta — ja tev ir kāds draugs, paķer līdzi. Un es paķeršu tevi.

— Nu jā, bet... — Ģirts gribēja kaut ko iebilst, bet Dagmāra pārtrauca.

— Kas tur par «bet»? Tēvs būs priecīgs iepazīties. Jūrnieks un zvejnieks — tie jau tikpat kā brāļi. Un es tevi iepazīstināšu ar Ivaru un Lolu. Paskatīsimies zvejnieku svētkus un izpeldēsimies. Tur ir klusa, skaista jūrmala. Tu nenožēlosi. Esmu tevi pierunājusi?

— Labi, padodos, — sacīja Ģirts un piecēlās. — Čāpošu mājās. Atpūties. Tev taču rīt atkal ir darbs.

— Bet kā tev roka?

— Viss kārtībā, — Ģirts vienaldzīgi atbildēja.

— Tu gan siti! Man kļuva bail, ka nav kādam jāizraksta miršanas apliecība.

Ģirts no visas sirds iesmējās un pēc tam sacīja:

— Kas tur sevišķs? Par mīlestību jācīnās. Mans vectēvs duelējies. Tas arī sācies krogā, tikai lauku krogā. Melderzellis no Aizsviķu dzirnavām gribējis aizvilināt vectēva iecerēto. Sācies kautiņš ar rungām: kurš uzvarēs, tam Lība kritīs. Vecāmāte bijusi ar mieru, un cīniņš gājis vaļā. Vectēvs ar rungu melderzelli triecis divas verstis pa kokiem apaugušu lielceļu, kamēr noguldījis zem kāda bērza. Pēc tam paņēmis Lību ap vidu, gājuši atpakaļ un turpat krogā nodzēruši derības. Bērza vairs nav, bet celms ceļmalā vēl palicis.

— Un jūsu ģimenes tradīcijas laikam arī palikušas. Tu nudien esi traks, — Dagmāra mīļi noteica un pavadīja Ģirtu līdz vārtiņiem. Šķiroties Ģirts viņu noskūpstīja un aizgāja savā līganajā, vienmērīgajā jūrnieka solī.

ākamās svētdienas rīts atausa silts un saulains. Ģirts piecēlās agrāk nekā parasti, gludi noskuvās un aizskrēja pāri kāpām uz jūru nopeldēties. _Rīta peldes jūrā bija kļuvušas par nepieciešamību. Tās deva fizisku spirgtumu un gara možumu visai dienai. Peldēdamies viņš ar prieku noskatījās uz sanatorijas vingrotāju rindām, kuri harmoniku pavadījumā neveikli plātīja rokas, bet pēc tam visi reizē līda dzedrajā ūdenī, kājas tik augsti cilādami un rokas plivinādami, it kā gribētu izrauties no jūras un kopā ar kaijām uzlidot gaisā. Atgriezies mājās, viņš uzvilka jaunu neilona virskreklu, apsēja melnu kaklasaiti un Dagmāras tēvam par godu uzģērba jūrnieka tērpu ar zelta uzšuvēm. Uzlicis galvā Londonā pirktu platmalainu jūrnieka cepuri, viņš ielūkojās spogulī un pie sevis apmierināts noteica:

— Ali right!

Ienāca tēvs un, sirmo pakausi kasīdams, brīnījās:

— Kur tad tu? Uz kāzām?

— Vai tas būtu brīnums?

— Sen bija laiks, — tēvs pajokoja un izgāja apliet savas salātu un sīpolu dobītes, kas zaļoja saulgozī pie sētas. Tās viņš kopa kā savu acuraugu, jo cita nekā viņam nebija: pārējos zemes gabaliņus apstrādāja vasarnīcas kaimiņi, arī personālie pensionāri. Dēls šo tēva aizraušanos labprāt atbalstīja, lai gan neticēja, ka salātu zaļajās lapiņās un sīpolu lokos glabātos mūžīgās jaunības noslēpums.

Kad Ģirts sasniedza Dagmāras māju, pie sētas vārtiņiem jau stāvēja ķiršsarkans auto, ap kuru rosījās slaids puisis lidotāja tērpā, laikam Dagmāras brālis Ivars.

— Vai jūs neesat biedrs Gavars? — lidotājs jautāja.

— Tā jau ir, — mazliet apjucis, atbildēja Ģirts.

Lidotājs pienāca klāt, noslaucīja lupatā eļļainās rokas

un stādījās priekšā:

— Ivars Smildziņš. — Viņš paklanījās un pacēla lidotāja cepuri, atklādams skatienam kuplos un cirtainos matus, kas ar garām bakenēm beidzās uz kalsnējiem vaigiem. Zem deguna kā ar ogli ievilktas spīdēja šauras Ūsiņas. Viņš draudzīgi paspieda Ģirta roku un turpināja: — Būsim pazīstami. Mūsu dāmas vēl augšā kārtojas. Mana

māsa ir liela tūja. Ja viņai kaut kur jābrauc, tad noteikti stunda jāgrozās spoguļa priekšā. Ko lai dara, sievietes...

Ivara atklātā un ar humoru piesātinātā valoda Ģirtam patika, un viņš tūlīt jutās tā, it kā šo cilvēku būtu pazinis jau agrāk. Ivara lokanais stāvs uz mašīnas sarkanā fona izskatījās stalts, un viņa liesā seja dvesa pašapziņu un drosmi.

— Vai jūs kaut ko zināt no motoriem? — viņš pēkšņi iejautājās.

— No kuģa — jā, — Ģirts smaidīdams atbildēja.

Ivars iesmējās.

— Šodien mums būs darīšana tikai ar šo klabarkasti. Aizdedze niķojas.

— Es neteiktu, ka tā ir klabarkaste. Vismaz no ārienes spīd un laistās.

— Kas ir āriene! — Ivars iesaucās un uzsita roku uz sirds. — Galvenais ir te — motoriņš.

Tanī brīdī pa durvīm iznāca Dagmāra. Viņa bija ģērbusies oranžā minikleitā, labajai rokai pārlikusi tirkīza zaļu grubuļaina auduma vasaras mēteli, bet matus apgriezusi īsus kā zēnam. Ak mūžs, nodomāja Ģirts, ko tikai sievietes kādreiz neizdara! Viņai taču bija tik skaisti, kupli mati, bet tagad nogriezti īsāki nekā viņam pašam. Dagmārai sekoja Lola — blonda sīka auguma sieviete cieši pieguļošā pelēkā stjuartes tērpā un raksturīgo pilota cepurīti galvā. Viņa nāca cēli kā uz parādi.

— Es jau augšā dzirdēju tavu balsi, — sasveicinādamās sacīja Dagmāra un iepazīstināja ar Lolu. Viņas abas ietina kaut kādas nenoteiktas smaržas mākonis — ceriņu, rožu vai lavandas, — Ģirtam, kas nekad nelietoja smaržas, tā bija mīkla.

Ivars enerģiski aizsita motora aizsargvāku un iesaucās:

— Kārtībā! Pa zirgiem!

— Kur ir somas? — Dagmāra jautāja.

— Bagāžniekā, — Ivars atbildēja. — Rausieties tikai iekšā!

Ivars ieņēma vietu pie stūres, un Lola nosēdās blakus. Ģirts ar Dagmāru iekārtojās aizmugurē. Mašīna nosprauslājās kā niķīgs zirgs un uzņēma gaitu. Lola pagrieza galvu un smaidīdama sacīja:

— Cienījamie pasažieri, mūsu laineris iet pa maršrutu Jūrmalas pilsēta — Līčupes ciems. Brauciena augstums — 3 metri virs jūras līmeņa. Gaisa temperatūra aiz borta — plus divdesmit divi grādi. Līčupi sasniegsim... — Un tad viņa pievērsās Ivaram. — Biedri komandieri, kad mēs sasniegsim galapunktu?

— To pajautā motoram, — Ivars atbildēja.

Šis joks visus uzjautrināja un radīja priecīgu, nepiespiestu atmosfēru. Lolas apaļā sejiņa ar strupo degunteli, šķībi iekrāsotās acis un pasteļkrāsas lūpas — viss pauda laimi un prieku. Tikai paraugoties uz Dagmāras īsi apgrieztajiem matiem, Ģirtu atkal pārņēma žēlums. Pamanījusi uz sevi vērsto ironisko skatienu, Dagmāra iejautājās:

— Kā es tev šodien patīku?

— Lieliski!

— Paldies! — Dagmāra apmierināta noteica un uzlika plaukstu uz ceļgaliem, jo īsā kleitiņa tos nesniedza.

— Darbā es tā staigāt nedrīkstu. To varu atļauties tikai brīvdienās. Mums daudz vecmodīgu cilvēku, kuri nesaprot, kas ir mode.

Jo ilgāk Ģirts skatījās uz Dagmāras zēngalviņu un mini-kleitu, jo vairāk sajūsminājās. Dagmāra patiesi šodien izskatījās valdzinoša. Kurai sievietei gan negribas parādīt savu skaistumu, nodomāja Ģirts, un vai tas kāds ļaunums?

Kamēr Ivars pie benzīna tanka paņēma degvielu, Ģirts ieskrēja veikalā un šo to nopirka ciemiem, bet Dagmārai un Lolai pasniedza pa tāfelītei šokolādes.

— To es saprotu, tā ir uzmanība! — čaloja Lola.

— Mans Ivars tam ir par slinku un skopu.

— Nenonicini mani! Es taču tikko mūsu kumeļam pasniedzu divdesmit litrus benzīna un kanniņu visaugstākā labuma eļļas.

— Kas mums no tava benzīna un eļļas! Sieviete alkst pēc salduma kā bite.

Ivars ar labo roku Lolai noņēma pelēko pilota cepurīti un pabužināja gaišos matus.

— Ak tu, mazā bitīte! Tu jau mani pamazām izsūksi kā ziedu un aizplivināsies pie cita.

— Ko lai dara, tāds ir vīrieša liktenis, — Ģirts piekrita, un Dagmāra viņam uzsmaidīja.

— Kam tad dievs jūs radījis? Tikai mums — sievietēm. Paši vainīgi! Kam kodāt grēka ābolā?

— Par vecā Ādama grēkiem mēs ar Ģirtu nedomājam atbildēt, — Ivars pagrieza galvu atpakaļ. — Vai ne tā?

— Bez šaubām, — Ģirts piekrita. — Jo bībelē stāv rakstīts, ka tēvu grēki tiek piemeklēti pie bērniem tikai līdz trešam un ceturtam augumam.

Ceļš bija vieglo mašīnu, autobusu un motociklu pilns, kas traucās vienā virzienā — uz Kurzemes mežiem pēc sēnēm. Nedēļas nogalē bija nolijis silts lietus, un tagad droši vien egļu un priežu mežos sēņu atliku likām. Profesionālās sēņotājas, kas steidzās uz Rīgas tirgiem, jau bija pielauzušas pilnus grozus un ceļmalā gaidīja autobusus. Laiskākie līkņāja turpat ceļa tuvumā pa priedēm apaugušajām jūrmalas kāpām, atstājuši savas mašīnas un motociklus grāvmalās.

— Kā man gribētos atrast kādu beku! — ilgu pilnā balsī iesaucās Lola. ..

— Kāpēc beku? — Dagmāra jautāja. — Labāk baraviku.

— To arī es nesmādētu, — Ģirts piekrita. — Es gan dodu priekšroku apšu kundziņiem. Tos sūnās labāk var pamanīt.

— Vai nav vienalga, — ar skumjām sirdī noteica Lola.

— Bet Ivars jau nepietur. Kas viņam sēnes! Mājās gan — rauj no karstas pannas ārā, bet muguru pieliekt — to ne.

— Nu labi jau, labi, — atbildēja Ivars un nobremzēja.

— Es paknibināšos gar motoru, bet jums dodu desmit minūtes laika. Bez sēnēm atpakaļ nenāciet!

Dagmāra, Lola un Ģirts izlēca no mašīnas un katrs uz savu debesu pusi metās mežā. Tieši pēc desmit minūtēm atskanēja autosirēna.

Pirmais no meža iznāca Ģirts ar trīs sārtiem apšu kundziņiem. Apskatījis sēnes, Ivars lietpratīgi novērtēja:

— Labi ķēries. Redzēs, kas būs šīm.

Mežmalā, paceltās rokās turēdama lielas baravikas, parādījās Dagmāra.

— Puiši! — viņa kliedza. — Man ir baravikas! Te pilns, ka lūst! Varbūt pasēņosim vēl?

— Nē, nē, — Ivars pretojās. — Kur ir Lola?

— Lolāāā! — skanīgā balsī sauca Dagmāra, un mežā atsaucās atbalss :«Lolāāā! ... Lolāāāā! ...»

Drīz mežmalā iznāca arī Lola.

— Ivar, — viņa pikti sacīja, — kā tev nav kauna? Tikko iegāju mežā, bet tu jau sauc atpakaļ.

Lolu kaitinādams, Ivars atcirta:

— Neproti atrast sēnes, bet es vainīgs. Paskaties uz viņiem!

— Jums gan veicies, — noteica Lola, slēpdama skaudību. — Un abiem diviem!

— Tās jums, — Ģirts atbildēja un pasniedza Lolai savus apšu kundziņus.

— Nē, nē, kāpēc tad tā! — Lola atrunājās, bet sēnes paņēma. — Vai, cik skaistas! Es tās uzdāvināšanu Linardam dzimšanas dienā.

— Tēvam tā būs lieliska dāvana! — ironizēja Ivars. — Iedomājies — tris sēnes! Kur viņš, nabadziņš, mežos dzīvodams, var tikt pie sēnēm! Un vēl pie trim uzreiz!

— Vai tu nezini, ka ziedus pasniedz pa trim, — Lola atcirta. — Trīs rozes, trīs kallas ...

— Un trīs sēnes! — smiedamies Ivars pārtrauca Lolu un mudināja: — Lieniet iekšā — un laižam!

Līčupes tuvumā viņi pabrauca garām vairākām mašīnām ar zvejniekiem. Varēja redzēt, ka daži jau manāmi iesiluši. Saules un jūras vēju nobrūninātās sejas reibums bija padarījis vēl tumšākas. Pirmajā mašīnā kāds drukns zvejnieks ar zaļu meiju diriģēja, bet vīri un sievas skaļās balsīs vilka kādu bēdīgu dziesmu par jūru un zvejnieka mīlestību.

Līčupes ciemā visi ceļi un sētas bija bāztin piebāztas ar mašīnām un motocikliem. Stadionā aiz lielās kluba ēkas, kur divās garās rindās pacēlās teltis sportistiem, kas bija ieradušies agrāk uz pēdējiem treniņiem, pulcējās simtiem ļaužu. Ceļojošās bufetes smagajās mašīnās tirgojās uz velna paraušanu. Savu stendu bija ierīkojuši arī grāmatu tirgotāji, bet reņģu vērējas un tīklu lāpītājas no vairākiem kolhoziem, gaidot sacensību sākumu un uzklausot pieredzējušo sievu pēdējos padomus, jūtami nervozēja. Stadiona vidū, izlocījusies kā čūska, gulēja resna tauva un gaidīja vilcējus, bet Līčupes grīvā ap sacīkšu laivām rosījās airētāji. Viss bija sagatavots zvejnieku svētku sacensību sākšanai.

Ivars ar mašīnu lauzās cauri ļaužu drūzmai un apstājās pie siltumnīcām, ap kurām rindojās kolhoznieku savrup-mājiņas. Vienā no tām dzīvoja tēvs — kolhoza priekšsē-

dētājs Linards Smildziņš. Vientuļas vētraspriedes ēnā atstājuši mašīnu un paņēmuši somas ar iepirkumiem, viņi iegruva priekšnamā un pieklauvēja, bet neviens neatsaucās. Durvis gan nebija aizslēgtas, bet ari tēva nebija mājas.

— Cik labi! — Dagmāra iesaucās. — Lola, aiziesim uz siltumnīcu nopirkt rozes!

Viņas saķērās rokās un izskrēja pa durvīm, bet Ivars ar Ģirtu apsēdās pie apaļa balti klāta galda.

— Tā viņš te dzīvo, — domīgi sacīja Ivars. — Divas istabiņas, virtuve un vanna. Gaida mūsu mammu, bet viņa negrib atstāt pilsētu.

— Nekas, nav slikti, — pārlaizdams skatienu istabai, atbildēja Ģirts. Nekādas bagātības gan te neredzēja. Maza bufetīte, radioaparāts, televizors, uz garkājaina postamenta telefons, daži krēsli un istabas vidū, zem koka trijžuburu lustras, apaļš galds. — Nav slikti, — viņš vēlreiz noteica, bet Ivars iebilda:

— Kas tur par labumu? Viens kā celms mežmalā. Pats vāra un cep, pats slauka un mazgā. Ēdnīcu neatzīst. Nevarot ciest eļļas garšu, tā radot atraugas. Varu galvot, ka tās visas ir viņa iedomas. Nevajag ēst tik daudz, tad atraugu nebūs... Ko lai dara? Cits iet pa dzīves kāpnēm uz augšu, cits uz leju.

— Kā jūs to domājat? — Ģirts jautāja.

— Es runāju par tēvu, — Ivars paskaidroja. — Viņš taču kādreiz bija liels priekšnieks.

— Zinu, Dagmāra stāstīja.

— Man ir prieks, — Ivars turpināja, — ka tēvs atrada spēku un nenolaida rokas. Tās viņam bija drūmas dienas. Atlaists no darba, nozākāts laikrakstos. Dažs iebilda pat pret to, ka viņš zvejnieku kolhozā sācis strādāt par brigadieri. Tā esot ķēmošanās, demonstrācija. Lai labāk ejot pensijā un klusi nolienot malā. Bet ja viņš negrib klusi nonīkt? Ja viņam vēl spara diezgan un dzīves prieks kā desmit jauniem? Arī mums ar Dagmāru nebija viegli. Bet tagad, paldies dievam, viss pāri.

Ienāca Dagmāra un Lola. Pirmai rokās bija tumšsarkanas, otrai — lašu krāsas rozes.

— Ko, tēva vēl nav? — brīnījās Dagmāra un, nenogaidījusi atbildi, mudināja: — Ivar, piezvani uz kantori!

Kamēr abas sievietes sadabūja vāzes, ielēja ūdeni, ielika ziedus un galda vidū uz šķīvja uzstutēja apšu kun-dziņus, tikmēr Ivars sazvanījās ar kolhoza valdes kantori un uzzināja, ka tēvs ar zvejnieku savienības vadvīriem esot aizgājis uz zivju fabriku. Viņu sameklēšot un pateikšot, lai iegriežoties mājās. Drīz sētā iedūcās mašīna, pēc pāris acumirkļiem visā plašumā atsprāga vaļā durvis un tanīs parādījās liels, drukns un tukls vīrs pelēkā vasaras uzvalkā, ar zilu bereti galvā.

— Ei, te jau šie ir! — viņš priecīgi iesaucās un ilgi kratīja Ivara roku.

— Sir-snīgs svei-ciens dzim-ša-nas die-nā! — Dagmāra ar Lolu abas reizē noskandināja, piesteidzās klāt un nobučoja uz vaigiem.

— Aušas tādas! — tēvs norūca. — Neatstājiet man uz vaigiem sarkanus zīmogus! Bet kas tad te? — viņš, sniegdams roku, pievērsās Ģirtam. — Jūrnieks? To es saprotu. Nākat kā saukts. Nesen saņēmām jaunu okeāna traleri. Vajadzīgs kapteinis. Esat ar mieru?

— Esmu stūrmanis, bet no zivīm saprotu tikai tik daudz, ka tās ir ēdamas un pilnas ar asakām, — Ģirts atjokoja.

— Tātad tirdzinieks?

— Tieši tā, — Ģirts kareivīgi atbildēja. — Tirdzniecības kuģa stūrmanis.

— Tas ir labi, ka atstūrējāt šurp. Un vēl dubultsvētkos! Esmu līdz kaklam aizņemts, laika maz, — stāstīja tēvs, — bet ceru, ka jūs pie mums negarlaikosities.

— 'ftit, paskaties taču uz galdu! — Dagmāra iesaucās un pamāja uz vāzēm un sēņu šķīvi.

Tēvs sasita plaukstas.

— Ai, kāds skaistums! Rozes gluži tādas pašas kā mūsu siltumnīcā!

— Nē, tās no Rīgas, — Lola meloja.

— Vai nav vienalga — roze paliek roze, — neticīgi smīnēdams, atbildēja tēvs un paostīja bekas. — Smaržo pēc briežu sūnas. Bet tagad iesim uz stadionu. Drīz zvejnieku savienības priekšsēdētājs atklās svētkus. Vai jūs negribat piedalīties sacensībās?

— Kādās? — Dagmāra jautāja.

— Visvisādās, — tēvs atbildēja. — Piemēram, tu ar Lolu reņģu vēršanā, Ivars tīklu lāpīšanā, bet jūs... — viņš pievērsās svešajam. — Kā tad jūs īsti sauc?

•— Par Ģirtu Gavaru — jau trīsdesmit trīs gadus.

— Nu redziet! Biedrs Gavars ir tāds plecīgāks, stiprāks un smagāks. Viņš — virves vilkšanā.

Istaba plīsa no smiekliem.

— Lai notiek! — Ģirts iesaucās, un viņi, skaļi triekdami, izgāja ārā un devās uz stadionu. Stadiona vienā pusē bija uzcelta tribīne koriem, ap mikrofonu grozījās bariņš cilvēku — zvejnieku savienības vadība, kolhozu priekšsēdētāji, pirmrindnieki, karogu nesēji un ragu orķestris. Linards Smildziņš lieliem soļiem aizsteidzās turp, bet atbraukušie viesi ieņēma vietas uz dēļu soliem, kur jau sēdēja simtiem zvejnieku ar savām ģimenēm un gaidīja svētku sākumu. Tikko tribīnē parādījās Līčupes kolhoza priekšsēdētājs, saulē iemirdzējās taures un ierībējās pērkonīgs maršs. Kad tas beidzās, zvejnieku savienības priekšsēdētājs teica īsu uzrunu, bet pēc tam pirmrindniekiem pasniedza ordeņus, medaļas un goda rakstus. Ar to arī oficiālā daļa bija cauri, un sākās kolhoznieku koru sacensības. Krāšņi tautas tērpi, puķes, vainagi un dziesmas. Vienu kori nomainīja otrs, un visi karoja par pirmo vietu. Kad dziesmu karš beidzās, koristu vietas ieņēma ragu orķestri, kas pavadīja deju kolektīvu danču svītu. Pēkšņi aizmugurē Ģirts padzirdēja kādas sievas balsi:

— Vai redzi, māsiņ? Priekšsēdētāja meita atvilkusi līdzi savu štuceri.

— Jūrnieciņš, — atskanēja otra balss.

— No muguras tā nekas, — vērtējoši noteica pirmā. — Laulene smaida vien.

Ģirts sānos sajuta Dagmāras elkoni.

— Vai dzirdi? — viņa smaidīdama čukstēja. — Mēs esam salaulāti.

Ģirts klusi iesmējās.

— Nav slikti. Svētki svētku galā.

— Laikam kapteinis, — nerimās pirmā, un otrā atbildēja:

— Droši vien. Zelts uz rokām un pleciem. Vai nu šī pie šāda tāda ies?

— Ak mūžs, ak pasaulīte! — nopūtās pirmā, it kā viņai par kaut ko būtu žēl plecīgā puiša, kas sēdēja priekšā.

Un tad sievas savu uzmanību pievērsa Ivaram ar Lolu.

— Bet kas tas tumšzilais ar zeltu un tā gaišā nāra?

— Vai tad tu neesi redzējusi vecā Smildziņa dēlu? Lidotājs. Un šī tak jau būs dēla brūtele, — pirmā paskaidroja. — Lidmeitene.

— Kādas bakenes un Ūsiņas! — iesaucās kaimiņiene. — Pēc ķēma. Es savam vecim tā neļautu ākstīties. Un šīm

- kādi tie svārki — līdz pusciskām! Ak, jaunā pasaule, Zodoma un Gomora!

Dejas beidzās. Skatītāji piecēlās un steidzās uz stadiona vidu, kur gulēja resnā sizāles tauva. Pirmās virves vilcēju komandas jau bija noģērbušās un stāvēja savās vietās. Tie bija resnākie, smagākie un stiprākie kolhozu vīri ar roku muskuļiem kā baltmaizes klaipiem. Tiesnesis, spožu svilpīti saujā mētādams, iepazīstināja ar cīņas noteikumiem. Vietējie kārtības sargi ar megafoniem rokās bīdīja atpakaļ uzmācīgos skatītājus.

— Lielākā lokā, lielākā lokā, lai visi var redzēt! — viņi kliedza megafonos. — Atkāpties, atkāpties, atkāpties!

Bet tad izrādījās, ka viena cīnītāja pietrūkst. Tiesnesis paņēma megafonu un kliedza:

— Uzmanību, uzmanību! Virves vilcēju Japiņu aicina uz laukumu! Virves vilcēju Japiņu aicina uz laukumu!

Pēc kāda laiciņa pazudušais, ar elkoņiem kā ar airiem pašķirdams pūli, gluži piesarcis ielauzās laukumā.

— Japiņ, kur tu blandījies? — dusmīgi jautāja komandas kapteinis.

— Aizkavējos bufetē, — vainīgi šļupstēja Japiņš.

— Bet tu taču esi pilnā!

— Puskilo smagāks nekā biju.

Tiesnesis pacēla gaisā roku ar saujā sažņaugtu svilpi.

— Japiņ, par neatļautu uzbudināšanās līdzekļu lietošanu mēs tevi diskvalificējam. Kas nāks vietā?

— Es! — iesaucās Ģirts un izlīda laukumā.

— No kāda kolhoza?

— No mūsu! — kā glābiņu meklēdams, sacīja komandas kapteinis un mudināja: — Nekavē pagastu! Nomet frenci, bikses un ķer ciet galu.

Ģirts veicīgi noģērbās, atstāja drēbes Dagmarai un sakampa tauvas galu.

— Nekas! — svešā spēcīgo augumu vērodams, noteica kapteinis. — Japiņš nebūtu labāks.

— Iededzis melns kā nēģeris! — kāda meiča ar izbrīnu iesaucās.

— Sagatavoties un klausīties signālu! — tiesnesis brīdināja.

Ieķērušās tauvā, abas komandas saliecās kā jūrmalas priedes vētrā.

— Nu, svilp! — viens no kapteiņiem mudināja tiesnesi, bet tas atcirta:

— Netraucē, pats zināšu ...

Tiesneša svilpīte lēni tuvojās mutei, ieslīdēja starp lūpām, un tad atskanēja spalgs svilpiens.

— Vecais, turies! — iebrēcās kāda sieva.

— Sarauj, sarauj!

— Velk tos uz upi slīcināt!

— Mārtiņ, atsperies zemē!

— Krišu, neboli acis! Ar visu svaru!

— Piespiež, piespiež!

— Ģirt, — atskanēja Dagmāras balss, — nepadodies!

Un Ivars pamācīja:

— Cērt papēdi zemē! Papēdi zemē!

Vīri stenēdami vilka virvi katrs uz savu pusi. Ģirts patiesi iecirta papēdi zemē un ar visu svaru šņākdams rāva un vilka, saspringdams ķermeni kā brūnu kapara atsperi.

— Tam gan ir duka! — kāds izžuvis vecis ar pīpīti zobos brīnījās. — Šitāds es biju jaunībā. No kurienes šis te gadījies?

— Nav redzēts. Tas ir kāds svešais, — otrs piezīmēja.

— Tam jābūt no siļķenieka, — trešais minēja. — Okeānā atpūties un tagad nu dod, ko var.

— Jā, tur jau nu ir tā īstā atpūta, — viņa domu apstrīdēja cits un tūlīt nelabā balsī iebrēcās: — Veči, sarauj! Būs vakarā nūdeles ...

Abos tauvas galos saspringtie vīri kā pāļi zem vesera sitieniem pamazām grima zemē. Ģirta pēdas jau labu laiciņu bija pazudušas zem stadiona svaigā zelmeņa un urbās arvien dziļāk un dziļāk baltajās smiltīs.

— Ak dievs un mūžs! — kāda sieviete iesaucās. — Tas viens jau iegrimis līdz šekumam.

— Nu gan iet vaļā! — atskanēja sauciens. — Sarauj, sarauj!

— Kas tur ko priecāties, — dusmīgi nobubināja viens no jaunajiem. — Stadionu sabojās. Vai te vairs varēs spēlēt futbolu?

Lai tik rauj, lai tik rauj, — kliedza veči, bet viens pi.itnieciski noteica:

Izraksies cauri zemeslodei un iekritis Amerikā.

Abas komandas jau līdz stilbiem spārdījās pa zemi, bet < ii,ias iznākums vēl nebija redzams. Un tad Ģirts izlēca no savas bedres, nostājās uz stingrāka pamata un, zobus sakodis, vilka tā, it kā gribētu šo nepārraujamo sizāles lauvu tomēr pārraut. Uz viņa brūnajiem pleciem un muguras izspiedās mirdzošas sviedru lāsītes.

— Ģirt, turies! — gandrīz pie pašām ausīm nodārdēja Linarda Smildziņa balss. — Nedari kaunu mūsu kolhozam! Sarauj, veči, sarauj!

Stenēšana bija beigusies, un tagad vīri smagi elsojā. Abu komandu spēki bija vienādi, un vīri saprata, ka zaudēs tie, kurus pirmos nokausēs.

— Pēter, še iekamp alu! — kāds no drūzmas pasniedza pudeli, no kuras tievā kakla lija baltas putas.

— Netraucēt cīņu! — brīdināja tiesnesis, paķēra pudeli, ierāva kārtīgu klunkšķi un noburkšķēja: — Nekāda dzeršana te nav atļauta!

Un pēkšņi divas rokas atlaidās no tauvas un resns, piesarcis vīrs augšpēdus nokrita izrakņātajā zālē. Tanī brīdī svaru kauss nosvērās uz Ģirta komandas pusi. Viņi vilka un vilka, kamēr visa pretinieku komanda nolikās garšļaukus. Atskanēja urrā saucieni. Pretinieks bija uzvarēts. To vēstīja arī tiesneša svilpe un paceltā roka. Dagmāra izspraucās no skatītāju pūļa un visu acu priekšā Ģirtu noskūpstīja. Komandas kapteinis viņam sirsnīgi spieda roku:

— Paldies, ka izručīji. Nākamgad atkal nac mūsu komandā ! Pie bufetes tiksimies.

— Ali iight! — elsodams noteica Ģirts, no Dagmāras rokām paķēris pasniegtās drēbes. — Tikko dvašu neizlaidu!

— Tu esi gluži slapjš, — zūdījās Dagmāra. — Vai tev nevajadzētu aizbraukt uz jūru izpeldēties?

— Ko tur braukt, aiziesim kājām, — Ģirts sacīja. — Es nemaz neģērbšos. Tāpat...

— Drēbes atstāsim tēva mājiņā, — Dagmāra ieteica, un tā arī izdarīja. Paņēmuši peldkostīmus, viņi teciņiem vien aizsteidzās uz jūru, lai nenokavētu pārējās sacensības. Pašreiz vēl turpinājās virves vilkšana. Tagad cīnījās citas

komandas. Laukums bija izrakņāts tā, it kā tur ar saviem spēcīgajiem snuķiem būtu plosījies bars meža cūku.

— Tu gan esi spēkonis! — sajūsmā iesaucās Dagmāra, kad abi apsēdās kāpās zem priedes atvēsināties. — Bez tevis viņi neuzvarētu!

— Vai nu tā būtu, — iebilda Ģirts, lai gan uzslava viņam patika. — Es jau tikai tā ... pa jokam. Gribēju tavu tēvu iepriecināt.

— Kā viņš tev patīk? — Dagmāra pavaicāja, un Ģirts atklati pateica savu spriedumu:

— Vecis uz goda. Man šķiet, ka zvejnieki viņu ciena.

. — Jā, — Dagmāra piekrita. — Baidās un ciena. Viņš ir vienkāršs, labs, bet stingrs. Pļēguriem te nav dzīves.

— Tā vajag, — nopietni sacīja Ģirts, un Dagmāra, viltīgi acis piemiegusi, iejautājās:

— Vai tu arī tāds esi?

— Uz kuģa — jā, — Ģirts atbildēja. — Citādi nav iespējams, zēni izlaižas. Bet, ja izdara kaut ko labu, es pasaku visiem — tas un tas ir malacis. Sākumā dabūju iesauku Stingrais, bet vēlāk ...

— Stingrais! — Dagmāra iesaucās un skaļi iesmējās. — Nav slikti. Asprātīgi.

Ģirts paraustīja kailos plecus.

— Tur nekā asprātīga nav. Bet jūrniekiem ir tikpat asas mēles kā zvejniekiem. Un gara atmiņa. Vienreiz kaut ko neizdarīsi tā, kā nākas, visu mūžu pieminēs un ņirgāsies. Kuģis ir kā peldoša māja. Kaimiņš par kaimiņu zina pēdējos sīkumus. Nedod dies kapteinim vai stūrmanim kaut ko nogrēkot. Tad vāks. Ekipāžas vīri savus grēkus neskaita, bet tavus tūlīt ierakstīs debesu grāmatās.

— Cik tev grūta dzīve, — Dagmāra nopūtās.

— Bez šaubām, — Ģirts jokodamies piekrita. — Neesi dzirdējusi veco jūrnieku dziesmu? «No šitā tev būs mācīties, cik grūt pa jūru braukt, un visus jūras braucējus par varoņiem būs saukt...»

Dagmāra smiedamās piecēlās un satvēra Ģirtu pie rokas.

— Nāc, mans varoni, iesim peldēties!

Rokās saķērušies, viņi drāzās lejā pa irdeno kāpu un metās viļņos. Iepretim Līčupes ciemam jūra bija sētiņ nosēta ar lieliem akmeņiem. Citi gulēja zem ūdens, tikai šad tad kā roņi izbāzdami savas slapjās un spīdīgās galvas,

bet augstākie tikai pa retam pazuda zem viļņiem, uzsviezdami gaisā varavīkšņainas putu vērpetes. Kā pelēks nazis iestiepies tālu jūrā, viļņu lauzējs pie ieejas Līčupes grīvā sparīgi graizīja ūdens masas, kas plūda uz krastu. Mazā bāciņa viļņu lauzēja galā dūrās debesīs kā pirksts ar mirdzošu nagu, rādot motorlaivām un traleriem ceļu uz ostu. Bet šodien līcī neredzēja neviena zvejnieka, tie visi bija sapulcējušies aiz kāpām savos gadskārtējos svētkos.

Pēkšņi Dagmāra iekliedzās, ar mokām uzrāpās uz kāda akmens un sauca:

— Palīgā! Es nobrāzu celi...

Ģirts kraulā rāvās šurp. Ar sāpēs sakostiem zobiem Dagmāra tupēja uz mitrā akmens pakauša un glāstīja sasisto kāju. Pa noskrambāto celi tecēja asinis. Ģirts ievainojumam pielika slapjo sauju, un Dagmāra atrāvās atpakaļ.

— Neaiztiec, man sāp.

— Kas notika?

— Vilnis uzsvieda uz zemūdens akmens.

— Nekas, pāries, — Ģirts mierināja. — Nav nekas briesmīgs. Dod brūci, es noskūpstīšu.

— Ārprātīgais! — Dagmāra no Ģirta lūpām atrāva celi.

— Man taču sāp.

— Pasmaidi, un sāpes pāries, — pamācīja Ģirts, un Dagmāra patiesi pasmaidīja un no akmens lēni ieslīga jūrā.

— Nāc, iesim krastā! Pietiek! Domās, ka esam pazuduši, un sāks meklēt.

Krastā Ģirts pārbaudīja ievainojumu. Nekā briesmīga nebija. Saules siltumā asinis uz nobrāztās vietas drīz sarecēja, un celis izskatījās pavisam labi, lai gan Dagmāra mazliet kliboja. Laikam sāpēja satriektais skriemelis.

Tēvs, Ivars un Lola tiešām viņus jau meklēja.

— Kur jūs palikāt? — Lola brīnījās. — Pazudāt kā adatiņas.

— Nāc, meit! — steidzināja tēvs. — Sākusies reņģu vēršana.

— Nu — un tad? — Dagmāra jautāja.

— Tu taču solīji cīkstēties, — viņš sacīja un pasniedza baltu virsvalku. — Še — un stājies pie reņģu galda!

— Ne prātā nenāk! — Dagmāra atgaiņājās. — Es nemaz nezinu, kā vērt — caur asti, acīm vai žaunām.

— Paskaties un stājies rindā! — tēvs mudināja. — Tad

ta liela māka! Institūtu beigusi, bet reņģi uz irbuļa neprot uzbāzt.

Dagmāra iesmējās.

— Liecies nu mierā, tēv. Sasitu kāju, sāp celis. Es labāk paskatīšos.

— Te tev nu bija. Un es jau kaimiņu priekšsēdētājam izlielījos, ka mana meita būs pirmā pie reņģu vēršanas ... — tēvs norūca, un viņa balsī skanēja vilšanās.

— Bet varbūt pamēģināsi tu, Lola?

— Dies, atpestī mani no ļauna! — Lola iesaucās. — Es to pirmo reizi redzu.

Skatītāji smējās, vēderus sakampuši. Zvejniekiem patika, ka priekšsēdētājs dresē savas pilsētas jaunkundzītes.

— Ver, ver, meitiņas! — kāda sieva āzējās. — Varbūt 1 eņģes vietā iesmam zvejniekpuiku uzdursi.

— Varbūt pašu priekšsēdētāju, — cita piezīmēja.

— Viņš te viens apkārt klimst kā dieva nepieņemts.

— Es? — priekšsēdētājs iesaucās. — Ko muldi, ja nezini. Jūs visas esat manas brūtes. Vai tad jūsu veči vairs ko spēj? Tie jau no pusstopa noreibst.

— Atradies balamute, — kāds vecis norūca. — Nāc cīkstēties!

— Nu tad nāc ar! — priekšsēdētājs atcirta un nostājās pie saplēsta tīkla. — Nāc lāpīties!

Vecis nostājās pie blakus tīkla un lepni sacīja:

— Lai tad iet uz vienu kociņu!

— Kāpēc uz kociņu? — priekšsēdētājs jautāja. — Es tādus mērus neatzīstu. Uz pusstopu!

— Lai notiek!

Abi rāvās vaiga sviedros. Ģirts brīnījās, cik veikli strādā Dagmaras tēvs. Viņa pirksti ņirbēja pa linuma acīm kā atspoles. Taču vecais vīrs bija nepārspējams. Viņš pirmais pabeidza un, piekrišanas saucieniem skanot, nospļāvās.

— Mani tu, priekšsēdētāj, nepievārēsi. Desmit gadus pie reņģu Duņģa lāpīju tīklus un drīvēju laivas. Bet šis mani... Taisni jāsmejas!

Priekšsēdētājs vecim pasniedza roku.

— Padodos! Tu, Fričeli, ar pliku roku tomēr neesi ņemams. Pusstops no manis. Varēsi iztukšot?

— Priekšsēdētāj, mērosimies! — visiem smejoties, vecais aicināja. — Varbūt vēl uz vienu pusīti?

— Dullais! — priekšsēdētājs iesaucās. — Tu mani izputināsi!

— Tev jau nekā nav, — vecis zirgojās. — Nav redzēts, ka nabagu varētu izputināt.

— Ak tu, blarkšķis! — kāda sieva nosēcās. — Pats krogā pārdod zvaigznes, bet citus — par nabagiem.

— Tas ir labi, ka tu, Marij, mani aizstāvi... Bet nu ejam pie reņģu dīdītājām, — sacīja priekšsēdētājs, un viss bars viņam devās līdzi. Labākās vērējas savu darbu jau bija pabeigušas, bet atpalikušās ķēra un vēra, ko nagi nes.

— Priekšsēdētāj, negribi mēroties veiklībā arī te? — kāda mutīga vecene ierosināja. — Tev jau viss iet no rokas kā čigānam zirgi. Velc spēciņu plecos un parādi!

— Ej tu, — priekšsēdētājs atgaiņājās, — tas ir sievu darbs.

— Tu jau pats cepot un vārot, — atcirta vecā. — Vai tad nu reņģi vairs neproti uzdurt!

— Ja vajadzēs, pratīšu ar. Liela māka, — atcirta priekšsēdētājs un, uzmudinādams atpalikušās vērējas, iesaucās: — Sarauj, sarauj! Vīri gaida pusdienās.

No kauna sarkdamas, meičas rāva, ko spēj. Pirksti kustējās veikli kā klavieru spēlētājām. Kamēr tiesneši pārbaudīja, vai darbs labi veikts, pirmās uzvarētājas stāvēja pie tukšajām reņģu kastēm un laimīgas smaidīja.

Pa to laiku Ivars ar Lolu bija kaut kur pazuduši. Dagmāra ar Ģirtu viņus beidzot atrada pie volejbola spēlētājiem. Kāds no gremdētājiem, kritienā pagriezis cilksni, izstājās no spēles, un Ivars lūdza kapteini atļaut viņam. Iebildumu ne no vienas puses nebija, un viņš veikli noģērbās un ieņēma tukšo vietu. Viņa garais un lokanais augums bija kā radīts gremdēm.

— Vai tu neizgāzīsies? — Dagmāra apšaubīja viņa māku, bet Ivars pasmīnēja un lepni atbildēja:

— Esi mierīga. Četrus gadus nolauzu institūta komandā.

— Un kā viņš gremdē! — Lola iesaucās. — Ja pretinieki zinātu, nebūtu piekrituši.

Pārtrauktā spēle turpinājās. Ivars ieņēma vietu servei. Viņš raidīja spēcīgu, grieztu bumbu un ieguva punktu. Līdz serves maiņai viņa kontā tika ierakstīti trīs punkti. Beidzot viņš nonāca pie tīkla un gatavojās gremdēt. Taču

blakus spēlētājs neprata labi padot, un Ivars bumbu ietrieca tīklā.

— Te nu bija tavs gremdētājs! — Dagmāra kaitināja Lolu. — Zaudēja servi.

— Pagaidi, lai saspēlējas, un tad ...

Bet arī nākošā gremde neizdevās. Pirmos trīs Ivara iegūtos punktus pretinieks jau bija atspēlējis un atradās vadībā. Un tad komandas kapteinis pārmainīja spēlētājus, Ivaram blakus nostādīdams citu padevēju. Nu jau spēle gāja daudz labāk. Ivara gremdes patiesi bija ļoti spēcīgas, gandrīz nenotveramas. Nelīdzēja arī pretinieku organizētais bloks, un abu komandu spēle izlīdzinājās.

Pēkšņi skatītāju tribīnē atskanēja priekšsēdētāja satrauktā balss:

— Ivar, ko tu tur dari?

— Spēlēju volejbolu, — Ivars mierīgi atbildēja.

— Bet vai tu zini, pret ko?

— Nezinu.

— Pret mūsu kolhoza komandu! Ak tu, nelietis tāds! Atradies āķis!

— Lūdzu publiku netraucēt spēli! — tiesnesis brīdināja. Tēvs apklusa, un sacīkstes turpinājās.

— Viņš tiešām sit kā velns, — Ģirts sacīja meitenēm.

Lolas acis iemirdzējās lepnumā un priekā. Gribēdama

aplaimot arī Ģirtu ar kādu laipnu vārdu, viņa teica:

— Un kā tad jūs ... Arī vilkāt kā velns.

— Jā, bet tā bija mūsu komanda, — Lolu kaitinot, Ģirts atbildēja.

— Vai tas nav vienalga? — Lola centās attaisnot Ivaru. — Mūsu komandas te nemaz nav. No mums četriem nekas nevar iznākt.

— Kāpēc no četriem? Aicināsim palīgā tēvu, — Ģirts jokoja. — Un kādu no malas. Tāpat kā Ivaru.

— Es nekad neesmu spēlējusi, — Lola nopietni paskaidroja. — Augums par mazu.

Tanī brīdī Ivars izdarīja tik spēcīgu gremdi, ka pretinieka komandā bumbas uzķērējs nokrita augšpēdus un brītiņu palika guļam.

— Ivar, es tev saku, — atkal atskanēja tēva smejošā balss, — met mieru! Nositīsi mana tralera kapteini. Ak tu tāds...

Skatītāju pūlis iešalcās smieklos.

— Rauj tik vajā! — iekliedzās kāda uzmundrinoša balss.

Kas tas par kapteini — bumbu nevar atsist. Ko viņš

darīs, ja tīklā ieskries laši?

— Laidīs vaļā, — cits piebalsoja, liedams eļļu sprēgājošā smieklu ugunskurā.

— Tāpēc jau tavi vīri, priekšsēdētāj, nepilda plānu, — bārdains vecis iedzēla. — Visi lasēni aiziet pa kreisi.

— Tāpat kā bumba, — vēl kāds piemetināja.

— Vai tu, Lukstiņ, turēsi muti! — priekšsēdētājs uzsauca bārdainajam. — Plāna taisītājs! Plānā galdiņa urbējs tu esi. Labāk pastāsti, kā tu savā laikā taisīji plānu ar zivju kupci Ķezberi.

— Jā, to jau nu viņš ies stāstīt, — kāda sieva iejaucās starpā. — No mums par pusvelti iepirka, Ķezberim nolīfe-rēja.

— Kāds viņš toreiz bija, — cita izmeta, — kā alusvāts!

— Bet tagad izdreijāts kā spundiņš, — vēl kāda zobodamās piemetināja. — Vācu laikā fričus ar zušiem baroja, dēli leģionā karoja.

Vecais vairs neizturēja, uzšāvās stāvus, izspļāva baltu un sīkā solītī iejuka skatītāju drūzmā. Pa strīda laiku bija beidzies pēdējais sets. Uzvaras priekā starodams, Ivars atgriezās pie savām drēbēm, un Lola ar kabatas lakatiņu viņam no sejas noslaucīja sviedrus.

— Nabadziņš, kā tu esi nosvīdis! Slapjš kā žurcēns. Es visu laiku turēju īkšķi.

— Tu gan esi čempions! — Dagmāra uzslavēja, bet tanī brīdī ieradās tēvs.

— Ivar, vai tu esi traks? Palīdzēji sasist manu komandu.

— Es cīnījos par savas komandas uzvaru, — ģērbdamies atbildēja Ivars.

— Es tev pusdienās nedošu zušus, — tēvs pa jokam brīdināja. — Un šņabi ar nevienu malku. Tad tu redzēsi.

— Mēs dalīsimies uz pusēm, — Ģirts iekrita sarunā. — Viņš spēlēja lieliski.

— Lieliski, lieliski! — iesaucās tēvs un iesita knipi pa dēla mitro pieri. — Tā vajag. Ja rauj, tad rauj. Nav ko žāvēt. Un tagad iesim pusdienās.

— Vai tad vairs nekā nebūs? — Dagmāra jautāja.

— Gribi piedalīties? Lūdzu, — tēvs atbildēja. — Tāllēk-šana, augstlēkšana, skriešana, stafete, futbols. Izvēlies!

— Es izvēlos zušus, — smiedamās atbildēja Dagmāra, un visi devās uz tēva mājiņas pusi.

— Redziet, kā dzīvē gadās, — tēvs pa ceļam zūdījās.

— Jus atbraucat pie manis uz dzimšanas dienu, bet esmu aizņemts līdz kaklam. Mani gaida kolhozu priekšsēdētāji un zvejnieku savienības vīri, bet lai pagaida. Dzimšanas dienas maltīti es jums tomēr pasniegšu, lai tur plīst vai lūst.

— Varējām paēst bufetē, — Ivars ierunājās. — Mēs jau saprotam — tev nav laika.

— Kas par bufeti! — tēvs nikni iesaucās. — Tā tikai vēl trūka! Mums jau ir arī sava ēdnīca un kafejnīca, bet dzimšanas dienas maltīte jāēd mājās un visiem kopā. Man gan nekā prātīga nav, bet kādu asaku sagrabināšu.

— Nu jā, tu jau esi pieradis vecpuisī, — Lola iedzēla.

Jā, patiesi, Lola šoreiz iedzēla — un vēl pašā sirdī.

Tieši -no šīm sarunām Smildziņš visu laiku centās izvairīties, lai nebūtu jājautā, kā klājas sievai un kāpēc viņa neatbrauca. Bet tagad izvairīties no tā vairs nevarēja, citādi iznāktu pārāk muļķīgi. Tāpēc, izlēmis, ka klusēt nav jēgas, iejautājās:

— Nu kā tad šī jūtas?

— Māte? — Dagmāra pirmā uztvēra tēva jautājumu.

— Sen neesmu bijusi. Tu jau zini — es vasaru pavadu jūrmalā.

Iestājās nospiedošs klusums, kuru pēc brītiņa pārtrauca Ivara balss:

— Jā, es pavisam piemirsu pateikt. Māte tev sūta sveicienus, — viņš meloja, lai tēvu nomierinātu. — Viņa šodien nejutās labi.

It kā sapratis, ka tie ir meli, tēvs par mātes sveicienu neteica nekā. Viņš ar plaukstu pārlaida nosvīdušajai pierei un norūca:

— Šodien gan ir karsts. Vakar baidījāmies, ka neuznāk lietus.

— Jā, brīnišķīgs laiks, — Ģirts piekrita, cenzdamies pagļābt priekšsēdētāju no nepatīkamām sarunām. — Karsts ka Āfrikā.

— Esat bijis? — iejautājās tēvs, un Dagmāra atbildēja Ģirta vietā.

— Viņš jau apbraukājis pusi pasaules.

— Kā tu to tik labi zini? — tēvs ar valšķīgu smīnu ioa

1ojautājās, un tas nozīmēja, ka viņš atkal atguvis savu grēko garastāvokli. — Es ar to lielīties nevaru. Jaunības dienās gan jūra aicināt aicināja. Reiz uzmunsturēju uz kāda burinieka, kas gāja uz Singapūru. No priekiem kopā ar draugiem — Mangaļu zvejniekiem krogā piedzēros un nokavēju. Burinieks izgāja jūrā bez manis un Indijas okeānā noburbujoja pie haizivīm. Un tā mans lielais jūras brauciens nenotika.

— Un visi noslīka? — iejautājās Dagmāra.

— To vēl līdz šai dienai neviens nezina, — tēvs atbildēja. — Daļu laikam aprija haizivis. Vismaz krastā neviens netika, to zinu skaidri.

Dagmāra no tēva stāsta sadrūma. Lai izklaidētu viņas domas, Ģirts iebilda:

— Tas bija toreiz. Kas tad tie bija par kuģeļiem. Bet tagad... Mūsējais pat — motorkuģis, viens no vismodernākajiem. Iet deviņpadsmit jūdžu stundā. īsts skaistulis.

Linards Smildziņš atmeta ar roku.

— Labi jau, labi. Bet arī skaistuļi slīkst. Kamēr pasaulē būs jūras, kuģi un jūrnieki, tikmēr notiks nelaimes gadījumi. Mūsu zvejnieki pat — peras kā pīles tepat pa līci, bet viens otrs noburbuļo dibenā. Un arī tu, Ivar, liec vērā — kamēr būs mašīnas un tādi šoferi kā tu, notiks katastrofas.

— Nepiesauc nelaimi! — Lola nopietni ierunājās.

— Mēs jau vakar ...

Bet Ivars viņu pārtrauca.

— Vakar... Nekas jau nenotika. Viens smagais gandrīz iedrāzās sānos. Vainīgs bija mans motors. Saniķojās un vairs nekust no vietas. Labi, ka tuvumā negadījās inspektors. Citādi laikam šodien nebūtu atbraukuši. Mani dīdītu svētdienas skolā.

Tikko viņi pārradās mājās, Linards Smildziņš tūlīt ķērās pie darba. Pieliekamajā no ledusskapja izņēmis žāvētus zušus un lašus, viņš aicināja Dagmāru ar Lolu palīgā.

— Meitenes, sagrieziet un salieciet uz šķīvjiem, bet es pats uzcepšu svaigus zutulēnus.

— Ejiet tikai istabā, mēs visu izdarīsim, — teica Lola.

— Neaizmirstiet, ka esmu stjuarte.

Bet priekšsēdētājs nepiekāpās.

•— Vai tad tu maz tādas mantas lidmašīnā esi redzējusi? Zivi jāprot cept, un pa īstam to prot tikai zvejnieki.

— Ļauj jau, ļauj, papulīt, — tēva plecu glaudīdama, lūdzās Dagmāra. — Vismaz šoreiz. Tev taču ir svētki.

Bet tēvs bija nepielūdzams. Viņš ienesa no pieliekamā zušus, kas vēl bija dzīvi un locījās kā čūskas, ieberza ar sāli, iztīrīja un, sagriezis gabaliņos, uzmeta uz pannas, kur jau čurkstēja sviests. Pie tam to visu darīja tik veikli, it kā kādreiz būtu strādājis smalkā virtuvē par šefpavāru. Uzlicis pannai vāku, viņš iesaucās:

— Ivar, nāc šurp!

Kad Ivars ienāca virtuvē, tēvs pavēlēja:

— Paņem no ledusskapja limonādi, šņabi un konjaku! Jā, vīnu arī. Tās čiepas jau šņabi nedzers.

— Mēs dzersim konjaku, — Dagmāra iesaucās.

— Nekādu konjaku jums pie ceptiem zušiem nedos, — tēvs atbildēja. — Vai tad pie saldā ēdiena kāds ēd siļķi? Dzersit sauso vīnu — un basta.

— Cik tu esi kļuvis stingrs! — Dagmāra nopukojās, bet tēvs atcirta:

— Bez stingrības ar sievišķiem nekādā galā netiek.

— Kā tad tu tā — konjaku ielicis ledusskapī, — Ivars pārmeta.

— Un tev tas liels brīnums?

— Bez šaubām, — atbildēja Ivars. — Konjaku dzer siltu.

— Tas ir jauki, Ivar, ka tu mūsu veco pamāci! Citādi viņš visu laiku mūs vien māca! — Dagmāra priecājās.

— Ak tu arī esi no tiem smalkajiem? Negribi, nedzer. Neviens tev neuzspiež. Metīsim mēs ar Ģirtu.

— Jā, jums jau nu vieniem pašiem dos konjaku, — Lola norūca. —Nekā nebūs! Dod, Ivariņ, es nolikšu uz plīts un sasildīšu.

Ivars Lolai pasniedza pudeli, bet tēvs, viņam aizejot, vēl uzsauca:

— Galdu apklāj ar sintētisko, un no bufetes šķīvjus un glāzītes izņem! Mēs te raujamies kā mori, bet šie stiepj gumiju ... Dagmāra, kur ir krējums?

— Kā lai es to zinu?

— Zušiem jāpeld krējuma mērcē. Marš, pakaļ!

Dagmāra no ledusskapja atnesa krējumu, un tēvs, mērci

taisīdams, to vairākkārt nogaršoja un nopriecājās:

— Oh, tas tikai būs cienastiņš! Mēles nokodīsit.

— Ko tad mēs darīsim bez mēlēm? — Lola jokoja, bet priekšsēdētājam tūlīt bija gatava atbilde:

— Pasaule tikai no tā iegūs. Visām sievietēm mēles par garu.

— Tā ka tāds ... — Dagmara iesaucās. — No kura laika tu esi kļuvis sieviešu ienaidnieks?

— No tā laika, — tēvs atbildēja, — kamēr man te sie-vieši mācas virsū kā mušas rudenī. Ne atkauties nevaru. Laikam grib dabūt manu mazo mitekli. Bet nekā nebūs. Kamēr es pats varēšu cept un vārīt, tikmēr manā virtuvē neviena negrozīsies. To es jums saku... Bet nu gan laikam būs gatavs, — viņš nobeidza un noņēma pannu.

Zuši patiesi bija lieliski izcepušies: tie peldēja krējuma mērcē un smaržoja tā, ka Dagmārai un Lolai siekalas saskrēja mutē. Kad viņš ienesa zivis ēdamistabā, Ivars ar Ģirtu, uzklājuši galdu, sēdēja un sūca limonādi.

— Tā, — kūpošo zušu bļodu nolikdams uz galda, ar apmierināta cilvēka smaidu noteica tēvs, bet tūlīt sašutis iesaucās: — Ivar, kur ir maize? Veicīgi virtuvē sagriez maizi! Un sviestu atnes!

— Klausos! — Ivais kareivīgi noteica un izsteidzās ārā. Kad viņš atgriezās, visiem jau šķīvjos garoja ceptie zuši.

— Nevarējāt pagaidīt! — Ivars pārmeta, bet tēvs atbildēja:

— Zuši jāēd karsti. Tā nav putra, ar ko var apdedzināt mēli. Nu, Ģirt, ielejiet! — Ģirts pildīja glāzes, bet priekšsēdētājs turpināja: — Pie zvejniekiem nav pieņemts cilvēkus uz jūs uzrunāt. Draugs vai ienaidnieks — tikai uz tu. Tāpēc es gribu ar Ģirtu sadzert tubrālības. Esat ar mieru?

— Lai notiek! — Ģirts iesaucās un pacēla glāzi. — Un uz jūsu dzimšanas dienu!

— Saki, velns, tavu! — priekšsēdētājs pārlaboja, un Ģirts atkārtoja:

— Uz tavu dzimšanas dienu!

Glāzes draudzīgi nodžinkstēja un tika iztukšotas līdz dibenam.

Tanī brīdī durvis atsprāga vaļā un istabā iemeimuroja tas pats mutīgais vecis, kas uz volejbola laukuma saķērās ragos ar priekšsēdētāju un aizbēga, bet pēc tam bufetē bija pamatīgi iemetis.

lil

— Lukstiņ, ko tad tu! — priekšsēdētājs izbrīnījies iesaucās. — Meklē zakusku?

Par Lukstiņu uzrunātais vecis pusceļā apstājās, pašūpojās uz priekšu un atpakaļ kā niedre vējā un nosvep-stēja:

— Man tava zakuska kaķim zem ļipas. Nāku meklēt taisnību.

— Tu domā, ka tā pie manis pūrlādē ieslēgta?

— Jā, priekšsēdētāj, — Lukstiņš nosēcās. — Tu esi to iebāzis kā brētliņas bundžā — un vāku virsū. Kad cits atdara muti, tad tu spļauj zaļu, bet pats ...

— Nemuldi, — priekšsēdētājs norūca. — Pēc muldēšanas nāk nāve, bet tu jau vēl gribi dzīvot.

— Vai tad tu kādam ļauj dzīvot? — Lukstiņš iesmējās sīkus smiekliņus. — Man pat. ..

— Ko tu te burkšķi, — Smildziņš izvairīgi noteica, jo nebija nekāda prieka ciemiņu klātbūtnē ar šo kašķīgo večuku iesākt strīdu. — Nāc labāk sēdies pie galda un iemet. — Viņš piebīdīja galdam brīvu krēslu un palūdza Dagmāru atnest šķīvi, nazi un dakšiņu. — Te tev būs glāze, tup un temp, bet nebojā gaisu.

Vecis atklunkurēja pie galda un stenēdams nosēdās blakus priekšsēdētājam. Ģirts viņam ielēja, bet Lola uzlika uz šķīvja ceptos zušus. Vecis noliecās pie trauka, paostīja un lietpratīgi noteica:

— Jā, to jau tu proti — zivis iztaisīt. Bet ar cilvēkiem tev iet kā iet. Ar mani pat...

— Nerūc kā lācis, — priekšsēdētājs viņu nīgri pārtrauca. — Labāk iedzersim. Es negribu visai pasaulei iz-brēkt tavus nedarbus. Nu, Lukstiņ, iemetam!

Visi pacēla glāzes un izdzēra, vienīgi Lukstiņš ne. Viņš pāris reižu nožagojās un ar mokām atkal iesāka:

— Tu domā, ka esi āķis, bet arī es esmu āķis.

Priekšsēdētājs iesmējās.

— To visi Līčupes suņi rej. Tikai tāds āķis kā tu var no brigādes laivas sānis aizvilkt lašus. Bet, ja tas notiks vēlreiz, tad zini — tiesā un cauri. Kas tev kaiš dzīvot? Pensija, vecene strādā zivju fabrikā. Ko tu vēl palaid nagus? Kas tevi dīda?

— Tu mani dīdi, dvašu neļauj ievilkt, — Lukstiņš spurojās.

— Ko tu čīksti kā nesmērēts dullis! — priekšsēdētājs

no tiesas sadusmojās. — Runā kā vīrs. Kas tevi dīda, kas tev neļauj dvašu ievilkt?

— Es jau teicu — tu, — Lukstiņš spītīgi atkārtoja. — Agrākais priekšsēdētājs — tas tikai bija cilvēks — pats dzīvoja un ļāva citiem dzīvot. Kādreiz jāprot arī piemiegt aci, bet nevis ar ragiem — baukš! — sienā iekšā. Ja tu tā ... nolauzīsi ragus. Es laižot pa kanti brigādes lašus ... Bet tu? Par ko tevi noņēma no priekšniekiem, ā? Domā, mēs nezinām, mēs avīzes nelasām? Bet nu tagad — šis tas labais.

Priekšsēdētājs tik enerģiski trieca galdā dūri, ka trauki džinkstēdami palēcās gaisā. Sakostiem zobiem viņš brīdi klusēdams ar acīm urbās Lukstiņa grumbuļainajā un pie-sārtušajā sejā.

— Ja neturēsi muti, es tev noraušu bārdu, — priekšsēdētājs iesvilās dusmās, un viņa balss drebēja. — Nelietis tāds — sēd pie mana galda un lej man uz galvas samazgas.

— Pats ievārīji, — Lukstiņš nedabiski ieņirdzās, priecādamies, ka priekšsēdētājam iekodis vārīgā vietā. — Neaiztiktu — turētu mēli zobos. Bet tagad... Pats uzprasies, tad saņem ...

— Ņirdz, cik gribi, vai man no tevis bail? — priekšsēdētājs sacīja jau tā kā rāmākā balsī. — Pirms es tevi izsviežu pa durvīm, paklausies! Mani noņēma no darba tāpēc, ka nelieši un zagļi apmeloja tāpat kā tagad tu. Bet tad prokuratūra lietu izmeklēja un man neatrada melnuma aiz naga. Un, kamēr es te būšu par priekšsēdētāju, arī tu, vecais maita, nezagsi. Bet, ja netiksi vaļā no vecajiem niķiem, mēs dzelžus tev uz rokām uzliksim. Pasaki — kas tev šodien kaiš, kā tev nav?

— Agrāk man bija labāk, — Lukstiņš noburkšķēja bārdā.

— Atkal tev! — priekšsēdētājs iesaucās. — Tu domā tikai par sevi. Bet citiem? Tu spekulēji, velns tāds, un dzīvoji zaļi. bet citi? Ja tā labi padomā, tev jau pat pensiju nevajadzētu dot. Lai apgādā dēli.

— Kur nu dēli, — Lukstiņš kļuva mīkstāks. — Ko tad viņi var? Viens Anglijā, otrs Amerikā. Šo to jau atsūta, bet vai no tā var dzīvot. Es ne par pensiju, — gribu piepelnīties.

— Ne jau ar zagšanu, — priekšsēdētājs atcirta.

— Kas tad tā par zagšanu — kādu lasēnu paņemt. Vai tas nu kas ir? Vai par to tūlīt dzelžus? — Lukstiņš kļuva piekāpīgāks. — Vainīgs esmu, es jau neliedzos — kā tu.

— Ko? — priekšsēdētājs draudoši iejautājās. — Ko tu ar to gribi sacīt?

— Neko īpašu, tikai tāpat vien, patiesības labad, — vecais bubināja. — Tu teici, ka lietu izbeidza. Aber par priekšnieku tevi atpakaļ nepataisīja. Nu, ko tu uz to sacīsi? Es jau ar tevi nekašķējos. Es tikai gribu, lai tu ar mani sadzīvotu kā cilvēks ar cilvēku.

— Kā zaglis ar zagli — tā tu laikam gribētu, — priekšsēdētājs nikni atcirta. — Tas nekad nebūs, Lukstiņ, velti gaidi. Tu nosprāgsi, un nebūs. Bet, ja gribi zināt, kāpēc es vairs neesmu priekšnieks, kā tu saki, tad pateikšu skaidri un gaiši. Mani tur vairs ar lūgšanu neaizlūgtu, ar vilkšanu neaizvilktu. Bet tagad vācies! Ja vari, aizej pats, ja ne — piepalīdzēšu. Živai, celies!

Vecais Lukstiņš ļaunām acīm paglūnēja uz priekšsēdētāju. Viņa tabakas dūmos nodzeltinātā bārda nervozi no-iaustījās, bet tad viņš, ar plaukstām atspiedies pret galda malu, uzrausās stāvus, uzsita izbalējušo mednieka platmali dziļi uz galvas, nošņācās un streipuļoja uz durvīm. Durvīs viņš pagriezās atpakaļ, ar līkajiem pirkstiem nobraucīja bārdu un noburbināja:

— Nu tad ar to dieviņu! Un neaizmirsti manus vārdus: dzīvo pats un ļauj citam dzīvot. Tāds ir dieva likums, un tu nebūsi tas, kas to pārgrozīs.

Durvis noblākšķēja, un visi atviegloti uzelpoja.

— Tas gan ir čūsku vecis, — Ģirts nobrīnījās.

— Jā, bijušais zivju uzpircējs, — priekšsēdētājs paskaidroja. — Paskaties, kā viņš dzīvo, — pils, ne māja! Vecu grabažu pilna, un pats sēd uz tām kā pūce uz raganas naudas lādes. Bet vēl nerimstas — rauj kur vālēdams. Un mēli — to viņš varētu aptīt visam Rīgas jūras līcim apkārt.

— Mielastu sabojāja, — Lola zūdījās, bet Ivars centās tēvu nomierināt:

— Neklausies, ko viņš pūš. Nelietis ir un paliek nelietis. Ēdīsim, zuši atdzisīs.

— Dagmāra, uzlej uz cukurgraudiņa sirdsdrapes, — tēvs lūdza un izmocīja smaidu. — Baidos, ka no lielajām dusmām nepārplīst sirds.

Dagmāra guļamistabas naktsgaldiņā paņēma sirds pilienus, uzlēja uz cukura, pasniedza tēvam un pamācīja:

— Tikai neuztraucies! Ļaužu mēles dažreiz ir indes pilnas. Vai nu man tev tas būtu jāsaka. Kā tu vēl neesi pieradis! Jāiegūst imunitāte, un tad tu visu varēsi laist pāri galvai.

— Puiši, iedzeriet! — viņš mudināja Ģirtu un Ivaru.

— Es šito reizi laidīšu garām. Arī drapēs ir stiprums. Vai taisnība, ka drapēs taisot no spirta?

— No kā tad cita, — Dagmāra, kā jau ārste, viszinīgi atbildēja. — Bet spirts nav galvenais. Ja sirds streiko, tad jādzīvo mierīgi un nevajag uztraukties par katru dulna veča muldēšanu. Un dzert arī nedrīkst.

Cukurgraudiņu ar mēli mutē valstīdams, tēvs iesmējās:

— Vai tā ir kāda dzeršana? Man viens gudrelis stāstīja, ka kārtīgs vīrs uz kilogramu dzīvsvara varot mierīgi izdzert septiņus gramus. Es sveru simt piecus kilogramus. Ivar, cik tas kopā sanāk?

— Septiņi simti trīsdesmit pieci grami, — Ivars sarēķināja.

— Nē, tas par daudz! — Dagmāra protestēja. — Medicīna tādas normas neatzīst. Galvenais — veselība, sirds. Ja tā vairs labi nestrādā ...

— Tad uzdzersim uz mūsu mūžīgo pavadoni — sirdi, — Ģirts ierosināja.

— Uz jūsu četru sirdīm, — priekšsēdētājs pārlaboja.

— Manējā vairs nekur neder, par to nav vērts. — Cukur-graudiņš laikam bija izkusis, un arī tēvs pacēla glāzi, teikdams: — Bet, ja jūs esat nodomājuši kādreiz savas sirdis salikt kopā, tad arī kāzas taisiet kopā. Pie vienām mokām un viebām sāpēm. Nu tad!

Kamēr Dagmāra ar Lolu virtuvē gatavoja kafiju, vīri izgāja dārziņā apskatīties, kā aug priekšsēdētāja jaunā raža. Viņi apstaigāja dobītes, kur vieglajā smiltī zaļoja salāti, sīpoli, gurķi un tomāti, bet tad appētīja pusizraktās kartupeļu vagas.

— Te jau tev vesela plantācija, — Ģirts uzlielīja.

— Gandrīz tāpat kā manam tēvam.

— Pats stādu un apkopju, — dižojās priekšsēdētājs.

— Un vai nav laba ražiņa?

— Kur tu to visu liksi! — Ivars iesaucās. — Būs jāved uz tirgu.

— Atdošu Lukstiņam, — tēvs nosmējās. — Tas ir meistars — iztirgos.

No mazā piemājas dārziņa viņi aizgāja apskatīt siltumnīcas. Durvis bija vaļā, un viņi brīvi izstaigāja smaržīgās puķu mājas un iegāja siltumnīcā, kurā sārtojās tomāti. Kur radies, kur ne, te pieskrēja klāt dārznieks — svētdie-nīgi uzcirties jauns puisis. Pie gaišā vasaras uzvalka svārku atlokiem mirdzēja desmitiem visdažādāko nozīmīšu.

— Ieraudzīju, ka nākat, un skrēju ... — viņš aizelsies sacīja. — Vēlaties tomātus?

— Es vēlos uzzināt, kāpēc siltumnīcu durvis atstātas vaļā un nav dežuranta, — priekšsēdētājs jautāja.

— Dežuranti palaida uz svētkiem, — dārznieks atbildēja.

— Bet durvis?

— Kas te nu ko zags, — dārznieks vienaldzīgi noteica.

— Pašu ļaudis vien ir.

— Kārtība paliek kārtība, — priekšsēdētājs norūca.

— Tūlīt aizslēdz durvis! Sabraukuši no visas pasaules, bet tev — pašu cilvēki... — Tad viņš pacilāja ar nozīmītēm nosētos svārku atlokus. — Kas tev tik daudz ordeņu piešķīris?

Dārznieks samulsa.

— Divas medaļas no rajona motosacīkstēm ...

— Bet pārējās?

— Pārējās... — dārznieks stomījās. — Pārējās nopirku. Tagad jau tāda mode.

— Mode! — priekšsēdētājs iesmējās. — Labāk puķi iespraud pogcaurumā, lai zina, ka esi dārznieks. Bet tos mirdzošos bļendukus sadur deķī un pakar pie sienas. Kā tas izskatās — vīrietis, bet dižojas kā meitene. Un ar ko? Ar veikalā nopirktiem spīgulīšiem. Uzdāvināšu tukšu konservu bundžu, piekar to arī.

Dārznieks klusēja un sarka. Priekšsēdētājs kā atvainodamies uzlika puisim uz pleca roku un viņu draudzīgi papurināja.

— Nekas, Pēter, būs jau labi... Bet durvis gan aizslēdz. Visiem te savs deguns nav jābāž.

Atskrēja Lola un aicināja uz kafiju. Dārznieks no nagliņas paņēma atslēgu saišķi un gāja aizslēgt durvis. Kad

v li.il atgriezās sētā, vētraspriedes ēnā pie mašīnas stāvēja Dagmāra un sarunājās ar kādu slaidu puisi. Ieraudzījusi nācējus, viņa steidzīgi atvadījās.

Kas tas tev par štuceri? — jautāja tēvs.

Dagmāra mazliet apjuka un piesarka.

— Tas . .. kāds sens paziņa.

— Kā viņu sauc? — tēvs neatlaidās.

— Elmārs Lībags, — atbildēja Dagmāra.

— Ak vecā Lībaga dēls Elmārs! — tēvs iesaucās. — Viņš taču aizbrauca un strādāja Altajā.

— Trīs gadus par celtnieku, — Dagmāra atbildēja un, kamēr pārējie iegāja istabā, paskaidroja Ģirtam: — Viņš ir celtnieks, beidzis politehnisko institūtu. Es reiz ar viņu nejauši — tas bija sen sen — iepazinos Siguldā. Šorīt mūs ieraudzījis sporta laukumā un ienācis parunāties.

— Tad jau tu ar viņu varēji patērzēt, — sacīja Ģirts, lai gan šī satikšanās ar Dagmāras draugu nekādu prieku viņam nedarīja. Gluži otrādi — sirdī ielēca mazs greizsirdības velniņš, kas tur sāka skrubināties un nedeva miera. Alnis Akmentiņš, tagad kaut kāds Elmārs Lībags... Ka tikai atkal neiznāk tesiņš, viņš nodomāja. Kur un kad Dagmāra ar šiem tēviņiem iepazinusies, un kāpēc viņi tik neatlaidīgi viņai seko? Taču to izdomāt neiznāca laika, jo tūlīt visi sēdās pie kafijas galda. Priekšsēdētājs steidzināja — drīz sākšoties airēšanas sacīkstes, kurās viņš esot tiesnešu kolēģijas priekšnieks.

Pēc kafijas visi sasēdās tēva mašīnā un aizbrauca līdz Līčupes grīvai. Tur, sacīkstes gaidot, jau bija nostājušās laivas un parādei sarindojušies karodziņiem pušķotie mazie zvejas kuteri. Tikko priekšsēdētājs ieradās, sākās sacīkstes. Ragu orķestris nospēlēja maršu, un, karodziņiem plīvojot, kuģi lēni uzņēma gaitu uz jūru. Parādē izbrauca zvejnieki kopā ar savām ģimenēm, un, kad tie aizgāja garām bākai un sāka kursēt pa piekrasti, upē tika dots starts pirmajām sacīkšu laivām. Viss upes krasts bija sētiņ nosēts ar cilvēkiem, kas savējos mudināja, bet sāncenšiem izkliedza kodīgas piezīmes.

— Fredi, kur tavs spēks pazudis?

— Brūtes gultā zem deķa.

— Piepūš vaigus un sakož zobus!

— Tu, Andž, laikam pārtiec no strimalām vien, ka dukas nav kaulos.

•— Jaunā sieva nodīdījusi...

— Stirenbikši, plātīzeri... Vai mūsu laikos vairs vīri dzimst?

— Iepūš muskuļos gaisu, ja nav spēka ...

Puiši airēja sviedriem vaigos, nelikdamies ne zinis, ka uz viņu slapjajām mugurām birst pipari un sāls. Dziļā nopietnībā, ar izbolītām acīm viņi rakstā cilāja airus, bet laivas devās uz priekšu viegli kā šautras. Pie finiša tiesnešu kolēģija ar hronometriem rokās skaitīja minūtes un sekundes. Linards Smildziņš vēroja sava kolhoza airētājus, bet tie pērās kaut kur aizmugurē.

— Dod vēl tādiem brīvdienas treniņiem, — viņš pukojās. — Šie trenējoties? Ar mēli pa kafejnīcu...

— Tu jau gribi tikai viens pats uzvarēt, — piezīmēja kaimiņu kolhoza priekšsēdētājs. — Iebāzīsim tevi šoreiz maisā — un basta. — Tad viņš pēkšņi tuvumā pamanīja savu komandu un skaļi iekliedzās: — Rauj, zēni, rauj! Viens, divi! Viens, divi! Viens, divi!

— Ko tu jaucies iekšā sacīkšu gaitā! — Smildziņš viņam uzsauca. — Esi tiesnesis, nevis treneris. Tiesnesim jābūt bezpartejiskam.

— Vai tādam pašam kā tu? — iedzēla kolēģis, bet tad, ieraudzījis, ka vienam airētājam pārlūst airis, atkal iekliedzās: — Ņem rezerves! Veiklāk, veiklāk!

Tomēr šis neparedzētais starpgadījums airētājos izsauca mazu apjukumu, bet pa to laiku laivai aizšāvās garām cita.

— Ak, ņergas tādi, — nopūtās kaimiņu priekšsēdētājs. — Un uzvara bija tik tuvu ...

Laiva cita pēc citas pienāca pie finiša, kur skatītāji tās sagaidīja ar urā saucieniem un suminājumiem. Līčupes kolhoza airētāji finišu sasniedza paši pēdējie un, ar ūdeni mazgādami savas drūmās un nosvīdušās sejas, likās nemaz nedzirdam tās daudzās un asās skatītāju piezīmes, kas bija mērķētas viņiem. To redzot, kolhoza priekšsēdētājs mierināja:

— Nenokar snīpjus! Cīņā vienam jāzaudē — tāds ir likums. Šī būs mācība nākotnei. Sapurinieties un vismaz rādiet priecīgus ģīmjus!

— Sliktā spēlē nav labi rādīt priecīgus ģīmjus, — atbildēja treneris, kas sēdēja pie stūres drūms kā lietus mākonis. — Šito kaunu mēs otrreiz vairs neiesim piedzīvot, to mēs solām, biedri priekšsēdētāj.

Priekšsēdētājs atmeta ar roku un pievērsās saviem ciemiņiem:

— Tūlīt kāpās sāksies velomoto kross. Vai paliksit?

Pēc īsas apspriedes atbraucēji nolēma laist atpakaļ uz

mājām un pa ceļam mierīgākā krastā atpūsties un nopeldēties. Viņi atsveicinājās, atstāja mutuļojošo svētku virpuli un devās uz mašīnu.

Atpakaļceļš vairs nebija tā nosēts ar braucējiem kā no rīta, šurp braucot. No šosejas malām bija pazuduši arī sēņotāji. Pie kādas zvejnieku mājiņas Ivars nogriezās uz jūras pusi un kāpās apturēja.

— Tā, — viņš noteica, tad izkāpa, iesvieda mašīnā savu lidotāja cepuri un ar diviem pirkstiem nobraucīja melnās Ūsiņas. — Vieta — što nada. Te var plunčāties bez kostīmiem.

— Ārprātīgais! — Dagmāra iesaucās, izrāpdamās no mašīnas uz sakaltušām priežu adatiņām nosētās zemes. — Mums taču ir kostīmi.

— Jā gan, bet slapji, — Ģirts jokodamies atbalstīja Ivara priekšlikumu.

— Jūra arī ir slapja, — Lola atcirta. — Lai nu mēs — lidotāji, bet jūrnieks — un baidās no slapjuma.

Dagmāra pa to laiku bija sameklējusi peldkostīmus.

— Ģirt, ņem savas bikšeles un — živai! — mašīnā pārģērbties! Mēs ar Lolu pa to laiku iesim mežā sēnes pameklēt.

— Dodam laiku piecas minūtes, — noteica Lola, un viņas ieskrēja mežā.

Veikli pārģērbušies, Ģirts ar Ivaru nodipināja lejā pie jūras. Te bija ciets smilšu liedags un ūdenī neredzēja nevienu akmeni.

— Nu, ko es teicu! — iesaucās Ivars, it kā jau agrāk būtu paredzējis, ka šī vieta ir laba. — Mūsu skaistās nāras te varēs plunčāties pēc sirds patikas. — Un pēc brīža nopietni piemetināja: — Ziniet ko, biedri Gavar...

— Es neko nezinu, — smaidīdams atbildēja Ģirts.

— Man, — Ivars turpināja, — pielipis tēva niķis — tuvus cilvēkus grūti saukt uz jūs.

— Nu tad noslēgsim tudraudzību, — it kā to tikai būtu

gaidījis, sacīja Ģirts. — Man šķiet, var arī tā — bez glāzēm un bučošanās.

— Un bez lamāšanās, — Ivars piekrita un paspieda Ģirta spēcīgo plaukstu.

Tajā brīdī no kāpām peldkostīmos noskrēja abas līdzbraucējas.

— Uz ko jūs te derējāt? — Dagmāra jautāja, un Ģirts atbildēja:

— Uz to, ka es varu pārpeldēt jūru.

— Tu esi īsts lielībnieks, — Dagmāra bārās. — Ja tu peldēsi pāri trešajam sēklim, es vairs ar tevi kopā nekad neiešu jūrā. To tu liec aiz auss.

Ģirts noglāstīja viņas kailo muguru.

— Apmierinies, meitenīt. Mēs noslēdzām tudraudzību.

— Un ar mani ne? — pikti iejautājās Lola. — Ja tā, tad es eju slīcināties.

Lola skrēja uz jūru, un Ģirts uz pirmā sēkļa viņu noķēra un nobučoja.

— Tā, viss kārtībā! — viņš kliedza, ar paceltu joku mādams Dagmārai un Ivaram. — Nāciet iekšā! Ūdens kā piens.

Ar kājām šļakstinādami viļņus, brālis ar māsu skrēja jūrā un abi reizē iekrita ūdenī. Lola bija mašīnā aizmirsusi peldcepurīti un baidījās saslapināt matus, bet Ģirts ar varu viņu iegāza ūdenī. Kad Lola iznira, gaiši dzeltenīgie mati bija sapinkojušies, un viņa elsa un pūta.

— Trakais! Dagmāra, tavs jūrnieks mani noslīcinās!

— Lai tikai slīcina! — atskanēja Dagmāras balss. — Nebūs sāncenses.

Lola piepeldēja pie Ivara, uzkāpa viņam uz pleca un lēca ūdenī. Viņas sīkais augums ar balto ādu, kuru ap kaklu kā dzintara krelles rotāja medus brūni vasaras raibumiņi, bija vingrs, ar ietrenētām, lokanām kustībām. Ģirts tikai vēlāk uzzināja, ka Lola agrāk mācījusies par daiļvingrotāju, bet tad iepazinusies ar Ivaru un aizgājusi strādāt uz lidmašīnu par stjuarti. Pēc peldēšanās viņa uz cietā liedaga meta kūleņus un izdarīja vissarežģītākos vingrojumus.

— Ja tevi gaisā izmestu no lidmašīnas, tu laikam kā kaķene nokristu uz pekām, — āzējās Ģirts.

— Un bez izpletņa, — Dagmāra piebilda.

— Esmu lēkusi un ne vienreiz vien, — Lola lielījās, bet Ivars viņu atsēdināja:

— Lēkusi gan, bet tikai no torņa ar virvēs iesietu izpletni ...

Saules slīpie stari virs jūras vēstīja vakara tuvošanos, bet viņi gan vēl peldējās, gan klejoja gar krastu. Uz liedaga kā sakaltuši un aizmirsti siena vāli pļavās gulēja viļņu izmestās ūdenszāles. Ģirts ar Dagmāru gāja divatā un spārdīja tās ar kājām, meklēdami dzintaru. Beidzot patiesi Dagmārai uzsmaidīja laime — no ūdenszālēm izvēlās brūns saules akmentiņš. Viņa to ar bērnišķīgu prieku paķēra, jūrā nomazgāja un pacēla gaisā.

— Ģirt, šo es turēšu par piemiņu.

— Šai dienai? — jautāja Ģirts, un Dagmāra atbildēja:

— Tas ir mans noslēpums.

Viņi sasniedza Jūrmalas pilsētu tikai tad, kad jau krēsloja. Ivars ar Lolu tūlīt devās uz Rīgu, bet Dagmāra Ģirtu ieaicināja pie sevis ciemos. Viņi sēdēja uz balkona bez gaismas un skatījās rieta blāzmā, kas mirdzēja jūras pusē. Caur priežu cekulainajām galotnēm uz viņiem ziņkārīgi noraudzījās mēness, bet mazliet tālāk pie debess juma mirguļoja vientuļa zvaigzne.

— Par ko tu sapņo? — iejautājās Ģirts.

Dagmāra papurināja galvu.

— Es nesapņoju, es domāju.

— Par ko tu domā?

— Par tevi.

— Un ko tu par mani domā?

— Visu jau nevar izstāstīt.

— Nestāsti visu. Stāsti mazlietiņ.

— Es domāju... Savādi, ka es pie tevis tik ātri pieradu ... Es nekad pie cilvēkiem tā nepierodu, bet pie tevis ... Un tad es domāju — drīz tu aizbrauksi, un es palikšu viena. Viena kā tēva vētraspriede pie viņa mājiņas. Viena kā tēvs. Apkārt no rīta līdz vakaram būs cilvēki, un tomēr es jutīšos viena. Dienas būs tukšas un bez jēgas. Tikai darbs, darbs un darbs. Bet cilvēks no darba vien nedzīvo. Cilvēks alkst...

— Nu, kāpēc tu apstājies? — Ģirts jautāja. — Saki — ko tu gribēji teikt?

Bet Dagmāra nokautrējās. Viņa nervozi valstīja pirkstos atrasto dzintara gabaliņu, kamēr beidzot atguva valodu.

— Nu ko tur sacīt. Tu jau saproti. Manas dienas bez tevis būs tukšas. Mani baida tava aizbraukšana.

— Es jau vēl nekur nebraucu, — Ģirts atbildēja. — Un vēl nav zināms, kad mani izsauks.

— Tu aizbrauksi. Mūs šķirs jūras un dienas, un man bail, ka tad, kad tu atgriezīsies, mums atkal būs no jauna vienam pie otra jāpierod... Un kad tas būs — pēc pusgada, gada ...

— Es atgriezīšos drīz. Mans kuģis kursē pa līniju Rīga — Havanna — Konakri — Rīga. Vismaz reizi divos mēnešos es nokāpšu krastā. Un tad mēs satiksimies.

— Tikai pēc diviem mēnešiem?

— Citiem kuģiem ir garāki reisi...

— Jūrnieku sievām laikam ļoti grūti, — Dagmāra domīgi teica. — Sevišķi rudeņos, kad gari vakari un sākas vētras. Tu sēdi un klausies, kā krastā trako viļņi, un domā, kā viņam klājas, kur viņš ir.

— Kā tu to zini? — Ģirts iejautājās.

— Es nezinu, — Dagmāra atbildēja, — es tikai varu iedomāties. Un tad uzmācas smaga vientulības sajūta, žēlums un bailes.

— Kāpēc bailes?

— Es nezinu, — Dagmāra klusi sacīja. — Varbūt tāpēc, ka tu esi viena un arī viņš ir viens, un var notikt nelaime.

— Nav tik briesmīgi, — Ģirts mierināja. — Tavs tēvs šodien pārspīlēja. Nelaimes uz jūras nemaz tik bieži neatgadās.

— Bet tava rēta, ievainojums? — Dagmāra jautāja. — To taču tu dabūji jūrā.

— Tam ar jūru nav nekāda sakara. Tas bija toreiz, kad Kubā bija nemierīgi, bet tagad . ..

— Labi, labi, — Dagmāra pārtrauca, — es jau saprotu, kāpēc tu mani mierini. Bet pagājušajā gadā tepat pie Dānijas krastiem aizgāja bojā liels kuģis gandrīz ar visiem cilvēkiem. Un vai tas ir vienīgais?

Ģirts piecēlās, piegāja pie Dagmāras krēsla, aplika rokas ap viņas kaklu un mierinādams čukstēja:

— Nebīsties! Gadās jau arī tā, bet reti, ļoti reti. Un es

thi pieklājīgu peldu. Tu taču pati par to esi pārliecinājusies. Ko tu par mani baidies?

Viņa saņēma Ģirta rokas un piespieda sev pie krūtīm.

— Un tomēr, Ģirt, man bail.

— Es tevi kādreiz paņemšu līdzi no Rīgas līdz Kaļiņin-gradai, tad tu redzēsi, ka jūra tik briesmīga nav.

— Bet varbūt tu nemaz tik drīz neaizbrauksi?

— Es ceru, — Ģirts atbildēja, lai gan viņš ļoti labi zināja, ka aizbraukšanas diena vairs nav aiz kalniem. — Vakar no kapteiņa saņēmu telegrammu. Viņi ir ceļā no Ha-vannas uz Konakri. Mēs vēl labi papeldēsimies, kamēr kuģis atgriezīsies. Lai viņi cepinās tropu saulē un min čūskām uz astēm, mums tepat ir labi, vai ne?

Dagmāra par atbildi nolieca galvu un pieskārās ar lūpām viņa delnai.

— Nu, tagad tu man atkal patīc, — jokodamies sacīja Ģirts. — Skumjas mums nepiestāv. Nodzīvosim savu dzīvi ar smaidu uz lūpām, norunāts? Cik pie tevis ir jauki! Negribas iet projām.

— Tas ii labi, ka tev negribas aiziet, — klusi sacīja Dagmāra un ieslīga viņa rokās.

Zem kājām iečīkstējās balkona grīdas dēlis, un Dagmāra sarāvās.

— Vai tu baidies iztraucēt saimniekus?

— Nē, nebaidos, — Dagmāra čukstēja. — Viņi paši dzīvo savu dzīvi un manā nejaucas. Un es arī ne. Kas man par daļu. Vai tu ievēroji, ka šovakar sētā nerēja suns? Domādami, ka tu būsi pie manis, viņi ielaiduši Ričardu istabā, lai netrokšņo.

— Tik uzmanīgi?

— Es nezinu, vai tas ir īstais vārds. Pret mani viņi izturas labi, tāpēc nedomā, ka tu te kādu traucē ... Man mazliet vēsi, iesim istabā.

Viņi apķērušies lēni iegāja istabā un, viens otram cieši piekļāvušies, atlaidās uz platās tahtas. Mēness stari, lauzdamies cauri priežu čemurainajām galotnēm, auda uz logu stikliem mirdzošus, kustīgus tīklus. No stāvā skārda jumta pa notekas caurulēm gar sienu pilēja rasa: pak ... pak... pak.. . Ābelēs iespurdzās un klusi iečiepstējās kāds putniņš, un Dagmāra sacīja:

— Putni arī vēl neguļ, tāpat kā mēs.

— Kāds pazaudējis savu ligzdu, tāpat kā es.

— Vai tev mana ligzda nepatīk?

— Tā ir ļoti laba.

— Un mani tuvinieki?

— Ari. Ļoti jauki cilvēki.

— Un Lola?

— Laba meitene, lielisks pāris.

— Vai tu varētu ar viņiem sadzīvot?

— Kāpēc ne? Man ir tāda sajūta, it kā es viņus jau sen pazītu.

— Tad ir labi, — Dagmāra priecājās. — Māte arī nav slikta, bet viņa no ģimenes atšķīrusies. Es tevi kādreiz iepazīstināšu.

— Ko lai dara, dzīve ir sarežģīta.

— Jā, — Dagmāra piekrita. — Un dažreiz mēs to paši sarežģījam — viens otram neticam, viens par otru kaut ko izdomājam.

Ģirts noglāstīja viņas vēsās rokas un sacīja:

— Tev ir tik trauslas rokas ...

— Vai tev nepatīk?

— Patīk. Man nepatīk sievietes ar spēcīgām vīriešu rokām. Un visai ģimenei jums ir brūnas acis.

— Mātei zilas, viņa ir gaišmate.

— Kā Lola?

— Lola ir zeltmate. Zini ko? — Iejautājās Dagmāra. — Ir jau vēls, un man kļūst vēsi. Vai tu neatļautu man palīst zem segas?

— Lūdzu, es pasēdēšu uz krēsla. — Ģirts apsēdās blakus galdiņam uz atpūtas krēsla, kamēr Dagmāra uzklāja tahtu, noģērbās un palīda zem segas.

— Tā, tagad tu vari nākt, — viņa klusi sacīja. — Tikai novelc svārkus, ka nesaburzās, un kurpes nomauc, lai kājas atpūšas.

— Labi, Dagmāra, es to visu izdarīšu.

— Jā, noģērbies. Tu jau vairs mājās netiksi. Ir pārāk vēls.

Ģirts noģērbās un uz piikstgaliem aizgāja līdz tahtai.

— Kurā pusē tu man pavēlēsi gulēt?

— Vienalga, kurā patīk ...

— Labāk ārmalā, lai tu neizkrīti.

— Tad nāc, — viņa čukstēja, pacēlusi segu. — Citur es tevi nevaru pārguldināt, man nekā nav.

- Tas ir labi, — noguldamies Dagmārai blakus, jokoja Ģirts un apskāva viņas silto augumu.

Pa sliedēm aiztraucās pirmais rīta vilciens, bet viņi to nedzirdēja. Viņi nejuta, ka nakts beidzas un tuvojas rīts. Viņi dzirdēja tikai savus sirdspukstus un sajuta tikai viens otru. Viss pārējais bija izgaisis un nogrimis nebūtībā.

vil

Kādā saulainā dienā, atgriežoties no jūras, Ģirts sastapa tēvu laistām savas sīpolu un salātu dobītes. Tēvs pacēla sirmo galvu, iztaisnoja noguru-

-Išo muguru un ar rūpju pieskaņu paziņoja:

— Tev telegramma. Laikam būs jābrauc ...

Tēvs pasniedza telegrammu, un Ģirts lasīja:

lOdzam steidzīgi ierasties kuģniecības pārvaldes

KADRU DAĻA SAKARA AR JAUNU NORĪKOJUMU DARBĀ

PRIEKŠNIEKS

— Jā, laikam jābrauc, — Ģirts teica tēvam. — Savādi. Mans kuģis taču vēl ir Āfrikā.

— Vai tad uz citu nevar aizsūtīt? — tēvs iejautājās. — Var arī uz citu, — Ģirts atbildēja. — Bet to dara tikai ārkārtējos gadījumos.

— Nu tad sakravā čemodānu, — pavīpsnādams sacīja tēvs. — Atpūties esi, izpriecājies arī. Pēdējā laikā jau tevi mājās tikpat kā neredz.

Ģirts neatbildēja. Viņš zināja, ka tēvam nepatīk viņa nakts gaitas, bet stāstīt, kur un kāpēc dažkārt pazūd no mājām, negribējās. Un vai viņš dēlu saprastu? Vecāki dažreiz aizmirst savas jaunības gaitas un mīlestības dēkas un veļas, lai bērni dzīvo rātni un mierīgi kā pensionāri. Bet ko darīja mans vectēvs jaunībā? Gāja divkaujā savas iemīļotās meitenes dēļ, bet vēlāk dēlam, manam tēvam, mācīja rātnību un rāmu dzīvi. Tie tēvi, kas aizmirsuši savu jaunību, laikam vienmēr bijuši neapmierināti ar saviem dēliem, viņu dzīvi un centieniem. Ja jau prātīgumu, cilvēkam piedzimstot, varētu ielikt blakus šūpulī, bet tas nebūtu jāiegūst ar gadiem dzīves ceļā, tad laikam paaudžu strīdi nerastos: visi būtu vienādi gudri un vienādi prātīgi.

Diemžēl dzīvē tā nenotiek, un tāpēc rodas strīdi un neapmierinātība mātēm ar meitām, tēviem ar dēliem, domāja Ģirts. Bieži vien tam nav nekāda pamata un to rada tikai nezināšana, bet abas puses ir par lepnām, lai šos pārpratumus noskaidrotu un domstarpības novērstu.

Tā tas notika pēc Ģirta kautiņa ar Alni un viņa draugiem. Toreiz viņš sitienā bija satriecis plaukstu un vakaros uzlika etiķa kompresi. Zinādams, ka dēls naktī vēlu atgriezies mājās, tēvs par notikušo bija sacerējis savu briesmu stāstu, bet pašlepnums Ģirtam liedza visu atklāti tēvam izstāstīt. Rezultātā tēvs vairākas dienas ar dēlu nerunāja, tikai šņāca, pūta un ļauni pablenza, kad Ģirts apģērbās un atstāja vasarnīcu, lai dotos uz satikšanos ar Dagmāru.

Gandrīz tas pats atkārtojās tanī rītā, kad Ģirts laimīgs un neizgulējies atgriezās mājās un visu dienu novārtījās pa gultu. Tēvs vai plīsa no savām klusajām dusmām un nemaz nepadomāja, ka dēlam tik un tā mājā nav ko darīt, ka viņam jāatpūšas, jo kuru katru dienu var pienākt izsaukums, un viņš atkal būs spiests pavadīt ilgus mēnešus jūrā.

Tagad šis brīdis bija pienācis, un tas notika tieši tādā laikā, kad Ģirts vismazāk vēlējās atstāt dzimtās zemes krastu un doties tālos ūdeņos. Tikko bija piedzimusi viņa lielā mīlestība un draudzība ar Dagmāru, vēl daudz kas bija runājams un pārspriežams, lai nostiprinātu attiecības un iezīmētu savus nākotnes plānus. Bet te pēkšņi telegramma — un jāaizbrauc! Un uz kurieni, uz cik ilgu laiku? Uz diviem mēnešiem? Bet varbūt viņš atgriezīsies tikai pēc pusgada? Tas, protams, atkarīgs no reisa, bet par to viņš uzzinās tikai rīt. Vai vērts satraukt Dagmāru, kamēr vēl nekas skaidri nav zināms, viņš sev jautāja un nolēma pagaidām Dagmārai par izsaukumu nekā neteikt, sagaidīt rītdienu un tad ...

Nākamajā dienā Ģirts ar elektrisko vilcienu aizbrauca uz Rīgu. No stacijas viņš nogriezās uz pilsētas kanāla pusi un iegāja apstādījumos. Sirdi māca neziņa, lai gan viņš centās neminēt to, kas drīz vien kļūs zināms. Viņš apstājās blakus Operas un baleta teātrim kanāla platā līča malā un labu laiku noskatījās uz gulbjiem, kas ar sarkanīgajiem knābjiem, graciozi gorīdami garos kaklus, zālē tīrīja un kārtoja sniegbaltās spalvas. Sasniedzis Ļeņina

I«*lu, viņš apstājās pie Kolonādes kioska un salīdzināja ■ivu rokas pulksteni ar Lielā pulksteņa rādītājiem. Līdz darba sākumam vēl bija laika diezgan, tāpēc viņš nolēma Itastejkalna kafijas paviljonā apēst saldējumu. Parasti viņš to darīja ļoti reti, bet kaut kur atlikušās minūtes taču vajadzēja pavadīt. Gar celiņu pa akmens kaskādēm burbuļoja ūdens, bet tālāk saulē vizuļoja šalcoša strūklaka. £ā rīta skaistumu Ģirts uztvēra ar tāda cilvēka jūtu «īsumu, kurš uz mūžu šķiras no dzimtās vietas un pēdējo leizi apskata to, kas no bērnu dienām sirdij bijis dārgs.

Bastejkalna paviljons bija slēgts, tāpēc Ģirts nesteigdamies kāpa lejā un, pa loka tiltiņu šķērsojis kanālu, nogriezās krastmalas taciņā un apsēdās uz sola pie vecajiem vītoliem, kas ar saviem zariem dzēra zaļgano ūdeni. Vai par izsaukumu tomēr nevajadzēja pateikt Dagmārai, viņš domāja. Varbūt piezvanīt uz sanatoriju un pastāstīt? Bet viņai taču pašreiz ir viskarstākais darba laiks, jo rīta stundās jāpieņem slimnieki. Bez tam Dagmāra vairākkārt bija lūgusi zvanīt uz sanatoriju tikai sevišķi svarīgos gadījumos, lai kāds okšķeris nesāktu pievērst uzmanību viņas personīgajai dzīvei. Ģirts gan īsti nesaprata, kāpēc Dagmāra no tā tik ļoti baidās, bet galu galā viņas lūgumu vajadzēja ņemt vērā. Pats galvenais iemesls laikam bija tas, ka viņa baidījās iekļūt diezgan plašā sanatorijas personāla uzmanības centrā. Kuram cilvēkam gan patīk, ja pārējie ap tevi sāk trīt mēles un stāstīt visvisādas no zila gaisa grābtas pasakas.

Uz Gorkija ielas un Padomju bulvāra stūra kanālmalā, iepretī Kuģniecības pārvaldei, kā parasti, bariņos pulcējās jūrnieki un pārrunāja vai nu savas pēdējo dienu dēkas, vai darba un sadzīves jautājumus. Droši vien Ģirts kādu no viņiem pazina, bet viņš šoreiz likās neredzam un pagāja garām.

Kadru daļā pieņēma jauns inspektors. Viņš lūdza Ģirtu apsēsties un tūlīt iesāka sarunu.

— Esat atpūties, biedri Gavar?

— Nu tā ... nekas ... — Ģirts nenoteikti atbildēja.

— Kāpēc tā ... nekas? — smaidīdams jautāja inspektors. — Jūs taču atvaļinājumu pavadījāt jūrmalā — saulē, ūdenī. Tik skaista vasara sen nav bijusi.

— Vasara ir jauka, — Ģirts piekrita, — bet atvaļinā-

jums nav beidzies. Mans kuģis atrodas Āfrikā. Es nesaprotu, kāpēc mani izsauca.

Inspektors pa galdu nervozi stumdīja dažādus papīrus un kartotēkas kastīti ar jūrnieku sarakstiem, it kā vilcinādams laiku, lai paspētu izdomāt, kā Gavaram labāk pasacīt izsaukuma iemeslu. Beidzot viņš pacēla galvu, ieskatījās Ģirtam tieši acīs un mierīgi iesāka:

— Redziet, atlikušās atvaļinājuma dienas mēs jums kompensēsim nākamreiz, par to jūs neraizējieties...

— Nu jā, bet... — Ģirts gribēja ko iebilst, taču netika pie vārda, jo inspektors turpināja:

— Lieta ļoti nopietna, biedri Gavar. Vai jūs zināt mo-torkuģi «Bija»?

— Zinu, — Ģirts atbildēja. — Kur tas atrodas?

— Atceļā no Haifonas Japāņu jūrā.

— Nu — un tad?

— Vakar saņēmām kapteiņa Vladimira Drozdova telegrammu. Viņam ar tropu drudzi saslimis pirmais stūrmanis.

— Visvaldis Gailītis?

— Jā. Jūs viņu pazīstat?

— Kopā mācījāmies Rīgas jūrskolā. Nabaga puika, — ar nožēlu sacīja Ģirts, un inspektors piemetināja:

— Jā, tā ir nepatīkama slimība. — Un tad lietišķi turpināja: — Jums viņš jānomaina. Mēs ar kadru daļas priekšnieku apstājāmies tieši pie jūsu kandidatūras.

— Kāpēc tieši pie manas? — Ģirts jautāja. — Vai tad vairs nav brīvu stūrmaņu?

— Ne tāpēc, — atbildēja inspektors un paskaidroja: — Redziet, reiss nav no vieglajiem. «Bija» jau otro mēnesi kursē uz Tālo Austrumu — Vjetnamas līnijas. Bet jūs, tā teikt, esat apšaudīts, sevi parādījis. Kā ar ievainojumu?

— Viss kārtībā, — Ģirts atbildēja, sirdī sajuzdams gandarījumu par uzticību, lai gan braukt tādu gaisa gabalu prom un vēl uz tādas zemes krastiem, kur plosās karš, -viņam nebija sevišķa prieka. Tomēr vairums jūrnieku ir pieraduši bez ierunām izpildīt jebkuru uzdevumu, un, ja atvaļinājuma laikā nebūtu notikusi negaidītā iepazīšanās ar Dagmāru, viņš laikam šim uzdevumam piekristu bez ierunām. Šoreiz viņš lūdza laiku pārdomāt un darīja to tieši Dagmāras dēļ.

— Biedri Gavar, jums jāizšķiras tūlīt, — inspektors nepiekāpās. — Mēs nedrīkstam kavēties. Šodien «Bija» piestās Vladivostokā, izkraus banānus un ies tālāk uz Na-hodku, bet tad atpakaļ uz Haifonu. Vladivostokā vai, vēlākais, Nahodkā jums jābūt uz kuģa.

Ģirts kādu brīdi padomāja un izšķīrās.

— Labi, lai notiek. Kad jāizlido?

— Rīt ar Novosibirskas lidmašīnu, — inspektors atbildēja, nocēla telefona klausuli un pasūtīja biļeti. Pēc tam paskaidroja: — Mēs šodien telegrafēsim kapteinim par jūsu ierašanos. Pēc stundas saņemsit biļeti. Lūdzu nenokavēt lidmašīnu. Vai vēl kāds jautājums?

— Kādi vēl var būt jautājumi? Ja izlemts — izlemts.

— Pareizi, — inspektors nopriecājās. — Ja jums būtu sieva, mēs varbūt izkārtotu citādi.

Ģirts iesmējās.

— Nu jā, ar līgavām jau pagaidām nerēķinās.

— Ar līgavām! — iesaucās inspektors. — Ja sāksim rēķināties, tad mūsu kantoris jāslēdz ciet. Pats saprotat...

Ģirts vēl nokārtoja dažas formalitātes, sagaidīja aviobiļeti, tad izgāja pilsētā. Viņš bija reizē pacilāts un noskumis: pacilāts par uzticību un radušos iespēju redzēt jaunas jūras un krastus, bet noskumis par to, ka tik negaidīti ātri pienākusi šķiršanās diena no Dagmāras. Par briesmām, kas varētu uzbrukt šajā riskantajā reisā uz Vjetnamu, viņš domāja vismazāk. Kā nekā kuģi taču tur iet visu laiku, bet par nelaimes gadījumiem dzirdēts samērā reti. Galvenais, par ko viņš domāja, bija Dagmāra ... Dagmāra, Dagmāra, Dagmāra ... Ar šo vārdu saistījās viņa jūtas un domas, pagājušā atvaļinājuma atmiņas un nākotnes sapņi. Tāpat kā no kalna klintīm kādreiz negaidot izlaužas avots un burbuļodams traucas uz ieleju, tā no viņa sirds šai brīdī izlauzās nekad agrāk nesajusts mīlas maigums un šķiršanās sāpju smeldze.

Gribēdams pasēdēt vientulībā ar savām tirdošajām domām, viņš iegriezās kokteiļbārā. Visas vietas pie letes bija aizņemtas, un neredzēja arī brīva galdiņa. Brīdi pagrozījies, viņš gatavojās aiziet, bet tad no vistālākā un krēslainākā stūra iznāca kāds garš, slaids cilvēks un pievērsās Ģirtam.

— Te ir brīva vieta. Ja vēlaties, varat nākt pie mana galdiņa.

— Pateicos, — atbildēja Ģirts un sekoja, cenzdamies atcerēties, kur šo jauno, labi ģērbto puisi redzējis. Vai tikai viņš nebija tas pats dakteris, ar kuru nesen Dagmāras dēļ bija sagājis ragos? Laipnajam piedāvājumam Ģirts neatteica un apsēdās brīvajā vietā. Jā, tas taču bija viņš — profesora dēls dakteris Alnis Akmentiņš, kas todien Dagmārai bija pludmalē uzmācies. Viņam blakus sēdēja jauna, skaista meitene ar slaidu baletdejotājas kaklu. Zilā minikleitiņa gandrīz visā pilnībā atklāja viņas garās un stingrās kājas. Uz galda atradās konjaka karafe, ar cukuru apbērtas citrona ripiņas, pāris atlobītu apelsīnu un četras glāzes. Vienu no tām Alnis Akmentiņš piebīdīja tuvāk Ģirtam un pielēja.

— Mēs gaidām vēl dažus draugus, bet viņi kaut kur aizķērušies. Saskandināsim uz iepazīšanos! Manu vārdu jūs laikam zināt, tā ka šajā rēbusā ir tikai viens nezināmais.

— Vai tas būtu es?

— Laikam gan.

— Alnis Akmentiņš? — Ģirts tomēr pārjautāja.

— Tas pats nelietis.

— Ģirts Gavars, — viņš sacīja un pasniedza roku.

— Un te ir Laima, — Alnis pamāja uz skaisto lēdiju. — Viena no mūsu baleta zvaigznāja spīdekļiem... Uz jūsu veselību!

Visi trīs saskandināja un izdzēra. Laima ar saviem slaidajiem pirkstiem pasniedza trauciņu ar citrona šķēlītēm.

— Mēs toreiz laikam pamatīgi iztosējāmies, — Alnis iesmējās. — Labi neatceros, biju pielējies kā zvejnieka zābaks. Tie švaļi mani uzkurināja.

— Nekas, gadās, — Ģirts vienaldzīgi atbildēja. — Nav ko ņemt ļaunā.

— Bez šaubām, — Alnis piekrita. — Es tikai tāpat vien pakavējos pie jaukām atmiņām... Bet jums gan ir oran-gutānisks belziens. Man vēl tagad krikšķ žoklis.

Laima priecīgi iesmējās un sakrustoja savas spēcīgās kājas, bet Alnis turpināja: — Kur jūs pazudāt? Mēs gribējām vēlreiz satikties.

Ģirts pasmīnēja.

— Baidījos izaicināt likteni.

— Pareizs gājiens! — Alnis iesaucās. — Saniknotus aunus grūti izšķirt. Tie badās līdz asinīm.

— Tas jau ir kaut kas no zooloģijas, bet tā man tumša lieta, — diezgan dzēlīgi sacīja Ģirts.

— Jūs nebūt tik stiprs neizskatāties. Un augumā es no-teikti esmu garāks, — Alnis sacīja. — Jūs laikam esat trenējies boksā?

— Uz kuģa, — Ģirts atbildēja. — Dažreiz jūrā kļūst velnišķīgi garlaicīgi. Tad zēni uzvelk boksa cimdus, nospļaujas un viens otram pārbauda žokļu stiprību.

— Bet kuģis taču šūpojas! — Laima iesaucās.

— Nekas, mēs šūpojamies līdzi.

— Vai jūs esat daudz ceļojis? — Laima vaicāja.

Ģirts paraustīja plecus.

— Ceļojis? Nē. Es braucu uz tirdzniecības kuģiem.

— Un kādās zemēs jūs esat bijis?

— Visās, kur vien ieiet mans kuģis.

— Jūs esat kapteinis?

— Nē, pagaidām tikai stūrmanis.

— Jūsu kuģis ir liels?

— Jā.

— Es nekad neesmu bijusi uz liela kuģa. Vai jūs mani kādreiz neuzaicinātu? — Laima jautāja, bet Ģirts nepaguva atbildēt, jo sarunā iejaucās Alnis.

— Sakiet, lūdzu, — kā klājas Dagmārai? — viņš vaicāja.

— Sen neesmu saticis, — Ģirts izvairīgi atbildēja, gribēdams atbrīvoties no tālākiem jautājumiem. — Toreiz ... Tas bija nejaušs gadījums.

— Un es domāju... — iesāka Alnis un aprāvās, tā arī nepateicis, ko viņš īsti domājis. Vēlēdamies tikt drīzāk prom no šiem gadījuma paziņām, Ģirts pateicās un piecēlās, bet Alnis atturēja.

— Nē, nē, vēl vienu ceļakāju!

Viņš ielēja, visi trīs saskandināja un izdzēra. Tad Ģirts paklanījās un izgāja, pie sevis pukodamies, ka Rīgā nekur nevar atrast brīvu vietu, kur vienam pasēdēt. Bet labi jau vien ir, viņš beidzot sevi nomierināja. Mājās tik daudz darba — šis un tas jāizmazgā, jāsakravā ceļa soma, jāsatiek Dagmāra. Tā jau nedrīkst aizskriet pasaulē un pazust bez pēdām, kā viens otrs brālis jūrnieks mēdz darīt. Lido no viena ziediņa uz otru kā baltais kāpostu tauriņš, bet, tikko uzpūš vējš, tā prom uz neredzēšanos. Vienu otru reizi gan arī es neko neesmu atšķīries no šiem tauriņiem,

Ģirts pats sev atzinās. It sevišķi sākumā — pēc jūrskolas beigšanas. Toreiz likās, ka tā ir pati galvenā jūras romantika. Atlaid tikai kumeļu no saites, viņš tev izbradās katru puķu dārzu ...

Atgriezies Jūrmalā, Ģirts vispirms nolēma apmeklēt Dagmāru. Lai gan viņa nevēlējās nepiederošus cilvēkus sanatorijā pieņemt — tie bija viņas vārdi —, tomēr šoreiz nekas cits neatlika, jo vakars vēl bija tālu un gaidīt negribējās. Sanatorijā «Priedes» bija tik daudz māju, ka gribot negribot vajadzēja ieiet kantori un pajautāt. Jauna sieviete Ģirtu aizveda uz ārstniecisko korpusu, pamāja uz kādām baltām durvīm un skubināja:

— Ejiet tikai iekšā! Tas ir dakterienes Smildziņas kabinets.

Ģirts pieklauvēja. Aiz durvīm atskanēja Dagmāras balss:

— Lūdzu!

Ģirts atvēra durvis. Noliekusies pār rakstāmgaldu, Dagmāra sēdēja un, nepaceldama galvu, kaut ko cītīgi rakstīja.

— Jā, es klausos, ko jūs vēlaties? — nepaskatījusies viņa jautāja.

— Man sāp sirds, — Ģirts jokodamies nedabiskā balsī atbildēja.

— Tūlīt pabeigšu rakstīt, tad paskatīsimies, kas kaiš jūsu sirdij. Varbūt manas zāles palīdzēs, — viņa lietišķi noteica un turpināja darbu. — Lūdzu, sēdieties!

Ģirts apsēdās uz krēsla blakus galdam un vēroja Dagmāras rūpju pilno seju. Baltajā uzsvārcī viņa izskatījās sveša, tomēr skaista un pievilcīga.

— Tā, pabeidzu, — viņa atelpodama noteica, aizsita grāmatas vākus un pacēla acis. — Tu, Ģirt...

Un Ģirts netika gudrs, vai tiešām Dagmāra nebija viņu pamanījusi vai tikai izlikās.

— Tu solīji mani izklaušināt un iedot sirdszāles, — Ģirts smaidīdams sacīja un sniedza roku. — Es gaidu.

— Vai tu domā, ka man nav? Tu maldies, mīļais.

Viņa piecēlās, no mazas kanniņas divās tasītēs ielēja

ogļmelnu kafiju, tad no zāļu pudelītes piepilināja klāt dzidru šķidrumu un vienu tasīti pasniedza Ģirtam. Viņš paoda un iesaucās:

— Spirts!

— Trakais, nekliedz! — Dagmāra, noslēpumaini smai-dīdāmā, čukstēja. — Es tā esmu nogurusi! Varbūt kļūs labāk. Iedzersim ...

Kafija bija melna, salda un stipra. Nāsis kutināja spirta asie tvaiki. Dagmāra jautājoši paskatījās Ģirtā.

— Nu, kā?

— Ļoti labi.

— Tikai nedomā, ka es katru dienu tā iespirdzinos. Šodien man bija briesmīgi daudz darba. Aizbrauc vecā maiņa, jānoslēdz slimību vēstures, jāizdara pēdējie ieraksti sanatorijas grāmatiņās. Tu laikam domā, ka dakteriem nekas nav jādara.

— Kā nu kuram, — Ģirts jokodamies sacīja. — Es tikko Rīgā kokteiļbārā satiku dakteri Alni Akmentiņu.

— Tiešām? Un viņš tevi pazina?

— Teica, ka vēl sāpot žoklis. Bet ne jau par to gribēju stāstīt. Viņš par darbu nerunāja. Viņš sēdēja pie konjaka karafes ar kādu garkājainu balerīnu un mani pieņēma tikpat laipni kā tu. Mēs dzērām uz iepazīšanos. Viņš apjautājās par tevi, bet ilgām sarunām nebija laika. Es steidzos atpakaļ.

— Tu pārkāpi mūsu norunu, — Dagmāra aizrādīja. Atbildes vietā Ģirts pasniedza iepriekšējā dienā saņemto Kuģniecības pārvaldes telegrammu. Dagmāra izlasīja un sadrūma. — Tātad tev jābrauc?

— Jā, — Ģirts atbildēja. — Rīt ar lidmašīnu.

— Ar lidmašīnu? — Dagmāra brīnījās. — Uz kurieni?

— Uz Vladivostoku, — Ģirts paskaidroja un izņēma no kabatas lidmašīnas biļeti. — Tagad tu redzi, kāda ir jūrnieka dzīve.

Dagmāra paņēma biļeti un, pirkstos grozīdama, to nopētīja.

— Tomēr, — viņa domīgi sacīja. — Un uz kurieni ies tavs ceļš? Uz Japānu?

Ģirts noraidoši pakratīja galvu.

— Nē, Dagmāra. Es braukšu uz Vjetnamu.

— Uz Vjetnamu! — Dagmāra iesaucās. — Tur karo, krīt bumbas, mirst cilvēki. Kāpēc tu piekriti? Tu taču varēji atteikties, vai ne?

— Bez šaubām, — Ģirts paskaidroja. — Pa Vjetnamas līniju kuģo tikai brīvprātīgie.

— Un tu pieteicies brīvprātīgi?

— Mani uzaicināja, un es piekritu.

— Trakais! — Dagmāra nomurmināja un atdeva lidmašīnas biļeti. — Es tavā vietā to nebūtu darījusi. Kāpēc tu pats tīšu prātu dodies briesmās? Tev jau viens ievainojums ir, gribi dabūt vēl otru? Vai tev apnicis dzīvot?

Ģirts vēl nekad nebija redzējis Dagmāru tik satrauktu un centās viņu nomierināt.

— Un to tu man jautā, Dagmāra! — viņš pārmeta. — Mūsu kuģi ved vjetnamiešiem dažādus materiālus. Bet kuģi bez cilvēkiem neiet. Kuģi bez cilvēkiem ir kā nekustīgi dzelzsgabali. Kaut kāda pienākuma apziņa man taču ir. Pret cilvēkiem, pret manu darbu ...

— Tu teici... Mēs norunājām... — Viņa iesāka klusi raudāt. — Un pēkšņi tu atnāc un ne no šā, ne no tā paziņo, ka rīt aizbrauc uz Vjetnamu ... Un kas to lai zina, kad atgriezīsies ... Atvaļinājums tev vēl nav beidzies ... Iznāk gandrīz tā, ka tu aizbēdz no manis.

— Dagmāra, ko tu runā!

— Un tur nekā vairs nevar darīt?

— Nē, vairs nekā ... — Ģirts klusi sacīja. — Viss noformēts, kapteinim aizsūtīta telegramma. Es jau nebūtu komandēts, bet kuģa pirmais stūrmanis saslimis ar tropu drudzi. Mans kādreizējais biedrs no jūrskolas. Mēģini taču saprast, Dagmār ...

— Es jau saprotu, bet... — Dagmāra atkal iešņukstējās, tad sapurinājās, saņēma spēkus un izslēja galvu. — Nu labi, ja jau tā, tad tā. Vai tev nevajag kaut ko palīdzēt? Esi sakārtojies?

— Kas tur daudz ko kārtoties, — Ģirts vienaldzīgi atbildēja. — Sametīšu mantiņas ceļa somā un — aidā!

— Es brīnos, cik viss tev šķiet vienkārši, — dusmodamās par Ģirta vienaldzību, Dagmāra pārmeta. — Kad tu kļūsi nopietnāks, kad pieaugsi? Visu laiku tu man atgādini jaunu, trakulīgu puiku.

Ģirts smaidīdams klausījās Dagmāras vārdos un juta, ka lielais sašutums un dusmas jau ir pāri. Viņa kļuva piekāpīgāka un maigāka, un arī pēdējie pārmetumi par viņa puicisko dabu nebija izteikti nopietni. Tāpēc Ģirts jokodamies ierosināja:

— Iedzersim vēl vienu tasi tavas markas kafijas, un tad nāc man līdzi! Palīdzēsi sakārtoties. Un galu galā tev taču vienreiz jāiepazīstas ar manu tēvu.

— Man ir bail, Ģirt... Bet lai notiek! — Dagmāra pie-

Kiita un piepildīja tases. — Tā ir tava Āfrikas kafija. Vai mrsmu meistare?

- Es tādu nekad neesmu dzēris, — Ģirts uzslavēja.

Sirdszāles gan varēji iepilināt vairāk.

— Nekā nebija! — atbildēja Dagmāra un paklunkšķi-naja mazo pudelīti ar spirtu. — Tā ir mana mēneša deva. Te nav krogs, kur var žūpot, bet pieklājīga ārstniecības iestāde.

Tagad jau viņa smējās un izskatījās gandrīz tikpat jautra kā parasti. Tad ieslēdza rakstāmgaldā grāmatas un papīrus, novilka balto virsvalku un mudināja:

— Tā, iesim izmazgāt tavus neilona virskreklus. Un koferus sakārtosim. Vai tropu apģērbs tev ir, jeb vai jūs tur visi staigājat puskaili kā nēģeri?

— Pag, es tev parādīšu savu tropu tērpu, — Ģirts lielījās. — Tu apstulbsi.

— Kā, es nekad to neesmu redzējusi? — Dagmāra brīnījās.

— Vai tad mūsu kūrortā drīkst staigāt īsās biksēs? Šī ir vienīgā vieta pasaulē, kur tas aizliegts. Tāpat kā klosteri. Te jau pat peldmēteļos, kas galīgi apslēpj visus plikumus, nedrīkst rādīties uz ielas, ja negrib sodos samaksāt visu atvaļinājuma naudu. Kur tas redzēts!

— Nepulgo mūsu pilsētu! Noliegums valkāt šortus jau atcelts, — Dagmāra aizrādīja. — Labāka kūrorta par mūsējo pasaulē nav. Par to esmu pārliecināta, un nerunā pretī. Es domāju — tu taču neteiksi, ka kaut kur būtu kāda dakteriene labāka par mani!

Ģirts pacēla rokas.

— Padodos, jūsu labdzimtība! Tils Pūcesspieģelis sacītu savādāk: «Jēr Maigum,» viņš teiktu, «pienaglo savu mēli pie kluča, lai tā nevarētu runāt patiesību.»

— Sargies! — Dagmāra ar paceltu pirkstu draudēja. — Es to tev izdarīšu ...

Sanatorijā bija sākusies klusā stunda, un viņi, neviena nepamanīti, izgāja uz ielas. Pa ceļam viņi trieca visādus niekus, it kā rīt nemaz nebūtu jāšķiras uz ilgiem mēnešiem. Likās, ka Dagmāra ir ne tikai samierinājusies ar negaidīto likteņa ironiju, bet tai pilnīgi padevusies. Viņai pirmo reizi gadījās sadurties ar jūrnieka dzīves likstām. Nav taču nekādas jēgas, viņa izlēma, pretoties tam, kas ir neizbēgams, nesamierināties ar jūrnieka dzīves likumiem.

Ja jau mīli cilvēku, kas daļu no savas dzīves uzticējis jūrai, tad ar to gribot negribot jāsamierinās. Atraut jūrnieku no jūras ir tas pats, kas izraut rožu krūmu no zemes — tas novītīs un nokaltīs.

Protams, Dagmāra saprata, ka ir arī trešais ceļš — aiziet no tā, ko mīli, šķirties, lai cik tas arī sāpīgi būtu. Bet tieši šis ceļš viņai šķita visgrūtākais, visnepieņemamākais, visabsurdākais. Katrai profesijai ir savas ēnas puses, viņa domāja, bet tās ir jāsaprot un ar tām jāsamierinās, ja mīli cilvēku un bez viņa vairs nevari dzīvot. Taču vienu tomēr viņa nevarēja un nevarēja izprast: kāpēc Ģirts brīvprātīgi dodas uz Vjetnamu, kur būs padots visvisādām nejaušībām un briesmām. Bet, saprazdama, ka viņa tur nevar neko grozīt, samierinājās arī ar to, un sirds pildījās ar tuvās šķiršanās rūpēm un maigumu.

Tēvs viņus sagaidīja vasarnīcas dārzā, atlaidies atpūtas krēslā un lasīdams laikrakstu, kas pa gabalu smaržoja pēc tipogrāfijas krāsas. Pēc īsas iepazīšanās viņš dēlam izmeta tikai vienu vārdu:

— Nu?

Šaja vārda bija koncentrētas visas tēva domas par gaidāmo reisu, un dēls tikpat īsi atbildēja:

— Uz Vjetnamu ...

Tēvs pārsteigts piecēlās, noņēma brilles un mazliet apjucis pasmaidīja.

— Tiešām?

— Tiešām, tiešām, — Ģirts apliecināja. — Un jau rit.

— Nu, kas tas ir... — tēvs sacīja un nepabeidza, bet no balss un izteiksmes varēja just, ka priecājas par dēlu. Pagrozījis rokās laikrakstu, viņš turpināja: — Te jau atkal raksta ... Vakar bombardēta Hanojas un Haifonas apkārtne. Sagrautas mājas, slimnīcas, skolas. Tonkinas līcī amerikāņu lidotāji apšaudījuši zvejnieku sampanus. Tavs kuģis laikam ies uz Haifonu?

— Jā, uz Haifonu, — Ģirts vienaldzīgi atbildēja, it kā tur nekā sevišķa nebūtu. Tas tēvu uztrauca.

— Un tu esi tik vienaldzīgs! Negribi braukt?

— Ko tad man darīt? — dēls ironiski vaicāja.

— Laid mani! — tēvs iesaucās, pārpratis dēla vārdus. —- Es, vecs karavīrs, zinātu, ko darīt.

— Gan jau viņš arī zinās, — sacīja Dagmāra, lai nomierinātu iekarsušo Ģirta tēvu, un sarunu pavērsa uz citu pusi. — Kā jums ar asinsspiedienu? Ģirts stāstīja, ka jūs < sot savārdzis.

— Nekas, var iztikt. Dažreiz gan uzsit līdz divsimt, — tēvs atbildēja. — Un nieres streiko, laikam akmeņi.

— Viņš jau neārstējas. No visām zālēm atzīst vienīgi sīpolus un salātus.

— Salātus gan jums nevajadzētu pārliecīgi lietot, — Dagmāra pamācīja. — Kamēr Ģirts būs prom, es jūs ņemšu savā uzraudzībā. Esat ar mieru?

— Es dakterus neatzīstu. Galvenais ir svaigs gaiss un miers.

— Pareizāk būtu, ja jūs sacītu — svaigs gaiss, miers un medicīniska uzraudzība, — Dagmāra pārlaboja. — Tātad norunāts, jā?

— Vai tad slimniekiem prasa? — Ģirts iejaucās sarunā. — Slimniekiem pavēl.

— Kā no tādas laipnības atteikties? — tēvs pavīpsnāja un salocīja laikrakstu. — Kad tu īsti brauc?

— Es jau teicu — rit.

— Rīt! — tēvs iesaucās un sāka dēlu steidzināt. — Tad nestāvi un sāc kārtoties! Šis un tas taču laikam arī jāizmazgā.

— Tāpēc jau atnācu, — smaidīdama sacīja Dagmāra un pievērsās Ģirtam. — Dod visu šurp, es izmazgāšu.

— Tikai virskreklus, — Ģirts atbildēja, — bet tos izmazgāšu pats. Neaizmirsti, ka esmu jūrnieks. Vai tu domā, ka mums uz kuģiem brauc līdzi veļas mazgātājas? Nekā nebija. Vētras laikā, kad kuģis valstās, krekliņus iebāžam vannā kopā ar pulveri, un jūra izmazgā. — Viņš sameklēja veļas virvi un pasniedza Dagmārai. — Ja gribi palīdzēt, tad ņem un šo izvelc starp priežu stumbriem.

Dagmāra ne visai labprāt paņēma virvi, bet Ģirts virtuvē steidzīgi izmazgāja virskreklus. Kad viņš tos iznesa žāvēt, tēvs ar Dagmāru bija izkāruši virvi un, sēdēdami atpūtas krēslos, kaut ko pārsprieda. Dagmāra vecajam vīram deva padomus, kā jādzīvo, lai sasniegtu ilgu mūžu.

— Ak jūs, nejēgas, — Ģirts sāka zoboties. — Virvi uzkāruši saulei uz paša deguna. Neilonu žāvē ēnā, citādi kļūst dzeltens.

— Jā, tu nu esi tas gudrais, — tēvs norūca. — Ja neder, kar, kur gribi.

Ģirts pārsēja virvi ēnā, izžāva virskreklus un aizgāja sakārtot ceļa somu. Atcerējies, ka Dagmāra gribēja redzēt viņa tropu formu, viņš to uzvilka mugurā un izgāja sētā.

— Manas dāmas un kungi! Lai remdinātu šķiršanās rūgtumu, es jūs šovakar ielūdzu «Jūras pērlē» uz glāzi sausā vīna!

— Diezgan eleganti! — Dagmāra atzina, bet tēvs nīgri piemetināja: — Tādu puspliku ākstu tur nelaidīs iekšā. Te nav Āfrikas džungļi. Nu sakiet, Dagmāra, — vai mans dēls nav drusciņ ķerts? Kas ar to jauno paaudzi noticis?! Ģērbjas kā antiņi, lēkā kā kazlēni, bārdiņas kustinādami.

Dagmāra par šiem vārdiem skaļi iesmējās.

— Es jau arī piederu pie tās pašas paaudzes...

•— Nu, vai mans ielūgums pieņemts? — Ģirts jautāja.

•— Es labāk tepat mājās vakariņās iedzeršu glāzi kefīra un uzkodīšu sīpollokus ar salātiem, — tēvs ietiepās. — Ko es jums vazāšos līdzi. Lieka tērēšanās.

— Tikko sacīja, ka salātus tik daudz nedrīksti ēst, — Ģirts atgādināja. — Un, lai tu nekristu salātu ēšanas grēkā, nāksi mums līdzi — gribi vai negribi. Iesim ātri pārģērbties, lai Dagmārai nav ilgi jāgaida.

Tēvs negribīgi piecēlās, un abi ar dēlu aizgāja pārģērbties. Kad viņi atgriezās, Dagmāra izbrīnā sasita plaukstas.

— Kaut kas traks! Karalis un princis! Bet es būšu jūsu vidū kā īsta Pelnrušķīte!

Viņi abi patiesi neizskatījās slikti. Tēvs — baltā kreklā ar vaļēju apkakli un gaiši pelēkā, dēla dāvātā ārzemju uzvalkā, bet Ģirts — vidēji tumšā, dažādu krāsu svītriņām izraibinātā un labi uzšūtā uzvalkā. Sniegbaltais virskrekls izcēla tumši iedegušo seju, bet melnsārti svītrotajai kaklasaitei svārku krūšu kabatiņā bija pieskaņots tādas pašas krāsas lakatiņš. Pa ceļam viņi iegriezās kinoteātrī pie kases lodziņa, kurā grozījās Ilonas sprogainā galva.

— Biļešu nav, — viņa automātiski paziņoja. — Kāpēc nepiezvanījāt iepriekš?

— Nāciet līdzi uz «Pērli»! — Ģirts aicināja. — Es rīt aizbraucu.

— Nabaga jūrnieki — šodien te, rīt tur! — Ilona pus-līdzjūtīgi, puszobgalīgi noteica un nožēloja, ka ielūgumu nevar pieņemt, jo līdz pēdējam seansam esot jātup kasē.

Viņa atgādināja Ģirta solījumu atvest no ārzemēm kādu suvenīru, vislabāk nozīmītes, jo viņa tās esot sakrājusi jau vienu tūkstoti trīs simti četrdesmit sešas. Pa to laiku Dagmāra izmantoja Ilonas telefonu, piezvanīja brālim un lūdza rīt atbraukt un aizvest Ģirtu uz lidlauku. Izrādījās, ka Ivars un Lola ar to pašu lidmašīnu lidošot uz Novosibirsku, lādēļ aizbraukšot pēc Ģirta uz Jūrmalu un aizvedīšot līdz reisa galapunktam — Novosibirskas lidlaukam.

Restorānā viņi nosēdās pie galdiņa jūras pusē, no kurienes varēja redzēt zaļo priežu loku, zeltaino pludmali un zilo jūras līci. Tēvs pēc vakariņām atvadījās un aizgāja mājās, jo bija radis rītos noteiktā laikā celties un vakaros iet pie miera. Ģirts tēvu necentās atrunāt. Viņš bija laimīgs, ka šo pēdējo vakaru varēs pavadīt divatā ar Dagmāru. Viņi dejoja bez pārtraukuma, un Dagmāra šoreiz nemaz nebaidījās, ka te viņu varētu pamanīt kāds no sanatorijas viesiem. Viņi atstāja restorānu tikai ap pusnakti un vēl ilgi klejoja gar jūru, klausīdamies viļņu šalkoņā.

— Vai tu mani gaidīsi? — iejautājās Ģirts, un Dagmāra klusi atbildēja:

— Vienmēr. Tikai atgriezies ātrāk. Neliec pārāk ilgi gaidīt.

— Kad pārnākšu, te jau būs ziema. Vai tu mani sagaidīsi ar siltu istabu?

— Jā, — atbildēja Dagmāra. — Bet tikai ne te. Ziemā manā zaļajā mājiņā mēs nosaltu. Es tevi sagaidīšu pie mātes. Man tur ir liela un skaista istaba.

— Vai tu mani laidīsi iekšā?

— Domāju, ka laidīšu gan.

— Un māte?

— Māte nav nemaz tik slikta, kā tu domā.

— Es nekā nedomāju, neesmu viņu redzējis.

— Kad redzēsi, tev patiks.

— Bet es viņai?

— Man ir tāda nojausma, ka tu proti sievietēm iepatikties.

— Tu domā?

— Netēlo naivo! Un par tevi mātei esmu piestāstījusi pilnu galvu — kā tu kaujies kā traks un peldi jūrai pāri, — Dagmāra mēļoja.

Pa naksnīgo liedagu klīda tādi paši vientuļi gājēji, un tie viņiem nepievērsa ne mazāko uzmanību.

— Vai es tev neapnikšu? — Ģirts iejautājās.

Dagmāra iesmējās.

— Cik tu esi savāds! Kā var apnikt tas, kurš vienmēr jāgaida, par kuru jāuztraucas, kura dēļ jāklausās vētrā? Es ceru, ka jūrā tu vairs nekad pārāk ilgi neaizkavēsies.

— Šoreiz laikam ilgi, — Ģirts nopietni sacīja. — Iedomājies, kur ir Vjetnama. Vēl nemaz nezinu, cik ilgi tur būšu. Bet atpakaļceļš pa jūru desmitiem tūkstošu jūdžu garš. Tas prasīs ilgu laiku.

— Pacenties ātrāk! — ieteica Dagmāra, bet Ģirts par šo naivo priekšlikumu tikai pavīpsnāja. Viņa taču vēl gandrīz nekā nezināja no jūras, pat neapjauta jūras jūdzes garumu un tāpēc nespēja saprast, kā var jūrnieki savos reisos atrasties mēnešiem ilgi. Gan jau viņa to visu ar laiku sapratīs, viņš nodomāja un apsolīja ceļā, varbūt no Vidusjūras, piezvanīt.

— No Vidusjūras? — viņa neticīgi iejautājās.

— Pa radiotelefonu. Tas ir pavisam vienkārši.

Pulkstenis jau bija tālu pāri pusnaktij, kad viņi atgriezās Dagmāras mājiņas dārzā. Ričards, asti luncinādams, viņus sagaidīja un priecīgi lēkāja apkārt.

— Ričard, brauksim projām! — pabužinādams sunim starp ausīm, Ģirts teica, un Ričards par atbildi vēl stiprāk sa viciņā ja asti. — Brīvajās stundās mēs varētu aprunāties par tavu suņa būdu, par kauliem, ko tu esi ieracis aiz mājas pakšķa, un pagudrot, vai Dagmāra mūs jau nav aizmirsusi...

Žēlabainās balss satraukts, suns piekļāva ausis, pacēla purnu un iegaudojās.

— Ģirt, vai tev nepietiek ar to, ka skumdini mani, tu vēl gribi uztraukt veco Ričardu! — Dagmāra iesmējās un klusi atvēra durvis. Viņi uzmanīgi kāpa augšā, lai neuzceltu no miega saimniekus. Dagmāras istabā Ģirtu apņēma maigs siltums, kas plūda no saules sasildītajām sienām, no jumta, no dīvāna mīkstās segas. Priežu dēļu skujainais sveķainums jaucās ar Dagmāras krēmu un smaržu kairinošo dvingu, un Ģirts dziļi ieelpoja, it kā gribētu tālajā ceļā to visu paņemt līdzi.

Tā bija viņu pēdējā nakts pirms lielās šķiršanās. Otrā rītā, tikko svīda gaismiņa, Ģirts steidzās pie tēva, paņēma

savas mantiņas, atvadījās un atkal atgriezās pie Dagmāras sagaidīt Ivaru. Ivars ar Lolu atbrauca agri. Pa ceļam Dagmāra piezvanīja uz sanatoriju un pateica, ka esot saslimusi un šodien darbā nebūšot.

— Tu patiesi, Dagmāra, šodien izskaties slima. Bāla, drūma, ap acīm zili loki, — Lola jokoja, kad Dagmāra atgriezās no telefona būdiņas.

Dagmāra viņai iesita pa plecu un uzsauca:

— Netarkšķi! — Un, lai novērstu sarunu, iesaucās: — Cik šodien brīnišķīgs laiks!

— Daba dara savu. Tā priecājas. Un viņai nospļauties uz jūsu šķiršanās mokām, — Ivars iekrita sarunā. — Tāpēc nav ko skumt. Šķiršanās sāpēm seko satikšanās prieks.

Pie lidmašīnas Dagmāra pasniedza Ģirtam dārzā noplūktās kreses un savu fotokartīti.

— To es saprotu! — Ģirts noskūpstīja Dagmāras vēsos pirkstus. — Kas ir jūrnieks bez līgavas bildes pie sienas!

— Vai tev prāts! Visu apskatei! Nē, nē! — Dagmāra protestēja.

Kad Ģirts paskaidroja, ka tāda ir jūrnieku paraša, Dagmāra samierinājās. Viņi šķīrās klusēdami, jo vakarnakt viss vai gandrīz viss bija izrunāts un tagad viens otru saprata bez vārdiem. Kad pasažieri jau bija sakāpuši lidmašīnā un ieņēmuši vietas, Ģirts Dagmāru noskūpstīja un uzskrēja uz trapu. Ierēcās motori. Lidmašīna pagriezās un lēni izbrauca uz skrejceļa. Ģirts piespiedās pie iluminatora un pavadītāju barā centās atrast Dagmāru. Tas nebija grūti: viņa stāvēja mazliet vientuļa un māja ar baltu kabatas lakatiņu. Pat tad, kad gaisa laineris jau bija atrāvies no betona skrejceļa un šāvās gaisā, pie lidlauka barjeras stāvēja kāda sieviete un raudzījās nopakaļ saulē mirdzošajai lidmašīnai.

Rīga — Vjetnama ... Dagmāra savā apziņā mēģināja atšifrēt bezgala tālo un sarežģīto ceļu, bet velti. Tas bija attālums, kuru viņa nespēja aptvert. Un tad palika vēl viens nezināmais lielums — laiks, kas paies, kamēr Ģirts atgriezīsies, bet arī to viņa nespēja aptvert. Un pāri palika tikai vientulība, skumjas un mitri acu plaksti.

OTRĀ GRĀMATA

.

I

Kad Ģirts Gavars Vladivostokas lidlaukā izkāpa no lidmašīnas, zemi klāja silta Tālo Austrumu nakts. Saņēmis bagāžu, viņš izgāja lidostas laukumā un sarunāja taksometru, kas tikko no pilsētas bija atvedis pasažierus. Kamēr šoferis iegāja bufetē izdzert glāzi augļu sulas, Ģirts novietoja ceļa somas un pats, apmierināts par izdevību aizbraukt līdz ostai ar mašīnu, apsēdās priekšējā sēdeklī un atviegloti uzelpoja. Tā, garais gaisa ceļš ir galā, viņš nodomāja. Ja vien man naktī izdosies ostā atrast kuģi un nokļūt uz «Bijās» klāja, tad sevi varēšu uzskatīt par īstu laimes putnu. Bet, ja ne, — kur palikšu, kur svešā pilsētā dabūšu naktsmājas? Taču ko tur tik daudz domāt, viņš sevi izbāra. Gan jau atradīšu stūrīti, kur pārlaist nakts melnumu. Ja ne citur, tad kādas viesnīcas uzgaidāmā telpā vai ostmalā zem klajām debesīm uz sola. Nakts silta, un debesis gan apmākušās, bet nelīst. Pats galvenais — atrast kuģi, kamēr tas vēl nav izgājis jūrā...

Šoferis atgriezās, aizsmēķēja cigareti un, iedarbinādams motoru, jautaja:

— Uz kurieni?

— Uz tirdzniecības ostu.

— Lai notiek! — šoferis iesaucās, un mašīna pa gludo asfaltu lielā ātrumā sāka traukties uz priekšu. Pēc brītiņa šoferis piebilda: — Jums laikam šķiet, ka osta ir tepat blakus, bet tā no šejienes ir septiņdesmit kilometru.

— Tādu gaisa gabalu? —• Ģirts brīnījās, un šoferis iesmējās.

— Kas nu tas par gaisa gabalu. Mēs Tālajos Austrumos par tālumu runājam tikai tad, kad ceļš ir vairākus tūkstošus kilometru garš. Septiņdesmit kilometri — tas priekš mums ir spička.

Šoferis runāja vienā runāšanā, laikam bija noguris un

gribēja ar pļāpāšanu atvairīt miegu. Viņš izprašņāja par visu — no kurienes iebraucis, uz kāda kuģa grib nokļūt, kāds Rīgā laiks un cik tur maksā āboli un gurķi. Ģirts atbildēja īsi, lai kaut cik varētu apskatīt Usūrijas skaisto dabu. Prožektoru gaismā trakā steigā skrēja pretī Usūrijas graciozās kļavas, kuru galotnēs kā ugunskurs jau dega rudenīgais karmīns, tumšzaļie ozoli un oši, kas vēl nedomāja aizmirst silto vasaru, Mandžūrijas riekstkoki, spēcīgie ciedri un trauslās lapegles, apses un baltie bērzi mežmalā kā bērni naktskrekliņos. Vietumis līdzenā taiga bija pakāpusies uz sopkām, kas ar savām galotnēm iedūrās tumšajās debesīs. Un drīz no kāda pakalna jau mākoņos iemirdzējās tālās pilsētas varavīkšņaino uguņu atspīdums, kas pamazām pacēlās arvien augstāk un kļuva spožāks. Caur koku biezajām lapotnēm iedegās pirmās sanatoriju ugunis, un tālumā bāku signāluguņu spožie un kustīgie zobeni vēstīja jūras tuvumu.

Šoferis bija beidzis izprašņāt atbraucēju un tagad aizgūtnēm stāstīja, kas atrodas ceļa labajā un kreisajā pusē, kuras ir labākās sanatorijas un peldvietas. Viņš gan zināja, ka pasažieris steidzas uz kuģi, bet tomēr ieteica agrāk. Vladivostoku neatstāt, iekāms tepat deviņpadsmitajā kilometrā nav izmēģināts līča kristāldzidrais ūdens, aiz dzelzceļa sliedēm paviljonā nav izdzerts kauss vietējā alus un nobaudīts šejienes šašliks, kas kūstot mutē kā medus. No šašlika viņš pārgāja uz sēnēm, apgalvodams, ka tik milzum daudz sēņu kā Usūrijas taigā nekur pasaulē neesot. Nesen kādā svētdienā viņš ar sievu esot atradis milzīgu pusotra kilograma smagu baraviku bez neviena tārpiņa. Pagrabā viņam stāvot iesālītas divas mucas sēņu, un, kad Ģirts neticīgi pavīpsnāja, viņš noteica:

— Dieva vārds! Sibīrieši nemelo. Ja neticat, atbrauciet un pārliecinieties pats.

— Man jāsteidzas uz kuģi, citreiz, — Ģirts atrunājās, un šoferis atbildēja:

— Žēl. Ar sēnēm pacienātu. Mums visas ielas taigas vīnogu pilnas. Mazas, bet saldas kā rozīnes.

Sākās pilsēta, un šoferis apklusa, jo ielās vēl brauca diezgan daudz mašīnu. Viņi izdrāzās cauri jaunu augstceltņu kvartālam, pēc tam nokļuva vecajā pilsētā, no kurienes Zelta Raga krastā iela nogriezās pa labi uz tirdzniecības ostu. Ģirts lūdza šoferi pagaidīt, kamēr pie ostas

vārtiem noskaidros, vai kuģis vēl atrodas ostā. Pārsteigums bija nepatīkams, kad uzzināja, ka «Bija» pēcpusdienā izgājusi jūrā, bet uz kurieni, to neviens nezināja pateikt.

— Tomēr jums vajadzēs atbraukt pie manis, — šoferis smaidīdams sacīja. — Kur citur jūs pārnākšņosit. Mūsu viesnīcās brīvu vietu gandrīz nemaz nav.

Nevēlēdamies apgrūtināt viesmīlīgo šoferi Ģirts pa ceļam iegriezās divās viesnīcās, bet brīvu gultu, nerunājot nemaz par atsevišķu istabu, tiešām nebija, un nekas cits neatlika kā braukt vien līdzi šoferim uz viņa ģimenes mājiņu, kas atradās sopku pakājē diezgan tālu no ostas. Ģirts ar uzviju samaksāja par braucienu, šoferis izslēdza motoru un ieveda ciemiņu priekšistabā. Māja bija klusa, acīm redzot, visi gulēja. No vakariņām gaiss bija piesātināts ar ceptas gaļas, sīpolu un kartupeļu smaržu. Ģirts novilka mēteli, uzkabināja uz koka vadža un apsēdās uz sola pie noberzta dēļu galda.

— Tā, jūtieties kā mājās. Mans vārds ir Boriss. Tūlīt uzmodināšu sievu. Viņa paraudzīs vakariņas, bet es pa to laiku uz taksīparku aizvedīšu mašīnu. — Viņš pavēra durvis uz blakus istabu un skaļā balsī sacīja: — Nadja, celies, mums ciemiņš! Esam izsalkuši, paraugi vakariņas. Neaizmirsti sēnītes! Es drīz atgriezīšos.

Tad, ārdurvis atvēris, šoferis pievērsās Ģirtam:

— Tātad uz drīzu redzēšanos. Es braucu ...

Aiz sienas nočīkstēja gulta un noskrapstēja grīdas dēļi. Pēc kāda laiciņa ienāca samiegojusies sieviete, gadus trīsdesmit veca, ar spīdīgi melnām, kārtīgi sapītām un pakausī savītām bizēm. Viņas šaurās un iešķībās acis, plānās lūpas un izteiktie vaigu kauli sejai piešķīra brīnišķīgi apaļu, bet bargu izskatu. Viņa sasveicinājās un klusēdama iegāja virtuvē. Kādas tautības viņa varētu būt, Ģirts minēja, cenzdamies atšifrēt sievietes īpatnējo izskatu, un izlēma, ka viņa te atnākusi droši vien no kāda čukču ciema Tālo Austrumu ziemeļos.

Drīz virtuvē sāka sprakstēt malka un čurkstēt panna. Sieviete pa ārdurvīm kaut kur izgāja, droši vien uz pagrabu pēc sēnēm. Kad viņa atgriezās, virtuvē iedžinkstē-jās trauki, kaut kas burbuļodams sāka vārīties, un pa durvju šķirbu istabā ieplūda svaigas tējas aromāts. Šoferi Borisu drīz vien atveda kāda cita mašīna, bet tā tūlīt aizbrauca. Nākamajā acumirklī uz sliekšņa parādījās mājas saimnieka spēcīgais augums, un platais smaids liecināja, ka viņš ir apmierināts ar savu operatīvo rīcību.

— Tik ātri? — Ģirts brīnījās, un Boriss šos vārdus pieņēma kā uzslavu.

— Jā, draugs palīdzēja, — mēteli uzmezdams vadzī, atbildēja Boriss. — Nāsis jūt, ka Nadja tūlīt pasniegs vakariņas. Esmu izbadējies kā vilks ziemā.

Tad viņš straujiem soļiem iegāja virtuvē un atgriezās ar kūpošu kartupeļu bļodu un sēņu trauku.

— Tā, tagad es jūs pacienāšu ar mūsu taigas bagātībām. Šīs ir rudmieses krievu gaumē ar sīpoliem un ķiplokiem. Mēli var norīt.

Viņš atkal aizgāja uz virtuvi un atnāca ar ceptas gaļas šķīvi. — Lācis. Pavasari nobliezu tepat netālu taigā. Nebūtu nakts, izvilktu no bedres mūsu lasi. Nadja to prot ietaisīt pa čukču vīzei.

— Kāpēc no bedres? — jautāja Ģirts, un Boriss, apsēdies pie galda un kraudams šķīvī kartupeļus, atbildēja:

— Čukči lašus sāla māla bedrēs vasarai. Pie mums, protams, zeme vasarā atkūst, bet, ja laikā uzgāž virsū ledu, zāģu skaidas un lapas, tad arī siltajos mēnešos turas kā leduspagrabā. Lūdzu, ņemiet par labu, kas mums ir. Sieva tikām uzklās vietu naktsguļai.

Nadja ienāca tikpat nerunīga kā pirmīt, pie sienas izstiepa un uzklāja saliekamo alumīnija gultiņu, tad ar galvas mājienu atvadījās un laikam atkal aizgāja gulēt, bet Ģirts ar Borisu ķērās pie vakariņām un pārrunāja rītdienas plānus.

— Ja esat pārliecināts, ka kuģis atrodas Nahodkā, tad es jūs varu aizvest, — Boriss ierosināja.

— Labi būtu. Rīt es to skaidri uzzināšu.

— Ceļš samērā labs, un tur vienmēr var dabūt pasažierus braucienam atpakaļ, — Boriss sacīja un tad pēkšņi iejautājās: — Ko jūs sakāt par sēnēm?

— Lieliskas.

— Kāpēc tad tik maz ēdat?

— Vai tas ir maz? Gods arī jāprot... Bet lāča gaļa ir kaut kas sevišķs. Tādu gardumu ēdu pirmo reizi.

— Varbūt nemaz uz to Nahodku nebūs jādrāž? Paliksit tepat Vladivostokā. Varēsit iet uz zveju, apprecināsim ar šķībacainu čukču meiteni, manas sievas māšeli, uzcelsim tepat blakus mājiņu ...

— Ciemos labi, bet mājās vēl labāk ..,

— Taisnība!

No saimnieka sejas varēja just, ka viņš ar ciemiņu apmierināts. Pēc vakariņām viņi sarunāja, cikos no rīta celties, un tūlīt devās pie miera.

Ģirts visu nakti gulēja kā nosists un rītā piecēlās možs un dzīves prieka pilns. Viņš laukā pie akas nomazgājās, noskuvās un pēc īsām brokastīm bija gatavs ceļam. Viņi abi aizgāja uz autoparku, iesēdās mašīnā, vispirms aizbrauca uz Kuģniecības pārvaldi un, uzzinājuši, ka «Bija» atrodas Nahodkas ostā, devās turp. Ģirts gan vakar bija nolēmis Vladivostokā atrast un apmeklēt ar tropu drudzi saslimušo kolēģi, bet agrīnais brauciens šim nolūkam pārvilka svītru. Un varbūt pareizāk arī bija, ka neaizgāja, viņš nodomāja, jo Dagmāra bija teikusi, ka šī slimība esot lipīga. Viņš gan tam neticēja, jo bija lasījis, ka drudža baciļus pārnēsā moskīti, bet ej tu sazini, kam taisnība. Un ļoti iespējams, ka paziņa guļ infekcijas nodaļā, kur tik un tā nelaiž klāt...

Viņi brauca pa līkumainu ceļu, pa zemiem ozoliem apaugušām sopkām, cauri biezai taigai un pāri plašai ielejai, kurā bija redzami daži ciemi un labi iekopti lauki.

— Netālu no šejienes atrodas viens igauņu un viens latviešu kolhozs, — stāstīja Boriss. — Vecie vēl tup uz savas zemes, tā te auglīga un dod labas ražas, bet jaunie pamazām izklīst pa visādiem institūtiem, ostām un fabrikām. Jaunie zemi nemīl, — viņš žēlojās, — it kā bez zemes cilvēks varētu dzīvot. Muļķības. Bet cilvēks līdzīgs putnam — katrs meklē labāku vietu, kur ievīt savu ligzdu. Un gadās, ka to ievij jau nokaltušā kokā.

— Jūs taču laikam arī par šoferi nepiedzimāt, — jokoja Ģirts.

Boriss lepni atmeta galvu.

— Es piedzimu mednieku būdā un no bērna kājas taigā gāju līdzi medībās. Mans tēvs vadīja brigādi un bija slavens vīrs. Šurupovs — varbūt esat dzirdējis? Bet es kara laikā armijā izmācījos par šoferi. Protams, tas ir vieglāks darbs nekā taigā cīnīties ar lāčiem, lauzties cauri neiz-brienamiem brikšņiem, ar knišļiem aplipušam, stiept uz savas muguras tūkstošiem vāverīšu ādiņu. Tā jau ir —* cilvēks līdzīgs putnam ... — viņš atkārtoja un nepabeidza jau agrāk izteikto domu, jo bija pārliecināts, ka kaimiņš viņu sapratis. — Cilvēki ir dažādi. Viens mīl zemi, cits gaisu, cits jūru, bet bez zemes neviens dzīvot nevar. Zeme mums visiem ir māte, un māti nedrīkst aizmirst. Gaiss dod putnus, jūra — zivis, bet zeme pašu galveno — maizi.

Labu laiku viņi brauca klusēdami, un Ģirts varēja mierīgi vērot zilās kalnu galotnes, kas ceļa kreisajā pusē slējās padebešos. Klinšu smailēs vietumis iezaigojās sniegs, bet kalnu slīpumi bija ar biezu taigu apauguši. Nesamazinot ātrumu, Boriss veikli manevrēja starp grambām, demonstrēdams kara laikā apgūto māku. Pēkšņi ceļš nogriezās uz jūras pusi un ar slaidu loku uzvijās kalnā. Pašā kalna galā bija ierakts stabs ar uzrakstu «Nahodka». Boriss nobremzēja, un viņi izkāpa no mašīnas. No šejienes ceļš veda ielejā, bet tas jau bija pārvērties par melnu asfaltētu šoseju. Apkārt auga mežs, un starp daudzajiem lapu kokiem izdalījās mežābeles ar augļu pilniem zariem. Melnā asfalta lenta kā nazis pāršķēla kalnaino mežu un pavēra skatu uz Nahodkas zilajiem, klinšainu kalnu ieskautiem līčiem un mazām, pelēku baložu baram līdzīgām piepilsētas mājiņām.

— Mēs esam klāt! — Boriss sacīja. — Šo vietu sauc par Amerikas pāreju. Te sākas Nahodka. Tā ir labākā un lielākā ziemeļu osta, īsts atradums. Līcim seko līcis, un katrā ir vieta lieliskai ostai.

Ģirts no tālienes par to vēl neko nevarēja spriest, bet viņš lietpratīgi palocīja galvu, ticēdams ceļabiedra vārdiem. Viņš ar lielu interesi vēroja ārējā reidā noenkurotos kuģus, pūlēdamies ieraudzīt «Biju». Taču tie vēl atradās pārāk tālu, lai varētu izlasīt nosaukumus, un viņi iesēdās mašīnā un brauca ielejā. Mežam beidzoties, skats kļuva plašāks, pavērdams lieliskus līčus ar pilsētu, kas šaurā strēmelē stiepās sopku pakājē gar līča krastiem.

— Šajā ezerā ietek upīte, — Boriss pamāja pa labi, kur saulē mirdzēja šaura ūdens svītra. — Un tur atrasts zelts. Dažus desmit kilometrus no šejienes strādā draga, bet tagad izrādās, ka zelta ādere stiepjas līdz pašai jūrai. Purvaino upīti un ezeriņu jau bija sākuši aizbērt, lai te varētu celt jauno pilsētas centru. Partijas komitejas ēku, kinoteātri un viesnīcu jau paguva uzbūvēt turpat blakus krastā. Bet tad kādā dienā aizaugušajā upītē atrada zeltu un no pārsteiguma vairs nezināja, ko darīt, — vispirms izsmelt zeltu vai būvēt namus uz zelta pamatiem. Redziet, kas pie mums notiek, — noteica Boriss Šurupovs, lepodamies ar savas dzimtās puses bagātību.

— Un jūs nesaslimāt ar zelta drudzi? — jokodamies jautāja Ģirts, un Boriss tādā pašā tonī atbildēja:

— Te nav Amerikas Tālie Rietumi, bet padomju Tālie Austrumi. Šejienieši pret šādiem drudžiem ir imūni. Vienam otram varbūt pirksti niez, bet tas arī viss.

Viņi brauca pa līču piekrasti, kur lejup un kalnup vijās galvenā iela, un pēkšņi Ģirts ieraudzīja iekšējā reidā noenkurotu motorkuģi «Bija».

— Tā, — viņš priecīgi iesaucās. — Mans kuģis rokā ir! Bet kā tur tikt virsū?

— Te kursē satiksmes kuģeļi, — Boriss paskaidroja. — Tūlīt aizraušu jūs uz jūras ostu.

Boriss turpat divdesmit kilometru garajā pilsētā zināja gandrīz katru stūri, katru pagriezienu. Viņš nemaldīgi atrada jūras ostu un nobremzēja pie restorāna «Primorje».

— Tagad jāuzkož, lai atpakaļceļā neļogās stūre, — viņš izkāpdams noteica un spēcīgi aizcirta durvis. — Gan jau es te kādu pasažieri dabūšu.

— Šoreiz gribu pacienāt jūs par vakardienas laipno uzņemšanu, — Ģirts sacīja un kā saimnieks pirmais iegāja restorānā. Zilas sienas, balti griesti, estrāde džezam... Viņi apsēdās pie svaigi klāta galdiņa tuvu logam, no kura pavērās skats uz zilo reidu un motorkuģi «Bija». Vairums galdiņu bija brīvi, bet pie aizņemtajiem sēdēja tikai jūrnieki. Droši vien te ir vīri arī no «Bijās», nodomāja Ģirts, bet pagaidām es viņus nepazīstu. 2ēl...

Viņi apskatīja ēdienu karti, izvēlējās pusdienas, un kāda jauna oficiante, mīlīgi smaidīdama, pieņēma pasūtījumu.

— Vai mēs kaut ko iedzersim? — Ģirts jautāja, un Boriss atbildēja:

— Uz šķiršanos simts gramus var.

Oficiante drīz atnesa pusdienas. Viņi ēda nesteigdamies, šo to pārrunādami.

— Kā jums patika mana sieva Nadja? — iejautājās Boriss.

— Labi, — atbildēja Ģirts. — Bet es laikam viņai nepatiku. Viņa ne vārda ar mani nepārmija.

— Nē! Viņai tāda daba — klusa kā pelīte. Čukču zvejnieku meitene.

— Jūs laikam labi satiekat?

— Jā, lieliski! Bet vai jūs esat precējies?

— Jā, — Ģirts atbildēja.

— Un kā viņu sauc?

— Dagmāra.

— Grūts un svešs vārds ... Viņa ir skaista?

— Es nezinu. Laikam... Man liekas, ka viņa ir ļoti skaista. Melni mati, acis tumši brūnas un mirdz kā zvaigznes. Slaida un lokana kā zebiekste.

— Dzīvo pa māju un saimnieko? — vaicāja Boriss un bija pārsteigts, kad uzzināja, ka Dagmāra ir dakteriene. — Tas ir slikti.

— Kāpēc slikti? — brīnījās Ģirts, un Boriss paskaidroja:

— Pārāk gudra sieva vīram ir slogs. Man bija kāds draugs, drosmīgs vīrs — no tīģeru ķērājiem, mednieks, kas apprecēja grāmatvedi. Kamēr vīrs taigā medī, šī staigā ar citu. Staigā, staigā, kamēr piestaigā bērnu. Ko nu dalīt? Šķiršanās. Bet nabadziņš mokās tik ilgi, kamēr vienā jaukā dienā ņem un šaujas nost. Labi, ka lode bija aizskrējusi greizi, dzīvs palika. Bet vai tāds vairs ir mednieks? Tāpēc sieva jāizmeklē vienkārša, strādīga un laba. Ja tu esi darbā, lai tup mājās un neklimst apkārt. Citādi ej nu viņu piegani, tik un tā aizies neceļos.

— Vai nu tik traki, — Ģirts pasmaidīja. — Visas gud-iās neaiziet neceļos. Manējā ir rātna, uz citiem acis nemet.

— Bet ja citi met uz viņu? — iejautājās Boriss. — Met, met, kamēr iekrīt sirdī, un visam beigas. Sieviete ir vājš dzimums, tā jāsargā un jāapsargā. Citādi nekādas jēgas nav un nebūs.

Pēc ģimenes jautājumiem Boriss sāka iztaujāt par reisu un, uzzinājis, ka «Bija» ies uz Vjetnamu, iesaucās:

— Malacis! Ja man nebūtu Nadjas, brauktu līdzi. Es šauju kā snaiperis. Reiz bija tāda ķibele — taigā satikos ar lāci. īsts milzenis un pavisam tuvu. Lodes stobrs nav pielādēts, un es šim triecu renkuļus purnā. Kamēr lācis ar ķepu noslauka asiņaino purnu, iedzenu stobrā patronu un domāju: redzēsim, ko tu tagad darīsi? Lācis uz divām kājām, rīkli atvēris, metas virsū. Es — blākš! — šim-mutē.

. Gatavs gan! Zobus izšāvu, velnam. Taigā jābūt uzmanīgam

kā zaldātam frontē. Uzvar modrākais, drošākais un apķērīgākais. — Boriss bija iesilis un runāja vienā gabalā. — Visgrūtāk tīģeru ķērājiem. Tev viņš jādzenā, kamēr nokausē. Un tad — sprunguli mutē, bet pašu virvēs. Mazākā kļūda vai kavēšanās — beigas kā likts. Tīģeri sagūstīt ir mednieka lielākā māka. Tas nav kaķis, bet nezvērs...

Boriss laikam vēl ilgi būtu turpinājis savus mednieka stāstus, ja vien restorānā neienāktu kāds zvejas kuģa kapteinis un neapjautātos pēc taksometra šofera. Viņam esot steidzīgi jābrauc uz Vladivostoku pie ģimenes, un Boriss, vēl iedzēris ceļam glāzi limonādes, uzrausās stāvus un atvadījās.

— Man bija liels prieks jums izpalīdzēt. Kad būsit Vla-divostokā, neaizmirstiet manu mājiņu.

— Vēlreiz sirsnīgs paldies par visu, — atvadoties sacīja Ģirts un cieši paspieda Borisa roku. — Ja būšu Vladi-vostokā, noteikti aiziešu.

— Lašus nogaršosim, — plati smaidīdams, noteica Boriss un kopā ar kapteini izgāja no restorāna.

Ģirts vēl brīdi pasēdēja, tad palūdza oficianti un samaksāja rēķinu.

— Kur jūs tā steidzaties? — mīļi uzsmaidīdama, jautāja oficiante. — Drīz ieradīsies džezs un sāksies dejas.

Viņai bija sārti noziesti vaigi, acis iezīmētas ar tumšzilu krāsu, bet garās mākslīgās skropstas spīdīgi melnas kā antracīti. Ap īsi apgrieztajiem sarkanajiem matiem vijās sniegbalta, stingri iecietināta mežģīņota lenta, bet apelsīnu krāsas kleita cieši aptvēra apaļīgo augumu. Kā lelle, Ģirts nodomāja un viņas smaidam atbildēja ar smaidu.

— Jūs taču esat darbā un nedrīkstat dejot.

— Šodien ne, bet rītdien un parīt būšu brīva.

— Es laikam tad jau atradīšos jūrā, — Ģirts izvairīgi atbildēja.

— No kāda kuģa jūs esat?

— Pagaidām vēl ne no viena.

— Žēl, — oficiante noteica, saņēma naudu un vīlusies aizgāja.

Ģirts garderobē savāca savas mantas un devās uz jūras ostu gaidīt satiksmes kuģīti. Pieturēdams pie visiem reidā stāvošiem kuģiem, tas drīz pienāca no līča viņa krasta, un Ģirts ar pierastu jūrnieka veiklību uzlēca uz klaja.

Daudzajās piestātnēs stāvēja kuģi, un milzīgie tērauda celtņi, it kā no smagā darba noguruši un garos degunus nokāruši, cilāja prāvas kastes, saiņus un maisus. Pagarinādami piestātni, netālu krastmalā vīri pie izspridzinātām klintīm ar celtņiem guldīja ūdenī lielus dzelzsbetona bluķus, pie kuriem varbūt jau drīz pieglaudīsies okeāna milzeņu sāni.

Kad satiksmes kuģītis apstājās pie «Bijās» trapa, Ģirts tur uzlika savas mantas un uzlēca pats. Sardzes matrozis izsauca dežurējošo stūrmani, garu puisi ar kuplām ūsām, un tas viņu ieveda kapteiņa kajītē. Kapteinis sēdēja pie radio un klausījās mūziku. Viņš bija gadus četrdesmit piecus vecs, vidēja auguma drukns cilvēks ar taisniem un augstiem pleciem, biezu melnu matu cekulu un iesirmiem deniņiem. Tropu saulē iedegušajā sejā kā spogulī varēja redzēt mierīga, nosvērta, pašapzinīga un noguruša cilvēka vaibstus. Kad Ģirts stādījās priekšā, kapteinis lēni paklanīja galvu, un viņa rokas spiediens bija stingrs un draudzīgs.

— Vladimirs Drozdovs. Aizvakar saņēmām telegrammu un gaidījām. Mans vecākais saslima.

— Zinu. Visvaldis Gailītis ...

— Pazināt?

— Mans skolas biedrs.

— Nu redziet, cik pasaule maza, — kapteinis sacīja un pasmaidīja. — Tad ir labi — draugs atvietos draugu. Gailītis bija labs jūrnieks, vīrs savā vietā.

— Jūrskolā viņš visu laiku turējās kā teicamnieks, — arī Ģirts uzslavēja slimo draugu, un pavaicāja, kāds tagad ir viņa veselības stāvoklis. Kapteinis pastāstīja, ka Visvaldim Gailītim klājoties diezgan grūti. Pēdējās nedēļās viņu izmocījusi augstā temperatūra, viņš gandrīz neko neesot ēdis un uz hospitāli aizvests galīgi izdēdējis. Un tad kapteinis pajautāja, vai Ģirts esot iepotēts pret holeru. Uzzinājis, ka ne, kapteinis sacīja:

— Tas rītdien noteikti jāizdara. Citādi nelaidīs jūrā. Vjetnamā plosoties holera.

— Es zinu. Bet Rīgā vairs neiznāca laika durties.

— Un nav jau patīkami, — kapteinis piezīmēja. — Man visa mugura sabakstīta. Nododiet ceturtajam dokumentus, lai ieved kuģa ruļļos, un ejiet atpūsties. Naktī mums sola brīvu vietu piestātnē, pietauvosimies un sāksim darbu.

Ceturtais stūrmanis, kas atradās sardzē, aizveda Ģirtu uz kajīti, paņēma dokumentus un stādījās priekšā:

— Mani sauc Andrejs Zemītis.

— Rīdzinieks?

— No laukiem, — neveikli paknosīdamies, atbildēja stūrmanis, it kā tā būtu kāda nelame, ka cilvēks dzimis un uzaudzis laukos. — Mēs jūrskolas komandā kopā spēlējām volejbolu. Es biju gremdētājs, atceraties?

Ģirts nopētīja Andreja garo augumu, paskatījās viņa plānajā sejā ar biezajām ūsām zem asā deguna, bet nevarēja atcerēties. Taču bija neērti Andrejam sacīt, ka viņu aizmirsis, tāpēc mazliet nedabiskā balsī iesaucās:

— Kā tad, atceros! Jūs laikam bijāt citā kursā.

— Trīs kursus zemāk, — Andrejs atbildēja. — Otrais un trešais stūrmanis arī ir no mūsu puišiem. Varbūt atceraties? Otro sauc Voldemārs Zaicevs, bet trešo — Pēteris Laucis.

Nē, Ģirts arī viņus neatcerējās. Pagājis tik daudz gadu, tik daudz cilvēku ienākuši viņa dzīvē un aizgājuši, vai tad visus var atcerēties? Bet arī šoreiz viņš savā aizmāršībā neatzinās un sacīja:

— Jā, tā kā būtu dzirdēti. — Un pēc brītiņa piemetināja: — Ihteresanti — tik daudz no vienas skolas.

— Jā, — Andrejs Zemītis atbildēja, nobraucīja ūsas un nevaļīgi pavirzījās uz durvju pusi. — Piedodiet, man jāiet. Drīz no pilsētas atgriezīsies zēni, jāsagaida.

— Pie jums ir kluss kā zārkā, — Ģirts sacīja, un Andrejs par šo dīvaino salīdzinājumu iesmējās.

— Nekas, rīt sāksies darbs un zārks atdzīvosies... Es jūs tūlīt ieskaitīšu uzturā. Drīz būs pusdienas.

— Paldies, esmu paēdis, — atbildēja Ģirts, un viņi izšķīrās.

Palicis viens, Ģirts nopētīja savu kajīti. Tā bija gaiša un mājīga telpa ar iluminatoru uz kuģa priekšgalu. Dīvāns ar galdiņu, rakstāmgalds un pāris krēslu, grāmatu plaukts un slēgta sienas bufete, radioaparāts un telefons, pie vienas sienas liels ierāmēts kuģa šķērsgriezuma plāns, bet pie otras — noplēšamais mēneša kalendārs ar krāsainiem puskailu sieviešu attēliem. Droši vien to kādā ārzemju ostā viņa priekšgājējam uzdāvājis šipšenders, nodomāja Ģirts. Cuļamtelpa bija mazāka un nabadzīgāka: drēbju skapis, iluminators, aiz raibiem aizkariem paslēpta gulta ar trim atvilktnēm zem tās un tālāk durvis uz vannas istabu. Telpu iekārtojums izskatījās gandrīz gluži tāds pats kā uz viņa iepriekšējā kuģa, un šī lielā līdzība ļāva justies kā labi pazīstamā mājā. Viņš atvēra somas, izkrāva un sakārtoja skapī un pa atvilktnēm savas drēbes, veļu un mantiņas, noģērbās, vannas istabā noskalojās dušā, un tas kā ar roku atņēma ceļa nogurumu. Uzvilcis tīru veļu, sniegbaltu virskreklu un jauno jūrnieku formas apģērbu, viņš paraudzījās spogulī un pie sevis nodomāja: «Jā, tāds jau es varu rādīties cilvēkos ...»

Un tomēr viņam negribējās nekur iet, jo visapkārt bija sveši cilvēki, tāpēc nolēma gaidīt vakaru, kad pēc vecas tradīcijas kapteinis jaunatnākušo salonā pie galda iepazīstinās ar pārējiem kuģa oficieriem. Rakstāmgalda atvilktnē sameklējis spraudītes, viņš guļamistabā pie sienas piestiprināja Dagmāras fotogrāfiju un labu brīdi no tās nenolaida acis.

Melnbaltajā fotogrāfijā bija redzama tikai Dagmāras galva un pleci, bet viņš savā iztēlē viņu redzēja visā augumā, it kā viņa tepat stāvētu blakus un uzsmaidītu ar savām sārtajām lūpām un dzirkstošajām acīm, un gribētu sacīt: «Ko tu dari! Kāpēc tu manu bildi piespraudi pie sienas visu apskatei? Vai tā bija norunāts?» Un Ģirts patiesi Dagmāras fotogrāfiju noņēma un ielika rakstāmgalda atvilktnē.

Pie trapa piestājās satiksmes kuģītis, no tā izkāpa trokšņaina jūrnieku kompānija, izbira pa kuģa plašajiem gaiteņiem, un atkal viss kļuva kluss. Tad atvērās kajītes durvis un parādījās maza auguma cilvēks (Ģirts domās viņu nosauca par cilvēciņu) līkām kājām, strupu un vidū it kā ielauztu degunu, apaļām, piesārtušām ačtelēm un īsi apgrieztu matu cekulu uz šaurās pieres. Ieraudzījis savā priekšā svešu jūrnieku, ienācējs pirmajā acumirklī samulsa, bet tad, aptvēris situāciju, atvainojās:

— Piedodiet, pārskatījos un sajaucu durvis. Jūs laikam esat jaunais stūrmanis?

— Ģirts Gavars, — viņš atbildēja un sniedza roku. — Ar ko man tas gods?

— Radiooperators 2eņa, — ienācējs šļupstēja, un Ģirts tikai tad pamanīja, ka jaunais kolēģis ir manāmi iereibis. — Mana kajīte ir jūsējai blakus, būsim kaimiņi. Vai jūs ar boksu nenodarbojaties?

— Diemžēl ne, — pasmaidījis atbildēja Ģirts un palūdza ienācēju apsēsties.

Žeņa iekrita dīvānā, kas atradās blakus durvīm, un, uzlicis labo roku ar pārsietu delnu uz galda, sāka to auklēt kā bērnu. Ģirts viņam apsēdās blakus un zobgalīgi iejautājās:

— Jūs laikam esat kritis?

— Nē, viņš krita, — lepni atbildēja Žeņa. — Piestātnē iznāca maza tosēšanās. Kāds nelietis piesējās kasierei. Es viņam pašķiebu sānis degunu, lai citreiz to vairs neceļ par augstu. Un nobrāzu dūres kauliņus... — Viņš pagrozīja ar kabatas lakatiņu aptīto un dūrē sažņaugto sauju, no sāpēm nosulpījās un piebilda: — Es jūs šodien jau redzēju.

— Kur? — brīnījās Ģirts, un Žeņa smaidīdams atbildēja:

— Restorānā «Primorje». Jūs ar kādu tipu ēdāt pusdienas.

■—Tas bija taksī šoferis.

Žeņa savādi iesmējās un tad svarīgi noteica:

— Visi šoferi ir tipi. Kad es sēžos taksī, man vienmēr liekas, ka ceļā iznāks tosēšanās. Nekaunīga un izlaista tauta. Viņi izturas tā, it kā tie brauktu nevis ar valsts, bet ar savu personīgo mašīnu. It kā skaitītājs mašīnā būtu uzstādīts tikai formas pēc vai, labākā gadījumā, pasažieru smīdināšanai. Nu, un tad iznāk, ka vienu otru reizi viņiem pašiem jāuzskaita, lai protas godu.

Šis stāsts Ģirtu uzjautrināja. Sākumā viņš nemaz nevarēja iedomāties, ka šajā līkkājainajā cilvēciņā mājo tik spītīgs, nepiekāpīgs un dumpīgs gars. Un tas viņam patika, lai gan juta, ka Žeņas mazajā augumā mīt arī vēl citas īpašības — dzeršanas un dauzonības gars. Ar savu sasisto roku viņš atgādināja kauslīgu gailēnu, kas ar mieru kurā katrā gadījumā nikni sabozt spalvas, pacelt seksti un nekavējoties mesties virsū savam iedomātajam pretiniekam. Šķita, ka viņš ir ļoti pārliecināts par savām boksera spējām, kuras pretinieki, vērojot viņa sīko augumu, laikam allaž novērtēja par zemu. Un tas viņam deva pārliecību par savu uzvaru, bet pārliecība un uzticēšanās savam spēkam jau ir puse no uzvaras.

Gribēdams pārtraukt iestājušos klusumu, kuru Žeņa pa-

vadīja ar platām noguruša cilvēka žāvām, Ģirts iejautājās:

— Vai jūs te trenējaties?

— Ik dienas, — atbildēja Žeņa, — balkonā. Mums vairākiem ir boksa cimdi, bet pārējie — iesācēji — maz jēgas.

— Jūs esat spalvas svarā?

— Jā, — atbildēja Žeņa un pārlaboja: — Pareizāk sacīt — vieglajā. — Viņš atkal tik plati nožāvājās, ka laikam nokaunējās, piecēlās un sacīja: — Piedodiet, esmu noguris. Ja jums kāds jautājums par rāciju, griezieties pie rācijas priekšnieka Vasilija. Viņš mīt kajītē blakus kapteinim. Uz redzēšanos ...

Mazais cilvēciņš ar līkajām kājām izstreipuļoja no kajītes, un Ģirts dzirdēja, ka viņš atslēdz blakus durvis, no-krekstas, tāpat ar visām drēbēm iegāžas kojā un sāk šņākt kā dzirnavu slūžas.

Pēc brītiņa ienāca kapteinis un aicināja pusdienās. Negribēdams atteikt kapteiņa laipnībai, Ģirts sekoja. Viņi nogāja stāvu zemāk, kur atradās virsnieku salons, un atvēra plašās stikla durvis, kas veda uz gaišu un labi uzkoptu telpu. Gar ārējo sienu stiepās garš, balti klāts galds ar atzveltņu krēsliem, tālāk — liels radioaparāts, lasāmgalds ar laikrakstiem un žurnāliem un stūra dīvāna vidū šaha galdiņš ar izsvaidītām figūrām un domino kauliņiem. Blakus durvīm uz sarkankoka bufetes spīdēja elektriskais maizes grauzdēšanas aparāts, bet uz klātā galda kūpēja dzija bļoda ar zupu un smaržoja svaigi cepta maize. Salonā vēl nebija ieradies neviens virsnieks, un viņus sagaidīja tikai melnmataina, tieva un kustīga maza auguma sieviete, kurai varēja dot ne vairāk par divdesmit pieciem gadiem. Viņa bija labi ģērbta, mazās kājas ieautas augstpapēžu kurpēs, kas pastiepa sīko augumu vismaz savus desmit centimetrus garāku. Rokām nagi bija sudrabaini nolakoti, bet starp karmīnsārtajām lūpām smaidot katrā mutes kaktiņā spīdēja pa zelta zobam.

— Mūsu bufetniece Lidija, — kapteinis iepazīstināja un, pamādams uz Ģirtu, sacīja: — Mans vecākais palīgs Ģirts Gavars, jūsu jaunais priekšnieks. Ņemiet vērā un iztopiet.

— Es iztopu visiem, — Lidija atbildēja un ielēja kapteinim zupu. — Kur jūs sēdēsiet? — viņa jautāja Ģirtam.

•— Kas tas par jautājumu? — apsēdies galda galā, kapteinis iejaucās sarunā. — Jūs taču zināt, kur sēd vecākais palīgs — man pretim, galda otrā galā. Bet šodien, kad nav ēdēju, mēs sēdēsim blakus. Lūdzu, biedri Gavar, pārbaudīsim, ko viņa mums sagatavojusi. Ja nebūs labi, trenkājiet kambīzniekus bez žēlastības. Esiet drošs — es sūdzības nepieņemšu. Visu barošanu nododu jūsu zināšanai. — To ņemiet vērā, Lidija!

— Klausos, — viņa atbildēja un izgāja no salona.

— Viņa, — kapteinis turpināja, — ir vietējā — no Vla-divostokas. Nelaimīga sieviete. Vīrs — jūrnieks, nodzēries un iespundēts cietumā. Esot uzsēdinājis kuģi uz grunts. Pašai piecus gadus veca meitiņa, jauks skuķēns, Vladivos-tokā redzēju. Agrāk strādājusi kuģniecības kadru daļā, bet pēc vīra notiesāšanas atlaista un šķīrusies.

Kapteinis laikam vēl kaut ko gribēja pastāstīt, bet atvērās salona durvis, un pa tām ar otrā ēdiena traukiem rokā ienāca Lidija. Laikam noprazdama, ka vīrieši runājuši par viņu, mazliet piesarka, klusēdama nolika traukus un atkal izgāja.

Pēc pusdienām turpat salonā kapteinis Ģirtu iepazīstināja ar ekipāžas locekļiem un reisa maršrutu.

— Pa ceļam uz Vjetnamu šoreiz iegriezīsimies arī Hon-kongā, — viņš sacīja. — Vai jūs tur esat bijis?

— Nē, šajos ūdeņos neesmu kuģojis, — Ģirts atbildēja.

— Nu, tad jums būs interesanti! — iesaucās kapteinis.

-— Dienvidķīnas jūrā, bet varbūt jau agrāk, mūs sagaidīs amerikāņu lidmašīnas. Šie gaisa pirāti vienmēr seko pa pēdām līdz Vjetnamas krastiem, piķē un cenšas iebiedēt. Gadās sadurties arī ar amerikāņu kara floti. Tie draud un grib apturēt. Viņi mūs nepazīst. — To sacīdams, kapteinis iesmējās. — Bet mēs tikai uzsitam pa fenderi un ejam savu ceļu. Vispār garlaicīgi nebūs, to apsolu.

Salonā ienāca dežurējošais stCirmanis Andrejs Zemītis un kapteinim lūdza atļauju sēsties pie galda.

— Kur tauta, ka nenāk pusdienās? — kapteinis jautāja.

— Daļa pilsētā, bet pārējie mājās.

— Un kā, — neatlaidās kapteinis, — visi skaidrā?

— Samērā godīgi, — zupu liedams, atbildēja Zemītis. — Tikai viens vairāk iekampis: mūsu bokseris.

— Es viņam to iekampšanu vienreiz izboksēšu no prāta, — kapteinis nīgri noteica un piemetināja: — Par sodu divas dienas nedot atvaļinājumu.

Ģirtam kļuva neērti. Vai tikai radiooperators neiedomāsies, ka atbraucējs viņu nodevis. Tas būs nelāgi. Lai nenotiktu šāds pārpratums, Ģirts lūdza, lai šoreiz operatoru 2eņu nesoda, un apsolīja pie izdevības ar viņu parunāt.

— Labi, es paklausīšu, — kapteinis noteica, bet viņa balss bija nepiekāpīga. — Zināt, kāpēc es tik stingri runāju? Viņi abi ar rācijas priekšnieku Vasju krastā sākuši pļēgurot. Kur tas der? Pat aparatūras vajadzībām iedoto spirtu izlakuši. Citādi nekas — labi zēni, strādā kā velni, bet stingri jātur rokās.

Salonā, cigareti smēķēdams, ienāca bocmanis Jakovs Pavlovs, iesaukts par Džeku. Viņš bija gadus sešdesmit vecs, uzcirties kā jau no atvaļinājuma un nedaudz piekliboja.

— Kas jauns pilsētā? — kapteinis iejautājās.

— Stāv, kā stāvējusi, — Džeks atbildēja. — Izstiepusies gar sopkām gara kā desa. Kamēr apstaigā, kājas sāk sāpēt. Biju centrālē, sievai piezvanīju. Mājās viss kārtībā.

— Labi, ka tā, — ironizēja kapteinis. — Slikti, ja jūrniekam pārāk jauna sieva. Raizes sirdi vien grauž.

— Jauna gan, bet toties laba, — atbildēja bocmanis. — Un vai tad ar vecām nav raižu? Vēl vairāk. — Un tad viņš pēkšņi pārgāja uz citu. — Vai jūs varat iedomāties? Es šodien satiku savu jaunības dienu brūteli. Vakarā gribētu aizšļūkt ciemos.

— Cik tad viņai gadu? — jautāja kapteinis, un bocmanis atbildēja:

— Apmēram manējie, varbūt mazliet jaunāka. Pirms trīsdesmit gadiem iepazinos Ļeņingradā. Vīrs karā kritis, palikusi bez bērniem. Apprecējusies otrreiz ar jūrnieku, bet šis, atstājis sopkās mazu ģimenes mājiņu, ņēmis un aizgājis pie haizivīm. Šī saņemot pensiju, pašai esot govs ar suķēnu un — tā nekas, varot dzīvot. Vai es drīkstētu vakarā aiziet? — lūdzošā balsī jautāja bocmanis.

— Joz tik prom, — skubināja kapteinis, — kaut vai līdz rītam.

— Bet ja nu naktī pārceļamies?

— Ejiet vien droši, naktī nekas nebūs, — kapteinis atbildēja. — Es to tikai tā, lai komanda laikā ir uz vietas.

Bet jūs ejiet. Sāksies iekraušana, un tad nebūs laika. Vecas brūtes aizmirst nedrīkst.

— Paldies, — pateicās bocmanis un aizlidoja kā jauns dievs, nemaz vairs nedomādams par klibo kāju. Kapteinis viņam noskatījās iepakaļ un pasmaidīja.

— Velna vecis. Gatavojas iet pensijā, bet vēl meklē brūtes. Toties klāja saimnieks labs. Daudz gan pļāpā, bet darbu prot.

Zemītis beidza pusdienot un ar lielu patiku nobraucīja garās ūsas, lūgdams atļauju iziet. Kapteinis iejautājās:

— Biedri Zemīt, vai pirts strādā? Jāizsautē mūsu jaunais stūrmanis.

— Pēc garā ceļa labprāt pasautētos, — ar prieku sacīja Ģirts.

— Tūlīt došu rīkojumu ieslēgt sutu, — paziņoja Zemītis un gariem soļiem izsteidzās no salona.

Ģirts paņēma veļu un kopā ar kapteini pa kāpnēm un garajiem koridoriem devās uz pirti. Kad atvēra durvis, tvaiks jau šņāca un mutuļoja, aizmiglodams nelielo dušas telpu un ģērbtuvi. Dežurējošais matrozis atnesa smaržīgas bērzu slotas. Zem karstajām dušām atmirka lapas un kļuva mīkstas kā zīds. Blakus telpā viena zem otras atradās divas lāvas. Tropu saulē iedegušais kapteiņa atlētiskais stāvs uzrāpās un izstiepās uz augšējās lāvas, ietī-damies tvaikos kā baltā palagā.

— Tā tikai ir pirtiņa, — viņš priecājās. — Mans priekšgājējs te bija ierīkojis noliktavu, nemaz nepadomādams, ka pirts domāta cilvēkiem. Vanna un duša nav smādējamas lietas, bet pirts ir un vienmēr paliks labākais atpūtas un veselības avots. Tikko ieiesim siltos ūdeņos, zēni uz klāja atkal uzbūvēs baseinu peldēšanai. Mums tā jau kļuvusi par tradīciju. Cilvēki mēnešiem atrodas prom no mājām. Kaut kādu prieku un atpūtu jāprot atrast arī jūrā.

Kapteiņa muskuļotās rokas ar lielu spēku trieca šmaugo bērza slotu pa pleciem un krūtīm, sagriezdamas baltos tvaikus mutuļu mutuļos. Pirts patiešām ir lieliska, domās piekrita Ģirts, visā augumā izstiepdamies uz apakšējās lāvas karstajām līkstēm. Pilnīgi izgaisa tā nomācošā sajūta, kas kādreiz apņem jūrā cilvēku, kad tas atrodas tālu no mājām un dzimtenes krastiem. Bērzu lapu smarža lika atcerēties baltās birztalas pavasara plaukumā uz dzimtenes pakalniem. Ģirts jutās tā, it kā atrastos kādā no tām daudzajām mazajām pirtiņām, kas Latvijā izkaisītas gar upju un ezeru krastiem un pēc grūtas darba nedēļas sestdienās ar savu sīvo dūmu smaržu aicina cilvēkus iegriezties un izsviedrēties. Apsūbējušo pirtiņu nomelnējušās sienas nekad nav dzirdējušas ļaunas valodas, zākas un lamas. Tanīs vienmēr kā skaidrs avots burbuļojis prieks, draudzīgas sarunas un joki. Sveši cilvēki te iepazīstas un atrod draudzību uz ilgiem gadiem, bet ienaidniekiem pirts čīkstošās durtiņas allaž slēgtas. Un Ģirts juta, ka arī viņš un kapteinis bez sevišķiem vārdiem un draudzības apliecinājumiem šajā mazajā kuģa pirtiņā kļuvuši tuvi jau pirmajā satikšanās dienā. Viņam iepatikās kapteiņa rūpes par cilvēkiem, atklātā valoda un nesatricināmais miers, kuru pirts amosfēra vēl pasvītroja.

— Nu, kā jums šķiet? — kapteinis pērdamies jautāja, un Ģirts aplaimots atbildēja:

— Lieliski, biedri kapteini.

— Vai nav par karstu? Es mīlu stingru garu.

— Es arī, — Ģirts piekrita.

— Tad atgrieziet vēl krānu!

Ģirts piecēlās un pirts stūrī atgrieza krānu. Tas iešņācās kā labi norūgusi alus muca, kad attaisa spundi, kas ar traku spēku šķaida krūzē vai spainī baltas putas. Viņš tīksmi atlaidās uz lāvas un ar mīksto slotu trieca pret ādu ugunskarsto un lipīgo gaisu.

Pēc pirts kapteinis ieaicināja Ģirtu savā kajītē. Viņš izņēma no ledusskapja divas pudeles vēsa alus, ielēja glāzēs un, ar lakatiņu norausis sviedru lāses no piesārtušās sejas, sacīja:

— Uz iepazīšanos un draudzību! — Viņi pacēla glāzes, izdzēra, un kapteinis turpināja: — Esmu par jums dzirdējis tikai labu. Reiss mums grūts un atbildīgs: jāpalīdz Vjetnamai. Cilvēkam, kas nav bijis Vjetnamā, grūti iedomāties tās šausmas, ko tur pastrādā amerikāņi. Arī mums, mierīgiem jūrniekiem, viņi nedod miera ar savām provokācijām. Bet es ticu, ka vjetnamieši uzvarēs un reiz iztrieks nelūgtos ciemiņus no savas zemes. Un arī mēs varēsim būt lepni, kas visgrūtākajās dienās esam viņiem palīdzējuši.

— Uz uzvaru! — Ģirts pacēla glāzi, kurā čaukstēdamas saplaka baltās putas. — Man ir prieks, ka atrodos jūsu pulkā.

— Tas labi, ka esat apmierināts, — ar dziļu gandarījumu noteica kapteinis, novākdams galdu. — Iesim, es jūs iepazīstināšu ar rācijas priekšnieku Vasiliju Krupņi-kovu un manu pirmo palīgu Vitoldu Krastiņu. Ar Vasiliju esiet uzmanīgs, mīl iemest, velns. Bet citādi speciālists labs.

Kad kapteinis atvēra rācijas priekšnieka durvis, Vasja ar visām drēbēm gulēja un krāca. Viņa tuklā seja ar spurainajām Ūsiņām izskatījās nogurusi.

— Vasja! — kapteinis viņu paraustīja pie pleca. — Kas gaišā dienā par gulēšanu?

Vasilijs atvēra acis, uzrausās stāvus un atvainojās. Viņa druknais un lempīgais augums saburzītajās drānās izskatījās mazliet ķēmīgs. Kapteinis iepazīstināja ar savu vecāko palīgu un jokodams sacīja:

— Turpmāk aparatūras vajadzībām spirtu saņemsit no biedra Gavara. Tikai ņemiet vērā — viņš ir stingrs vīrs, tāpēc neprasiet pārāk bieži.

— Klausos, kapteini, — vēl īsti neatmodies, sacīja radists, un šie vārdi izskanēja kaut kā nedabiski un nevietā. Attapies viņš tos mēģināja labot, piebilzdams: — Es jau prasu nevis sev, bet...

— Saprotu, saprotu, — kapteinis smiedamies pārtrauca un, it kā šī iepriekšējā saruna nemaz nebūtu notikusi, sacīja: — Tātad esiet pazīstami un neķildojieties.

Tālāk Ģirts ar kapteini iegāja blakus kajītē, kur dzīvoja pirmais palīgs Vitolds Krastiņš. Te skanēja radio un smaržoja kafija, bet pirmais palīgs sēdēja pie galda un gleznoja pa iluminatoru redzamo līča ainavu ar kokiem apaugušajām sopkām un šauro pilsētas strēmeli piekrastē. Vitolds nolika otu, aizvēra krāsu kasti, pabīdīja sāņus zīmējamo dēli un piedāvāja ienācējiem pa tasei karstas kafijas. Sūkdami melno un stipro dziru, viņi pārrunāja ar nākamo reisu saistītos praktiskos uzdevumus un politiskā darba plānu.

Pie sienas karājās vairāki Vitolda Krastiņa akvareļi. Tie bija izpildīti samērā augstā profesionālā limenī.

— Jūs laikam esat mācījies glezniecību? — iejautājās Ģirts.

Vitolds ar sauju atbīdīja pakausī sarkanos matus, un viņa vasaras raibumiem pārklātā seja, zilās acis un smaids pauda prieku par to, ka jaunais kolēģis pamanījis viņa talantu.

— Nekur neesmu mācījies. No bērnu dienām radās interese par krāsām, pamazām sāku zīmēt un gleznot, kamēr aizrāvos.

— Jums vajadzēja stūrēt nevis uz jūru, bet uz akadēmiju, — lietpratīgi noteica kapteinis.

— Tas varbūt pareizi, — Vitolds atbildēja. — Bet cilvēka dzīve ir sarežģīta. Manī pamazām nobrieda neatslābstoša interese par pasauli un svešām zemēm. Tā bija stiprāka par tieksmi uz glezniecību un ņēma virsroku. Un tā es sāku strādāt par kapteiņa pirmo palīgu un reizē neklātienē mācīties jūrskolā. Nākošā gadā gribu nolikt gala eksāmenus, un ar to mans liktenis, šķiet, būs izlemts uz visiem laikiem.

— 2ēl, — skumjā balsī noteica Ģirts. — Jūrnieku pasaulē ir daudz, bet labu mākslinieku maz.

— Labu mākslinieku! — smiedamies iesaucās Vitolds.

— Kāds labs mākslinieks, apskatījis manus gleznojumus, sacīja, ka tie esot ne vairāk, ne mazāk kā krāsainas fotogrāfijas. Un fotogrāfu pasaulē ir vairāk nekā jūrnieku. Bet es nenoskumu un turpināju gleznot. Savam priekam un atpūtai.

Nākamās dienas rītā kuģis pietauvojās blakus noliktavām un Ģirts, Vitolda Krastiņa pavadīts, aizbrauca uz jūrnieku poliklīniku injicēt holeras poti. Kad viņi atgriezās ostā, bija jau sākušies iekraušanas darbi. Milzīgie ceļamkrāni ar savām spēcīgajām rokām vienā paņēmienā pacēla un aiznesa līdz kravas lūkām un noguldīja kuģa tilpnēs desmitiem produktu kastu uzeiz. Pie trapa viņi sastapās ar gaišmatainu dispečeri. Viņa nopietni pavērās Ģirtā, it kā gribēdama kaut ko jautāt, bet tad piesarka, pagriezās un aizgāja. Pēc kādas stundas viņa pieklauvēja un ienāca kajītē.

— Piedodiet, biedri Gavar... — viņa mulsdama sacīja.

— Es nemaz negribēju traucēt, bet...

— Lūdzu, lūdzu, — Ģirts atbildēja un piedāvāja apsēsties. — Kas jums uz sirds?

Jaunā sieviete apsēdās un klusēdama raudzījās Ģirta acīs.

— Vai jūs gribējāt kaut ko jautāt sakarā ar iekraušanu? — viņš turpināja dispečeri iztaujāt.

Atnācēja brītiņu kavējās ar atbildi, bet tad saņēmusies iesāka:

— Es gribēju sacīt... Man šķiet, ka mēs kaut kur esam redzējušies.

— Tas nevar būt. Es tikai vakar ierados.

Viņas vaigi atkal pietvīka. Garās skropstas nervozi nodrebēja, bet spožos zābaciņos ieautās kājas nemierīgi sakustējās. Pa iluminatoru kajītē spīdēja spožs saulstaru kūlis, un tas krita tieši uz viņas gaišajiem matiem, kas mirdzēja kā zelts.

— Vai jūs kādreiz neesat bijis Arhangeļskas ostā?

— Reiz biju, — Ģirts atbildēja, pēkšņi kļuva nopietns un vērīgāk ieskatījās jaunās sievietes sejā. — Jā, mēs tomēr laikam esam tikušies.

— Pirms diviem gadiem, — smaidīdama atbildēja sieviete. — Es pat vēl atceros jūsu vārdu un uzvārdu. Ģirts Gavars, jā?

— Atceraties gan! — viņš ar izbrīnu iesaucās. — Piedodiet, bet jūsējo esmu aizmirsis.

— Šura, — meiča apjukusi..nosauca savu vārdu.

— Jā, kā tad — Šura. — Ģirts tagad atcerējās visos sīkumos toreizējo satikšanos. — Mēs no Špicbergenas ar oglēm iegājām Murmanskā, bet no turienes devāmies uz Arhangeļsku pēc kokmateriāliem. Tas laikam bija maijā.

— Jā, maija beigās, — precizēja Šura. — Vēl bija vēss, bet pilsētas parkā plauka bērzi.

— Un notika pirmā zaļumballe, — turpināja Ģirts.

— Un mēs visu nakti dejojām. — Šurai laikam sametās neērti, ka Ģirts visu tik sīki atcerējās, un viņa pietvīka gluži sārta. Lai meiču nesamulsinātu vēl vairāk, Ģirts novērsa no viņas acis un risināja tālāk savu atmiņu pavedienu. — Arhangeļskā bija sākušās baltās naktis, tāpēc rīts pienāca nepamanīts. Jums toreiz piesējās pusaudži, un es jūs pavadīju mājās. Mana kuģa piestātne atradās kilometrus divdesmit no centra, un es vairs netiku atpakaļ. —_ Viņš neatgādināja, ka toreiz pāris stundu Šuras istabiņā bija nosnaudies, jo viņa droši vien pati to nebija aizmirsusi, un tāpēc vēl tikai piemetināja: — Jūs toreiz mācījāties institūtā. Pabeidzāt?

— Jā, — pārvarējusi mulsumu, Šura priecīgi atbildēja.

— Pērn pavasarī pēc institūta beigšanas mūs te divas atsūtīja darbā. Dzīvojam abas kopā jaunā namā tepat aiz ostas vārtiem. Lūdzu, apciemojiet!

— Labprāt, — Ģirts pieņēma laipno ielūgumu. — Pie pirmās izdevības.

— Mēs ar draudzeni dežurējam maiņās, — Šura paskaidroja. — Trešais ir vīrietis, kāds vietējais latvietis, vecākais dispečers.

— Un Kā jums te patīk?

— Nekas, dzīvot var, lai gan nav tas, kas Arhangeļskā. Dzīves apstākļi te labāki, bet cilvēki...

— Kas tad kaiš šejienes cilvēkiem? — jokodamies iejautājās Ģirts. — Cilvēki visur ir labi.

— Jā gan, — Šura piekrita, — bet ne visi. Nahodka līdzīga Murmanskai — daudz zvejnieku. Un zvejnieki nav no smalkajiem. Bet man rupji cilvēki nepatīk.

— Zvejnieki nav rupji, bet paskarbi un vaļsirdīgi, — Ģirts iebilda. — Tādi paši jūras braucēji kā mēs. Kāda tur starpība?

— Un tomēr starpība ir liela, — Šura neatkāpās no sava sprieduma. — īstie jūrnieki ir pavisam cita tauta. īstie jūrnieki...

Šura nepaspēja pabeigt, jo ienāca dežūrmatrozis un paziņoja, ka lejā meklējot dispečeri. Šura strauji piecēlās un piekodināja:

— Tikai neaizmirstiet savu solījumu! Vakarā pēc dežūras es jūs gaidīšu.

— Ja tikai iznāks laiks, — Ģirts nenoteikti atbildēja.

— Atnāciet tad, kad būs laiks, — Šura noteica, uz papīra strēmeles uzrakstīja savu adresi un telefonu, atsveicinājās un aizgāja.

Palicis viens, Ģirts vēl labu laiku domās kavējās atmiņās. Toreiz,-kad viņi sastapās un iepazinās, viņa vēl izskatījās gandrīz kā nenobriedusi meitene, bet šodien atgādināja pilnīgi pieaugušu sievieti. Lai gan no tām dienām bija pagājuši tikai divi gadi, taču Šura pa šo laiku bija tik stipri pārvērtusies, ka Ģirts to nekad nepazītu, ja vien viņa pirmā nebūtu viņu ievērojusi. Šura bija kļuvusi vēl skaistāka nekā toreiz, zeltainie mati krita pāri pleciem, lūpas kļuvušas pilnīgākas, bet seja ieguvusi to nemainīgo izteiksmi, kas parasti pavada cilvēku līdz pusmūža gadiem.

Ko man darīt, domās vairākkārt pārlika Ģirts. Paklausīt

Šuras aicinājumam un aiziet apciemot vai melot un izlikties, ka darbs un nevaļa likuši šķēršļus solījuma izpildei. Ja nebūtu Dagmāras, viņš par to galvu nelauzītu. Bet tagad pirmo reizi dzīvē viņš par to sāka domāt un šaubīties, meklēja attaisnojumus un iebildes. Protams, Dagmāra jau neko neuzzinās, ja pats neizstāstīs. Bet ja izstāstīs? Viņa var iedomāties diezin ko, kaut arī tur nekas nebūtu noticis. Sievietes ir geizsirdīgas un dažreiz no oda spēj iztaisīt ziloni. Nē, labāk jau aiziet un par to nekā nestāstīt. Un viņa par šo apciemojumu nekā neuzzinās, jo viņai trūka tā informācijas avota, par kādu pārvērtušās dažas jūrnieku sievas, kas ar pārspīlējumiem cita citai izstāsta savu vīru jokus vai pļāpas par sevi un saviem kolēģiem.

Bet ja nu Dagmāra sāktu darīt tāpat kā viņš te, tālajā krastā, un, tāpat kā viņš, slēptu to, kas noticis viņa prombūtnē? Kas tad ar viņu tikko radušos mīlestību notiktu? Pasaule nemaz nav tik liela, lai agrāk vai vēlāk visi noslēpumi nenāktu gaismā. Un cilvēks nav atbildīgs tikai saviem līdzcilvēkiem vien, bet arī savai sirdsapziņai. Kā es viņai varēšu skatīties acīs, ja pa šiem mēnešiem, tāpat kā agrāk, būšu izmantojis izdevību iepazīties, satikties un papriecāties ar kuru katru patīkamu sievieti, kas gadījusies ceļā? Nē, pie Sūras mājās neiešu, viņš izlēma, paklausīdams savai sirdsapziņas balsij. Uz kuģa satikties un parunāties — tā cita lieta. Mēs taču esam pazīstami, un bez tam viņa ir dispečere, ar kuru mani saista darba pienākumi. Bet pēc darba mājās viņu apmeklēt man nav nekāda iemesla un vajadzības. Mēs abi mītam katrs savā pasaules malā, mūsu dzīves katra aizgājusi uz savu pusi, un tikai nejaušs gadījums mūs savedis kopā. Dzīvē gadās daudz nejaušību, bet tas nenozīmē, ka arī mīlestība jāpārvērš par nejaušību. Nē, nejauša aizraušanās mav un nevar būt nekāda īsta mīlestība, un, ja kāds apgalvo, ka tā tāda ir, tad viņš melo, pats sevi apmāna. Tā var būt tikai īss jūtu un kaislību uzliesmojums, nekas vairāk.

Pie šīm domām Ģirts pats sāka brīnīties, ka viņš pēdējā laikā sācis domāt par savu dzīvi, morāles jautājumiem un nākotni. Līdz šim viņš par tādām lietām nedomāja, bija ļāvies stihiskam dzīves plūdumam un darījis tā, kā acumirklis prasījis. Līdz šim viņš nepazina nekādus iekšējus pārmetumus, bija laimīgs un apmierināts ar sevi un labprāt uzlasīja tos lētos vizuļus, kas gadījās ceļā, lai nākošajā acumirklī kā plūstošas smiltis bez nožēlas atkal izlaistu caur pirkstiem. Bet tagad mīlestība ar Dagmāru bija novilkusi viņa dzīvē robežas, kurām viņš nevēlējās pārkāpt.

Visu dienu Ģirts vadīja iekraušanas darbus, vairākkārt satikās ar Šuru, bet tās bija lietišķas sarunas, kas starp viņiem notika, dažreiz pat pārvērzdamās strīdos. Vakarā dežūru pārņēma galvenais dispečers un Šura pirms aiziešanas uznāca uz klāja un atgādināja:

— Tātad norunāts. Es jūs gaidīšu.

Ģirtam bija neērti lūgumu atklāti noraidīt, tāpēc viņš aizbildinājās, ka kapteinis esot aizgājis ciemos pie kāda sava drauga no vietējās jūrskolas pasniedzējiem un, kamēr viņš neatgriezīšoties, kuģi nevarot atstāt. Ģirts nemeloja — tā bija taisnība, taču tas nebija īstais atteikšanas iemesls. Bet Šura noticēja un atbildēja:

— Labi. Gan jau viņš atgriezīsies. Es visu vakaru būšu mājās. Uz redzēšanos!

Ģirts nekā neatbildēja, un viņa aizgāja. Pēc kāda laika, nodevis maiņu, kajītē ienāca otrais stūrmanis Voldemārs Zaicevs, saukts Volodja. Viņš bija dzīvespriecīgs un kustīgs puisis, un, neraugoties uz to, ka visu dienu pavadījis pie tilpnēm, uzraudzīdams iekraušanas darbus, viņa sejā nejuta ne mazākās noguruma pazīmes. Viņš bija pārģērbies privātā uzvalkā, noskuvies un iesmaržojies, un viņa acīs dzirkstīja noslēpumainas uguntiņas.

— Biedri Gavar, — viņš klusi iesāka, it kā baidīdamies, lai sarunu kāds nenoklausītos, — pasteidzieties pārģērbties. Mūsu meitenes gaida.

— Kādas meitenes? — brīnījās Ģirts, ar nepatiku nojauzdams, ka Šura laikam kaut ko būs izpļāpājusi. — Es jūs nesaprotu.

— Kas tur ko nesaprast? — izbrīnā paraustīdams plecus, teica Volodja. — Es sadraudzējos ar Šuras draudzeni dispečeri Mašeņku. Viņa mani ielūdza ciemos un teica, ka arī jūs būšot. Šura taču jūs uzaicināja?

— Jā, uzaicināja, — Ģirts atzinās, jo saprata, ka Volodja visu zina. — Bet uz kuģa nav kapteiņa, un es bez viņa ziņas nevaru aiziet.

— Kāpēc tad ne? — Volodja brīnījās. — Mēs savu darbu esam beiguši. Dežurējošais stūrmanis paliek kapteiņa vietā. Un bez tam viņām mājās ir telefons. Ja kapteinis jautās, lai dežurējošais piezvana. Pēc trim minūtēm jūs būsit atpakaļ. Tas ir tepat aiz ostas vārtiem pirmajā mājā. Skuķiem ar tādiem niekiem nedrīkst aizbildināties.

— Un tomēr, — Ģirts spurojās pretī. — Es tā nevaru. Man nekā nav ko viņām aiznest. Nevar iet ciemos ar tukšām rokām.

— Par to nebēdājiet, — iesaucās Volodja, lepni piesizdams pie bikšu un svārku kabatām. — Man ir viss, kas vajadzīgs: dzeramais, uzkožamais, šādas tādas dāvaniņas. Nopirksim veikalā vēl vienu pudelīti saldā vīna — un kārtībnieks. Ja jau lūdz, viņām arī kaut kas būs.

Ģirts nesaprata, ko darīt. Ja Volodja aizies un izstāstīs, ka viņš vienkārši atrunājas, jo negrib nākt, būs neglīti. Šura iedomāsies, ka kļuvis lepns. Kādas acis rītdien viņai varēs rādīt, kad viņa ieradīsies ostā un atkal darba lietās vajadzēs satikties. Un Ģirts izšķīrās, ka pieklājība prasa, lai atmet visus ieganstus un Šuras uzaicinājumu pieņem. Viņi tur nebūs divi vien, bet visi četri kopā, un neviens nekā nevarēs pārmest, arī Dagmāra ne. Kas tur sevišķs — ar darba biedru aiziet kopā ciemos pie pazīstamiem cilvēkiem. Galu galā kuģis nav jezuītu klosteris, un pat tur, kā runā, notiekot visdīvainākās lietas.

Ģirts ātri pārģērbās privātā uzvalkā un, atstājis dežurējošam stūrmanim telefona numuru, kopā ar Volodju nokāpa pa trapu piestātnē. Ostā pie darba bija stājusies jaunā maiņa. Milzīgie ceļamkrāni lēni kustējās pa sliedēm, pārnesdami kravu no noliktavām uz klāja. Ģirts zināja,, ka tā tie strādās visu nakti, bet viņš taču visu nakti nevar palikt savā postenī tikai tāpēc vien, ka ir kapteiņa vecākais palīgs. Un to no viņa arī neviens nevar prasīt un neprasīs. Šī doma vēl vairāk atviegloja sirdi un izkliedēja pēdējās šaubas. Priecīgi čalodami, viņi devās gar piekrasti uz ostas vārtiem, caurlaižu būdiņā uzrādīja personības apliecības un iegriezās dzērienu veikalā pēc vīna.

— Viņas ir lieliskas meitenes, — pa ceļam mēļoja Volodja. — Jūsu Šura gan izskatās mazliet daiļāka, bet manējā Mašeņka toties ir drošāka un jautrāka. Es domāju, mums neklāsies slikti.

— Vai jums ir sieva? — pēkšņi Ģirts iejautājās, un Vo-lodjā šāds jautājums izsauca izbrīnu.

— Protams, ir, bet vai tam kāda nozīme? Viņa taču man nevar braukt visur līdzi. Bet es neesmu piedzimis par einuku. Esmu normāls vīrietis, un es domāju — mana sieva neko nevar pārmest.

— Bet ko jūs sacītu, ja jūsu sieva domātu tāpat?

— Sieva paliek sieva. Sievietei tas saistīts ar risku. Bet es nekādu risku neuzņemos. Man nekas nedraud, es nekā nezaudēju un nekad neuzņemos nekādas saistības.

— Arī pret sievu ne?

— Nu, tā ir cita lieta. Bet, ja viņa to nezina, tad viņai ne silts, ne auksts.

— Bet ja nu uzzin?

— Kā viņa to var uzzināt?

— Vienā gaišā dienā jūs saņemsit paziņojumu par alimentiem.

Volodja iesmējās.

— Neesmu no muļķīšiem. Es zinu, kas un kā jādara. Uz pārējo uzspļaut. Galu galā tikai vienreiz dzīvojam.

— Tā ir taisnība, bet... — Ģirts kaut ko gribēja iebilst, bet Volodja pārtrauca.

— Muļķības. Eju pie sievietēm, kurām es patīku un kas patīk man. Vēl nevienai neesmu uzplijies ar savu mīlestību. Ja ir abpusēja patikšana, tad ar to lieta darīta, un pēc tam nevajag sevi mocīt ar pārmetumiem. Pieaugusi sieviete nav bērns, kas nezina, ko dara. Viņas ir gudrākas un slīpētākas par mums abiem kopā.

Ceturtā stāvā atvērās logs, un tanī parādījās smaidošas sievietes galva ar melniem, sprogainiem matiem. Viņa pamāja un sauca:

— Volodja, pirmā ieeja, ceturtais, septiņi. Gaidām!

Volodja plati pasmaidīja un piekrītoši pamāja.

— Redzi, viņas mūs gaida.

Pēc visa spriežot, tā bija nesen pabeigta māja, būvēta no gaišiem ķieģeļiem. Kāpņu telpā vēl juta kaļķu un cementa smaku, bet sienas jau zēni bija apzīmējuši ar dažādiem ķinķēzīšiem. Ceturtā stāvā septītā numura durvis stāvēja pusvirus, un Volodja iegāja bez pieklauvēšanas. Aiz šaurā priekšnamiņa stikla durvīm iespurdzās smieklos sieviešu balsis. Volodja atvēra, un viņa priekšā stāvēja divas pidžamās ģērbtas sievietes — Šura un Mašeņka. Viņas izskatījās pēc dviņu māsām, jo abām bija no vienas drēbes vienādi šūtas pidžamas ar īsām biksītēm, kas pie ceļiem nobeidzās ar šauriem volāniem.

— Lūdzu, nāciet vien iekšā! — aicināja sprigacainā

Mašeņka. — Piedodiet, ka neesam apģērbušās. Mēs tikko izkāpām no vannas. Lūdzu, lūdzu ...

— Mēs domājām, ka būsit vēlāk, bet esam priecīgas, ka atnācāt agrāk, — Šura piemetināja. Sārtie vaigi un mitrās matu cirtas liecināja, ka viņa patiesi tikko izkāpusi no vannas. — Apsēdieties, lūdzu, bet mēs blakus istabā pārģērbsimies.

— Kāpēc? — Volodja iesaucās. — Tā jūs izskatāties vēl jaukākas.

— Nē, nē, tomēr, — Šura nepiekrita un pasniedza divus krēslus, vienīgos, kas šajā telpā atradās. Tad viņa atvēra durvis uz blakus istabu, kurā stāvēja divas pārsegtas metāla gultas un uz grīdas pie sienas vairāki vienkārši papes čemodāni. Mašeņka atvainojās, ka viņām tik nabadzīga dzīvokļa iekāita.

— Mēs visu laiku dzīvojām kopmītnē un tikai nesen saņēmām šo apartamentu. Nauda mums ir, bet Nahodkā nopirkt mēbeles nemaz nav tik vienkārši.

— Ko jūs, Mašeņka! — Volodja iesaucās, izvilkdams no kabatām un uzlikdams uz galda atnestos dzērienus un uzkožamos. — Te ir ļoti mājīgi. Citam dzīvoklī ir tik daudz mēbeļu, ka neredzēt saimnieku. Bet mums paliek tā burvīgā iespēja skatīties tikai uz jums. Vai tas nav lieliski?

Mašeņka sasita plaukstas.

— Ko tik jūs te neesat atstiepuši! Džins, vermuts, vīns... Es nemaz nezinu, kā džins garšo. Japāņu jūrnieki kādreiz paslepus pārdod, bet prasa sālītu naudu.

Volodja no svārku kabatas izvilka sudrabotā pārsējā ietītu sieviešu zeķu pāri un lepni pasniedza to Mašeņkai.

— Tas jums par mīļu smaidu.

Mašeņka patiesi mīlīgi pasmaidīja un noskūpstīja Vo-lodjam ausi.

— Sirsnīgs paldies. Lūdzu, uzkavējieties, draugi! Arī es iešu apģērbties. — Bet tanī brīdī ieskanējās telefona zvans. Aparāts atradās uz grīdas. Mašeņka notupās ceļos un satvēra klausuli. Pidžamas jaciņa uzrāvās uz augšu un atklāja viņas saspringto muguru, no kuras kā balti izciļņi izspiedās mugurkaula skriemelīši. — Hallo! Jā, jā, es saprotu, bet šovakar tevi nevaru atvietot. Mums iebraukuši tāli ciemiņi. Strādā vien pats. Tu par daudz klenderē apkārt. Ko, Šura? Arī viņa aizņemta. Labu dežūru, atā! — Nolikusi klausuli, viņa pukojās: — Iedomājieties, šis mērkaķis, galvenais dispečers, prasa, lai šovakar viņu aizvietojot. Esot nopietnas darīšanas. It kā mums tādas nebūtu!

Arī viņa izgāja blakus istabā pārģērbties, un abi vīrieši palika divatā. Volodja ar somu tuteni centās atbik-stīt vaļā pudeļu korķus un zūdījās:

— Iebāzuši, ka ne izraut. Glāzītes aizmirsu paķert līdz, velns parāvis. Nez vai viņām te atradīsies... Nu, ko es tev teicu? Mana Mašeņka ir kā uguns. Un kas viņai par muguriņu! Klavieres var spēlēt.

No otrās istabas pirmā iznāca Sūra. Zeltainos matus viņa bija savijusi skaistā frizūrā, uzvilkusi puķainu zīda kleitu un baltas kurpes ar augstiem papēžiem. Tagad viņa izskatījās slaidāka, garāka un meitenīgāka nekā sastapšanās brīdī ostā, kad bija ģērbusies rudens mētelī un zābaciņos. Viņa ienesa divas violetas liķiera glāzītes un pasmaidīdama sacīja:

— Tas ir viss, kas mums ir. Un vēl pāris tējas glāžu...

— Stiepiet vien šurp! — Volodja skubināja. — Mēs ar Ģirtu, kā jau jūrnieki, dzersim no lielajām.

Šura no vannas istabas atnesa divas tējas glāzes.

— Ja jau jūs esat ar mieru, tad lūdzu ...

Ienāca Mašeņka, apģērbusies tādā pašā kleitā kā draudzene, un pagrozījās kā modes skatē.

— Kā es jums patīku?

— Lieliski, — pirmais savu spriedumu izteica Ģirts, bet Volodja piemetināja:

— Kā dvīnītes. Jūs jau abas gandrīz var sajaukt.

— Neaizmirsti, ka man ir melni mati, Volodja, — brīdināja Mašeņka. — Nekādu pārskatīšanos es nepiedošu.

Šura trauciņos salika uzkožamos, bet Volodja piepildīja glāzes. Ģirts protestēja, ka Mašeņka ar Šuru visu laiku stāv kājās, un viņas smiedamās atnesa no guļamistabas divus čemodānus, nolika galeniski pie galda un apsēdās.

— Nu, kā jums patīk šīs divas dāmas uz koferiem? — Šura jautāja.

— Ir cilvēki, kas visu mūžu nosēd uz koferiem, — atbildēja Ģirts. — To skaitā arī jūrnieki.

— Mani nodarbina cita problēma, — sarunā iejaucās Volodja. — Glāzes ir pielietas, bet mēs neesam izgudrojuši, par ko dzert.

— Par satikšanos! — Mašeņka ierosināja, bet Volodja iebilda:

— Mēs satiekamies katru dienu, bet tādā draudzīgā pulciņā esam pirmo reizi. Tāpēc man šķiet, ka vispiemērotākais tosts būtu par tudraudzību.

— Esam ar mieru! — gandrīz vienā balsī iesaucās Šura un Mašeņka.

— Ja vairums ar mieru, man jāpiekrīt, — Ģirts padevās.

Viņi piecēlās, saskandināja, savija rokas, izdzēra un viens otru noskūpstīja. Glāzēs bija ieliets tīrs džins, un Šuras vēsās lūpas smaržoja pēc kadiķu ogām. Kā prasa veca tradīcija, tagad vienam otru vajadzēja uzrunāt uz tu un nosaukt kādā sliktā vārdā, bet Ģirts dabūja pār lūpām tikai vienu vārdu:

*— Šura ...

— Cik labi, — viņa atbildēja, un viņas zilās acis un sārtās lūpas pauda līksmi.

— Vai Arhangeļskā varējām iedomāties, ka vēl kādreiz tiksimies?

— Es neticēju, bet mēs norunājām satikties.

■— Jā, bet tas bija tikai tā — pa jokam.

— Tu jokoji?

— Kurš jūrnieks zina, kādā pasaules malā viņu aiznesīs kuģis...

— Dzīve ir neizdibināma, — Šura skumji noteica, — un tomēr skaista. Ielej, un izdzersim uz mūsu dzīvi!

Volodja ar Mašeņku sēdēja galda otrā pusē un klusi sarunājās. Volodja bija aplicis roku ap meičas pleciem, bet Mašeņka bužināja viņa izspūrušos matus.

— Ielej! — skubināja Ģirts.

Volodja glāzēs sajauca džinu ar vermutu, lepni piebilzdams:

— Lūdzu! Es jums sagatavoju labāko kokteili pasaulē.

Ģirts ar Šuru saskandināja.

— Labi, Šura, — par dzīvi! Par tavu jaunību un taviem panākumiem!

— Un par taviem ari, Ģirt! Kad mēs atkal tiksimies?

— Kas to lai zina. Varbūt tu nemaz vairs negribēsi satikties. Tev būs ģimene — vīrs un bērni...

— Vai tev ir ģimene? — pēkšņi iejautājās Šura, un to viņa darīja ar tik savādu un lūdzošu balsi, it kā gribētu dzirdēt noraidošu atbildi. Bet Ģirts meloja:

— Jā, Šura. Bērnu vēl nav, bet sieva ir.

No šīs atbildes Šura apstulba, bet tad atguva līdzsvaru un atkal ar savu raksturīgo mieru turpināja izprašņāt:

— Tu sen jau apprecējies?

— Nesen. Tikai šovasar.

— Un tev ir laba sieva?

— Ļoti laba, ļoti rūpīga sieva.

— Jauna?

— Tavos gados.

Šuras seja pauda traģisku vilšanos. Savas sajūtas viņa gan mēģināja noslēpt, bet tas vāji padevās. Katru viņas jautājumu, katru vārdu un balss noskaņu Ģirts lasīja kā grāmatu un par viņas vilšanos sajuta žēlumu un šim brīdim nepiemērotu neveiklību.

— Ko jūs tur čukstaties? — Volodja iejautājās un, nesaņēmis atbildi, pievērsās Mašeņkai. — Šie tipi ar savu čukstēšanos mani traucē. Iesim blakus istabā un atļausim viņiem runāt pilnā balsī.

Volodja paņēma līdzi džina pudeli, un viņi abi iegāja guļamistabā. Ģirts saprata, ka Volodja to darīja tikai tāpēc, lai pats pabūtu divatā ar Mašeņku. Notika tas, par ko Ģirts visu laiku baidījās — lai viņi ar Šuru nepaliktu vieni. Tikko aiz Volodjas un Mašeņkas mugurām aizvērās durvis, Šura noslīga uz viņa pleca, ar savām siltajām rokām maigi apņēma viņa kaklu un noskūpstīja.

— Kāpēc tu tā darīji, Ģirt? Vai tu šos dažus mēnešus nevarēja pagaidīt? Tu taču vēl esi tik jauns.

— Vai es varēju zināt, ka mēs tiksimies... Un tik jauns jau vairs neesmu.

— Bet ja tu būtu zinājis?

— Grūti pateikt, ko būtu darījis. Bet tagad, Šura, par to veltīgi runāt. Esmu apmierināts ar savu dzīvi, un tu arī.

Šura noraidoši pakratīja galvu.

— Es nē. Nahodka pagaidām ir tāla province.

— Bet drīz te izaugs liela pilsēta.

— Droši vien, bet tad jau es būšu veca. Vai tu gribētu te dzīvot?

— Es dzīvoju pasaules jūrās.

— Bet zeme tevi pievelk?

— Kā visus jūrniekus. Bet visvairāk dzimtā zeme. Un tāpēc es te negribētu dzīvot. To brīvo laiku, kas man atļauts dzīvot uz zemes, es gribu pavadīt savā Rīgā.

— Es gribu atpakaļ uz Arhangeļsku vai uz Kotlasu, kur mīt mani vecāki. Darbs te nav slikts, mums visur nāk pretī, bet es nespēju iedzīvoties. Cilvēks ir kā koks — izrauj no dzimtās zemes, un tas sāk nīkuļot.

— Tu gan pēc nonīkušas egles neizskaties.

— Fiziski varbūt ne, bet garīgi, — nopietni atbildēja Šura. — Arhangeļskā ir labs teātris, bet te tikai kino un restorāni. Vai cilvēks no tā vien var dzīvot? Mana draudzene ir ļoti apmierināta, viņai cits raksturs un citas intereses. Viņa ir zvejnieka meita no Murmanskas, mīl papriecāties un padejot. Bet es citādi skatos uz dzīvi. Un man ir savi sapņi. Vai tu vari iedomāties, par ko es kādreiz gribēju kļūt?

— Tu man toreiz stāstīji — par aktrisi.

— Bet kā tu domā, vai no manis būtu iznākusi aktrise?

— Kāpēc gan ne? Tu esi ļoti skaista, un aktrisei arī tas ir svarīgi.

— Bet pēc institūta beigšanas mani atsūtīja uz šejieni. Un tad es sāku gudrot par racionālākas darba organizācijas ieviešanu ostā.

— Tas ir labs nodoms, — Ģirts viņas ieceri atbalstīja.

— Nu redzi, arī tu piekrīti, — Šura ar gandarījumu iesaucās. — Kuģi dienām ilgi stāv reidā un gaida iekraušanu, veltīgi zaudē laiku un līdzekļus, tāpat kā jūsu «Bija». Es sāku pētīt darba organizāciju un meklēt ceļus, kā to uzlabot. Bet mani neviens neatbalstīja. Visi pieraduši strādāt pa vecam, bet pieradumam ir liels spēks.

— Nepadodies, cīnies! — Ģirts pamudināja. — Meklē atbalstu partijas organizācijā.

— Es jau vēl neesmu partijas biedre, bet tikai komjauniete.

— Vai tam kāda nozīme?

— Vecie speciālisti saauguši ar vecajām metodēm, bet bez viņu atbalsta grūti kaut ko panākt.

— Nav taisnība, — Ģirts protestēja, lai gan saprata, ka Šurai ir daudz taisnības. Un tomēr viņam gribējās meiteni uzmundrināt. — Vienā dienā tu, protams, neko daudz nepanāksi. Bet pamazām ļaudis sapratīs, tevi atbalstīs, un tu uzvarēsi. Tikai nenolaid rokas! Nepadodies!

— Nenolaid rokas — tev viegli sacīt. Bet ja tu būtu manā vietā ... — Blakus istabā ieskanējās magnetofons un kāju švīkoņa liecināja, ka Volodja ar Mašeņku dejo.

— Iesim ari mēs! — Sūra aicināja un atvēra durvis, lai labāk dzirdētu mūziku. — Sen neesmu dejojusi.

— Tikai nemēģini iestāstīt, ka tā bija pēdējā deja, kuru mēs dejojām toreiz Arhangeļskā, — jokodams brīdināja Ģirts. — Es tik un tā neticētu.

—- Gandrīz pēdējā, — Sūra apgalvoja. — Vēl tikai institūta izlaiduma ballē, pāris reižu te lielajos svētkos, un tas arī viss.

— Tu laikam dzīvo kā klosterī, — āzējās Ģirts, un viņi sāka dejot. Pie vaļējām durvīm abi pāri satikās, un Ma-šeņka iesaucās:

— To es saprotu — pat Šura dejo! Bravo!

— Vai tad viņa ir no koka, — Volodja raustīgā valodā sacīja, un piesārtušie vaigi liecināja, ka viņš jau ir pamatīgi iedzēris.

Ass telefona zvans pārtrauca deju. Mašeņka izslēdza magnetofonu, bet Šura pacēla klausuli.

— Jā, ir. Tūlīt nodošu klausuli, — teica Šura un pamāja Ģirtam. — Tevi meklē.

Zvanīja dežurējošais stūrmanis. Uz kuģa esot ieradies galvenais dispečers un meklējot kapteiņa vecāko palīgu. Kad Ģirts to pastāstīja Šurai, viņa ieteica neiet.

— Viņš laikam uzodis, ka jūs atrodaties te, un grib mums izjaukt vakaru.

— Es to nojautu jau tad, kad viņš zvanīja pirmo reizi, — piekrita Mašeņka. — Viņš tepat apakšā dzīvo ar savu draugu un neliek mūs mierā. Tā ir viltība, neej!

— Turpat divdesmit gadus par mani vecāks, bet sienas klāt, ka ne atkauties, — Šura teica. — Lai es ejot ar viņu, tad viņš mani visur atbalstīšot. Iedomājies tikai — grib, lai samaksāju par to ar savu mīlestību. It kā tas būtu vajadzīgs man personiski. Bet es tādos darījumos neielaidīšos. Veltīgi cer.

— Pareizi, Šura, — Ģirts piekrita. — Bet man tomēr jāiet.

— Nekur tu neiesi! — Šura protestēja. — Tā ir provokācija.

— Nē, man jāiet, — Ģirts stingri noteica un atsveicinājās. — Ja būtu kapteinis uz kuģa, tad cita lieta.

— Nu ko lai ar tevi dara, — Šura piekāpās un uzvilka mēteli. — Es pavadīšu.

— Bet ja nu viņš ierauga?

— Lai, man no tā ne silts, ne auksts.

Volodja ar Mašeņku atkal sāka dejot. Kāpņu telpā mūziku varēja dzirdēt līdz pirmajam stāvam. Ģirts nenoskuma, ka negaidītais telefona zvans spiež atgriezties uz kuģa. Viņš pat priecājās, ka tā noticis. Velns sazin, kā pretējā gadījumā būtu beidzies šis vakars. Šura bija pārāk jauka, gudra un laba meitene, lai viņas valdzinājumam turētos pretī. Līdz šim es to izturēju vīrišķīgi, viņš domās pats sevi uzslavēja, un labi, ka tā ...

Arā bija vēss, pūta spēcīgs jūras vējš, un Ģirts aplika Šurai roku, lai viņai būtu siltāk. Pie caurlaižu būdas viņi atvadījās.

— Varbūt tu vēl atnāksi? — Šura jautāja. — Parunā un triec viņu pie velna!

— Bet ja nu kas nopietns? — Ģirts sacīja. — Labāk atvadīsimies.

— Nekas nopietns tur nevar būt, — Šura apgalvoja.

— Es taču zinu, kāpēc viņš tā dara. Greizsirdīgs kā vecs āzis. Kaut ko tev pajautās par kuģa iekraušanu, papļāpās, un ar to viss beigsies. Bet tu nāc atpakaļ, mēs gaidīsim.

— Labāk jau negaidiet... Ir jau arī vēls. Varbūt pārnāk kapteinis un gadās kāds jautājums ...

— Nu redzi, kāds tu esi! — Šura pārmeta.

Viņas balsī skanēja žēlums, un likās, ka viņa tūlīt sāks raudāt. Tāpēc Ģirts nolēma nekavēties un tūlīt aiziet. Viņš viņu noskūpstīja un, ievilcis galvu mēteļa apkaklē, neatskatīdamies lieliem soļiem devās uz savu kuģi. Spožās spuldzes apmirdzēja klāju, un uz tā bija gaišs kā dienā. Grozīdamies uz sliedēm, ceļamkrāni kā melni milži nesa kastes un saiņus no noliktavām uz klāja, kur tās pazuda tilpņu platajās mutēs. Ļodzīgā trapa galā Ģirts sastapās ar trešo stūrmani Pēteri Lauci — augumā vismazāko virsnieku, bet ļoti rosmīgu un nenogurdināmu cilvēku. Lai gan Laucis uz jūrnieka tērpa bija uzvilcis vateni, viņš vēsajā vējā bija nosalis un berzēja plaukstu pret plaukstu, lai sasildītos.

— Kas jauns? — Ģirts jautāja.

— Viss normāli, — drebinādamies atbildēja Laucis.

— Salonā jūs gaida galvenais dispečers.

— Kas tad šim lēcies? — nīgri jautāja Ģirts, un Laucis atbildēja:

— Nezinu. Lūdza jūs izsaukt.

— Jūs taču esat dežurējošais, varējāt pajautāt.

— Jautāju, bet neko neteica. Vajagot jūs.

— Noslēpumu vācele, — Ģirts norūca un taisnā ceļā iegāja salonā. Dispečers sēdēja uz mīkstā stūra dīvāna un klausījās radio.

— Labvakar! Jūs mani meklējāt? — Ģirts skarbi iejautājās.

— Labvakar! Tieši tā, — dispečers pieklājīgi atbildēja.

Ģirts apsēdās viņam iepretim pie šaha galdiņa un nodomāja: «Interesanti, kādu šaha gājienu viņš man piedāvās?» Dispečers atpogāja tumšzilo vateni, noņēma un nolika blakus uz dīvāna platmalaino jūrnieka cepuri, kuru nēsāja, lai parādītu, ka ir no jūrnieku cilts, un iesāka:

— Esam nodomājuši rītvakar pabeigt iekraušanu.

— Ļoti labi, — Ģirts atbildēja.

— Rīt no rīt ieradīsies ūdens vīrs. Cik tonnu ūdens jums vajadzīgs?

— Tas jāj autā mehāniķiem. Man šķiet, ka pilni tanki. Bet vai tas ir svarīgi? — Ģirts zobodamies piemetināja.

— Rītvakar jums jāattauvojas un jādod vieta citam kuģim.

— Pats par sevi saprotams, — Ģirts atbildēja. — Bet ja rītdien līs?

— Tad aizkavēsimies. Laika prognoze gan ir laba.

— Cilvēks domā, dievs dara, — Ģirts pavīpsnājis sacīja. — Bet cerēsim vislabāko. Un kas vēl?

Dispečers neērti paknosījās.

— Tas arī viss.

— To jūs varējāt mierīgi pateikt dežurantam, — Ģirts aizrādīja, un viņa balsī bija jūtams atklāts sašutums.

— Esam pieraduši saviem virsniekiem uzticēties.

— Bez šaubām, — dispečers vainīgā balsī atzinās.

— Bet es nezināju, ka atrauju jūs no siltas kompānijas. Kā jums patīk Nahodkas meitenes?

— Ļoti. Es jūs no sirds apskaužu un nožēloju, ka esam spiesti iziet jūrā.

— Pēc Vjetnamas jūs taču vēl atgriezīsities?

— To laimīgo dienu gaidīšu ar nepacietību, — Ģirts iedzēla, beigās vēl piebilzdams: — Jums ir lieliskas dispečeres.

— Jā, manas audzēknes, — dispečers lepni atbildēja.

— Es par viņām rūpējos kā tēvs.

— Dzirdēju, — Ģirts viltīgi sacīja. — Jūs esot lielisks cilvēks. Šurai jūs palīdzot ieviest jaunas darba metodes.

— Tas mans pienākums, — atbildēja dispečers, nemaz nenojauzdams, ka viņu paķer uz āķa. — Viņa ir saprātīga sieviete, laba speciāliste. Ja viņa man vairāk uzticētos, mēs jau daudz ko būtu paveikuši.

— Katram cilvēkam ir sava uts, — sacīja Ģirts, gribēdams izprovocēt dispečeru uz lielāku atklātību un pie izdevības viņu ierosināt Šurai palīdzēt. — Jaunie speciālisti dažkārt ir iecirtīgi un iedomīgi. To nevajag ņemt vērā. Pats galvenais — rezultāts. Un jums taču ir pieredze un visas iespējas palīdzēt. Vai tas ir normāli, ka tik daudz kuģu gaida reidā un netiek pie muliņa?

— Viņa jums laikam izstāstīja?

— Mēs to redzam paši. Esmu pārliecināts, ka arī jums kā galvenajam dispečeram tas nevar būt vienaldzīgi. Šad un tad kaut ko uzrakstu jūrnieku avīzei, — Ģirts meloja.

— Kad atgriezīšos no Vjetnamas, laikraksta lasītājiem labprāt pastāstītu par Šuras un jūsu ideju realizēšanu. Ko jūs par to sakāt?

Galvenais dispečers atdzīvojās, sejā parādījās priecīgs smaids.

— Tas nenāktu par ļaunu, — viņš apmierināts noteica.

— Darīsim, ko varēsim. Bez manas palīdzības viņa netiks galā. Lieku roku uz sirds, ka tad, kad jūsu kuģis atgriezīsies no Vjetnamas, mums šis tas jau ies pa jaunam. Varu galvot, ka tik ilgi reidā jums vairs nevajadzēs gulēt.

— Vīra runa, — Ģirts uzslavēja un pāri šaha galdiņam pasniedza roku.

— Norunāts, — ar ciešu apņēmību noteica galvenais dispečers un sirsnīgi paspieda Ģirta roku. — Tāpēc vien bija vērts satikties.

— Piekrītu. — Ģirts atbildēja. — Vēlu laimes un panākumus!

Galvenā dispečera pārvērtību Ģirts gan vēl īsti nesaprata: vai nu viņš priecājās par to, ka ar Šuru varēs kopā strādāt, vai par to, ka viņa vārds labā nozīmē parādīsies presē, kas cels viņa slavu un liks par viņu runāt. Bet galu galā tas taču ir vienalga, Ģirts nodomāja. Galvenais — lai Šura varētu realizēt savu ideju un atrast gandarījumu darbā. Varbūt Nahodka tad viņai kļūs par vietu, no kuras nekad vairs negribēsies šķirties, un tieši te viņa atradīs savas dzīves īsto piepildījumu.

Otrā dienā Ģirta un Šuras dežūras iekrita vienā laikā, un tā radās iespēja vairākkārt neuzkrītoši satikties un izrunāties. Kad Ģirts izstāstīja par vakardienas sarunu ar galveno dispečeru, Šura sākumā nemaz nejutās laimīga.

— Es ar to mērkaķi kopā nestrādāšu, viņš man uzbāžas.

— Liec saprast, ka tikmēr, kamēr nebūs veikta iecere, jūsu attiecībās nekas nevar mainīties.

— Viņš tik nejauki šļupst!

— Es nepamanīju ... Un esi taču arī mazliet diplomāte. Es ticu, ka viņš darīs visu, ko vien tu prasīsi. Un, ja galu galā viņa atbalsts būs tik liels un viņš palīdzēs izstrādāt tavus nodomus, — un es domāju, ka pieredze viņam tomēr lielāka nekā tev un Mašeņkai, — tad dalieties slavā.

— Es ne par kādu slavu nedomāju! — viņa iesaucās.

— Labi, tu nedomā, bet viņš domā. Cilvēks jāņem tāds, kāds viņš ir. Esi iecietīga un viņu uzklausi. Varbūt paslavē, ja viņš to pelnījis. Ar cilvēkiem, ja to lieta prasa, jāprot sadzīvot. Un tu jau bez viņa tik un tā nekā nepanāksi. Bet es pēc atgriešanās no Vjetnamas par jūsu iecerēm un darbu uzrakstīšu presei.

— Kam tas vajadzīgs, — norūca Šura. — Lai pēc tam par mums āzētos?

— Neviens neāzēsies, — Ģirts apgalvoja. — Bet tāpēc, lai jūsu idejas ierosinātu arī citus padomāt un uzlabot darba organizāciju mūsu ostās.

— Cik tu esi iecirtīgs, — nezin kāpēc pārmeta Šura. — Kāpēc vakar vairs neatnāci?

— Aizrunājāmies, un bija par vēlu.

— Nē, tu baidījies, ka es tevi nenozogu.

— Muļķības. Vīrieši vēl nekad nav zagti.

— Vari neraizēties, es to nebūt nedomāju darīt. Man vienkārši gribējās būt kopā un parunāties. Tu esi savādāks nekā citi. Daudzi jūrnieki sievietēm uzbāžas, bet tu to nedari* un tas man patīk. Ar tevi var aprunāties kā ar cilvēku. Tavs draugs Volodja tāds nav.

— Viņš nav mans draugs, bet darba biedrs. Par viņu es nevaru atbildēt. Man šķiet — tava draudzene Mašeņka arī nav tāda kā tu.

— Viņa ir laba meitene, bet ar citādu raksturu. Un mēs ļoti labi satiekam. Viņai Volodja patīk. Bet tu gan varēji atnākt. Es ilgi gaidīju caurlaižu būdā, gandrīz vai nosalu.

— Piedod, ka tā iznāca, — Ģirts atvainojās. — Es taču to nevarēju iedomāties.

— Nu redzi, kāds tu esi, — Sūra pārmeta. — Bet man ir kāds ierosinājums. Vai tu piekristu?

— Tas atkarīgs no tava ierosinājuma.

Sūra iesmējās.

— Tas ir pavisam vienkāršs. Ja šovakar jūs neiziesit jūrā, sarīkosim atvadu vakaru.

— Mēs iziesim jūrā, Sūra, ja tikai neuznāks ilgstošs lietus.

— Lietus nebūs, bet tas nav galvenais. Tu aizmirsi, ka esmu dispečere. Arī Mašeņka ir dispečere, un viņa dežurēs pēc manis. Daudz kas atkarīgs no mūsu gribas.

— Tikai ne to! — Ģirts protestēja. — «Bija» jau tā pārāk ilgi notupējusi reidā. — Dari visu, lai mēs drīzāk tiktu ārā. Mūs gaida Vjetnama.

Sūra nosarka.

— Es saprotu, — viņa nokaunējusies sacīja. — Tā nav mana, bet Mašeņkas ideja. Viņi ar Volodju to vakar izdomājuši un lūdza, lai es tevi pierunājot.

— Trakie! — Ģirts iesaucās.

Sūra iesmējās.

— Mašeņka ir gatava uz visu. No viņiem laikam iznāks labs pāris.

— Lai dievs dod, — atvadīdamies noteica Ģirts. — Mašeņka laikam tikai nezina, ka dažam labam jūrniekam katrā ostā ir pa sievai.

Pirms iziešanas jūrā Ģirts bija nodomājis piezvanīt Dagmārai, bet nezināja, kā nokļūt telefona centrālē. Kapteiņa pirmais palīgs Vitolds Krastiņš bija apsolījis viņu pavadīt. Kad Ģirts iegāja viņa kajītē, Krastiņš ar brīvajiem zēniem gatavoja sienas avīzi. Viņš pats zīmēja karikatūru par radiooperatoru 2eņu, kas no pilsētas parasti ieradās uz kuģa iereibis. Zīmējumā bija attēlots mazs cilvēciņš lielos boksa cimdos, kas no pudeles plati atvērtajā mutē lej degvīnu.

— Nu, vai pazīstat? — Vitolds jautāja.

— Mūsu 2eņa! — Ģirts iesaucās. — Kā izliets ...

Pabeidzis karikatūru, Vitolds Krastiņš ātri saģērbās, un

abi ar Ģirtu steidzās uz autobusa piestātni. Izrādījās, ka sarunas ar Rīgu notiek caur kosmosā palaisto sakaru mākslīgo pavadoni, bet tikai noteiktās stundās, kad sarunām atvērts Rīgas kanāls. Ģirts zināja, ka Dagmāra šai laikā dežurē sanatorijā, tāpēc cerēja dzirdēt viņas balsi. Drīz vien telefoniste viņu aicināja sarunu kabīnē. No tālās Jūrmalas atskanēja pazīstama balss:

— Hallo, kas runā?

— Dagmāra? Te Ģirts. Esi sveicināta!

— Sveiks, dārgais! No kurienes tu zvani?

— No Nahodkas. Mēs runājām caur sputņiku. Kā tu dzirdi?

— Es dzirdu ļoti labi. Un tu?

— Es arī. Kā tu dzīvo, kā klājas?

— Labi. Viss pa vecam. Un tu?

— Mēs šovakar iziesim jūrā. Kad atgriezīšos, piezvanīšu.

— Gaidīšu.

— Viss būs kārtībā. No ceļa sūtīšu telegrammas. Sveicini tēvu, ja satiec.

— Es tikko pie viņa biju. Tēvs sasirdzis.

— Kas viņam kaiš?

— Moca nieres.

— Esi tik laba un palīdzi!

— Labi, Ģirt. Šajās dienās viņu apskatīs kāds speciālists.

— Kas?

— Labs speciālists. Ja vajadzēs, nogādāsim slimnīcā.

— Paldies par palīdzību, Dagmāra. Kā tavējie?

— Visi veseli. Vakar bija iebraucis mans tēvs.

— Spied roku, ja satiec. Visus sveicini.

Dagmāra kaut ko sacīja, bet Ģirts vairs nesaprata — vārdi saplūda ar sprakšķiem un rūkoņu klausulē.

— Hallo, Hallo! — Ģirts kliedza. — Es nekā nesaprotu. Hallo!

Bet telefona saruna bija pārtrūkusi, un to vairs neizdevās atjaunot.

Atpakaļ viņi ar Krastiņu gāja kājām, cerēdami centrā pie taksometru piestātnes dabūt kādu mašīnu. Ģirts gandrīz neko nerunāja, jo smadzenes bija aizņemtas ar domām par Dagmāru un tēvu. Cik labi, ka pirms aizbraukšanas tēvs ar Dagmāru iepazinās. Ko viņš, vecs cilvēks, tagad darītu slimības gultā viens bez palīdzības. Kaut kāda nieru kaite tēvu mocīja visus pēdējos gadus, šad tad uznāca lēkmes, bet viņš tām nepievērsa uzmanību, pāris nedēļu pasirga un atkal jutās labi. Viņš ārstējās pats ar dažādām tirgū pirktām zālīšu tējām un nekad nebija meklējis ārsta palīdzību. Bet, ja jau šoreiz slimība viņu novedusi tik tālu, ka lūdzis Dagmāru meklēt kādu speciālistu, tad lieta ir nopietna. Labi, ka Dagmāra bija uzņēmusies šefību par tēva veselības stāvokli. Uroloģijas jautājumos Dagmāra nebija speciāliste, bet viņa pazina plašas mediķu aprindas un vajadzības gadījumā saņems nepieciešamo konsultāciju un palīdzību.

Šī atziņa un prieks, ka izdevies parunāties ar Dagmāru, viņu nomierināja, un mājas likstas drīz vien aizmirsās. Pilsētas centrā viņš ar Vitoldu paņēma taksometru un pēc dažām minūtēm sasniedza ostu. Iekraušanas darbi tuvojās beigām, ūdens bija uzņemts, un visa ekipāža atradās uz klāja, izņemot radiooperatoru 2eņu. Kapteinis Drozdovs bija aizņemts ar dokumentu noformēšanu, tāpēc Ģirts viņu netraucēja, bet iegāja pie rācijas priekšnieka Vasilija Krupņikova, kuru atkal atrada gultā.

— Guļam?

— Naktī būs jāstrādā.

— Kur palicis jūsu palīgs Žeņa?

— Nezinu.

— Kas tad zina?

— Zēni stāsta, ka redzēts restorānā.

— Gādājiet, lai pēc stundas viņš ir uz kuģa! Mēs drīz iziesim jūrā.

— Kā tad es to varu izdarīt?

— Paņemiet taksometru un sameklējiet!

— Gan jau viņš pārradīsies.

— Ko tas nozīmē — gan? Viņam jau sen vajadzēja būt mājās. Kas viņu atlaida?

— Es, — Vasilijs atzinās.

— Tad parūpējieties, lai viņš būtu mājās. Es negribētu, ka par to vajadzētu ziņot kapteinim.

Tas līdzēja. Vasilijs izrausās no gultas un negribīgi saģērbās.

— Ja nu es viņu neatrodu?

— Tad iegriezieties milicijā un pajautājiet, vai nav iespundēts uz sutkām. Cilvēks nav kapeika, tas uz ielas tā nevar pazust. Iespējams, ka viņš atkal kādam nodemonstrējis savu boksera māku.

— Ļoti iespējams, — Vasilijs piekrita. — Tādā gadījumā jāmeklē milicijā.

— Vispirms restorānos, tad milicijā.

Ģirts viņu pavadīja līdz trapam, kur sastapās ar bocmani Jakovu Pavlovu.

— Džek, — Ģirts jautāja, — jūsu cilvēki gatavi?

— Visi kā viens, — bocmanis atbildēja, izvilcis smaržīgu smēķi no mutes.

— Lieliski, — Ģirts apmierināts noteica. — Lūdzu, pasauciet arteļnieku Stepanjanu!

— Stepiņš tikko te bija, — bocmanis atbildēja. Un tad, ieraudzījis noliktavas pārzini lejā pie trapa sarunājamies ar kādu sievieti, uzsauca: — Stepiņ, živai augšā! Tevi meklē biedrs Gavars.

Neraugoties uz savu drukno un smagnējo augumu, Ste-panjans veikli uzdrāzās pa trapu un nostājās Ģirta priekšā. Viņa tumšo pieri, degunu un vaigu kaulus ierāmēja neparasti biezi, melni mati, bārda un ūsas.

— Kā jums ar produktiem? — Ģirts jautāja. — Vai viss kārtībā?

— Tieši tā, viss kārtībā, nekā netrūkst.

Viņš runāja ātri un ar izteiktu armēņu akcentu.

— Zēniem smēķu pietiks?

— Visa kā pietiks, arī dzeramā, un vesela muca sālītu sēņu.

— Labi, biedri Stepanjan, — Ģirts noteica. — Tikko jums kāds jautājums, ķeriet mani ciet.

— Pats par sevi saprotams, — Stepanjans atbildēja.

— Un brīvajā laikā jums vajadzēs palīdzēt klāja komandai.

— Darīšu, ko varēšu, — viņš mundri nosolījās. — Džeks mani pazīst.

— Stepiņš ir darbīgs, — bocmanis viņu uzslavēja. — Tikai matroža prakses vēl pamaz.

— Meistars no debesīm nekrīt, — Stepanjans smiedamies atbildēja. — Gan iemācīšos.

Iekraušana bija beigusies, un bocmanis ar saviem puišiem aizgāja aizvērt kravas lūkas. Brīvie stūrmaņi jau karšu telpā rosījās ap kartēm, bet mehāniķu kārtējā maiņa dežurēja mašīntelpā. Tikai abi radisti bija iekrituši kā ūdenī. Gribot negribot par to vajadzēja ziņot kapteinim.

— Vai tad nu šie pazudīs, — kapteinis noteica, — gan jau atradīsies. Tūlīt pāriesim dažus simts metrus uz priekšu uzņemt degvielu. Ja pēc stundas nav atpakaļ, tad sūtiet kādu no brīvajiem stūrmaņiem meklēt. Varbūt notikusi nelaime.

— Iespējams, — Ģirts piekrita. — Bet arī Vasilijs pazudis.

— Viņš atgriezīsies, — kapteinis mierīgi noteica. — Tas nav no tiem, kas pazūd.

Kuģis pagāja dažus simts metrus uz priekšu un apstājās pie muliņa uzņemt degvielu. Ģirts pēdējo reizi nokāpa krastā, lai atsveicinātos no Šuras. Viņa skumīgi stāvēja pie noliktavas zem milzīga ceļamkrāna un raudzījās uz «Bijās» pusi, nemaz nepamanīdama, ka blakus nostājies Ģirts. Viņš uzlika Šurai uz pleca roku, un viņa sarāvās.

— Kā tu mani nobiedēji, Ģirt! Es jau domāju, ka tevi vairs neredzēšu.

— Mums jāšķiras, Šura.

— Nu ko lai dara, — viņa klusi sacīja. — Mēs jau vēl tiksimies, vai ne?

— Droši vien.

— No atvadīšanās vakara tā mums nekas neiznāca.

— Atvadīsimies citreiz. Kā jūtas galvenais dispečers?

— Kļuvis kā izsmērēts. Man pārāk laipni cilvēki nepatīk. Tā vien šķiet, ka viņi aiz ādas kaut ko slēpj.

— Esi iecietīgāka, Šura. Eņģeļi pa pasauli nestaigā, tie dzīvo debesīs.

— Labi, es kļūšu iecietīgāka, — Šura apsolīja. — Es centīšos sastrādāt. Tavs padoms man ir likums, — viņa smiedamās sacīja un sāka runāt par kaut ko citu. — Vai tu mani mazlietiņ atcerēsies?

— Bez šaubām, — Ģirts atbildēja. — No jūras atsūtīšu telegrammu.

— Ar nepacietību gaidīšu. Un sveicini Volodju. Ma-šeņka sasirgusi — vakar laikam saaukstējusies — un nevarēja atnākt. Tu to viņam pasaki.

— Labi, Šura. Tad uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos, Ģirt!

Viņi, tāpat kā parasti, paspieda viens otram roku un izšķīrās. Pie trapa Ģirtu panāca Vasilijs, kurš ar taksometru tikko bija atgriezies no pilsētas.

— Nu kā? — Ģirts jautāja.

— Zeņa nav normāls, — Vasilijs pukojās. — Es viņu atradu restorānā galīgi pilnā. Paņēmu mašīnu un vedu, bet šis ar šoferi sāka ērcēties, kļuva rupjš, apvainoja un pagrūda. Šoferis, liels un stiprs kā lācis, viņu iespundēja mašīnā un aizveda uz miliciju. Grasījos Žeņu atbrīvot, bet gandrīz dabūju pa purnu. Nu, ko lai dara? — viņš bezpalīdzīgi noplātīja rokas. — Pats vainīgs.

— Ko tur var darīt, — Ģirts norūca. — Nav jau bērns. Paliks krastā — un viss. Vai nauda viņam ir?

— Laikam tukšā. Es palīdzēju samaksāt rēķinu, — Vasilijs atbildēja.

Ģirts dusmīgi atmeta ar roku.

— Neuztraucieties! Lai iet kājām pa dzelzceļa gulšņiem atpakaļ uz Rīgu. Atradies auklējamais. Jo vairāk auklēsi, jo vairāk izlutinās.

Viņi abi aizgāja par notikušo ziņot kapteinim. Kapteinis šo ziņu uzņēma ar dziļu mieru.

— Vai jūs, Krupņikov, viens tiksit ar rāciju galā? — viņš jautāja.

— Noteikti, — Vasilijs atbildēja.

— Tādā gadījumā pasakiet, lai Zeņu izsvītro no kuģa ruļļa. Pestīt vairs neiesim. Un nav arī laika, tūlīt atdosim galus, — viņš mierīgi noteica un pasniedza rācijas priekšniekam vairākas telegrammas. — Tikko iziesim jūrā, pārraidiet!

Ģirts ar kapteini uzkāpa uz komandtiltiņa. Drīz atskanēja trauksmes zvans, un cilvēki nostājās savās vietās. Kapteinis megafonā komandēja:

— Atdot galus!

Bocmanis un klāja vīri darbojās kā automāti — bez vārdiem un kliedzieniem. Tikko gali bija atdoti, iepukstējās kuģa sirds — un «Bija» sāka lēni attālināties no krasta. Šaurā ūdens svītra, kas bortu atdalīja no muliņa, pamazām kļuva arvien platāka un platāka. Ostas noliktavas atkāpās, un varenie celtņi, nostājušies rindā kā karavīri, ar savām paceltajām metāla rokām sveicināja aizejošos.

Un pēkšņi zem kāda tērauda milzeņa parādījās mazs cilvēciņš. No tālienes viņš atgādināja nemierīgu mušiņu. Izplētis kājas un gaisā plivinādams rokas, viņš kaut ko pilnā balsī sauca. Ģirts pielika pie mutes megafonu un kliedza:

— Žeņa?

— Jā-ā-ā! — skanēja atbilde. — Brau-ciet man pa-kaļ!

— Par vē-lu, — Ģirts atbildēja.

— No-lai-diet lai-vul

— Ne-va-ram, Žeņa, ne-va-ram!

Žeņa vēl kaut ko kliedza, bet motoru troksnī vairs nekā nevarēja saprast. Ģirtam kļuva žēl šī mazā cilvēciņa ar izplestajām rokām zem milzīgā metāla celtņa. Ko viņš, nabadziņš, darīs bez naudas tālā un svešā pilsētā? Arī visas mantas Žeņam palika uz kuģa kajītē. Vēl jau varētu apturēt un ar laivu aizbraukt pakaļ, ja vien viņš nebūtu izsvītrots no kuģa ruļļa. Bet tagad tas vairs nebija iespējams, un mazais cilvēciņš palika krastā viens, kamēr pamazām izgaisa kopā ar ostas noliktavām, celtņiem un tumšajām sopkām.

Izgājusi pa Nahodkas līčiem atklātā jūrā, «Bija» pilnā gaitā uzņēma kursu uz Vjetnamu.

Pēc Ģirta aizbraukšanas Dagmārai dienas šķita drūmas un garlaicīgas. Arvien biežāk sāka mocīt vientulība un savādas, nenoteiktas skumjas, _ kas robežojās ar nervozu garastāvokli. Vienīgais mierinājums bija darbs sanatorijā, bet vakaros sirdi pārņēma tukšums, kuru ne ar ko nespēja aizpildīt. Viņa biežāk nekā agrāk dzēra kafiju, bet melnā un stiprā dzira vēl vairāk satrauca sirdi, vēl stiprāk ierosināja bezmērķīgās domas. Viņa sāka apskaust brāli Ivaru un Lolu, kas vienmēr bija kopā — arī tālajos gaisa lidojumos, un jutās laimīgi un dzīves prieka pilni. Viņa dusmojās uz cilvēkiem, kurus pēc darba bieži sastapa uz ielas, roku rokā saķērušos, un kuru smaidošajās sejās varēja izlasīt neslēptus vārdus: «Mēs esam laimīgi!»

Vakaros uz balkona, domādama par Ģirtu, Dagmāra klausījās magnetofona mūziku, bet tad ievēroja, ka tā atkārtojas tāpat kā šīs pelēkās dienas, un viņai tā saka dergties. Un tad viņa nolēma rakstīt dienasgrāmatu, lai pēc Ģirta atgriešanās varētu parādīt, kā dzīvojusi. Bet drīz manīja, ka ieraksti dienasgrāmatā sāk atkārtoties gluži tāpat kā magnetofona lentas mūzika.

«Šodien atmodos pulksten sešos. Brīdi pa vingroju, noberzos vēsā ūdenī, iekodu brokastis un devos uz darbu. Atbraukusi jauna maiņa, tāpēc daudz darba. Daži ļoti labi cilvēki, sevišķi vecie strādnieki un laucinieki, bet vairums jauno izturas kā gailēni. Nez kāda iedomība viņiem pacēlusi gaisā sekstes ...» Nākamā diena bija aprakstīta gandrīz līdzīgi: «Atmodos sešos, mazliet pavārtījos un sāku gatavoties darbam. Viss iet pa vecam. Pieņemu slimniekus no rīta līdz vakaram. Tagad es to daru ar lielāku prieku nekā agrāk.» Šīs rindas tikai pasvītroja pelēko dienu vienveidību, tāpēc Dagmāra izplēsa pierakstītās lapas un atteicās no sava nodoma rakstīt dienasgrāmatu.

Darbā Dagmāra bija kļuvusi kašķīgāka un vairākkārt sastrīdējās ar kolēģiem, lai gan, kā pati vēlāk atzina, to bija izdarījusi bez nopietna iemesla. Strīdi aizgāja līdz galvenajam ārstam, viņš viņu izsauca un rūpju pilnā balsī jautāja:

— Kolēģe, kas ar jums noticis? Jūs visu laiku bijāt tik atturīga un nosvērta.

Dagmāra apzinājās savu vainu un pietvīka kā nedarbos pieķerts bērns.

— Esmu vainīga, — viņa atzinās. — Turpmāk tas vairs nenotiks.

— Jums varbūt kādas nepatikšanas? — galvenais ārsts izprašņāja. — Varbūt es varu jums palīdzēt?

. Dagmāra neērti sakustējās.

— Nē, nē, tas tikai tā... gadījums. Esmu vainīga, piedodiet.

Lai atrastu mieru, tanī pašā dienā Dagmāra apmeklēja Ģirta tēvu. Vecais vīrs gulēja gultā un stenēja.

— Kas jums noticis, tēv? — viņa uztraucās. — Kas sāp?

— Te un te, — tēvs stāstīja, rādīdams labajos sānos ap vidukli. — Vai jūs man nesagatavotu termoforu?

Kamēr uz gāzes plītiņas sakarsa ūdens, Dagmāra tēvu izmeklēja. Bija skaidrs, ka vaina ir labajā nierē.

— Vai jūs agrāk ar nierēm neesat slimojis?

— Kā tad ne. Kara laikā apsaldēju. Šad un tad uznāca lēkmes, bet vienmēr tiku galā pats. Šoreiz gan sāp stiprāk nekā parasti. Laikam būs jāmirst.

Dagmāra iesmējās.

— Otrādi — jāsāk ārstēties. Pagaidām būs jāpārtrauc ēst jūsu iemīļotos salātus un sīpolus. Rīt vai parīt es ieradīšos ar speciālistu — urologu. Varbūt vajadzēs kādu laiciņu pavadīt slimnīcā.

— Tikai ne to! — tēvs iesaucās. — Nekad vēl neesmu gulējis slimnīcā.

— Tieši tāpēc jāapskatās, kā tur ir, — Dagmāra jokoja.

— Tūlīt no aptiekas atnesīšu zāles un šonakt padežurēšu. Vai ir kāda vietiņa, kur man atlaisties?

— Tikai Ģirta saliekamā gulta, — tēvs atbildēja.

— Ļoti labi, — Dagmāra noteica, ar karstu ūdeni piepildīja termoforu un novietoja zem tēva sāpošajiem sāniem.

— Nu, kā? — viņa jautāja.

— Tā kā mazliet vieglāk, — tēvs atbildēja. — Lielais paldies.

— Tad paguliet, kamēr aizskriešu uz aptieku.

Dagmāra ievīstīja tēvu segās un aizgāja uz aptieku pēc

zālēm. Atpakaļceļā viņa iegriezās sanatorijā pēc šļircēm un sāpju nomierinošām ampulām, veikalā nopirka dažādus produktus un steidzās atpakaļ. Tēvs gulēja, un vienmērīgā elpa liecināja, ka viņš ir aizmidzis. Verandā, vēl tāpat kā toreiz, kad viņa te pirmo reizi ieradās, stāvēja saliekamā gultiņa, apsegta ar pašaustu rūtainu vilnas segu. Pēc nervozās dienas Dagmāra sajuta uzmācīgu nogurumu, atlaidās gultā un drīz vien aizmiga.

Naktī tēvs Dagmāru pāris reižu atmodināja un prasīja palīdzību. Dagmāra apmainīja termoforu, iedeva zāles, un tēvs atkal drīz vien aizmiga.

No rīta pēc brokastīm Dagmāra tēvam iešļircināja zāles, jo sāpes bija kļuvušas spēcīgākas, un sacīja:

— Guliet mierīgi un necelieties kājās. Iešu darbā un centīšos sameklēt kādu speciālistu. Sanatorijā tādu nav, tāpēc izsaukšu no Rīgas.

— Labi, meit, labi. Nenokavē darbu! — tēvs skubināja.

— Gan jau viss būs labi.

— Noteikti, citādi nemaz nevar būt, — Dagmāra tēvu uzmundrināja. — Bet jāārstējas tik un tā. Varbūt šodien būs jābrauc uz slimnīcu.

— To nu gan nē, — tēvs atkal tiepās, bet šoreiz viņa balss jau skanēja piekāpīgāk. — Ja nu citādi nevar, tad ...

— Laisto izšķir urologs, vai ne? — Dagmāra mierīgi sacīja un aizsteidzās uz sanatoriju.

Darbs, tāpat kā visās pēdējās dienās, sākās ar jaunat-braukušo slimnieku pieņemšanu. Bet tad pēkšņi neparasti skaļi un ilgi iedžinkstējās telefona zvans. Tālsaruna, laikam Ģirts, viņa nodomāja un nocēla klausuli. «Vai Dagmāra Smildziņa? Jūs izsauc Nahodka ... Lūdzu, nenolieciet klausuli!»

Un tad beidzot ierunājās Ģirts — sākumā klusi, it kā atrastos uz citas planētas, bet tad viņa balss kļuva spēcīgāka un skaidri saprotama: «Dagmāra? Te Ģirts. Esi sveicināta ...»

īsā saruna Dagmāru uzmundrināja, atgrieza spēkus un ticību nākotnei. Vienmuļīgās dienas pēkšņi kļuva krāsainākas, un viņa sāka justies tikpat labi kā tad, kad Ģirts vēl atradās šeit un gandrīz vai katru dienu viņi satikās. Viņa pavisam citādā balsī sarunājās ar slimniekiem, tos rūpīgi izprašņāja, katram deva pa labam padomam un, pabeigusi pieņemšanu, piezvanīja uz pilsētas uroloģisko nodaļu Alnim Akmentiņam. Par laimi, viņš atradās uz vietas un nocēla klausuli.

— Uroloģiskā.

— Vai tu zini, kas zvana? — jautāja Dagmāra mīļā balsī, nolēmusi likt lietā visas savas diplomātes spējas, lai palīdzētu Ģirta tēvam.

— Kas runā? — Alnis nevaļīgi jautāja.

— Vai tad tu vairs nepazīsti manu balsi?

— Ak Dagmāra! — viņš beidzot priecīgi iesaucās. — Vai tad tas būtu brīnums, ja aizmirstu tavu balsi? Ar nierēm esi saslimusi?

— Kaut kas tamlīdzīgs, — smiedamās atbildēja Dagmāra.

— Nu tad tikai laid šurp! Man cistoskopi karājas tepat pa rokai.

— Bet ja nu es tevi vēlētos izsaukt uz mājām?

— Katrā laikā, mīlulīt. Ja vēlies, arī naktī.

— Bet ja nu tūlīt?

— Tas jau nu ir grūtāk, bet, ja labi sarunā, ir iespējams. Mans zirgs stāv allaž apseglots. No kurienes tu

zvani?

— No sanatorijas «Priedes».

— Es skrienu, — iesaucās Alnis un tad pārlaboja: — Nē, es aulekšoju. Kas jāpaņem līdzi — pusstops ar mednieku desiņām?

— Galds jau būs uzklāts, — atbildēja Dagmāra. — Aulekšo tikai šurp, es gaidu ...

Pēc pusstundas sanatorijas sētā iebrauca mirdzoša mašīna, un no tās, nervozs un pašpārliecināts kā vienmēr, izkāpa Alnis. Dagmāra jau gaidīja pie durvīm un pārsteigumā noplātīja rokas.

— Tu patiesi esi aulekšojis.

— Kā vienmēr, dārgā, kā vienmēr. Es gliemežus nemīlu, lai gan kaut kur esmu lasījis, ka no tiem iznākot lieliski uzkožamie. Nu, kur tavs slimnieks atrodas?

— Tu uzminēji — man patiesi ir slimnieks.

— Vai esmu no muļķu mājas? — Alnis, kā parasti, spēlējās ar vārdiem. — Rādi šurp!

— Brauksim! — sacīja Dagmāra un iesēdās mašīnā.

Alnis izbrīnā iepleta acis un, ieņemdams vietu pie stūres, sacīja: — Tu man pasaki skaidri — kur? Ja simts kilometrus, tad jāpaņem benzīns.

— Kas tu par saimnieku, ja laikā nepaēdini zirgu, — Dagmāra ķircinājās. — Brauc vien droši, tas tepat netālu — prospekta galā.

Alnis ar mašīnu rīkojās ļoti droši un veikli. Kā labs urologs ar cistoskopu, nodomāja Dagmāra un klusi iesmējās. Alnis viņas smieklus bija sadzirdējis un iejautājās:

— Klau, par ko tu smejies? Tu laikam man gatavo kādu pārsteigumu?

— Pārsteigums būs, bet ne jau par to ... Es smējos par tavu veiklību.

— Par to nav ko smieties, — Alnis nopietni sacīja. — Tā jāapbrīno. Ja pasaulē būtu vairāk veiklu cilvēku, vēstures rats daudz ātrāk grieztos uz priekšu nekā tagad. Tūļas un neizdarībnieki to bremzē. Un es negribu stāties viņu pulkā. Man šķiet, ka tu arī esi apmaldījusies starp trim priedēm un vairs netiec ārā.

Šie vārdi Dagmārai iedzēla, un viņa lepni uzmeta lūpu.

— Ko tad tu esi panācis? — viņa izsmejoši jautāja. -— Iesprūdis starp divām nierēm un tālāk netiec.

— Meitenīt, pagaidi! — Alnis lepni iesaucās. — Ja tu labi uzvedīsies, tad nav izslēgts, ka es tevi drīzumā ielūgšu uz savas disertācijas aizstāvēšanas balli.

— Varbūt es tevi arī, — Dagmāra atcirta.

Alnis ironiski paraudzījās Dagmārai acīs.

— Uz ko tu mani ielūgsi? Uz savām kāzām, jā? Ar to ... Kā nu viņu sauc? Ar to .. . kausli, jā?

— Un, ja arī tā, vai tas būtu slikti? — Dagmāra ķircinājās.

— Nē, kas tur par sliktumu, — iesmējās Alnis. — Katrai laivai vajadzīgs enkurs, citādi vējš var aiznest jūrā. Un tāds spēka mitriķis tevi pratīs noenkurot, to es ticu.

— Ko lai dara, Alni, ka tev tā spēka pietrūka...

— Vai tu neatļausi manu spēku vēlreiz pārbaudīt? Ko var zināt, varbūt tik bēdīgi nemaz nav...

— Esam klāt! Griez iekšā!

Alnis apturēja vasarnīcas sētā, un viņi tūlīt iegāja pie tēva. Tēvs no sāpēm bija nosvīdis gluži slapjš, un viņa seja izskatījās zilgani bāla. Alnis iešļircināja zāles un sacīja:

— Dagmāra, atstāj mūs, vīrišķus, vienus.

Dagmāra klusēdama izgāja sētā un iesēdās atpūtas krēslā. Neraugoties uz Aļņa muļķīgo pļāpāšanu, viņa tomēr priecājās par viņa atsaucību un operativitāti. Kurš cits kolēģis uz pirmo lūgumu būtu atstājis savu darbu slimnīcā un skrējis tādu gaisa gabalu šurp. Un, ja tēvu izdotos tūlīt ievietot slimnīcā, kur strādā arī tāds speciālists kā profesors Akmentiņš, tad Dagmāra justos droša, ka Ģirta tēvs izveseļosies. Lai gan Alnim ir dzēlīga mēle, tomēr viņam netrūkst arī asa prāta, un to Dagmāra bija iemācījusies cienīt.

Atvērās vasarnīcas durvis, un, atrotīdams svārku piedurknes, iznāca Alnis. Viņš turpat pie sētas pumpīša nomazgāja plaukstas un, kabatas lakatiņā tās slaucīdams, mazliet nīgri jautāja:

— Dagmāra, ko tu man atkal esi iesmērējusi?

— Labu slimnieku, — Dagmāra atbildēja.

— Viņš taču ir tava jūrnieka tēvs?

— Nu jā, vai tad es sacīju, ka nav?

— Tu esi lapsa, ne sieviete, — Alnis norūca un tūlīt lietišķi paziņoja: — Viņš nekavējoties jāved uz slimnīcu.

— Vai palātā tev ir kāda vieta?

— Atradīsim.

— Tad jāizsauc ātrā palīdzība.

— Kāpēc? — brīnījās Alnis. — Es viņu aizvedīšu pats ar savu zirgu. Tik daudz tu man vari uzticēt.

— Es nemaz nezinu, kā tev pateikties, — dziļā aizkustinājumā sacīja Dagmāra. — Tu esi lielisks.

— Tikai tagad tu to pamanīji? Bet slavē mani tad, kad viņš atgriezīsies no slimnīcas.

— Es ceru, ka viņš tur nepaliks ilgi.

— Tu jau zini, Dagmāra: slimnīcā neviens nepaliek. Mirušos aizved uz kapsētu, bet veselos mājās. Bet šoreiz tu mierīgi vari ticēt manam goda vārdam — es viņu pats savā mašīnā atvedīšu mājās. Vai tas tevi apmierina?

— Cik tu esi kļuvis labs, — Dagmāra no visas sirds nopriecājās, bet Alnis indīgi piezīmēja:

— Nu redzi, nu! Pat nelieši kādreiz kļūst labi.

— Tev taisnība — tu esi stipri mainījies.

— Tātad tu apšaubi mūsu tautas gudro sakāmvārdu, ka vilks spalvu met, bet tikumu ne?

— Tu zini: katram likumam ir savi izņēmumi.

— Un es, pēc tavām domām, esmu tas izņēmums?

— Es būtu priecīga, ja tas tā būtu.

— Labi, mīļā, tas palīdzēs man censties vēl vairāk, — viņš atkal ironizēja, bet tad ierunājās nopietni. — Pret tevi esmu tik daudz rupjību izdarījis, ka pat manu akmens sirdi dažreiz spiež kauns. Esmu priecīgs, ka tu man uztici izdarīt arī ko labu. Es negribu gaidīt, lai debesīs dievs man piedod grēkus. Pacentīšos tos izpirkt tepat virs zemes.

— Vai tā ir tava grēksūdze? — iejautājās Dagmāra, atcerēdamās savas pagātnes drūmās dienas, kas bija saistītas ar šo pašlepno un iedomīgo cilvēku, un Alnis atbildēja:

— Vai blusu pilns suns kādam žēlojas un sūdzas? Viņš tikai šad tad iesmilkstas un, zobus knakstinādams, blusiņās, kamēr kažoks tīrs. Ja tu mani varētu iedomāties šāda suņa lomā, tad ticētu, ka arī es kādreiz savu dvēseli izknakstināšu tīru.

— Kad tas būs, Alni? — Dagmāra pārmetoši iejautājās, un viņš atbildēja:

— Līdz nāvei noteikti. Dievam paradīzē ar mani vairs nevajadzēs zaudēt laiku.

Ģirta tēvs bija apģērbies un, no sāpēm mazliet uz priekšu salīcis, iznāca sētā un pasniedza Dagmārai vasarnīcas atslēgas.

— Māju atstāju tavā pārziņā, meit. Ja iznāk laiks, aplaisti dobītes, lai neizkalst.

— Pavisam aizmirsu, tēv. Šorīt zvanīja Ģirts un lūdza sveicināt.

— Kur viņš tagad ir?

— Tālu, tēv, ļoti tālu. Nahodkā. Šovakar iziešot jūrā uz Vjetnamu.

— Vai Ģirts brauc uz Vjetnamu? — Alnis iejautājās un, nenogaidījis atbildi, jo tā bija skaidra, piezīmēja: —To gan es nebiju domājis. Malacis.

— Vai jūs, dakter, arī viņu pazīstat? — tēvs brīnījās.

— Mazlietiņ, — atbildēja Alnis.

— Tas gan ir lieliski! — tēvs nopriecājās. — Pavisam cita lieta, ja tu savas nelaimes vari ielikt pazīstama daktera rokās.

— Bez šaubām, — Alnis smaidīdams sacīja un atvēra mašīnas durvis. — Sēdieties tikai iekšā! Es no jums vēl iztaisīšu spēka pilnu puiku. Pēc slimnīcas jūs dejosit un metīsit acis uz jaunām meitenēm.

— Dzīvosim — redzēsim, — tēvs filozofiski noteica un iegrima mašīnas mīkstajā sēdeklī. Atvadoties Alnis Dagmārai nopietni sacīja:

— Par mums ar tēvu muld, ka mēs no saviem pacientiem kā no sīpoliem plēšot desmit ādas. Ja jau tā, tad arī tu bez honorāra netiksi cauri. Apsoli, ka ielūgsi mani savās kāzās.

Dagmāra pietvīka, bet neapmulsa un smiedamās atbildēja:

— Labi, Alni, ja vien kāzas būs, tad apsolu un neaizmirsīšu.

Alnis atsveicinājās, iesēdās mašīnā un ar lielu ātrumu aizdrāzās pa prospektu uz Rīgas pusi. Dagmāra uzklāja tēva gultu, nomazgāja traukus, iesmēla no skārda vanniņas saulē sasilušu ūdeni un aplaistīja dobes. Pēc tam viņa aizslēdza balkona durvis, pabāza atslēgas turpat zem kāpnītēm un pa pludmali lēnām gāja uz mājas pusi.

Jūrā plosījās vētra. Asais ziemelis trieca smilšu vērpetes sejā, bet uz sēkļiem jūra vārījās un svieda gaisā baltas putas. Guldamies krastā, viļņi tālu aplēja liedagu. Dagmāra novilka kurpes un, cīnīdamās ar vēju, brida kailām kājām pa slapjajām smiltīm uz priekšu. Viņa sajuta patīkamu atvieglojumu, ka ar tēvu viss tik labi nokārtojies. Nez ko sacītu Ģirts, ja uzzinātu, ka tēvu paņēmis ārstēšanā tas pats Alnis, ar kuru nesen viņam iznāca tāds viciņš, viņa domāja. Bet gan jau to viņš no tēva vēlāk uzzinās, un tad būs interesanti pavērot, kādas acis rādīs...

Pēc ļaužu pārpilnās pludmales vasaras karstajās dienās tagad visa piekraste, cik tālu acis spēja pārskatīt, bija tuksnesīgi klusa. Mēteļiem plīvojot, sabozušies, ar paceltām apkaklēm pastaigājās tikai daži pārīši, bet peldējās vienīgi tie, kurus Dagmāra dēvēja par trakajiem. Normālie vasarnieki tagad dienas pavadīja aiz priedēm apaugušajām kāpām, kur saulē un aizvējā vēl bija pietiekami silts. Dagmāra gan arī pati sevi pieskaitīja pie trakajiem, un viņa labprāt mestos jūrā, ja vien būtu paņēmusi līdzi peldkostīmu. Peldes rudens jūrā, kad viļņi ķermeni izdauza kā ar šarko dušu, bija daudz patīkamākas un atsvaidzinošākas nekā vasarā, un lieliskā sajūta pēc tam, kad šķiet, ka viļņi tevi sabadījuši ar tūkstošiem mazu radziņu, īstus peldētājus allaž valdzinājusi. Ja vien jumta istabiņas vēsums mani neaizdzīs uz Rīgu, es te palikšu vēl ilgi un peldēšos, kamēr vien būs iespējams, nolēma Dagmāra. Varbūt pat sagaidīšu atpakaļ Ģirtu, lai gan maz ticams, ka no tik tāla brauciena viņš tuvākā nākotnē varētu atgriezties.

Vētra jūrā plosījās ilgāku laiku, un pēdējā maiņa, kas nesen ieradās sanatorijā, jutās vīlusies, ka skaistas vasaras vietā viņus te sagaidījušas pirmās nepatīkamās rudens dienas. Cilvēki sāka slimot biežāk nekā vasarā, un Dagmārai ik dienas bija darba pilnas rokas. Viens mocījās ar iesnām, otrs ar reimatisma uzliesmojumu, bet trešais no pārāk biežas tupēšanas restorānos bija jau tā augsto asinsspiedienu uzsitis vēl augstāk un taujāja pēc re-zerpīna.

Gandrīz katru dienu atkārtojās viens un tas pats, un Dagmāra pamazām sāka sapņot par kārtīgu ārsta darbu kādā slimnīcā. Ir jau labi strādāt par kūrorta mediķi pašas galvaspilsētas pievārtē, kur viss viegli sasniedzams. Dagmāra zināja, ka dažs labs bijušais kursa biedrs viņu apskauž, nemaz nepadomādams, ka šādā darbā pat labs speciālists pēc dažiem gadiem var diskvalificēties un zaudēt lielu daļu no tā, ko devušas studijas, nemaz jau nerunājot par savas kvalifikācijas papildināšanu un celšanu.

Alnim laikam bija taisnība, kad viņš sacīja, ka esmu apmaldījusies starp trim priedēm un vairs netieku ārā, domāja Dagmāra. Alnis drīz aizstāvēs disertāciju, viens otrs kolēģis pat visattālākajās lauku slimnīcās kļūs par slavenu ārstu, bet es kā veca priede ieaugšu sīkajās smiltīs un pamazām apsūnošu. Varbūt pēc gadiem patiesi man cits nekas neatliks kā kļūt par mājsaimnieci, auklēt bērnus un gaidīt mājās vīru. Protams, tas jau arī nav slikti, bet vai tāpēc tik cītīgi vajadzēja studēt un beigt medicīnas institūtu? Nē, ģimenes dzīvei vien ārsta specialitāte nav nepieciešama. Nākamajā gadā es noteikti meklēšu darbu kādā slimnīcā, viņa apņēmās. Te ir labi un patīkami dzīvot, bet, ja tu gribi kaut ko sasniegt, tad jāatsakās arī no daudz kā patīkama. Vai tad urologa darbs slimnīcā ir patīkams? Bet Alnim tā ir sirdslieta, viņš tur iegūst milzīgu praksi, aizstāvēs disertāciju un dienās kļūs spīdošs speciālists, varbūt tikpat slavens kā viņa tēvs, un dos kaut ko jaunu medicīnai. Žēl, ka es to neapjēdzu tūlīt pēc institūta beigšanas, Dagmāra pati sevi nosodīja. Toreiz mēs tiecāmies uz turieni, kur ir vieglāk un labāk, bet savas sapņu salas nesasniedzām, jo tās neatradās tur, kur mēs traucāmies ...

Kādu dienu pēc darba Dagmāra apmeklēja slimnīcā Ģirta tēvu un atrada to manāmi žirgtāku. Alni gan neizdevās sastapt, bet tēvs sacīja, ka laikam drīz varēšot slimnīcu atstāt, jo sāpes viņu esot pārstājušas mocīt. Tēvs izmeklētiem vārdiem slavēja dakteri Akmentiņu un stāstīja, ka slimnieki viņu dievinot. Viņš protot visu izdarīt bez sāpēm, esot ļoti rūpīgs un visus iepriecinot ar savu neizsīkstošo humoru. Šī slavas dziesma Alnim Dagmāras sirdī iecirtās kā nazis. Tā nebija skaudība, kas viņu pārņēma, bet savas mazvērtības apziņa Aļņa priekšā. Šī sāpīgā atziņa vēl vairāk nostiprināja apņemšanos pie pirmās izdevības atstāt garlaicīgo sanatoriju un pāriet darbā uz kādu slimnīcu. Viņa gan nolēma savu nodomu ātrāk nerealizēt, kamēr nebūs atgriezies Ģirts, jo gribēja zināt aiī viņa domas.

Tās pašas dienas vakarā pēc atgriešanās no slimnīcas Dagmāru pārsteidza negaidīti ciemiņi. Pie vasarnīcas vārtiņiem apstājās vieglā mašīna, un no tās izkāpa viņas tēvs ar diviem zvejnieku kapteiņiem. Trokšņaini sarunādamies, viņi izvilka no bagāžnieka nelielu kasti un stiepa

augšā. Dagmara atvēra durvis, un tēvs no kāpnēm pilnā balsī sauca:

— Ei, meit, nāc un sagaidi trīs bēdu brāļus! — Ienācis istabā., viņš kasti uzstūķēja uz galda, sacīdams: — Te tev būs žāvētas reņģes un butes.

— Kur es likšu tādu lērumu! — izbrīnā sasizdama plaukstas, iesaucās Dagmāra, bet tēvs atbildēja:

— Mēs tev palīdzēsim notiesāt. Vai tu domā, ka šie puikas tūlīt skries projām? Nekā nebūs. Pie tevis noskalosim savas bēdu sagrauztās sirdis. Tu taču mūs netrieksi ārā, Dagmāra, vai ne?

— Bet, lūdzu, sēdieties! — Dagmāra sacīja, piedāvādama ienācējiem krēslus. — Man gan te viss tāds neuzkopts kā nevīžīgai vecmeitai, bet jūtieties kā mājās!

Vai nu aiz kautrības, vai negribēdami ierādīt, ka mazliet iereibuši, abi kapteiņi klusēdami neveikli mīņājās uz vietas, kamēr beidzot apsēdās. Viens bija slaids inteliģenta izskata puisis ar gludi skūtu seju un sniegbaltu neilona virskreklu zem jūrnieka svārkiem. Melnās bikses bija nopresētas ar tik asām vīlēm kā nažiem. Otrs druknumā gandrīz varēja līdzināties tēvam, piesārtušu seju un tik lielām plaukstām kā tērauda dakšas. Viņš bija gadus desmit vecāks par pirmo. Gaiši pelēkais svīteris zem kapteiņa svārkiem bija ap kaklu atlocīts un gandrīz saplūda kopā ar sirmajiem deniņiem. Salikuši uz galda platmalainās jūrnieku cepures citu uz citas kā cepeškrāsnī pannas, viņi ar plaukstām noslēpumaini piesita pie bikšu kabatām.

— Priekšsēdētāj, vai var? — jautāja vecākais, un tēvs atbildēja:

— Kas par jautājumu? Velciet ārā un lieciet galdā!

Abi kapteiņi izvilka no bikšu kabatām pa pudelei un,

vainīgi paskatīdamies Dagmārā, uzlika galdā.

Tēvs resnajam uzsita uz pleca un sacīja:

— Šis vecis, meit, ir mans vietnieks. Vīrs uz Ūsiņu. Visu mūžu nolauzis jūrā, tikai tagad kopā ar mani mīcās pa krastu. — Tad viņš paņēma un pacēla gaisā viņa rokas. — Paskaties, kas viņam par šķipelēm! Ar knipi vērsi tāds nositīs, bet laivu saspiedīs saujā kā rieksta čaumalu. Viņš bija viens no tiem, kurš kopā ar tavu Ģirtu zvejnieku svētkos vilka tauvu, atceries? Un pirmo vietu dabūja, vai ne, Juri?

— Tā jau bij, priekšsēdētāj, — nokaunēdamies par pārliecīgo uzslavu, atbildēja Juris.

— Bet tas jaunais frants, — tēvs turpināja, iebakstīdams ar rādītāja pirkstu jaunākajam krūtīs, — ir mūsu kolhoza dispečers Žanis. Kurzemē katru trešo vīrišķi sauc par Žani. Vai tu zini, kas ir dispečers, meit? Zvejnieku labais gars. Miglā bez viņa palīdzības neviens kuģis netiek ostā. Viņš pa rāciju sarunājas ar katru zvejnieku jūrā tāpat kā dievs no debesīm ar grēciniekiem virs zemes. Tikai tiem, kas noburbuļo, Žanis vairs netiek klāt.

— Jā, tur mana valstība beidzas, — atzinās Žanis.

— Bet kur ir Ģirts? — pēkšņi iejautājās tēvs. — Vai jūs vēl nedzīvojat kopā?

Par šo tiešo jautājumu Dagmāra tā samulsa, ka nevarēja dabūt ne vārdu pār lūpām. Bet tēvs nerimās: — Es jau gatavojos kāzām — bikses nopletēju, suķeli nokāvu un alu izbrūvēju, bet šie — ne bū, ne bē. Nu pasaki, meit, — kas tad galu galā būs? Vecmeitās gribi palikt, vai? Un šitāds puisis!

— Ģirts aizbrauca uz Vjetnamu, — Dagmāra beidzot atguva valodu. — Kad atgriezīsies, nav zināms.

— Nu ko tu viņu laidi uz Vjetnamu? Piesiet neprati? Kas viņam jāmeklē Vjetnamā? Es piesolīju vidējo zvejas traleri, lai nāk pie mums un zvejo. Nē, šim — Vjetnama! Tīšu prātu bāž galvu zem amerikāņu bumbām.

— Kas tad brauks, ja visi atteiksies, — iebilda dispečers Žanis. — Pareizi ir. Es arī laistu, ja varētu.

— Jā, tu nu esi tas laidējs, — Juris ieņirdzās. — Vienreiz ar traleri paostījis Atlantijas ģorgu, nu lielās. Vai tu maz zini, kur Vjetnama atrodas? Tas nav Ņufaundlendas sēklis un Dogerbanks.

— Atradis ābečnieku! — Žanis spurojās pretī. — Katrs pirmziemnieks zina, kur atrodas Vjetnama un kas tur notiek. Mani tu, Jurka, ar pliku roku nepaņemsi.

— Viņš tevi ar vienu pirkstu var zarā pakārt, — tēvs smiedamies sacīja un tūlīt iejautājās: — Paklau, meit, ko tās pudeles te stāv kā zaldāti rindā? Vai tev kāda glāzīte arī ir?

Dagmāra atnesa glāzes, bet Juris ar lielajiem pirkstiem atknibināja korķus. Viņš pielēja glāzes un sacīja:

— Nu tad, priekšsēdētāj, par mūsu «strogačiem»!

— Par ko jūs gribat dzert? — jautāja Dagmāra. — Es nesapratu.

— Kas tur ko nesaprast! — sarunā iekrita tēvs. — Viņ-nedēļas beigās tanīs vētras dienās mums jūrā noburbujoja viens traleris. Visi pazuda bez vēsts, arī kapteinis. Vecs jūras vilks, komunists, nākamnedēļ gribējām laist pensijā. Zelta pulksteni uz atvadām nopirkām un monogrammu iegravējām.

— Bet šis ņem un aiziet pie haizivīm, — Juris papildināja.

— Nemuldi, mūsu jūrā haizivju nav! — Žanis iesaucās. — Ja zvejnieks noslīkst, tad kurzemnieki saka — aiziet pie mencām.

— Nu labi, labi — aiziet pie mencām, — Juris atkārtoja. — Vai nav vienalga — tāda pati zivtiņa vien ir... Sieva paliek, bērni paliek, tie gan jau ir lieli puiši, un ģimenes mājiņa paliek starp kāpām kā konfekte.

— Un jūs par šo nelaimi saņēmāt stingro rājienu? — Dagmāra brīnījās.

— Visi trīs kā viens, — tēvs nopūtās. — Pirmais rājiens kā kolhoza priekšsēdētājam. Būtu palicis brigadieros, staigātu ar tīru anketu ...

— Man arī tikai pirmais, — dispečers Žanis lielījās.

— Tu esi laimes putns, — Juris ar savu smago roku viņam tik spēcīgi uzsita pa plecu, ka dispečers saļodzījās un sagriezās šķībs. — Bet man, brālīt, jau piektais.

— Es nesaprotu, par ko, — Dagmāra sašuta. — Vai tad jūs kuģi palīdzējāt nogremdēt?

— Trakā! — tēvs nikni uzsauca. — Žanis gandrīz veselu nedēļu tupēja pie rācijas un centās uzņemt sakarus. Jura vadībā visi mūsu traleri trīs diennaktis pa kvadrātiem izkreisēja jūru. Es glābšanas darbos noorganizēju lidmašīnu un helikopteru. Bet ne smakas. Izpētījām visus krastā izmestos kokgabalus, vai nav vismaz kāda reņģu kaste izsviesta, bet veltīgi.

— Iekrituši kā akā, — Juris papildināja priekšsēdētāja stāstu. — Vai nu pirmo reizi zvejnieki aiziet pie mencām. Kamēr jūrā zvejos zivis, tikmēr gadīsies nelaimes. Bet šādu notikumu redzu pirmo reizi. Pazuduši bez ziņas un miņas.

— Kamēr būs jūra, tikmēr gadīsies nelaimes, — Dagmāra sacīja. — Jūs runājat tāpat kā Ģirts. — Un pēc brīža iejautājās: — Bet varbūt viņi izkāpuši citā krastā?

— Kādā citā krastā! — tēvs sadusmojās. — Ja vētra būtu ietriekusi igauņu salās, tad paziņotu. Kapteinis — komunists, vecs jūras vilks, bet komanda — što nada. Sirds sagriežas otrādi par tādu nelaimi.

— Bet kas viņiem varēja notikt? — Dagmāra vaicāja.

— Ir tikai divas iespējas, — Žanis minēja. — Vai nu naktī kāds lielais uzskrējis virsū un traleri iemīcījis dzelmē, vai — otra versija — priekšgals pagājis zem lielā viļņa un traleris pats ieracies jūrā.

— Jā, tikai tā un ne citādi, — tēvs, svarīgi noteikdams, atbalstīja šo vienīgo iespējamību. — Citādi taču kaut kas no viņiem būtu palicis pāri, vismaz kāds priekšmets, zivju kaste. Nu redzi, meit, un tad, kad visi mūsu pūliņi izrādījās veltīgi, nolēmām, ka par zvejas diošības neievērošanu un glābšanas neoperativitāti esam pelnījuši stingros rājienus. Tāpēc šodien mēs, trīs bēdu brāļi, ieradāmies zvejnieku kolhozu savienībā, visu izstāstījām un lūdzām, lai soda. Un sodīja arī.

— Uz pašu lūgumu! — Dagmāra iesmējās. — To gan dzirdu pirmo reizi.

— Mūžu dzīvo, mūžu mācies, — tēvs prātnieciski noteica. — Vienam taču jābūt vainīgajam. Vainīgo soda, un ar to lieta izbeigta. Priekšnieks esi — atbildi, vainīgs vai nevainīgs. Zaglis naktī uzlauž veikalu, bet tu saņem rājienu — kāpēc tik sliktu atslēgu esi pielicis. Iebildīsi, ka tu šīs atslēgas netaisi? Pateiks: nav mūsu daļa. Ja gribi, kar priekšā desmit. Kamēr zaglis atmūķēs, pienāks rīts un iztraucēs. Sava jēga tur ir. Tā tās lietas apstāv, mīļā meita. Žēl, ka Ģirta nav mājās. Viņš, vecs jūras braucējs, arī varētu palauzīt galviņu un palīdzēt atrisināt šo nelaimīgo mīklu.

Pa kāpnēm kāds skripstinādamies nāca. Durvis atsprāga vaļā, un tanīs parādījās mīlīgs suņa purns.

— Nāc, Ričard, nāc! — Dagmāra sauca. — Es tevi pacienāšu ar zivtiņām.

Ričards kautrīgi pielīda pie galda un sakļautām ausīm, asti kustinādams, pēc kārtas apostīja zvejniekus. Tēvs paņēma lielu melnalkšņa dūmos nokūpinātu reņģi, kas mirdzēja kā zelts, un pasniedza sunim.

— Nāc, Ričard, nāc pie manis aprunāties par dzīvi! — Suns paklausīja un mīksto purnu noguldīja uz tēva ceļa. Pūkaino suņa galvu glāstīdams, tēvs runāja: — Tev šķiet, ka man vieglāka dzīve par tavējo, Ričard, jā? Nekā nebija. Man noslīkuši labākie zvejnieki, krietni vīri, draugi. — Suns tēvam skumīgi skatījās acīs un iesmilkstējās. Tēvs iesmējās un turpināja: — Nu redzi — tu mani saproti. Tad ņem un ēd! Varbūt šī ir pēdējā reņģe, ko viņi izvilkuši. — Suns baltajos zobos saķēra smaržīgo zivi, kāri apēda un nolaizīja roku. Tēvs paburnīja mīksto suņa ausi, sacīdams: — Nākamreiz es tev atvedīšu kauliņus, bet tagad ej sargāt māju.

Ričards patiesi pagriezās, ar ķepu pavēra durvis un izgāja.

— Gudrs kā cilvēks, — Juris brīnījās. — Laikam taisnība, ka suns ir cilvēka labākais draugs.

— Sunim ir jūtīgāka sirds nekā dažam labam cilvēkam, — sacīja Žanis. — Tēvs stāstīja, ka vecos laikos mūsu ciemā vientuļā būdelē dzīvojis kāds sirms zvejnieks ar savu suni. Reiz trakā ģorgā vecis noslīcis. Suns to nav zinājis un gaidījis kāpās, kamēr nomiris. Tā tikai ir draudzība! Kurš vēl tā būtu gaidījis?

No šiem suņu stāstiem Dagmārai kļuvai skumji, un viņa sacīja:

— Ja jūs vēl ilgi tā turpināsiet, es jūsu jūru sākšu ienīst. Beidziet savus briesmu stāstus un uzdziediet kādu zvejnieku dziesmu!

— Man nav dziedamās rīkles, — tēvs atrunājās.

— Nu tad jūs, Zani! — Dagmāra mudināja.

— Viņš dzied zvejnieku korī, — Juris stāstīja. — Lai iesāk, es piebalsošu.

Žanis paklausīja, atgāzās krēslā un, zodu pacēlis, iesāka skumju un garu zvejnieku dziesmu. Tam piebalsoja Juris un beidzot pievienojās arī tēvs ar savu nenoturīgo un aizsmakušo balsi. Kad dziesma beidzās, tēvs sacīja:

— Zēni, muksim nu! Citādi mēs to būdu apgāzīsim. — Un, pievērsies Dagmārai, nopūtās: — Žēl, ka Ģirtu nesastapām. Ko tu viņu tik tālu aizdzini?

— Vai tad es? — brīnījās Dagmāra. — To jau izdarīja jūsu mīļā jūra.

— Kad kļūsi jūrnieka sieva, gan jau arī tu to iemīlēsi.

Dagmāra noraidoši pakratīja galvu un apņēmīgi sacīja:

— Nekad tas nenotiks. Neceri...

Tēvs īsti nesaprata, ko viņa ar to gribēja sacīt, bet tā arī nepajautāja. Vīri piecēlās, uzbāza galvā cepures un, ar elkoņiem baukšķinādami koka sienas, pa šaurajām kāpnēm noklunkurēja sētā. Dagmāra pavadīja ciemiņus līdz vārtiņiem. Šķiroties tēvs piekodināja:

— Dzīvo godīgi un gaidi atpakaļ savu dārgo. Ja redzi, pasveicini Ivaru un Lolu.

Māti tēvs aizmirsa — laikam vēl arvien uz viņu dusmojās. Viņi ievaņķējās mašīnā, pavēdināja un aizbrauca. Sētā kaimiņiene Dagmārai pasniedza telegrammu.

— Tā jums, nesen atnesa.

Dagmāra atlocīja mazo papīra loksnīti un lasīja: «Atrodamies Japāņu jūrā. Ejam uz Haifonu. Pa ceļam iegriezīsimies Honkongā. Ar sirsnīgu sveicienu Ģirts.»

III

Kaut kur jūras dzīlēs notikusi zemestrīce. Nepārredzamajam ūdens klaidumam brāžas pāri spēcīgs cunami. Vairāk nekā trīsdesmit metrus augsti koncentriski viļņi krākdami tuvojas kuģim, kā plēsīgi nezvēri to satver savās baltajās putu ķetnās, sasver uz sāniem, tad uzmet augstu gaisā, un kuģis ar milzīgu spēku triecas pret zemūdens klintīm. Mašīn-telpā no pamatiem krakstēdami atraujas agregāti, un motori pamirst. Šajā haosā ar apdullinošu troksni kaut kas eksplodē, un gaisā uzšaujas sarkana, svelmaina uguns liesma. Virmuļojošā jūra un sadragātā kuģa atliekas nākamajā acumirklī aizdegas. Viss sajūk vienā ūdens un uguns virpulī. Spēcīgs trieciens Ģirtu iesviedis no klāja jūrā. Cīnīdamies ar ūdens un uguns haosu, viņš visiem spēkiem peld uz priekšu, lai attālinātos no drausmīgās katastrofas vietas. Tad viņš apstājas un cenšas atrīvoties no smagajiem apaviem, bet pavisam tuvu ierauga badīgi atplestu haizivs muti. Izrāvis no maksts lielu somu tuteni, Ģirts uzsāk izmisīgu cīņu ar peldošo slepkavu, bet haizivs ir veiklāka par viņu.

Tā zāģzobainajos žokļos satver roku ar dunci un ar neatturamu spēku rauj viņu jūras dzelmē ...

Tanī brīdī Ģirts atmodās, nosvīdis gluži slapjš, it kā tikko būtu nokāpis no pirts lāvas. Arā plosījās vētra, un kuģis spēcīgi šūpojās. Apzinājies, ka atrodas savā kajītē, viņš atviegloti uzelpoja un ar palaga stūri noslaucīja slapjo pieri. Tad uzgrieza gaismu un paskatījās sienas pulkstenī: bez piecpadsmit minūtēm četri. Tieši četros jābūt uz komandtiltiņa un jāstājas sardzē. Velns un elle, viņš ģērbdamies pukojās, no kurienes rodas tādi murgaini sapņi. Klusajā okeānā cunami daudzkārt aizrāvis dzelmēs simtiem kuģu un tūkstošiem zvejnieku laivu, bet kāpēc par to vajadzēja sapņot? Viņš taču nekad nebija domājis savā jūrnieka dzīvē kādreiz sastapties ar cunami, bet par to bija lasījis pirms daudziem gadiem jūrskolā. Laikam šo sapni radīja vētra un kuģa svārstības kopā ar ilgo snaudu, kurā nogurušās smadzenes cīnās starp uzmācīgo miegu un nepieciešamo atmodu, kad jāceļas un jāsagatavojas dežūrai.

Karšu telpā Ģirtu sagaidīja ceturtais stūrmanis Andrejs Zemītis. Uz galda gulēja navigācijas karte ar kursu un laika atzīmēm, bet stūrmanis, garo augumu pārliecis galdam, izdarīja pēdējos ierakstus kuģa žurnālā. Viņa garās ūsas gandrīz skāra papīru.

— Kas jauns? — Ģirts jautāja.

— Viss kārtībā, — galvu no žurnāla nepaceldams, atbildēja Andrejs. — Nesen garām aizdrāzās kāds japāņu supertankers. Kursam pa labi redzami japāņu un korejiešu zvejnieki. Uzmanieties!

— Paldies par brīdinājumu, — Ģirts zobgalīgi atbildēja, uzmezdams paviršu skatienu kartei. Viņš it labi zināja, ka naktī un rīta birgā piekrastes tuvumā jāuzmanās no zvejnieku laivām — tās kādreiz bāžas kuģiem virsū kā peldētājam ūdensblusas.

— Kā ar lokatoriem? — Ģirts iejautājās, un Andrejs, atravis galvu no kartes, sāka skaidrot:

— Viens strādā, bet otram kaut kas noticis. Mazliet atpūtīšos un nākšu salabot.

— Kāpēc tad jūs? — Ģirts noprasīja. — Pasauciet elektriķi un radistu, lai pārbauda.

— Mani tas interesē, — Andrejs atbildēja. — Es vienmēr laboju pats. Gribu lokatorus izstudēt līdz pēdējam sīkumam.

— Nav slikti, — Ģirts piekrita un iegāja stūres telpā. Jaunā stūres vīru maiņa jau bija ieradusies. Tie bija trīs pirmās klases matroži Anatols, Juhans un Miša. Juhans bija igauņu zvejnieka dēls no Sāremas, bet Anatbls un Miša — kolhoznieku atvases, pirmais no Vidzemes ziemeļiem, bet otrais no Rietumsibīrijas. Šis apstāklis bija uzspiedis vienādu zīmogu arī viņu dzīvei. Reiz ieraudzījuši jūru, viņi tik stipri tanī bija iemīlējušies, ka atstājuši tēva sētas un izlēmuši savu likteni uz mūžu saistīt ar jūru. Visi trīs bija vēl jauni cilvēki bez sievām un bērniem, tāpēc uz dzīvi raudzījās bezrūpīgi, bet pie jūras viņus saistīja romantiska kāre redzēt svešas zemes un ļaudis. Neraugoties uz šīm rakstura īpašībām, viņi bija sapratuši, ka par īstiem jūrniekiem kļūs tikai tad, ja būs apbruņoti ar vajadzīgajām zināšanām, tāpēc katru brīvu brīdi izmantoja mācībām un praktiskiem treniņiem. Ģirts ar stūres vīru darbu bija apmierināts un, kur vien varēdams, centās viņus pamācīt, jo labi zināja, ka meistars no debesīm nekrīt. īsā laikā starp viņiem jau bija izveidojušās zināmas tradīcijas. Pirmais pie stūres stājās mazliet lempīgais, klusais un nopietnais Juhans, fārvateru palīdzēja novērot Anatols — ļoti acīgs un uzmanīgs puisis, bet Miša ar fajansa kannu rokā devās lejā uz virtuvi uzvārīt melnu un stipru kafiju. Šī ceremonija notika katrā sardzes maiņā — bez runāšanas un darba dalīšanas.

Ausa pelnu pelēks mākoņains rīts. Ar binokli gandrīz nekas nebija saskatāms, un Ģirts pārliecās radiolokatoram, kur uz zaļganā ekrāna varēja ieskatīties krēslā trīsdesmit jūdžu attālumā. Tuvumā atradās tikai pāris kuģu un grupa spīdošu punktiņu, laikam zvejnieku laivas. Šī vientulība plašajā jūrā gan mazliet nomāca, bet reizē arī viesa sirdī dziļu mieru. Tikai spēcīgais vējš, ātri skrejošie mākoņi un svelpjošā skaņa antenās liecināja, ka vētra pastiprināsies.

Izdzēruši pa lielai krūzei karstas kafijas viņi atkal ieņēma savas vietas — Ģirts pie lokatora, bet Anatols ar Mišu binokļiem rokās pielipa pie iluminatoriem. Pēkšņi mašīntelpā kaut kas iekaucās, un «Bija» samazināja ātrumu.

— Kas noticis? — Ģirts pa telefonu jautāja dežūrme-haniķim.

— Karst dzenskrūves lodīšgultņu gredzeni, — atbildēja ceturtais mehāniķis Lapa, kurš uz kuģa bija iesaukts par Bļauri.

— Kas par vainu? — neatlaidās Ģirts.

— Vladivostokā apmainījām, laikam nav vēl iestrādājušies.

— Mēs ejam kā ar zārku uz kapsētu. Kur tā tiksim?

— Zārks ceļā nekad nepaliek, mēs arī nepaliksim, — atbildēja Lapas vienaldzīgā balss, un saruna pārtrūka.

Rītam austot, vējš pieņēmās. Zvejnieku laivas, bēgdamas no negaisa, traucās uz krastu. Tālumā pa labi ar viļņiem cīnījās tikai viens korejiešu kuģelis, pēc izskata — delfīnu mednieks. Tas laikam sekoja delfīnu baram, un drīz patiesi visapkārt «Bijai» viļņos parādījās simtiem delfīnu. Graciozi rotaļādamies, viņi lēkāja no viļņa vilnī, atgādinādami bērnus, kas dažkārt vasarā bariem plunčājās Rīgas jūrmalas lēzenajā liedagā. Ģirts izgāja uz komandtiltiņa spārna un ar lielu interesi vēroja skaisto jūras dzīvnieku rotaļu. Tie nelikās zinis, ka tuvumā atrodas cilvēki, un ar savu straujo peldējumu it kā sacentās ar kuģi — kurš kuru noskries. Jūra virmuļoja, un Ģirts nevarēja atcerēties, kur un kad vēl citreiz būtu redzējis tik milzīgu delfīnu baru. Blakus Anatols tos ar binokli pētīja un priecājās:

— Kaut kas brīnišķīgs! Noķersim kādu un izdresēsim par ūdenslīdēju.

— Nebūtu slikti, — smiedamies piekrita Ģirts. — Ja kuģim rodas sūce, šo nolaiž lejā, lai apskatās, kur vaina.

Korejiešu kuteris, pamanījis delfīnu baru, pagriezās un pilnā gaitā devās šurp. Pie harpūnu aparāta jau stāvēja šāvējs un sagatavojās tēmēšanai. Bet tad pēkšņi kā pēc komandas visi delfīni pazuda jūras dzelmē, un har-pūneris tikai noplātīja rokas.

— Nu sakiet vēl, ka delfīniem nav prāta! — Anatols iesaucās. — Kāds no viņiem droši vien bija devis ziņu, ka tuvojas briesmas. Nesen lasīju, ka viņi sarunājoties gandrīz tāpat kā cilvēki.

— Ne jau nu gluži tāpat, — Ģirts iebilda, — bet savi sazināšanās signāli viņiem ir. Citādi šāda kopēja organizēta rīcība nebūtu iespējama.

— Un kāpēc viņi nebēg no mums, bet laiž ļekas no medniekiem? — pats sev jautāja Anatols un tūlīt atbildēja: — Viņi atšķir mierīgu kuģi no uzbrucēja.

Mašīntelpā atkal noelsās motori, un pusgaitā ejošā «Bija» apstājās pavisam. Ģirts tāpat kā pirmīt zvanīja uz stūres telpu.

— Hallo, ko jūs pindzelējaties? Kāpēc apturējāt?

— Karst gredzeni, — atskanēja Lapas balss.

— Ja netiekat galā, izsauciet vecāko mehāniķi!

— Tūlīt izsauksim, — vainīgā balsī atbildēja Lapa.

Ģirts dusmīgi nolika klausuli.

— Laiž ābečniekus pie jnehānismiem, tāpēc jau tā ir.

Kuģa apstāšanās bija uzmodinājusi kapteini Vladimiru

Drozdovu. Viņš piezvanīja un jautāja:

— Kādēļ apturējāt?

— Karstot dzenskrūves lodīšgultņu gredzeni.

— Vladivostokā remontēja un būs sačakarējuši, — kapteinis norūca. — Bet kā jums?

— Viss kārtībā, biedri kapteini.

— Labi, es tūlīt pie jums uzkāpšu, — kapteinis atbildēja un nolika klausuli.

Vējš pieņēmās, un pelēkie, saraustītie mākoņi, piezīdušies ar mitrumu, smidzināja vēsas lietus lāses. Kuģis iegriezās sānu vilnī un sāka spēcīgi šūpoties. Kaut kur apakšā skanēdami krita trauki un pret sienām sitās mēbeles. Ģirts pavēlēja nostiprināt kajītēs krēslus, bet salonā nosūtīja Mišu pārbaudīt, kas tur notiek. Drīz viņš atgriezās un ziņoja, ka salonā no galda esot nokrituši trauki, bet kāds krēsls, triekdamies pret sienu, sašķīdis gabalos.

Samiegojies kā parasti, rācijas kabīnē ieradās Vasilijs, pieņēma laika prognozi un paziņoja:

— No Filipīnu salām uz Ķīnas piekrasti iet taifūns. Kāpēc mēs valstāmies uz vietas?

— Gaidām taifūnu, — Ģirts sarkastiski atbildēja. Pa to laiku nemanīts stūres telpā bija ienācis kapteinis un piebilda:

— Es tiem mehāniķiem tādu taifūnu uzdošu, ka viņi ēst vairs negribēs. Kur tas dzirdēts — Vladivostokā divas diennaktis izdarīja profilaksi un apmainīja gredzenus, bet tagad jūras vidū atkal sāk ķēpāties. — Un tad, noņēmis telefona klausuli, uzsauca: — Vecāko mehāniķi pie manis!

Drīz durvīs parādījās vecākais mehāniķis Čivilihins — ļoti nosvērts, mierīgs un kluss maza auguma cilvēks. Kapteinis viņu sagaidīja ar jautājumu:

— Kāpēc mēs nekustam no vietas?

— Gredzeni, — Čivilihins atbildēja ar vienu vārdu.

— Un ko jūs domājat darīt?

— Atvērt un pārbaudīt, vai nav čupā lodīšgultņi.

— Cik ilgu laiku tas prasīs? — kapteinis jautāja, cenzdamies izturēties ļoti mierīgi, jo labi zināja, ka rāšanās un brīdinājumi neko nepalīdzēs.

— Tas ir sarežģīts darbs, — Čivilihins noteica. — Kuģa svārstības traucē.

— Tad varbūt man apturēt vēju? — paironizēja kapteinis, un Čivilihins, samulsis par savu neizdarību, nomurmināja:

— Es pats iešu lejā un vadīšu darbu. Domāju, ka pēc stundām trim četrām tiksim galā.

— Labi, bet pasteidzieties! — kapteinis mudināja. — Citādi vētrā aiziesim pie haizivīm.

Kuģis mētājās no vieniem sāniem uz otriem, un brīžiem šīs svārstības gandrīz sasniedza kritisko punktu. Bez stingras pieturēšanās jau vairs nevarēja nostāvēt kājās. Gar sienām taustīdamies, stūres telpā ielīda bocmanis Džeks ar kūpošu cigareti zobos.

— Vēlu veselību! — viņš mundrā balsī iesaucās un, kā jau ik rītus, griezās pie Ģirta pēc padoma, ko darīt. — Mums bija šodien paredzēts šo to piekrāšot, bet bail, ka ļaudis nepārlido pār bortu. Varbūt balkona aizvējā palabosim klāja rīkus?

•— Lai notiek, — Ģirts piekrita.

— Un pārbaudiet, vai kajītēs aizvērti iluminatori, — kapteinis sacīja. — Tāds pūtiens nav joks.

— Labi, kaptein, es pats pārbaudīšu.

— Kāpēc pats? Visu pats nekad nepadarīsit. Aizsūti savus vīrus!

— Būs kārtībā, — bocmanis noteica un izstreipuļoja ārā.

Tuvojās brokastu laiks, bet kuģis vēl arvien stāvēja uz vietas un mētājās spēcīgajā sānu vilnī. Par laimi, debesis aizvilkās ar nepārtrauktiem lietus mākoņiem, sāka spēcīgi līt un viļņi mazliet saplaka. Jūra bija kā izmirusi, un tuvumā nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Mastā šūpojās dreifa signāls, un visi gaidīja, kad beidzot to varēs nolaist un turpināt gaitu. Pabeidzis ierakstus kuģa žurnālā, Ģirts iznāca no karšu telpas, un kapteinis, zaudējis pacietību, sacīja:

— Biedri Gavar, noejiet lejā un paskatieties, ko viņi tur tik ilgi pindzelējas.

Ģirts vispirms iegāja savā kajītē, kur viss bija sajucis juku jukām. Viņš ātri sakārtoja un nostiprināja savas mantiņas un stāvu zemāk ieskatījās virsnieku salonā. Bāla un nogurusi tur rosījās bufetniece Lidija.

— Es vairs nevaru, — raudošā balsī viņa zūdījās, no grīdas uzlasīdama saplīsušo šķīvju lauskas.

— Vai tad jūs pirmo reizi esat ar pīpi uz jumta? — brīnījās Ģirts. — Uzlieciet galdam apmales un samitriniet galdautu!

— Ko tas dos, — viņa sacīja, neticīgi atmezdama ar roku. — Viss plīst un jūk.

— Tad trauki neslīdēs uz grīdas. Tik daudz taču jāzina.

— Es jau zinu, bet neviens nepalīdz.

— Kas tur ko palīdzēt!

— Man viss griežas, es nevaru, — atbildēja Lidija un, muti ar lakatiņu aizspiedusi, izskrēja ārā.

Kāpdams lejā uz mašīntelpu, Ģirts iegriezās virtuvē, kur ielikteņos skanīgi dauzījās katli un pavāre rīkojās ap brokastīm. Viņai palīdzēja bārdainais arteļnieks Ste-panjans.

— Jūs laikam gaidāt brokastis, bet Lidija vēl nav atnākusi pakaļ, — ziņoja arteļnieks.

— Ejiet viņai palīgā sakārtot galdu, — Ģirts mierīgi sacīja. — Viņai, nabadzītei, uzbrukusi jūras slimība.

— Tiks izdarīts, — Stepanjans kareivīgi atbildēja un aizgāja uz salonu.

Ar rokām stingri turēdamies margās, Ģirts kāpa lejā pa metāla trepēm mašīntelpā. Sintētiskās kurpju pazoles uz eļļainajām kāpnēm slīdēja kā uz ledus. Civilihina vadībā mehāniķi bija noņēmuši dzenskrūves lodīšgultņu gredzenus un pētīja, kas par vainu. Kuģa svārstības viņus mētāja no vienas puses uz otru kā gumijas bumbas. Melnie darba virsvalki, rokas un sejas bija noziestas ar eļļu, un prožektoru gaismā viņi atgādināja velnus pie elles katliem.

— Vai vainu atradāt? — Ģirts jautāja Čivilihinam.

— Nekas nav manāms, — Čivilihins atbildēja savā rāmajā un klusajā balsī. — Nekur nekādas vainas.

— Bet kā gan bez vainas var karst gredzeni? — Ģirts brīnījās. — Vai jūs nezināt, kādos gadījumos tas notiek?

Dežurējošais mehāniķis Lapa iezviedzās kā zirgs.

— Tas pat bērnam skaidrs! Gredzeni var sakarst, kad tie par ciešu pievilkti, kad tiem nepievada eļļu, kad . . .

— Labi, labi, — Ģirts viņu pārtrauca un pievērsās Čivilihinam. — To patiesi zina katrs bērns. Bet atbildiet — vai gredzeni bija pievilkti normāli?

— Pavisam normāli, — Čivilihins atbildēja.

_— Pieņemsim, — mierīgi sacīja Ģirts. — Bet vai eļļas sūkni pārbaudījāt?

— Eļļas sūknis, — iekrita starpā Lapa, — visu laiku strādā normāli.

— No kā jūs to spriežat? — Ģirts jautāja.

— Ar to jau nekas nevar notikt, — viszinīgi atbildēja Lapa, un viņa balsī varēja just nepatiku, ka nespeciālists iejaucas mehāniķu amata noslēpumos. — Ejiet mierīgi augšā un pasakiet kapteinim, ka drīz viss būs kārtībā.

— Kas tas ir — drīz? — Ģirts neatlaidās. — Nenoteikts lielums. Es gribu zināt skaidri, kad mēs sāksim kustēties. Un ne tikai tā — ar pusgaitu, bet pilnu gaitu.

Čivilihins nekā neatbildēja, bet sāka rūpīgi pārbaudīt eļļas sūkni. Izrādījās, ka tas salūzis, lodīšu gultņiem nepievada eļļu un tāpēc karst gredzeni. Viss bija daudz vienkāršāk, nekā sākumā domāja, un, ja dežurējošais mehāniķis Lapa to būtu pamanījis, ilgā aizķeršanās ar remontu nebūtu notikusi. Tagad Lapa tikai plātīja eļļainās rokas un noburkšķēja:

— Vai tas varēja ienākt prātā!

Ģirts pasmīnējis ieskatījās viņa augstprātīgajās acīs un ironiski noteica:

— Redziet, biedri Lapa, dažkārt bērnu ābeces patiesības arī jāzina. — Un tad pievērsās Čivilihinam: — Tātad ko man sacīt kapteinim? Pēc cik ilga laika?

Čivilihins ar pārmetumu noraudzījās uz mehāniķiem, un viņa skatiens visilgāk apstājās pie dežurējošā Lapas, kuru, acīm redzot, viņš uzskatīja par galveno vaininieku šajā ķibelē, un beidzot viņš nenoteikti sacīja:

— Viss atkarīgs no veiksmes. Jūs redzat, mūs te mētā un dauza. Bet pieliksim visas pūles, lai pēc iespējas ātrāk novērstu avāriju. Tas prasīs pāris stundu, varbūt vairāk.

Ģirts pagriezās un, slidinādamies pa eļļaino grīdu, atstāja mašīntelpu. Kad viņš sasniedza komandtiltiņu, bija jau ieradusies jauna sardzes maiņa. Viņš sīkumos visu izklāstīja kapteinim, un Vladimirs Drozdovs ar sašutumu noklausījās stāstā.

— Lapa ir un paliek īsts Bļauris. Zēni viņam iedevuši pareizu iesauku. Kad nestrādā, tad bļauj, ka viss klājs skan, bet, kad strādā, tad sēž mašīnrūmē kā aizmidzis. Bieži bez atļaujas atstāj mašīnas un klejo apkārt. Lai izmācītu Lapu, vajadzēs reiz ielikt tapu. Protams, kļūme nav radusies viņa vainas dēļ, bet kas tie par mehāniķiem, kas nezina, ka bez eļļas sūkņa tālu netiksi.

Ģirts nodeva sardzi, un abi ar kapteini aizgāja brokastīs. Bufetniece Lidija bija patiesi saslimusi, un galdu apkalpoja bārdainais Stepanjans. Neraugoties uz to, ka viņš garajam galdam bija uzlicis apmales un samitrinājis galdautu, šķīvji un bļodas vēl arvien dejoja reizē ar kuģa svārstībām. Gandrīz neviens virsnieks nebija noskuvies, un, to pamanījis, kapteinis zobgalīgi noteica:

— Es redzu, ka jums, biedri Stepanjan, radušies daudzi sekotāji. Ko lai dara, bārdas šodien modē. Bet vienu es prasīšu — lai tās kopj.

Vitolds Krastiņš kā atvainodamies pakasīja savu apaugušo zodu un sacīja:

— Es mēģināju noskūties, bet nekādi nevarēju. Aparāts iet uz vienu pusi, bet zods pavisam uz citu.

— Lai atcerētos šo dienu, būs jāaudzē bārdas, — ierosināja stūrmanis Zemītis.

— Vai tad jums ar ūsām nepietiek, vēl šim bārdu! — ironizēja kapteinis. — Ja visi tā ieaugs saros kā Stepanjans, tad krastā mūs noturēs par pirātiem. Arī Zaicevs šorīt pieņēma sardzi ar bārdu.

— Volodja apsolījās vairs neskūties, — paziņoja trešais stūrmanis Pēteris Laucis, kurš, gribēdams pastiept garāku savu sīko augumu, audzēja kuplus, uz augšu sasukātus matus. Viņa zēniskā, gludi noskūtā seja prasīt prasījās pēc bārdas, jo tā viņam piešķirtu vīrišķīgāku un cienīgāku izskatu. Bet viņš skuvās divreiz dienā, un tikai viņa labākais draugs Zemītis zināja stāstīt, ka viņam to esot pavēlējusi sieva, kas bārdainus vīriešus ne acu galā neieredzot.

Pa brokastu laiku vējš mazliet pierima, bet lietus pieņēmās. Smagās lāses saplacināja viļņus, un kuģis tik traki vairs nemētājās. Daži blīvās maiņas vīri sāka spēlēt domino un uz šaha galdiņa uzstādīja figūras, lai gan tās vēl šad tad iedejojās un slīdēja no vienas puses uz otru. Kapteinis, kā parasti pēc ēdienu reizēm, brīdi uzkavējās salonā, parunāja un ievilka pa dūmam, bet Ste-panjans novāca galdu.

— Kā bufetniecei ar veselību? — kapteinis apjautājās, un Stepanjans atbildēja:

— Švaki. Lidija guļ bāla un nerunā.

— Vai dakteris apraudzīja?

— Dakteris! — izsmejoši iesaucās Stepanjans. — Kri-ķis visu rītu pārkāries bortam un baro zivis. Es šim saku — Alfrēd, tev taču ir zāles, iemet un būs labi —, bet šis nemaz neklausās un pūš jūrā. Tādus jaunus un neizturīgus dakterīšus, biedri kaptein, nevajadzētu uz jūras laist. Ko tāds var palīdzēt slimniekam.

— Nav tik traki, — cigareti sūkdams, mierīgi atbildēja kapteinis. — Zivis baro ikviens jūrnieks, kas pirmo reizi uzkāpis uz klāja.

— Es nekad to neesmu darījis, dieva vārds, — Stepanjans dievojās.

— Jūs uz jūras laikam esat piedzimis, — kapteinis zobojās, — bet es gan pirmajā reisā pūtu uz visām debess pusēm. Vai tas kāds kauns? Kauns ir tad, ja vētras laikā veci vilki ļogās un smilkst.

— Es slimajiem tūlīt aiznesīšu brokastis, — viltīgi smaidīdams, paziņoja Stepanjans, bet kapteinis no šā muļķīgā soļa atrunāja:

— Nevajag kaitināt! Tādos brīžos pat putna piens riebjas. Bet jūs, biedri Gavar, viņus gan apciemojiet!

— Noteikti, — Ģirts apsolīja un iegāja Lidijas kajītē. Tā bija maza, bet mājīga, sievišķīgi iekārtota telpa, izklāta ar sedziņām un aizkariem. Uz galda mazā podiņā auga zaļš, dzeloņains kaktusa bumbulītis, laikam piemiņa no Vjetnamas.

— Gaidu dakteri, bet nevaru sagaidīt, — vārgi smaidīdama, klusi sacīja Lidija. Viņa atgādināja savītušu ziedu, jo nebija uzpūderējusies un tumšie mati uz spilvena sajukuši nekārtīgā muckulī.

— Arī dakteris sirgstot ar jūras slimību, — Ģirts pastāstīja. — Tūlīt pie viņa aiziešu. Vai jums kas vajadzīgs?

— Labāk pasēdiet tepat, — Lidija lūdzās. — Kāpēc kuģis tik ilgi stāv uz vietas un tik briesmīgi ļogās? Divreiz mani izsvieda no gultas.

— Eļļas sūknis salūzis, tāpēc, — skaidroja Ģirts.

— Drīz būs salabots un iesim tālāk. — Un tad jokodamies piebilda: — Stepanjans jums tūlīt atnesīs brokastis.

— Es viņam tās ieliešu bārdā! — Lidija iesaucās.

— Man viss atriebies, ari dzīvot.

— Ja gatavojaties mirt, tad es jūs netraucēšu, — Ģirts pazobojās un pagriezās uz iešanu.

— Nē, jūs varat palikt, ar jums ir patīkami parunāt, — vārgi smaidīdama, Lidija atbildēja. — Kāpēc jūs no manis baidāties?

Ģirts iesmējās.

— Kāpēc man tas būtu jādara? Ja jūs no manis baidītos, to vēl saprastu, jo kā nekā esmu jūsu priekšnieks.

— Bet es jūs nebaidos, — Lidija atbildēja, lepni uzmezdama plānās un apvītušās lūpas, un gaidīja, ko viņš atbildēs. Ģirts necieta, ja darbā sievietes koķetē, tāpēc izlikās, it kā viņas vārdus nebūtu dzirdējis. Viņš atvēra kajītes durvis un aiziedams sacīja:

— Gaidiet, es atnesīšu zāles.

Dakteri Alfrēdu Kriķi uz klāja, kā to stāstīja Stepanjans, neredzēja, tāpēc Ģirts iegāja ambulancē. Ar elkoņiem atspiedies uz galda, Kriķis tupēja krēslā un nevarīgi pagriezās pret ienācēju. Pelnu pelēkie izspūrušie mati nokarājās pār bālo pieri, bet vaigos pulsēja_ drudžains sārtums. Šinī brīdī viņš nemaz neatgādināja ārstu, bet slimu zēnu. Tikai pagājušā pavasarī viņš bija beidzis medicīnas institūtu un lūdzis darbu uz tālbraucēju kuģiem. Sis bija viņa otrais reiss un pirmā jūras slimība, kuru pārdzīvoja savās daktera gaitās. Tā viņu bija galīgi salauzusi, un no viņa apjukušās sejas varēja saprast, ka viņš par to sajūt dziļu kaunu.

— Kā jums ar veselību? — Ģirts smaidīdams jautāja.

— Slikti, biedri Gavar, — Kriķis atbildēja. — Ja tā ilgi metas, es laikam nomiršu.

— Atkal par nāvi! Lidija gatavojas mirt, jūs arī. Nav dzirdēts, ka no jūras slimības būtu kāds miris, — Ģirts bez līdzjūtības sacīja. — Savelciet ciešāk vidusjostu un ejiet svaigā gaisā!

— Es nevaru kustēties, — dakteris sūdzējās. — Tikko speru soli, kļūst slikti. Ielīdu te, lai matroži neredz.

— Lidija jūs gaida vizītē. Ja nevarat pats, iedodiet kādas zāles, es aiznesīšu.

_— Man nekā tāda nav, — izmisuma pilnā balsī zūdījās Kriķis. — Iedošu pilienus sirds stiprināšanai.

— Vai tie palīdzēs?

— Nezinu, — drūmi noteica Kriķis. — Bet ja viņai ir vāja sirds ...

— Man šķiet, ka viņai ir stipra sirds, — ironizēja Ģirts, jo bija dzirdējis, ka Lidijai ar dakteri nodibinājušās diezgan ciešas un draudzīgas attiecības. Bet Kriķis laikam par kaut ko uz Lidiju bija sadusmojies, tāpēc atcirta:

— Vai stipra, to nezinu, bet plaša noteikti.

Kriķis uzrausās stāvus. Viņš ar mokām centās turēties taisni, lai gan pakrūtē spieda dzeloņains kamols. Sameklējis zāļu skapītī sirds pilienus un pasniedzis Gavaram, viņš atkal smagi ieslīga krēslā un ar lūdzošu skatienu palūkojās stūrmanī.

— Sakiet, lūdzu, — vai mēs vēl ilgi tā šūposimies?

— Drīz sāksim kustēties, — Ģirts mierinādams atbildēja. Tanī brīdī iedarbojās kuģa mašīnas un «Bija» lēnā gaitā sāka virzīties uz priekšu.

Kriķa izmocīto seju apstaroja cerību pilns smaids.

— Paldies dievam! Tas vairs nebija izturams.

— Nekas, pieradīsit — un viss būs labi, — Ģirts drošināja, bet ar nākamo teikumu dakteri gandrīz satrieca: — Gan būs vēl grūtākas dienas, kad debesis ar zemi jauksies kopā. Jūra līdzīga niķīgai sievietei — šodien smaida, rītdien ar nagiem plosa.

Nodevis bufetniecei zāles, Ģirts negāja nosnausties, kā pēc sardzes parasti darīja, bet devās augšā uz tiltiņu, kur viņu sagaidīja kapteinis un stūrmanis Volodja.

— Ejam! — Ģirts priecīgi iesaucās, un kapteinis savā mierīgajā balsī atbildēja:

— Beidzot. — Un tad, nosodīdams mehāniķu neatta-pību un neizdarību, piebilda: — Labi, ka, vainu meklēdami, viņi neizjauca visu kuģi.

«Bijai» pilnu gaitu uzņemot, nesenā avārija visiem drīz vien aizmirsās, izņemot bufetnieci Lidiju un ārstu Kriķi, kuri vēl arvien netika vaļā no mokošās jūras slimības. Šo nelaimes izjūtu viņiem vēl pastiprināja laika pārmaiņas. Pamazām pārstāja līt. Vējš, kas pūta no aizmugures, gandrīz vairs nebija jūtams, bet caur gubu mākoņiem vietu vietām izlauzās mirdzoši saulstaru zobeni un iedūrās jūrā, piekaisīdami viļņus ar zeltainu spīdumu. Bocmanis izveda uz klāja savus vīrus ar otām un krāsu traukiem rokās, bet pats, cigareti kūpinādams, omulīgi gozējās siltajos saules staros, kas kuģi apmirdzēja arvien biežāk. Mākoņi strauji izklīda, un vēsma no dienvidiem nesa pretim tropu siltumu. Ūdens temperatūra jau rādīja divdesmit piecus grādus, un no maiņas brīvie zēni uz apakšējā klāja steidzīgi būvēja peldbaseinu.

Nokāpis kajītē un uzvilcis peldbikses, Ģirts izgāja uz klāja sauļoties. Pēc vēsajām rudens dienām Nahodkā tagad bija patīkami kailam izstiepties uz klāja siltajiem dēļiem un atkal kā vasarā sajust uz ādas saules dedzinošos starus. Interesanti būtu zināt, kāds laiks tagad ir Rīgas jūrmalā, Ģirts domāja. Tur laikam jau sākušās lielās rudens vētras, pludmale tukša, un tikai vējš pa to trenkā dzeltenbaltās smilšu strūklas, un kāpu priedes šalc savu skumjo rudens dziesmu. Tēvs laikam jau atstājis veco vasarnīcu un aizbraucis uz Rīgu, bet Dagmāra, kā parasti, gaidīs pirmās naktssalnas un tikai tad atstās savu zaļo namiņu un līdz nākamajam pavasarim pārcelsies uz mātes dzīvokli. Kur viņa šai brīdī mīt un ko dara? Varbūt sēd savā sanatorijas istabiņā un domā par mani tāpat kā es par viņu? Vai manas ilgās prombūtnes laikā Dagmāra nevar pārdomāt mūsu norunu? Varbūt Alnis vai kāds cits pielūdzējs izmanto Dagmāras vientulību un cenšas viņu savaldzināt? Ģirts zināja daudzus gadījumus, kad pa to laiku, kamēr jūrnieki atrodas tālos reisos, ne tikai līgavas atstāj savus līgavaiņus un aiziet pie citiem, bet ari sievas kļūst neuzticīgas vai atstāj savus vīrus ar vienīgo ieganstu, ka vientulība un pamestības sajūta, kas ik dienas spiež sirdi, neesot panesama. Visu to pārlikdams, Ģirts izlēma pēc iespējas biežāk Dagmāru apciemot ar telegrammām, lai viņa saprastu, ka viņš par viņu visu laiku domā. Šo savu apņemšanos viņš nolēma nekavējoties realizēt, un tūlīt iegāja radiokabīnē pie Krupņikova un uzrakstīja telegrammu.

— Vakarā noraidīšu, — Vasilijs apsolīja. — Man te jau sakrājusies liela kaudze. Volodjam vienam pašam divas.

— Uzreiz divas? — Ģirts jautāja.

— Diviem adresātiem, bet abas vienādas. Viena sievai, otra Mašeņkai Nahodkā.

— Un abas vienādas?

Vasilijs iesmējās.

— Punkts punktā. Kāpēc jūs neaizsūtāt savai Sūrai?

— Kā jūs to zināt?

— Volodja stāstīja.

— Pļāpa, — nopukojās Ģirts.

— Viss kuģis jau zina, — Vasilijs stāstīja. — Bet tikai nerunā, lai jūs neaizvainotu. Man viņš nepatīk. Viņš ir šufts. Reiz restorānā, tieši tanī brīdī, kad vajadzēja maksāt rēķinu, kaut kur aizgāja un solīja tūlīt atgriezties! Es gaidu, gaidu, bet nekā. Samaksāju rēķinu un no ta laika kopā ar viņu vairs nekur neeju. Ja cilvēks nav godīgs pret savu biedru, tad negodīgs pret visiem.

Tā kā radiooperators, kauslīgais Žeņa, bija palicis krastā, tagad Vasilijam vienam pašam vajadzēja apkalpot rāciju, un viņš savu darbu, neraugoties uz miegaino raksturu, veica priekšzīmīgi. Pļāpīgā Volodjas nosodījums liecināja, ka Vasilijam ir goda sirds, un tas Ģirtā modināja uzticību un draudzīgas jūtas. Viņš izstāstīja savas attiecības ar Šuru, kas bijušas vairāk lietišķas nekā intīmas, un Šurai uzrakstīja telegrammu, novēlot labu veiksmi racionalizācijas darbā. Ģirts ar Vasiliju nodomāja, ka par tik lietišķu vēlējumu viņa nebūs priecīga, bet izlēma, ka labāk nedot veltīgas cerības un nevazāt skuķi aiz deguna.

Stūres telpā kapteinis ar Volodju binokļiem rokā vēroja debesis. «Bijai» tuvojās reaktīvais iznīcinātājs.

— Amerikāņu, — kapteinis paziņoja, — laikam no Okinavas.

Okinava nebija tālu, un, pēc kapteiņa stāstiem, šīs amerikāņu bāzes lidmašīnas terorizēja visus kuģus, kas gāja uz Vjetnamas Demokrātisko Republiku. Arī šoreiz iznīcinātājs vairākkārt pļaujošā lidojumā traucās pāri «Bijai», ar kaucošo troksni jūrniekiem apdullinādams ausis. Gaisa pirāts pāris reižu piķēja, ar spārniem gandrīz skardams mastu galus, tad pacēlās augstāk un atkal aizlidoja uz turieni, no kurienes nācis. Kuģa personāls jau iepriekšējā reisā pie šādiem uzlidojumiem bija pieradis, nepievērsa tiem sevišķu uzmanību un mierīgi turpināja darbu.

— Tagad viņi mums neliks mieru līdz Haifonai, — sacīja kapteinis.

— Ko viņi ar to grib panākt?

— Iebiedēt, — kapteinis atbildēja. — Uz Haifonu jau neejam tikai mēs, bet arī citi kuģi. Ja varētu, viņi labprāt bloķētu visu piekrasti, lai Vjetnamai pārtrauktu palīdzību no jūras. Bet viņu rociņas ir par vājām. Tāpēc vīsta dūres un cenšas iebiedēt.

Pēcpusdienas sardzi Ģirts pieņēma no trešā stūrmaņa Pētera Lauča. Viņš, kā parasti, to nodeva vislabākajā kārtībā — ar sīkiem ierakstiem kuģa žurnālā un precīziem atrašanās vietas mērījumiem uz kartes. Lai apietu Taivanas salu, kuras tuvumā nesen čankaišisti bija aizturējuši kādu padomju kuģi, «Bijai» no Austrumķīnas jūras vajadzēja mest loku Klusajā okeānā un tad gar Filipīnu arhipelāga ziemeļiem, kur grupējās sīkas saliņas, doties uz Dienvidķīnas jūru un tai pāri uz Ķīnas piekrasti, kur atradās Honkonga. Taifūns, kas gāja pāri Austrumķīnas jūrai, bija palicis aizmugurē, mākoņi nozuduši, un mierīgā jūra saulē mirdzēt mirdzēja. Laiku pa laikam pie apvāršņa parādījās Filipīnu arhipelāga mazo saliņu dūmakainie krasti, virs kuriem pacēlās roboti uzkalni kā milzu haizivs zilganās spuras. Kuģis gāja ar pilnu jaudu, mašīntelpā mierīgi pulsēja motori, un bocmaņa vīri, siltajā saulē izmetušies gandrīz kaili, ar patiku krāsoja klāju. Stūres telpā pie sabojātā lokatora rosījās nenogurdināmais Zemītis, cenzdamies izpētīt sarežģītā mehānisma noslēpumus un atrast kļūmi, kuras dēļ tas sācis niķoties.

Skaistais laiks no kajītes uz klāja bija izviļinājis arī kapteiņa pirmo palīgu Vitoldu Krastiņu. Viņš kopā ar mehāniķi Lapu, kura neattapības dēļ bija notikusi nesenā avarija, gatavoja mērķus gaidāmajām sacensībām šaušanā ar mazkalibra šauteni. Kā caur spelti izvilktais tievais un vārgais Lapa mašīntelpas troksnī bija pieradis runāt tikai kliedzot, un viņa aizsmakusi, ķērkstošā un stiprā balss bija dzirdama pāri visam klājam.

— Es jau pionieru nometnē biju pirmais šāvējs, — pilnā balsī lielījās Lapa. — Es vienmēr trāpu kā ar kulaku uz acs.

— Šorīt jūs netrāpījāt, — domādams par neseno avāriju, zobojās Krastiņš. — Jūs aizšāvāt garām un pie tam pārāk tālu.

— Bļauris atkal bļauj, — pienākdams pie Ģirta, sacīja bocmanis. — Kāds dievs tādu lielībnieku un bļāvēju radījis?

Ģirts pavīpsnāja.

— Ir tāda izmirstoša sekta, Džek, kuru pie mums dēvē par debesu bļāvējiem. Reliģiskā ekstāzē šie ļautiņi grābstās gar sienām un nelabi kliedz. Es dodu savu goda vārdu, ka Lapa pie viņiem varētu kļūt par slavenu sludinātāju.

— Tur droši vien viņam veiktos labāk nekā mašīn-rume, — piezīmēja bocmanis.

— Bez šaubām, — Ģirts piekrita. — Lodīšgultņu ge-azeni tur nebūtu jāatver un eļļas sūkņi nebūtu jālabo. Tikai jāskrāpē sienas un jābļauj.

Ģirts raudzījās uz žilbinoši spožo fārvateru, kas pēcpusdienas saulē vizuļoja tā, it kā būtu nosēts ar dimantiem. Jūra neviļņoja, bet elpoja kā tropu karstumā nogurusi sieviete, lēni cilādama savas dārgakmeņiem izrotātās krūtis. Matrozis Juhans stāvēja pie stūres, bet Anatols ar Mišu praktizējās noteikt kuģa atrašanās vietu. Pēkšņi Miša iekliedzās:

— Pūce!

— Kas par pūci? — Ģirts jautāja.

— Biedri Gavar, masta galā tup pūce, — rādīja Miša, izstiepis gaisā pirkstu. — Vai tu redzi, Anatol?

— Jā, tiešām, — Anatols atbildēja.

Jā, patiesi — masta galā tupēja liels putns un ar apaļajām acīm raudzījās lejā uz komandtiltiņu. Ģirts zināja, ka putni jūrā no cilvēkiem nebīstas un, pēc ilga lidojuma virs jūras noguruši, meklē kādu kuģi, lai atpūstos. Droši vien arī šī pūce, lidodama no vienas salas uz otru, līdz nāvei nogurusi un nav varējusi sasniegt cerēto krastu. Lai viņa pašūpojas masta galā, kamēr atpūšas, nodomāja Ģirts. Tikko būs redzama kāda sala, atkal aizlidos.

Jūras vienmuļībā šis nenozīmīgais notikums izraisīja vispārēju uzmanību. Klāja krāsotāji atlieca muguras un ar interesi raudzījās uz baltā masta galu, kur nekustīgi sēdēja spārnainais mežu iemītnieks. Izlidojis no tropu krēslainajiem biezokņiem, tas tagad žilba saules un jūras spožumā.

Tikko šī ziņa sasniedza Lapas ausis, viņš paķēra maz-kalibra šauteni un, izģindušo augumu uz priekšu saliecis, skrēja lieliem soļiem kā uz bizoņu medībām. Sasniedzis komandtiltiņu, viņš sauca:

— Kur tas nezvērs ir? Es noklapēšu.

— Kāpēc? — mierīgi jautāja Ģirts. — Lai putns dzīvo.

— Tas nav nekāds labais putns, — atbildēja Lapa un pielādēja šauteni. — Skatieties, es viņam tūlīt ietriekšu lodi pašā acī.

— Austrumu zemēs pūces uzskata par svētiem putniem, — Ģirts paskaidroja. — Nevajag aiztikt.

— Atraduši svētumu! — Lapa zobojās un iespieda plecā šauteni. Ģirts satvēra stobru, un šāviens aizgāja sānis.

— Dodiet šurp! — Ģirts neatlaidās. — Ko putns jums nodarījis?

— Es tāpat — treniņa dēļ, — Lapa paskaidroja.

Ģirts nikni izrāva šauteni un ieslēja stūres telpas stūrī, piebilzdams:

— Beidziet ampelēties! Mēs te strādājam, netraucējiet!

Lapa dusmās tik stingri sakoda zobus, ka no viņa kalsnajiem vaigiem izspiedās žokļu kauli. Apvaldījis sašutumu, viņš izlīda uz tiltiņa spārna un, tikko Ģirts iegāja karšu telpā, akai paķēra šauteni, pielādēja un notēmēja. Nākamajā acumirklī atskanēja šāviens. Ģirts atrāvās no kartes un izgāja ārā.

— Kāpēc jūs šāvāt?

— Tāpat — joka pēc, — stostījās Lapa. — Gribēju nošaut un izbāzt, bet laikam netrāpīju. Aizlidoja.

Izbiedētā pūce labu laiciņu lidoja virs ūdens, turēdamās līdzi kuģim, tad atgriezās un nosēdās un tā paša masta. Ģirts binoklī redzēja, ka putnam ir aizšauta kāja un no tās uz masta gala tek sarkana asins strūkliņa.

Nolicis binokli, viņš drūmi pavērās Lapā.

— Nelietis! Ko pūce iesāks ar vienu kāju?

— Cilvēki ar vienu kāju dzīvo, bet jūs bēdājaties par putnu! — Lapa skaļi ņirgājās. Varēja skaidri just, ka starp viņiem nobriest konflikts, kas sākās nesenās avārijas laikā mašīntelpā. Lapas vārdi Ģirta ausīs iebira kā čirkstoši stikli. Arī viņam bija jāsakož zobi, lai klusētu, kamēr mazliet nomierinātos. Kad ar lielu piespiešanos Ģirts atguva līdzsvaru, viņš mierīgā balsī sacīja:

— Jūs putnu sakropļojāt, tagad nošaujiet!

Lapa izlikās, ka stūrmaņa vārdus nebūtu dzirdējis, greizi pasmīnēja un raudzījās tālumā. Pagriezies pret savas maiņas vīriem, Ģirts turpināja:

— Redziet, zēni, cik daudz neģēlību tiek izdarīts pret dzīvām radībām. Un to dara cilvēks, kas sevi sauc par visgudrāko būtni pasaulē.

— Es par sevi to nekad neesmu sacījis, — sarunā iejaucās Lapa, bet Ģirts to nelikās dzirdam un turpināja:

— Viņi aplauž kokus, upēs ar žebērkļiem sakropļo zivis un iznīcina putnus. Kā jums šķiet, vai šādus cilvēkus nevajadzētu nometināt uz dzīvi tuksnesī? Lai tur iemācās mīlēt un cienīt dzīvās dabas skaistumu.

Lapa skaļi iesmējās.

— Noklausoties jūsu runu, biedri Gavar, man šķiet, ka ar jums gājis bojā labs bērnudārza audzinātājs. Amerikāņi Vjetnamā ik dienas iznīcina tūkstošiem cilvēku, bet jūs saceļat trādirīdi par atšautu pūces kāju. Es jūs patiešām nesaprotu, biedri Gavar.

— To es ticu, — Ģirts atbildēja. — Amerikāņu slepkavām arī nekā nav žēl. Viņu napalms izdedzina mežus ar visu dzīvo radību un zemi pārvērš tuksnesī. Nežēlība pret dabu un kustoņiem pamazām rada nežēlību pret cilvēkiem.

Kuģis sānu vilnī sašūpojās, un pūce, tupēdama uz vienas kājas, tik tikko nenokrita uz klāja. Ar spārniem atguvusi līdzsvaru, viņa atkal notupās, un Ģirts redzēja, ka no ievainojuma vēl arvien pil asinis. Žēlumā viņš paņēma šauteni, pielādēja, notēmēja un izšāva. Lode laikam trāpīja galvā, jo, mastam sašūpojoties, putns kā akmens iekrita jūrā. Pasniedzis šauteni Lapam, Ģirts skarbi pavēlēja:

— Atstājiet mūs un ejiet savu ceļu! Jūs te traucējat.

Lapa lepni izslēja galvu un negribīgi pagriezās uz aiziešanu.

— Par šiem apvainojumiem jūs vēl atbildēsit, — viņš draudīgi norūca un nokaunējies devās lejā pa kāpnēm.

— Jūs gan viņam sadevāt, — Miša izteica savu prieku, bet Anatols piemetināja:

— To viņam vajadzēja. Lai tik daudz neplātās!

Un Juhans pie stūres sašutušā balsī norūca:

— Putnu bende!

Ģirtam likās, ka ar to šis nepatīkamais konflikts ir beidzies, bet viņš maldījās. Pēc vakariņām kapteiņa pirmais palīgs Vitolds Krastiņš Ģirtu uzaicināja savā kajītē. Kras-tiņš bija uzvārījis kafiju, ielējis mazās tasītēs un daudznozīmīgi sacīja:

— Es jūs, biedri Gavar, uzaicināju uz kafiju.

— Redzu, — Ģirts smaidīdams atbildēja. — Laikam tiešā un pārnestā nozīmē?

— Gluži pareizi. Jūs esat atjautīgs. Ceturtais mehāniķis Lapa uzrakstījis ziņojumu. Matrožu priekšā jūs esot grāvis viņa autoritāti, pielīdzinājis viņu amerikāņu imperiālistiem un solījies izsūtīt tuksnesī, jo tādam nelietim citur neesot vietas. Ko jūs varat par to paskaidrot?

— Neko, — strupi atbildēja Ģirts, domādams, ka kapteiņa pirmais palīgs Lapu grib aizstāvēt. — Ja vēlaties izmeklēt Lapas sūdzību, tad aprunājieties ar manas sardzes matrožiem. Viņi bija klāt, visu redzēja un dzirdēja. Kas attiecas uz mani, esmu pārliecināts, ka rīkojos pareizi un Lapas sūdzībai neesmu devis ne mazākā iemesla. Viņa ziņojumu uzskatu par intrigu, un tas ir viss.

— Es domāju, ka tas nav viss, — Krastiņš mīkstā balsī iebilda. — Lapa ir sabiedriski visai aktīvs, tikai pārāk pašpārliecināts un iedomīgs. Arī es domāju, ka darījāt pareizi, bet par asu. Cilvēki jāaudzina, jālabo. Ja jūsu dārzā izaugs līks kociņš, vai jūs to nocirtīsit? Es domāju — nē. Jūs viņu centīsities izlocīt taisnu. Un tas pats, man šķiet, jādara ar Lapu.

— Tas jādara jums kā ekipāža politiskajam vadītājam, — Ģirts iecirtās.

Bet Krastiņš nepiekrita.

— Tas jādara mums visiem. Arī jums, biedri Gavar. Es

Lapu neaizstāvu, bet audzinašanas darbs prasa smaikaku pieeju, nekā esat atļāvies.

— Smalkāku? — Ģirts brīnījās. — Interesanti, ko jūs būtu_ darījis manā vietā? Noglāstījis un ieteicis cītīgāk treneties mērķi šaušanā?

— To pašu, ko jūs, bet bez liekiem asumiem, — Krastiņš atbildēja. — Kādreiz ar nokaunināšanu var panākt vairāk nekā ar uzkliegšanu.

— Bet ja nu viņš nepazīst kauna?

Krastiņš iesmējās.

— Tik traki nav, jūs pārspīlējat. Lapa atklāti atzinās, ka viņam esot bijis liels kauns par to, ka neesot laikā pratis atrast nesenās avārijas iemeslu, bet bija saniknots, ka jūs esot pārāk asi uzbrucis.

— No inženiera var prasīt, lai viņš domā ar galvu.

— Viņam ir laba galva, bet slikts raksturs. Sabiedriskajā dzīvē viņš ir ļoti aktīvs, bēt dažkārt pielaiž rupjības. Tikai tāpēc, ka viņš nav muļķis, es viņu cenšos iesaistīt gandrīz visos kultūras pasākumos.

— Kāpēc tad puiši viņu iesaukuši pa Bļauri? Viņš ir liels muļķis.

— Un tomēr es jums nepiekritīšu.

— Dariet, kā gribat. Man ir savas domas.

— Ak, svētā neiecietība! — Krastiņš patētiski iesaucās. — Lai jūs pārliecinātu, man jāsāk ar līdzībām. Piemēram, kalnu upē no klinšainā krasta iekrīt šķautnains akmens — ass kā nazis. Straume viņu nes uz leju un pamazām noslīpē. Pēc gadiem to vairs nevar pazīt — kļuvis gluds un spožs. Cilvēks nav akmens — to pārveidot vieglāk.

— Nez vai... — Ģirts šaubījās. — Bet, ja tiešām grib ko izdarīt, tad ar viņu jānodarbojas. Jāatskalda rakstura šķautnes, bet to nevar izdarīt ar piekāpšanos.

Tanī brīdī pie kajītes durvīm kāds pieklauvēja. Ienāca Lapa un, ieraudzījis Gavaru, atvainojās un gribēja aiziet, bet Krastiņš lūdza iedzert kafiju. Lapa laikam saprata, ka Krastiņš ar Gavaru iztraucēti no sarunas sakarā ar viņa sūdzību, apjukumā nezināja, ko sacīt, apsēdās un klusēja. Arī Krastiņš jutās neērti un, pūlēdamies atsākt sarunas, iejautājās:

— Jūs laikam, biedri Lapa, gribat turpināt darbu pie fotoavīzes?

— Jā, — Lapa, neērti paknosīdamies, atbildēja.

Ģirts iztukšoja kafijas tasi un piecēlās.

— Tādā gadījumā es jūs netraucēšu. — Un aizgāja, labi zinādams, ka Lapa atnācis pēc atbildes savai sūdzībai. Gaitenī Ģirts sastapās ar kapteini, kuram rokās bija frotē dvielis un tīras veļas vīstoklītis.

— Nenāksit uz pirti? — viņš jautāja, un Ģirts kapteiņa uzaicinājumu pieņēma. Pēcpusdienas tropu tveice sevi bija likusi nopietni just, tāpēc viņi pērās ilgi un ar lielu prieku.

— Nu, kā pie mums patīk? — slotu spēcīgi cirzdams pa iedegušajiem pleciem, kapteinis jautāja.

— Tīri labi, — Ģirts atbildēja. — Jūtos kā mājās.

— Rītvakar ieiesim Honkongas reidā, bet dienu vēlāk dosimies uz Haifonu. Šis būs mūsu pēdējais reiss uz Vjetnamu.

— Vai tad gaidāma jauna maiņa? — interesējās Ģirts, sirdī priecādamies, ka pavisam drīz būs iespēja atgriezties krastā un nosvinēt kāzas ar Dagmāru. Bet kapteiņa atbilde prieku izkliedēja.

— Jaunas maiņas vairs nebūs. Šodien saņēmu telegrammu. Vladivostokā izkrausim banānus, tad uz Na-hodku, tur uzņemsim konservu kravu —un tālāk pa dienvidu jūrām apkārt Āzijai un pa Suecas kanālu uz Franciju, Beļģiju un Angliju. Mājās tiksim tikai ap Jauno gadu.

— Vai tas jau ir noteikti?

— Pēdējais nākošā reisa variants, — kapteinis paskaidroja. — Kaut kas vēl var mainīties, bet pamatā droši vien paliks tā, kā ziņots. Vai Singapūrā esat bijis?

— Nekad.

— Pa ceļam ieiesim. Un Suecā?

— Arī ne.

— Nu, tad jums būs interesants reiss, — kapteinis nopriecājās, nemaz nemanīdams, ka visinteresantākais reiss šoreiz viņam būtu no Vladivostokas taisnā ceļā doties uz Rīgu. Bet šāds variants nebija reāls, un Ģirtam nekas cits neatlika kā rādīt priecīgu seju. Jāpaziņo tikai Dagmārai, lai veltīgi negaida, viņš nodomāja. Viņa gan būs satriekta, bet tur nekā nevar darīt. Lai pamazām pierod pie jūrnieka nenoteiktās un mainīgās dzīves.

Otrās dienas vakarā Ģirta sardzes laikā «Bija» tuvojās Honkongas ārējam reidam. Vladimirs Drozdovs visu laiku atradās stūres telpā — kā vienmēr, kad kuģis iebrauc ostā. Neraugoties uz savu drukno augumu, stūres telpā viņš kustējās kā ūdenszāle — te iedziļinājās navigācijas kartē, te ar binokli pielipa iluminatoram un vēroja fārva-teru, te ieķērās radiolokatora rokturos un sasprindzināti skatījās dzelteni zaļajā ekrānā. Ģirts kapteiņa klātbūtnē vienmēr izjuta nesatricināmu mieru un bija laimīgs, ka var atrasties blakus tādam vīram, kuram biezajā matu cekulā pie deniņiem gadi un nervozā jūrnieka dzīve jau iebārstījusi mirdzošu sarmas sudrabu. Jūrnieka darbā pieredze ir tikpat svarīga kā zināšanas, un Vladimiram Droz-dovam šīs abas lietas bija savienojušās vienā veselā, kas atjāva bez ilgas apdomāšanās allaž rīkoties ātri un pareizi.

Piekrastes tuvumā sāka līt silts tropu lietutiņš, kas biezo tumsu padarīja gandrīz necaurredzamu. Uz sīkajām salām pa labi un pa kreisi, acis apžilbinādamas, plaiksnījās bāku ugunis, un brīžiem šķita, ka kuģis peld pa melnu tintes straumi. Priekšā līdz mākoņiem pacēlās Honkongas uguņu atspīdums, un šajā blāzmā bija redzama robaina kalna mugura. Viņi urbās jūras šaurumā arvien tālāk un tālāk, apmeta līganu loku un pēkšņi atradās diezgan plašā līcī, kur pretim mirdzēja lielās pilsētas lidostas ugunis un tā pilsētas daļa, kas atradās šauruma labajā krastā. Pa labi netālu uz klintīm no zaļgani baltām dienas gaismas spuldzēm bija izveidots milzīgs krusts, un kapteinis nospļaudamies sacīja:

— Nu gan izlikuši biedēkli! Kas šiem ienācis prātā?

Kuģis vēl brīdi lēni slīdēja uz priekšu, tad kapteinis

deva rīkojumu izmest enkuru. Lejā bocmaņa vīri rīkojās kā automāti. Iekaucās enkura ķēdes, un «Bija» apstājās. Uz kuģa iedegās spožās borta ugunis, un kapteinis teica:

— Iesim lejā atpūsties. Rīt agri ieiesim iekšējā reidā, un varēsit braukt uz pilsētu.

Viņi atsveicinājās un aizgāja katrs uz savu kajīti. Ģirts jutās noguris un tūlīt gribēja doties pie miera, bet pēkšņi kāds pieklauvēja, un kajītē ienāca bufetniece Lidija.

— Ko jūs tik vēlā stundā vēl staigājat apkārt? — Ģirts jautāja.

Lidija apjuka un lūdza atļauju apsēsties. Viņa bija ģērbusies halātā, kailās kājas ieautas mīkstās čībiņās, seja nopūderēta un iekrāsota, bet mati uztīti uz metāla rullīšiem.

— Vai jūs jau gatavojaties uz pilsētu? — ironiski iejautājās Ģirts.

— Mūs taču laidīs? — viņa vaicāja.

— Bez šaubām, bet ne jau naktī.

— To es arī nedomāju, — viņa atbildēja. — Es tāpat... giibēju parunāties.

— Vai esat vesela?

— Pilnīgi.

— Un dakteris Kriķis?

— Kā Jai es to zinu!

— Vai tad jūs viņu nebarojat?

— Kriķi baro arteļnieks Stepanjans. Kas man par daļu!

— Man šķiet, ka jūs pret viņu nebūt neesat tik vienaldzīga?

Lidija atelpoja. Laikam saruna bija ievirzījusies vēlamā gultnē. Viņa noraidoši pakratīja galvu un smaidīdama sacīja:

— Jums tikai tā liekas. Viņš vēl ir jauns un nepiedzīvojis puika. Sievietēm tādi nepatīk.

— Un kādi tad jums patīk?

Lidija savilka smaidā plānās lūpas un daudznozīmīgi ieskatījās Ģirtam acīs, it kā gribēdama sacīt: «Man patīk tādi kā jūs,» — bet atbildēja pavisam ko citu:

— Man patīk ... Es nezinu, kā lai to pasaka. Man patīk labi noauguši, spēcīgi un pieiedzējuši vīrieši.

— Tad jums derētu braukt uz Āfriku. Džungļos aug vīri kā baobabi.

Lidija iesmējās.

— Kāpēc uz Āfriku? Jūs taču neesat audzis Āfrikā.

Viņa aprāvās un neizsacīja visu, ko gribēja, bet Ģirts

saprata un vīpsnādams atbildēja:

— Līdz šim es domāju, ka uz mūsu kuģa ir tikai viens mednieks — putnu šāvējs Lapa.

— Tas — caur spelti izrautais! — Lidija nicinoši iesaucās, un Ģirts turpināja:

— Tagad redzu, ka ir arī vīriešu mednieces.

— Vai jūs domājat, ka tādas ir tikai Nahodkā?

— Ko jūs ar to gribat sacīt? — Ģirts skarbi noprasīja.

Lidija pašūpoja kailās kājas, ar halāta stūriem nevērīgi

pārklāja apaļos ceļus, kas tūlīt atkal atsedzās vēl tālāk, un atbildēja:

— Es domāju par Šuru. Visi brīnās, ko jūs viņā tik aizgrābjošu esat saskatījis. Tāda pati kā visas, tikai neglītāka.

— Lidija, par sieviešu skaistumu atļaujiet spriest vīriešiem. Esmu noguris un gribu likties uz auss. Ja jums kas nopietns sakāms, tad lūdzu, ja ne — ar labu nakti!

Lidija piecēlās un pikti sacīja:

— Kas jūs te esat par vīriešiem? Ne ar vienu nevar parunāt — visi noguruši un tikai domā par gultu.

— Man šķiet, ka arī jūs domājat par gultu, — Ģirts atcirta. — Ar labu nakti! Saldu dusu!

Nākamās dienas rītā ieradās locis — sīka auguma jā-pānis un aizveda «Biju» uz Honkongas iekšējo reidu. Drīz ekipāža saņēma valūtu, un pirmā grupa ar mazu satiksmes kuģīti devās uz diezgan attālo pasažieru ostu. Gar jūras šauruma abiem krastiem gaisā slējās debesskrāpji, cits ar citu sacenzdamies lielumā un skaistumā. Pilsētas centrs, kas atradās šauruma kreisajā krastā, no piekrastes pamazām kāpa kalnā, kura galotnē tropu saulē mirdzēja baltas savrupmājas un pilis. Šauruma līči bija piebārstīti ar ķīniešu džonkām kā riekstu čaumalām. Laivu zemajās būdiņās mita nabadzīgo ļaužu ģimenes — vīri, sievas un bērni. Šķērsielas, kas no krasta visai stāvus kāpa kalnā, mudžēja no ļaudīm kā skudru ceļš milzīgā akmens mežā. Kara ostā stāvēja vairāki amerikāņu septītās flotes kara kuģi, helikopteru bāzes un atomu zemūdenes, kas te uzņēma ūdeni un pārtiku, lai dotos apšaudīt Vjetnamas piekrasti. Flotes matroži pulciņos pastaigājās pa krastu, un Ģirts zināja, ka šajā pilsētā amerikāņu kara jūrniekiem ierīkoti vairāki izpriecu nami, kuros tie notriec netīrajā karā sapelnīto asinsnaudu.

— Redziet, ko dara mūsu draugi ķīnieši, — ironizēja Vitolds Krastiņš. — Viņiem vajadzētu pakustināt tikai mazo pirkstiņu, un amerikāņiem ceļš uz Honkongu būtu slēgts.

— Bet šis taču ir Anglijas protektorāts, — iebilda kāds matrozis.

— Taisnība, — kapteinis atbildēja. — Bet ar ūdeni un pārtiku to apgādā Ķīna. Honkongai pašai ir tikai augstceltnes, bankas un tirdzniecības sabiedrības.

— Tur jau tas suns ir aprakts, — turpināja Krastiņš. — Pa Honkongas jūras vārtiem ķīnieši izved un ieved visu, kas nepieciešams. No Japānas, Amerikas, Anglijas, Rietumvācijas. Bez labas zemes tā neaugtu debesskrāpji. Viņi apgādā Honkongu ar produktiem un ūdeni, labi zinādami, ka to visu saņem arī amerikāņu kara flote. Roka ioku mazgā, abas baltas. Bet mūs apvaino, ka mēs sadarbojoties ar imperiālistiem un nepalīdzot Vjetnamai. Kāds varizejiskums!

Vecais un mazais satiksmes kuģelis, pārklāts ar caurumainu saplākšņu jumtu, lai pasažierus paglābtu no tropu saules dedzinošajiem stariem, viļņos gāzelēdamies, lēni līda uz priekšu. Līdzīgi satiksmes kuģīši šaudījās no viena krasta uz otru kā atspoles aužamās stellēs. Piesārņotais ūdens izskatījās gandrīz dzeltens, un virs tā šūpojās violeti eļļas un naftas plankumi. Visi ekipāžas locekļi šodien bija uzcirtušies kā uz svētkiem. Jūrnieks krastā un vēl tādā milzu pilsētā kā Honkongā — vai tie nav svētki? Pat lielais miegamice Vasilijs izskatījās neparasti modrs, bet Lapa, mašīntelpas eļļās un karstumā ne visai pieradis uzkopt savu ārieni, šodien bija apģērbies kā uz parādi. Otrais stūrmanis Volodja visu laiku turējās blakus Lidijai, kas bija tērpusies modernā, vējā plandošā balta zīda kleitā ar garu zilu šalli ap kaklu. Ausīs viņai šūpojās lieli, apaļi zili riņķi. Ar vienu roku ieķēries reiliņā, Volodja ar otru atbalstīja Lidiju, lai tā neiekristu ūdenī. Bocmaņa Džeka liesā, spēcīgi iedegusī, simt grumbiņām izrakstītā un gludi noskūtā seja mirdzēt mirdzēja svētlaimīgā priekā. Pat Stepanjanam kāds vietējais frizieru meistars bija ar šķērēm apcirpis bārdu, un virs biksēm pārlaistā kreklā viņš vairs neatgādināja melnu čauksturi kā citkārt. Ar vārdu sakot, kuģa ļaudis bija sagatavojušies, lai svešā pilsētā sev nedarītu kaunu.

Brauciens līdz ostai ilga gandrīz pusstundu. Tikko kuģelis, viļņos gāzelēdamies, pietauvojās krastam, pasažieri kā zirņi no maisa izbira uz kāpnēm un, sadalījušies nelielās grupās, soļoja uz pilsētu.

— Vai jums, Gavar, ir kādi noteikti nolūki? — kapteinis jautāja. Ģirts paskaidroja, ka gribot tikai apskatīt pilsētu un, ja pa ceļam gadīšoties, nopirkt līgavai kāzu tērpu. — Nu tad iesim kopā, — Drozdovs sacīja. — Es palīdzēšu. Numuru zināt?

Ģirts ar plaukstu sev iesita pa pieri.

— Kaut kas traks, aizmirsu paprasīt.

— Tādos gadījumos vajag griezties pie līdzīga auguma pārdevējām. Ja gadās maza kļūda, to var izlabot.

— Tā būs jādara, — smiedamies piekrita Ģirts, un viņi no piestātnes divatā devās uz pilsētu. Jūras pasažieru stacijas laukumā viņus ielenca ķīniešu rikšas, ģērbušies zilās īsās biksēs, baltos kreklos un salmu cepurēm galvā, īpatnējā angļu valodas akcentā viņi aicināja savos sarkanajos, vieglajos divričos, kas bija pārklāti ar zaļiem brezenta jumtiņiem, un tādā kārtā braucējus pasargāja no tropu saules nepanesamā spožuma. Pa plato piekrastes ielu, no kuras starp augstceltnēm stāvas šķērsielas veda kalna, smirdošā straumē plūda lepni limuzīni, starp kuriem palekdamies skrēja rikšas.

Ģirts ar kapteini nolēma iet kājām, jo abi bija vienis prātis, ka ar svešu pilsētu iepazīties vislabāk tieši tā. Saule durstīja seju kā ar nokaitētām adatām, un viņi nogriezās ielas ēnas pusē. Apkusušais asfalts kūpēja, bet milzīgie nami bija sakarsuši kā akmeņi uz pirts krāsns. Lielajā pilsēta, kas stiepās starp kalniem gar jūras šaurumu, vēja gandrīz nemaz nejuta. Pie hoteļa «Mandarin» indiešu mandarīns baltā čalmā, sarkanos svārkos, melnās biksēs un sarkanās kurpēs, tievs un lokans kā niedre, izvadīja ceļā naudīgus tūristus. Iela bija ļaužu pārpilna — vairums ķīniešu platās, īsās biksēs, japāņi baltos tērpos un japānietes ziedainos kimono, dažām uz muguras speciālās somiņās ielikti bērni. Divstāvu tramvaji un autobusi bāztin piebāzti ar pasažieriem. Ģirts tik raibu skudru pūzni redzēja pirmo reizi. Tam nebija ne mazākās līdzības ar Āfrikā vai Dienvidamerikā redzēto, par Eiropu nemaz nerunājot. Kapteinis Drozdovs Honkongā nebija pirmo reizi, tāpēc viņu nekas nepārsteidza, bet Ģirts, pa šaurajiem trotuāriem aiz platās kapteiņa muguras iedams, visu noguldīja savās smadzeņu šūnās kā kaut ko vienreizīgi spilgtu un neparastu.

Drīz viņi iegriezās kādā šķērsielā. Tā bija zemām tirdzniecības būdām pārblīvēta, kurās pārdeva visas pasaules sīkumus — sākot ar apģērbiem un beidzot ar kurpju šņorēm un tupeļu nagliņām. Turpat blakus šķērsieliņā tirgojās ar augļiem un kūpēja ielas virtuves, bet pie galdiņiem ķīnieši ar ēdamiem kociņiem rokās pa šķīvjiem dancināja rīsa graudiņus vai sīksīkus jūras vēzīšus. Kopā ar dūmiem un eļļas izgarojumiem te garoja gan patīkamas, gan nepatīkamas smakas. Raibās laužu drūzmas pārpildītās šķērsielas, pa asfaltētu slīpumu vai kāpnēm vīdamās uz augšu, tālumā sadūrās ar kalniem un atgādināja kaut ko līdzīgu trokšņainiem tuneļiem. Pārdevēji no visām pusēm viņus stumdīja un vilka savās bodītēs, piedāvāja dažnedažādas preces un, it kā izrādīdami sevišķu uzmanību, tūlīt nolaida cenu vismaz par vienu trešdaļu lētāk no prasītās.

Beidzot viņi apstājās pie kāda sieviešu drēbju veikala, kur kāda pārdevēja, laikam japāniete, augumā izskatījās ļoti līdzīga Dagmārai. Ģirts ar kapteini jokodamies izcilāja daudzus tērpus, līdz apstājās pie skaista japāņu zīda un palūdza pārdevējai to uzvilkt mugurā. Viņa ieslīdēja uzlaikošanas nišā un drīz atgriezās, pārvērtusies vieglā, skaistā un cēlā būtnē. Viņa grozījās un soļoja kā manekene, abi vīrieši to ar patiku apbrīnoja un izlēma, ka kaut ko skaistāku laikam nekur vairs neatradīs. Turpat viņi Dagmārai nopirka arī baltu kāzu šķidrautu, garus cimdus un sudrabainas kurpītes, bet pēc tam apmierināti iegriezās blakus ieliņas atspirdzinājumu būdā iedzert alu. Karstums šķita nepanesams, un viņi ar lielu baudu dzēra auksto alu tāpat no sārmainajām pudelēm. Kapteiņa ka-parbrūnā seja nezin kāpēc kļuva skumja.

— Par ko jūs domājat?

Kapteinis pasmaidīja.

— Par jauko japānieti. Vai tiešām jūsu līgava ir līdzīga viņai?

— Jā, bet vēl skaistāka, — Ģirts ar lielu pārliecību atbildēja.

— Bet es jums kaut ko gribu sacīt, tikai neapvainojieties, — kapteinis brīdināja. — Jūrniekam sieva jāizvēlas ne tikai skaista, bet tāda, kas strādā vai vismaz audzina bērnus. Citādi tas nav nopietni.

— Mana līgava ir ārste, — Ģirts paskaidroja.

— Tā cita lieta, — kapteinis atbildēja, pacēla pudeli un ieklunkšķināja pāris malku vēsā alus. — Dažkārt jūrnieki meklē nevis sievas, bet glītus purniņus, nemaz nepadomādami, ka ar sievu vajadzēs nodzīvot kopa garu mūžu. Un tad nāk bērni, brīvsolis, šķiršanās... Kas tā par dzīvi!

— Taisnība, — Ģirts piekrita, — ta nav dzīve. — Bet jums taču laikam arī ir sieva?

Drozdovs ar pirkstiem domīgi glāstīja mitrās pudeles kaklu.

— Jau trešā. Ar pirmo iepazinos Ļeņingradas jūrskolā un apprecējos. Bet tad sākās karš, un mani iedalīja jūras kājniekos. Mēs pie Volodarskas kāvāmies ar hitleriešu tankiem, kas lauzās uz pilsētu. Tanki pārgāja pāri ierakumiem un devās tālāk, bet mēs kopā ar latviešu brīvprātīgajiem un Ļeņingradas strādnieku gvardiem nejāvām ienaidnieka kājniekiem virzīties uz priekšu. Kādā uzbrukumā pie Novoje Selo (tur ir tāds ciems, kuru bija ieņēmuši vācieši) mani smagi ievainoja un aizveda uz hospitāli. Sieva bija audēja un strādāja tekstilfabrikā, bet četrdesmit otrā gada ziemā nomira badā. Mani pēc izveseļošanās aizsūtīja uz floti, bet, karam beidzoties, kādu laiku Baltijas jūrā zvejoju mīnas, kamēr demobilizēja. Ļeņingradā apprecējos ar kādu atraitni, lielisku sievieti. Vēlāk izrādījās, ka viņas vīrs nemaz nav kritis, bet četrdesmit pirmajā saņemts gūstā. Es, protams, aizgāju, jo neesmu no tiem, kas nesaprot cilvēku sarežģītos likteņus. Nu, un tagad man ir jauna sieva, rīdziniece. Mums ir divi bērni, Rīgas tuvumā nopirkām ģimenes mājiņu un dzīvojam labi. Un ar katru gadu viņa kļūst skaistāka. Aizbraukt mājās, — tie man ir svētki. Protams, gadā tādu svētku nav daudz, bet tad jau tie arī nebūtu svētki.. .

Viņi sabūkšķināja pudeles, un Ģirts smaidīdams sacīja:

— Par jūsu jauko sievu!

Un kapteinis atbildēja:

— Par jūsu daiļo līgavu!

Viņi vēl ilgi klejoja pa pilsētu, apskatīja krāšņo Tīģeru pagodu un no tās akmens terases apbrīnoja lielisko ainavu, kas atklājās uz pilsētu, zilo jūras šaurumu un violetās dūmakās tītajiem kalniem. Kad norunātā laikā abi atgriezās ostā, visi jau bija ieradušies. Katram rokā atradās kāds Honkongas suvenīrs, un visu sejas pauda prieku par svešajā krastā izbaudīto atpūtu. Arī Ģirts bija laimīgs par negaidīto iespēju redzēt šo tālo un savdabīgo Austrumu pilsētu, bet it sevišķi par nopirkto dāvanu Dagmārai. Ja nu tikai tērps derētu, viņš domāja. Ja viņai tas patiktu . . .

Mazais satiksmes kuģelis, viļņos gāzelēdamies, viņus aizveda atpakaļ uz «Biju», bet vēlu vakarā tā atstāja Hon-kongu un devās tālāk uz Haifonu.

Kādu dienu, kad Dagmāra jau bija nolēmusi mest mieru darbam un iet uz mājām, ieskanējās telefona zvans. Runāja Alnis Akmentiņš, bet viņa

---runa un balss šoreiz likās sveša, bez parastās

vieglprātības un ironiskās pieskaņas, lai gan viņš iesāka tāpat kā citkārt:

— Kā tev klājas, bērniņ?

— Tā nekas, un tev?

— Tu jau neticēsi, ja teikšu, ka gribu pakārties.

— Bez šaubām, neticēšu, jo tu savas dienas esi radis pavadīt bez raizēm.

— Pat slimnīcā?

— Es domāju. Nevaru saprast, par ko tevi tur visi tā lielī un cildina.

— Bet ja nu sacīšu, ka es pats sevi daudzkārt lamāju un nolādu?

— Tad tā nebūs patiesība. Kāpēc tu esi pieņēmis tādu cietēja pozu?

— Tāpēc, ka visi slimnieki cieš, bet es visiem neesmu spējīgs palīdzēt. Cilvēki domā, ka es to visu laižu pāri galvai, bet patiesībā staigāju ar ciešanu vaiņagu galvā kā Jēzus no Nācaretes.

— Tam es negribu ticēt.

— Tici, bērniņ, vismaz šoreiz. Ar tava drauga Ģirta tēvu ir pavisam bēdīgi.

Dagmāra tā uztraucās, ka brīdi zaudēja valodu, bet tad atģidās un jautāja:

— Kas ar viņu noticis?

— Pagaidām nekas, bet var notikt.

— Viņš taču vēl nesen jutās pavisam labi.

— Tā bija ilūzija. Patiesībā viņš visu laiku ir ļoti smagā stāvoklī.

— Kas tad viņam īsti kaiš? Viņš domāja, ka nierēs akmeņi.

— Arī es līdz izmeklēšanai tā domāju, bet viņam nierēs ir vēzis. Es iztaisīju operāciju. Metastāzes jau bija apņēmušas aknas, un tur nekā vairs nevar līdzēt. Viņa dzīvība karājas mata galā.

— Šausmas! — Dagmāra izmisumā iesaucās, un Alnis rūpju pilnā balsī turpināja:

— Es darīju visu, ko spēju. Tici man, Dagmāra, es gii-bēju izpildīt tev doto solījumu — viņu spirgtu un veselu atvest atpakaļ.

— Paldies, Alni, — Dagmāra pateicās. — Bet vai tu konsultējies ar savu tēvu?

— Kā gan citādi, — Alnis atbildēja. — Bez viņa ziņas mūsu nodaļā pat mats uz grīdas nenokrīt. Bet operāciju izdarīju es.

— Kāpēc ne viņš? — Dagmāra pārmeta, un Alnis iesmējās.

— Labais bērns, viņam dreb rokas un acis vairs nav tik gaišas kā agrāk. Visas sarežģītās operācijas tagad uzticētas man. Viņš tikai konsultē. Viņa pieredze, slava un padoms, bet manas rokas. Vai tu tagad saproti?

— Cik briesmīgi! — Dagmāra smagi nopūtās. — Cik daudz vēl jāstrādā, lai mēs cilvēkiem varētu palīdzēt!

— Bet tu jau to negribi darīt, — Alnis pārmeta. — Tu aizgāji pa vieglāko ceļu.

— Vai tad tu, Alni, domā, ka sanatorijās ārsti nav vajadzīgi?

— Tā es nedomāju. Bet tu, mans bērns, varēji vairāk ...

— Beidz! — Dagmāra viņu pārtrauca. — Labāk padomāsim, ko darīt.

— Es tiešām nezinu, kā viņam to pateikt.

— Vai tad to drīkst sacīt? Lai tic uz izveseļošanos. Ticība ir vislabākās zāles.

— Varbūt tomēr derētu neslēpt. Lai cilvēks pagūst nokārtot rēķinus ar sevi, tuviniekiem un dzīvi. Bet šoreiz es domāju par tavu Ģirtu. Kā lai viņam pasaka?

— To es izdarīšu, — Dagmāra apsolīja. — Viņš ir ceļā uz Vjetnamu un, ja kaut kas notiks, vienalga — mājās nevarēs ierasties. Žēl, ka es nepazīstu nevienu viņa radinieku. Par tiem viņš nekad neko nav stāstījis. Ko lai mēs tagad darām?

— Uzņemsimies šefību, Dagmāra. Cilvēks taču jāieliek zemē ar godu.

— Tu runā tā, it kā viņš jau būtu miris, — Dagmāra pikti sacīja, un Alnis klusā balsī paziņoja:

— Viņš ir jau miris.

Pēc ilgas pauzes Alnis turpināja: — Es vairākas dienas cīnījos par viņa dzīvību, tev neteicu, jo baidījos tevi satraukt. Bet viņam bija ļoti vāja sirds. Un īsi pirms mana zvana viņš mira. Saproti, Dagmāra, es darīju visu, bet tur neko vairs nevarēja līdzēt, neko ...

Abi runātāji apklusa. Tikai telefonā kaut kas gaudoja un smilkstēja kā hiēna naktī. Beidzot atskanēja Dagmāras

balss:

— Tātad tas jau ir noticis ... Nu, ko ... Es nemaz nezinu, ko iesākt.

— Man ir visi nepieciešamie dokumenti, visas formalitātes nokārtošu es. Mana nodaļa viņu pavadīs uz kapsētu. Es iesniegšu laikrakstam bēru sludinājumu, lai uzzina radinieki un draugi. Ko vēl es varētu izdarīt?

— Tas ir ļoti daudz, Alni, paldies. Es piezvanīšu tēvam, lai atbrauc, un mātes dzīvoklī sarīkošu mazu bēru mielastu. Kā tu domā, to vajadzētu?

— Nebūtu slikti, Dagmāra, — Alnis piekrita. — Viņa dēls ir jūrā, un mūsu pienākums viņa tēvu izvadīt pēdējā gaitā. Es ar viņu pa šo laiku paspēju no tiesas sadraudzēties. Ja tu zinātu, Dagmāra, ko kara laikā viņš tikai nav darījis!

— Es zinu, Alni, Ģirts stāstīja, — Dagmāra atbildēja. — Un viņš bija ļoti labs cilvēks. Es noorganizēšu mazu koncertu un sarunāšu orķestri, vai ne, Alni?

— Tas nebūtu slikti, — Alnis piekrita. — Un saisties ar vecajiem boļševikiem. Viņi slimnīcā tēvu apmeklēja; lai nāk izvadīt. Varbūt dabūsi kādu runātāju. Ja ne, nav liela vaina — es norunāšu.

— Gan jau dabūšu, — sacīja Dagmāra. Sarunas laikā viņa paspēja nomierināties un tagad sprieda ar aukstu prātu. — Es atslēgšu vasarnīcu un aizvedīšu drēbes. Vai tu tur būsi?

— Jā. Es tevi gaidīšu.

— Tad uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos, dārgā ...

Braucot uz slimnīcu, Dagmāra galvenajā pastā uzrakstīja Ģirtam telegrammu, kurā pastāstīja, ka tēvs miris ar nieru vēzi, svētdien notiks apbedīšana, un izteica Ģirtam līdzjūtību. Tanī pašā dienā tēva mirstīgās atliekas no slimnīcas pārveda uz kapsētas kapliču, bet vakarā Dagmāra piezvanīja tēvam uz zvejniekciemu. Tēvs apsolīja apbedīšanas ceremonijā noteikti ierasties un vēl kopā ar saviem draugiem, bet mielastam šo to paņemt līdzi. Viņš tikai piekodināja aizbraukt un pierunāt māti, lai tā neceļot brēku, ka viņas dzīvoklī svešam cilvēkam rīkos bēru mielastu. Tēvs bija pārliecināts, ka tas būšot viscietākais rieksts, un tā arī notika. Tikko Dagmāra mātei visu izklāstīja, viņa nikni iesaucās:

— Nekā nebūs, meit. Mans dzīvoklis nav restorāns. Un vēl sveša cilvēku bēru nodzeršanai! Kāda spindzele tev iedzēlusi?

— Man viņš nebija svešs, māt, — Dagmāra stingrā balsī iebilda. — Es pazīstu viņa dēlu. Bet viņš ir jūrā, un citu tuvinieku viņam nav. Cilvēku taču nedrīkst iemest bedrē kā suni.

— Kas man par daļu! — māte iesaucās. — Es neesmu no tām līķu mušām, kas augu dienu ložņā pa Rīgas kapsētām un tikai to vien gaida, lai kādu atvestu un iebāztu zemē. Tām vienalga — svešs vai pazīstams.

— Es jau tev sacīju — viņš man nav svešs, — Dagmāra enerģiski atcirta. — Viņš ir mana nākamā vīra mirušais tēvs.

— Vai tu esi jukusi, meit? — acis izbrīnā iepletusi, jautāja māte. — Kas tas tev par nākamo vīru?

Dagmāra domāja, ko darīt — izstāstīt mātei vai ne, bet tad nolēma, ka tas jādara un pie tam tieši tagad, lai viņas dusmu zibeņus un pērkona spērienus izsauktu visus pie vienas reizes. Tāpēc viņa rāmā mierā paziņoja:

— Jā, māt, esmu nolēmusi precēties. Mans nākamais vīrs un tavs nākamais znots ir jūrnieks, liela kuģa stūrmanis. Viņu sauc par Ģirtu Gavaru, un viņš pašreiz atrodas ceļā uz Vjetnamu.

— Ak tu mūžs! Jūrnieks! — māte izmisusi iesaucās un sāka raudāt, bet meita mierīgi turpināja:

— Viņu pazīst arī tēvs, mēs bijām aizbraukuši.

— Un pie manis jūs neatbraucāt!

— Vai tad ar tevi kā ar cilvēku var kaut ko parunāt? — Dagmāra pārmeta. — Viņu pazīst arī Ivars un Lola ...

— Ak tas štuceris, ar kuru jūs bijāt zvejnieku svētkos! — māte atkal pārtrauca Dagmāru. — Tagad man viss ir skaidrs. Tu tur Ivaru un Lolu sabuntoji, lai viņi to jūr-nieciņu slavē vislabākajiem vārdiem. Ak mūžiņ — viņš ir tāds, un viņš ir šitāds. .. Tik stiprs, gudrs un izveicīgs ... It kā es nesaprastu, ka tu viņus visus aptinusi ap pirkstu.

— Ko tu muldi, māt, — Dagmāra rupji uzsauca, sadusmojusies par mātes izdomātajām pasakām. — Galu galā viņš būs mans virs, ne tavs, un es ar viņu dzīvošu kopā, ne tu.

— Kur tad jūs dzīvosit, ja ne pie manis? — mazliet nomierinājusies, māte jautāja, un Dagmāra atbildēja:

— Viņam pašam ir savs dzīvoklis, un tevi mēs netraucēsim.

— Vai nevarēji kādu dakteri nocelt, kaut vai to pašu Alni, kas tev kārās kaklā?

— Varēju, bet negribēju, — Dagmāra lepni atcirta.

— Man vajag labu vīru, nevis labu dakteri. Gan tu redzēsi, ka Ģirts tev iepatiksies.

Māte vienaldzīgi atmeta ar roku!

— Ko es ar jums strīdēšos! Jūs jau neviens mani vairs neklausāt. Kas tā par jaunatni? Nemaz nedomā par savu nākotni. Bet ja nu jūs tā esat izlēmuši, lai... Ne jau mana bēda, bet jūsu. Tikai pēc tam nenāciet pie manis raudāt gaužas asaras. Nu, un bēres... Lai jau paliek, palīdzēšu. Pārāk daudz naudas gan man nav ko izdot. Tu ļoti labi zini...

— Tēvs solīja šo to atvest, — Dagmāra paskaidroja, bet mātē tas radīja jaunu niknuma uzliesmojumu.

— Tēvs, ko tad šis te darīs! Arī viņu tu sabuntojusi? Tad lūk, kāda tu esi!

Dagmāra uzlika savu plaukstu uz mātes rokas un lūdzoši sacīja:

— Māt, vecās nesaskaņas laiks aizmirst. Tēvs pārdzīvo, tevi gaida, bet tu pat paskatīties neaizbrauc.

— Vai viņš kādreiz mani aicinājis? — māte iecirtās.

— Tevi ar Ivaiu — jā, bet mani... Kā aizdrāzās uz to reņģinieku ciemu, tā pazuda kā kaltiņš kulītē. Un nu viņš te brauks bēres dzert! Durvis tādam neatvēršu!

— Viņš uz tevi netur tik ļaunu prātu kā tu, — meita centās māti samierināt. — Gadi nāk, un gadi iet, bet tu netiec vaļā no vecās žults. Kas bijis — izbijis, vienreiz visu vajag aizmirst un sniegt viens otram draudzīgu roku.

— Es jau nu gan to pirmā nedarīšu! — māte augstprātīgi iesaucās.

Dagmāra par šo mātes spītību iesmējās.

— Kas tev liek sniegt pirmai? Sniedziet abi reizē! Tas taču ir tik vienkārši: viņš te atbrauks, bet tu izliecies, it kā starp jums nekas nebūtu noticis. Uz mūsu kāzām jums arī būs jānāk.

— Tu te mani nepierunā, — māte ar elkoni viegli iebukņīja meitai sānos, bet viņas balss tonis jau likās daudz piekāpīgāks nekā pirmīt. — Un tagad klāj vaļā visu, kas priekš ta bēru mielasta man būtu jāpalīdz.

Par tādu iznākumu Dagmāra jutās ļoti apmierināta. Viņas sīki norunāja, ko un kā darīt, un atvadoties meita māti pēc ilgiem laikiem ar pateicību noskūpstīja. Šis mīlestības žests vēl vairāk atmaidzināja mātes cieto sirdi, un viņa, neatrazdama nekā cita ko sacīt, nobubināja:

— Nebēdājies, gan jau viss būs labi. Galdu klāsim tēva kabineta. Tur vēl viss tāpat kā agrāk. Lielo rakstāmgaldu noliksim vidū, galos divus mazākus galdiņus, un vietas būs diezgan. Ja vari, atnes mazlietiņ spirta bolei, dakteriem jau ir.

— Ir gan, bet neapsolu, — Dagmāra noraidīja mātes priekšlikumu. — Mums sanatorijā viss stingrā uzskaitē. Kādu pilīti varbūt...

— Uzskaitē! Tāpat kā tēvs, — māte iesmējās, taču tie vairs nebija ļauni smiekli, bet tajos skanēja (tā vismaz Dagmārai likās) lepnums par ģimenes locekļu godīgumu.

Bēru dienā pilsētas kapsētā salasījās diezgan daudz pavadītāju — daļa slimnīcas uroloģiskās nodaļas medicīnas personāla, daži no bijušajiem sarkanajiem strēlniekiem, vecie boļševiki ar savu kori, Tēvijas kara cīņu draugi, kuģniecības pārvaldes pārstāvji, Dagmāras tēvs ar savu vietnieku un dispečeru un bariņš nepazīstamu cilvēku. Pat māte, kura visu rīta cēlienu bija gatavojusi mielastu, tagad stāvēja pavadītāju drūzmā ar lielu pušķi sarkanu neļķu. Tēvs ar saviem biedriem no zvejniekciema bija atbraucis tieši uz kapsētu un ar māti vēl nebija ticies. Laiku pa laikam viņi paslepus viens otiam uzmeta pa skatienam, bet neviena vārda vēl nebija pārmijuši.

Bēru norisi organizēja Alnis Akmentiņš, kurš bija ļoti mierīgs un veikls izdarītājs, tāpēc Dagmārai tikai atlika piepalīdzēt ar dažiem padomiem. Runātāju pieteicās vairāk, nekā vajadzīgs, bet nelielā pūtēju orķestra muzikālo daļu papildināja pāris solistu un veco boļševiku koris. Bēru ceremonijai beidzoties, virs Ģirta tēva kapa pacēlās vesels ziedu un vainagu kalns.

Kad pavadītāji sāka izklīst, Dagmāra no visas sirds pateicās Alnim par lielo palīdzību.

— Es nemaz nezinu, ko bez tevis būtu iesākusi. Tu taču atbraukusi arī pie mums mājās?

— Labi, mīļais bērns, vai tev es ko varu atteikt! — ar humoru sacīja Alnis, lai izkliedētu drūmo noskaņojumu.

— Bet viens es nebraukšu. Manā karietē vietas ir arī tev un vēl trim. Varbūt paaicini māti?

— Gan jau pasažieru netrūks, — Dagmāra sacīja.

— Māte lai sēd tēva mašīnā.

Pēc īsas pierunāšanas tas patiesi izdevās — māte aizbrauca kopā ar tēvu un viņa biedriem no zvejnieku kolhoziem, bet Aļņa mašīnā Dagmāra iesēdināja Ģirta tēva cīņu biedrus. Vairāk vietu nebija, un pārējie viesi solīja ierasties paši uz savu roku.

Mājās māte ar tēvu nevienam nelika just, ka viņiem vairākus gadus bijis ass konflikts. Tēvs virtuvē viņai palīdzēja sagatavot un traukos sakārtot atvestās zivis. Nekā nezinādams par mātes un meitas neseno sarunu, tēvs diezgan asi kaut ko iebilda un atcirta, bet māte viņa vārdos vai nu neklausījās, vai asumus nogludināja. To juzdams, arī tēvs kļuva vārdos piesardzīgāks un piekāpīgāks. Kaut kas ar sievu bija noticis, bet kas — to nesaprata.

Kamēr tēvs ar māti rīkojās pa virtuvi, Dagmāra centās bēriniekiem pakavēt laiku. Alnis gan jutās kā mājās, jo daktera darbs slimnīcā viņu bija pieradinājis ar katru cilvēku ātri nodibināt kontaktu un uzsākt valodu, bet mirušā draugi, vecie karavīri, jutās daudz nedrošāki nekā frontes ugunīs. Tāpēc Dagmārai, neraugoties uz visiem mēģinājumiem un pūlēm, nekādu lielo draudzību un atklātu sarunu neizdevās panākt. Turpretim abi kapteiņi, tēva vietnieks un dispečers, šoreiz jau izturējās kā veci paziņas un vairs nemulsa kā toreiz, kad, mazliet iesiluši, ieradās pie Dagmāras vasarnīcā. Dispečers Žanis atkal bija uzcirties kā frants, un viņa jūrnieka tērpā nemanīja nevienas krunciņas, it kā kopā ar to nesen būtu atradies zem gludekļa. Arī druknais Juris šoreiz pļāpāja vienā pļāpāšanā, savas šķipelēm līdzīgās plaukstas slēpdams zem galda, baidīdamies ar tām, kā parasti, pievērst uzmanību. Tikai kāds pēdējais atbraucējs vientulīgi sēdēja galda galā, un viņa seja pauda nedzēšamas skumjas pēc lielā zaudējuma. Viņu neviens te nepazina, un arī viņš nevienu te nepazina. Šad un tad viņš viens pats ielēja, pacēla glāzīti un pie sevis klusi nomurmināja:

— Jā, gadās . .. Kas to būtu domājis . . .

— Kas tas par onkulīti? — beidzot Alnis iejautājās, un Dagmāra paraustīja plecus.

— Nezinu. Viņš nesa šķirstu un nolika ziedus. Droši vien kāds no mirušā vecajiem draugiem.

Ar to sākotnējā interese pret svešo izbeidzās. Tēvs ar māti ienesa traukus ar zivīm, un sākās oficiālais bēru mielasts.

Tā kā vairums viesu mirušo pazina maz vai nepazina nemaz, tad nekādas īpašas runas par aizgājēju neizraisījās. Toties tēvs un kapteiņi gari un plaši izstāstīja par sava zvejnieku kolhoza nelaimēm un sasniegumiem, jau pabeigtām un iesāktām būvēm un lielajiem rudens lomiem. Visuzmanīgāk klausījās māte, jo viņai līdz šim nebija ne mazākās jausmas, kā tēvam kolhozā klājas. Un, kad iesilušie kapteiņi uzslavēja priekšsēdētāju Smildziņu, viņa talantu un vērienu, māte gandrīz bija ar mieru savu ilgi ienīsto vīru no prieka tepat visu acu priekšā noskūpstīt. Taču viņa to vairījās darīt, lai pirmā nepasniegtu izlīgumam roku.

Alnis vecajiem frontiniekiem, kas viņam sūdzējās par nedziedināmām ievainojumu brūcēm, sāka stāstīt par kādu jaunu preparātu ar lieliskām dziedinošām īpašībām.

— To gatavo no auga, kuru sauc par spalvaino kalan-hoeju. Pēc vairāku gadu ilgiem mēģinājumiem izrādījās, ka šī auga biezo lapu sula dara brīnumus. Tā ātri iztīra un aizvelk nedzīstošas vātis, trofiskās čūlas, dziedē apdegumus, un šo jauno preparātu tagad ar sekmēm pielieto ne tikai ķirurģijā, bet arī ginekoloģijā un stomatoloģijā.

Pēc Aļņa stāsta ieinteresētie klausītāji viņu apbēra ar jautājumiem: kur šī kalanhoeja aug, vai jaunais preparāts ieviests ražošanā un dabūjams aptiekās, un kas ir labāka — no šī auga pagatavotā ziede vai sula? Pēkšņi sarunu pārtrauca nepazīstamais cilvēks, kas visu laiku bija sēdējis galda galā, viens pats iedzēris un pats ar sevi klusībā sarunājies. Atspiedies ar plaukstām uz galda, viņš uzrausās stāvus un, ar acīm skumji urbdamies savā glāzē, it kā tanī būtu iekritusi indīga muša un sabojājusi dzērienu, iesāka:

— Mīļie bērinieki! Jūs runājat, kā aizdziedēt nedzīstošas rētas. Bet ir tādas rētas, kuras iesit liktenis un vairs nemūžam nevar sadziedēt.

Kapteinis Juris skaļi iesmējās, izvilka no galda apakšas lielo plaukstu, resnos un garos pirkstus savilka dūrē un tik stipri trieca galdā, ka gaisā palēcās glāzes.

— Nav taisnība! Kad atnāks doktors Kaps, visas rētas sadzīs.

Taču runātājs viņu nemaz nelikās dzirdam, skumji skatījās glāzē un turpināja:

— Šādtr nedziedināmu rētu mūsu sirdīs iesita nāve, aizraudama dzimtenes smiltājā mūsu mīļoto, sirsnīgo, neaizmirstamo draugu Gavaru. Atzīšos atklāti: pēdējos trīsdesmit gadus dzīve mūs bija šķīrusi, un šodien šķirstā es viņu tik tikko pazinu. Bet toreiz .... O, tas bija toreiz, kad mēs vēl abi bijām jauni un labāku žokeju par mums nebija visā Rīgā!

— Kas to būtu domājis, ka Ģirta tēvs ir bijis kādreiz žokejs, — Dagmāra čukstēja, un Alnis atbildēja:

— Vai tu nezini, ka dzīve ir pilna pārsteigumu?

Runātājs iztukšoja glāzi, tūlīt no jauna piepildīja un

turpināja:

— O, kas tie bija par gadiem! Es jāju uz Mirtas, bet viņam bija ērzelis Briljants. Īsts briljants vārda tiešajā nozīmē. Saulē tas mirdzēt mirdzēja, un katrs muskulītis tam riksī drebēt drebēja. Tādus rikšotājus, es jums sacīšu, tagad pat Anglijas karalienes zirgu stallī neatradīsit! Vai tie vairs ir zirgi, kurus šodien audzē? Bet vecos laikos ...

— Ko viņš tik daudz par zirgiem, — Žanis ņurdēja, nemierīgi sakustēdamies krēslā un sakārtodams jūrnieka bikses, lai nesaburzītos. — Par aizgājēju gandrīz neviena vārda.

Bet runātājs iebildumus nedzirdēja — tikai dziedāja un dziedāja kā mednis riestā:

— Jā, tie tikai bija zirgi, zirdziņi. Atceroties sirds kā jaunības dienās iepukstas. Es jau teicu, ka manu ķēvi sauca par Mirtu. Vārds nav nekāds izcilais, bet kas par augumiņu, kas par stāju! Pirms starta viņa stāvēja cēla kā Pētera baznīcas tornis. Un kā viņa gāja.. . Dibenu grozīdama, kā dāma augstās abzacēs uz balli. Un, kad mēs abi ar dārgo aizgājēju rikšojām blakus, viss hipodroms aizturēja elpu. Tie tikai bija zirdziņi, bet kas tagad ... Toreiz, kad mēs abi strādājām par žokejiem...

— Kad tas notika? — pavaicāja kāds aizgājēja frontes biedrs.

— Pirms trīsdesmit gadiem, — runātājs mierīgi atbildēja un gribēja turpināt savu stāstu par zirgiem, bet mirušā draugi vairs nedeva vārdu.

— Nevar būt! — viens sauca. — Jūs kaut ko jaucat.

— Es un sajaucis? — runātājs apvainojās. — Man vēl mājās ir bildes, varu parādīt.

— Bet jūs taču pats sacījāt, ka šķirstā tik tikko esot viņu pazinis.

— Nu jā. Pēc trīsdesmit gadiem ...

— Paga, paga, — atkal kāds iebilda. — Es ar Gavaru trīs gadus biju kopā frontē, visus sīkumus viens otram izstāstījām, bet tas, ka viņš strādājis hipodromā par žokeju, pirmā dzirdēšana.

— Te noticis pārpratums, — vēl kāds iebilda. — Vai jūs pazināt viņa ģimeni?

— Kādu ģimeni? — brīnījās runātājs. — Viņš taču palika vecpuišos.

Nopietnais strīds tagad pārvērtās smieklos. Visi saprata, ka runātājs kaut ko saputrojis, un neviens vairs nevēlējās viņā klausīties, taču viņš pats vēl spurojās pretim:

— Nevar būt! Viņam nebija ne sievas, ne bērnu.

Tagad strīdā iejaucās arī Alnis.

— Cienītais, kāpēc jūs domājat, ka mirušais ir tas pats žokejs Gavars, kuru jūs pazināt?

— Es izlasīju bēru sludinājumā.

— Tur taču nebija minēts, ka viņš bijis žokejs.

— Bet tas pats uzvārds. Un gadi arī tā kā sakrita.

— Vienādu vārdu un uzvārdu pasaulē daudz! — Alnis smiedamies iesaucās. Runātājs galīgi apjuka un apsēdās, bet Alnis turpināja: — Lūdzu, neuztraucieties, ka noticis pārpratums. Dzīvē daudz kas gadās. Liels paldies jums, ka atnācāt uz bērēm, palīdzējāt aiznest šķirstu un nolikāt ziedus. Un paldies arī par to, ka ieradāties uz šo bēru mielastu. Neviens cilvēks pasaulē nedzīvo velti, un katrs atstāj kaut ko labu. Tāpēc mūsu pienākums pēdējā gaitā viņus izvadīt ar godu. Aizgājēja vienīgā ģimenes atvase atrodas tālās jūrās un nevarēja ierasties uz sava tēva bērēm. Toties viņa līdzpilsoņu nebija mazums. Pacelsim glāzes par to, lai aizgājējam būtu vieglas smiltis!

Bēru viesi pamazām izklīda. Pēdējie palika tēvs ar saviem kapteiņiem un Alnis. Tēvs, kā jau cilvēks, kas mājās pieradis saimniekot, palīdzēja novākt traukus, kamēr māte ar Dagmāru tos mazgāja.

— Nu, vai tēvs nav mainījies? — viltīgi jautāja Dagmāra, it kā viņš būtu tas īstais vaininieks ģimenes nesaskaņās, un māte atbildēja:

— Jā, i pazīt nevar. Vai viņš vēl uz mani dusmojas?

— Es jau tev teicu, ka ne.

— Kā tu domā, — māte jautāja, — vai viņš paliks pa nakti?

— Pajautā, — Dagmāra mudināja. — Ko tu kautrējies?

— Kaut kā neērti.

— Es tūlīt viņam to pavaicāšu, — Dagmāra atbildēja, un māte laimīga pasmaidīja par meitas uzņēmību un attapību.

Kad tēvs ienāca virtuvē ar tukšajiem traukiem, Dagmāra lūdzās:

— Papuci, vai tu šonakt nepaliksi pie mātes?

— Kāpēc? — tēvs brīnījās.

— Viņa pārstrādājusies, un nav kaut kas kārtībā ar sirdi. Bet man rīta agrumā jābūt sanatorijā. Esi tik labiņš, tēt, jā?

— Es gan biju domājis braukt kopā uz mājām.

— Tev taču nekur nav jāsteidzas. Aizbrauksi rīt. Un rīt no Novosibirskas atlidos Ivars ar Lolu.

— Tā kā tāda... — tēvs pukojās un beidzot piekrita: — Ja jau tu tā domā ...

— Tu esi lielisks, tēt! — Dagmāra iesaucās un saņēma abu rokas savējās. — Lai jūs atkal nesaplēstos, sadodiet rokas! — Tēvs ar māti negribīgi sadeva rokas, kaunīgi paskatīdamies viens otram acīs, bet Dagmāra tās pāršķīra un turpināja: — Tā, un tagad visu, kas bijis, aizmirstiet! Cik ilgi tā var dusmoties? Bet es aizbraukšu mājās ar taviem kapteiņiem. Vai viņi ir droši cilvēki?

— Uz Ūsiņas! — tēvs apliecināja.

— Tad laid vien prom, — māte mudināja, — mēs jau ar tēvu paši tiksim galā.

Alnis gan mazliet jutās sarūgtināts, ka Dagmāra negribēja, lai viņu pavada, bet galu galā piekrita, ka nav vērts triekt mašīnu, ja uz to pusi brauc zvejnieki ar savējo. Kapteiņi īsti nesaprata, kāpēc priekšsēdētājs ne no šā, ne no tā pēkšņi paliek mājās, bet Dagmāra braucējus tā steidzināja, ka viņi nepaguva nekā pajautāt. Vienīgi Alnis, šis gudrais un slīpētais buks, bez vārdiem saprata visu un zināja, ka tēva un mātes izlīgšana nav notikusi bez Dagmāras līdzdalības.

v

Dagmāras telegrammu par tēva nāvi Ģirts saņēma Tonkinas līcī netālu no Vjetnamas krastiem. Pirmajā brīdī tā viņu galīgi satrieca, jo viņš nekad

_I nebija domājis, ka tēva veselības stāvoklis ir tik

slikts. Neraugoties uz Dagmāras mierinājumiem un piebildēm, ka bērēm viss jau sagatavots, par tēva nāvi Ģirtu urdīja dziļa smeldze un nemiers. Viņš nožēloja, ka šajā brīdī pats nav mājās un visas rūpes uzkrautas uz Dagmāras pleciem. Kā nekā Dagmārai tēvs taču bija gandrīz pilnīgi svešs cilvēks, un, ja viņa neiedomāsies griezties pēc palīdzības un padomiem sociālās nodrošināšanas ministrijā, kur tēvs kā personālais pensionārs atradās uzskaitē, tad viņa paliks gluži viena. Lai rastu savām šaubām mierinājumu, Ģirts meklēja padomu pie kapteiņa un viņa pirmā vietnieka Krastiņa.

— Kā lai mēs palīdzam? — Vladimirs Drozdovs pie sevis skaļi domāja un savukārt jautāja Vitoldam Krastiņam. — Vai jums nav kāda ideja?

— Vienīgā izeja — griezties pie sūtniecības, — viņš atbildēja, — un ar lidmašīnu braukt uz Rīgu.

— Muļķības, — kapteinis noraidīja Krastiņa ierosinājumu. — Tikai rīt mēs ieiesim Haifonas ārējā reidā, bet, kad tiksim ostā, vēl nezinām. Atļauja braukšanai uz Ha-noju prasīs vismaz pāris dienu. Lidmašīnas uz Maskavu laikam arī neiet katru dienu. Mēs no Rīgas atrodamies desmitiem tūkstošu jūras jūdžu attālumā. Nē, šis priekšlikums nav reāls. Sūtīsim telegrammu kuģniecības pārvaldei un sociālās nodrošināšanas ministrijai, lai jūsu līgavai palīdz. Man, biedri Gavar, šķiet, ka tas ir vienīgais pareizais lēmums.

— Jums taisnība, — Krastiņš piekrita. — Bet ko darītu biedrs Gavars?

— Nezinu, — Ģirts nevarīgi atbildēja. — Viss izdomāts apkārt un apkārt, bet nekādas izejas neredzu.

— Norunāts, — Drozdovs izlēma, nekavējoties uzrakstīja telegrammas un pats aiznesa uz radiokabīni nodot Vasilijam. No šā brīža Ģirta rūpju slogs kļuva vieglāks, taču tas vēl bija pietiekami smags, lai to tik viegli varētu aizmirst. Viņš mēģināja sevi iedomāties Dagmāras lomā un saprata, ka tā nav viegla. Viņš zināja, ka gadījumā, ja rastos reāla iespēja atgriezties Rīgā un pašam kārtot tēva apbedīšanu, arī tad tas prasītu milzum daudz rūpju, jo ari viņam šādās lietās nebija ne mazākās pieredzes. Vienīgais cilvēks, kas Dagmārai varētu atvieglot grūto uzdevumu, bija viņas brālis Ivars, ja vien viņš ar savu zeltmataino Loru neatrodas reisā uz Novosibirsku. Par Aļņa, Dagmāras mātes un tēva palīdzību Ģirtam pat prātā neienāca, jo viņa tēvu gandrīz neviens no viņiem nebija redzējis. Taču sarežģītie apstākļi un nepārkāpjamais tālums lika samierināties ar radušos stāvokli, jo neko reālāku par to, ko viņi nosprieda, Ģirts tik un tā nespēja izdomāt.

Tonkinas līcī kuģi atkal sāka vajāt amerikāņu lidmašīnas. Uzlidojumi sekoja cits citam, jūrnieki pie tiem bija pieraduši, un tas viņus netraucēja darbā. «Bija» pilnā gaitā traucās uz savu mērķi, un neviens no ekipāžas locekļiem pat neiedomājās, ka varētu būt kāds spēks, kas kuģi spētu novirzīt no kursa.

Pievakarē, kad Ģirts pieņēma sardzi, viņš lokatorā ievēroja, ka divdesmit piecas vai trīsdesmit jūdzes uz dienvidaustrumiem atrodas vairāki kuģi. Nebija šaubu, ka tie ir amerikāņu kara kuģi, kas kursē gar Vjetnamas demokrātiskās republikas krastiem, bombardē piekrastes ciemus un traucē normālu kuģošanu. Viens no tiem atdalījās un ātri tuvojās. Ģirts izrēķināja, ka apmēram pēc stundas vai ātrāk viņu fārvateri krustosies. Bija skaidrs, ka kara kuģis dodas šurp ar nolūku vai nu aizturēt «Biju», vai pārmeklēt. Ne vienu, ne otru nedrīkstēja pielaist, un Ģirts nekavējoties ziņoja kapteinim. Pēc dažām sekundēm kapteinis jau atradās stūres telpā un, pārliecies lokatoram, dziļā mierā vēroja aizdomīgā kuģa tuvošanos.

— Par velti mīlēts! Šie zēni nav no muļķu mājas. Ar pliku roku mūs nepaķers, — kapteinis pie sevis norūca.

Drozdova nesatricināmais miers pielipa visiem. Neviens gan nezināja, ko kapteinis nolēmis darīt un kā viņš tiks galā ar šo vajātāju, taču visi uzticējās viņa apķērīgajam prātam un bijušā frontes vilka iemaņām un drosmei.

Vajātājs tuvojās no kreisās puses, un Ģirts iejautājās, vai nevajadzētu padot pa labi.

— Tikai ne to, — kapteinis stingri noteica.

— Bet ja nu viņš krusto mūsu fārvateru? — Ģirts jautāja, un kapteinis ar dziļu pārliecību atbildēja:

— Nekrustos. Viņš sapratīs, ka drosmīgiem ir arī tāds paņēmiens, ko sauc par tarānu. Kara kuģis neies riskēt mūsu kuģeļa dēļ. Riska gadījumā viņš var zaudēt desmitreiz vairāk par mums.

Pie apvāršņa no vajātāja skursteņiem jau pacēlās slīpas dūmu grīstis. Bija apmācies, un mazlietiņ lija, tāpēc grūti bija izšķirt kuģa tipu. Taču drīz vien kapteinis, raudzīdamies binoklī, skaļi iesaucās:

— Mīnu kuģis!

Jā, tagad arī Ģirts skaidri saredzēja amerikāņu mīnu kuģa kontūras. Kuģis ar zemo zili pelēko virsbūvi atgādināja haizivi, kas mērķtiecīgi tuvojas izraudzītam laupījumam. Pēc brīža pirāti sāka raidīt gaismas signālus.

— Signāls «Apstāties!», — Ģirts ziņoja. — Ko atbildēt?

— Neko, — kapteinis mierīgi noteica. — Amerikāņu komandām mēs nepaklausām.

Kara kuģis ieslīpi tuvojās «Bijas» kursam. Bija skaidrs, ka pēc piecām vai sešām jūras jūdzēm abi kuģi sastapsies. Tagad jau bez binokļa kapteinis skatījās uz vajātāju, kas visu laiku pārraidīja vienu un to pašu signālu: «Apstāties!»

— Sagatavoties signalizēšanai! — kapteinis pavēlēja, un Ģirts veikli ieslēdza signalizācijas aparātu.

— Ko sacīt? — viņš jautāja.

— Pagaidām vēl neko. — Tad kapteinis atvēra radio-kabīnes lodziņu un teica: — Radist, izsauciet Maskavu!

Kad abus kuģus šķīra vairs tikai pāris jūdžu liels attālums, amerikānis samazināja gaitu, bet vēl arvien deva komandu apstāties. Taču «Bija» pilnā ātrumā traucās uz priekšu. No radiokabīnes lodziņa izbāzās Vasilija izspūrusī galva.

— Biedri kaptein, esmu uz Maskavas viļņa. Ko ziņot?

Kapteinis steidzīgi uzrakstīja telegrammu un pasniedza

radistam.

— Te ir mūsu koordinātes un telegramma. Lūdzu, pārraidiet! — Tad viņš piegāja pie Ģirta un smaidīdams sacīja: — Mūsu telegrammu uztvers arī viņi. Lai jenkiji izlasa un padomā par sekām. Un tagad noraidiet signālu: «Protestējam!»

Ģirts izpildīja kapteiņa rīkojumu, taču mīnu kuģis vēl arvien pieprasīja apstāties. «Bija» nepaklausīja un tikai traucās uz priekšu.

— Iebāz šiem degunā vēl vienu protestu, — kapteinis sacīja, un Ģirls to izdarīja. Amerikānis pārtrauca signalizēt, lēni pagriezās sānis un, melnus dūmu mutuļus mākoņos sviezdams, strauji attālinājās.

Kapteinis atelpodams pasmaidīja.

— Prom ir. Lai iet uz neatgriešanos!

— Laikam noraustījās, — Ģirts smiedamies sacīja.

— Droši vien, — kapteinis piekrita. — Biju sagatavojies tarānam. Man šķiet, ka to veco konservu bundžu mēs būtu pārgriezuši vidū pušu. Labi, ka nobijās...

No radiokabīnes iznāca Vasilijs.

— Maskava lūdza, lai katru pusstundu dodam savas koordinātes un ziņojam par stāvokli.

— Būs kārtībā, — Ģirts atbildēja, un kapteinis, gribēdams paslavēt rācijas priekšnieku par operatīvo darbu, piemetināja:

— Malacis! Man šķiet, ka visvairāk viņi nobijās no jūsu sakariem. Skaidrs, ka mūsu telegrammu viņi pārtvēra.

— Par to nevar būt šaubu, — Vasilijs apliecināja.—Arī viņi nav nokrituši no mēness.

Pie debess malas vēl nepaspēja izplēnēt aizejošā kara kuģa dūmi, kad no tās pašas puses tuvojās amerikāņu lidmašīna. Tas bija milzu šķīvim līdzīgs zemūdeņu mednieks, kas lidoja samērā lēni un tuvu jūras virsmai. Lidaparāts vairākkārt pārdrāzās pāri kuģim, reizes desmit to aplidoja, griezdams arvien lielākus lokus, kamēr beidzot attālinājās un pamazām izzuda vakara krēslā.

— Tā, cerēsim, ka nu būs miers. Labu sardzi! — kapteinis sacīja un nokāpa savā kajītē atpūsties.

Pie vakariņu galda vienīgais sarunu temats šoreiz bija par nelūgto amerikāņu viesi.

— Ka jus viņus aiztriecāt? — brīnījās Lidija. — Mēs visi uz klaja skatījāmies, vai tikai šie nesāks šaut.

— Es jau gribēju dot trauksmi, lai uzģērbj glābšanas vestes, — kapteinis jokoja, -- bet Ģirts Gavars ar savu kategorisko protestu viņus ta pārbaidīja, ka šie tūlīt laidās lapas.

— Vai kādam nedrebēja kājas? — Ģirts jautāja, un Lidija smiedamās atbildēja:

— Šoreiz gan nevienam.

— Arī jums ne?

— Man vairāk bail no vētras.

— Un dakterim?

Kriķis piesarcis nolieca galvu virs šķīvja, iestrēba karoti zupas, padomāja un atbildēja:

— Biedri Gavar, šai ziņā mēs abi esam vienādi.

— Jūs ar Lidiju?

— Nē, ar jums.

— Ko jūs ar to gribat sacīt?

— To, ka mēs abi neesam bijuši karā. Bet tie, kas nav bijuši karā, bailes nepazīst.

— Tad jau iznāk, ka visvairāk baidījies mūsu kapteinis, — smiedamies iesaucās Vitolds Krastiņš. — Viņš no mums visīstākais karavīrs.

— Tā jau iznāk, — jokodams piekrita kapteinis, bet Kriķis tūlīt savu domu steidzās paskaidrot:

— Redziet, es spriežu tā: tie, kas nav bijuši karā, vienkārši nesaprot, kādu nelaimi var atnest tāda kuģa lielgabali, un tāpēc viņi var stāvēt uz klāja, mutes iepletuši.

— Un kā domā mehāniķis Lapa, mūsu labākais šāvējs? — iejautājās Vitolds Krastiņš.

— Lieciet mani mierā ar savu mazkalibreni, — Lapa norūca. — Vai tad par citu vairs nav ko runāt?

Negaidītais dienas notikums un siltais tropu vakars šoreiz uz klāja bija sapulcinājis gandrīz visus, kas nestrādāja maiņās. Neseno briesmu tuvums un apziņa, ka rītdien viņi atradīsies zemē, kur plosās amerikāņu izraisītais karš un arī paši tiks pakļauti šā kara briesmām un nejaušībām, viņus padarīja nopietnākus un saliedētākus nekā agrāk. Aizmirsās nesenās ķibeles un strīdi, un viņi jutās kā vienas rotas karavīri, kuriem uzticēts liels un nopietns uzdevums. Viņi visi, izņemot to mehāniķu maiņu, kas tanī brīdī strādāja mašīntelpā, savām acīm redzēja amerikāņu jūrnieku uzbāzīgo neatlaidību un zināja par kapteiņa Drozdova operatīvo rīcību, mieru un apķērību, ar kādu viņš izvairījās no vajātāju nagiem. Un tieši šis pēdējais apstāklis ikvienam ekipāžas loceklim iedvesa paļāvību tiem cilvēkiem, kas viņus vadīja.

Par to, kas šajās kritiskajās stundās notika uz vadības tiltiņa, kuģa ļaudīm izstāstīja maiņas matroži Anatols, Ju-hans un Miša. Viņi bija bijuši aculiecinieki katrai kapteiņa kustībai, dzirdējuši katru viņa vārdu un piezīmi. Matroži savā atmiņā to bija ierakstījuši kā magnetofona lentā un tagad varēja atskaņot visā pilnībā. Ar cieņu un godu viņi pieminēja arī vecāko stūrmani Gavaru, kuru uz kuģa pazina vismazāk, jo viņš taču tikai nesen bija ieradies. Šī diena viņa kontā bija ierakstījusi daudzus plusus, komandas acīs viņš izauga daudz lielāks, nekā bija pirms tam, un droši nostājās blakus kapteinim Vladimiram Drozdo-vam.

Tanī vakarā igauņa Juhana maiņas zēni bija nodomājuši atzīmēt viņa dzimšanas dienu. Tā kā bez vecākā stūrmaņa atļaujas arteļnieks Stepanjans nevienam nekādus produktus un dzērienus neizsniedza, tad Juhana draugi Anatols un Miša nolēma griezties pie Gavara un izlūgties atļauju. Ienākuši kajītē un atraduši vecāko stūrmani pie rakstāmgalda, viņi sāka neveikli stomīties un nezināja, kā iesākt.

— Klājiet vaļā, kas jums uz sirds! — Ģirts mudināja.

— Mums ir gaužām liels lūgums, — iesāka Anatols.

— Nu, un kas tas būtu? — Ģirts jautāja, jo redzēja, ka zēni apjukuši un nevar uzreiz izteikt savas vajadzības.

— Juhanam dzimšanas diena, — Miša paziņoja.

— Cik viņam gadu paliek?

— Divdesmit četri, — Miša paskaidroja.

— Ko tu neteiksi, jau divdesmit četri. Paldies, ka atgādinājāt, — Ģirts pateicās. — Es viņu noteikti apsveikšu. Un tālāk?

— Mēs gribējām lūgt, —turpināja Anatols, — lai Stepanjans atļautu mums šo to iegādāties.

— Kas tas ir — šo to? — smaidīdams jautāja Ģirts.

— Kaut ko graužamu, kaut ko lejamu, — Anatols paskaidroja. — Biedram dzimšanas diena, kaut kā taču jāatzīmē.

— Kāpēc jūs mani aģitējat? — Ģirts jautāja. — Es to labi saprotu. Manā vārdā pasakiet Stepanjanam, lai iedod visu, kas vajadzīgs. Tikai neaizmirstiet atpūsties. Četros naktī sardze. Var atkal gadīties kāds pārsteigums.

— Viss būs labākajā kārtībā, — Anatols apņēmīgi apsolīja, un abi matroži priecīgi nokāpa lejā pie arteļnieka.

Pēc kāda laiciņa kajītes durvis atvēra Juhans. No visiem stūres vīriem Ģirts viņu cienīja visvairāk, jo viņš nekad darba laikā neaizrāvās ar skaļām valodām un, par spīti mazliet lempīgajam raksturam, komandas prata izpildīt ātri un noteikti. Kapteinis zināja stāstīt, ka šaurumos un kanālos, kur precīzi un ātri jāizpilda loča norādījumi, Juhans esot neatvietojams. No visiem stūres vīriem viņš arī vislabāk prata angļu valodu, bez kuras īsts tālbraucējs nav iedomājams.

— Apsveicu dzimšanas dienā! — sacīja Ģirts, paspieda Juhanam roku un pajokoja: — Šodien gan gāja karsti, bet nekas — toties šī diena paliks atmiņā.

— Jā, šodien pij karsti, — viņš ar cieto igauņu valodas akcentu latviski atkārtoja. — Piedr Kavar, es nāk jūs lūkt prīdi pasēdēt kopā ar puikiem.

— Labi, tikai mazliet vēlāk, — Ģirts ar atrunu pieņēma Juhana uzaicinājumu. — Vai jums vēl kas sakāms?

— Pūtu lāpi pāris klāsītes, — Juhans atbildēja.

Ģirts izņēma no bufetes un pasniedza glāzītes un pudeli sarkanvīna, ko pirms dažām dienām, tropu joslā ieejot, bija izsniedzis arteļnieks.

Juhans ar prieku saņēma dāvanu, pateicās un aizgāja, bet Ģirts uzkāpa uz augšējā klāja un nogrima domās.

Vakars bija silts un mitrs — kā jau tropos. Visur, kur vien pieskārās rokas, bija jūtama jūras izgarojumu siltā rasa. Nepārredzamais ūdens klaidums mierīgi elpoja, un kuģa saceltie viļņi no fosforizētajiem planktoniem mirdzēja zaļgani bālā gaismā. Pēc trauksmainās dienas visapkārt valdīja dziļš miers, un grūti bija ticēt, ka tepat netālu Vjetnamas pilsētās un ciemos vēl kūp bumbu sagrautās mājas, raud ģimenes locekļi pie nosistiem bērniem un tuviniekiem un sarkanu blāzmu mākoņos met degošie džungļi.

Sīs drūmās pārdomas Ģirtu atkal aizveda dzimtajā krastā. Kaut kur kādas Rīgas kapsētas tumšajā kapličā iezārkots guļ tēvs, un es viņu nekad vairs neredzēšu. Hitleriešu nāves nometnē aizgāja bojā māte, un arī toreiz es atrados kaut kur ļoti tālu no viņas — kādas Krievzemes pilsētiņas evakuēto bērnu namā. Tēvu es visu mužu atcerēšos un redzēšu acu priekšā kā dzīvu, bet mati... Es pat nespēju iedomāties, kāda viņa izskatījās. Tēvs mēdza stāstīt, ka es savus linu matus, zilās acis un zoda bedrīti esot ieguvis no mātes, tātad mātei bijuši gaiši mati, zilas acis un bedrīte zodā. Bet raksturs? Par to no tēva nostāstiem nekā nevarēja saprast. Ja viņam ticētu, tad matē gan raksturā, gan izskatā līdzinājusies teiksmainam eņģelim, kas no debesīm nolidinājies uz grēcīgās zemes un kļuvis par māti.

Jā, atmiņās mums viss liekas labāks un skaistāks nekā patiesībā, nodomāja Ģirts. Arī šodien, domājot par tēvu, šķita, ka labāka cilvēka laikam pasaulē nekad nav bijis. Tēvs patiesi bija labs, bet šai brīdī Ģirts aizmirsa, cik daudz nepatikšanu jaunības dienās viņam nodarījis, cik daudz no viņa slēpis un cik reizes starp viņiem izraisījušies visai asi konflikti. Agrāk Ģirts bieži ar nepatiku atraidīja tēva padomus, bet tagad saprata, ka tie tikuši doti tikai tāpēc, lai dēls izaugtu par labu, krietnu un sabiedrībai derīgu cilvēku. Gaužām reti jaunība pieņem labas pamācības. Lai tās pareizi novērtētu, vajadzīga pieredze, bet kur to jaunībā ņemt?

Atspiedies pret reliņu un domādams par karā sabojāto un aizlauzto tēva veselību, kas viņu noveda slimības gultā un pāragrā nāvē, Ģirts atkal atcerējās karu Vjetnamā. Kad reiz pasaulē iestāsies miers? Kad pienāks tāda diena, kad viena valsts vairs neuzbruks otrai, lai paverdzinātu tās tautu, aplaupītu tās bagātības un izmantotu teritoriju jaunam uzbrukumam, vēl briesmīgākam karam nekā visi tie, par kuriem zina vēstīt cilvēces vēsture. Napalms, šrapneļu bumbas, indīgās un nervus paralizējošās gāzes, ar kurām amerikāņu iebrucēji slepkavo cilvēkus Vjetnamā, ir tikai priekšspēle lielajai cilvēces katastrofai, kas var uzbrukt visai pasaulei ar atomkaru. Kur ir izeja no šīs draudošās katastrofas? Kas man jādara, lai arī es sekmētu miera iestāšanos visā pasaulē?

Varbūt no tropu mitruma, bet varbūt no domām par karu vecajā rētā asi iedzēla sāpe, kas lika atcerēties pirātisko uzbrukumu kuģim pie Kubas krastiem. Kas tā bija par lodi, kas toreiz viņam ieurbās kājā? Taču amerikāņu. No vienas zemes puslodes līdz otrai amerikāņu imperiālisms stiepj savas asiņainās laupītāju rokas zvēriskā iekārē pēc bagātībām un varas. Vai te vēl jājautā, kur ir izeja, ko man darīt, kādā ierindā stāvēt? Ja laupītājs un slepkava ir zināms, tad esi ar tiem, kas cīnās pret vardarbību. Un nedrebi, ja pienāk pārbaudījuma brīdis — lai dreb ienaidnieks. Apmēram tā reiz pamācīja tēvs, bet toreiz šie vārdi aizslīdēja gar ausīm tāpat kā daudzi citi padomi, un tikai šodien Ģirts pirmo reizi tajos atrada dziļu jēgu. Tikai tagad, kad tēva vairs nebija starp dzīvajiem .. .

— Par ko jūs domājat? — blakus atskanēja dežurējošā stūrmaņa Andreja Zemīša draudzīgā balss.

— Par dzīvi. Un jūs?

— Par lokatoriem, — atbildēja Andrejs, atspiezdamies ar kailajiem elkoņiem blakus Ģirtam uz mitrā reliņa.

— Nelaimi atradu un izlaboju. Tagad abi lokatori strādā.

— Jūs esat labs speciālists, — Ģirts viņu uzslavēja.

— Es tikai nesaprotu, kāpēc lokatorus neuzrauga radists vai elektriķis. Tā ir viņu lieta.

Andrejs iesmējās.

— Man tas interesē jau no jūrskolas laikiem. Un tāds raksturs: ja esmu kaut ko nolēmis izpētīt, tad rakšos, kamēr viss līdz sīkumiem būs skaidrs. Tagad par lokatoriem zinu vairāk nekā viņi.

No mirdzošajiem mākoņiem izlīda spožs mēnessrags, piebārstīdams jūru zeltainiem vizuļiem. Viegli šūpodamies, kuģis traucās uz priekšu, un siltā tropu vēsma cilāja matus. Pēkšņi Andrejs atkal ierunājās:

— Jums esot nomiris tēvs. Pieņemiet manu līdzjūtību.

— Paldies, — sirsnīgi pateicās Ģirts. — Vai toreiz, kad mācījāmies jūrskolā, varējām iedomāties, ka reiz būsim kopā Vjetnamas ūdeņos?

— Cik velnišķīgi sarežģīta ir dzīve, — Andrejs piekrita.

— Par ko tikai tēvs mani negribēja pataisīt — par traktoristu, kolhoza agronomu, dārzkopi, zootehniķi. Toreiz man tas viss likās tīri pieņemams, kā jau lauciniekam. Bet tad ieskatījos jūrai acīs, un tā mani hipnotizēja. Kā skaista sieviete, — viņš smiedamies nobeidza.

— Vai jums ir sieva?

— Jā, tikai bērnu vēl nav. Un arī iemīlējos kā jūrā — ar pirmo acu uzmetienu. Satiekam labi, tikai uz Vjetnamu negribēja laist.

— Saprotama lieta, — Ģirts piekrita. — Ja brauktu sieva, jūs ari negribētu.

— Bez šaubām, — Andrejs pievienojās biedra domām. — Cilvēki krastā nepadomā, ka vienam taču jābrauc.

Sardzes matrozis ziņoja, ka pretī nāk kuģis. Priekšā no tumsas iznira zaļi sarkanas borta uguntiņas.

— Laikam atkal kāds amerikānis! — iesaucās Andrejs un iesteidzās stūres telpā pēc binokļa.

Bet tas bija padomju tirdzniecības kuģis. Viņi satikās, sasveicinājās un atkal izšķīrās, katrs aiziedams uz savu pusi.

— Kā cilvēki dzīvē, — nodomāja Ģirts un, atcerējies, ka matroži gaida, steidzās lejā pie Juhana.

Kajītē bija sapulcējušies diezgan daudz no sardzes brīvo cilvēku: Juhans, Anatols, Miša, bocmanis Jakovs, dakteris Kriķis un bufetniece Lidija. Zēni bija novilkuši darba tērpus un svētdienīgi uzcirtušies, bet Lidija pat paspējusi iesprogot matus un uzvilkt Honkongā nopirktu kleitu. Aizkustināts par Ģirta ierašanos, Juhans steidzās pasniegt krēslu. Uz galda atradās vīna pudeles, kafijas krūzītes, maize, sviests, Tālo Austrumu lašu gabaliņi un ripulīšos sagriezta desa. Juhans visiem ielēja krūzītēs vīnu un sacīja: *

— Mēs jau domājām, ka jūs vairs nebūsit.

— Kā tā? — brīnījās Ģirts. — Vai es tā svaidos ar saviem vārdiem?

— Es gan ticēju, ka jūs atnāksit, — Miša sacīja, ar pirkstiem patrinkšķinādams ģitāras stīgas. — Atļaujiet, biedri Gavar, jubilāram nospēlēt mazu koncertu.

— Atļauja jāprasa mājas saimniekam, — Ģirts atjokoja.

— Laidiet tik vaļā! — Lidija skubināja. — Biedrs Ga-vars laikam nemaz nezina, cik Mišām lieliska balss.

Mišām patiesi bija laba, noturīga un skanīga balss. Ģitāra viņa rokās dobji dziedāja līdzi, brīžam ieraudādamās, bet brīžam čalodama kā vieglas brīzes triekti viļņi pret kuģa sāniem. Tās bija skumjas jūrnieku dziesmas par tālās dzimtenes krastiem, atstāto māti un mīļoto meiteni. Aiz atvērtā iluminatora šalca jūra un zaļgani fosforizēja viļņi. Lidija nodzēsa gaismu, un fosforiskais viļņu mirdzums auda uz griestiem zeltainus kustīgus tīkliņus. Šajā spokainajā mijkrēslī visi klausījās vienu un to pašu dziesmu, vienas un tās pašas ģitāras elsas, bet katrs domāja par kaut ko citu — par savu dzīvi un likstām, par savām mājām un tuviniekiem, taču visus apvienoja kopēja sajūta un dvēseles noskaņa.

Ģirts vēl arvien nevarēja tikt vaļā no domām par tēva nāvi, un Mišas skumjās dziesmas dvēselē uzbangoja veselu vētru. Baidīdamies, ka šos pārdzīvojumus kāds nepamana, viņš pieskandināja savu vīna krūzīti Juhanam, izdzēra, mēmi paspieda roku un aizgāja. Siltā nakts, kuģa ritmiskie sirdspuksti un klusums atdeva mieru, un drīz no klāja viņš iegāja kajītē un iekrita gultā. Mākslīgā klimata ierīce, viegli šalkdama un pūzdama kajītē spirgtu gaisa strūklu, drīz viņu ieaijāja dziļā un veselīgā miegā.

Rīta maiņā uzkāpdams stūres telpā, Ģirts pie apvāršņa ieraudzīja zobaino Vjetnamas krastu. No navigācijas kartes viņš zināja, ka tas vēl nav īstais krasts, tikai nelielas klinšainas piekrastes salas, kādu te ļoti daudz, bet zilganajā rīta dūmakā un bālganajos tropu izgarojumos tās saplūda kopā un atgādināja cietzemi. No krasta puses zvejā devās simtiem zvejnieku laivu — sampanu, ko dzina uz priekšu vēsmas piepūstas sarkanīgas buras. Laivas pamazām sadalījās bariņos un izklīda pā zvejas rajoniem, bet «Bija» pusgaitā traucās uz Haifonas ārējo reidu.

Drīz no zobainās sienas cita pēc citas atdalījās salas. Biežie taifūni un viļņu spēcīgās brāzmas kā mākslinieki ar kaltu bija izcirtuši klintis visdīvainākās formās. Skatoties uz šīm saliņām no tālienes, likās, ka no džungļiem iznākusi un jūrā iebridusi liela ziloņu saime. Tai blakus ūdenī tupēja milzīga varde ar kuplas akācijas vainagu galvā, bet vēl tālāk, spārnus izpletuši un knābjus pacēluši, gatavojās cīņai divi gigantiski akmens gaiļi. Kaļķakmens salās ūdens bija izurbis alas, kurām pāri karājās koki un ziedoši tropu tīteņaugi, un starp tām pa mirdzošo jūras spoguli slīdēja melnās zvejnieku laivas, sārtās buras gaisā sacēlušas. Braucot garām «Bijai», vjetnamiešu zvejnieki vēcināja cepures un sveicināja balto skaistuli, kas ieradies ar palīdzību viņu daudzcietušās zemes krastos.

Divdesmit jūdzes no Haifonas ārējā reidā jau stāvēja vairāki kuģi, kas gaidīja savu kārtu ieiešanai ostā. Plānā rīta migliņa izklīda, un kā no zila stikla izlietais un caurspīdīgais debess kupols iemirdzējās saules staros. Gaiss bija jau paspējis sakarst, un tveicīgais mitrums dedzināja ādu kā karsta komprese. Upe un daudzie kanāli, kas sagrieza risa laukus tumšzaļos taisnstūros, nesa jūrā ar sarkanām duļķēm sajauktu ūdeni, kas tecēja kā biezas asinis un aizplūda tālu selgā, pamazām sajaukdamies ar dzidrajām dzelmju straumēm. Aiz tumšzaļajiem rīsa laukiem un biezos koku puduros iegrimušajām mājām pie apvāršņa augstu debesīs pacēlās džungļiem apauguši robaini kalni kā zilgani zāģa zobi.

Pēc tālā skrējiena «Bija» apstājās, noelsās un izsvieda duļķainajā ūdenī enkuru.

— Tā, beidzot esam klāt, — apmierināts sacīja kapteinis, kurš, tāpat kā Ģirts, visu rīta pusi nebija nokāpis no vadības tiltiņa. — Te parasti locis jāgaida pāris dienas, kamēr ostā atbrīvojas vieta. Tātad gaidīsim un cerēsim uz vislabāko.

Viņi nepaspēja atstāt stūres telpu, kad atskanēja gaisa trauksme. No jūras uz piekrasti pļaujošā lidojumā drāzās trīs amerikāņu lidmašīnas. Uz salām ierunājās pretgaisa artilērija un ložmetēji. Zilajā debess jumā plīsa zenītarti-lērijas granātas, bet lidmašīnas ar lielu ātrumu un spēcīgu rūkoņu traucās uz priekšu. Pēkšņi uz kādas salas, no kurienes šāva zenītbaterija, eksplodēja lidmašīnu nomestās bumbas. Nākamajā acumirklī gandrīz visa sala aizdegās tumši sarkanā un kūpošā napalma liesmā. Liesmu mēles pa pelēkajām kaļķakmens klintīm kā izkausēts svins krita jūrā, ložņāja pa koku zariem un ieķērās tropu tīteņaugu šmaugajos tīmekļos. Uz salas viss aizdegās, viss kūpēja un sprakstēja. Tā vien likās, ka pēkšņi atvērusies vulkāna ugunīgā mute un visu aprīs ar savu liesmaino mēli.

— Tur gan laikam vairs nepaliks pāri nevienas dzīvas dvēseles! — iesaucās Ģirts, un kapteinis, smagi nopūzdamies, atbildēja:

— Napalms ir briesmīgs. No tā pat akmeņi deg, nemaz nerunājot par dzīviem cilvēkiem.

Lidmašīnas kā lodes izurbās cauri blīvās sprostuguns sienai un aizdrāzās uz Haifonas priekšpilsētas pusi. Drīz no turienes atskanēja vairāki grāvieni, un no klāja bija skaidri redzams, ka gaisā uzšaujas dūmu un putekļu stabi.

— Nelieši, — norūca sašutušais Juhans, ar binokli vērdamies tālumā. — Viņi pompardē zemnieku mājas.

Matroži drūmi un nopietni raudzījās tālumā, kur gaisā arvien garākas izstiepās ugunsgrēka sarkanās liesmas. Arī Miša pielika pie acīm binokli.

— Risa laukos strādā sievietes.

— Viņas skrien uz ugunsgrēka pusi, — Juhans papildināja Mišas ziņojumu un sniedza binokli blakus stāvošajam Anatolam, bet viņš novērsās.

— Kas tur ko skatīties. Es nevaru ... Viņas droši vien steidzas glābt savus bērnus.

Tanī dienā vēl vairākas reizes reidā atskanēja gaisa trauksme. Kāda lidmašīna ar ložmetējiem apšaudīja zvejnieku sampanus, kas ar savām sarkanajām burām kursēja pa līci un zvejoja zivis. Cita krastā bombardēja akmeņogļu raktuves, bet vēl cita nometa vairākas bumbas pilsētas apkārtnē.

Vakara krēslai iestājoties, ar tumšsarkanu kūpošu liesmu vēl dega sabombardētā sala. Lēni kā nogurušas no jūras mājās atgriezās zvejnieku laivas. Vai visas — minēja Ģirts. Droši vien dažas palikušas guļam dzelmē, bet citas zem savām lokveidīgajām virsbūvēm ved mājās ievainotus vīrus, sievas un bērnus, jo zvejnieki no rīta devās darbā veselām ģimenēm. Vai tas ir karš, kas te notiek, viņš domāja. Nē, tā ir neaizsargātu cilvēku iznīcināšana, nežēlība visaugstākā pakāpē, barbarisms un mežonība.

Otrā rītā ar gaismas svīdumu Ģirts izgāja uz klāja. Vakardienas degošā sala tagad stāvēja kaila kā noskalpēta un pelniem apbārstīta galva. No Kuakamas upes grīvas un daudzajiem kanāliem atkal jūrā uz zveju steidzās simtiem sampanu. Vēja tikpat kā nebija, un laivas kreisēja kā jahtas parādē. No Haifonas pa kanālu nāca kāds liels padomju kuģis. Raugoties uz krastu, likās, ka tas nepeld pa ūdeni, bet, tumšzaļo mangro biezokņu ieskauts, slīd pa lēzenajiem rīsa laukiem uz jūras pusi. Sasniedzis «Biju», tas apstājās, nolaida laivu, kurā iesēdās vairāki cilvēki.

— Miša, trapu! — Ģirts uzsauca sardzes matrozim, un tas skriešus devās lejā uz apakšējo klāju un izmeta trapu. Laivā sēdēja trīs vjetnamieši un divi padomju jūrnieki.

— Zēni, saņemiet loci un divus robežsargus! — sauca viens no jūrniekiem.

Miša atbraucējus ieveda stūres telpā, kur notika iepazīšanās. Locis runāja angliski, bet robežsargi bija diezgan labi apguvuši krievu valodu. Abiem galvā bija ar daudz-kiāsainiem maskēšanās dzīpariem izšūtas tropu cepures, mugurā zaļgani formas tērpi, rokās šautenes, bet pie jostām karajas pistoles. Atbraucēji izskatījās pec jauniem zēniem. Grūti bija pateikt, cik viņiem gadu.

— Nesen amerikāņi veselu dienu bombardēja Haifonas ostas rajonu, — stāstīja locis. — Ostas piestātnes bojātas, bet atjaunošanas darbi tuvojas beigām. Rīt no rīta varēsim ieiet ostā.

— Kādēļ tad jūs ieradāties tik agri? — Ģirts brīnījās.

Locis pasmaidīja.

— Tāpēc, ka reidā varam nokļūt tikai ar ārzemju kuģiem. Visas loču laivas vai nu sabombardētas, vai sašautas ar ložmetējiem. Tikko viņi ierauga mūsu laivas, tās cenšas nogremdēt. Nesen tepat reidā starp diviem ārzemju kuģiem sašāva manu laivu. Pats tik tikko izglābos no drošas nāves.

— Vai pilsēta stipri cietusi? — jautāja Ģirts.

— O jā, — atbildēja viens no robežsargiem. — Daudz māju sagrauts, Haifonas tuvumā izpostīti kanālu dambji un visi tilti. Pa naktīm salabojam, bet dienās atkal sabom-bardē.

— Agrāk mūsu pilsēta bija ļoti skaista, — stāstīja otrs robežsargs. Un, pamājis uz zilganās dūmakās iegrimušo līdzenumu, turpināja: — Redziet, tā ir mūsu auglīgā ieleja. Te ir viss, ko vajag, — laba zeme, ūdens, apūdeņošanas kanāli. Te aug viss, ko vien cilvēks var vēlēties, — rīss, zemesrieksti, kafija, tēja, banāni, mango.

Viņi aizkūpināja smaržīgas cigaretes. Stiprais dūms atgādināja franču melnās tabakas spēku.

— Vai tās ir jūsējās?

Visi trīs vjetnamieši iesmējās.

— Bez šaubām, — paskaidroja robežsargs. — Kas kara laikā no citurienes iepirks cigaretes. Mums ir viss kas, tikai miera nav. Kad izdzinām japāņus, ieradās franči, kad izkvēpinājām tos, atnāca amerikāņi.

— Kur laba raža, tur daudz siseņu, — ironiski piezīmēja locis, — bet tik rijīgus kā amerikāņus vēl nebijām redzējuši.

Brokasta laikā Ģirts atbraucējus noveda salonā, iepazīstināja ar kapteini un lūdza sēsties pie galda. Viņi tikai izdzēra tēju, mazliet iekoda sausu maizi, bet pārējo neaiztika.

— Kādēļ neēdat, draugi? — Ģirts brīnījās, pabīdīdams tuvāk sviesta trauku un gaļas sacepumu, bet vjetnamieši kautrīgi pateicās:

— Paldies.

— Esam paēduši.

Bet locis atzinās:

— Neesam raduši. Gandrīz visu atdodam armijai, slimniekiem un bērniem. Uzvarēsim iebrucējus un tad — uzvaras svētkos — paēdīsim.

— Arī mums kara laikā bija ļoti grūti, — stāstīja kapteinis. — Ļeņingradas blokādē maizes gandrīz nebija nemaz, bet no cienasta neatteicāmies.

Locis iesmējās.

— Es reiz kādā ārzemju žurnālā izlasīju, ka vjetnamietis dienā varot iztikt ar vienu ūdenī novārītu rīsa graudiņu. Tas nav tālu no patiesības. Tāpēc mēs pateicamies un ļoti lūdzam atļaut kaut kur nosnausties. Mani draugi — robežsargi jau devīto nakti gandrīz nemaz nav gulējuši.

Par laimi, uz kuģa bija divas tukšas kajītes. Ģirts ierādīja vietas, un atbraucēji gulēja kā nosisti līdz otram rītam, kad sākās paisums un bija laiks pacelt enkuru un doties pa kanālu tālāk uz Haifonas ostu.

Paisuma ūdeņi bija applūdinājuši piekrastes zemienes, uz kurām auga gara, grīšļaina zāle. īsto jūras krasta līniju iezīmēja tumšzaļi mangro biezokņi, aiz kuriem sākās līdzeni rīsa lauki. Sur tur, mangro krūmos paslēpušās, stāvēja labi nomaskētas baržas, bruņotas zenītlielgabaliem un ložmetējiem. «Bija» ielīda navigācijas kanālā, kas veda uz ostu, un lēni kā pa zaļu gaiteni slīdēja starp mangro krūmiem un baržām uz priekšu. Galvenais kanāls sadalījās vairākos mazākos, kas pa labi savienojās ar Kuakamas upi, bet pa kreisi — ar rīsa laukiem. Visas šīs artērijas bija sampanu vai bruņotu baržu pilnas, kas viegli varēja manevrēt un mainīt atrašanās vietas. Rīsa laukā līkņāja bars sieviešu, no dedzinošajiem saules stariem paslēpušas galvas konusveidīgās salmu cepurēs. Dažām uz mugurām ka-rabīnes; laikam notriekto lidotāju gūstīšanai, nodomāja Ģirts. Mierīgs darbs te uz katra soļa bija savienots ar domām par pēkšņu ienaidnieka uzbrukumu.

Precīzi izpildīdams loča komandas, Juhans vadīja stūri kā artilērijas tēmētājs lielgabalu. Aiz kanāla līča atklājās skats uz pilsētu: plato banānlapu ieskautas priekšpilsētas kleķa būdiņas, noliktavas, zemi nami ar tumšsarkaniem kārniņu jumtiem, akāciju zaļie kupoli, tropu koki un augstie palmu fontāni, ēku drupas, lieli un mazi kuģi. «Bija» piestāja un pietauvojās blakus milzīgam padomju tvaikonim.

— Tā, beidzot esam galā, — noteica kapteinis, un viņa balsī skanēja gandarījums par veiksmīgo reisu. Viņš pasniedza roku Ģirtam un smaidīdams sacīja: — Apsveicu ar ieiešanu ostā!

— Jūs tāpat, — smiedamies atbildēja Ģirts. — Reiss nebija no vieglajiem.

Tikko ostas formalitātes bija nokārtotas, Ģirts nodeva sardzi un kopā ar kapteiņa pirmo vietnieku un savas maiņas matrožiem izgāja apskatīt pilsētu. Ostā kūsāja rosmīgs darbs. No kuģu kravas telpām celtņu spēcīgās tērauda rokas izcēla visdažādākās mašīnas un iekārtas. Uz ostas vārtiem nepārtrauktā straumē plūda kravas automobiļi. Turp un atpakaļ divriču ratiņos pilnus vezumus stūma darba biksēs tērptās vjetnamietes. Viņas tecēja kā skudras, sīkos augumus pārliekušas ratiņu rokturiem. Vīriešus te redzēja maz, jo visi, kas spēja nest ieročus, atradās bruņotā cīņā pret ienaidnieku.

Tikko jūrnieku pulciņš izgāja pa ostas vārtiem, iekaucās gaisa trauksmes signāls. Ostā, kanālos, priekšpilsētās un apstādījumos ierunājās pretgaisa lielgabali un ložmetēji. Ratiņu stūmējas atstāja savus smagos vezumus, šoferi apturēja mašīnas un reizē ar gājējiem paslēpās patvertnēs. Tās bija gar abām ielas malām perpendikulāri zemē ieraktas resnas betona caurules ar uzbīdāmiem betona vākiem, un katrā varēja paslēpties divi vai trīs vjetnamieši.

— Ko mums darīt? — jautāja Krastiņš.

— Maniem pleciem tās par šauru, — jokoja Ģirts.

— Juhan, pārbaudi, tu esi resnākais, — Miša skubināja, un Juhans patiesi pacēla kādas tukšas caurules vāku un ielēca iekšā.

— Anatol, nāc blakus! — viņš sauca. — Tev rūme iznāks.

Anatols ierāpās caurulē, un tanī brīdī uz velosipēda piesteidzās milicis un ar rokas mājieniem aicināja pazust patvertnēs.

— Es nevaru, esmu par resnu, — Ģirts atbildēja un smaidīdams rādīja uz saviem pleciem, bet milicis jokus nesaprata. Viņa dzeltenbrūna jā sejā varēja lasīt mierīgu, bet stingru raksturu. Viņš pacēla patvertnes vāku un stingrā, nesaprotamā valodā kaut ko stāstīja. Krastiņš ar Mišu ielīda patvertnē, bet Ģirtu milicis ieveda vārtu rūmē, kurā palika arī pats, velosipēdu pie sienas pieslējis. Viņš bija sašutis ne pa jokam. No žestiem varēja saprast, ka viņš vēlas ieskatīties aizturētā dokumentos, un Ģirts no kabatas izvilka jūrnieka pasi. Milicis to pāršķirstīja, izpētīja parakstus un zīmogu, tad atdeva atpakaļ un kaut ko pārmetošu sacīja.

— Piedodiet! — Ģirts atvainojās, jo juta, ka pārkāpis vietējo kārtību. — Nākamreiz līdīšu patvertnē.

Bet milicis viņa vārdus nesaprata. Viņš pacēla rokas virs galvas un rādīja uz vārtu velvi, iesaukdamies:

— Bum, bum! Cssss ...

Ja Ģirts pareizi saprata, tad milicis stāstīja, ka te var trāpīt bumba vai raķete un abus nosist, bet patvertnē ir daudz drošāk. Un tad viņš atkal māja gaisā, kur plīsa ze-nītartilērijas šāviņi, un iesīcās kā ods:

— Zinnn, zinnn!

Nu bija skaidrs, ka milicis brīdina no šāviņu šķembām.

Pēc trauksmes uz ielas ātri iesākās normāla dzīve. Jūrnieki devās uz pilsētu, bet milicis uz velosipēda visu laiku sekoja. Varēja just, ka no uzrādītās jūrnieka pases viņš nekā nebija sapratis un šos piecus cilvēkus, kas trauksmes laikā kavējās izpildīt pavēli, uzskatīja par aizdomīgiem. Kad viņi gatavojās iegriezties pilsētas apstādījumos, kur parka biezokņos ziedēja visdažādākie tropu koki un krūmi, milicis šoreiz ierunājās franciski:

— Tur ieeja aizliegta.

Ģirts attapās un sāka runāt spāniski.

— Kāpēc? Mēs esam padomju jūrnieki.

— Padomju jūrnieki? — milicis brīnījās un smaidīdams visiem sniedza roku. — Piedodiet! Tad varat iet. Mēs negribam, ka ārzemnieki ar saviem fotoaparātiem tur maisās. Parkā izvietoti zenītieroči. Mums grūti uzzināt, kas katram padomā. Ejiet mierīgi, bet nefotografējiet! Citādi jūs aizturēs un lentu konfiscēs.

Milicis uzlēca uz velosipēda un aizbrauca, taču jūrnieki negāja parkā, lai neradītu aizdomas, bet klejoja pa ielām un apskatīja pilsētu. Kādas ielas galā, kur kaudzēs gulēja sabombardēto būdiņu drupas, viņi ieraudzīja ar kaktusiem un bambukiem pieauguši! sētu. Labi uzkopts celiņš veda uz zemu, ragveidīgiem jumta izliekumiem greznotu budistu templi.

— Ieejam apskatīties! — Miša mudināja.

— Lai notiek, — Krastiņš piekrita. — Es tikai šaubos, vai svētnīca ir vaļā.

— Pārbaudīsim, — sacīja Ģirts. — Pa galvu neviens nesitīs.

Durvis bija vaļā, un viņi iegāja krēslainajā templī. Viņus sagaidīja sargs un piedāvāja savus pakalpojumus. Tas bija sīka auguma vjetnamietis ar atrautu labo roku un sašķaidītu ausi.

— Tas no kara, — viņš sacīja ar smaidu uz lūpām, nobeigumā piemetinādams: — To saku tāpēc, lai jūs nedomātu, ka es te slēpjos no bumbām. Nē, viņi sagrauj arī mūsu tempļus. Viņiem vienalga, kur trāpa. Es sargāju neaprēķināmi dārgus mākslas darbus. Protams, te neviens nenāks zagt, bet viņi, tāpat kā uguns, nepazīst goda. Un, kā jūs paši redzat, te viss ir darināts no koka. Gandrīz viss...

Pēc dedzinošās saules templī šķita patīkami vēss, jo lielajā telpā gaisma iespīdēja tikai tik daudz, lai visi priekšmeti būtu labi redzami. Sienas, jumta spraišļi, kokā grieztie un izkrāsotie būdas tēli un leģendām apvītās daudzās relikvijas bija seno meistaru roku darinātas. Pavadonim par katru priekšmetu bija vesels stāsts, un, kad viņš pabeidza visu izrādīt, Krastiņš pateicās un jautāja:

— Jūs laikam esat mācītājs?

Sargs iesmējās.

— Vai es tāds izskatos? Nē, esmu skolotājs. Pirms kara strādāju tepat skolā. Tad aizgāju zemessargos, ievainoja. Kad atgriezos, mana skola bija sabombardēta, bet dzīvi palikušie bērni aizvesti uz kalnu džungļiem.

— Viņi tur mācās? — Anatols jautāja.

— Jā, viņi tur mācās. Koku biezokņos iekārtotas brīv

dabas skolas. Tās pārklātas ar maskēšanās tīkliem, lai lidotāji nepamanītu. Bērni kopā ar skolotājiem iekārtojuši dziļas patvertnes, kur uzlidojumu laikā paslēpties. — Un beidzot filozofiski piemetināja: — Kara dēļ jaunās paaudzes izglītību nedrīkst pārtraukt. Neviens taču nezina, kad beigsies karš.

— Un kur jūs tik labi iemācījāties krievu valodu? — jautāja Ģirts.

Skolotājs pasmaidīja.

— Pašmācības ceļā. Vēlāk Maskavā beidzu īsus kursus.

— Un kā jums patika Maskava? — pavaicāja Miša.

— O, liela pilsēta, lieliska pilsēta. Vjetnamā tādu nav. Sešus mēnešus nodzīvoju, gandrīz visu pilsētu izstaigāju.

— Bet kāpēc jūs nestrādājat par skolotāju? — Ģirts prasīja.

— Vecākā brāļa dēļ. Viņš partizānos zaudējis abas rokas. Man viņš jāpalīdz apkopt.

— Saprotams, — ar nožēlu sacīja Krastiņš. — Viņš nevar strādāt.

— Nē, viņš strādā, — lepni atbildēja tempļa sargs. — Viņš strādā rīsa laukā par ūdens pumpētāju.

— Bez rokām! — Ģirts iesaucās, un vjetnamietis atbildēja:

— Jā, viņš strādā ar kājām. Ja vēlaties, mēs pie viņa varam aiziet. Tepat ielas galā viņš uz dambja pumpē ūdeni.

Viņi atstāja vēso templi un pa nolaidenu, šauru ieliņu labu gabaliņu gāja uz priekšu. Iela izbeidzās pie banānu biezokņa, aiz kura sākās kanāliem sašķelti rīsa lauki, kas pie apvāršņa saplūda kopā ar jūru. Virs dambja, kuram abās pusēs mirdzēja ūdens, atradās savāda ierīce. Uz diviem riteņiem bija uzvilkta lenta ar piestiprinātiem skārda kausiem. Viens rats gulēja ūdenī, bet otrs —lielākais — atradās uz dambja. Lielāko ratu, kuram abās pusēs bija velosipēda pedāļiem līdzīgas ierīces, ar kajam mina sirms, karstumā un smagajā darbā izkāmējis vīrs bez rokām. Roku stumbeņi, pie elkoņiem nocirsti, ritmiski cilājās līdzi kāju kustībām, it kā tie gribētu palīdzēt griezt smago ūdens ratu. Skārda kausi blakus kanala iesmēla ūdeni un cēla uz augšu, tad noliecās un ielēja to renē. No turienes dambja otrā pusē ūdens ietecēja otrā kanālā. Virs šīs smeļamās ierīces atradās no salmiem un palmu lapām sapīts jumtiņš, kas balstījās uz četriem zemē iedzītiem mietiem. Veča sejas āda uz vaigu kauliem bija uzstiepta kā uz liestes. Krekls bija gluži slapjš, it kā nesen viņš būtu ar visām drēbēm kanālā izpeldējies, un arī seju klāja sviedru rasa. Jaunākais brālis vjetnamiešu valodā viņu uzrunāja. Vīrs pārstāja mīt ratu, norausa ar roku stumbē-niem no pieres sviedru lāses un kaut ko atbildēja.

— Es viņam sacīju, — paskaidroja jaunākais brālis, — ka pie viņa ieradušies ciemos padomju jūrnieki, un viņš jūs sirsnīgi sveicina.

— Vai nav par grūtu? — jautāja Ģirts, un ūdens smēlējs ar brāja starpniecību atbildēja:

— Ko lai dara — šodien visiem ir grūti. Agrāk mēs ūdeni sūknējām ar elektrību vai vēršiem. Tagad elektrostacija sabombardēta un arī sūknēšanas ierīces izpostītas. Un tā mēs izgudrojām šo pārnesamo ierīci. Tas ir grūts un garlaicīgs darbs, bet rīss daudz dzer un bez ūdens neaug.

— Un jums nav neviena palīga? — Ģirts brīnījās.

— Ir kāds zēns. Viņš aizgāja uz pilsētu pēc ūdens.

— Zēns?

— Jā. Lieliem vīriem šodien ir lielāki uzdevumi.

— Un cik stundu jūs dienā strādājat?

Odens smēlējs paraustīja plecus.

— Nezinu. No saules līdz saulei.

Juhans no kabatas izvilka cigaretes un jautāja:

— Vai jūs smēķējat?

— Labprāt. Lūdzu, ielieciet mutē!

Juhans pasniedza un aizdedzināja cigareti. Visi aizsmēķēja, un pat Ģirts šoreiz neatteicās no sīvā dūma. Zem zāļu jumtiņa, kas viņus aizsargāja no neciešami karstās saules, uzvijās gaisā septiņas dūmu strūkliņas. Juhans, Miša un Anatols šajā sīkstajā vjetnamietī raudzījās kā pārdabiskā parādībā. No smeļamiem kausiem, skanīgi plīkstēdams, pilēja ūdens — plik, plik, plik ... Ģirtam tas atgādināja pulksteņa tikšķēšanu, un viņam ienāca prātā lielais laika pulkstenis, kas skaita sekundes, minūtes, stundas un dienas. Ja es zinātu, kad pienāks tā diena, kad beigsies šis nežēlīgais karš un cilvēku sāpes un ciešanas, es to pateiktu, lai viņus iepriecinātu un dotu spēkus izturēt līdz galam. Bet diemžēl neviens to nezināja, un cilvēki cīnījās cerībā, ka izturēs līdz galam un ieraudzīs savu neizmērojamo ciešanu un sīkstās varonības piepildījumu — uzvaru. Visi klusēja, bet ūdens skanīgi skaitīja sekundes.

— Kur jūs pazaudējāt rokas? — ierunājās Vitolds Kras-tiņš.

Invalīds ievilka dziļu dūmu un domīgi izpūta gaisā zilganu strūkliņu.

— Tas notika Saigonas tuvumā. Pirms amerikāņu iebrukuma es strādāju Saigonas ostā. Kāda tur ir osta! Laikam lielākā pasaulē. Tur vietas vismaz saviem piecsimt kuģiem. Kad amerikāņi izcēla desantu mūsu zemes dienvidos, mēs, ostas strādnieki, noorganizējām partizāņu palīggrupu. Kur vien varējām, pievācām ieročus un sprāgstvielas, lai nodotu partizāņiem. Reiz naktī pa Mekongu ar sampanu vedām kārtējo ieroču kravu. Apsardzes kuteris mūs aizturēja, laivu pārmeklēja, atrada ieročus, mūs iemeta ūdenī un pār galvām nobēra veselu ložu krusu. Mani biedri nogrima, bet es pa straumi ar pāršautām rokām airējos uz leju. Viņi ar prožektoru tumsā iztaustīja Mekongas straumi, bet mani nepamanīja un, pietauvojuši mūsu sampanu, aizbrauca. Es izķepurojos krastā un, asinīm applūdis, gāju uz norunāto satikšanās vietu. Tur mani pievāca partizāņi, kādā džungļu hospitālī amputēja rokas un vēlāk, kad mazliet apārstējos, aizveda uz brīvo zonu. Es zināju, ka brālis dzīvo Haifonā, tāpēc meklēju rokā viņu. Un satiku, bet arī viņš bija ievainots. Un tā mums tagad par abiem kopā ir tikai viena roka. Ko lai dara? Tūkstošiem zaudējuši savas galvas. Labi, ka tā ...

Un viņš enerģiski atkal iesāka griezt savu smago ūdens ratu. No pilsētas pa dambi ar ūdenskrūzi uz pleca nāca jauns zēns. Ieraudzījis tik daudz cilvēku, viņš apjuka.

— Nebīsties, nāc vien šurp! — ratu mīdams, sauca invalīds un piebilda: — Mans palīgs... Kamēr zēns atradās skolā, amerikāņi bombardēja pilsētu, nosita vecākus un sagrāva māju. Tagad mēs visi trīs dzīvojam kopā. Viņš mums ir kā trešais brālis — neatvietojams, jo viņam ir abas rokas.

Zēns nedroši pienāca, kaut ko sacīja un pacēla savam darba biedram pie lūpām* krūzi. Lielā labpatikā, ar aizvērtām acīm klunkstošiem malkiem vīrs ilgi dzēra, it kā traukā būtu saliets viss dzīves grūtums un viņš to vienā paņēmienā gribētu izdzert, lai tas nebūtu vairs jādzer nākotnē.

No jūras pāri rīsa laukiem atkal rēkdamas brāzās ienaidnieka lidmašīnas. Invalīds ar roku stumbeņiem noberza mitrās lūpas un norūca:

— Nolādētie! Nav miera ne dienu, ne nakti. Kaut jūs kaklus nolauztu!

Viņi stāvēja zem jumtiņa un vēroja, kā zilajā gaisā plīst zenītartilērijas granātas. Tās izplauka kā balti dū-meklīši, un netālu kanālā, ūdens burbuļus gaisā uzsizdamas, plunkšķēdamas iekrita šķembas. Zēns steidzīgi nolika zemē krūzi, izvilka no zāliena vecu ķīniešu šauteni, to atbalstīja pret jumtiņu un sāka šaut.

— Nav vērts, — Juhans sacīja, — ar šauteni viņus nenogāzīsi.

— Ne viens vien ir nogāzts, — zēns pašpārliecināti atbildēja un turpināja šaut.

— Zēnam taisnība, — ūdens smēlējs piekrita. — Ja no visām pusēm šauj, tad gadās, ka trāpa. Baidoties no raķetēm, viņi rāpo gandrīz pa zemi. Tepat rīsa laukā nesen vienu ar šauteni nogāza. Ja neticat, ieejiet Haifonas muzejā un apskatiet.

Vecis, kā jau kādreizējais partizānis, bija un palika uzticīgs lodei. Pat uz šķiršanos, pasniedzot savas labās rokas stumbeni, viņš novēlēja:

— Lai jūsu sapņi kā lode lidotu uz izredzēto mērķi...

Nākošā dienā kapteinis Drozdovs piezvanīja Ģirtam un

lūdza:

— Biedri Gavar, pie mums ieradies dārgs ciemiņš. Esiet tik labs un ienāciet!

Kad Ģirts atvēra kapteiņa kajītes durvis, pretī raudzījās kaparbrūna seja, ieskauta gaišā, izspūrušā matu vainagā. Zilās acis un lūpas smaidīja, un Ģirts tūlīt saprata, ka tas ir cilvēks, kas dzimis un audzis ziemeļos. Viņš bija gara auguma, ar smagām un spēcīgām rokām kā akmeņkalim.

— Esiet pazīstami! — kapteinis sacīja. — Mans vecākais palīgs Ģirts Gavars un mūsu ciemiņš Aleksandrs Petrovičs Bogdanovs, Doņeckas ogļracis.

— Kā jūs tik tālu atrakāties? — sasveicinoties jautāja Ģirts, un Bogdanovs smaidīdams atbildēja:

— Tāpat kā jūs. Man stāstīja, ka uz jūsu kuģa esot lieliska pirts. Sen neesmu pēries. Un tad nodomāju: šodien svētdiena, no mūsu raktuvēm iet gaziks uz Haifonu, aizbraukšu nopērties.

— Bet man pirtij nav laika, — kapteinis ar nožēlu sacīja. — Vai jūs nevēlaties?

— Labprāt, — Ģirts atbildēja. — Es tūlīt pasacīšu, lai mehāniķis ielaiž tvaiku.

Pēc minūtēm desmit Ģirts ar Bogdanovu jau gulēja uz lāvas. Tvaika ierīce viegli šņāca, un zaļās slotas dvesa brīnišķīgu bērzlapu vītuma smaržu.

— Nu, kā, Aleksandr Petrovič? — Ģirts jautāja.

— Pa pirmo zorti, — skanēja atbilde. — Bet neuzrunājiet mani tik oficiāli. Sauciet vienkārši par Sašu. Pirts cilvēkus tuvina.

— Labi sacīts, — Ģirts piekrita, — bet mani sauciet par Ģirtu.

— Jūs esot latvietis.

— Jā — un jūs?

— Ukrainis. Tēvs gan krievs, bet māte ukrainiete, un mana dzimtene — Ukraina.

— Un ko jūs te darāt?

— Apmācu vjetnamiešus, kā mūsu laikmetā jāiegūst ogles, — skanēja atbilde. — Kilometrus piecdesmit no Haifonas džungļos ir lielisks antracīts. Izbūvējām šahtas, iesākām darbu, uzcēlām mājas, klubu un ēdnīcu. Bet tad mūs laikam pamanīja gaisa izlūki. Kādā dienā ieradās bumbvedēji un šahtas sagrāva. Sākām atkal visu no gala. Tā te notiek — tikko kaut ko esi pabeidzis, atlido nelūgti ciemiņi un sagrauj. Labi, ka vjetnamieši ir tik sīksti un neatlaidīgi. Ar viņiem viegli strādāt. Un nemaz nejūties kā svešumā. Vai jūs pie mums esat pirmo reizi?

— Jā, pirmo.

— Nevēlaties apskatīties, kā te dzīvo?

— Ļoti.

— Ar mani kopā uz Haifonu atbrauca kāds jauns vjetnamiešu pāris reģistrēties dzimtsarakstu nodaļā. Viņš — šoferis, lielisks puisis, viņa strādā ēdnīcā un vakaros vada krievu valodas kursus. Mums ir gaziks. Aizbrauksim līdz šahtām, redzēsiet vjetnamiešu kāzas.

— Labprāt, ja tikai kapteinis ...

— Es palūgšu, viņš atļaus. Tikai pa ceļam mūs var sa-bombardēt.

— Cerēsim, ka tik traki nebūs, — Ģirts noteica. — Un vairums cilvēku jau mirst gultās.

Pēc pirts kapteinis no ledusskapja izņēma aprasojušas alus pudeles. Sviedrus slaucīdami, viņi dzēra alu maziem malkiem un dzirdēja, ka ārā atkal iekaucas trauksmes sirēnas.

— Kad tikai neiet uz mūsu šahtām, — norūpējies sacīja Saša. — Nolādētie! Izjuks vēl kāzas.

Kapteinis atļāva Ģirtam aizbraukt līdz šahtām, tikai piekodināja, lai ceļā uzmanās no gaisa uzbrukumiem, jo ko viņš iesākšot bez vecākā palīga. Ģirts atjokoja, ka neviens cilvēks nevarot būt drošs, ka viņam, pa ielu ejot, neuzkrīt uz galvas ķieģelis. Bet Saša piemetināja:

— Esmu bombardēts un apšaudīts desmitiem reižu, bet, kā redzat, nezāle neiznīkst. Esiet mierīgs, kapteini! Es pats viņu atvedīšu atpakaļ.

Ģirts ar Sašu salonā ieturēja pusdienas un pēc trauksmes beigām izgāja uz ielas gaidīt mašīnu. Izrādījās, ka tā tur jau bija.

Jaunais pāris, kāzu svinībām uzposies, sēdēja gazikā, un viņu sejas laimē mirdzēja. Līgava izskatījās trausla un jauniņa, tērpta cieši pieguļošā tumšzilā kleitā ar sarkanu zīda šalli ap slaido kaklu. Līgavainis bija gadus piecus vai sešus vecāks, baltā kokvilnas kreklā ar īsām piedurknēm, un viņa mati spīdēja saulē kā antracīts. Saša viņus iepazīstināja, un mašīna nekavējoties traucās ceļā.

Haifonas priekšpilsētās gandrīz uz katra soļa rēgojās drupu kaudzes, apdegušas būdiņas, izgruvušas vai šķembu izraibinātas sienas, nolauzti koki un dziļas bedres asfalta.

— Redziet, kā viņi te trakojuši, — līgava sacīja krieviski ar īpatnējo vjetnamiešu akcentu. — Te agrāk pacēlās skaista skola, bet tagad ...

— Nebēdājies, Lī, — jaunais vīrs viņu mierināja. — Gan atjaunos.

— Cilvēks savā ziņā līdzīgs darbīgai skudrai, — Saša piebilda. — Tu izjauc pūzni, bet skudras drīz to atkal uzceļ.

Ceļu šķērsoja apūdeņošanas kanāls. Sagrauta tilta vietā bija uzcelts pagaidu koka tilts ar apdegušiem baļķiem un dēļiem. Viņi tam pārkratījās pāri un nogriezās pa sānceļu, kas vijās gar kanāla malu.

— Te būs labāk, — sacīja līgavainis, enerģiski grozīdams stūri un apbraukdams grambas. — Nevajadzēs baidīties no uzlidojumiem. Te ir kur paslēpties.

Uzlidojuma laikā te patiesi varēja labi paslēpt mašīnu, jo abas ceļa puses bija apstādītas ar jaunām, bet pietiekami kuplām palmām. Gar kanāla malām kā tumšzaļa jūra viļņoja plaši rīsa lauki, un tālumā, kokos iegrimušas, stāvēja atsevišķas zemnieku mājas. Te viss auga un zaļoja un nebija ne vēsts, kas liecinātu, ka šajā auglīgajā zemes stūrītī desmitiem reižu dienā cilvēkiem jāsargājas no ienaidnieka gaisa uzbrukumiem, no lodēm, bumbām un raķetēm.

Rīsa lauku pie apvāršņa nomainīja zemesriekstu plantācija, tai sekoja kafijas plantācija ar apaļiem taisnās rindās sastādītiem krūmiem, kuriem pie zariem brieda zaļganas kafijas pupiņas. Kanāls aizliecās uz citu pusi, palmas atkāpās, un ceļš ievijās banānu plantācijā. Sarkanā zeme te laikam ir ļoti auglīga, nodomāja Ģirts, jo visa apkārtne atgādināja labi iekoptu dārzu. Starp platajām banānu lapām karājās milzīgi augļu ķekari. Strādnieces tos cirta un nesa uz noliktavu.

Ceļā braucējus vairākkārt apturēja uzlidojumi. Beidzot viņi sasniedza platu upi ar lielu, pa pusei sagrautu tiltu. Apkārt bija redzamas svaigas bombardēšanas pēdas. Bruņotie sargi laboja nesen izplēstu caurumu tilta vidū, un mašīnu vajadzēja apturēt, lai pagaidītu, kamēr bojājumu salabo. Tikko viņi izkāpa, tuvojās divas lidmašīnas. Sargi aizskrēja pie zenītložmetējiem un atklāja uguni. Braucēji nokrita kur kurais, bet Ģirts upes krastā paslēpās starp diviem lieliem akmeņiem. Lodes plīsa un šķaidīja gaisā akmens šķembas, un Ģirts baidījās, vai tikai kāds biedrs nav ievainots. Tomēr pēc uzlidojuma izrādījās, ka visi ir sveiki un veseli un var atkal turpināt ceļu. Lī ievēroja, ka mašīnas jumtā parādījušies ložu caurumi, un smiedamās sacīja:

— Tieši manā pusē. Labi, ka izlēcām.

Netālu aiz upes sākās ar tropu biezokņiem apauguši uzkalni, kas viļņveidīgi pārgāja kalnainā augstienē. Ceļš ielocījās kā zaļā tunelī, te nejuta vēju un bija sveloši karsts kā maizes cepamā krāsnī.

— īsta pirts, — zūdījās Ģirts. — Kā jūs te varat dzīvot?

Saša skaļi iesmējās un norausa sviedrus no kaparbrūnās

pieres.

— Pirts ir debesis, salīdzinot ar šo mitro un tveicīgo pekli. Bet cilvēks ir tāds radījums, kas pierod pie visa. Sākumā man bija ļoti grūti. Dienā karsts, naktī karsts, lietus laikā tveice spiež krūtis, bet saule cepina kā uz pannas. Bet tagad jau pierasts — var dzīvot un strādāt. Un tomēr ar nepacietību gaidu to dienu, kad varēšu atgriezties dzimtenē.

— Kas gan jūs vairs laidīs atpakaļ, — Lī sacīja, un viņas bērnišķīgā seja atplauka gaišā, draudzīgā smaidā.

Džungļu gaiss viļņojās smaržās un skanēja putnu dziesmās. Kaut kur biezoknī brēca zvēri un taurēja savvaļas bifeļi. Sirmie koku stumbri, šie simtgadīgie džungļu veči, salīkuši stāvēja ceļmalā, apvijušies zaļiem tīteņiem kā milzu bārdām. Cits atbalstījās uz nolīkuša zara, cits atspiedās uz kāda mazāka koka kā uz sava dēla pleca, bet vēl cits bija iesēdies milzu papardēs. Sarkanais zemes ceļš līčoja pa labi un pa kreisi, brīžam uzšāvās kā bulta uzkalnā, izcirtās cauri akmens vai klinšu sienai un lidoja ielejā, kur to sagaidīja kristāltīrs strauts vai kalnu upīte. 5o krāsaino un skanīgo dabas grāmatu Ģirts lasīja kā bērnu dienu pasaku, kur katrs nākamais vārds sniedz atkal un atkal jaunu un nekad agrāk neizjustu valdzinājumu.

Kādā ielejā pie mazas upītes, kur no akmeņiem bija uzcelts neliels aizsprosts un ūdens krātuve izveidoja kaut ko līdzīgu ezeriņam, peldējās daudz bērnu. Braucējs pieturēja mašīnu un sacīja:

— Te ir mūsu džungļu skola. — Un izkāpdams piemetināja: — Radiators tukšs, jāielej ūdens.

Viņš paķēra spaini un, uz akmeņiem balansēdams, kāpa pa krastu lejā.

— Izkāpsim arī mēs! — mudināja Lī. — Parādīšu mūsu ogļraču skolu.

Pa šauru bambuka tiltiņu viņi nokļuva upītes otrā krastā. Tūkstošiem gadu caur klintīm lauzdamās, tā bija izgrauzusi platu un diezgan dziļu alu, kurai kā zaļš jumts jurnās pāri nolīkušo koku kuplās galotnes, un no tām kā tauvas karājās uz leju čemurainās liānas. Plašajā akmens zālē, kur valdīja patīkams vēsums, stāvēja taisnās rindās sagrupēti skolas soli. Skolas sētu upes krastā veidoja ar maskējamo tīklu pārklāts laukums. Tīkla viena mala bija piestiprināta pie klints nokares, bet otra — pie divām slaidām palmām. Tālāk krasta iedobumā bija ierīkota virtuve un ēdamistaba. Aiz tām ēnojās dziļi ierakumi, kur gaisa uzlidojumu gadījumā paslēpties bērniem. Mācības bija beigušās, un bērni ar skolotājiem plunčājās ūdenskrātuves smilšainā krastā.

— Jūs esat iekārtojušies lieliskā vietā, — Ģirts uzslavēja. — Lidmašīnas to laikam pat meklēdamas nevarētu atrast.

Pagaidām vēl nav atradušas, — Lī teica, — lai gan mušu ogļu raktuves tepat aiz kalna jau bombardētas vairākkārt.

Mašīna laikam bija sakārtota, jo otrā krastā atskanēja signāls. Viņi atstāja trokšņaino bērnu baru un steidzās atpakaļ. Gaziks nošķaudījās, pa sēkli šķērsoja upīti un, pa akmens mugurām gāzelēdamies, rāpās augšā pa stāvo kalna slīpumu.

— Brīvdienās te ierodas arī vecāki. Šeit vismaz var atpūtināt nervus. Raktuvju rajonu bieži pārlido ienaidnieks, — paskaidroja Saša.

Gaziks pārrāpās kalna virsotnei, nosvērās uz priekšu un ar izslēgtu motoru klusi slīdēja nākamajā ielejā. Džungļi kļuva zemāki un retāki, ceļa šķēlums zaļajā sienā šad tad atklāja zilganā miglā ietīto pretējā kalna spuraino muguru, kurš bija apaudzis ar tādu pašu tropu biezokni. Bet starp šiem abiem kalniem terasveidīgi izcirstā ielejā melnēja ogļu karjeri. Džungļu zaļajā miesā tie atgādināja ar melnu kreveli pārvilktu brūci.

Kad ieleja pilnīgi pavērās skatienam, Saša sacīja:

— Te nu ir mūsu darba vieta. Bet dzīvojam un atpūšamies blakus — džungļos. Redzat to balto celtni biezoknī?

Apmēram kilometru no terasveidīgi izrakņātās ielejas starp divām nogāzēm tropu biezoknī baloja vairākas mājas ar lielu, kvadrātveidīgu celtni vidū. Ceļš lauzās cauri mūžameža brikšņiem, dažviet kā brūns zalktis izlīzdams uz kādas kailas klints nokares, bet tad atkal pazuzdams starp palmu slaidajiem stumbriem un akāciju dzeloņainajām galotnēm.

— Lielā ēka ir mūsu ēdnīca un klubs, — paskaidroja Lī, un Saša smaidīdams piezīmēja:

— Mūsu ceļabiedrenei tur šodien notiks kāzu mielasts.

Lī glaimota paskatījās uz savu līgavaini, kuram, sēdot

pie stūres, nebija laika piedalīties sarunās, jo nepārtraukti vajadzēja manevrēt starp grambām, akmeņiem un ceļam pārlikušajiem koku stumbriem, kas ar zariem laiku pa laikam nikni pļaukāja vēja stiklu.

Mašīna gāzelēdamās pārlēca apaļām akmens mugurām un gandrīz krišus iekrita strautā, kas šalkdams brāzās pa šauro gultni. Starp riteņiem burzgujoja dzidrais un steidzīgais ūdens, kas sniedzās līdz durvīm. Braucējs pārslēdza ātrumu, motors neganti ierēcās, un nākamajā acumirklī mašīna uzlēca otrajā krastā. Tālāk ceļš gāja gar krūmiem apaugušo strauta malu un drīz apstājās ciemata sētā zem kupla koka.

— Tā, esam mājās, — sacīja šoferis, nobremzēja un izslēdza motoru. — Nāc, Lī, es tevi izcelšu.

Viņš saudzīgi aplika rokas līgavas viduklim un iecēla viņu kuplajā zālē. No piekalnes raugoties, ēkas varēja redzēt kā uz delnas, bet tagad tās pēkšņi bija paslēpušās zaļu koku puduros. No visām pusēm steidzās šurp jaunā pāra darba biedri un viņus apsveica.

Svinībām saposušies ļaudis veda atbraucējus pa ēnainu taciņu uz kluba pusi, kur lielā zālē bija klāti galdi kāzu mielastam. Līgavainis no pilsētas bija atvedis pāris kastes alus, kas pa ceļam bija sakarsis un vareni putoja. Blakus alus pudelēm parādījās krūzītes ar karstu zaļo tēju. Kāds sagaidītājs teica īsu runu (no Sašas paskaidrojumiem Ģirts uzzināja, ka tas ir direktors), pēc tam līgavai un līgavainim pasniedza dāvanas, un visi ķērās pie maltītes. Mielasta laikā ogļraču mazo ciemu vairākkārt pārlidoja ienaidnieka lidmašīnas, taču neviens nebēga uz bumbu patvertnēm. Kad trauksmes beidzās, pie galda atkal sākās jautrība un atskanēja dziesmas. Pašdarbības kolektīva meitenes, ģērbušās zilās biksēs un baltās blūzēs, jaunlaulātiem par godu nodejoja vairākas dejas un apbārstīja viņus ar raibiem džungļu ziediem.

Saule pamazām nogrima aiz spurainās kalnu muguras, un Ģirts pavērās savā rokas pulkstenī.

— Man šķiet, ir laiks ...

— Nesteidzieties, es jūs aizvedīšu, — atbildēja Saša. — Labāk brauksim tumsā, būs drošāk. Bet pirms tam izpeldēsimies.

Viņi nemanīti piecēlās no galda un izslīdēja ārā. Aiz ciema mājiņām strautā bija ierīkota peldētava, no visām pusēm aizsegta ar bieziem tropu krūmiem.Viņi noģērbās gluži kaili un ar lielu patiku metās ūdenī. Ūdens bija tīrs, vēss un spirdzinošs.

— Kā jums patika kāzas? — Saša iejautājās.

— Nekas, īpatnējas, — Ģirts atbildēja.

— Trūcīgas, kara laiks, — Saša paskaidroja. — Un citas tradīcijas. Nav mūsu dzeršanas, trokšņošanas, skaļuma. Šai ziņā vjetnamieši ir ļoti atturīgi.

īso tropu krēslu steidzīgi nomainīja nakts, oranži sārto debess malu — stiklains zilums ar mirdzošām zvaigznēm. Lai nejauktu kāzu svinības, Ģirts nolēma neatvadīties un, nevienam nezinot, doties ceļā. Saša gazikā ielēja benzīnu un sacīja:

— Sēdieties blakus! Brauksim pa lielo ceļu. Naktī džungļu biezokņos var nolauzt kaklu.

Viņi aizbrauca garām karjeriem un nokļuva uz diezgan plata gruntsceļa, kas bija domāts smagajām mašīnām. Te nebija dangu un akmeņu, tāpēc gaziks varēja skriet ar pilnu jaudu. Uz ceļa pie pussagrautiem tiltiem viņus vairākkārt apturēja un pārbaudīja bruņoti sargi. Naktī uz ceļiem rosījās daudz smago mašīnu, laikam tās pašas, kas dienā Haifonas ielās stāvēja zem kokiem nomaskētas un tagad ar kravu steidzās katra uz savu mērķi. Tās viņus bieži piespieda ceļmalai, un viņiem vajadzēja nogaidīt, kamēr garās autokolonas aizbrauca garām.

Pie kādas kanāla pārbrauktuves, kur bija sapulcējies daudz mašīnu, braucējus pārsteidza amerikāņu izlūklidma-šīna. Tā izmeta apgaismošanas raķeti, un visa apkārtne kļuva gaiša kā dienā. Tuvumā baukšķināja pretgaisa lielgabali un šāva ložmetēji. Un tad pēkšņi kaut kur virs rīsa laukiem ienaidnieka lidmašīna aizdegās un, kā sarkana lāpa dzirkstis uz visām pusēm šķaidīdama, tālumā ieurbās zemē.

— Atkal viena mazāk! — priecīgi iesaucās Saša. — Man šķiet, to notrieca ar raķeti.

— Iespējams, — Ģirts atbildēja.

— No raķetēm viņi baidās kā no nelabā. Kad tā ieķeras astē, tad glābiņa nav. Cik viņu te purvos nav notriekts un cik vēl nenotrieks.

Izpletnī karādamās, apgaismošanas raķete lēni tuvojās zemei, iekrita kanālā un apdzisa. Gaiss bija tīrs, autoko-lonna sakustējās, un arī Saša iedarbināja gaziku.

Vai nu aiz mitruma, vai nerviem Ģirta kājā iesmeldzās vecā rēta. Viņš pavilka uz augšu bikšu staru un paberzēja sāpošo vietu. To redzēdams, Saša iejautājās:

— Sadauzījāt kāju?

— Nē, iesāpējās ievainojums.

— Tas jums no Tēvijas kara?

— Nē, toreiz vēl frontei biju par jaunu. Kuba... — Ģirts īsumā izstāstīja bandītisko uzbrukumu naktī Meksikas līcī pie Kubas krastiem un nobeidzot piemetināja:

— Labi vēl, ka tā. Varēja būt ļaunāk.

— Tādām lietām vispār nevajadzētu notikt, — Saša enerģiski iebilda. — Tikko kāda tauta paceļ galvu pret apspiedējiem un sāk cīnīties par brīvību, tūlīt tarkšķ amerikāņu ložmetēji, plīst bumbas un liesmo napalms. Kāda viņiem daļa par citām tautām? Lai ieved kārtību savās mājās — likvidē bandītismu, paēdina trūkumcietējus, nodrošina nēģeriem pilsoņu tiesības. Bet viņi kā reptiļi zem savas asiņainās ķetnas grib turēt visu pasauli. Atradušies nelūgti žandarmi! Reiz redzēju pa Hanojas ielām vedam sagūstītos lidotājus. Viņi gāja, galvas nokāruši, kā slepkavas uz soda vietu. Un tad man ienāca prātā: cik gan katrs šāds notriektais amerikāņu lidotājs nav noslepkavojis cilvēku? Un par ko? It kā viņi būtu dzimuši džungļos un zīduši tīģermātītes pienu.

Saša iekaisa, un viņa svēto dusmu pilnie vārdi skanēja arvien skaļāk un asāk. Ģirts juta, ka pa to laiku, kamēr šis mierīgais kalnracis nodzīvojis Vjetnamā un diendienā pats savām acīm redzējis iebrucēju ļaundarības, tautas postu un nelaimi, viņa naids kļuvis tik ass un ciets, ka no tā varētu izkalt zobenu.

— Jums taisnība, — Ģirts piekrita. — Bet ir arī cita Amerika un citādi amerikāņi.

— Droši vien, bet man nav gadījies tos redzēt, — atbildēja Saša, cenzdamies savu domu aizstāvēt līdz galam.

— Viņi ir vāji, un viņu balsis tikpat kā nedzird. Valsts aparātu griež reakcionāri, miljonāri un visus tos, kas pretojas, samaļ savas varas nežēlīgajās dzirnavās. Džons Ke-nedijs tikai iepīkstējās, un viņu noslepkavoja. Visiem, kas paceļ balsis, aizbāž muti vai nu ar restēm, vai lodi. Ko viņi darīs, ja kādā dienā būs spiesti no Vjetnamas aiziet? Viņus apmētās ar dubļiem, lāstiem un akmeņiem. Es to jums saku tāpēc, ka pazīstu vjetnamiešu sirdis. Atcerieties manus vārdus!

Viņi iebrauca Haifonā un pie ostas vārtiem apstājās. Saša pasmaidīja un brālīgi apņēma Ģirta plecus.

— Man bija liels prieks ar jums parunāties. Te reti gadās satikt savējos. Nododiet vissirsnīgākos sveicienus kapteinim!

— Un jūs sveiciniet jauno pāri un atvainojieties, ka tik nemanīts pazudu. Uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos! — atbildēja Saša, lai gan zināja, ka viņi nekad vairs neredzēsies. Un, iekāpis gazikā, vēl piemetināja: — Sveiciniet dzimteni!

Sašas pēdējie vārdi izskanēja ilgu pilni un skumji. Tie iekrita Ģirta dvēselē kā tālās Špicbergenas salās no klintīm iekrīt glečeri jūrā, sabangodami baltās putās tumšās dzīles. Arī Ģirta sirdi urdīja domas par mājām, par tēvu, kas jau atdusas dzimtajās smiltīs, un par Dagmāru, kas gaida viņu atgriežamies Rīgā. Viņš stāvēja labu brīdi uz tukšās Haifonas ielas un, kad gaziks pazuda krēslā, pagriezās un iegāja ostā.

VI

Dagmārai, kā jau parasti sanatoriju ārstiem, atvaļinājumu piešķīra vēlā rudenī, kad vairums korpusu bija slēgti. Viņa nolēma brīvdienas pavadīt Rīgā pie mātes, jo pilsētā tik stipri neizjūt rudens drēgnumu un vēsumu. No tēva aicinājuma — pāris nedēļu pavadīt zvejniekciemā — viņa atteicās. Garajos un tumšajos vakaros gribējās apmeklēt operas un teātru izrādes, pēc kurām vasaras darba mēnešos bija slāptin izslāpusi.

Dagmāras istaba ar atsevišķo ieeju no kāpnēm nodrošināja mieru un klusumu, reizē pasargādama no Ivara un Lolas vētrainā dzīves veida. Brīvajās dienās pie viņiem bieži ieradās draugi — lidotāji ar savām līgavām un sievām. Domādams, ka Dagmāra Ģirta prombūtnes laikā jūtas vientuļa, Ivars centās viņu ievilkt savu draugu pulkā, bet māsa no šīs trokšņainās sabiedrības visiem spēkiem mēģināja izvairīties. Turpretim māte labprāt uzņēma viesus, jo tie viņas vientulīgo dzīvi padarīja daudzkrāsaināku, un viņa varēja stundām ilgi rosīties pa virtuvi, lai dēlu un ciemiņus iepriecinātu ar labi klātu galdu.

Lai gan tēvs ar māti vecā Gavara bērēs bija salabuši, tomēr atjaunotā draudzība vairs nebija tik stipra kā agrāk, tāpēc arī tagad viņi satikās reti. Zināmā mērā tam par iemeslu bija tēva nevaļa — pēc tukšās vasaras rudenī sākās ražens zvejas laiks. Neraugoties uz biežajām vētrām, tagad nāca lielā zivs un arī vēstis no Atlantijas okeāna, kur strādāja kolhoza vidējie traleri, nebija sliktas.

Katru nedēļu Rīgā iebrauca kolhoza mašīna ar ziediem tirgū ierīkotajam puķu kioskam, un tēvs šad tad ar šoferi ģimenei kā sveicienu atsūtīja vai nu kūpinātu reņģi, zuti, vai laša gabalu. Tādās reizēs tēva sūtījumi noderēja par ieganstu mazām ģimenes svinībām, kurās Ivars ar Lolu uzaicināja tuvākos draugus. Dzērienus parasti atnesa ciemiņi, vienu otru reizi līdzi paķerdami arī pa tortei, cepumu turzai vai šokolādes kārbai. Tie bija skaisti vakari, kuros labprāt piedalījās arī Dagmāra, jo ģimenei tie lika domāt par tēvu, bet māti dažkārt pat piespieda nobirdināt pa asarai.

Reiz ar šādu ziedu mašīnu pie Dagmāras ieradās Elmārs Lībags, kuru pēdējo reizi uz īsu brīdi bija satikusi zvejnieku svētkos. Slaidais un garais puisis, uzcirties jaunā tumšā uzvalkā un svītrainā neilona kreklā, izskatījās pārlieku labi. Iztinis no papīra piecas sarkanas rozes, viņš tās ar mulsu sārtumu sejā pasniedza Dagmārai.

— Tās jums no manis.

— Ak dievs! — Dagmāra pārsteigta iesaucās. — Tāds skaistums! Un tik vēlā rudenī...

— No mūsu siltumnīcām, — paskaidroja Elmārs.

— Vai jūs tagad strādājat kolhozā?

— Jā, jūsu tēvs mani pielauza.

— Bet jūs taču esat celtnieks.

— Es arī strādāju par celtnieku, vadu būvdarbus.

— Un es domāju ...

Dagmāra tā arī nepateica, ko viņa īsti domājusi, bet Elmārs saprata un smiedamies atbildēja:

— Nē, no manis zvejnieks neiznāks, bet kapteinis vēl mazāk. Katram cilvēkam ir sava sūtība. Atklāti runājot, es jūru ne visai ieredzu.

— Kāpēc? — Dagmāra brīnījās.

Elmārs paraustīja plecus.

— Pats nezinu.

— Jums laikam trūkst drosmes.

— Nē, man savu mūžu gribas nodzīvot uz mūsu zaļās zemītes. Es pat nevaru iedomāties, kas tā par dzīvi, ja pusi no tās vai pat vairāk jāpavada uz ūdeņiem.

— Bet man jūrnieki patīk.

Elmārs noplātīja garās rokas.

— To es zinu. Kurai sievietei nepatīk jūrnieki! Bet, ja es būtu sieviete, ar šiem pasaules blandoņām nekad nepītos.

— Nez vai nu tā būtu... — Dagmāra pasmaidīja.

— Viņi ir tādi paši kā mēs. Starpība varbūt vienīgi tā, ka viņi mīl zemi vairāk nekā mēs, jo mazāk to redz un mūžam par to sapņo.

— Kas tā par dzīvi! — Elmārs nicinoši iesaucās.

— Tirdzniecības flotes jūrniekiem varbūt labāk, bet mūsu okeāna zvejniekiem... Četrus piecus mēnešus atrasties Atlantijā kopā ar zivīm un putniem — tā cilvēks var pamazām kļūt par mežoni. Bet ģimenes? Dažas sievas skumst krastā un vientulībā gaida vīrus atgriežamies no tāljūras plašumiem, citas... Vai šāda dzīve var stiprināt ģimenes saites?

— Jums taisnība, ģimenes saites tā nestiprina, — Dagmāra piekrita. — Bet no cilvēkiem tas prasa stingru raksturu. Krasta ļaudīm tā bieži vien trūkst. Starp mums ir daudz mīkstmiešu.

— Tas jā, — Elmārs piekāpās, — bet tomēr es nesaprotu * sievietes, kas vēlas kļūt par jūrnieku līgavām.

— Ja mīl, tad visu var. Katrai profesijai ir savas gaišās un ēnainās puses. Man šķiet, arī jūsējai, — Dagmāra zobgalīgi noteica, gribēdama izbeigt šo sarunu, kas pārāk tieši skāra viņas attiecības ar Ģirtu. Un, lai novirzītu sarunu uz kaut ko citu, iejautājās: — Kā klājas manam tēvam?

— Nekas, dzīvo, — Elmārs nenoteikti atbildēja. — Tagad nāk lielā zivs, daudz darba. Gaida ciemos. Kāpēc neatbraucat?

Dagmāra nodrebinājās.

— Brrr! Tādā laikā jūras krastā nav patīkami.

— Tēvs jūs esot aicinājis. Pie mums nemaz tik slikti nav.

— Lietus, vētras — kas tur par labumu?

— Dabā viss notiek tāpat kā cilvēka dzīvē, — Elmārs filozofēja. — Vasarai seko rudens, jaunībai — vecums. Un jaunība aiziet tikpat ātri kā vasara. Gadi lido kā gājputni. Mēs nemaz nepaspēsim atskatīties, kad būsim veci. Vai jūs atceraties to pavasari, kad Gaujas krastā iepazināmies?

— Atceros, bet kad tas notika? — Dagmāra čaloja, it kā to būtu aizmirsusi, lai gan ļoti labi atcerējās.

Elmārs savādi pasmaidīja.

— Nu redziet, jūs jau esat aizmirsusi, bet es... Toreiz jūs mani lūdzāt paglābt no kāda nepatīkama cilvēka.

— Šodien viņš kļuvis par redzamu dakteri. Cilvēki mainās. Man šķiet, ka arī jūs esat izmainījies.

— Uz labo vai slikto pusi? — Elmārs jautāja.

— Grūti pateikt. Es pārāk maz jūs pazīstu. Bet jūs vairs neesat tāds kā agrāk. — Dagmāra gribēja pasacīt, ka Elmārs pa šo laiku kļuvis ļoti pašapzinīgs, bet nokautrējās atklātības, lai gan nenocietās viņu mazliet pakaitināt. Izturēdamās tā, it kā nesaprastu Elmāra apciemojuma ieganstu, viņa iejautājās: — Vai jums jau ir pēcnācēji?

— Ko jūs! — pārsteigtais Elmārs iesaucās, priecādamies, ka šis jautājums viņu ved tuvāk lolotam mērķim. — Man taču vēl nemaz nav sievas. Vispirms jāsameklē tā.

— Vai nu sieva tik grūti atrodama! — spēlēdama naivo, Dagmāra brīnījās. — Zvejnieku ciemos tik daudz skaistuļu, ņem, kuru gribi.

— Jums taisnība, — Elmārs piekrita. — Ar prātu jau tā varētu, bet sirds aizliedz. Sirds nedomā, bet prāts sirdij nevar pavēlēt.

Dagmāra izlēma, ka pietiek spēlēt slēpšanos un ar Elmāru jārunā godīga un atklāta valoda.

— Jūs esat labs cilvēks, — viņa sacīja, — tāpēc atzīšos, ka jums taisnība. Sirds nedomā, bet prāts sirdij nevar pavēlēt. Jūs sacījāt, ka jūrnieku dzīves veids nestiprinot ģimenes saites. Taisnība. Bet tas tā — domājot ar prātu. Bet, ja sirds neņem vērā prāta iebildumus, tad tur nekā nevar darīt.

Elmārs klusēja, jo viņam vairs nebija ko sacīt: viņš bija uzķēries uz Dagmāras asā āķa kā muļķa zivs. Nesen izteiktie apgalvojumi tagad pavērsās pret viņu pašu, un viņam cits nekas neatlika kā klusējot piekrist Dagmāras vārdiem. Drūmi noliecis galvu, viņš klausījās balsī, no kuras bija cerējis dzirdēt pavisam kaut ko citu nekā to, ko ausis uztvēra.

— Elmār, toreiz zvejnieku svētkos, kad mēs satikāmies, es biju ieradusies kopā ar kādu jūrnieku. Jūs viņu droši vien redzējāt. Viņš jau ilgāku laiku atrodas tālās jūrās, varbūt viņš vēl tik drīz neatgriezīsies, bet es viņu gaidu mājās. Un es zinu, ka ari viņš ar nepacietību gaida to brīdi, kad mēs atkal varēsim būt kopā. Mēs gan vēl neesam apprecējušies, bet es viņu gaidu, jo nevaru negaidīt. Redziet, cik muļķīgas sirdis mums abiem gadījušās, — smaidīdama nobeidza Dagmāra. — Neļaunojieties, ka es tā runāju. Gribēju būt pret jums atklāta. Jūs mani toreiz tik draudzīgi uzņēmāt jauko puišu sabiedrībā. Nekad to neaizmirsīšu. Un es nepareizi darīju, ka tovakar kopā ar jums neaizbraucu uz Rīgu ...

Dagmārai acu kaktiņā ieskrēja asara, un viņa to tāpat ar pirksta galiņu norausa. Elmārs to redzēja, bet nesaprata, par ko viņa skumst. Varbūt par to, ka toreiz viņi tik negaidīti izšķīrās uz vairākiem gadiem un tagad tur neko vairs nevar labot, kaut arī gribētu? Varbūt... Viņš minēja, bet Dagmāras īsto skumju iemeslu nespēja uzminēt, jo nezināja, kas tanī vakarā pēc viņu izšķiršanās notika. Iestājās neveikls klusuma brīdis, kuru Dagmāra pārtrauca, sacīdama:

— Es ticu, ka tagad jūs mani saprotat, Elmār.

— Jā, saprotu, — Elmārs klusi norūca.

— Apsolīsimies pie līdzīgas sarunas nekad vairs neatgriezties.

— Viss ir izrunāts, — viņš skumji sacīja.

— Un paliksim draugi.

— Man pret jums ir visdraudzīgākās jūtas.

— Tad ir labi, Elmār, — Dagmāra sacīja. — Jūs tagad strādājat mana tēva kolhozā, un mums vēl daudzkārt iznāks satikties. Tāpēc es lūdzu, lai mūsu saruna netiktu nevienam izpausta.

— Es vēlos to pašu.

— Norunāts. Ar to izbeigsim. Ja jūs esat nolēmis šodien palikt pilsētā, mēs varētu aiziet uz kādu teātri.

— Nē, es labāk braukšu mājās. Citreiz ...

— Labi, citreiz, — Dagmāra piekrita. — Pirms iebraukšanas piezvaniet, es nopirkšu biļetes.

— Ja tikai jūs neapgrūtinu.

— Nemaz, — Dagmāra apgalvoja. — Gluži otrādi — man vienai uz teātri netīk iet. Un galu galā mēs taču esam veci paziņas, vai ne?

— Bez šaubām, — piekrita Elmārs. — Vai jūs nevēlaties kaut ko pateikt tēvam?

— Pasakiet, ka pie pirmās izdevības viņu apciemošu. Tikko Ģirts atgriezīsies no jūras ...

Bet Ģirts tik drīz neatgriezās. Gāja dienas un nedēļas. No telegrammām Dagmāra uzzināja tikai to, ka viņš ir sveiks un vesels un kur atrodas viņa kuģis. Viņa krāja telegrammas, šad tad tās pārlasīja un sameklēja karte svešās vietas pasaules jūrās un to krastos. Vladivostoka, Nahodka, Japāņu jūra, Austrumķīnas jūra, Klusais okeāns, Dienvidķīnas jūra, Honkonga, Haifona un tad atkal tās pašas vietas, tikai apgrieztā kārtībā. Beidzot no Nahodkas pienāca ziņa, ka kuģis ar kravu atgriežas mājās apkārt Dienvidāzijai, un Dagmāra turpināja pētīt karti, lai atrastu telegrammās minētās vietas. Singapūra, Sumatra, Malakas šaurums, Indijas okeāns, Adenas līcis, Babelmandebas šaurums, Sarkanā jūra, Sueca... Tomēr karte vien ziņkārību nespēja apmierināt un viņa ņēma palīgā konversācijas vārdnīcu, lai par vienu otru vietu iegūtu plašāku priekšstatu.

Rudens vakaros, kad vēsais lietus un vējš grabināja logu stiklus, Dagmāra savā fantāzijā kopā ar Ģirtu brauca pa siltajām tropu jūrām, peldējās kuģa baseina, sauļojās uz klāja karstajiem dēļiem un binoklī vēroja pasakaini skaistās dienvidjūru salas. Tropu saulē mirdzošie, baltie rifi žilbināja acis, bet zaļās palmu birztalas un džungļi Sumatras salas krastos sveicināja ar savām lapu rokam. Un tad bezgalīgais Indijas okeāns ar tropu viesuļiem, smilšu dzeltenie Āfrikas un Arābijas pussalas krasti un Sarkanā jūra, kuras ūdeņi ļurkstēja no haizivīm kā pavasarī dīķi no vardēm!

Tas bija brīnišķīgs ceļojums, kuru Dagmara šajos garajos un vēsajos rudens vakaros izsapņoja un kurš bieži vien turpinājās arī naktīs. Un pamazām viņa vairs nenožēloja, ka Ģirts atrodas tik tālu no dzimtenes krastiem, bet saka viņu apskaust par to, ka visnemīlīgākā rudens laikā, kad Rīgas ielās dažkārt jaucas sniegs ar lietu, viņu silda tropu saule un savu skaistumu rāda svešo salu un krastu noslēpumainais burvīgums. Viņa kļuva lepna, ka viņai ir tāds draugs, kas ne no kā nebīstas, dodas vistālākos juras braucienos, ar paceltu galvu panes visas jūrnieka dzīves grūtības un redz un saprot daudz vairak par tiem, kas visu mūžu nodzīvo savās būdiņās kā peles alas. Dagmarā nobrieda pārliecība, ka nav taisnība tiem, kas domā, ka jūra nestiprinot ģimenes saites. Šis šķiršanās laiks viņai bija Ģirtu tuvinājis vairāk nekā visas tās dienas, kuras abi kopā bija pavadījuši Rīgas jūrmalā.

Kādā agrā rītā māte Dagmāru uzmodināja un satrauktā balsī aicināja pie telefona.

— Tevi meklē ...

Dagmāra nesteidzās, jo domāja, ka viņu izsauc sanatorija. Bet zvanīja no kuģniecības pārvaldes radiomezgla un lūdza nenolikt klausuli, kamēr savienos ar motorkuģi «Bija». Sākumā Dagmāra neko nesaprata. Vai Ģirts būtu jau atgriezies? Pirms pāris dienām pienāca pēdējā telegramma no Sarkanās jūras, kurā viņš ziņoja, ka «Bija» drīz ieiešot Suecas reidā. Un tagad pēkšņi... Nē, tas nevar būt. Vai tikai kāds muļķīgi neāzējas? Klausulē kaut kas šņāca un pīkstēja, un Dagmāra domāja: kurš gan varētu būt tas nelietis, kas viņu tik briesmīgi joko. Alnis tas nevar būt, viņa izlēma. Viņš uz daudz ko ir spējīgs, bet tādu idiotismu nedarīs.

Klausulē atskanēja Ģirta balss. Tā gan bija klusa un ļoti tāla, bet pazīstama. Tai piejaucās šņākoņa un visvisādi sprakšķi, tāpēc balss skanēja kā no viņpasaules.

— Dagmāra?

— Jā, tā esmu es.

— Kā tu mani dzirdi?

— Runā stiprāk, dzirdu slikti. No kurienes tu zvani? _ — No Vidusjūras, pa radiotelefonu. Mēs atrodamies pie Āfrikas krastiem netālu no Aleksandrijas. Kā tev klājas?

— Kad būsi mājās?

— Mēs vēl iesim uz Ostendi, Havru, Londonu. Līdz Jaungadam būšu mājās. Kā tu dzīvo?

— Man ir atvaļinājums.

— Un kā tev klājas, ko dari?

— Slinkoju, Ģirt, slinkoju. Atpūšos. Un tu?

— Jūrā plosās smilšu vētra. Mīcāmies kā pa miglu. Kuģi iet bojā ...

— Ko, tavs kuģis iet bojā? — Dagmāra iesaucās, un viņai nodrebēja kājas. — Ko tu sacīji, atkārto!

— Es teicu: kuģi iet bojā, raida SOS. Mēs skrienam palīgā. Vai tagad tu saprati?

— Jā, jā, sapratu, sapratu. Neesi noguris? Hallo! Kur tu paliki? Neko vairs nedzird. Hallo! Hallo! Ģirt... Es neko nedzirdu ... Hallo!

— Piedodiet, pārtrūka saruna, — no radiocentra atskanēja sveša balss. — Ja izdosies savienot, mēs piezvanīsim vēlreiz.

Bet sarunu atjaunot vairs neizdevās. Rīta vēsumā drebinādamās, Dagmāra atgriezās savā istabā, sameklēja karti un centās atrast vietu, no kurienes zvanīja_ Ģirts. Kā gan jūrā varēja rasties smilšu vētra, viņa brīnījās. Ģeogrāfijas kartē iezīmētie dzeltenie laukumiņi Ziemeļāfrikas piekrastē viņas acu priekšā izauga par milzīgiem tuksnešiem. Virs akmeņainā un smilšainā līdzenuma plosījās vētra. Tā pacēla gaisā smacējošus putekļu mākoņus un nesa uz jūru, pa kuru peldēja «Bija». Ģirts stāvēja stūres telpā ar binokli rokās, un viņa skatiens pūlējās izurbties cauri biezajai putekļu sienai. Smiltis līda mutē, čirkstēja zobos, bet pret bortu dauzījās un krāca mežonīgie viļņi, gribēdami «Biju» ieraut Vidusjūras dzelmē.

Kaut kur tuvumā grima kuģi, ļaudis sauca pēc palīdzības. SOS! Šo signālu — «Glābiet mūsu dvēseles!» — Dagmāra zināja jau no vidusskolas laikiem, bet tikai šodien viņa pilnīgi saprata tā traģisko jēgu. Glābiet mūsu dvēseles! Tas skanēja kā nāvei nolemto sauciens, un Ģirts, pats riskēdams ar savu dzīvību, šajā brīdī steidzās palīgā tiem, kam draudēja nāve. Viņa labi pazina Ģirta drosmīgo un neapvaldīto raksturu un sāka bīties, ka šoreiz tas viņam nenodara ļaunu. Bet Dagmāra zināja, ka tāds ir jūrnieku dzīves likums — par katru cenu glābt tos, kam jūrā uzglūnējusi nāve.

Dagmāra ilgi gaidīja, vai Ģirts vēl nepiezvanīs un nenobeigs pārtraukto sarunu, bet tas nenotika. Uztraucās arī māte, lai gan viņa Ģirtu pazina tikai pēc meitas nostāstiem. Ivars, kas tanī dienā atradās mājās, pie brokastu galda viņas mierināja, sacīdams, ka jūrnieka darbs esot daudz mazāk bīstams nekā lidotāja. Jūrniekus varot izzvejot no ūdens arī pēc kuģa nogrimšanas, bet lidotājus pat eņģeļi nespējot glābt.

— Kāpēc tad tu biji tik traks un izmācījies par lidotāju? — māte pārmeta.

— Tāpēc, ka pasaulē nekā skaistāka nav, — Ivars pašapzinīgi atbildēja. — Puikas gados es apskaudu putnus, ka viņi var pacelties spārnos, tagad lai viņi apskauž mani.

— Bet kādēļ tu Lolu ievilki tajā avantūrā?

Ivars skaļi iesmējās.

— Kāpēc tu to uzskati par avantūru? Es taču ar Lolu tur, gaisā, pa īstam sadraudzējos. Ar savu stjuartes darbu viņa ir ļoti apmierināta — un es arī. Mēs vienmēr atrodamies kopā — uz zemes un gaisā. Nevis tā kā Dagmāra — viena tup krastā un gaudo.

— Es negaudoju, — māsa enerģiski atcirta. — Es tikai uztraucos par Ģirtu.

— Ko tur uztraukties! — Ivars atkal mierināja. — Kad viņš atradās Vjetnamā zem amerikāņu bumbām, tad tu neuztraucies, bet tagad ... Kas nu atklātā jūrā tik briesmīgs var notikt.

— Jūrā plosās smilšu vētra, — Dagmāra aizstāvēja briesmu iespēju, bet Ivars neticīgi atmeta ar roku.

— Vētra ... Kādas vētras mēs nepārdzīvojam gaisā! Tu pat to iedomāties nespēj. Bet vai es kādreiz esmu pīkstējis? Ar ņaudēšanu nevar palīdzēt. Tu redzēsi — drīz viņš atgriezīsies, un visas jūsu vaimanas liksies muļķīgas. Laimei vajag ticēt. Kas tai netic, tas mūžu nodzīvos nelaimīgs.

Tomēr Ivara optimisms abas uztrauktās sievietes nespēja nomierināt, un īstu dvēseles līdzsvaru viņas atguva tikai otrā dienā, kad pastniece atnesa telegrammu, kurā bija rakstīts: «Izglābām avarējušu angļu tvaikoni. Jūtos labi. Tuvojamies Gibraltāram. Sirsnīgs sveiciens. Ģirts.»

Arī nākamajās dienās Dagmāra saņēma telegrammas, bet tās bija tikpat īsas, kurās Ģirts tikai ziņoja savu atrašanās vietu: Svētā Visentes rags, Biskajas līcis, Angļu kanāls ... Un tad labu laiku vairs telegrammas nepienāca, bet Dagmāra saprata, ka Ģirta kuģis atrodas ostā, kur radiosakari aizliegti. Pēc ilgāka pārtraukuma Ģirts atkal ziņoja, ka no Havras ejot uz Londonu un Ostendi, bet pēc tam viņiem sakari pilnīgi pārtrūka. Neraugoties uz to, Dagmāra vairs neuztraucās, jo zināja, ka tagad Ģirts atrodas pavisam tuvu, un tas radīja drošības sajūtu.

Rudens vēsie lieti izbeidzās, un iestājās sals. Drīz uzkrita bieza sniega kārta, kas vairs nenokusa. Dagmārai atvaļinājums bija beidzies, un katru dienu pēc darba viņa no sanatorijas brauca uz Rīgu, kur tagad bija gaiši un patīkami silti. Un pēkšņi kādu dienu mājās gaidīja pārsteigums — Ģirta telegramma, kura vēstīja, ka viņš atrodas Ziemeļu jūrā ceļā uz Rīgu.

Dagmāra no prieka nezināja, ko iesākt. Visu vakaru viņa ar māti noņēmās, uzkopdama māju un uzposdama savu istabu. Kad Ivars pārradās, sievieši viņu pielika pie parketa spodrināšanas, kas rudens lietus laikā bija zaudējis savu parasto spodrumu un nomīdīts gauži pelēks. Lola ieberza parketa dēlīšus ar vasku, un telpas tik spēcīgi smaržoja, ka pēc bonierēšanas vajadzēja atvērt logus un izvēdināt istabas. Pabeiguši telpu uzkopšanu, viņi sapulcējās virtuvē un sprieda, ko nopirkt par godu Ģirta atgriešanās mielastam. Jaunais gads arī bija pie durvīm, tāpēc laicīgi padomāt par svētku sagaidīšanu šķita visai lietderīgi.

Māte ar Dagmāru apņēmās sagādāt visu ēdamo, bet Ivars, kā jau vīrietis, dzērienus. Mazā ģimenes padome nolēma šoreiz noteikti uzaicināt arī tēvu un šo diplomātisko misiju uzdeva Dagmārai.

— Tu esi tēva meita, tev tas būs vieglāk, — sacīja māte.

— Aizbrauciet abi ar Ģirtu. Es jutu, ka tēvam viņš patīk. Vai tad nu viņam tik daudz to darīšanu, ka vairs neiznāk laika pat ģimeni apciemot.

— Bet ja to izdarītu tu? — iejautājās Dagmāra, zinādama, ka tāds šaha gājiens būtu vislabākais. Māte taču vēl arvien pie viņa nebija bijusi, un Dagmāra ticēja, ka šāds mātes solis izkausētu pēdējo ledu, kas traucēja viņu attiecības. Māte gan sākumā šim ierosinājumam spurojās pretī.

— Nē, tas neder. Pēc kā tas izskatīsies, ja es tur braukšu... — Bet viņas balss nebūt neskanēja tik nepiekāpīgi, un, kad arī Ivars atbalstīja māsas ideju, māte piekāpās: — Labi, tikai jūsu dēļ. Mani tur neviens nepazīst, vēl iedomāsies, ka esmu viņa mīļākā.

— Vai tas būtu tik ļauni? — Dagmāra smiedamās iesaucās.

— Ko tur kautrēties, — smiedamies piekrita Ivars.

— Vai maz kas dzīvē gadās.

Māte par bērnu atbalstu bija priecīga. Varēja just, ka viņa jau sen šim solim gatavojusies, bet kautrība un noteikts apciemojuma iegansta trūkums to liedzis. Dagmāra palīdzēja sameklēt dažas vajadzīgās tēva mantas, ko paņemt līdzi, un nākamās sestdienas rītā māti aizveda uz autoostu un iesēdināja autobusā.

Tās pašas dienas pievakarē ar puķu mašīnu no kolhoza atkal ieradās Elmārs Lībags. Viņš Dagmārai pasniedza pus-plaukušas rozes, tikai šoreiz daudz ikdienišķāk, bez pirmā apciemojuma svinīguma.

— Lūdzu, Dagmāra, tās no manis un jūsu tēva.

— Es jau tā domāju, — saņemdama rozes, Dagmāra lepni sacīja. — Tēvs zina, ka man patīk dzeltenās.

— Bij arī man to agrāk zināt... — Elmārs to teica ar humoru un teatrāli nopūtās. — Sievietes ir sarežģīti radījumi.

— Vai jūs to tikai tagad uzzinājāt? — Dagmāra jokoja.

— Diemžēl mēs daudz ko uzzinām par vēlu, — Elmārs atbildēja. — Pagājušajā reizē jūs mani uzaicinājāt uz teātri. Esmu klāt.

— Kāpēc nepiezvanījāt? Ja nu vairs nav biļešu, ko tad?

— Tikkai pirms dažām stundām uzzināju, ka uz Rīgu nāk mašīna.

Sis Elmāra gājiens Dagmārai nepatika. Ja Elmārs būtu piezvanījis, viņa šoreiz noteikti būtu atraidījusi, jo kuru katru dienu varēja pārrasties Ģirts, un viņa nebūt netīkoja līgavaini sagaidīt sveša vīrieša klātbūtnē. Viņa ilgi gudroja, ko darīt, un beidzot nolēma tomēr piezvanīt uz teātri un palūgt biļetes, jo necerēja tās vairs dabūt. Taču biļetes vēl bija, un viņa palūdza, lai divas atstāj kasē. Galu galā tālo iebraucēju nevarēja tūlīt raidīt atpakaļ, un, ja viņš paliktu, tik un tā vakaru nāktos pavadīt kopā. Un tas būtu vēl neērtāk, jo māte aizbraukusi pie tēva un atgriezīsies vēlu. Tad jau labāk pasēdēt teātrī, tas tomēr šķita no visiem ļaunumiem vismazākais.

Tā izlēmusi viņa ātri saģērbās un Elmāra pavadībā devās uz teātri.

VII

Līdzko aizmugurē palika Kategats un «Bija» iegāja Orezunda ūdeņos, kur apsnigušie Dānijas un Zviedrijas krasti gandrīz sadevās rokām, ekipāža sāka justies kā mājās. Dzimtenes tuvums cilvēkos atmodināja dīvainu nemieru. Visi iepirkumi un dāvanas jau sen bija vairākkārt apskatītas un rūpīgi saliktas somās. Brīvie ļaudis grupiņās pulcējās uz klāja un skai-

tīja atlikušās jūras jūdzes, tāpat kā pēc tāla ceļojuma noguris gājējs skaita pēdējos soļus līdz mājām.

Bāli zilganajā gaismā, gandrīz uzgulusies apvārsnim, vēsi spīdēja saule. Kuģa ķīlis pa Zunda ūdeņiem dzenāja ledus vižņus, un asais ziemeļu vējš dzēla kā nātres. Sals gan nebija liels, bet cilvēkiem, kas vairākus mēnešus pavadījuši tropu karstumā, tas lika uzvilkt plecos vateņus un rokās siltus cimdus. Saulē iedegušās brūnās jūrnieku sejas disharmonēja ar ziemas svinīgo, bet drūmo baltumu, ar saules nedzīvo mirdzumu un vēja stindzinošo asumu. Un tomēr cilvēki nelīda siltajās telpās, bet vēroja pretimnākošos krastus un smuidro egļu mežus uzkalnos. Un tad, kad garām aizslīdēja Kopenhāgenas un Malmes torņi un fabriku dūmeņi, visi raudzījās uz priekšu un gaidīja, kad <Bija» atsveicināsies no Drogdenas bākas, kas staveja, ūdenī iedūrusies, kā atslēga durvīs, kas ved no Zunda koridora uz Baltijas jūru.

Lai gan Ģirts savu rīta sardzi jau bija nodevis, tomēr arī viņš nepadevās nogurumam un vēsumam, bet palika uz tiltiņa, kur visu laiku rosījās stūrmanis Volodja ar kapteini Drozdovu. Kapteinis stūres telpā allaž bija mazrunīgs un to pašu prasīja arī no citiem, taču kustīgais un pļāpīgais Volodja, kas kūsāt kūsāja no savas neizšķiežamas enerģijas uzbangojumiem, visu laiku kaut ko murminādams, kustējās kā dzīvsudrabs un nevienam nedeva miera. Nostājies blakus Ģirtam, pielicis binokli pie acīm un paskatījies uz Drogdenas bāku, viņš jautāja: ___t

— Kā jums šķiet? Te nemaz nav sliktāk kā Nahodkā.

Pēdējais reiss uz Nahodku patiesi bija pagadījies ar

sniegu un salu, bet Volodja no tā maz ko juta. Katru brīvo brīdi viņš atradās siltajā dzīvoklī pie Mašeņkas, tāpēc Ģirts iedzēla, īsi atbildēdams:

— Tas tā izliekas tikai jums.

Asprātīgais Volodja atšifrēja šo vārdu zemtekstu un iesmējās.

— Vai tur kāds vainīgs, ka jūs ar sieviešiem neprotat sadzīvot. Šura jūsu dēļ kārās vai nost, bet jūs... Sievietes tā nedrīkst apbēdināt.

— Es ceru, ka Mašeņka ar jums ir apmierināta. Bet, kas attiecas uz Šuru, tad viņa, kā jūs droši vien zināt, tagad tīri labi sadzīvo ar dispečeru.

— Šura ar to degunradzi samierinājās tikai tāpēc, ka jus viņu atstūmāt. Jums nav sirds.

— Ko lai dara, — Ģirts atjokoja, — visu sieviešu sirdis es nespēju apmierināt. — Un tad nopietni piebilda: — Kopā ar mīlestības jēdzienu cilvēku sabiedrībā eksistē vēl kāds cits jēdziens.

— Un tas būtu?

— Morāles jēdziens.

Volodja tik skaļi iesmējās, ka Drozdovs nepatikā sakustējās. To pamanījis, Volodja pačukstēja:

— Man te ir dažas piebildes un atrunas, bet par šiem jautājumiem padiskutēsim citreiz. Vecis ērcējas.

Aiz Drogdenas bākas kā no svina izlieti tālumā parādījās zilpelēki kara kuģu korpusi. Vesela flotile, izvērsusies kaujas ierindā, peldēja pie apvāršņa, mezdama gaisā garas dūmu grīstes. Kā milzu vaļi viļņus šķēla zemūdenes, apaļos torņus kā peldspuras virs ūdens pacēlušas. Ar binokli aplūkodams kara kuģus, kapteinis Drozdovs sacīja:

— NATO manevri...

— Bundesvērs asina nagus, — Ģirts ironiski noteica, bet kapteinis to neuztvēra kā joku. Viņš drūmi nolika binokli, palūdza sardzes matrozim cigareti, ko darīja ļoti reti, un nervozi aizsmēķēja.

— Tur peld tādi paši mīnu kuģi kā tas, kas mūs vajāja pie Vjetnamas, — viņš teica. — Tā pati sērija.

Ģirts kaut ko gribēja atbildēt, bet viņa ausis apdullināja spēcīgi lidmašīnu motoru rēcieni. Kuģa mastiem brāzās pāri reaktīvie iznīcinātāji.

— Trenējas, — Anatols pie stūres noteica, kad troksnis bija mazliet pierimis.

Kapteinis izgāja uz tiltiņa spārna, iemeta jūrā degošo cigareti un sacīja:

— Lai trako. Biedri Gavar, es ierosinu pēdējo reizi izsautēties pirtī. Jūrniekam krastā jānokāpj baltam un vingram.

— Ali iight! — Ģirts piekrita, un viņi jau grasījās atstāt tiltiņu, kad no radiokabīnes lodziņa izlīda Vasilija izspūrusī galva.

— Es vēlreiz atgādinu — pēdējais laiks nodot telegrammas.

— Nekādas telegrammas, — kapteinis pamācīja.

— Ja jau gaidīs, tad gaidīs arī bez telegrammas, — Ģirts piekrita.

Jakovs Pavlovs ar saviem zēniem laboja klāja krāsojumu, kas Vidusjūrā no vētras triektajām smilšu strūklām bija vietumis noberzts un nolobījies.

— Džek! — uzsauca kapteinis. — Pasakiet mehāniķiem, ka ejam sautēties.

— Tiks izdarīts, biedri kapteini, — bocmanis sparīgi atsaucās un nosūtīja lejā bārdaino Stepanjanu, kas blakus aiteļnieka darbam tagad labi veica arī matroža pienākumus.

— Paaicināsim Vitoldu Krastiņu, — kapteinis ierosināja. — Pēc daudzajām sapulcēm un grūtā darba viņu arī nomazgāsim.

Vitoldu Krastiņu viņi atrada fotolaboratorijā, attīstot pēdējos Londonas uzņēmumus. Ar fotoaparātu viņš rīkojās ne sliktāk kā ar otu un krāsām, tāpēc uzņēmumi patiesi bija izdevušies lieliski, kaut gan toreiz Londonas ielas sedza rudenīga migla. Citu pēc citas viņš no attīstītāja cēla ārā slapjās kartītes un taujāja, kā patīkot.

— Prīmā. Tikai neaizmirstiet arī mūs, — kapteinis teica.

— Kas par runu, tiks visiem, — sacīja Krastiņš un mudināja: — Ejiet vien lejā. Pabeigšu darbu un būšu klāt.

Viņi sameklēja visspodrāko ve]u un, frotē dvieļus pārmetuši pleciem, pēdējo reizi šai garajā reisā devās lejāuz pirti nomazgāt ceļa sviedrus un putekļus. Tvaiks jau šņāca kā no lokomotīves, un dušas telpas bija baltu garaiņu pilnas. Viņi noģērbās un savus brūnos augumus ļāva nomazgāt dušas skaidrajām ūdens strūklām. Tad atvēra durvis, aiz kurām atradās lāvas, un ar lielu baudu dziļi ieelpoja sutīgo gaisu.

— Karsts kā Vjetnamā! — Ģirts iesaucās.

— Un arī lidmašīnas joņo virs galvas, — pasmaidījis sacīja kapteinis. — Lai lido! Mūsu zēniem stipri nervi. Bet kur tad slotas?

Kā uz burvja mājienu atvērās durvis, un tanīs parādījās Stepanjans.

— Dod vismaz bārdu, ar ko nopērties! — sauca kapteinis, bet Stepanjans, acis no karstuma aizmiedzis un pa tvaikiem kā neredzīgais taustīdamies, stiepa smaržīgas bērza slotas.

(

— Lūdzu, kapteini Pēdējās. Es nesaprotu, kā jūs varat panest tādu karstumu.

— Cilvēkam jāmācās visu ko panest, — kapteinis atbildēja, bet arteļnieks izšāvās pa durvīm, kā no uguns bēgdams.

— Labs zēns, — kapteinis vērtēja. — Vienmēr mierīgs un korekts.

— Un lieliski apguvis matroža darbu, — papildināja Ģirts. — Pirmo reizi tādu redzu.

— Vispār mūsu ekipāža nav slikta, — kapteinis turpināja. — Arī Lapu pamazām izmācījām. Tagad vairs tik neganti nebrēc un neplātās, bet strādā tīri labi. Pat Lidija atradusi pielūdzēju un kļuvusi rāma.

— Jūs runājat par Kriķi?

— Jā. Dakteris teica, ka viņi norunājuši precēties. Lai precas, būs par vienu pāri vairāk. Es gan nemīlu sievietes ar zelta zobiem, bet par gaumi nestrīdas.

— Vētru Vidusjūrā Kriķis panesa labi.

— Pie visa kā pierod, — kapteinis smējās. — Arī pie Lidijas būs jāpierod, ja vien dakteri krastā negaida kāda cita lēdija ...

— Interesanti, kur tagad mūsu bokseris? — jautāja Ģirts, atcerēdamies pēdējo vakaru Nahodkas ostā un mazo cilvēciņu ar gaisā izstieptām rokām zem milzīgajiem tērauda celtņiem. — Vai viņš nesoļo pa dzelzceļa špalām uz Rīgu?

— Viss kārtībā, — kapteinis pērdamies atbildēja. — Va-silijam pa radio stāstīts, ka viņa kolēģis atgriezies Rīgā. Bokserim 2eņam esot augumā liela nikna sieva, un ģimenes ringā laikam šoreiz viņš zaudēja. Žeņam ir ne tikai gaiļa svars, bet arī gaiļa prāts.

— Vai nākamo reizi jūs savā ekipāžā viņu vēl pieņemtu?

— Kāpēc ne? Darbā Žeņa nebija slikts, bet šī mācība viņam tikai nāks par labu. Pārbaudījumi norūda cilvēkus un padara pieredzē bagātākus un gudrākus. Bet vai jūs pēc atpūtas vēlētos ar mums strādāt kopā? — jautāja kapteinis un, kad Ģirts vilcinājās ar atbildi, turpināja: —Ar jūsu darbu esmu ļoti apmierināts. Es jūs labprāt pieprasītu ...

— Man šķiet, ka pa šiem mēnešiem Visvaldis Gailītis būs izveseļojies.

— Viņš ir labs stūrmanis, — kapteinis atbildēja, — bet es šaubos, vai tik ātri pēc drudža būs ticis uz pekām.

— Tādā gadījumā labprāt, ja tikai mani neaizsūtīs uz veco kuģi.

— Te nav slikti, — kapteinis teica. — Tikai reisi dažkārt pārāk gari. Ģimenes cilvēkiem tas nav viegli. Arī manējā rūc ...

Kapteinim taisnība, nodomāja Ģirts. Grūti paredzēt, ko sacīs Dagmāra, ja uzzinās, ka pēc īsas atpūtas atkal vajadzēs doties tālā jūras braucienā. Vai nebūtu labāk iekārtoties uz kāda naftas tankera vai preču kuģa, kas kursē uz tuvām līnijām? Satikšanās krastā tad gan būtu īsākas, toties biežākas. Taču tie bija tikai nākotnes varianti, kurus viņš pats nevarēja izlemt, jo tas nebija atkarīgs no viņa gribas. Jūrnieka darbu diktē savi likumi, un tam, kas grib turēties pie jūras, šiem likumiem jāpakļaujas.

Kad Drozdovs un Ģirts nokāpa no lāvām un zem aukstām dušām atvēsinājās, pirtī ieradās Vitolds Krastiņš ar bēdīgu vēsti: tikko saņemta telegramma, ka «Bijai» jāierodas nevis Rīgas ostā, kā sākumā ziņots, bet Ventspilī un tur jāsagaida maiņa.

— Velns un elle! — zūdījās kapteinis. — Atkal viens pārsteigums! Labi, ka nepaziņojām sievām.

— To taču varēja pateikt ātrāk, lai ļaudis laikus zina, kā rīkoties, — Krastiņš izteica savu neapmierinātību. Tikai Ģirts neuztraucās, lai gan arī viņam daudz labāk patiktu ar «Biju» ieiet Rīgas ostā, kur uz kuģa varētu uzvest paciemoties arī Dagmāru. Bet, tā kā par savu ierašanos viņš bija nolēmis Dagmārai neziņot, tad galu galā tas gandrīz bija vienalga. Galvenās rūpes bija par to, lai laikus ierastos maiņas komanda un ātrāk varētu nodot kuģi jaunajiem saimniekiem. Visi vajadzīgie dokumenti viņam jau bija sagatavoti, šodien zēni pabeigs pēdējos krāsojumus, un kuģis atkal izskatīsies kā jauns.

Sašutušais Krastiņš noģērbās un uzlīda uz lāvas, bet kapteinis aicināja Ģirtu uz bēdām iztukšot pudeli rūgtā angļu alus. Tikko viņi iegāja kapteiņa kajītē, rācijas priekšnieks ienesa negaidīto telegrammu.

— Negribu redzēt, — norūca kapteinis, pamādams uz rakstāmgaldu. — Nosviediet turpat un nāciet iemest glāzi alus! Ko jūs tādas telegrammas pieņemat?

— Tāds darbs, — Vasilijs Krupņikovs jokoja. — Es pieņemu visu, ko pārraida, — priecīgo un bēdīgo. Šinī reisā visbēdīgākās telegrammas saņēmāt jūs, biedri Gavar.

— Nepieminiet bēdas un nelaimes, — kapteinis aprāja radistu un ielēja putojošo alu garās glāzēs ar krāsainiem Londonas skatiem uz stikla. — Tās atstāja par piemiņu izglābtā angļu kuģa kapteinis.

— Man toreiz likās, ka viņš par mūsu palīdzību nemaz nepriecājās, — atcerējās Ģirts.

— Ari jūs to ievērojāt? — interesējās kapteinis.

— Viņš cerēja, ka tiks krastā pats saviem spēkiem, — Vasilijs paskaidroja.

Kapteinis skaļi iesmējās.

— Viņš cerēja, ka viņa zārks noburbuļos, bet mēs izglābsim ļaudis. Kompānija saņems augstu apdrošināšanas maksu, kapteinis — gratifikāciju. Bet mēs šo nodomu izjaucām. Visvainīgākais bijāt jūs, biedri Gavar, ar savu enerģisko rīcību.

— Es šā viltīgā angļa nodomu neatšifrēju, — Ģirts atrunājās. — Citādi nebūtu riskējis ar mūsu ļaudīm. Laiku viņš nebija izmeklējis sliktu: tuvumā krasts, smilšu vētra, un visapkārt kuģi, kas neļaus noslīkt cilvēkiem.

— Jā, mums nebija vērts smērēt rokas, — kapteinis piekrita. — Gan jau kapteinis to nolaidīs uz grunts. Ja pašnāvniekus vienreiz izglābj, viņi pašnāvības mēģinājumu noteikti atkārto. Es nedodu ne pieci, ka tas jau noticis.

Viņi iztukšoja glāzes un devās uz tiltiņu. Kara kuģu flotile bija pazudusi. Pēcpusdienas saulē mirdzēja vēsā Baltijas jūra. Pa labi pie apvāršņa kā apgāzta laiva zilgoja apsnigusī Bornholmas sala ar bākas adatu krastmalā.

Ventspils ostas reidā «Bija» izmeta enkuru biezā rīta miglā. Loča motorlaiva labu laiku maldījās, kamēr atrada kuģi, un tūlīt ieveda ostā. Maiņas komanda no Rīgas vēl nebija ieradusies, un neviens nezināja, kad tā atbrauks. Pāri pilsētai gulēja zemi sniega mākoņi, bet no jūras uz krastu kā dūmi vēlās migla. Te tā vairs nebija tik bieza kā uz ūdens, bet ar savu nemīlīgo drēgnumu koda kaulos.

Pēcpusdienā ar autobusu beidzot atbrauca maiņas komanda, un līdz vakaram kuģa nodošanas un pieņemšanas formalitātes bija nokārtotas. Cits pēc cita Ģirta kajītē atsveicināties ieradās svinīgi uzposušies un smaidoši cilvēki.

Visilgāk kajītē uzkavējās tie, ar kuriem Ģirts ikdienas darbā biežāk saskārās. Viens no tiem bija bocmanis Pav-lovs, kas pie durvīm atstāja čemodānu, piestūķētu ar Jaungada dāvanām sievai un bērniem.

— Atnācu atvadīties, — viņš mazliet samulsis sacīja.

— Vai jums par manu darbu nav kādu piezīmju?

— Nekādu, Džek, nekādu, — Ģirts atbildēja. — Kuģi pieņēma vislabākajā kārtībā. Liels paldies par centību.

— Nu tad ar vieglu sirdi braukšu mājās. Laimīgu Jauno gadu!

— Labu veselību, Džek! Varbūt uz jūras ceļiem vēl tiksimies.

— Būšu laimīgs kopā pastrādāt, lai gan, atklāti runājot, sāku jau domāt par pensiju.

— Jūs vēl esat ļoti žirgts.

Par šiem vārdiem bocmanis jutās pagodināts.

— Tas jā, — viņš piekrita. — Tāpēc gribas ieraut, lai pensija iznāktu lielāka. Uz zvejas bāzēm bocmaņiem maksā daudz vairāk. Protams, darbs arī grūtāks. Vajadzēs pamēģināt tur.

— Lai jūs pavada laime! — sacīja Ģirts, paspiezdams bocmaņa lielo un cieti sastrādāto plaukstu. — Tā turēt!

Pēc bocmaņa kajītē ienāca arteļnieks Stepanjans. Ģirts viņu tik tikko pazina — kuplās bārdas vietā spīdēja gludi noskūts zilgani balts zods.

— Kur tad sari?

— Atdevu mencām, — Stepanjans atjokoja. — Man tie aug līdzīgi čauksturei — uz visām pusēm kā mežonim.

— Jūs izskatāties desmit gadus jaunāks.

— Prieks dzirdēt! — viņš iesaucās. — Esat apmierināts ar manu darbu?

— Pretenziju nav, — Ģirts lietišķi atbildēja. — Jūsu labākās īpašības — stingrs raksturs un godīgums. Arteļ-niekam tās ir divas nepieciešamas lietas. Nepazaudējiet tās tikpat viegli kā savu bārdu!

— Centīšos, — Stepanjans, plati smaidīdams, atbildēja.

— Vai nākamajā reisā vēl strādāsim kopā?

Ģirts neziņā noplātīja rokas.

— Cilvēks domā, dievs dara. Bet gan jau vēl kādreiz tiksimies. Varbūt kā kapteiņi.

— Lai notiek! — Stepanjans priecīgi noteica un atvadījās.

Pēc tam kautrīgi atvēra durvis bufetniece Lidija ar dakteri Kriķi.

— Vai drīkstam ienākt? — sarkdama jautāja Lidija un, nenogaidījusi atbildi, turpināja: — Mēs ar Alfrēdu nolēmām pāris dienu pavadīt tepat viesnīcā. Viņam te strādā kāds studiju draugs. Ienācām atsveicināties. Ņemiet par labu visu, kas bijis.

— Viss bija labi, sīkumus neatcerēsimies, — Ģirts atbildēja un pievērsās Kriķim. — Vai esat izlēmis vēlreiz laisties jūras plašumos?

Kriķis pakratīja galvu.

— Nē, man tas par smagu. Grūti pierast pie vētrām.

— Es Alfrēdu vairs jūrā nelaidīšu, — enerģiski noteica Lidija. — Nolēmām strādāt krastā. Viņš klīnikā, bet es restorānā. Tā būs labāk.

Viņi izskatījās laimīgi, taču Ģirts neticēja, ka šī laime būs ilgstoša. Lidija bija labu tiesu vecāka par jauno, nepieredzējušo dakteri, un — nezin kāpēc — Ģirts domāja, ka Lidija šai mīlas dēkā metusies, galvenokārt cerēdama uz vieglu dzīvi. Jauns vīrietis, ārsts, republikas galvaspilsēta, kur viss pieejams, darbs restorānā, dzeramnaudas — vai tas nebija vilinoši? Protams, ja būtu izdevies savaldzināt kādu stūrmani, kura izredzes tuvākajos gados kļūt par kapteini, viņa ar jauno dakterīti Kriķi nez vai būtu ielaidušies. Viņas praktiskais prāts droši vien labi saprata, ka stūrmaņa un kapteiņa amats tādai sievietei kā viņa var atnest daudz lielākus labumus nekā vāji atalgotais daktera darbs.

Maiņas komanda pamazām sāka iekārtoties jaunajās telpās, un vecajiem saimniekiem pienāca brīdis tās atstāt un sēsties autobusā, lai brauktu uz Rīgu. Vairums ekipāžas locekļu jau bija devušies ceļā vai nu ar vilcienu, vai satiksmes autobusu, un palikuši bija tikai tie, kurus aizkavēja kuģa nodošana. Pat lielais donžuāns Volodja, kuru ostā sagaidīja sieva, ar kapteiņa atļauju jau bija pazudis. Arī mehāniķi bija izklīduši, izņemot vecāko — Čivilihinu. Stūrmaņi Andrejs Zemītis un Pēteris Laucis, atzīmēdami satikšanos ar jaunajiem kolēģiem, bija manāmi iesiluši. Zemītis, noskuvis garās ūsas, izskatījās visai jocīgs. Tumši iedegušajā sejā spīdēja papīrbaltā virslūpa, un viņš vēl pēc veca ieraduma bieži ar pirkstiem ķēra zem deguna, it kā gribētu saritināt nepaklausīgos ūsu galus. Pēteris Lau-

cis iereibis izturējās klusi un neuzkrītoši kā vienmēr, lai gan varēja just, ka tas no viņa prasa lielu piepūli. Kapteiņa klātbūtne viņam deva spēku izturēties ar cieņu un pārdomāt katru izsakāmo vārdu, lai gan mēle dažkārt samežģījās. Par spīti ziemas aukstumam, viņš jūrnieka plat-malaino cepuri bija ieslodzījis somā un gāja ar kailu galvu, lai augsti sasukātie mati padarītu mazo augumu dažus centimetrus garāku. Vecākais mehāniķis Čivilihins, kurš uz kuģa ne ar vienu nedraudzējās un dienas pavadīja, sēdēdams savā kajītē un lasīdams tehnisko literatūru, ari tagad apsēdās nomaļus un, ne vārda nebildis, tupēja kā ūdeni mutē ieņēmis. Līdzko visi pasažieri ar daudzajām ceļa somām bija iekārtojušies, kapteinis uzsauca šoferim:

— Laižam, citādi pienāks nakts.

Tumsa jau bija nomainījusi īso ziemas dienu. Pilsētiņas ielās blāvi spīdēja spuldzes, vāji apgaismodamas sniegainos skvērus un ielas. Migla bija izklīdusi, un pie stiklainajām debesīm mirgoja zvaigznes. Dienas atkusnī izbrauktā un atkalas pārklātā šoseja atgādināja slidotavu, un autobuss virzījās uz priekšu lēnām, šad tad sagriezdamies sānis un gandrīz ieslīdēdams piesnigušajos grāvjos. Autobusa apsildīšanas ierīce nestrādāja, bet nevienam braucējam nebija nedz kažoka, nedz kārtīga ziemas mēteļa, jo kas tad varēja paredzēt, ka mājās atgriezīsies tikai gadu mijā. Tas viņiem lika atcerēties tropu rajonus, tveicīgās dienas un siltās naktis, glāstošās brīzes un virpuļainos viesuļus, saules kvēli un mēness zaļgano sirpi pie debesīm. Stindzinošajā aukstumā to visi ar prieku atcerējās, lai gan starp viņiem nebija neviena, kas ar visu sirdi netiektos atpakaļ uz saltajiem ziemeļiem pie draugiem un tuviniekiem. Dažkārt autobusā ieskanējās pat pa draiskulīgai jūrnieku dziesmai, kurai visiem par izbrīnu beidzot pievienojās pat noslēgtais un klusais Čivilihins.

— Pirmo reizi dzirdu, ka arī jūs dziedat, — brīnījās kapteinis.

— Es pats arī brīnos, — Čivilihins norūca un turpināja dungot savā neskanīgajā un nedrošajā balsī.

Šā cilvēka klātbūtne Ģirtu vienmēr mulsināja, tāpēc pa šiem garajiem reisa mēnešiem viņš nespēja viņam tuvoties pat par pēdas tiesu. Ir tādi cilvēki, kuriem pietrūkst tā intīmā siltuma, kas pievelk kā magnēts. Čivilihina noslēgtais raksturs visus atstūma, un viņam pat mehāniķu vidu nebija neviena drauga vai domu biedra. Ceturtais mehāniķis Lapa zināja stāstīt, ka šefs savā kajītē turot ieslēgtas vairākas konjaka un tropu vīna pudeles, taču citiem nedodot un arī pats nedzerot — visu glabājot vešanai mājās. Vai tā ir taisnība, to neviens nezināja, jo balamutīgajam Lapam jūrnieki neticēja. Tomēr tāda gadījuma, kad Čivilihins būtu kādreiz kādu ieaicinājis savā kajītē un pacienājis, neviens nezināja. Pie viņa gāja cilvēki tikai darīšanās, un šis pārspīlētais lietišķums visus atstūma. Ar Čivilihinu labi sapratās vienīgi kapteinis, jo, pēc viņa pārliecības, vecākais mehāniķis savu amatu veicot teicami un ne jau velti kabatā nēsājot augstākās jūrniecības skolas diplomu, daudz lasot un interesējoties par visu jauno jūrniecības tehnikā. Pēc muļķīgā gadījuma ar eļļas sūkni, Ģirts kapteiņa ticību Čivilihina neaprobežotajām zināšanām apšaubīja. Iespējams, ka teorijā vecākais mehāniķis patiešām bija stiprs, taču praksē viņš ar saviem palīgiem nošāva nepiedodamu buku, kas varēja kļūt liktenīgs ...

Tuvojoties Rīgai, braucēji pamazām kļuva klusāki un ierāvās sevī. Viktors Krastiņš, dziedāšanas iniciators, gan vēl centās uzmundrināt pieklusušos dziedoņus, bet bez sekmēm. Ģirtu pārņēma nepārvarams snaudiens, un tas notika laikam tāpēc, ka šais vakara stundās uz kuģa viņš parasti atpūtās, sagatavodamies rīta maiņai, kas sākās četros. Taču šovakar viņš negribēja padoties ierastajam miegam, jo drīz vien būs klāt pilsēta un satikšanās brīdis ar Dagmāru. Tā kā viņam nebija līdzi dzīvokļa atslēgas un viņš domāja, ka pēc tēva nāves tās droši vien atrodas pie Dagmāras, tad vienīgi pareizais ceļš bija tūlīt iet pie viņas. Bet ja nu Dagmāras nav mājās un viņas māte par Ģirtu nekā nezina? Dagmāras māti viņš ne reizi netika redzējis, un ļoti iespējams, ka meita savai mātei par viņu nekā nav stāstījusi. Vispār stāvoklis bija sarežģīts un arī vakars vēls, taču vajadzēja vien pēc iebraukšanas pilsētā taisnā ceļā doties pie Dagmāras.

Rīga viņus sveicināja ar spožām ugunīm un krāsainām gaismas reklāmām. Ģirts nepārtraukti pūta dvašu uz aizsalušajiem autobusa logiem un pa atkausēto laukumiņu vēroja ielas un pretī skrejošos namus. Pilsēta šķita svešāka. Koki vējā purināja kailos zarus, gar trotuāru malām baloja netīras sniega kaudzes, un cilvēki gāja, ierāvuši galvas paceltās mēteļu apkaklēs. Nepatīkamā sajūta, kas pēc siltajām dienvidu jūrām bija sākusies pie sniegainajiem Norvēģijas, Zviedrijas un Dānijas krastiem, tagad vēl vairāk pastiprinājās. Autobusam apstājoties, Ģirts tik skaji nodrebinājās, ka pievērsa braucēju uzmanību un izraisīja vispārējus smieklus.

— Kas tad jums — lielais drebulis uznācis? — kapteinis jautāja.

— Es nezinu, kas notiks, — visa miesa salst, — rokas berzēdams, Ģirta vietā atbildēja Vitolds Krastiņš. — Laikam vajadzēs laist atpakaļ uz dienvidiem.

— Man tie līdz kaklam, — izceldams savas ceļasomas, sacīja Pēteris Laucis, sakampa saujā sniega piku un pacēla to pie lūpām. — Eh, tagad tikai ar slēpēm uz Vidzemes augstieni!

— Vai ar bisi mežā! — sapņaini iesaucās Andrejs Ze-mītis. — Nekas pasaulē nav skaistāks par piesnigušu mežu. Un ko jūs, biedri kapteini, vēlaties darīt?

— Atpūtināt nervus, pagulēt kopā ar sievu un tā pavisam mierīgi parunāt par dzīvi. Vienmuļība, tāpat kā okeāns, cilvēku nogurdina.

— Bet es, zēni, uzgleznošu skaistu ainavu, — fantazēja Vitolds Krastiņš. — Tumši māju korpusi, balti jumti un apsarmojuši koki, bērnu slidotava ar satuntuļotiem mazuļiem ... Ziemā viss ir skaists.

— Un jūs, biedri Civilihin? — Ģirts zobodamies iejautājās, bet vecākais mehāniķis nopietni atbildēja:

— Laikam no rīta līdz vakaram lasīšu. Mājās būs saklājies daudz laikrakstu un žurnālu ... — Pēkšņi, kaut ko atcerējies, iebāza roku svārku kabatā un iesaucās: — Vai, uz kuģa aizmirsu brilles! Tikko Londonā nopirku ...

Visi iesmējās, it kā nopietnais Civilihins būtu palaidis kādu negaidītu joku, un atvadījās. Laucis ar Zemīti cerībā atrast brīvu vietu viesnīcā kādu gabaliņu Ģirtu pavadīja. Viņš labprāt savus bijušos jūrskolas biedrus un tagadējos darba kolēģus iekārtotu pie sevis mājās, ja vien kabatā atrastos dzīvokļa atslēgas. Bet, tā kā arī pašam vajadzēja meklēt vietu naktsguļai citur, tad puišiem ieteica aiziet uz mazākām viesnīcām, kur vieglāk atrodamas brīvas istabas.

— Taisni ārprāts, — zūdījās Laucis, — kur lai noguris jūrnieks pēc tāliem jūras braucieniem paliek! Es reiz, tāpat ziemā kā tagad, kādas viesnīcas administratoram iespiedu

čunguru saujā un dabūju istabu. Nakts vidū mani pēkšņi ceļ augšā un liek telpu atbrīvot. Ko darīt, kurp braukt? Nopirku slēpes un laidos projām uz Karpatiem. Tur beidzot atradu istabu kādā slēpotāju bāzē. Tālu, bet labi. No-slēpojos līks un atgriezos ostā pusdzīvs. Bet šoreiz gribas padzīvot tepat pilsētā —«»satikties ar draugiem, šo to apskatīt. Bet kur dzīvot, ja nav pašam sava jumta virs galvas?

— Ja nedabūsim viesnīcu, laid līdzi uz laukiem! — viesmīlīgi sacīja Zemītis. — Atsevišķas istabas nebūs, bet vietu, kur atstiept kaulus, atradīsim. Un Jaungada alus būs, un uzkodas, un tikko slaukts piens, ja vēlēsies, bet pēc tam — uz Gaiziņu slēpot.

Šis priekšlikums Lauci iepriecināja, un uz ielas stūra viņi šķīrās jautrā noskaņojumā. Ģirts turpināja ceļu viens, stiepdams smagās somas un domādams par drīzo tikšanos ar Dagmāru. Viņš ātri atrada ielu, bet ilgi meklēja mājas numuru. Kad beidzot noguris piezvanīja pie durvīm, tās atvēra nevis Dagmāra, bet viņas māte, aizdomīgi raudzīdamās uz svešo cilvēku ar somām abās rokās.

— Es meklēju Dagmāru Smildziņu.

— Viņas nav mājās, — sieviete steidzīgi izmeta un grasījās aizvērt durvis, bet Ģirts aizlika kāju priekšā un nosauca savu vārdu. Uz mātes stingajām lūpām parādījās smaids.

— Lūdzu, lūdzu! Tādā gadījumā nāciet vien iekšā. Viņai drīz jāatgriežas. — Viņa plaši atvēra durvis un palīdzēja iestūķēt smagās somas. — Lūdzu, nolieciet visu tepat. Jums vajadzēs uzgaidīt. Viņa aizgāja uz teātri. Dagmāra par jums daudz stāstījusi. Kāpēc neatsūtījāt telegrammu? Viņa tā gaidīja un uztraucās.

— Ko nu uztraukties, — Ģirts neveikli atrunājās, novilka virsdrēbes un sasukāja izbalējušos matus. — Jūrnieks nekad īsti nevar zināt, kur pienāks rītdiena. Cerējām uz Rīgu, bet iegājām Ventspilī.

— Jūs laikam esat nosalis, tūlīt uzvārīšu tēju, — sacīja māte, nervozi berzēdama rokas. — Kaut tikai nu drīzāk pārnāktu. Viņa jau vakarus pavada mājās, bet šoreiz... Ari pati tikko atgriezos no tāla ceļa. Nāciet vien iekšā un uzgaidiet, es ieskriešu virtuvē ...

Māte viesi ieveda ēdamistabā un aizgāja. Pēc ielas aukstuma te bija ļoti silts, un kā pūkains mākonis uzmācās snaudiens. Divas pēdējās naktis Ģirts pavisam maz bija gulējis, bet šodien no četriem rītā atradies sardzē un pēc tam ne brīdi nebija atpūties. Tāpēc vajadzēja saņemt visus spēkus un gribu, lai noturētos pi;etī uzmācīgajam nogurumam, kas vai ar varu lipināja ciet plakstienus.

Vienmuļi tikšķēja lielais sienas pulkstenis, un laikam tomēr Ģirts bija aizsnaudies, jo, kad satrūcies atvēra acis, pie uzklātā galda stāvēja Dagmāras māte un smaidīdama lūkojās viņā.

— Jūs esat noguris. Iedzersim tēju, un tepat uz dīvāna atlaidieties, kamēr pārnāks Dagmāra. Viņa ir teātrī.

— Teātrī, — Ģirts atkārtoja un atcerējās, ka māte jau reiz to bija teikusi. Ja teātra vietā māte būtu pieminējusi draugus vai restorānu, tad droši vien viņš to tik mierīgi neuztvertu. Bet tagad pat kļuva priecīgs, ka Dagmāras nav mājās un viņi ar māti var iepazīties divatā. Starp šķīvīšiem ar uzkodām uz galda stāvēja melnā Rīgas balzama brūnā pudelīte. Māte palūdza atkorķēt un ieliet.

— Uz jūsu atgriešanos! — viņa teica.

Cieši raudzīdamies viens otram acīs, viņi saskandinaja_. Un tikai tad Ģirts atcerējās, ka somā ir vairākas Londona nopirktas pudeles. Viņš izvilka no čemodāna un pasniedza mātei viskiju.

— Tas jums ... suvenīrs.

Māte labu laiku auklēja rokās balto pudeli ar dzeltenīgo šķidrumu un zeltītām etiķetēm.

— Long John, — viņa lasīja, un Ģirts pārlaboja:

— Long Džon. Garais Džons.

— Kas tas par dzērienu?

— Skotu viskijs.

— Neesmu provējusi.

— Varbūt nogaršosim?

Māte pasniedza pudeli, un Ģirts to veikli atvēra. Viņa no bufetes izņēma vēl divas glāzītes, un Ģirts tas pieleja. Māte pacēla glāzi un paostīja.

— Smird kā kandža.

— Kandža vien ir, bet garšo labi. Uz jūsu veselību, māt.

Viņa iedzēra malku un saviebās.

— Gatavais draņķis. Riktīgs samagons. Vai tad viņiem tur labāku dzērienu nav?

— Angļi to uzskata par labako.

— Nu jā, viņiem jau mūsu šņabja nedabūt, tempj nā-liķi. Dzeriet vien to, es labāk balzamu. Man patīk balzams kopā ar karstu un saldu tēju. Sevišķi ziemā, kad auksts. Tīru uguni ielej dzīslās.

Ģirts neskuma, ka Dagmāras mātei negaršo skotu viskijs, — izdzers kopā ar Ivaru. Varbūt arī Dagmāra ar Lolu nenoniecinās. Viņam bija vēl šis tas, ar ko māti pacienāt, bet uznāca slinkums celties un vandīties pa somām. Tāpēc viņš palika pie viskija, bet māte baudīja tēju ar melno balzamu. Tas patiesi viņas dzīslās laikam ielēja uguni, jo viņai uz pieres izsitās sviedru rasiņa, vaigi kļuva sārti, bet mēle nepārtraukti kustējās. Viņa gari un plaši izstāstīja par tēva nāvi un bērēm, kas notikušas šai pašā istabā, par Dagmāras un Aļņa Akmentiņa rūpēm, par ragu orķestri un veco boļševiku kori. Viņas atstāstītie notikumi gan jaucās cits ar citu, bet Ģirts tos sarindoja noteiktā secībā kā bērns izsvaidītus spēļu klucīšus, un viņam kļuva samērā skaidrs viss, kas norisinājies prombūtnes laikā. Klausoties Ģirts sāka just pieaugošu cieņu pret Dagmāras māti un pārējiem ģimenes locekļiem, kas tik pašaizliedzīgi rūpējušies par pilnīgi sveša cilvēka apbedīšanu. Ģirts no aizkustinājuma nespēja atrast vārdus, ar kuriem pateikties, un tikai tad, kad māte iejautājās, vai viņa tēvs kādreiz strādājis hipodromā, Ģirts atgriezās īstenībā un gandrīz vai iesmējās.

— Nekad.

— Viņš esot bijis žokejs.

— Tēvs?

— Viņam esot bijis lielisks ērzelis Briljants.

— Kas tādus zilus brīnumus sastāstījis? — Ģirts interesējās. — Es neatceros, ka viņš vispār kādreiz būtu zirgam sēdējis mugurā.

Māte skaļi iesmējās.

— Tā jau mēs domājām. Bet te bērēs bija ieklīdis kāds pustrakais, kas par jūsu tēvu ar asarām acīs stāstīja brīnumu lietas.

— Par mirušiem parasti izdomā pasakas. Jo svešāks cilvēks, jo vairāk pasaku. Iedzersim, Dagmāras māt, lai manam tēvam būtu vieglas smiltis. Un pieņemiet no manis vislielāko pateicību par ...

Ģirtam aizžņaudzās kakls. Saprazdama, ka viņam grūti runāt, māte pieskandināja, izdzēra un piebilda:

— Es jau neko... Galvenā bija Dagmāra un dakteris Akmentiņš.

Šis vārds Ģirta sirdī izsauca divējādas jūtas — greizsirdību un pateicību. Viņš labprāt būtu dzirdējis ko vairāk par Dagmāras un Aļņa attiecībām ilgajā prombūtnes laikā, bet kautrējās jautāt. Viņš iegrima sevī, un māte, domādama, ka Ģirtam atkal uzmācas snaudiens, piedāvāja atpūsties uz dīvāna. Šis priekšlikums ar prieku tika pieņemts, māte dīvānam uzklāja laikrakstu, kur uzlikt kājas, un atstāja Ģirtu vienu.

Tikko viņš ieslīga miegā, klusi noskrapstēja durvju atslēga un, no sala pietvīkuši, priekšnamā ienāca Dagmāra ar Elmāru Lībagu. Ieraudzījusi divas somas, mēteli un jūrnieka cepuri, Dagmāra tūlīt saprata, kas par lietu.

— Ģirts ir mājās, — viņa pārsteigta čukstēja. — Vai tev ir kur pilsētā palikt?

Elmārs īsti nesaprata ne situācijas nopietnību, ne Dagmāras jautājumu. Viņš klusēdams vīstīja rokās ausaino ziemas cepuri un apjukušām acīm raudzījās Dagmarā.

— Vai tev ir kur palikt? — Dagmāra nepacietīgi pārjautāja. — Es tevi tūlīt izlaidīšu ārā. Nav labi tādā brīdī... Tu saproti? Atradīsi naktsmājas?

Elmārs Lībags pamazām sāka apjaust situāciju.

— Gan jau. Uz ielas nepalikšu. Vai kādreiz es vēl tevi drīkstu traucēt?

— Kas tā par jocīgu runāšanu! Pasaki tēvam, ka pārbraucis Ģirts. Mēs droši vien drīzumā aizbrauksim pie viņa. Atā ...

Elmārs viņai paspieda roku un klusi izslīdēja pa durvīm, bet Dagmāra uz pirkstgaliem iegāja ēdamistabā. Stūrī pie televizora dega stāvlampa. Galds bija uzklāts — tātad ēduši vakariņas. Un tikai tad viņa ieraudzīja, ka Ģirts guļ uz dīvāna, galvu spilvenā iespiedis un apautās kājas virs avīžlapas ceļos savilcis. Viņa novilka kurpes un klusi tuvojās dīvānam. Ģirts gulēja ciešā miegā un viegli elpoja. Zeltainie mati bija kļuvuši vēl gaišāki, bet seja iedegusi kapara brūnumā. Blakus dīvānam uz krēsla atzveltnes bija nevērīgi uzmests jaunais stūrmaņa svārks ar zelta uzšuvēm. Dagmāra gribēja noliekties un Ģirtu noskūpstīt, bet pieliekamajā kaut kas ieskanējās, un, sapratusi, ka māte vēl nomodā, viņa uz pirkstgaliem iegāja virtuvē.

— Kur tu tik vēlu maisies, — māte pikti norūca. — Ģirts pārbrauca.

— Gara izrāde, — Dagmāra atrunājās. — Kad viņš at-biauca?

— Jau sen. Kur mēs noguldīsim?

— Varbūt turpat uz dīvāna? Atslēgas neprasīja?

— Kādas atslēgas?

— Viņa dzīvokļa.

— Tā kā tāda ... — māte nopukojās. — Naktī triekt cilvēku projām.

— Viņš var pagulēt manā istabā, bet es uz dīvāna.

— Paņem palagus un sakārto gultu. Tur būs vislabāk. Galds uzklāts, paēd, un liecieties gulēt. Viņš izskatās pavisam izvārdzis.

Mātes rūpes Dagmāru saviļņoja.

— Labi, māt, viss būs kārtībā. Ej vien atpūsties.

— Es jau jūs netraucēšu. Galdu novāc pati. No tēva sveiciens. Kādā vaļīgākā dienā atbraukšot.

Dagmāra sakārtoja savu istabu, iegāja pie Ģirta, apsēdās blakus uz dīvāna un, brīdi viņā noraudzījusies, pieliecās un noskūpstīja uz brūnās pieres. Ģirts sakustējās, atvēra acis, apskāva Dagmāras kaklu un pievilka viņu sev klāt.

— Beidzot tu esi mājās, — Dagmāra laimē čukstēja, — mans klaidoni... Es tā baidījos... Kā tev tur gāja?

— Pusi pasaules apbraukāju ... — Ģirts atbildēja. — Un tev?

— Vienmuļi, grūti. Bet tagad... Labi, ka esi atgriezies.

— Kur tad lai palieku ... Tēvs arī... Tu man esi vienīgā ...

— Un tu man... Es nemaz vēl neticu savam acīm .. • Laikam esi ļoti noguris?

— Mazliet.

— Iesim gulēt. Es tev savā istabiņā uzklāju gultu.

— Un tu?

— Tepat uz šā dīvāna.

— Tad jau labāk es.

— Nē, nē, tu manā istabā.

— Vai tev ir atslēgas?

— Ir, bet nedošu. Tu paliksi pie mums.

— Neesi pārdomājusi?

— Nē, un tu?

— Es savu vārdu vienmēr turu.

— Es arī.

— Es tev kaut ko atvedu no Honkongas.

— Ko?

— Uzmini!

— Kurpes?

— Ari kurpes.

— Un ko vēl?

— Uzmini.

— Nevaru iedomāties. Kleitu?

— Jā, bet kādu?

— Es nevaru ... Pasaki!

— Es tev parādīšu.

Ģirts atbrīvoja Dagmāru no savām rokām un piecēlās Sakārtojies un uzvilcis jūrnieka svārkus, viņš sacīja:

— Uz satikšanos iedzersim glāzīti viskija.

— Lai notiek!

Viņi piegāja pie galda, ielēja un saskandināja.

— Uz tavu laimi! — Ģirts sacīja.

— Uz mūsu mīlestību! — Dagmāra piemetināja.

— Kur tu tik ilgi biji?

— Teātrī.

— Teātrī?

— Jā... — Viņa paņēma rokassomiņu un izņēma programmu, bet no tās izkrita divas biļetes.

— Viena? — Ģirts aizdomīgi jautāja, un Dagmāra nosarka.

— Te iebrauca viens no tēva kolhoza, — viņa taisnojās. — Viņiem grūti dabūt biļetes, es palīdzēju.

— Nestāsti, citādi man viņš būs jāiekausta. Bet šodien negribētos to darīt.

— Viņš arī nav to pelnījis. Vienkārši vecs paziņa.

— Labi jau, labi. Lai viņš necer, ka es tevi atdošu... Nē, nē, es ticu, ticu... Kur varētu iztukšot čemodānus?

— Manā istabā, Ģirt. Iesim, man gribas redzēt, kas tur ir.

Viņi ienesa somas Dagmāras istaba, un Ģirts citu pēc citas pasniedza atvestās dāvanas. Dagmāra mirdzošām acīm tās aplūkoja un salika kaudzītē uz galda.

— Un kur tas noslēpums? — viņa jautāja.

Ģirts viņai rokās ielika krāšņu kārbiņu un sacīja:

— Lūdzu, te.

Nepacietībā sasprindzinātu seju viņa to aplūkoja, tad paņēma šķēres un atknibināja zeltaino pārsēju mezglus. Uzmanīgi nocēlusi kārbiņas vāku, viņa sasita plaukstas un iesaucās:

— Ģirt! — Tad apskāva viņu un noskūpstīja. — Paldies!

— Uzvelc! — Ģirts mudināja.

— Tūlīt?

— Baidos, vai derēs. Nezināju tavus izmērus.

— Vienu mirkli pagaidi! — Viņa jau gribēja aiziet, bet tad kaut ko atcerējās. — Vai tu Ilonai arī kaut ko atvedi?

— Kādai Ilonai?

— Tu jau aizmirsi? Kinoteātra kasierei. Tu solīji.

— Kāds es esmu āpsis! Galīgi bija izkritis no prāta. Iedod kādu no saviem suvenīriem un pasveicini.

Dagmāra paņēma kārbiņu un izgāja blakus istabā. Drīz viņa atgriezās tik cēla un skaista, ka Ģirts viņu gandrīz vairs nepazina.

— Brauksim, mans dārgais, ka neaizslēdz dzimtsarakstu nodaļu...

Ģirts saņēma Dagmāras roku un atcerējās jauko japānieti Honkongas veikalā, kura toreiz demonstrēja šo pašu tērpu un kuras skaistumu abi ar kapteini apbrīnoja. Dagmāra izskatījās vēl brīnišķīgāka par Tālo Austrumu brīnumu, un arī viņas kustības bija vieglas un graciozas.

— Der? — Ģirts vaicāja, un Dagmāra, spoguļa priekšā grozīdamās, atbildēja:

— Un tu vēl šaubies? To es paglabāšu līdz mūža beigām. Bet tagad piedod, iešu noģērbties.

— Lai paliek! — Ģirts viņu atturēja. — Nosvinēsim šovakar mūsu saderināšanos.

— Šovakar? — pārsteigtā Dagmāra iejautājās. — Bez tēva, mātes, brāļa un Lolas?

— Nu jā, divi vien. Un rīt, kā tu sacīji, brauksim, lai neaizslēdz dzimtsarakstu nodaļu. Ja mēnesi vajadzēs gaidīt rindā, es atkal būšu jūrā.

— Labi, Ģirt, — Dagmāra nopietni sacīja un tad iesmējās. — Nosvinēsim saderināšanos. Un palūdz, lai tevi kā jūrnieku... vai mūs, kā jūrnieka ģimeni, nevar pieņemt ārpus rindas. Citādi patiesi tu atkal aizbrauksi.

— Es ceru, ka mēs to panāksim, — Ģirts enerģiski noteica un nostājās pie spoguļa blakus Dagmārai. — Nu, kādi tad mēs izskatāmies?

Dagmāra viņu saņēma pie.elkoņa un čaloja:

— Lielisks pāris, vai ne, Ģirt? Citi mūs apskaudīs. Cik līgavainis stalts, kādi viņam plati pleci, un mati mirdz kā zelts, un seja kā morim ...

— Un cik līgavai cēla gaita, — Ģirts jokodamies turpināja, — vingrs augums un piķa melns cekuls ... Bet mēs taču norunājām precēties reizē ar Ivaru un Lolu!

Dagmāra skaļi iesmējās.

— Vai tad tie varēja sagaidīt! Tikko tu biji jūrā, šie prom uz dzimtsarakstu. Un kāzas nosvinēja restorānā. Mēs gan mājās, vai ne?

— Un šaurā lokā, — piemetināja Ģirts.

— Uzaicināsim tikai tuviniekus, — piekrita Dagmāra.

— Un tava tēva dakteri. Viņš daudz palīdzēja.

— Alni Akmentiņu? — Ģirts vilcinādamies iejautājās.

— Kaut vai pašu velnu, ja tu vēlies! 9

Kad viss bija norunāts, viņi turpat uzklāja galdu. Pulkstenis jau rādīja tālu pāri pusnaktij, bet viņi vēl runāja par savu nākotni. Kad Dagmāra pastāstīja par nodomu pāriet strādāt uz kādu slimnīcu, Ģirts iebilda:

— Vai tur tev būs labāk? Varbūt paliec vecajā vietā. Vasaru Jūrmalā, ziemā maz darba.

— Slimnīcā būs grūtāk, bet te es pamazām diskvalificēšos. Ja ārsts nevar savas zināšanas pielietot praksē, viņš no daktera pamazām kļūst par slakteri. Vai tu to vēlētos?

— Pasarg dievs! — Ģirts smiedamies iesaucās. — Dari, kā zini, bet labi pārliec. Arī man ir līdzīgs stāvoklis. Es nokāpu no lieliska kuģa un atgriezīšos uz vecā ogļinieka tikai tāpēc, ka tur vairāk iegūšu. Vecajam kapteinim viss apnicis, ne par ko neinteresējas, sapņo tikai par pensiju, un viss jāizdara man. Grūti, bet manai stūrmaņa praksei tas nāk par labu. Viņš bieži vien augām dienām pat uz tiltiņa neuzkāpj un vada kuģi pa savas kajītes iluminatoru. Bet es esmu jau iepraktizējies tik tālu, ka varu strādāt pilnīgi patstāvīgi. Un tam ir nozīme.

— Tātad atgriezīsimies abi uz ogļiniekiem, — Dagmāra jokoja. — Gan jau mums vēl pietiks laika atpūtai un vieglām dienām...

IV

Pāris nedēļas pēc kāzām Ģirtu atkal izsauca jūras kuģniecības kadru daļa un lūdza steidzīgi izlidot uz Melnās jūras ostu Poti, kur gaidot viņa vecais ogļinieks un kapteinis Pēteris Mežarājs. Viņi pašreiz uzņemot rūdas kravu un došoties uz Angliju, un tās brīvdienas, kas vēl atlikušas neizmantotas, kompensēšot pēc atgriešanās Rīgā.

— Tas ir biedra Mežarāja pēdējais reiss, — paskaidroja kadru daļas darbinieks. — Kļuvis vecs, esam nolēmuši laist pensijā.

— Sen jau bija laiks, — piekrita Ģirts.

— Skatieties, lai viņš savu pēdējo reisu godam nobeidz.

— Esiet drošs, Mežarāju pazīstu.

— Vecs karavīrs, — kadru daļas darbinieks turpināja.

— Frontē cīnījies lieliski, saņēmis vairākus ordeņus. Bet ko lai dara? Visi kādreiz kļūsim veci.

— Es ar viņu līdz šim satiku tā ... nekas.

— Zinu, viņš jums uzticas un lūdza pēc atgriešanās no Vjetnamas sūtīt atpakaļ. Jūs gan pieprasīja Drozdovs, esot labi sastrādājušies, bet mēs nolēmām ...

— Saprotu, — Ģirts sacīja. — Vecim uz kuģa kļuvis par grūtu. Kad jāizlido?

— Rīt, — kadru daļas darbinieks īsi noteica, un viņi izšķīrās.

Nākamās dienas rītā Dagmāra ar taksometru Ģirtu aizveda uz lidostu. Šoreiz šķiršanās viņai vairs nebija tik grūta kā pirmoreiz. Attālumi bija īsāki, un viņa zināja, ka līdz jaunai tikšanās dienai arī laiks nebūs tik ilgs.

— Ko tu vēlētos, lai es tev atvedu? — šķiroties jautāja Ģirts.

— Nezinu. Kas gadās, — Dagmāra vienaldzīgi noteica.

— Galvenais — atved pats sevi. Bet ko tu vēlētos no manis?

— Lai tu tajā vakarā, kad pārbraukšu, vairs nebūtu teātrī, — Ģirts smaidīdams atbildēja, un viņi atvadījās.

Lidojums nebija ilgs: tās pašas dienas vakarā viņš sasniedza ostu un iekārtojās uz sava vecā kuģa. Kapteinis Pēteris Mežarājs viņu ar nepacietību gaidīja un uzņēma kā labāko draugu — lika bufetniecei savā kajītē uzklāt galdu, izņēma no ledusskapja dažnedažādus dzērienus, un

viņi ilgi sēdēja, pārrunādami visus galvenos notikumus, kas bija norisinājušies ilgajā šķiršanās laikā. Pēc kapteiņa vārdiem spriežot, «Vecais Ansis» (tā viņi jokodamies dēvēja savu kuģi) gandrīz jau pielādēts un drīz varēšot atstāt ostu.

— Esam nolēmuši šajā reisā parādīt klasi, — kapteinis priecīgs stāstīja. — Iekrausim pirms termiņa. Kravu nodosim pirms termiņa — tas ir skaidrāks par skaidru. Prēmija visiem garantēta. Man tas sevišķi svarīgi — varbūt vēl paturēs uz kuģa. Kaut kādiem neliešiem es nepatīku, un tāpēc grib aizdabūt pensijā. Ja Jautu, varētu vēl savus desmit gadus uz jūras nolauzt. Bet neļauj. Priekšniecībai esmu kā mieža grauds acī. Nepatīk. Man esot pārāk asa mēle! Kādus dievs tos orgānus devis, ar tādiem jādzīvo. Vai tad kuģi var vadīt ar vieglu roku? Es savus reisa plānus izpildu, cilvēki apmierināti. Taisnība, pīkstuļus neciešu. Ja pīkst, lai lasās, man vīru netrūkst.

Mežarājs runāja vienā runāšanā, un Ģirts gandrīz netika pie vārda. Kapteinis to darīja kā vecs tēvs ar savu jauno dēlu, bērdams pamācības kā no pārpilnības raga un tās papildinādams ar sava garā mūža pieredzi. Viņš dzēra bez pārtraukuma, ar katru jaunu glāzīti kļūdams valodā nesakarīgāks. Grumbu tīkliņi apaļajā sejā iegrima dziļāki, zilgani bālās acis aizmiglojās, un uz gludi noskūtā pakauša izspiedās spīdīgas sviedru lāsītes. Apaļais kristāla trauks pildījās ar cigarešu galiem, bet roka, kas citu pēc citas no paciņas izvilka smaržīgās cigaretes, viegli drebēja. Apbružātais kapteiņa svārks gulēja nomests uz dīvāna, bet baltais neilona virskrekls bija atpogāts un atklāja sirmas krūšu spalvas.

— Biedri kaptein, varbūt pietiks? — Ģirts ieminējās un pabīdīja sānis glāzes, jo baidījās, ka Mežarājs galīgi nepiedzeras.

— Kas tas ir — pietiks? — kapteinis ierēcās. — Mēs atrodamies krastā un varam iemest. Tu zini — uz jūras es ne lāsi.

Tie bija meli, bet Ģirtam netikās atgādināt; Un pašreizējā brīdī tam arī nebūtu nekādas nozīmes — tik un tā kapteinis neklausītu. Ģirts nevarēja saskaitīt, cik reižu jūrā kapteinis viens pats savā kajītē bijis sameties un Ģirtam viņu vajadzējis ieslēgt, lai komanda nekā nejustu. Labi, ka Mežarājs viņam uzticējās, allaž paklausīja un

nekad negāja uz tiltiņa iereibis. Bet tik sagurušu un fiziski sakritušu Ģirts viņu nekad nebija redzējis. Iespējams, ka tam par iemeslu bija psihiskā trauma, ko viņš dabūjis, uzzinādams, ka šis ir viņa pēdējais reiss un pēc tam visu atlikušo dzīves daļu vajadzēs šķirties no jūras un palikt krastā. Ģirts saprata, ka tas ir ļoti sāpīgi, bet bija pārliecināts, ka taisnīgi. Cilvēkam nedrīkst kraut uz muguras to, ko viņš vairs nevar nest. Cilvēks dažreiz pats nejūt, ka pienāk vecums, un viņš tam var turēties pretī tikai noteiktu laiku. Un arī viņš nejūt, ka vairs nevar turēties pretī, un tāpēc humāno soli — aizlaišanu pensijā dažs labs, tāpat kā Mežarājs, uzskata par lielu pārestību. Visu to pārdomādams, Ģirts nāca pie slēdziena, ka Mežarājam ir pēdējais laiks atstāt jūru. Ja viņš saņemtos, varbūt vēl varētu veikt kādu darbu kuģniecībā. Regulārā iemešana viņu bija sagrauzusi kā lēniedarbīga inde, un viņš bija pamazām zaudējis savu rakstura stingrību, prāta gaišumu un cieņu cilvēku acīs. Un tomēr Ģirtam viņa bija žēl. Kopā strādājot, viņiem vēl nekad nebija notikusi neviena avārija, nevienas lielas, nedz mazas nelaimes. Ģirts gan saprata, ka tas nebija vecā kapteiņa nopelns vien, bet arī viņa, toties Mežarājs viņam atmaksāja ar pilnīgu uzticību un atklātību. Un tāpēc viņa bija žēl, un grūti nāktos šķirties, lai gan apziņa skaidri sacīja, ka pienācis laiks un jāšķiras.

Pussnaudā, pusnomodā kapteinis vēl kaut ko pie sevis bubināja, bet Ģirts nekā nesaprata. Mežarājs slīga arvien zemāk, kamēr spoži noskūtā galva pilnīgi pazaudēja stingrību un atsitās pret galda malu. No spējā belziena Mežarājs sarāvās un iztaisnojās.

— Piedod, laikam aizsnaudos, — viņš atvainojās.

— Tev jāiet atpūsties, — Ģirts sacīja, paņēma zem rokas un piecēla. — Nāc, es palīdzēšu noģērbties.

Viņš ieveda kapteini vannas istabā, izģērba un palika zem dušas. Mežarājs nepretojās, viņš bija nevarīgs kā bērns. Pēc tam, uzvilcis kapteinim pidžamu, Ģirts viņu ielika gultā un apsedza.

— Atpūties. Rīt jutīsies kā no jauna piedzimis.

Kamēr Ģirts novāca galdu, salika ledusskapī dzērienus

un bufetē traukus, Mežarājs jau krāca.

Otrā rītā Mežarājs patiesi jutās kā no jauna piedzimis. Viņš ienāca pie Ģirta gludi noskuvies, iesmaržojies ar odekolonu un aicināja:

— Iesim apskatīt mūsu saimniecību. Es gribētu, lai pievakarē, vēlākais naktī, mēs varētu attauvoties.

— Steidzamies? — smīnēdams iejautājās Ģirts, un kapteinis atbildēja:

— Jā, steidzamies. Pēc plāna gan laika diezgan, bet kāpēc žāvēt? Savu pēdējo reisu gribu veikt ar uzviju. Jūs mani saprotat?

— Bez šaubām, — piekrita Ģirts, un viņi izgāja uz klāja, kur pūta salts, drēgns ziemas vējš. Naktī uzsnigusī sniega kārta vēl nebija novākta, un tā gurkstēja zem kājām. Iekraušana gāja pilnā sparā. Rūdas gabali, sajaukušies ar ledu un sniegu, žļakstēdami nogūlās tilpnē. Trešais stūrmanis, kas, vēsumā berzēdams kailās rokas, vadīja darbus, sveicināja.

— Kāpēc rūdu iekrauj kopā ar ledus gabaliem un sniegu? — Ģirts vaicāja.

— Es viņiem visu laiku saku, bet šie neklausa, — stūrmanis sūdzējās.

— Tādu kravu nedrīkst pieņemt, — Ģirts stingri noteica. — Biedri kaptein, vajag protestēt un pārtraukt darbu.

— Es jau protestēju, bet ko nu vairs. Tilpnes gandrīz pilnas, — kapteinis atbildēja. — Gan jau būs labi.

— Kas tur par labumu, tas ir pret noteikumiem. Ko darīsim ceļā, kad ledus un sniegs atkusīs? — Ģirts jautāja. — Ja jūrā uznāk pūtiens, mūs apgāzīs. Es pret šādu rīcību kategoriski protestēju. Tas ir risks, kas var prasīt cilvēku dzīvības un nodarīt valstij milzīgus zaudējumus. Biedri kaptein, ar šādu kravu jūrā nedrīkst iet. Vai visa ir tada kā šī? — viņš jautāja stūrmanim.

— Jā, visa.

— Nav taisnība, — kapteinis apstrīdēja stūrmaņa vārdus. — Vakar un aizvakar bija labāka.

— Mazliet labāka, — stūrmanis piekrita, — bet gandrīz tāds pats draņķis.

— Un jūs ļāvāt iekraut?

Stūrmanis noplātīja rokas.

— Ko darīt?

— Nepieņemt. Un šiftingbordus * ari neesot ierīkojuši.

* Siftingbords — vertikāla dēju siena tilpnēs, kura tās sadala divās daļās un neļauj rūdai pārvietoties.

— Lieki krāmi, nav vajadzīgi, — kapteinis atbildēja. -— Krava gan nav laba, neatbilst noteikumiem, bet ko mums darīt? Gaidīt? Noraut plānu? Strīdēties? Bet ja citas rūdas nav? Galu galā nāksies uzņemt to pašu, tikai ar nokavēšanos. Tad jau labāk ...

— Es kategoriski atsakos, — Ģirts pārtrauca kapteini. — Dariet kā zināt, bet tādā riskā es neielaižos.

— Labi, ko mēs te ļaužu priekšā strīdamies, — noteica kapteinis. — Iesim iekšā! Paaicināsim pirmo vietnieku.

Viņi sabozušies iegāja kapteiņa kajītē, un Mežarājs pa telefonu izsauca savu pirmo vietnieku. Ģirts viņu nepazina. Tas bija kāds kuģniecības politiskais darbinieks no rezerves, gados jau pavecs vīrs — Jānis Dreimanis. Pēc īsas iepazīstināšanas kapteinis ķērās pie lietas. Viņš informēja pirmo vietnieku par domstarpībām kravas dēļ un beigās mierīgi piebilda:

— Atklāti runājot, biedri Gavar, man šķiet, ka jūsu iebildumiem nav pamata. Par vēlu protestēt, to vajadzēja darīt sākumā.

— Kāpēc jūs to nedarījāt?

— Es jau sacīju, bet vai nu pirmo reizi esam spiesti uzņemt nepiemērotu kravu?

— Kāda krava, — piekrita Ģirts, — bet tikai ne tādu — ar ledu un sniegu pilnīgi sajauktu rūdu. Varu likt galvu ķīlā, ka sānu vilnī tādu kuģi neviens nenovaldīs. Būtu vismaz ierīkojuši šiftingbordus, laika bija daudz.

— Kāpēc jūs domājat visjaunāko? — iejautājās Jānis Dreimanis.

— Tāpēc, ka šis nav mans pirmais reiss un pastāv noteikumi — ko drīkst un ko nedrīkst. Vai tie rakstīti tikai tāpēc, lai aizpildītu tukšu papīru? Nē, tie rakstīti mums, jūrniekiem un, protams, ne jau tāpēc, lai mēs tos neievērotu.

— Un ko jūs iesakāt kapteinim? — Dreimanis jautāja.

—- Nepieņemt kravu, izbrāķēt.

Bet, mīļais cilvēk, krava taču jau uzņemta, — lūdzoši sacīja Mežarājs. — Vēl tikai dažas stundiņas, un viss būs iekrauts ...

Ģirts nolēma nekādā gadījumā nepiekāpties, lai notiktu, kas notikdams.

— Kļūda jālabo, vēl ir laiks.

— Tu esi ārprātīgs! — kapteinis nikni iesaucās. — Tu

gribi uzņemtu kravu gāzt atpakaļ krastā? Kāds stulbums! Kas to darīs — sagādnieki? Nekad. Mēs? ... Ar ko, kādā veidā?! Un kas par to samaksās? Tu un es? Daļa taisnības tev ir, bet tu no mušas izpūt ziloni. Baidies no riska? Mājās gaida jauna sieva?

— Jā, baidos no riska, un sieva ari gaida, — Ģirts atcirta.

— Kas tu par jūrnieku! — Mežarājs iedzēla. — Jūra — tas ir risks. Ja baidies riskēt, tad nekāp uz kuģa. Te nav gļēvuļiem vietas.

— Un ari muļķiem uz kuģa nav vietas, — sašutušais Ģirts iesaucās, un viņa balsī skanēja niknums un nepiekāpīga taisnības apziņa. — Jūs to darāt tikai tāpēc, ka neapjēdzat šā nevajadzīgā riska iespējamās sekas. Tikai tāpēc, ka nedomājat par savu darbu, par darba kvalitāti, par noteikumiem, par cilvēkiem, par valsti...

— Jūs tā nerunājiet! — rupji uzkliedza kapteiņa pirmais vietnieks. — Neaizmirstiet, ka te sēd divi veci, pieredzējuši komunisti.

— Tas netraucē runāt patiesību, — Ģirts nepiekāpās. — Gluži otrādi... Bez tam jums jāpieļauj varbūtība, ka darba jautājumos es esmu lielāks speciālists nekā jūs, kapteiņa pirmo vietniek ...

— Bet te ir arī kapteinis! — iebilda saniknotais Drei-manis. — Vai jūs pieļaujat varbūtību, ka viņš ir sliktāks speciālists nekā jūs?

— Jā, šajā gadījumā es pieļauju tādu varbūtību, — Ģirts atklāti pateica, lai gan tas nācās ļoti grūti.

— Nu tad mums vairs nav ko runāt, — Mežarājs norūca, un viņa acīs iezibējās naids un niknums. — Tātad jūs kategoriski atsakāties?

— Jā, es kategoriski atsakos un par jūsu rīcību nekavējoties ziņošu kuģniecības vadībai.

Kapteinis no dusmām kļuva zils.

— Vai jūs, biedri Gavar, neceļat seksti mazliet par augstu?

Ģirts uz šo jautājumu neatbildēja, bet mierīgi paskaidroja:

— Ielādējot šādu kravu, jūs uzņematies negodīgu risku un sabojājat arī tos, kuriem krava bija jānodod atbilstoši tehniskiem noteikumiem.

— Es griežos pie jūsu partijas biedra sirdsapziņas! —

iesaucās Dreimanis, par katru cenu pūlēdamies aizstāvēt kapteiņa nostāju. — Vai pret partiju jums ir kāda atbildība vai nav?

— Ir, — mierīgi atbildēja Ģirts, — bet jums, man šķiet, šoreiz gan tās nav. Es, biedri Dreimani, negribu jaukties jūsu politiskajā darbā. Ticu, ka tur jums ir lielāka pieredze par mani. Bet ļoti apšaubu jūsu zināšanas kravas uzņemšanas jautājumos. Par mūsu darbu jāspriež speciālistiem.

— Tātad jūs apšaubāt partijas vadību?

— Neuzdodiet provokatoriskus jautājumus! — Ģirts iekarsa. — Arī es esmu daļa no partijas. Ja es nebūtu partijas biedrs, varbūt piekāptos. Bet tagad es to nedarīšu, jo apzinos, ka aptraipīšu savu partijas biedra sirdsapziņu.

— Lieta ir skaidra, — mazliet nomierinājies, sacīja Mež-arājs, stingri uzlikdams dūri uz galda. — Jums, biedri Dreimani, šī lieta jāizskata partijas sapulcē. Kur tas dzirdēts — stūrmanis, vecākais palīgs, bet atsakās pildīt kapteiņa rīkojumus.

— Nepareizus rīkojumus man tiesības nepildīt, — Ģirts sacīja.

— To izlems partijas sapulce, — Dreimanis brīdināja.

— Tehniskus jautājumus nevar izlemt nespeciālisti ar roku pacelšanu. Es tādā sapulcē nepiedalīšos.

— Jūs esat komunists, izskatīs jūsu personīgo lietu, un jums jāpiedalās.

— Es nepiedalīšos, — Ģirts kā ar cirvi nocirta. — Tikko ierados un vēl neesmu paspējis stāties jūsu partijas organizācijas uzskaitē.

— Ar ierašanās brīdi jūs automātiski esat kļuvis par mūsu pirmorganizācijas biedru, — Dreimanis centās Ģirtam izsist zem kājām pēdējo atbalsta punktu. — Neierašanās jūsu vainu vēl pastiprinās. Cikos, biedri kapteini, sasaukt komunistus?

— Kaut vai tūlīt, — kapteinis atbildēja.

— Labi, pēc pusstundas, — Dreimanis noteica. — Es ceru, ka jūs, biedri Gavar, grozīsit savu lēmumu un piedalīsities?

— Nē, — Ģirts ietiepās un palika pie sava. — Es nedomāju, ka partijas sapulce ir īstā vieta, kur noskaidrot un izlemt šādus jautājumus. Jūs gribat apmulsināt un ietekmēt komunistus, lai viņi pieņem nepareizus lēmumus.

Vairums partijas biedru nav kompetenti šajā jautājumā, un tāpēc jums varbūt tas izdosies. Bet vai lēmums mainīs lietas būtību? Uz jums, biedri Dreimani, arī gulsies atbildība.

— Izbeigsim! — iesaucās kapteinis. — Par ko tikai viņš mūs te nepataisa — gandrīz vai par valsts un partijas ienaidniekiem. Es jautāju pēdējo reizi, biedri Gavar, — tātad jūs atsakāties iziet jūrā?

— Kategoriski! — Ģirts stingri atbildēja. Tāds kuģis nedrīkst iziet jūrā.

— Bet mēs taču tur nekā vairs nevaram darīt, — kapteinis vēlreiz mēģināja izmest glābšanas riņķi. — Krava uzņemta, un ārā to nevar gāzt. Vai jūs nemaz vairs neticat savai labai laimei?

— īsts jūrnieks uz labu laimi jūrā neiet.

— Ak jūs esat tas vienīgais īstais jūrnieks? — zobojās kapteinis un, pievērsies savam pirmajam palīgam, mudināja: — Ejiet un sapulciniet komunistus! Jo atrak, jo labāk.

Kad kapteiņa pirmais vietnieks aizgāja, Ģirts iejautājās:

— Tātad varu kāpt krastā?

— Ja negribat iet jūrā, tad kāpiet krastā, — kapteinis neizšķirīgi norūca. Viņš labi saprata, cik grūti būs bez Ģirta, bet ietiepās un turpināja: — Vai tā nu būs, ka bez jums neiztiksim. Es gan ieteiktu piedalīties sapulce un noklausīties, ko saka pārējie biedri.

— Manu pārliecību neviens nevar grozīt. Es tikai brīnos, kādēļ jūs gribat sabojāt savu pēdējo reisu. Padomājiet par to, biedri kapteini. Es nekad jums neesmu vēlējis ļauna.

— Zinu, pret mani tu neesi bijis slikts, — kapteinis atzina, un viņa balss saviļņojumā drebēja. — Bet kāpēc tu neatbrauci agrāk? Es tevi gaidīju... Tu zini — man vienam grūti visu uzraudzīt. Un tur krastā ... Viņiem vienalga. Un viņiem nekā labāka nav. Bet krava jāuzņem... Cik ilgi mēs te dīkā drūvēsim. Ja gala punktā kravu izbrāķēs, vainīgi būs viņi. Mēs jau iesniedzām protestu.

— Protests par maz. No kravas vajadzēja atteikties.

— Atteikties ... Viegli pateikt, bet izdarīt... Iesim ar balastu jūrā, ar ūdeni? Cita nekā nav, cits nekas nav paredzēts. Sit saujā un paliec! Aizmirsīsim visu, kas bijis.

Taču Ģirts nepiekāpās. Viņš bija nolēmis jau šodien pat aizbraukt, lai vakarā tiktu atpakaļ Rīgā. Iespējams, ka mani sodīs, bet par ko? Par patvarīgu nokāpšanu no kuģa? Ko citu man darīt? Taisnība manā pusē. Ar tādu kravu ceļā var notikt liela nelaime. Bet ja nu nekas nenotiek, kravu mierīgi aizved un nodod? Arī tā var gadīties. Tas būtu lieliski, bet kā es aizstāvēšos? Nepiedodams risks, noteikumu pārkāpšana ... Bet ja nu mani nesaprot, neņem vērā? Kuģniecības vadība taču ieinteresēta, lai kravu laikā uzņemtu un nogādātu pasūtītājam, bet tik šaubīgā riskā nav ieinteresēts neviens, arī kapteinis ne. Ja nav piemērotas kravas, neuzņem vai meklē citā ostā. Gan jau kaut kas atrastos. Mežarāja pēdējais reiss... Jā, no cilvēciskā viedokļa viņa rīcību var saprast. Atteikšanās no kravas būtu izsaukusi veselus sarežģījumu kalnus, sūdzības, pārbaudes, aizkavēšanos. Tas varētu mest ēnu uz viņu kā kapteini, pensijā nez vai izvadītu ar godu un cildinājumiem. Ej nu pēc tam mājās pierādi savu taisnību. Ģirts atcerējās notikumu ar kādu kuģi, kas, angļu loča vadīts, Temzā bija aizskāris noenkurotu tukšu baržu. Baržas īpašnieks sacēla brēku, apgalvodams, ka tā nogremdēta, lai gan tai ne dēlis netika ielauzts, un pieprasīja atlīdzību. Tiesā prasību noraidīja, bet tikmēr kapteinis un vecākais stūrmanis jau bija sodīts ar stingro rājienu, viņiem atņēma prēmijas un atvilka no algas.

Bet, ja šoreiz izies labi, kuru tad sodīs? Ko gan citu — tikai viņu, Ģirtu Gavaru. Un tomēr viņš no sava iepriekšējā lēmuma neatteicās, jo negribēja rīkoties pret skaidro saprātu. Ja jau mani nesapratīs, tad vienalga — gan es ar bēdu tikšu galā ... Iešu strādāt pie Dagmāras tēva kolhozā.

Viņš ātri sakravāja mantiņas un iegāja pie kapteiņa atvadīties. Mežarājs un Dreimanis bija tikko atgriezušies no partijas sapulces.

— Labi, ka ieradāties, — drūmi sacīja Dreimanis. — Un žēl, ka nepiedalījāties sapulcē- Tas jūsu vainu padarīja smagāku.

— Par kādu vainu jūs runājat? — jautāja Ģirts. — Vai par to, ka es ievēroju darba noteikumus?

— Nejautājiet, jūs it labi saprotat, — Dreimanis satraukti turpināja. Nervozais sārtums un pārspīlētā nopietnība liecināja, ka sapulcē gājis diezgan karsti. Kapteinis, galvu nodūris, smēķēja vienā laidā, un viņa rokas, tapat kā vakarvakarā, atkal drebēja. — Jūs, — Dreimanis svarīgā balsī turpināja, — par patvarīgu aiziešanu no kuģa esat sodīts, izslēdzot no partijas. Vai jums būtu kāds jautājums?

— Ir gan, — Ģirts savaldīgi atbildēja. — Vai šis lēmums bija vienprātīgs?

— Gandrīz, — Dreimanis atbildēja, — trim atturoties ...

Ģirts saprata, ka šie trīs ir stūrmaņi — tieši tie cilvēki,

kas vislabāk apjēdza, kādā riskā viņi dodas. Bet kāpēc viņi tikai atturējās? Kāpēc viņi nekliedza pilnā balsī, ka to nedrīkst pieļaut, ka tas nav pareizi? Laikam nobijās un tāpēc atturējās, lai vajadzības brīdī būtu atkāpšanās ceļš. Sak, mēs jau arī tā domājām, tas patiesi bija nepiedodams risks, bet...

Šīs pārdomas kā elektriskā dzirkstele izskrēja caur Ģirta apziņu, uz acumirkli viņu padarīdamas mēmu. Bet tad viņš, saglabādams dziļu mieru, atkal pievērsās kapteinim.

— Nu ko? Tādā gadījumā — labu ceļa vēju!

Kapteinis neērti saknosījās un ar draudzīgu nožēlu pavērās stūrmanī.

— Tik ilgi esam kopā strādājuši. Vai tu patiesi atteiksies no mana pēdējā reisa? Pārdomā, vēl visu var labot.

— Neko vairs nevar labot, — Ģirts atbildēja- — Saprotiet mani pareizi, biedri Mežarāj, — es nespītējos. Jūs labi zināt, ka man taisnība, bet riskējat, cerēdams, ka viss bus labi. Lai notiek tā, kā jūs domājat, un lai jus laimīgi sasniegtu galamērķi!

— Ko jūs mūs biedējat! — sadusmotais Dreimanis uzsauca. — Domājiet labāk, kā galamērķi sasniegsit jūs pats!

— Es ar jums nerunāju, — Ģirts diezgan rupji atcirta un aizgāja. Ne no viena neatvadījies, viņš paņēma savas ceļa somas un izgāja uz trapa. Iekraušanas darbi tuvojās nobeigumam. Kopā ar sniegu tilpnēs vēl krita pēdējie sasalušie rūdas gabali. Dežurējošais stūrmanis viņam palīdzēja nonest lejā mantas.

— Piedodiet, ka tā iznāca, — atvadoties viņš atvainojās. — Jums taisnība, bet Dreimanis mūs tā nobrīdināja, ka citādi rīkoties nevarējām.

— Žēl, — Ģirts sarūgtināts noteica.

— Esmu pārliecināts, ka partijas komiteja lēmumu neapstiprinās.

— Redzēsim.

— Augstākais, ko jūs saņemsit, būs rājiens.

— Par ko? Par patiesību? — Ģirts jautāja un savādi iesmējās.

— Par aiziešanu no kuģa, — stūrmanis atbildēja. — Par kapteiņa rīcību un Dreimaņa uzstājību jūs varējāt iesniegt sūdzību, bet nevajadzēja aiziet.

— Iespējams, ka tā būtu labāk, — Ģirts piekrita, — bet es negribu riskēt. Ņemiet vērā: ja kaut kas notiks, jūs visi būsit vainīgi. Arī tie, kas atturējās. Principiālus jautājumus ar atturēšanos nevar izlemt* Ja apstākļi prasa, jācīnās, nežēlojot savu ādu.

— Dreimanis domā, ka jūs šo apstākli izmantojot, lai drīzāk tiktu atpakaļ pie savas jaunās sievas.

— Nelietis, — Ģirts norūca. — Ko tikai viņš nav izdomājis ...

— Krītot panikā, demoralizējot komandu.

— Arī to vēl!

— Tā Dreimanis sapulcē sacīja. Jums vajadzēja piedalīties. Tādā gadījumā mēs, stūrmaņi, jūs būtu atbalstījuši.

— Varbūt vajadzēja, — Ģirts piekrita, — bet tagad par vēlu. Uz redzēšanos!

Tajā brīdī uz trapa parādījās Mežarājs.

Ģirt, pagaidi! — viņš iesaucās un veikli noskrēja leja. — Kur tu steidzies? Paskatījos sarakstā, lidmašīna no Poti uz Adleru aizgājusi. Nākamā būs tikai pievakarē. — Viņš paņēma vienu no Ģirta somām un aicināja: — Iesim atpakaļ! Lai matroži sameklē taksi, gribu pavadīt. Dzīvojām kā draugi, un šķirsimies kā draugi. Vai nu pirmo reizi par lietu sastrīdas?

Neatradis vārdus atbildei, Ģirts sekoja kapteiņa draudzīgajam aicinājumam. Viņi ienesa somas kapteiņa kajītē un novilka virsdrēbes. Mežarājs izņēma no ledusskapja paris alus pudeles un ielēja.

— Ja tu zinātu, kā es tevi gaidīju, Ģirt, — drūmi skatīdamies baltajās alus putās, sacīja kapteinis* — Un, kad tu vakar parādījies, vairs nezināju, kur likt savu prieku. Tu man esi ne tikai pirmais stūrmanis vien, bet mans dēls. 2ēl, ka tik nelādzīgi iznāca. — Ģirts neko neteica, jo viss jau bija pasacīts, un kapteinis turpināja: — Uz Dreimani neklausies, viņš strebj karstu. Tevi nepazīst, un grib noguldīt uz klāja. Es piekodināju, lai nekādus ziņojumus par partijas sapulci nekur nesūta.

— Lai sūta, — Ģirts atkal iecirtās.

— Nē, lietu vajag vēlreiz pārdomāt. Tev taisnība, Ģirt, šiftingbordus vajadzēja iekārtot un tādu kravu nevajadzēja pieņemt. Sākumā neievērojām, tā mana vaina, bet, kad iesniedzām protestu, bija jau par vēlu. Nospļāvāmies un nodomājām — vai nu pirmo reizi jūrnieks riskē. Es domāju, ka tik traki arī nemaz nav. Kopā ar tevi esam kalnus gāzuši, atceries? Protams, esmu kļuvis vecs, sāp kājas un stūres telpā stundām ilgi grūti nostāvēt. Tāpēc cerēju uz tavu palīdzību arī manā pēdējā reisā. Bet tu atteicies. 2ēl, Ģirt, ļoti, ļoti žēl. Bet ja jau tu tā esi izlēmis ... — Nepabeidzis teikumu, kapteinis iedzēra malku alus un klusi piemetināja: — Nu ko, Ģirt? Šķirsimies, bet paliksim draugi.

Ģirtam kļuva žēl vecā vīra- Viņš runāja taisnību — daudz kas šajos gados bija kopā pieredzēts un pārdzīvots. Un cik bezpalīdzīgs un iekšēji sabrucis tagad sēdēja vecais kapteinis, draudzīgi izkratīdams sirdi cilvēkam, ar kuru nesen vēl gāja uz nažiem. Varbūt es tomēr pret viņu rīkojos nekrietni, atteikdams savu palīdzību un padomu šajā grūtajā un riskantajā reisā, pārlika Ģirts. Un stāvoklis patiesi bija sarežģīts. Krava uzņemta, un ar to jāiet jūrā. Tagad viss atkarīgs no laimes un prasmīgas rīkošanās ceļa. Varbūt tomēr palikt un palīdzēt kapteinim tikt ārā no šīs ķezas? Bet kā lai to tagad izdara? Ģirtā ierunājās stūrgalvības velniņš. Ko sacīs ekipāžas ļaudis? Nobijās un palika ... Un ko darīs Dreimanis? Gavilēs par savu uzvaru. Bet, ja reiss laimīgi beigsies, krastā tik un tā nāksies atbildēt. Iespējams, ka no partijas neizslēgs, bet stingro rājienu saņems, kā likts. Ja ne citādi, tad par paniku un komandas demoralizēšanu. Kod vienā pirkstā, kod otrā — abi sāp. Ko darīt?

— Vakar es laikam samuldēju visādus niekus, — Mež-arājs kā atvainodamies sacīja, pārtraukdams Ģirta pārdomas. — Neņem ļaunā, draugs. Skurbulis galvā, prāts azotē. Tas iznāca pavisam negaidīti, no prieka par tavu ierašanos. Nemaz neatceros, kā beidzām.

— Nekas jau tāds nenotika, — Ģirts mierināja kapteini. — Viss bija labi. Ko tur žēloties.

— Nevaru vairs turēt kā agrāk, — Mežarājs zūdījās. — Laikam jau pensijā jāiet, lai gan no jūras žēl šķirties. Pa krastu vēl varēšu pačubināties.

Pieklauvēja, un durvīs parādījās sardzes matrozis.

— Biedri kapteini, taksometrs gaida.

— Labi, ejiet, — kapteinis atbildēja un ar draudzīgu skatienu pavērās Ģirtā. — Ģirt, pārliec. Maini savu spriedumu. Es gan pazīstu tavu raksturu un zinu — tev tas grūti. Bet tici — arī man būs grūti bez tevis, bez tava padoma, bez tavas atjautības. Es tevi Joti lūdzu — paliec!

Mežarāja balss skanēja tā, it kā viņš ar Ģirta aiziešanu izlaistu no savām rokām to laimi, kas visu mūžu bija pavadījusi tālajos jūras ceļos, vētrās un negaisos. Ģirtam pat likās, ka viņa balss pārlūztu un acīs sariestos asaras. Šis negaidītais kapteiņa jūtu siltums Ģirta sirdī pamazām izkausēja nepiekāpības ledu, un viņš kā nokaunējies klusi sacīja:

— Nu labi, lai notiek, biedri Mežarāj.

Kapteinis no pārsteiguma uzrāvās stāvus.

— Tātad tu paliec, Ģirt?

— Jā, es palieku. Tik daudz būts kopā, mēģināsim arī šoreiz izkulties no šīs ķezas.

— Ģirt, vecais draugs! — viņu apkampdams, iesaucās kapteinis. — Es tūlīt pateikšu, lai atlaiž mašīnu.

Viņš izskrēja ārā, un Ģirts pa atvērtajām durvīm dzirdēja kapteiņa priecīgo balsi:

— Mašīna nav vajadzīga. Lai brauc ...

IX

aktī uz rīta pusi «Vecais Ansis» atstāja Poti ostu un izgāja Melnajā jūrā. Vēja tikpat kā nebija, un sniga biezs, slapjš sniegs. Ģirts Gavars ar Pē-

_ teri Mežarāju visu laiku rosījās pa stūres un

karšu telpu. Apkārt šalca jūra, bet to varēja sajust tikai ar dzirdi, jo visa pasaule bija ietīta sniegā un tumsā. Vairoties no sadursmes ar kādu pretimnākošu kuģi, «Vecais Ansis» gāja pusgaitā un regulāri deva miglas signālus, kas skanēja kā vaļā pasprukuša vērša māvieni. Pa durvīm stūres telpā spraucās nemīlīgs, vēss mitrums, kas jūrniekiem līda aiz kakla un lieliem, liekot šad tad nodrebinā-

ties. Klājs bija pārklāts ar biezu, gurkstošu sniega kārtu, un vecais kuģis, viļņos smagi gāzelēdamies un it kā taustīdamies, lēni slīdēja uz priekšu.

Kapteiņa pirmais palīgs Dreimanis, ienācis un pagrozījies stūres telpā, ar Jaunu skatienu noraudzījās Ģirtā, kurš izturējās tā, it kā viņu nemaz neredzētu. Ģirtam likās, ka Dreimanis nemaz laikam nav iepriecināts par to, ka pirmais stūrmanis mainījis savu apņemšanos. Iespējams, ka viņš to izskaidroja tikai ar Ģirta bailēm no gaidāmā soda un ka viņam nebija ne jausmas par galveno iemeslu, kāpēc Ģirts pārdomājis un palicis uz kuģa.

Melnajā jūrā gandrīz visu laiku pieturējās mainīgi laika apstākļi. Slapjo sniegu nomainīja lietus, un ar katru dienu kļuva siltāks un siltāks. Dardaneļu šaurumā pārstāja līt un debesis noskaidrojās, bet Vidusjūra kuģi sagaidīja ar siltu dienvidu brīzi.

Spējais siltuma vilnis uztrauca kapteini.

— Vajadzētu iekāpt tilpnēs un paskatīties, kas tur notiek, — Pēteris Mežarājs ierosināja. — Man gan šķiet, ka nekas slikts nevarētu būt.

— Pārbaudīsim, — Ģirts atbildēja un devās uz klāja. Pa stāvajām metāla kāpnītēm nokļuvis kravas telpā, viņš uzgrieza gaismu. Kravas telpu varēja pārredzēt no vienas sienas līdz otrai. Sniegs un ledus kusa, vietām smalkā rūda atgādināja šķidru biezputru. Kaut cik vēl turējās kopā tikai lielie, sasalušie rūdas gabali, bet arī tie jau bija sākuši pamazām sairt. Ģirts izložņāja visas tilpnes, bet kravas stāvoklis visur bija apmēram vienāds. Ģirtam tas nebija nekāds pārsteigums, kaut gan tik ātru rūdas atkušanu arī viņš negaidīja. Tagad daudz kas atkarīgs no tā, kā strādās nosusināšanas ierīces un vai liekais mitrums spēs izlauzties cauri biezajam rūdas slānim un sasniegt lažas.

Drūms viņš atgriezās pie kapteiņa un ziņoja:

— Strauji atkūst. Vai pirms ielādēšanas nosusināmās ierīces labi pārbaudījāt?

— Liku pārbaudīt, — kapteinis atbildēja. — Lažas kārtībā.

— Kaut tikai neuznāktu pūtiens! — ar smagu sirdi sacīja Ģirts. — Ja mitrums nenosūksies, rūdas biezputra sāks zvalstīties.

— Ziemā Vidusjūrā parasti pieturas vēss laiks, — kapteinis sevi mierināja, bet Ģirts pesimistiski noteica:

— Ja jau sācis kust, tad vairs neapturēsi. Ūdens kausē pats par sevi.

Uz kuģa ritēja normāla ikdienas dzīve. Izmantojot silto laiku, klāja komanda bocmaņa vadībā šo to piekrāsoja un pielaboja. Neviens cits, izņemot stūrmaņus, kapteiņa sejā nepamanīja nervozās rūpju grumbas, ko ievilka negulētās naktis un mocošās domas par kravas slikto stāvokli. Pat pirmais vietnieks neko ļaunu nenojauta un ar uzvarošu smaidu staigāja apkārt, pa brīžam greizi pablenz-dams uz Ģirta pusi.

Pie Sicīlijas salas krastiem laiks kļuva pavisam silts. Debesis mirdzēja dzidrā zilumā, un maigā dienvidu brīze pamazām pārvērtās spēcīgā pūtienā. «Vecais Ansis» sānu vilnī sāka gāzelēties: smagi noliecās uz labajiem sāniem un tad, kādas neredzamas rokas kavēts, lēni, lēni ieņēma agrāko stāvokli, lai drīz atkal paklanītos pa labi. Kuģis gāja uz priekšu kā klibs cilvēks, kuram ievainota labā kāja. Taču nosvere nebija tik liela, lai par to uztrauktos, un uz klāja valdīja priecīgs un bezrūpīgs noskaņojums, kam par iemeslu bija siltais un jaukais laiks. Vienīgi kapteini Mežarāju un vecāko stūrmani Ģirtu neiepriecināja laika apstākļi. Kad radists pasniedza rītdienas prognozi, kapteinis to izlasīja un nospļāvās.

— Kļūs siltāks, — viņš klusi sacīja Ģirtam, it kā šī ziņa būtu noslēpums, ko citiem nedrīkst izpaust. — Vidusjūras Rietumu baseinā gaidāms sešas septiņas balles spēcīgs dienvidu vējš.

— Slikti, — Ģirts noplātīja rokas. — Ko darīt? Cerēsim to labāko.

— Cerēsim, — Mežarājs sacīja, un varēja just, ka Ģirta vārdi viņu nomierina. Un, lai šis nomierinājums būtu pilnīgāks, kapteinis atskatījās pagātnē un atcerējās kādu grūtu reisu ar oglēm no Barencbergas uz Murmansku.

— Toreiz peldošais ledus ielauza sānus un astoņpadsmit stundas strādājām aukstā ūdenī, kamēr bojāto plati aizbāzām ar cementu. Atceries?

— Vai tad to var aizmirst? — Ģirts iesmējās. — Un Ba-renca jūrā sākās neganta vētra.

— Jā, — kapteinis risināja savu atmiņu kamolu tālāk.

— Gandrīz jau gribējām Lāču salas aizvējā meklēt patvērumu. Bet kas tagad!

Ģirts īsti nesaprata kapteiņa optimistisko noskaņojumu.

Protams, sešas septiņas balles nav vētra, bet pašreizējā stāvoklī sānu vilnis var atnest daudz rūpju. Un vēl sasodītais siltums, kas plūda no Āfrikas krastiem! Ar ledus un sniega gabaliem sajauktā rūda var pilnīgi atkust un radīt draudošu labo nosvēri. Pagaidām gan vēl nebija jāuztraucas, taču nākotnei jāskatās acīs ar gaišu un aukstu prātu.

Maltas šaurumā iepretī Izola delle Korrenti ragam Ģirts Dagmārai aizsūtīja telegrammu:

«Ejam gar JSicīlijas salas krastiem. Laiks pieturas burvīgs. Silts Āfrikas vējš pūš sejā pavasari. Kā tu jūties sniegā un aukstumā? Sirsnīgs sveiciens un uz drīzu redzēšanos.

Tavs Ģirts Gavars»

Ģirts labi zināja, ka Dagmāra, izlasot telegrammu, nespēs neko nojaust no tām rūpēm, kas spiež viņa sirdi Viņa izklās uz galda Rietumeiropas karti, kur jūrās atzīmēti visi lielākie kuģu ceļi, Vidusjūrā sameklēs trīsstū-raino Sicīlijas salu un kaut kur tās dienvidu piekrastē uzzīmēs mazu punktiņu — iedomāto kuģa atrašanās vietu. Un tad savā iztēlē viņa pārcelsies uz šo Dienvideiropas daļu, kuras krastos valda mūžīgs pavasaris un siltajā saulē tvīkst citrusu dārzi. Fantāzijā cilvēkam viss šķiet skaistāks nekā patiesībā, un Ģirts droši zināja, ka Dagmāra viņu apskaudīs, bet viņai nebūs ne jausmas, ka viņš patiesi atrodas apskaužamā stāvoklī, tikai pavisam citādā nozīmē. Cik labi, ka jūrnieku sievas nepazīst savu vīru riskanto dzīvi, nodomāja Ģirts. Citādi viņas bieži vien uztrauktos un nevarētu rast mieru. Par pārciestajām briesmām viņas parasti uzzina tikai tad, kad tās jau ir garām un pārdzīvotos sarežģījumus mājās vīri atstāsta ar smaidu uz lūpām. Jūrnieku telegrammas — ko tās var pastāstīt? Gandrīz neko, jo tajās nav pieņemts runāt kaut ko sliktu, lai neuztrauktu mājiniekus. Un tā arī šoreiz Ģirts savā iztēlē skaidri redzēja Dagmāras mierīgo smaidu, ar kādu viņa izlasa saņemto telegrammu, melnās matu šķipsnas, kas pārkārušās pierei, un spožās acu zīles, kas šaudās kā mazas zvaigznītes, meklēdamas jūras ceļos vīra atrašanās vietu.

Laika prognoze bija pareiza: aiz Sicīlijas, kur Alžīrijas krasts pienāca pavisam tuvu, pieņēmās dienvidu vējš un kļuva vēl siltāks. Sānu vilnī kuģis arvien vairāk nosvērās uz labajiem sāniem. Jau kuro reizi Ģirts ar kapteini nolaidās tilpnē apskatīt kravas stāvokli, un abi gandrīz nogrima rūdas šķidrajā biezputrā.

— Jāaicina palīgā bocmanis ar saviem vīriem, — kapteinis nolēma, — lai pacenšas kravu izlīdzināt.

— Un labie tanki jāatbrīvo no ūdens, — Ģirts ierosināja. — Ja laiks nekļūs sliktāks, tad kaut kā tiksim galā.

Pēc Ģirta rīkojuma mehāniķi kuģa labajā pusē novietotos tankus atbrīvoja no ūdens, bet bocmaņa vīri, sadalījušies grupās, iekāpa tilpnēs un ar lāpstām centās izlīdzināt uz labo pusi noslīdējušo rūdas kalnu. Tas tiešām palīdzēja. Pievakarē, kad matroži, noguruši un netīri kā purva velni, izkāpa uz klāja, kuģa labā nosvere gandrīz bija izlīdzināta. Vismaz pagaidām draudošās briesmas bija garām. Saulei iekrītot Vidusjūras spožajos ūdeņos, uz klāja salasījās brīvie cilvēki- Atskanēja ģitāras stīgu trinkšķi un dziesma «Vakars reidā», dziedāta daudzbalsīgā korī.

— Zēniem labs garastāvoklis, — kapteinis smaidīdams sacīja. — Lai papriecājas. Zvēra darbu dienā paveikuši.

— Bet kas noticis ar Dreimani? — Ģirts iejautājās, neizpratnē paraustīdams plecus. — Sabozies kā slims vilks.

— Laikam sadusmojies uz mani. Teicu, ka notikušo konfliktu nevajag izpūst. Vainīgi esam, un pašiem būs vēlāk kauns. Iecirtīgs cilvēks. Ko lai dara? Tāda daba. Ne jau velti visu laiku pinas pa rezervi. Ne ar vienu nesatiek. Visu laiku sekste gaisā kā gailim uz kautiņu.

— Savāds cilvēks, — noteica Ģirts. — Es jau arī sa-strēbu mazliet par karstu.

Kapteinis atmeta ar roku.

— Aizmirsīsim! Kad runa iet par principiem, var sarauties. Kas tur ļauns. Vai gan mēs būtu uzņēmuši kravu, ja krastā atrastos labāka. Jāsoda tie, kas bez sirdsapziņas pārmetumiem cenšas iesmērēt sliktu kravu. Protams, mūsu vaina, ka piekāpāmies. Bet tagad tur vairs nekā nevar darīt. Tagad jāglābj tas, kas glābjams. Gan jau kaut kā līdz Liverpūlei aizvilksimies.

— Noteikti, — Ģirts piekrita. — Man gan šķiet, ka nosusināšanas iekārta labi nedarbojas. Kaut tikai aiz Gibraltāra okeānā nesāktos sānu rullis.

Ģirts sāka apbrīnot Pētera Mežarāja straujo pārmaiņu. Viņā vairs nejuta ne vēsts no satikšanās vakara bezrūpības un lielības. Gandrīz nepārtraukti kapteinis atradās uz vadības tiltiņa un dzīvi interesējās par visu, kas notiek. Varēja just, ka viņa sirdi kremt vainas apziņa un domas par sava pēdējā reisa laimīgu nobeigumu. Tas ierosināja saspringt spēkus, iekvēlināja apdzisušo modrību un atmodināja aizsnaudušos atbildības sajūtu. Kapteiņa rosība Ģirtam lika atcerēties tos gadus, kad Mežarājs vēl atradās savu spēku pilnbriedumā, bija neapvaldīts un nenogurdināms, ar asu un gaišu prātu, kas spēja jebkurā sarežģītā situācijā vienā acumirklī pieņemt pareizus lēmumus. Mežarājam bija labas buržuāziskās Latvijas jūrskolā iegūtas zināšanas. Toreiz gan viņš augstāk par tālbraucēju stūrmani nespēja uzsisties. Viņam nebija ģimenes, un laikam tieši tāpēc tik ļoti negribējās šķirties no jūras un iet pensijā. Domas par pensiju viņā sacēla naidu pret visu pasauli, lai gan pat vislabākie draugi ieteica atmest jūrai ar roku un mūža pēdējās dienas pavadīt krastā.

Gluži to pašu domāja arī Ģirts. Katram cilvēkam ir savs laiks — vienam tas pienāk agrāk, otram vēlāk. Kāpēc vecais kapteinis šajos pēdējos gados tik tālu noslīdējis uz leju, vairākkārt domāja Ģirts. Vai tur nav arī mana vaina? Kāpēc es vienmēr atrados viņa vietā, centos viens pats visu izdarīt, neprasot viņa padomu un palīdzību. Vai ar to kapteinis, Ģirtam pilnīgi uzticēdamies un uz viņu paļaudamies, pamazām pats nezaudēja savu kvalifikāciju, aso prātu, apķērību un citas jūrnieka iemaņas, ar kurām viņš tik bagātīgi bija apveltīts agrāk. Iespējams, ka tieši šā apstākļa iespaidā Mežarājs arvien retāk parādījās uz vadības tiltiņa un brīvajos brīžos sāka biežāk iedzert, pamazām saindēdams savas asinis, notrulinādams prātu un arvien biežāk paļaudamies liktenīgam riskam cerībā, ka gan jau viss tāpat būs labi. Šodien risks draudēja pārvērsties smagā katastrofā un, par to domājot, arī Ģirtu sāka vajāt smaga vainas apziņa — ne jau tieša, bet netieša. Varbūt vajadzēja iet vēl tālāk — ostā protestēt, pieprasīt komisiju, aizsūtīt uz kuģniecības pārvaldi telegrammu, lai kuģi ar tādu kravu nelaiž jūrā. Bet ko darīja viņš? Tikai atteicās doties jūrā un iecirtības dēļ neieradās partijas sapulcē. Bet vēlāk? Lai palīdzētu kapteinim vēl kaut ko

saglābt, pats devās līdzi riskantajā reisā, cerēdams, gluži tāpat kā Mežarājs, ka «Vecajam Ansim» uzsmaidīs laime.

Sie pašpārmetumi Ģirtam uzmācās arvien neatvairāmāk, un viņš no tiem netika vaļā pat atpūtas brīžos, kad vajadzēja vismaz dažas stundas aizvērt acis un uzkrāt jaunus spēkus turpmākai cīņai ar uzglūnošo nelaimi. Cik dažreiz dzīve var negaidīti sarežģīties — priecīgās kāzas un tūlīt šis nolādētais reiss. Jaunais laimīgas dzīves sākums un neziņa par vistuvāko nākotni. Varbūt tiešām vajadzēja paklausīt Dagmāras tēva aicinājumam un vismaz pirmos kopdzīves gadus pavadīt kopā ar Dagmāru zvejnieku kolhozā, apmācīt zvejas flotes jaunos stūrmaņus un pēc tam ar kādu lielo bāzes kuģi atkal doties plašajā jūrā. Bet Ģirts šo priekšlikumu noraidīja, un nu vairs nav nozīmes par to galvu lauzīt. Tēva priekšlikumu atbalstīja arī Dagmāra, taču viņa to darīja ļoti piesardzīgi, lai Ģirts neiedomātos, ka viņa jau ar pirmo laulības dienu vēlas vīram uzspiest savu gribu. Un tā Ģirts atkal nokļuva pie Mežarāja uz «Vecā Anša» klāja. Bet, ja ostā viņš būtu atbraucis tikai dažas dienas agrāk, tad noteikti būtu panācis, lai kapteinis šādu kravu neuzņem. Diemžēl Ģirts ieradās par vēlu un iekraušanas darbu beigās vairs neko nespēja grozīt, tikai sadusmoja Mežarāju un Dreimani. Kapteinis gan aso konfliktu jau paspējis aizmirst, bet Dreimanis vēl aizvien staigāja apkārt, kā ezi norijis. Bet varbūt viņš, tagad redzēdams, ka Ģirtam Gavaram bijusi taisnība, pārdzīvo savu pārsteidzīgo rīcību un baidās par tās sekām?

Jā, Ģirts dīvainajai Dreimaņa uzvedībai šādu varbūtību tikai iedomājās, bet patiesībā tas bija īstais iemesls. Pamazām pārliecinādamies, ka Ģirtam Ga varam strīdā bijusi taisnība, un redzēdams, ar kādu iekšēju sasprindzinātību, bet ārēju mieru iecirtīgais stūrmanis seko katrai «Vecā Anša» kaprīzei un cenšas novērst nelaimi, Dreimanis nožēloja pārsteidzīgi sasaukto partijas sapulci. Ko par viņu, Dreimani, domās priekšniecība, kad mājās lietu izmeklēs un visus apstākļus noskaidros? Labākā gadījumā viņu izsviedīs pat no rezerves un kopā ar Mežarāju aiztrieks pensijā, bet ļaunākā... Nē, par to pat negribējās domāt. Jādara viss, lai kaut ko labotu jau laikus, bet ko? Vienīgais, kurš no gaidāmajām nepatikšanām viņu varētu glābt, bija Ģirts Gavars, bet tas izturējās tā, it kā Dreimani nemaz neredzētu. Un vai viņam nav iemesla tā izturēties?

Ir. Ja tu gribi, lai no akmens izlec dzirksteles, tad triec ar āmuru, — tā Dreimanis kādreiz bija mācījis savus kolēģus. Bet cilvēks taču nav akmens, un kādēļ es viņam gāzu ar āmuru? Un kādu principu vārdā es to darīju? Tikai tāpēc, lai pielauztu viņa nepiekāpīgo raksturu, bet ne jau patiesības un darba labad. Cik zemu cilvēkiem jākrīt, lai ar tādiem līdzekļiem piespiestu otru piekāpties, viņš pats sevi kaunināja. Kara laikā uz flotes kuģiem bija citādi — pavēle palika pavēle, kaut tās izpilde būtu saistīta ar vislielāko risku. Bet tagad, miera apstākļos, viņš ielaidās riskā, kas gan valstij, gan kuģa komandai varēja atnest lielus zaudējumus un nelaimi! Nolādēts, kā viss iznācis! Kara laika metodes darbā ar cilvēkiem šodien vairs nederēja, bet viņš pie tām turējās kā aklais pie spieķīša. Rīkoties vajadzēja pavisam pretēji — atbalstīt Ģirtu Gavaru un darīt visu, lai «Vecais Ansis» tā neizietu jūrā. Jā, tā būtu bijusi vienīgā pareizā rīcība. Un Dreimanis nolēma par katru cenu ar Ģirtu Gavaru izrunāties un lūgt piedošanu. Ja Gavars viņu sapratīs un piedos, tad arī krastā būs vieglāk tikt galā ar gaidāmajiem pārmetumiem un varbūt pat stingru partijas sodu.

Naktī, cīnīdamies ar sānu vilni, kuģis atkal manāmi nosvērās uz labajiem sāniem, un no rīta pēc brokastīm bocmanis ar savu komandu līda tilpnēs, lai izlīdzinātu kravu. Gribēdams uzmundrināt nogurušos vīrus, kādā kravas telpā ierāpās arī Ģirts un, līdz ceļiem iegrimis netīrajā rūdā un notašķījies līdz ausīm, palīdzēja komandas ļaudīm grūtajā darbā. Viņi ar lāpstām meta dubļos pārvērtušos rūdas kamšķus, kas bija piesūkušies ar izkusušā sniega un ledus ūdeni un kļuvuši smagi, gandrīz cilvēka spēkam nepaceļami. Pēcpusdienā, kad Ģirts izkāpa uz klāja, nomazgājās un pārģērbās, lai pieņemtu sardzi, muskuļi sāpēja kā moku kāķī izstaipīti. Kuģis atradās pie Āfrikas krastiem iepretim Alžīras pilsētai. Ģirts ieminējās kapteinim, vai nevajadzētu ieiet ostā un mierīgos apstākļos kravu pilnīgi izlīdzināt.

— Stāvoklis nav tik bīstams, — kapteinis noteica.

— Manuprāt, stāvoklis ir ļoti bīstams, — iebilda Ģirts.

— Gibraltārā noteikti jāielien, citādi...

Kapteinis saprata Ģirta piesardzību un nodeva radistam telegrammu, kurā lūdza atļauju ieiet Gibraltārā, lai izlīdzinātu kuģa nosvēri. Astoņos vakarā, kad Ģirts nodeva

sardzi un pēc grūtās dienas nokāpa kajītē atpūsties, pie durvīm pieklauvēja un ienāca kapteiņa pirmais vietnieks Dreimanis. Tas bija pirmais gadījums, kad Dreimanis pārkāpa viņa kajītes slieksni un tāpēc, dabiski, izsauca izbrīnu. «Ko šis te ložņā?» Ģirts nīgri nodomāja, bet, rādīdams laipnu seju, piedāvāja apsēsties. Dreimanis, it kā sapratis Ģirta apslēptās domas un cenzdamies iesākt vēlamo sarunu, iesmējās.

— Jūs brīnāties, kāpēc traucēju?

— Jā, — atzinās Ģirts. — Vajadzības gadījumā jūs cilvēkus izsaucat pie sevis.

— Ne vienmēr. Šodien jūs esat ļoti noguris.

— Stundām ilgi cilāt lāpstu ar smago rūdu nav joks, — Ģirts atbildēja un pie sevis nodomāja: «Vai arī tu vienreiz nevarēji kuģa ļaudīm parādīt priekšzīmi un ielīst tilpnes dubļos? Pats jau esi vainīgs, ka mums pa tiem jāmīcās.» Un skaļi piebilda: — Citādi mūsu Ansis varbūt jau gulētu uz grunts.

— Nepārspīlējat? — Dreimanis jautāja, sevī nodomādams: «Atkal sāk biedēt. Laikam nekas no cerētās sarunas neiznāks.»

— Ko tur pārspīlēt! — Ģirts iesaucās. «Redz, šis vēl netic nopietnajam stāvoklim. Laikam ticēs tikai tad, kad noslīks.» Un piemetināja: — Jāiet kādas ostas reidā un jāpastrādā mierīgos apstākļos. Citādi nekas neiznāks. Cik dienā izlīdzini, tik sānu vilnī naktī nosveras.

— Jā, kļūdu pielaidām, — Dreimanis atzina. «Tur nav ko slēpt. Jāatzīstas,» viņš nodomāja. «Citādi šis pašapzinīgais cilvēks uzskatīs mani par aptaurētu un vairs neielaidīsies nekādās sarunās.» Un tad turpināja: — Mēs ar kapteini pielaidām rupju kļūdu, jums nepaklausīdami, un partijas sapulce arī. Un jūs pielaidāt kļūdu, neierazdamies sapulcē. — «Šajā ķezā jādara atbildīgs arī viņš, citādi nepiekāpsies,» viņš vēl pie sevis pārlika, iekāms Ģirts paspēja pārdomāt atbildi.

— Neierados tāpēc, ka uzskatu — tehniski jautājumi jāizlemj tikai tiem, kas tos pārzina un kam par tiem jā-aLbild. Šai gadījumā kapteinim un viņa tuvākajiem palīgiem vai varbūt visu virsnieku kopējā sanāksmē. Cilvēkus, kas nepazīst noteikumus par kravas uzņemšanu un pārvadāšanu, var ietekmēt. — «Un jūs jau arī viņus ietekmējāt,» Ģirts nodomāja un turpināja: — Viņi paceļ rokas

nevis tāpēc, ka orientējas jautājumā, ko izlemj, bet gan tāpēc, ka sāk ticēt nepatiesībai. Tas bija iemesls, kāpēc neierados. Un vēl formālu apsvērumu dēļ — nebiju stājies jūsu organizācijas uzskaitē.

— Tam nebija un nav nekādas nozīmes.

«Viņam taisnība — tam tiešām nebija nekādas nozīmes,» pats sev atzinās Ģirts, bet Dreimanim iebilda:

— Es tā nedomāju. — Un tad diezgan nikni sacīja: — Nu ko mēs te strīdamies! Gan jau krastā visu izmeklēs un domstarpības izšķirs. Esmu noguris, gribu atpūsties.

«Laikam vajadzēja sarunai izvēlēties citu laiku,» nodomāja Dreimanis. «Viņam patiesi šodien bija grūta diena. Un kāds viņš izskatās! Ne pazīt vairs nevar. Kā caur spelti izrauts.» Un tad laipni atvainojās:

— Piedodiet, ka iztraucēju. Jums šodien negāja viegli. — «Gan jau atliks laiks izrunāties,» viņš nodomāja un nolēma pajokot. «Ja Gavaram kāds atstāstījis manu piezīmi partijas sapulcē, ka vecākais stūrmanis grib atgriezties pie savas jaunās sievas un tāpēc atsakās iziet jūrā, tad jāpanāk, lai viņš šos vārdus uzskatītu tikai par joku.» Tādēļ Dreimanis smiedamies piezīmēja: — Krastā jau arī jums nebija viegli — kāzas, jauna sieva ...

— Biedri Dreimani, manas kāzas un sievu gan lieciet mierā! — Ģirts nikni atcirta.

— Biedri Gavar, saprotiet taču humoru! — Dreimanis izlīdzinošā balsī iesaucās un nolēma iecirtīgajam sarunu biedram izteikt dažus mierinošus vārdus. — Mūsu nesenajā konfliktā visa vaina ir tā, ka jūs mani maz pazīstat, tāpat kā es jūs. Tagad esmu pārliecinājies, ka jūs patiesi esat labs speciālists, kura vārdos nopietni jāieklausās. Un, jāatzīstas, arī kapteini maz pazinu. Par jums biju tikai dzirdējis. Lai cilvēkus iepazītu, kāds laiks jāpadzīvo kopā. Ja šodien mēs vēl atrastos ostā un mums vajadzētu izšķirt to pašu jautājumu, es, biedri Gavar, būtu jūsu pusē.

Šos pēdējos vārdus Dreimanis izteica no sirds, jo juta, ka ar diplomātiskiem pusvārdiem un mājieniem pie Ģirta Gavara neko nepanāks. Un tāpēc taču galu galā viņš bija ieradies, lai noskaidrotu savas attiecības un lai krastā, kad šo jezgu izmeklēs un izskatīs, Ģirts viņam neļautu nogrimt.

Ģirts brīdi padomāja, un Dreimanim likās, ka viņa acīs iemirdzas cilvēcīgs siltums.

— Nemocīsim sevi ar jautājumiem — kurš rīkojies pareizi un kurš ne, — Ģirts mierīgi sacīja. Tagad pats galvenais — glābt to, kas glābjams, sasniegt Liverpūli. Ja tas izdosies, tad gandrīz visi sarežģījumi būs likvidēti. Paliks tikai mans personīgais jautājums. Gan jau ar to tikšu galā.

— Mēs ar kapteini jums palīdzēsim.

Ģirts iesmējās, bet tad pēkšņi kļuva nopietns, un viņa balsī ieskanējās kaut kāds neparasts (tā Dreimanim likās) siltums:

— Kapteini es cienu. Tikai viņa dēļ devos šai avantūrā. Nevar no cilvēka prasīt, lai sirmā vecumā saglabātu tādu pašu enerģiju kā jaunībā. Un prāta asumu, un organizatoriskās dotības... Tās būtu pārcilvēciskas prasības. Bet tagad ar jūsu atļauju došos atpūsties. Četros naktī sardze.

Dreimanis Ģirtam cieši paspieda roku, atvadīdamies pateica ar labu nakti un aizgāja. Ģirts īsti nesaprata viņa atnākšanas iemeslu, un viņam nemaz arī negribējās par to domāt. Acis pašas no sevis vērās ciet. Novilcis kurpes, viņš tāpat ar visu apģērbu iekrita gultā un tūlīt aizmiga.

Kad naktī Ģirts pieņēma sardzi, kuģis atkal bija jūtami nosvēries pa labi. Kreisais sānu vilnis darīja savu un, ja vakar viņi tik cītīgi nebūtu strādājuši, nosvere laikam jau būtu sasniegusi kritisko punktu. Viņš pajautāja radistam, vai nav pienākusi atbilde uz kapteiņa telegrammu, bet radists noraidoši pakratīja galvu.

— Jāgaida. Seanss sāksies tikai septiņos.

Cerība uz labvēlīgu atbildi Ģirtu spārnoja. Staigādams no karšu telpas uz stūres telpu, ielūkodamies lokatorā un pavērdamies ar binokli krēslainajā jūrā, viņš uzdziedāja vecveco, sendienās Kubā dzirdēto nēģeru dziesmiņu:

Es zinu, ka tu mani mīli,

Bet es mīlu vairāk,

Un tomēr mūsu sirdis Mūžam paliks šķirtas.

Vai Ģirts pēkšņi atcerējās savu veco mīlestību — skaisto mulati Izabellu? Nē, viņš domāja par Dagmāru un atcerējās neseno kāzu dienu, trokšņaino viesu baru: tēva mūžīgos pavadoņus — drukno vietnieku Juri ar lielajām plaukstām, kurās varēja paslēpt veselu alus kausu, švītīgo dispečeru Žani, Ivara un Lolas draugus — lidotājus

un Alni Akmentiņu, kurš ar savām asprātībām un daiļrunību turēja rokās svinību vadību. Raibā kāzu diena Ģirtam aizslīdēja gar acīm kā kinolente, kurā nebija neviena kadra, ko negribētu skatīties. Nē, viens tomēr bija — kaut kāds dulburis Lībags Dagmārai atsūtīja ziedus ar vēstulīti, kuru Dagmāra Ģirtam kautrējās rādīt, piesarkusi saplēsa un iesvieda papīrkurvī. Taču viss pārējais notika bez starpgadījumiem, lielā pacilātībā un sirsnībā. Visdīvainākais vakara notikums bija tradicionālā «mičošana», kuru vadīja tēvs ar māti, kas labi pārzināja senās kāzu izdarības, un ar to viesos izraisīja dzirkstošu jautrību.

No atmiņām Ģirtu iztraucēja radists, ienesdams Mež-arājam adresētu telegrammu. Ģirts to atvēra un izlasīja:

«Jūsu lūgumu ieiet Gibraltārā neuzskatām par mērķtiecīgu. Dispečers.»

Ģirts niknumā tik cieši savilka dūres, ka nokrakstēja pirksti. Sakostiem zobiem viņš telegrammu iespieda dežurējošā matroža saujā un īsi noteica:

— Nonesiet kapteinim!

Zils no dusmām uz tiltiņa drīz parādījās Mežarājs.

— Izlasījāt?

— Izlasīju, — līdzcietīgi skatīdamies kapteinim acīs, atbildēja Ģirts.

— Ko darīsim?

— Kas mums atliek ko darīt? Mēģināsim. Jāorganizē palīgā viss ekipāžs, izņemot sievietes.

— Nolādēta būšana! — iesaucās kapteinis. — Droši vien viņi domā, ka Gibraltārā gribam iepirkties. Varbūt atkārtot?

— Nebūtu par ļaunu, — Ģirts piekrita, — lai gan neticu, ka lēmums tiks grozīts.

— Grozīs vai negrozīs, atkārtošu, — kapteinis enerģiski noteica un iegāja pie radista nosūtīt telegrammu. No turienes viņš atgriezās ar laika prognozi rītdienai. Tā nebija iepriecinoša: «Atlantijas okeānā Ibērijas pussalas piekrastē 8 — 9 balles stiprs rietumu vējš, brīžiem brāzmas līdz 10 un 11 ballēm. Apmācies, vietām pārejošs lietus. Redzamība...»

— Atkal sānu rullis! — Ģirts iesaucās.

Pēc brokastīm visi brīvie cilvēki nostājās uz klāja. Nodevis sardzi, Ģirts tos sadalīja grupās — katrā kravas telpā divas maiņas. Ieradās arī Dreimanis, ģērbies vecā

darba virsvalkā, un drīz visi, brīvos stūrmaņus un mehāniķus ieskaitot, ķērās pie darba. Rūda tagad bija pilnīgi atkususi un neganti zvalstījās. Dreimaņa ierašanās ļaudis uzmundrināja, un tie cītīgi strādāja. Līdz pusdienas laikam cilvēki bija noguruši un tā novārtījušies, ka tos vairs nevarēja pazīt. Ģirts kliboja, jo, rūdas dubļos cilājot smago lāpstu, iesāpējās vecais ievainojums. Taču panākumi bija labi, nosvere atkal izlīdzinājās, pēcpusdienā kapteinis atļāva brīvajiem komandas locekļiem atpūsties.

Pievakarē, tuvojoties Spānijas krastiem, vējš gandrīz pilnīgi pierima. Pamazām pieplaka arī viļņi. Vidusjūra saulē žilbinoši mirdzēja un viegli elpoja. Ģirts zināja, ka pavasara vētru laikā šādas dienas jūrā gadās reti, un viņa satrauktā sirds kļuva mierīga. Šīs dienas smagā darba rezultāts deva ticību rītdienai. Viņš gan saprata, ka viņus vēl gaida grūti brīži, bet vairs nešaubījās par uzvaru. Paņēmis no radista telegrammas blanku, Ģirts rakstīja:

«Mīļā Dagmāra. Šūpojamies Vidusjūras viļņos pie Spānijas krastiem. Laiks ir brīnšķīgs un pašsajūta laba. Rītdien pēc sešiem mēģināšu piezvanīt, gaidi. Ar sirsnīgu sveicienu visiem tavs Ģirts.»

«yecais Ansis» ar pilnu gaitu gāja uz priekšu, mezdams gaisā pelēkus dūmu mutuļus un aiz sevis atstādams baltu putu ceļu. Lai gan Ģirts pa šiem ūdeņiem nebrauca pirmo reizi, tomēr šodien viņš jūras un dienas skaistumu izjuta ar tādu pašu pirmreizīgu spēku kā agrāk. Skatīdamies ūdeņu spožajās acīs un neko citu ap sevi neredzēdams, viņš savā iztēlē pietuvināja apkārtējās salas, Āfrikas un Spānijas klinšainos krastus un baltās pilsētiņas, pār kurām paceļas palmu smuidrie stumbri un červeļainās lapotnes. Daudz ko viņš bija redzējis, daudz zināja no jūrnieku nostāstiem, un par katru vietu viņam bija savs konkrēts priekšstats, varbūt tikai idiliskāks nekā patiesībā. No tālienes viss liekas skaistāks un valdzinošāks nekā patiesībā. Bet tas, ka visu laiku jūrās un okeānos viņu iztēlē pavadīja gan svešie, gan redzētie krasti, aizdzina nepārredzamo ūdeņu vienmuļību, kas dažkārt vilkās nedēļām ilgi. Un tāpēc viņš nekad nejutās vientuļš, nekad nejuta garlaicību un ar savu jūrnieka darbu bija bezgala apmierināts.

Vienīgais, kas šajā ierastajā un patīkamajā jūrnieka

dzīvē ienesa lūzumu, bija mīlestība. Tagad Ģirts daudz biežāk nekā agrāk domāja par dzimto krastu, par Rīgu, par mājām, viņu mocīja uzmācīgas ilgas pēc Dagmāras. Agrāk viņš šādas jūtas gandrīz nemaz-nepazina un āzēja precētos biedrus, kas ņaudēja pēc mājām, bet tagad bija kļuvis tiem līdzīgs. Viņš gan savas jūtas slēpa, bet labai cilvēka pazinēja acij tās nebija noslēpjamas. Tās viņu sāka vajāt gandrīz kā halucinācijas. Visur, kur vien uzmeta acis, viņš redzēja Dagmāru — uz salām un sniegainajām kalnu galotnēm, baltajā pludmalē un mazajās pilsētiņās zem čemurainajām palmām, starp zeltainajiem vakara mākoņiem un zvaigžņu nosētajā Piena ceļā pie nakts debesīm. Oriona zelta tītavas ar mirdzošo Zodiāka jostu izsauca atmiņā kāzu dienas vakaru, kad Dagmāra dejoja, rokas plati izpletusi un sudraba kurpītēs ieautās kājas augstu cilādama. Uz kuru pusi vien viņš nepagrieza skatienu vai binokļa mirdzošos stiklus — visur, visur redzēja Dagmāru. Viņš atcerējās veco jūrnieku stāstus par kuģiem, kuriem braucot līdzi skaistu sieviešu rēgi, kas naktīs nedodot jūrniekiem miera un aicinot krastā. Tā Ģirtam sekoja Dagmāra, liekot gandrīz uz katra soļa par viņu domāt un aicinot atpakaļ uz mājām.

Saulei rietot, Ģirts nodeva sardzi un izgāja uz klāja. Spānijas krastā, krēslas zilganumā pa labi, majestātiski slējās gaisā zāģzobainā Sjeranevada kalnu grēda ar baltā mākoņu šķidrautā ietīto Mulasena virsotni. Kā no tāla starmeša saule tai uzmeta pēdējo staru, un tad gandrīz vienā mirklī visa pasaule ieslīga tumsā. Pie debesīm iedegās zvaigznes, un jūrā zibsnīja tikai pretimnākošo kuģu mastu un zaļisarkanās borta ugunis.

Ģirts gurdi nokāpa salonā, steidzīgi iekoda vakariņas un devās pie miera. Viņš nolēma šonakt līdz četriem pamatīgi izgulēties, jo acis no dienas noguruma liptin lipa ciet. Pirms ielīšanas gultā, viņš atvēra rakstāmgalda atvilktni un brīdi paskatījās Dagmāras fotoattēlā. Viņa sēdēja visā augumā ar putubalto kāzu šķidrautu ap galvu. Kā saules staru apmirdzētais Mulasens Spānijas krastā, Ģirts nodomāja, aizvēra atvilktni un iekrita gultā.

Kad četros Ģirts gāja uz sardzi, kuģis atkal bija sasvēries uz labajiem sāniem. Tumsā jūra vārījās melna kā piķis. Esam iegājuši Atlantijā, viņš nodomāja. Virs galvas uz piekrastes pusi skrēja vēja saplosīti mākoņi, vietumis atsegdami tumšzilus debess laukumiņus ar mirgojošām zvaigznēm. Uz tiltiņa norūpējies stāvēja kapteinis un sveicināja.

— Aiz muguras .Gibraltārs, — Mežarājs nomāktā balsī sacīja. — Atrodamies okeānā iepretim Faru ostai.

Viņš iegāja karšu telpā un pārliecās pār galdu. Ģirts ierakstīja kuģa žurnālā, ka pieņēmis sardzi, un kopā ar kapteini nopētīja navigācijas karti. Adatas smailumā noasinātā zīmuļa galu pielicis pie Svētā Visentes raga Portugāles krastā, kapteinis sacīja:

— Kas notiks pagriezienā? Sānu vilnis neganti valstīs. Pēc brokastīm visiem atkal jākāpj tilpnēs.

— Neko darīt, — piekrita Ģirts. — Bet vai telegrammu nesaņēmi?

— Vakar vakarā. Viņi paliek pie sava, nesaprot.

— Ja draud avārija, kuģis var iet ostā bez atļaujas.

— Gan jau kaut kā aizkulsimies.

— Uz labu laimi vien nekad nevar paļauties, — atbildēja Ģirts, un viņi iegāja krēslainajā stūres telpā. — Drīz iznāks jūrā portugāļu zvejnieki, — viņš brīdināja brīvos sardzes matrožus. — Uzmaniet fārvateru!

Ģirts kuģa korpusu sajuta kā dzīvu organismu, un ne tikai ar ausīm un acīm vien, bet ari ar kājām un rokām, ar visiem jutekļiem kopā, gluži tāpat kā labs ārsts sajūt sava pacienta veselības stāvokli. Pa slīpo un valstīgo klāju kāpdams uz tiltiņa, viņš uzreiz noteica, ka «Vecais Ansis» ir smagi slims un viņam draud briesmas. Kaut kas jādara, jārīkojas nekavējoties, kamēr vēl nav pienācis Svētā Visentes rags, kur kuģis pagriezīsies uz ziemeļiem un iekļūs okeāna spēcīgajā sānu vilnī.

— Vai nevajadzētu modināt cilvēkus? — viņš jautāja kapteinim.

Kapteinis paraudzījās uz rokas pulksteņa fosforizētajiem rādītājiem.

— Vēl gan agrs, — viņš neizšķirīgi noteica, bet tad piekrita. — Labi. — Un nospieda trauksmes signālu. Kapteinis pats devās uz klāja izrīkot ļaudis pa tilpnēm pie velnišķīgi smagā un mokošā darba.

Tam tomēr bija panākumi. Svētā Visentes raga tuvumā nosvere mazliet izlīdzinājās, un ļaudis izkāpa no kravas telpām un aizgāja brokastīs.

Ausa pelēks, apmācies rīts — rīts, kad gaisma atnāk

labu laiku pēc saules lēkta, jo pie apvāršņa to slēpj bieza mākoņu sega. Šis pelēcīgais mijkrēslis, kad diena ar mokām nomaina nakti, kad acis vēl vāji izšķir apkārtnes priekšmetus, bet mijkrēslis uguņus ietin pelēkā vatē, uz jūras nav patīkams. Šādos brīžos biežāk nekā citkārt, izņemot miglainu laiku, notiek sadursmes — gan ar pretimnākošiem kuģiem, gan ar zvejnieku kuteriem un laivām. Par laimi šorīt nevienas laivas tuvumā neredzēja, laikam zvejnieki bija nobijušies no stiprā pūtiena. Tikai uz augstā Visentes raga pret klintīm sašķelto viļņu ūdens puteklīšu mākonī savu asaraino aci mirkšķināja tālā bāka, it kā raudātu par to jūrnieku mokām, kas pārcilvēcīgām pūlēm cīnās ar stihiju un nepadodas spītīgā okeāna uzbrukumam.

Drīz pēc tam, kad kuģis atstāja aizmugurē mirgojošo bāku un pagriezās uz ziemeļiem, iekļūdams sānu vilnī, «Vecā Anša» nosvere ar katru nākamo belzienu kļuva lielāka. Komandas nesen paveiktais darbs jau līdzinājās nullei, un atkal atskanēja trauksmes zvans, un atkal kuģa ļaudis ielīda kravas telpās un stājās pie darba. Vīru sejas bija bārdas rugājiem apaugušas, netīras un drūmas. Rūda vairs nepadevās izlīdzināšanai, melnā lavīna pamazām līda virsū kā nāve, no kuras draudošajām ķetnām grūti izbēgt. Saprazdams bezmērķīgo cīņu, kapteinis lika kuģi pagriezt pret viļņiem, radistam raidīt briesmu signālus, ļaudīm aplikt glābšanas vestes un sagatavot nolaišanai glābšanas laivas. Ģirts pārlaida skatienu virmuļojošam ūdens klaidumam, vai tuvumā nav redzama kāda zvejnieku laiva, kas briesmu brīdī spētu palīdzēt, bet nekur tādu nemanīja. Portugāles krastu varēja vairs redzēt tikai kā zilganu robainu svītru pie apvāršņa, un pat augstais Svētā Visentes rags bija palicis tālu aizmugurē un likās gandrīz iegrimis viļņos. Visapkārt, baltās krēpes augstu pacēlis, krāca un plosījās okeāns.

Tad pēkšņi kuģis pagriezienā ar sānu bortu nosvērās līdz ūdenim. Cilvēki, kas stāvēja uz klāja, kliegdami iebira viļņos. Ģirts centās sasniegt plauktiņu, kurā atradās glābšanas vestes, bet grīdas stāvais slīpums to vairs neļāva. Ieķēries stūres telpas durvīs, viņš meklēja kapteini, bet nekur viņu nemanīja. Viļņos šūpojās cilvēki, tērpušies sarkanajās glābšanas vestēs, bet kapteiņa Mežarāja starp „ viņiem nebija.

Pa stāvo grīdas slīpumu Ģirtam garām aizslīdēja radists, kā akmens iekrita ūdenī un pazuda, bet nākamajā minūtē uz viļņa smailes atkal parādījās viņa kailā galva.

— Kur ir kapteinis! — Ģirts kliedza, bet neviens neatbildēja. Kuģa borts iegrima ūdenī. Ilgāk kavēties nedrīkstēja. Ģirta ķermenis saspringa kā atspere, un viņš kā bulta ielidoja virmuļojošā ūdens haosā. Grimstošais kuģis ar inerci viņu bija aiznesis labu gabalu tālāk no pārējiem. Kaut kur viļņa galā paspīdēja sievietes galva — tā laikam bija pavāre vai stjuarte. Tad parādījās Drei-maņa padruknais augums, sarkanās glābšanas vestes ieskauts. Bet citi? Kur ir citi? Kur ir kapteinis? Vai patiesi viņš kaut kur nolīdis, lai, pēc vecās kapteiņu parašas, mirtu kopā ar savu «Veco Ansi»? Droši vien, no Mežarāja to varēja gaidīt. Pārāk skarbs bija šis pēdējais reiss, lai pēc tā ar godu varētu cilvēkiem rādīties acīs. Pēc visa tā, kas noticis, pārāk grūti nomazgāt tīru savu sirdsapziņu ...

Ģirts peldēja. Peldēja lēni, taupīdams spēkus. Robainā krasta līnija atradās par tālu, lai neapdomīgi tos izšķiestu. Viņš nežēlojās par to, ka nav paspējis uzvilkt glābšanas vesti — zūdīties bija par vēlu. Viņš ticēja saviem spēkiem un cerēja sasniegt krastu. Tikai neizdarīt nevienu lieku kustību, tikai taupīt spēkus. Viņš lēni nosvieda no kājām zandales, atbrīvojās no sabriedušā jūrnieku svārka un, paļaudamies uz krasta pusi plūstošajām ūdens masām, airējās uz priekšu. Tuvumā neredzēja neviena kuģa, lai gan Ģirts zināja, ka briesmu signālus uztvēruši daudzi. Bet kad tie atsteigsies uz notikuma vietu? Kā par brīnumu jūrā neredzēja neviena koka gabala, uz kura atbalstīties. Iespējms, ka sākumā tādi bija, bet tos paķēra citi, kas tāpat kā viņš nebija paguvuši aplikt glābšanas vestes.

«Vecais Ansis» jau bija noburbuļojis dzelmē, un Ģirts prātoja, vai dežurējošie mehāniķi un mašīntelpas paspējuši izlīst. Kuģim grimstot, mašīntelpā notika sprādziens, un Ģirts baidījās, vai kāds no ļaudīm nav kritis tam par upuri. Viņš atgriezās atpakaļ un, cik vien augstie viļņi atļāva, izpētīja nogrimšanas vietu, taču neviena cilvēka tur vairs nebija. Spēcīgā straume tos bija aiznesusi kur kuro. Kaut kur tālumā, kā ūdenī iebridušas mārītes, viļņu galos paspīdēja sarkanās vestes, bet Ģirts tās vairs nevarēja panākt.

Viņš lēni cilāja rokas un peldēja uz krasta pusi. Lēni,

lēni tuvojās zemei — mīļajai, siltajai zemei, pa kuru savās ikdienas gaitās staigā Dagmāra. Viņa taču šorīt gaidīja Ģirta zvanu.

Domas par Dagmāru Ģirta dzīslās ielēja jaunu spēku. Viņš pat nevarēja iedomāties, ka viņu šeit, krasta tuvumā, varētu aprit okeāna vēsā dzelme un ka viņi ar Dagmāru nekad vairs neredzēsies. Nē, es izķepurošos krastā, viņš cieši apņēmās, lai notiktu kas notikdams. Ja tikai kāda haizivs... Nē, šajās vietās haizivis gadās reti. Tās vairāk ložņā gar Āfrikas krastiem, kur siltāki ūdeņi. Protams, ar Golfa straumi šie zemūdens briesmoņi var iepeldēt arī te, jo cik tad tālu Āfrika. Piesardzības dēļ viņš ar labo roku pie vidusjostas sataustīja somu tuteņa izmirkušo ādas maksti, izvilka spožo asmeni, aizbāza pa ķērienam aiz apkakles uz krūtīm. Un atkal turpināja peldēt. Ja kāds viņu novērotu no sāniem, tam varētu likties, ka šis cilvēks mutuļojošā okeānā māj zemes strēmelei pie apvāršņa, lai tā nāk pretī, lai palīdz un glābj. Bet cietais krasts stāvēja kur stāvējis, un pret tā klintīm šķīda bangas.

Ģirts bija peldējis jau labu laiku, kad pamanīja: katastrofas vietā kursē kāds kuģis, laikam meklē nelaimē cietušos. Bet uz to pusi vairs nebija vērts irties. Tik lielos viļņos un tālu viņu tikpat nepamanītu, izšķiestu tikai spēkus. Ģirts paraudzījās rokas pulkstenī, gribēdams uzzināt, cik ilgi jau peldējis, bet tas bija pieplūdis ar ūdeni un apstājies. Lai, viņš nodomāja, tam taču nav nekādas nozīmes. Krasts nav ne vilciens, ne lidmašīna, ko var nokavēt. Krasts savā vietā ir un paliks vienmēr, tikai cilvēks nezina, cik ilgi dzīvos un vai krastu viņam lemts sasniegt.

Šai sakarībā viņš atcerējās kādu gadījumu Gvinejas piekrastē. Toreiz viņu kuģim no banānu plantācijām nebija piegādāti augļi, un viņš kopā ar kapteini un matrožiem glābšanas laivā aizbrauca uz tuvējām Kasas salām peldēties. Priekšā jau atradās franču tvaikoņa apkalpe.

Pēc koku galotnēm Ģirts ievēroja, ka piekrastes straume viņu diezgan ātri nes gar krastu uz priekšu. Lai nokļūtu uz cietzemes vajadzēs izmantot straumes virzienu un peldēt ieslīpi, jo tiešais virziens prasīs ļoti daudz spēka. Peldot ieslīpi gar krastu, varēs labāk izvēlēties tuvošanās vietu, kur nav klints, bet lēzena smilšu pludmale. Klintīs bangas spēj samalt visstiprāko metāla kuģi, kur nu vēl cilvēku. Tāpēc no klintīm pēc iespējas jāturas tālāk.

Kāds matrozis nepareizā vietā gribēja izpeldēt krastā un bangas viņu uztrieca uz klints. Trieciens laikam peldētāju bija apdullinājis, un atpakaļ plūstošais ūdens ierāva jūrā. Tanī mirklī matrozis pazuda, atstādams virs zaļā līmeņa sarkanu asins plankumu. Visiem kļuva skaidrs, ka franču jūrnieku savos zobos sagrābusi haizivs. Haizivs nemaz nav tik drosmīgs nezvērs, kā dažs labs domā. Arī haizivs baidās. Viņa ilgi seko un uzglūn medījumam un tikai tad, kad jūt, ka tas vairs nespēj pretoties, metas virsū.

Lai pārbaudītu, vai arī viņam neuzglūn kāda haizivs, viņš ienira un atvēra acis. Sāļais ūdens dzēla acu gļotādas, un Ģirts atcerējās, ka šai okeāna apvidū ir ļoti spēcīga sāls koncentrācija. Odens bija dzidri zaļš, un Ģirts nira kā biezā, caurspīdīgā stiklā. No augšas viņu pēkšņi apgaismoja kā ar prožektoru — caur mākoņu starpām laikam bija izlauzies spožs saules stars. Zem viņa peldēja bariņš nelielu zivju lielām, apaļām acīm. Bet tad kaut kur tālumā, tik tikko jaušama, aizšāvās pelēka ēna. Man seko, mani novēro, Ģirtam iešāvās prātā. Bet haizivs baidās tuvoties. Tā gaida, kad kļūšu nevarīgs. Un tajā brīdī viņam no apkakles izslīdēja aiz krekla paslēptais somu duncis. Viņš strauji izstiepa rokas un ķēra, bet mirdzošais metāls kā veikla zivs ienira dzelmē.

Ģirts pacēlās virs ūdens, izspļāva sāļrūgtu malku un atgulās atmuguriski, lai atelpotu. Muskuļi pamazām sāka stingt, un tiem vajadzēja dot mazliet atpūtas. Vissliktāk jutās ievainotā kāja — ikros sāka raut krampji. Viņš pievilka to sev klāt un ar plaukstu pamasēja cieto muskuli, tad kāju izstiepa un papurināja, lai atbrīvotu sasprindzinātos audus. Velkošais stingums muskulī atslāba, un viņš juta, ka drīz atkal varēs tuvoties krastam, kas nebija vairs tālu — pāris kilometrus. Tikai gaužām žēl pazaudētā somu dunča: bez tā viņš jutās kā mednieks džungļos bez bises.

So dunci kā talismanu viņš visu laiku glabāja un sargāja. Atgriežoties no Vjetnamas, to viņam bija uzdāvinājuši maiņas matroži Singapūrā ar zilas tušas ierakstu maksts apakšpusē. Maksts vēl karājās aizmugurē pie jostas, bet dunča vairs nebija, un viņam tā bija ļoti žēl.

Ģirts nogūlās uz krūtīm un paraudzījās orientierī — uz kuplā koka galotni, kas jau bija palikusi tālu aizmugurē. Te laikam bija ļoti stipra straume, tāpēc būs grūti izkļūt no tās ārā. Viņš zināja, kāds milzīgs spēks ir krastā izmestām ūdensmasām, kas, brāžoties atpakaļ, aizrauj sev līdzi visu, kas gadās ceļā, arī tonnām smagus klintsbluķus. Tikai aukstasinība, prāts un nemaldīgs aprēķins viņu var glābt. Jūrā uz labu laimi nav ko cerēt. Mežarājs cerēja un nogrima kopā ar savu «Veco Ansi».

Ģirts sāka spēcīgi irties, ieslīpi peldot uz krastu. Viņš tuvojās tam tikpat piesardzīgi kā mednieks medījumam, kā haizivs laupījumam. Jāatrod tāda vieta, kur atpakaļ plūstošā straume ir visvājākā. Tāda vieta, kur mazāk akmeņu un vairāk smiltis. No plūstošām smiltīm vieglāk izķepuroties nekā no straumes rautiem akmeņiem.

Vilnis Ģirtu uzmeta augstu gaisā, un viņš ievēroja nelielu līcīti ar bļodai līdzīgu smilšainu malu. Tur un tikai tur jāmēģina izkļūt no spēcīgajām okeāna skavām. Tur ir mierīgāka vieta, jo no sāniem plūstošās ūdens masas palēnina vispārējo atpakaļstraumi. Tur, tikai tur var gaidīt uzvaru pār piekrastes bangām ...

Mākoņu segu, kas pirms dažām stundām vēl pārklāja debesis, vējš bija saraustījis atsevišķos gubu mākoņos, un laiku pa laikam virmuļojošo okeānu un krastu apspīdēja spožā, siltā saule. Bet tuvumā neredzēja neviena cilvēka, nevienas mājas, nevienas zvejnieka laivas, nevienas aitas, suņa vai ganuzēna — nevienas dzīvas dvēseles, kas varētu sniegt palīdzību, ja to vajadzētu. Glābšanas kuģis pie apvāršņa bija nozudis — droši vien uzlasījis visus, kas vēl turējās virs ūdens, un aizbraucis. Iespējams, ka par notikušo nelaimi radio jau aiznesis ziņu uz mājām, un varbūt to jau uzzinājusi arī Dagmāra. Iekams es spēšu paziņot, ka esmu sveiks un vesels, viņa jau desmitiem reižu mani būs apraudājusi. Nabaga Dagmāra, labāk ja tu tik drīz neuzzinātu par notikušo, tas mazinātu tavas sāpes un mokas ...

Bet ja nu man neizdodas izķepuroties krastā? Neizdodas? Kas tās par domām, Ģirts sevi aprāja. Kas tas par pesimismu! Kas cīnās, tas uzvar. Protams, ne jau vienmēr, bet biežāk nekā tie, kas nolaiž rokas un padodas.

Ievainoto kāju atkal savilka krampji, bet tagad par to vairs nebija laika domāt. Viņš sakoda zobus un pa ūdens šķirtni spēcīgiem roku vēzieniem rāvās uz priekšu. yiņš saprata, ka krastā nokļūs tikai ar aukstu prātu un spēku, spēku un vēlreiz spēku. Pašā krastā, kur atplūstošā ūdens masas ir lielākas, taktiku vajadzēs mainīt, viņš pārlika. Spēcīgi iroties, jāizmanto viļņa sviediens uz priekšu, bet atpakaļ plūstošajai straumei jācenšas visiem spēkiem pretoties un palikt uz vietas, lai pēc tam atkal izmantotu nākamā viļņa sviedienu uz krastu.

Pa ūdens šķirtni, kur apkārt viss burbuļoja kā verdošā katlā, Ģirtam beidzot izdevās iekļūt nelielajā līcī. Platam kaklam līdzīgais šaurums abās pusēs bija akmeņains. Starp glumajiem, ar zaļām aļģēm pārklātajiem akmeņiem guldzēdams baltās putās vārījās ūdens. Krasts rūca un drebēja kā velna dzirnavas, un Ģirts kā mieža grauds slīdēja garām asajiem akmens zobiem, kas draudēja samalt. Dzeltenīgais smilšu liedags vēl atradās metrus divsimt vai trīssimt tālāk. Iespējams, ka haizivs, ja tā seko, šajā nelielajā baseinā baidīsies ienākt. Pie šīm domām Ģirts atviegloti uzelpoja un, saņemdams visus spēkus, kraulā centās ātrāk nokļūt uz smilšainā liedaga.

Beidzot tas gandrīz bija klāt. Liels līgans vilnis viņu pacēla gaisā, paņēma uz sava putainā skausta un iesvieda krasta smiltīs. Bet tanī brīdī, kad Ģirts atģidās no spējā trieciena un gribēja piecelties, atpakaļplūstošās ūdens masas, kopā ar smiltīm un pelēkiem oļiem, viņu parāva zem ūdens un aiznesa atpakaļ.

Sāļajā ūdenī iesūrkstējās uz akmeņiem nobrāztā miesa. Viņš to tikai juta, bet par to nedomāja. Tagad vairs ne par ko citu nedrīkstēja domāt kā tikai par izkļūšanu krastā. Izniris virs ūdens un izspļāvis no mutes ņerkstošās smiltis, viņš atkal, spēcīgi raudamies kraulā, ar lielu vilni tuvojās liedagam. Ja būtu kur pieķerties, viņš izmisis domāja, uzmezdams skatienu tuvajam krastam, no kurienes dvesa zemes dzīvais un auglīgais siltums. Vilnis ar blākstošu troksni nogulās liedagā. Ģirts saņēma spēcīgu sitienu. Ūdens masas viņu atkal rāva atpakaļ. Bezmērķīgi taustoties pa slapjo smilti, viņa rokas uzgūlās pelēkam, viļņu nogludinātam akmenim, kas tikko viņu bija satriecis, varbūt labajiem sāniem ielauzis ribas. Viņa pirksti kā tērauda knaibles sažņaudza akmens skaustu.

Ģirts aizvēra acis un aizturēja elpu, jo krākdams tuvojās nākamais vilnis. Pirksti instinktīvi urbās blakus akmenim smiltīs, lai ķermeni stingrāk piekaltu pie zemes. Vilnis pārlējās Ģirtam pāri, kā novaidēdamies saplaka un, oļus citu gar citu dauzīdams, brāzās atpakaļ.

Ģirts saprata, ka tagad pēdējais laiks uzrausties stāvus un skriet uz krastu, bet viņam vairs nebija spēka. No vairākkārtīgiem triecieniem galva dunēja, visa miesa bija nobrāzta asinīs un labie sāni tā sāpēja, it kā tur kāds urbinātu ar kvēlojošu nazi. Viņš juta, ka tās spēka rezerves, kas viņu visu laiku turēja virs ūdens, beidzot ir izsīkušas, un tagad pāri palicis tikai risks. Bet ja nu neizdodas? Nē, tikai ne to, Ģirts sevi iedūšināja un sāpēs sakoda zobus.

Bet cik ilgi viņš tā turēsies pie akmens? Smagie viļņi un kustīgās oļu lavīnas tik un tā viņu pamazām nositīs. Bet viņš nespēja piecelties, jo vairs nespēja pavēlēt savam ķermenim.

Ūdens dunoņa, smagie viļņu belzieni un ar lielu spēku skrejošie oļi Ģirtu pamazām it kā iemidzināja, un viņš gandrīz neko vairs nejuta. Cauri jūras rūkoņai viņš sadzirdēja kādas sievietes balsi. Tā laikam bija Dagmāra, kas atnākusi viņu glābt. Bet viņš nesaprata neviena vārda, jo ausis bija smiltīm pilnas.

Un tad viņš it kā vēl sajuta zemes silto elpu, zāles smaržu un kādu maigu roku, kas viegli glāstīja viņa asiņaino pieri. Viļņi ritmiski brāzās uz krastu un pamazām saplaka. Saule sildīja plecus, un viņu ieaijāja uzmācīgā un neatvairāmā snaudā ...

Sākoties bēgumam, jūra tālu atkāpās no lēzenās pludmales. Vietējie zvejnieki, kas katastrofas vietā apstaigāja piekrasti, atrada kādu puskailu, asinīm noplūdušu jūrnieku. Viņš pa pusei bija ierakts smiltīs un oļos, bet viņa roku pirksti bija dziļi ieurbušies zemē un kā ar knaiblēm sažņauguši melnu akmens purnu. Viņš turējās tik cieši, ka vīriem tikai ar mokām izdevās jauno jūrnieku atraut no zemes. Viņa saplēsto bikšu kabatās neatrada nevienu dokumentu. Pie jostas karājās vaļēja dunča maksts ar zilu izplūdušu uzrakstu svešā valodā. Laikam cīnījies ar haizivīm, vīri nosprieda. Linu gaišie mati liecināja, ka šis cilvēks ir no tālas ziemeļu zemes.

Pulss vēl sita, un zvejnieki steidzās cietušo jūrnieku nogādāt slimnīcā.

SATURS

PIRMĀ GRAMATA I

OTRA GRAMATA . • . *...........142

Жан Грива. ДЕТИ ЗЕМЛИ» Роман

Издательство «Лиесма». На латышском языке Художник Б. Василевский

Redaktore V. Kaņepe. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore V. Dārziņa. Korektore S. Kaņepe. Nodota salikšanai 1969. g. 21. aprīli. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 27. jūnijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 10,38 fiz. iespiedi.; 17,44 uzsk. iespiedi.; 19,60 iz« devn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 00754. Maksā 72 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22759-Do271. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 226.

Content

Grīva Žanis Zemes Bērni

PIRMĀ GRĀMATA

OTRĀ GRĀMATA

SATURS