Birze. Miervaldis

Ar dzērvju kāsi: Atceres un pārdomas.

Miervaldis Birze.

Ar dzērvju kāsi: Atceres un pārdomas.

Literatūra ir liela, tautas esībā bezgala svarīga: zinu literatūras, kuras pārdzīvojušas savas tautas, nezinu tautu, kura pārdzīvojusi savu literatūru.

PAR CITU GRĀMATĀM

.

VAI VECMĀMIŅA VĒL VAJADZĪGA?

Par jaunatnes literatūru

Piebalgas pakalnos, egļu ēnā dzimušais latviešu romāns nodzīvojis tikai simt gadu. Vēl sastopami veci ļaudis, kas, dzimuši ar romānu vienā gadā. Viņi dažam no mums varētu būt vecvecmāte vai vecvectēvs. Bet vecāsmātes agrāk bieži bija tās, kas mācīja grāmatā, skandēja rindas par žēlojamu bārenīti un aramu stirnu. Un tagad jautāt, vai vecmāmiņa, ar to domājot literatūru, vispār vajadzīga! Tomēr jautājums nav tikai retorisks vai gribēti dīvains kā daža gribēti dīvaina dzejas rinda.

(Te nepieciešamas iekavas. Runājot par literatūru, šoreiz vispirms prātā turēšu tās žanru prozu, kaut arī, pēc Imanta Ziedoņa 1979. gadā «Literatūrā un Mākslā» izteiktajām domām, proza ir samērā nevarīga, nevarīgāka par mūziku un dzeju, ja mākslu ietekmību ar drebēšanas frekvenci mērojam: «Pro-z^iķi neprot tā drebēt.» Es gan uzskatu, ka dzeja ne par matu nav zemāk vērtējama par prozu, kaut arī jaunieši, kā aptaujas rāda, to lasa mazāk.)

Jau manas paaudzes garīgā, ētiskā, estētiskā izaugsme, dzīves un pasaules apvāršņu atklāsme, redzesloka paplašināšana nebija domājama bez daiļliteratūras. Literatūra patiešām bija tā vecmāmiņa, kas mūs pacēla savās vecajās, sastrādātajās rokās

tik augstu, ka redzējām: aiz mūsmājas sētas kā p|ava izplešas pasaule. Piederu pie tiem, kas bērnībā auga reizē ar Pastariņu un kopā ar viņu no Latvijas p|avāin pirmo reizi pa varavīksnes tiltu pārkāpa uz Kaukāza sniegotajām virsotnēm. Tāpat Kordiljcros piecpadsmit gadu vecumā kāpu reizē ar Freināta izdotās grāmatas «Peruāņu virsaitis Manko» galveno varoni. Ļoti sāpēja sirds, kad Jancis un Mārcis pamanīja izpostīto putniņu ligzdu, kā tas aprakstīts «Staburaga bērnos». Un dusmās kopā ar nabadzīgo itāļu izce|otāja zēnu uz kuģa klāja metu monētas bagāta amerikāņa sejā par to, ka viņš apsmēja Itāliju un itāļus, kā to stāsta Edmundo de Amiči savā grāmatā «Sirds». Tāpat vēl šodien, kā jau citur esmu atcerējies, vakaros pie kamīna blakus krēslā sēž Akselis Munte, ar kuru iepazinos sešpadsmitajā dzīvības gadā. Tāpat visu mūžu so|o blakus Valmieras puikas, kas palikuši tikpat jauni, cik biju kādreiz pats, kad septiņpadsmitgadīgs beidzu Valmieras vidusskolu. Rozīša Valmieras puikas, lai arī tai skolas solā sēdējuši gadus trīsdesmit pirms manis, grāmatu lasot, šķita blakus esam, jo viņi bija — tādi paši kā mēs. Tur jau tas labu grāmatu noslēpums — to varoņi tādi paši kā mēs vai tādi, kādi mēs vēlētos kļūt. «Valmieras puikas» lasot, jutām saspringstam muskuļus zem melnā skolnieku formas tērpa piedurknēm tā, ka vai gribējās kopā ar Lauci saukt: «Nost caru!» Un pēc tam rītausmā Gaujas Stāvajos krastos turēt meitenes roku. Tikai paturēt viņas roku, vairāk neko. Atzīstos, ka jaunībā esmu lasījis labas grāmatas.

Tais brīvajos brīžos, kas atlika, no skolas mājās pārnākušam un pēc nepieciešamāko stundu sagatavošanas, ja nebija jāpalīdz tēvam no pļavas atvest pa siena vežmelim, — lasīju un atkal lasīju. Rīgas teātri un opera, kaut ceļa garums kilometros tas

pats, bija daudz, daudz tālāk no Valmieras nekā patlaban. Cik to vilcienu, rets autobuss. Ar velosipēdu jau ziemā izbraukt nevar. Latvijā pirms kara bija ap 150 000 radio abonentu, tātad radiouztvērējs piederēja katram trīspadsmitajam. Skaitlis trīspadsmit manā dzīvē visumā labvēlīgs. Vidusskolas abitūrijas eksāmenā trīspadsmitā biļete man algebrā sagādāja piecnieku. Trīspadsmitajā septembrī 1945. Grodņas filtrācijas punktā pēc četru gadu prombūtnes saņēmu biļeti uz sagrauto Daugavpili, lai nokļūtu mājās. Tomēr nebiju tas trīspadsmitais, kam pieder radio. Lai noklausītos jaunākās ziņas par spāņu republikāņu cīņām pie Teruelas vai Madrides, lai dzirdētu jaunās dziedātājas Elfrīdas Pakules iedziedāto «Vasaras pēdējo rozi», krēslā rikšoju cauri smagajām meža nopūtām, pāri salijušai pļavai pie krusttēva, jo viņš bija viens no tiem trīspadsmitajiem, kam piederēja uztvērējs. Līdz vidusskolas beigšanai par vēžu naudu biju nopircis tikai pārdesmit grāmatu. Dārgākā no tam bija Puškina «Izlase» oranžā iesējumā. To pārdeva noguruši, ar ceļa putekļiem klāti kolportieri, tēva paziņas, mūsmājās naktsmājas meklēdami. Toreiz tēvs man iedeva naudu. Par laimi, Valmieras pilsētas bibliotēkā grāmatu bija diezgan, un nevienam pat sapņos neienāca prātā, ka bibliotēku apmeklēt nepiederētos pie labā toņa.

Tādi ir avoti, no kuriem es, pēc toreizējās mērauklas «caurmēra jauneklis», smēlos zināšanas par pasauli vispār, par cilvēkiem vispār, par jūtu audzināšanu vispār.

«Šodien nocirsts liels ļaužu mežs,» teica Eižens Vēveris, kad bija pārgājis postošais kara negaiss, aiz sevis atstādams pārlauztas zaļoksnējas priedes. Pirmajos pēckara gados jaunatnei pasaules un sevis izzināšanai palika tie paši avoti kā manā jaunībā: grāmatas un radio. Turklāt grāmatu plaukti bija itin

kfi kļuvuši ērtāki: tajos atklājās daudz tukšu vietu, jo karā krita ari grāmatas. Vispār jau šis karš sākās ar grāmatu dedzināšanu. Par grāmatu sārtiem (tie vienvērtīgi ar grāmatu malšanu papīra dzirnavās) ka par tuva kara pazīmi savā laikā brīdināja jau Alberts Einšteins. Ari radiouztvērēju skaits kara laikā nepieauga, jo tic dažkārt tika pielīdzināti ienaidnieka karavīram un nogalināti, sasisti ar šautenes laidi vai konfiscēti un ievietoti sava veida gūstekņu nometnē policijas iecirkņa plauktos.

Un jaunatnei šodien? Kopš brīža, kad piedzimis pašreiz divdesmitgadīgais, pa pēdējiem divdesmit gadiem izaugušas agrāk nebijušas, pat nenojaustas informācijas, arī kultūras vērtību saglabāšanas, konservēšanas un pārraides iespējas. Amerikāņu rakstnieka Gora Vidala vārdi: «Mums ir darīšana ar pirmo paaudzi, kas izaugusi televīzijas ietekmē. Jaunie ļaudis atšķiras ar attapību un kompetenci daudzos jautājumos, bet viņu zināšanas iegūtas ar skaņas un attēla palīdzību, nevis lasīšanas ceļā.» Neteiksim, ka cilvēks jau no dzimšanas grēcīgi slinks un pat odu no degungala neaizdzīs, ja tas nedzels. Tomēr jāteic, ka ar informāciju, tāpat ar mākslas darbiem caur attēlu un skaņu iepazīties daudz vieglāk, nekā lasot grāmatu, apmeklējot izstādi vai koncertu. Uz turieni jau vispirms pašam jānokļūst, jāaiziet, reizēm jābrauc ar diviem autobusiem, reizēm lietum līstot. Kas par to, ja izstādē gleznu iespējams aplūkot gan tai tuvojoties, gan sāņus paejot, itin kā gleznotā ozola lapotni gan no saules, gan ēnas puses aplūkojot. Un kas par to, ja tikai koncertzālē kopā ar pianistu izjūtam satraukumu, kad viņš virs klaviatūras paceļ rokas. Savu mākslas atvietojumu televīzija un radio tomēr sniedz. Vai tas nav labāk nekā neiegūt neko?

Piebildīsim, ka bez televīzijas pastāv skaņuplates, magnetofoni ar mikrofoniem un lentēm. Tirgū virs un zem letes jau parādījušās videokasetes, no kurām caur televizoru ekrāniem atgūstam no skatuves kasetēs iekoncentrētās operas vai drāmas. Tāpat iespējams iegādāties un portfelī uz mājām atnest estrādes koncertu ar visiem krāsaino uguņu zibšņiem un vē-derdeju mākslinieces lokano vidukli. Grāmatu plauktam blakus nostājušies plaukti ar stāvus novietotām platēm, magnūža lentēm, un jau jādomā, kur glabāsim dārgās videokasetes. Bet istaba palikusi tā pati, tas ir, dienai stundu vairāk nav. Un vairāk nekad nebūs. Nepatīkami lietišķs rēķins, bet tagad, par literatūru runājot, tāds nepieciešams, lai velti nežēlotos par «pagājušo jaunību», kad grāmatu plaukts bija tikai grāmatām, kad grāmatas neapšaubāmi lasīja vairāk un teātrus, starp citu, nemaz neapmeklēja vairāk kā pašlaik.

Tādējādi virsrakstā minētais jautājums, cik grāmatas — ar to domājot daiļliteratūru — vēl vajadzīgas, pavisam nav ignorējams.

Latviešu valodā diemžēl nav parādījies neviens plašāks ne oriģināls, ne tulkots pētījums vai apcerējums par televīzijas fenomenu, kas kultūras ekoloģijā nav mazāk draudīgs par nesaudzīgu mežu iznīcināšanu. Koksnes vietā kultūras, pareizāk — civilizācijas vārdā varam aplam izcirst gan cildenas, gan cilvēciskas jūtas. Trūkstot mežam, vēji un lietus atskalo klintis, un tajās vietās koki neiesakņojas simt gadu. Cildenu jūtu atgūšana arī prasa gadu desmitus un, pat veselas paaudzes. Nedaudz pārspīlējot: televīzija ir sava veida atraisīts civilizācijas un kultūras kodolspēks, ar kuru iespējams sagraut liela ļaužu pulka psihi, to atsviežot ne vairs neandertālieša, bet šimpanzes līmenī. Bet tikpat labi šai nepārtrauktajai ikvakaru eksplozijai, saprātīgi vadītai, iespējams pārvērsties ritmiskos bungu sitienos vai čellu melodijā kādā no Bēthovena simfonijām, aicinot ieklausīties un pārdomāt.

Par tā sauktās vieglās mūzikas lomu jaunatnes dzīvē un izaugsmē runāts vairāk, jo tā jau neapstrīdami kļuvusi par ievērojamu industrijas nozari arī pie mums. Vismaz viens secinājums vienprātīgs: tā aizņem daudz laika.

Tātad — kā šādā, tikai pirms divdesmit gadiem vēl nebijušā situācijā — kā ar grāmatām?

Pārdomāju un, jāatbild godīgi, — nezinu, nenojaušu. Lai izzinātu, nepieciešami prozaiski skaitļi un procenti. Turklāt tiem jābūt iespējami patiesiem, to ieguves metodēm rūpīgām, jo jaunā paaudze labi zina, kādu mēs to vēlētos redzēt. Vēlētos redzēt tādu, lai mēs, vadošā paaudze, varētu mierīgi gulēt, ar apziņu, ka jaunās paaudzes «morālā un ētiskā» seja veidojas taisni tāda, kāda tā iecerēta resoru apspriedēs. Bet kur šos skaitļus ņemt, ja pēdējā desmitgadē parādījušies tikai nedaudzi ar cipariem un procentiem bagātināti raksti, kuri attiecas tieši uz mūsu republiku, uz mūsu literatūru?

Un tā mēs gan nojaušam, bet nevaram apgalvot, ka daža laba grāmata tiek izlasīta tikai tādēļ, ka ietverta skolas programmas obligātajā sarakstā. Ka dažu kritikas cildinātu un pozitīvi izdiskutētu grāmatu jauniešu roka nav atvērusi. Droši zinām tikai vienu ciparu — grāmatas tirāžu, bet tas, grāmatu vērtējot, viens pats par sevi visai nedrošs. Šobrīd, kad pulēti grāmatu plaukti sastopami gandrīz katrā dzīvoklī, grāmata nereti pārvērtusies par plauktu sastāvdaļu. Dažas jaunbagātnieku pazīmes ir internacionālas. Arī šī.

Esmu runājis ar vecāko klašu latviešu valodas un literatūras pasniedzējiem. Sarunas, protams, neaizstāj trūkstošos skaitļus un procentus, tomēr uzklausāmas.

Te Šīs sarunas, vairākas kopā vilktas.

Skolotājs (skolotāja): «Majakovskis? Lasa, jo

skolniekiem viņš jālasa.»

Es: «Citādi nelasītu?»

Sk.: «Varbūt lasītu; katrā ziņā lasītu vairāk, ja nebūtu obligāti. Vārds «obligāti» rada opozīciju. Jaunieši labprāt nostājas opozīcijā. Reizēm tīra sporta pēc. Caku lasa bez īpašas mudināšanas.»

Es: «Tādē| ka tas nav obligāts?»

Sk.: «Ne tikai tādē|. Čaks, piemēram, nav izvairījies dzejot arī par skumjiem krodziņiem un traki sarkanām lūpām, jo arī tādas, tāpat kvēli sarkanas naktis pasaulē ir. Remarks nav paredzēts nekādos rakstnieku uzskaitījumos, jo neesot... jo neesot optimistisks, bet «Trīs draugus» lasa. Meitenes un zēni. Jo tur rakstīts par draudzību, kaut arī sāpīgu draudzību.»

Es: «No mūsu «laikabiedriem» kādu varat nosaukt uzreiz?»

Sk.: «Puriņu. «Nevaicājiet man neko». Dineri. «Meiteņu divkauju».»

Es: «Kā jūs domājat, kādēļ tikko minētie...»

Sk.: «Jaunatne literatūrā, mūsdienu literatūrā, tāpat kā es, skolotāja, tāpat kā šuvēja, friziere, grāmatvedis un visi citi, tāpat kā pirms simt gadiem, jaunā grāmatā meklē vispirms sevi vai to, ko viņi pārdzīvo. Minētajos darbos jaunatne atrod jauniešus. Redzat, lai rakstītu jaunatnei, vispirms jāraksta par jauniešiem. Kā Indrāne «Lazdu laipā». Vēl kaut kas. Ar katru gadu vairāk sarodas jaunieši, kuri, laukos dzimuši, laucinieki vairs nav, jau itin kā aizmirsuši, cik tīras kļūst kājas, pēc lietus pa zāli bradājot. Bet pilsētnieki arī viņi vēl nav. Bez mēra straujā urbanizācija. Cik daudz lauku un mazpilsētu jauniešu vai nu caur arodskolām, vai citādi pārvēršas par pilsētniekiem. Viņi daudzinātiem pilsētas «labiekārtojumiem» nu būtu pietuvojušies, bet trūkst vēl visu pilsētas jauniešu «apgriezienu». Daļa no viņiem gadiem neizkļūst no kopmītņu paaudzes statusa. Jauniešiem ar čemodāniem jūs, rakstnieki, skatāties pāri, itin kā būtu augumā lielāki. Tad jau nevar prasīt, lai viņi pamanītu rakstniekus.»

Es: «Tātad, pēc jūsu domām, pastāv prozas, sauksim — prozas nozars — jaunatnes literatūra?»

Sk: «Domāju, ka nepastāv vis. Jo mani skolēni labprāt lasīja Salminenes «Katrīnu». Tikai grāmatas sākumā Katrīna jauna. Manuprāt, lasīja tādēļ, ka Katrīna ir cildena. Jaunieši ciena cildenus ļaudis.»

Es: «Tikai to dažkārt baidās parādīt.»

Sk.: «Jā, bet rakstniekam jau pašam tas jāpamana. Jūsu darbos patiesi, es saku — patiesi cildenu, nevis' sacildinātu varoņu pamaz. Jaunieši neīstu un viltotu seju uzķer ātrāk nekā pieaugušie un to skaļi pasaka, jo ar to karjeru samaitāt vēl nevar. Jaunieši jau paši arī bieži pozē, tādēļ varbūt otru pozētāju uzķer ātrāk.»

Es: «Tātad jaunatnes literatūra itin ka nepastāvētu ...»

Sk.: «Pie kā jūs pieskaitāt Blaumani?»

Es: «Pie lielas literatūras.»

Sk.: «Blaumani lasa vēl tagad.»

Es: «Lai nu tā būtu, kamēr vien latviski lasa.»

Sk.: «Bet par Mičelas «Vējiem līdzi» melnajā tirgū maksā kolosālo rubli.»

Es: «Tātad jaunatne mīl romantiskus, varbūt varam sacīt — neparastus notikumus un varoņus.»

Sk.: «Tāpat kā jūs pirms četrdesmit gadiem. Tāpat kā jums, jaunietim uz Indiju ar grāmatu aizbraukt daudz vieglāk nekā iegūt tūrista ceļazīmi lidojumam uz Deli. Bet jūs pats mūsdienu jaunietim tādas grāmatas nesniedzat. Tai vietā viņi saņem mūžīgās atceres par to, ka agrāk maksājāt skolasnaudu.» t

Es: «Tātad jaunatne mīl romantiku.»

Sk.: «Ari. Noteikti. Tomēr... Andreju Upīti, kā zināt, lasa ne visai. Bet daži skolnieki man teikuši, ka viņus aizkustinot Ošu Anna. īpaši tā vieta, kur mazā meitenīte, mātei uz darbu ejot, naivi saka, ka māte viņu aizmirsusi piesiet...»

Es: «Tātad šie jaunieši romānā atraduši patiesi ļ aizkustinošas, tātad reizē pārliecinošas vietas.»

Sk.: «Ja, bet viņi ari tīksminās par Londona aprakstītajiem kautiņiem Aļaskā, ziemeļblāzmas saltajā gaismā.»

Es: «Tātad ciena visu tiešo. Arī kautiņš, kaut slavējams nav, ir kaut kas tiešs.»

Sk.: «Tāpat kā Londona darbus, lasa viņa biogrāfiju. Biogrāfiskus romānus vispār ciena. Bet jūs jau tādus nerakstāt. Lasa tulkotos. Jums laikam grūti atrast tik pareizu cilvēku, ko varētu citiem priekšā celt. Kamēr savāksiet no visiem institūtiem izziņas, ka tāds un tāds bijis pareizs, jūsu paša vairs nebūs.»

Es: «Izliekos, ka to nedzirdēju. Bet tie tulkotie jau katru reizi nemaz nav par pareiziem cilvēkiem. Tā siltā tumsa zem gultas baldahīna romānā par Dimā...»

Sk.: «Jaunieši savos gados ciena patiesību un uzskata, ka tā ari bijis, kā biogrāfiskajā romānā rakstīts. I<a patiess nav tikai varoņa uzvārds.»

Es: «Tātad mīl romantiku un lietišķi ciena faktus.»

Sk.: «Jaunībā tas ir iespējams. Iespējams reizē lasīt /Heilija romānu par aizputināto skrejceļu Ņujorkas lidostā un Aspazijas dzeju par princesi ar vismazākajām kājiņām pasaulē. Zēni varbūt biežāk lasa Heiliju, meitenes Aspaziju un Bārdu. Vispār — jūsu «tātad», runājot par mūsdienu jaunatni un tās attiecībām ar literatūru, ir nederīgs. Kopsaucēja nav.»

Es: «2ēl, būtu vieglāk viņiem rakstīt, un jums būtu vieglāk mācīt literatūru.»

Sk.: «Nē. Tad klasē justos kā sapulcē, kur uz runātāja katedras ložmetējs un balsojot visi reizē paceļ roku. Man žēl kā cita. Manas jaunības dienās, arī vēl pēc kara, ne tikai meitenēm, bet pat zēniem piederēja — bieži tie bija dāvināti — tādi gareni albumi ar ļoti baltu papīru. Zaļi, koraļļsarkani, pat ar monogrammām uz vāka. (Tādi albumi aprakstīti jau «Jevgeņijā Oņcginā».) Albumos ierakstīja rindas, kuras sacerējis sava laika modernists Jēkabsonu Kārlis, tur bieži bija lasāms, ko radījis Raiņa ģēnijs. Tur iekaisīja gan krogu stadulās salasītus domugraudus par to, ka mīlēt un ciest ir ganu suņa liktenis, gan aptuvenus Kanta vārdus par to, ka vajag rīkoties tā, lai tava rīcība derētu par vispārēju mērauklu. So albumu saturs līdzinājās tikko izkultai, nevētītai rijai: diži graudi un pelavas kopā jaukti. Pastarpām vijolīšu pušķi. Šo albumu man žēl. Jo jaunieši paši izrakstīja, pārrakstīja, norakstīja, zīmēja iniciāļus, rakstot vismaz divas reizes izlasīja, domāja, un reizēm viņiem kļuva savādi ap sirdi. Savādi ap sirdi ir gan mīlot, gan jūtot līdzi, gan degot vispārības labā. Albumu nav. Kādreiz tos izsmēja par mietpilsonību. Varbūt... varbūt to vietā ieradīsies magnetofona lentes ar mūziku un aktieru ierunātiem vārdiem. Varbūt. Pagaidām nav nekā.»

Jāteic, ka no šīm sarunām vienvienīgu un stabilu ieskatu par jaunatnes un literatūras attiecībām neguvu. Trūka arī skaitļu un procentu.

Bet vai pēdējie nav vairāk vajadzīgi audzinātājiem un sociologiem nekā rakstniekam? Literatūra, bieži vien gluži laba, pastāvēja arī tad, kad anketu par literatūru vēl nebija. Sociologa vietu izpildīja grāmatu izdevējs, kas nojauta un apsvēra, ko izdot vērts. Grāmatu salikumu viņš neizjauca; ja tirgus

prasīja, izlaida vēl pa metieniņam. Tā piedzima un izdzīvoja ir labas, ir vārgas grāmatas. Un bija arī redzams, ko vairāk lasa. To pieņēma tikai zināšanai, jo sen skaidrs, ka lasītāju skaits viens pats nekad nav bijis grāmatas vērtības un nozīmības mēraukla. Svarīgāks ir atstatums mēnešos vai gados kopš izdošanas brīža un brīža, kad grāmatu lasa tikai literaturvēsturnieks. Liela literatūra reizēm bijusi neliela skrejlapa, kas līdzīgi dzirkstelei aizdedzinājusi nemieru sārtu, pec tam pati saplūdusi ar liesmu klēpi un izzudusi uz laikiem.

Viens gan šķiet vērā ņemams: ja jaunatne, vecākai paaudzei pa pēdām sekodama, apsēžas ērtā krēslā pretī televizora ekrānam, tāpat gribot negribot klausās savā vai blakusistabā nepārtraukti ieslēgto radio, ja rakstnieks vēlas atrast lasītāju, rakstniekam šim lasītājam jāseko — līdz pat atpūtas krēslam televizora priekšā. Jāraksta vairāk tele- un radio-literatūras. Mušu republikā šie žanri attīstīti vāji. Publicēti tie tikpat kā netiek. Bet televīzija savas spējas demonstrējusi, piemēram, ar lbsena «Ziemeļu sirotāju» uzvedumu, un radiofonā, lieliski parādot tā iespējas, izskanējuši «Mērnieku laiki», kad tā vien šķita: vai dažs aktieris uz šīs neredzamās skatuves nav nospēlējis sava mūža labāko lomu. Jaunatnei adresētu raidlugu, telelugu, šouuzvedumu skaits niecīgs. Taču tie bez literāras pamatnes izaugt nespēj. Ja jau esam atraduši par iespējamu jaunatnei atvēlēt apjomīgas manēžas un sporta pilis estrādes mūzikas uzvedumiem, kādēļ tad sargājam mazo ek-rān(i un radiouztvērējus? Taču ne tādēļ, ka tie nedod peļņu. Šķiet, mēs vēl par zemu novērtējam pārraidāmās literatūras nozīmi, toties «laižam gaisā» dažu samocītu ražošanas pirmrindnieka interviju, kuras beigas gaida kā intervējamais, tā intervētājs un vēl vairāk skatītājs un klausītājs. Mūsu literatūrai te vel līdums, kurā izartas tikai dažas pirmās vagas. Televīzija pie mums vēl nav sasniegusi savas izplatības griestus, tātad šis literatūras iespējamais darbības lauks nākotnē paplašināsies. Tātad literatūras vecmāmiņai jāatsvaidzina garderobe. Lasītājs vairs ne tikai lasa, bet arī skatās un klausās.

Neko nepierādīju, neko nenostrīdēju, tikai pārdomās ieguvu atziņu, ka viena no rakstnieka spēju pazīmēm, viena viņa talanta mēraukla ir arī tas, vai rakstnieks, nebūdams vairs jauneklis, gatavs un spēj uzrakstīt stāstu, romānu, lugu, kuru, neietvertu obligātajā programmā, izlasīs jaunietis un draugam teiks: «Tas labi nodevis. Izlasi!» Labi ja šāda stāsta darbība risinātos 1980. gadā, kad cēla tiltu pāri Daugavai. Bet nebūs katastrofa, ja autors rakstīs par savu pirmo velosipēdu, ar kuru meiteni uz bagāžnieka stūmis mājās no zaļumballes. Svarīgākais, vai atrasti patiesi un jaunietim saprotami vārdi. Literatūra jaunatnei jeb jaunatnes literatūra itin kā būtu. Varbūt arī nav. Bērnībā esmu vairākkārt pa rasainu zāli bridis uz upi, lai satvertu varavīksni, kuras krāšņo plīvuru redzēju uzmestu piekrastes kārklu krūmam. Neba tāds vienīgais biju. Varavīksni nekad neizdevās satvert. Tagad vairs pat necenšos iekāpt mitrajā zālē. Bet varavīksne kā bija toreiz, tā ir vēl šobaltdien. Tādēļ — dieszina kā ir ar to jaunatnes literatūru. Bet laba un liela literatūra noteikti pastāv.

1980

MAINĀS ABI — PERSONĪBA UN ROMĀNS

Piemetināt ko jaunu tais personības skaidrojumos, kādi lasīti šais «Karoga» pārrunās,[1] nu jau grūti. Turklāt visi skaidrojumi, kaut neizsmeļoši un neaptveroši katrs par sevi, ir pareizi. Daži pat apveltīti ar veselīga humora piedevu. Tā Kārlis Krauliņš raksta: «Priecīgam, līksmam cilvēkam darbs sokas daudz veiksmīgāk nekā drūmam. Bet, ja jau personības nozīme mūsdienu ražošanas procesā daudzkārt pieaugusi, pieaugusi arī tā sociālā nozīmība, kas cilvēka garastāvokli padara možāku, līksmāku.» Pareizi. Tikai — vai jaukajā tautas dziesmiņā «Ar dziesmiņu druvā gāju» tas pats nav pateikts īsāk un košāk?

Ne tikai personas, bet arī personības atšķiras cita no citas tāpat kā papillārās līnijas uz viņu īkšķiem. Diemžēl neviens autors nav pacenties atcerēties tādu varbūt no augsti sabiedriska vai ražošanas viedokļa mazsvarīgu (nepiedienīgu?) īpašību kā personiskā pievilcība, šarms. Iejūtība sarunā ar otru, it kā turot pirkstus uz sarunu biedra garīgā pulsa, arī tā ir izkoptas personības pazīme. Tāpat kā pretējais — nogludinātas bikses un «plika rīkle» taču bija laikmeta un laika, nevis personības simptoms. Spēja laiul pavirši spriest (piemēri izraudzīti nejauši) par Vilhelmu Purvīti, Alfrēdu Kalniņu, Heinrihu Bellu, Oskaru Nīmeijeru, Nikolaju Amosovu ne katrreiz, tomēr bieži liecina par redzes apvārsni, kas arī, man domāt, ir neatņemama personības pazīme. Personības pazīme, starp citu, ir neredzēt nejauši izplīsušu caurumu otra zeķē. Personības neapšaubāmi bijušas arī starp kalpu vīriem 19. vai citā gadsimtā, kuri gan nezināja neko par Voltēru vai Gēti no Eiropas ievērojamo ļaužu plejādes, bet kuriem tomēr neapšaubāmi bija plašs redzesloks, neierobežots ar meža malu aiz rudzu tīruma.

Pārlasot «Karogu», nostiprinās pārliecība, ka tiešām izsmeļoša personības definīcija nav iespējama. Vai tādā gadījumā tā vajadzīga? Vai nepietiek ar zināšanu, ka roze smaržo, nemēģinot ar vārdiem sīksīki izskaidrot, kā un kādēļ tā smaržo?

Arnolds Būmanis raksta: «Viena no laimes definīcijām: būt saskaņā ar sevi, — ir arī pozitīvi ievirzītas personības iekšējais dzinējspēks.» Būt saskaņā ar sevi. Nav slikti. Laimes sajūtai tiešām nepieciešami. Personība cīņā par sevis veidošanu pēc tā cenšas augu dienu. Bet — vai arī Ādolfs Hitlers nedzīvoja saskaņā ar sevi un vairākus gadus nejutās laimīgs, pārsoļojot Viduseiropas asfaltētos ceļus, kamēr nonāca līdz Baltkrievijas robežupju staignajiem krastiem? Apmierināts ar sevi, laimi mērojot ar savu olekti. Vai slaisti — tēvadēli, cauri vidusskolai aiz matiem izvilkti, papuča dzīvoklī uz tahtas zvilnēdami, pārākos ierakstus klausīdamies, — arī nav apmierināti ar sevi? Parasti ir. Tātad nepieciešama kādā vietā arī pozitīvā jēdziena iestarpināšana. Pozitīvais šai gadījumā nav šķirams no pozitīvām attiecībām pret sabiedrību. Bet atkal neveiksme jau mani gaida aiz stūra ar zarainu bozi: kas šodien pozitīvs, rīt var izrādīties — ne visai. Mazliet vienkāršots piemērs. Pirms daudziem gadiem par prasmīgu lauksaimnieku tika uzskatīts tas kolhoza priekšsēdētājs, kas izara āboliņa tīrumu un tanī iesēja kukurūzu vai griķus. Pašreiz, atceroties tādu, dažkārt dzird: «Dulburis, vai nevarēja izgrozīties ar rājienu!» Šāds cilvēks, par pozitīvu, pat par pozitīvu personu reizēm nodēvēts, tagad izrādās tikai kārtējā uzdevuma veicejs. Vēl piemērs no personiskās pieredzes.

1970. pēc tikšanās Vāczemē ar kādu vācu mācītāju uzrakstīju televīzijas lugu «Piektais bauslis», kurā, mācītājā atstāstīto gadījumu izmantojot, attēloju vācu jaunekli, kas, atteikdamies pacelt šauteni pret «ienaidnieku», kara pēdējās dienās tiek sodīts ar nāvi. Pēc manām domām, viņš bijis personība — un neapšaubāmi pozitīva. Luga tika atkārtoti noraidīta, kritiķiem iebilstot, ka šis būtībā hitlerisma un kara upuris bijis tikai pacifists... Esmu pārliecināts vēl šobrīd, ka tais apstākļos un tai reizē, un tai vietā arī pacifisms bija progresīva parādība, kura sabiedrībai nesa savu labumu. Protams, 1976. gadā un Rīgā aplūkots, pacifisms tik progresīvs nekādā ziņā nav. Tātad mēraukla «progresīvs», «sabiedrības labā» ir relatīva un personības vērtējumā reizēm šķietami nepietiekama. Kā visas definīcijas, kas attiecas uz dzīvu cilvēku vidē un sabiedrībā un kas mainās pa gadiem, reizem pat pa dienām.

īpaši nozīmīgi pārrunās šķita spriedumi, ka nav personības bez aktīvas gribas, cīņas sevis veidošanā, ka personība ir pozitīva indivīda augstākā attīstības stacija. Tādēļ nesaprotu, kādēļ no «atzītu» personību loka pārrunās tika izstumts dažs labs krietns cilvēks. Pagalam aizmirsta Dainas Avotiņas Zuze, necila lauku sieva, kura, it kā pati ilksīs iejūgusies, velk savu dzīves vezumu pa lauku ceļu cauri sabiedrisko pārvērtību vētrām. Rati reizēm griežas dubļainās sliedēs, jo ce|š te nav asfaltēts kā pilsētas iela. Laikam viņa nav pamanīta pelēko lauku drānu dēļ. Kaut vezumu vilka ne tikai sevis labad. Pārrunās aizmirsts Inta Lubeja «Apsēstais». Manās acis ari personība, ar izteiktu garīgo autonomiju.

Jā, tikko esmu atzinis nepilnības personības skaidrojumos, man pašam gribas šīm nepilnībām pievienot vēl vienu.

Personība, personības pazīme, pēc manām domām, ir cilvēka garīgā autonomija. Tā ir nepieciešamība ce|ā uz pozitīvu personību. Autonomija tai pasaules daļā, kuru atdala mana āda, uzvalks un kaklasaite. Tās pakāpe noteiktu arī personības pakāpi, ja pēdējo būtu iespējams graduēt. Sabiedrībai, cilvēku federācijai, jārespektē katra tās locekļa garīgā autonomija. Tādējādi iespējams visas federācijas progress, gaita uz arvien pilnīgākām, saskanīgākām savstarpējām attiecībām, kuras mēs apzīmējam par cilvēcību, humānismu, sociālismu, komunismu.

Manuprāt, zīmīgs ir Tamāras Zālītes rakstā pieminētais angļu rakstnieces Mērdokas radītais apzīmējums «kristalizētais romāns». Mērdoka uzskata, ka, «ignorējot cilvēku pretrunīgo, iracionālo, emocionāli un bioloģiski nosacīto dabu, ignorējot arī nejaušības momentu, neaprēķināmo cilvēka liktenī», šis interesantais un pamatotais apzīmējums rada domu par šādam romānam nepieciešamu arī «kristālisko cilvēku» jeb «kristalizēto varoni». Ingrīda Sokolova tā arī nepārprotami pasaka: «Ja autoram izdodas (pa-svītrojums mans — M. B.) radīt personības politisko, estētisko, ētisko sintēzi jeb, kā mēs tagad to saucam, harmonisko personību tās attīstībā, grūtību pilnajā ceļā — per aspera ad astra, izdodas romāns.» Neapstrīdami, ka ta ir un varētu būt, tomēr diessargi no pieņēmuma, ka tikai tā vajadzētu būt. Tad labi domātais ieteikums pārvērstos par kaitīgu recepti ne tikai kristālisku, bet arī kristalizētu varoņu radīšanai. Kristalizēts varonis sauc atmiņā mēģinājumus skolā, kad mūsu acu priekšā ap diegā iekārtu sāls graudiņu audzēja mākslīgus kristālus. No tādiem vizošu gredzena actiņu izslīpēt nevar.

Vēlreiz atceroties Mērdokas uzskaitītās īpašības, kādas nosaka cilvēka — reizē romāna varoņa — individuālo, vienreizējo, neatkārtojamo personību, raksta tēmas ietvaros nepieciešams pieminēt, ka pēdējos gadu desmitos personība dažkārt tiek un — nav izslēgts — kaut kur pasaulē vēl vairāk tiks pret savu gribu, bieži tai par [aunu varmācīgi mainīta. Var «skaldīt» ne tikai atomu. Psihologu, neiroķirurgu, farmakologu «cirvji» pēdējos gadu desmitos izcirtuši jaunas takas galvas smadzeņu šūnu miljardos un sinapsēs, kuras, lielā palielinājumā aplūkotas, atgādina savijušās liānas džungļos. Ir atklātas daudzas jaunas, agrāk nezinātas takas un cc|i. Kurp!... Tas atkarīgs no gida. Gan uz krāšņas, melodiskas operas izrādi, gan uz paģirainu pirmdienas rītu zem lietus debesīm, guļus blakus atkritumu tvertnei, greznotai ar alū izmirkušām papīra serpentīna stīgām. Un gids spēj iespiest plaukstā pat slepkavas dunci, tai pašā mirklī no azotes izņemot jūsu sirdsapziņu. Par realitāti kļuvusi personības manipulēšana ar suģestējošu skaņu lenti, saldkaislu šausmu tirpas izraisošu kinofilmu vai televīzijas ainu, ar medikamentu un ķirurģisku operāciju palīdzību. No fantastisko romānu vākiem, uz kuriem parādīta daiļa meitene daudzstāvu nama liefuma orangutāna ķetnās, sen izkāpusi agrāk neapjausta iespēja manipulēt arī psihi. Šī iespēja stājusies cilvēku — gan labu, gan ļaunu — dienestā. Savā laikā Pēterburgā pazīstamais krievu psihiatrs un neirologs Vladimirs Behterevs izoperēja suņiem zināmu galvas smadzeņu rajonu un konstatēja, ka suņi pēc tam kļūst viegli uzbudināmi, agresīvi un nevaldāmi. Lisabonā neiroloģijas profcrsoram Ega-,šain Monicam bieži nolaidās rokas dažu psihisko slimību formu priekšā, kad slimība, iekveldinot nevaldāmu trakošanu, kliegšanu, rēkšanu un kavējot uzņemt barību, aši sadedzināja cilvēku pelnos kā ugunsgrēks saules izkarsētu priedulāju. Atcerējies un pārdomājis Bchtereva eksperimentu, viņš 1935. gada 12. novembri nevaldāmi trakojošiem slimniekiem izdarīja operāciju — smadzenēs ar alkohola injekcijas palīdzību pārtrauca dažus koordinējošus ceļus no smadzeņu pieres daivas. Pēc dažām nedēļām Egašs Monics to veica ar stieples cilpas palīdzību. 1939. slimnieks, kuru viņš bija atbrīvojis no šausminošiem murgiem, sadabūja revolveri un zinātnieku smagi sašāva. Tomēr bija radusies operācija, par leikoto-miju saukta, kura trešdaļai no operētajiem atdeva veselību, otrai trešdaļai veselību uzlaboja. 1949. Egašs Monics saņēma Nobela prēmiju. Anglosakšu zemēs leikotomiju pielietoja līdz psihofarmācijas ērai. Padomju Savienībā leikotomiju neieviesa, jo, lai arī uzlabošanās zināmos gadījumos tika panākta, «personības galotne» tika uz mūžu nopļauta. Parasti tika zaudēta pieklājība, godīgums, pienākuma apziņa. Nosacīti to varētu salīdzināt ar piespiedu garīgo sterilizāciju.

Tātad personība tika mainīta, pat jauna veidota — ar naža palīdzību.

Ar piecdesmitajiem gadiem sākās psihofarmācijas laikmets. Asiņainās ķirurga adatas vietā stājās medikamenti, kurus varēja ievadīt kopā ar dzirkstošu augļu sulu. Un tie tāpat spēja iespaidot psihiskās īpašības, tātad ari personību. Un globālos mērogos tas notiek vēl šodien. Psihi iespaidojošo medikamentu, ja pie tiem pieskaita vēl alkoholisko dzērienu un narkotisko vielu šķirnes, ir leģions.

Kā šīs sveša prāta un gribas iespaidošanas iespējas sātaniska kvintesence presē tika minēti nodomi (varbūt jau realitāte?) ieaudzēt smadzenēs elektrodus, lai no attāluma «audzinošos nolūkos» vadītu un pārvaldītu «agresīvas personas». Pagaidām — aiz cietuma žoga. Zināmos gadījumos «agresīvs» varētu būt arī kareivis, kas atsakās doties nesaprātīgā kaujā un karā. Ķimikālijas, kuras Vjetnamas karā no mežiem atstāja tikai mežu pieminekļus — kailus stumbrus, «izauga» no vārpatas apkarošanas līdzekļiem.

Pirms dažiem gadiem Nobela prēmiju bioloģijā saņēma austriešu zinātnieks Konrāds Lorencs par darbiem dzīvnieku izturēšanās psiholoģijā. Mēs Lorenču pazīstam kā jauku dzīvnieku aprakstu autoru no grāmatas «Viņš runāja ar zvēriem, putniem un zivīm». Tiek apstrīdēts, ciktāl Lorenča secinājumi, teiksim, par spāru kāpuriem vai suņiem, attiecināmi uz cilvēka izturēšanās psiholoģiju, tomēr pierādīts, ka arī mūsu izturēšanās kaut daļēji ir anatomizē-jama, paredzama un tādā gadījumā pat vadāma.

Tātad personības veidošana un pati personība dažkārt vairs nav tikai pašas personas ziņā, kā tas bija toreiz, kad Krišjānis Valdemārs, par spīti vācu muižniecībai, nolēma kļūt par mācītu latvieti.

Šo, kopnosaukumā bioloģisko, zinātņu atzinumi ar katru dienu vairāk ielaužas ikdienas dzīvē. Katram zināms kaut šāds to reprezentants — psihologs darba vietā. Vai rakstnieks, «personiskās dzīves eposu» — romānu veidojot, drīkst izlikties nezinām, ka^ no laboratoriju ķimikālijām piesmaržotā klusuma atnācis līdz mašīnu pietrokšņotai rūpnīcas hallei? Nedrīkst. Ir upe. Viens tās krasts nokrauts ar eksakto zinātņu pieblīvētiem konteineriem. Otrs klāts ar dzīvu, zaļu, līgojošu sūnu. Mākslas proza pārsvarā uzturas šai krastā, jo ir dzimusi no nesašķelta cilvēka, jūtas vienota ar zāli, pa kuru staigājam no

Im'1 miiljn/a līdz kapsētai. Tillu pāri šai upei pagaidām par maz. Tos uzcelt ir sarežģīti, bet nepiecie-iiliil. Romānu un tā varoņus šobrīd apsteigusi ta «kielcrācija, kura jauneklim liedz ērti lietot pedāļus trīsdesmito gadu automobilī — garā auguma dēļ. Rakstniekam šie jautājumi jāizdomā un jāatrod katram darbam piemērotākais risinājums. Katram varonim jāuzšuj uzvalks pēc mēra.

Ir jāprot redzēt cilvēku visu. Jāpriecājas par asiņu sārtumu vaigos, bet reizē jazina, ka aiz gludās pieres nepārtraukti iemirgojas spuldzītes kā tais pašos cilvēka būvētajos skaitļotājos. Rakstniekam jātic, ka joprojām jebkurš no mums ir vienreizēja, neatkārtojama pasaule ar saviem dārziem, mežiem, dzelteniem lielceļiem un negaidītām zemestrīcēm, kuru postījumus un sekas neviens iepriekš paredzēt nevar. Anatomija jāsavieno ar integrāciju. Citas iespējas nezinu.

Vai šī — mūsdienās anatomizētā personība neuzspiež, pareizāk sakot, neprasa arī strukturālās pārmaiņas romānā, personībai romānā? Pēc manām domām — ja. Tikai diessargi no vienotām receptēm. Ēbaru, kuram zilgana liesma metinot apgaismo lietu tapšanas un darba skaistumu, tāpat Klintu, kura pazīst Bēthovena melodiju varenību un meža šalkas, «Būrī» iebāzt nevar un nepavisam nav vajadzīgs, toties inženieri Bērzu vislabāk iespējams aplūkot, «Būrī» ieslodzītu.

Nevar teikt, ka romānu rakstītājiem grūtā brīdī palīdzētu apšaubāmi padomi. Notiek jau arī tā, bet izņēmuma veidā. Pie apšaubāmiem norādījumiem pieder arī šais pārrunās dzirdētais: «Neesiet slinki, paraugieties pāri sētai uz kaimiņu dārzu — kādi viņiem āboli! Tos pārdod pat Vāczemē!»

Par Vāczemi un citām zemēm jāteic, ka pašus dzidrākos baltos dzidros bez saprātīgi nostādītas tirdzniecības un sava reklāmas aģenta nepārdos tin tie klusēdami satrūdēs grozos. Par mūsu literatūras «tirdzniecību» un «reklāmu» runāt kritika neuzskata par labu toni.

Par to, vai kaimiņi romānus raksta labāk un kādēļ, te nu ieskati var būt dažādi. Pirmais — tas pats pelēkais, sirmais likteņa tēvs. Kādreiz paredzējām, kurā gadā preses namā sāks griezties rotācijas mašīnas, kas atvieglinās romānu izdošanu. (Un izrādījās, arī šī paredze nebija diez cik precīza.) Toties nekādi nav iespējams ieplānot romānu rakstnieka piedzimšanas un talanta uzplaukuma gadu. Varbūt latviešu romāna druvā tieši pēdējā piecgade bijusi «liesie gadi»?

Otrs — strīdīgāks un apstrīdams viedoklis. Pēteris Zeile raksta: «Ja lietuviešu rakstnieki tieši meklēja un risināja grūtas, šķietami riskantas problēmas, tad mūsu prozaiķi it kā izvairījās un gāja ar līkumu tām apkārt.» Būdams pārliecināts, ka Zeile paša rakstītajam tic, es gan neticu, ka arī latviešu rakstnieki neprastu risināt (atrisināt ne katrreiz pat ģēnijs spējīgs) «šķietami riskantas problēmas». Lai atvieglinātu par problēmu kļuvušo latviešu un mūsu kaimiņu romānu kvalitātes un nozīmīguma salīdzināšanu, nemaz nevajadzētu ar sarauktu pieri ielaisties teorētiskās apcerēs, bet varētu iztikt ar mazu detektīvstāstiņu. Vajadzētu pa datumiem redakcijām un kritiķu vērtējumiem rūpīgi izsekot kaut pāris mūsu romānu tapšanas gaitai. No manuskripta pirmā varjanta līdz iespiestam vai kādas redakcijas plauktā bez naftalīna iekaisīšanas noguldītam romānam. Ka ar scenārijiem neiet labāk, ir vājš mierinājums.

Tepat jāatceras Kārļa Krauliņa prasījums: «Radoša darba veicējus nevajadzētu īpaši pasargāt no kritikas un nostādīt izdevīgākās pozīcijās nekā ražošanas darbiniekus.» Un meklēt romānā ne tikai to,

kas ir, bet arī to, kā nav. Šis aicinājums sajūsmina ar patiesu demokrātismu, tomēr reizē rada šaubas, vai tā izpilde neatsauktos uz darbu kvalitāti. Neviens taču neiedomāsies jautāt, kādēļ adatu fabrika neražo lokomotīves. Tautas dzīves panorāma kopā ar tās ievērojamo personību portretiem jāprasa no literatūras kopumā, nevis no atsevišķa darba. Ar skumjām atceros, ka savā laikā arī tas, «kā nav», lika prasīts no mūsu literatūrā ievērojama darba — Bruno Saulīša «Ošu gatves».

Pārdomu nobeigumā gribu pieskarties vēl vienam personības aspektam romānā. Romāna autoram tas visai bīstams: šis aspekts parāda, vai autors ir vai nav pliks. Jebkurā romānā darbojas viena obligāta, kaut reizēm ne uzreiz pamanāma persona un personība: tas ir pats autors. Romāns no autora nav šķirams, romāna varonis, aizlauzts vai ncaizlauzts, no autora — ir. Šo patiesību aizmirstot, nonākam pie tām uzjautrinošajām, Mauliņa pieminētajām sekām, kad autoram pārmet tās ekskursijas pa svešām guļamistabām, kurās devies viņa romāna varonis. Romāns — tas ir autora personība. Traģiska, varonīga vai sīka, redzīga vai apmāta, vai tīši neredzīga. Romānā, iespējams, attēlots vientuļš līduma plēsējs, kurš cenšas savaldīt arkla balstu virs zemē slēptām saknēm. Viņam pavisam trūkst lielu sabiedrisku dimensiju, kādas, teiksim, piemīt kauju inscenējušam ģenerālim vai lielas politiskas partijas stratēģim. Bet, ja šis līdumnieks vagā tagadnes saules gaismā uzars mūžīgi cilvēkam svarīgus, tā sirdi tirdošus jautājumus, viņš ari sabiedriski var izrādīties cienīgs' līdzinieks minētajam armijas komandierim. Sekosim labiem padomiem — meklēsim kaimiņu sētās! Tā manis teiktajam piemēri atrodami skandināvu literatūrā, jo tais zemēs pēdējos pārsimt gados nevienam karalim nav izdevies sevi iemūžināt skolu vēstures

grāmatās ar kaujā kritušo tūkstošiem. Bet zinām rakstniekus, kurus no pasaules un skandināvu literatūras nama izraidīt nevar.

Ja galvenais romāna varonis ir autors, vai tad reizēm neatkrīt sīkumainā, ar atsvariem neizsveramā pozitīvā—negatīvā varoņa meklēšana un uzrādīšana? Pozitīva personība — rakstnieks, arī «nehar-monisku» personību rādot, spēj piedalīties harmoniska cilvēka veidošanā. Svarīgs ir darba nolūks un mērķis.

Zem šiem dažādajiem un pretrunīgajiem prātojumiem pavelku svītru. Virs svītras — sarkanie, zilie un zaļie rubļi vien griežas. Bet brīnums: summā sanāk tikai dažas kapeiciņas ... Uz galda uzmestas, tās kautrīgi nočiepst: «Literatūra būs liela, ja rakstnieku biedrībā personību būs tikpat, cik personu. Tad personību netrūks ari romānos...» Kapeikām gan arī prāts par kapeiku vien ir.

1976

TRĪS TIKŠANĀS AR IBSENU

Iespaidi par kādu cildenu uzvedumu

Kad ar Ibsenu uz skatuves sastapos pirmo reizi, par Norvēģiju zināju tikai to, ka tur audzē siļķes. Rūjienā 1927. gadā pastāvēja pašdarbības teātris, kuru par trūcīgu algu apmācīja mācīts režisors Gustavs Amols. Un viņš, septiņdesmit gadus pēc to uzrakstīšanas, bija sadomājis uzvest Ibsena «Helgolandes varoņus», toreiz par «Ziemeļu varoņiem» sauktus. Lugā darbojas ari mazs puika, kuram tālredzīgi paredzēts runāt tikai trīs reizes un pa vienam teikumam: šādu lomu grūti saputrot. Toreiz apmeklēju pirmskolu. Klases audzinātāja Grunduļa kundze ziemeļu varoņu vidū laikam spēlēja galveno sieviešu varoni, jo tai lugā viņa vienīgā ielēca jūrā. Minētā puisēna lomai Grunduļa kundze paņēma mani, jo stundās pārlieku dīdījos, tiku nosēdināts pirmajā solā zem skolotājas acīm un tādējādi biju pa rokai, lai mani aizvestu uz Saviesīgās biedrības namu, kur tas teātris tika spēlēts. Aktiera amats likās pievilcīgs — man pagatavoja pašam savu koka zobenu. Aplīmēts ar sudrabpapīru, zobens man šķita «kā dzīvs».

Pirmajā izrādē viss gāja gludi — attiecīgajā brīdī mani no aizkulisēm izgrūda uz skatuves, savu teikumu norunāju godam un pēc tam noraudzījos, ka mana skolotāja, viduslaicīgai Izoldes kleitai plīvojot, lēca jūrā, pret skatuves dēļiem neapdauzīdamās. Bet trešajā izrādē, kuru noskatījās arī Rūjienas skolas bērni, izrādi salaidu dēlī. Jau pirmajā iznācienā, pareizāk — izgrūdienā, viena teikuma vietā norunāju visus trīs, cerēdams, ka nu visu vakaru būšu brīvs un citu puiku priekšā varēšu plātīties ar savu zobenu. Zāle reaģēja, kā jau tādos gadījumos reaģē teātra pazinēji — visi smējās. Ar vienkāršu paņēmienu drāmu biju pārvērtis par komēdiju. Laikam šādas potences manī saskatāmas vēl šobrīd, tādēļ režisori ar mani nopietnās darīšanās reti ielaižas.

Otrreiz ar Ibsenu ciešāk saskāros 1962. gadā, kad par viņu jau zināju ne tikai vidusskolā mācīto. Ar Ibsenu, kura senčos savācami arī skoti un dāņi, bet kurš visu mūžu bija īstens norvēģis. Toreiz rakstīju scenāriju filmai «Diena bez vakara». Scenārijā mākslu apguvis nebiju, toties jau cieši zināju, ka daudzas karjeras balstās uz prasmīgi sakrautas citātu piramīdas. Nopūtu putekļus no daudzām grāmatām, kamēr atdūros pret Ibsenu.

Vai Pogu Lējējs vēl tagad nav traģiskā atgādinātājs, īpaši brīžos, kad, dzīves bilanci pārskatot, atrodam iztrūkumu? Ne tikai man, bet daudziem, kurus pazīstu, kuriem tiekoties laipni spiežu roku, būtu jānonāk uz pannas pārkausēšanai, jo viņi, tas ir — mēs, būtu veikuši vairāk, ja neizvairītos gribēt. Par Pēru Gintu jau visiem skaidrs: viņš varētu kļūt ja ne vairāk, tad gudrs pasaku teicējs un dziesmu zinātājs kristībās un bērēs. Apmēram tāds, ko par dzejnieku vai rakstnieku saucam. Tomēr no viņa neiznāca pat tāds. Toties panna, kaut elektriskā, arī pašlaik ir panna.

Tā pavārgajā filmā «Diena bez vakara», pateicoties Valentīna Skulmes pogu lējējam, radās visumā laba epizode. īpaši vēl tādēļ, ka viņa pretinieks —

Pēra lomas lasītājs — bija Alfrēds Videnieks. Skulme tai filmā vispār bija slimnieks, kuram sen skaidrs, ka dakteri no tuberkulozes nekā nejēdz, un nu uzreiz minētajā epizodē — slimnieks pogu lējēja lomā, ar skoteli nosedzies, atradis izdevību pakratīt pannu gar vecā daktera Videnieka acīm!...

Tātad, kaut pirmoreiz Ibsenu biju iegāzis, otrreiz Ibsens man palīdzēja. Un trešajā nozīmīgajā reizē, pagājušā — 1977. gada 17. decembrī Operas un baleta teātrī, Ibsens mani dziļi aizkustināja. Sīs tikšanās oficiālais nosaukums: Pērs Gints, H. Ibsena dramatiska poēma, E. Griga mūzika, A. Dimitera koncertvariants.

Šis uzvedums vai izrāde, vienalga, kā to apzīmētu, izraisīja sajūtu, ka esmu liecinieks lielam, cildenam mākslas notikumam. Kad bija rimusi tiešā pārdzīvojuma katarse, nožuvušas labās asaras aktieru un skatītāju acīs, gribējās pārdomāt, kur slēpjas šī uzveduma spēks.

Aktieru nebija daudz: Oze — Alma Ābele, Solveiga — Lilita Ozoliņa, Anitra — Olga Dreģe un pats «vainīgais» Pērs Gints — Harijs Liepiņš. īsinātajā lugas variantā uzskatu un minēto personu būtībā un attiecībās šī varianta autors ar izpratni paturējis svarīgāko un tikpat veiksmīgi sadalījis to divās daļās. Pirmajā trakuļo «troļļu» Gints, no mājām aiziet Solveiga, Oze rāj, mīl un atvadās no dēla. Viss nepieciešamais, viss Ginta ceļš no trakuļa līdz Solveigai pateikts. Otrajā daļā — tas pats un reizē cits Gints, kas peļņas dēļ apsveiktu turku cīņas ar grieķu patriotiem, pastarpām humora dēļ pravieti daiļās arābietes priekšā tēlodams. Otrajā daļā — visā šo Pēra Ginta garo dzīves gadu un pārvērtību norisē, atainošanā un skaidrošanā — Anitras vieta nepieciešama un skaidri jaušama. Tāpat saprotama un pārskatāma teksta ziņā ir atpakaļ eja, atgrieša-

nās un pēdējā tikšanās ar Solveigu, Pēra mūža «Saules taku».

Neesmu pirmais, kas izsaka apbrīnu par «Pēru Gintu»: kā iespējams uzrakstīt darbu, kurā savītas teiksmas ar todienīgiem pilsētas trokšņiem, mūžīga mīlestība ar satīru. Kā, piemēram, iespējams savīt teiksmas par meža māti un tās briežiem ar satīru par spekulantu, kura namā pirts ūdens baseinā ielej pa šampanieša pudelei. Bet uzrakstīt var, ja visa darba pamatā cilvēks, kas reizēm līdzīgs auglim, kura miza sīva un miecē aukslējas, bet kodols salds, vai arī šis | cilvēks līdzīgs citam auglim, kura miza glabā rieta saules sārto atspulgu, bet serde satrūdējusi rūgta. Paraugos apkārt, un pirmajā acu uzmetienā ap sevi šādu darbu neredzu. «Pērs Gints» kā žanrs, kur teiksmas, nostāsti un pilsētas troksnis kopā jaukti, nepelnīti aizmirsts.

Domājot par «Pēra Ginta» uzvedumu uz Operas skatuves, ceru, ka par režisora Dimitera iztulkojumu pretrunīgu pārrunu nebūs. Labā lugā un labā izrādē katrs atradīs sirdij ko tuvu. Iztulkojuma viennozī-niīgums, obligātie punkti uz visiem «i» dažkārt ir nevajadzīgi spāņu zābaki. Es pats, starp citu, pēc izrādes tūlīt pamanīju Lielo Līko. Kaut liels, šis bija noslēpies zem galda papīru kurvī starp iecerētiem, iesāktiem, bet saplēstiem manuskriptiem. Bet sākumā domāju, ka tur tikai pele skrubina sēkliņas ābola serdē.

Šoreiz nožēloju, ka neprotu kvalificēti un galvenais — gari izteikties par aktieru sniegumu, kaut teātra kritikas žanrs mūsu literatūrā izkoptāks par «Pēra Ginta» žanru.

Pēc manām domām, Pērs Gints savā 110. dzimšanas dienā, uz Hariju Liepiņu raugoties, varētu teikt: ļ «Jā, pazīstu, es viņu pazīstu, tas ir tas pats niekkalbis, tas ir mans dvīņu brālis, kas pēc Ingridas no- i

laupīšanas uzsēdināja uz jumta Ozi, tas pats, kas, rasas pili uz palazdītes zieda mežā virs fjorda ieraudzījis, uz mirkli k|uva pats skaidrai rasas pilei līdzīgs, pameta būdā Solveigu un tad klaiņoja gadu desmitiem pa pasauli un kļuva ... jā, viņš kļuva par to sīpola mizotāju, kādu redzējāt uz skatuves Rīgā. Un tāpat kā es, vecumā ieliku galvu Solveigas klēpī, un acīs arī man toreiz bija asaras. Tas biju es ... Tas bija viņš... Tu saki, tas nevar būt Pērs, jo bijis Tots? Lai būtu arī bijis Tots — tad jau mans dvīņu brālis ir liels ... liels mākslinieks, kaut arī Pērs...»

Almu Ābeli pazīstam sen, bet tovakar viņa bija Pēra māte, te pikta, ka šis pat briedi no meža izmelojis, te pikta, ka kādu iekaustījis, te dusmīga, ka tas otrs Pēru iemizojis. Neaizmirstama viņa sēdēja sapņu kamanās pēdējā braucienā, jo dzīve tomēr viņai līdz pēdējam mirklim bija atlicinājusi pašu cilvēciskāko — sapņus, sapņus ...

Ieraudzīju jaunu Lilitu Ozoliņu. Ne bieži redzēto šķelmi, bet tīro «Saules taku» Pēra dzīvē, kura bija pamanījusi mazu, gaišu stariņu šī pasaules izmelotajā dvēselē un ar dziesmu grāmatu rokā sekoja padzītajam uz būdu kalnos. Ticēdama, ka mīlestība reiz Pēru atvedīs atpakaļ. Kaut tad, kad vairs redzīga tikai viņas plauksta uz Pēra sirmajiem matiem. Kautra, reizē nešaubīga, cildena un mūžīga.

Olga Drcģe bija tā Anitra, kuras priekšā pasaules apburzītais Pērs, pārgudrs juzdamies, cerēja izklāstīt gudrības, ap Lielo Līko apkārt staigājot iegūtas. Anitra ar šarmu dvēseles vietā labāk izvēlējās opālu no pravieša turbāna.

Tā bija lielā skatuves māksla, kuru četri aktieri radīja no liekām rekvizītēm un tērpu krokām atbrīvotajā telpā. Un neviens skatītājs itin kā pat neievēroja, ka četru aktieru rīcībā tikai četri krēsli un

33

3-2218

skulptūras podests, uz kura atspiest elkoni domājot, kaut šais stundās tika izceļota visa pasaule — no fjordiem līdz Arābijai. Liela mēra sajūta! Pēdējos gados vairākkārt redzētas modernu meklējumu un atradumu vārdā tikpat tukši izvāktas skatuves, kuras ari atrodam tikai dažus priekšmetus. Bet dažkārt tas ir samākslots tukšums, kur viens kubs vai vienas kāpnes itin kā simbolizē telpas atbrīvošanu «domājošajam aktierim». Tādas skatuves izraisa sajūtu par pozu un itin kā prasa, lai arī skatītājs uz teātri , nāktu koka tupelēs. Vienkāršs priekšmets uz skatuves vēl nenozīmē vienkāršību. Krāsainu gaismu plūdi ne katrreiz ir varavīksne, kura vasara no upes dzer valgmi.

Šoreiz Artūra Lapiņa scenogrāfija bija patiesi vienkārša un reizē bagāta.

Kad Pērs, Oze, Solveiga vai Anitra dialogā nepiedalījās, viņi sēdēja turpat blakus un, gribas teikt, cildenā mierā kopā ar Ibsenu domāja par to, kā turpināsies viņu dzīve. Sēdēja, neminēja ne vārda, bet turpināja dzīvot lugā līdzi. Neteiksim, ka paņēmiens jauns, bet šoreiz tas pieminams. Ari ta režisors parādīja vienkāršības lielo spēku.

Esmu minējis trīs šīs izrādes komponentus, kuri dibinās uz Ibsena drāmu. Vel atliek ceturtais, kas šai reizē un šai izrādē saplūda kopā ar pārējiem nedalāmā dabas un dvēseles gleznā. Bet šis ceturtais «Pēra Ginta» gadījumā īpatnējs ar to, ka spējis un spēj dzīvot patstāvīgi, tāpat kā patstāvīgi dzīvojis grāmatā ietvertais Pēra dzīves stāsts. Lasītājam skaidrs, ka runāju par Grīga svītām. Reta laime, ka šoreiz uzvedums apvienoja abus norvēģus, un guvēji bija abi. Un skatītāju, klausītāju lielais pulks.

Savā laikā pagāja deviņi gadi kopš dienas, kad nožuva tinte uz Ibsena lugas pēdējiem vārdiem: «Es 1 tevi aijāšu sargādama — dusi nu, zēns mans mīļa-

kais!» — līdz tam vakaram, kad, maigā melodijā ietvertus, šos vārdus kā pirmā nodziedāja Grlga sieva Nīna. Pēc tam «mīļajam zēnam» rakstīto dziesmu dzied visā pasaulē. Jāatzīstas, tai vakarā pirmo reizi no lielas estrādes dzirdēju naivi sirsnīgo hallingsu un springdansu. (Vijoles solo A. Melnbārdis.) Frakā tērpti muziķi aizveda mani uz norvēģu ciemu, aiz kura klinšu aizās troļļi auro.

Lai atļauta maza atkāpe par skatuves mūziku pašreiz. Vispirms jāpadomā, lai nosauktu teātra izrādi, kurā mūzikas nav. Teātris jau ir sintētiska māksla, bet vai katrreiz mūzika te tikpat nepieciešama kā biksēm divas staras? Teātra, rcsp., skatuves mūzikas žanram pieskaitu arī apskaņotas filmas, kinožurnālus, televīzijas hronikas eic., etc. Kinožurnālā traktors izbrauc tīrumā un dzirdam simfoniskas mūzikas dabas atmodas taktis. Kausē tēraudu (to kausē ļoti bieži) — atkal mūzikā varenības akordu pavadītu. Uz ekrāna mūzika pavada skolnieku pirmajā skolas dienā, tāpat vecīšus manāmi inscenētajās zelta kāzās. Sterilos ķiteļos tērptās cūkkopes tiek apskaņotas ar vijolēm. Vēl solis šai «obligātajā» virzienā — un no ekrāna atskanēs arī dižciltīga buļļa vai sprogainākās aitas tēma.

Lai paliek saharīns. Atkārtoju, tovakar bija reta laime Grīga mūziku dzirdēt laba skatuviska uzveduma reizē. Orķestris izvietots prasmīgi. Redzot kori, ienāca prātā koris grieķu traģēdijās. Svinīgums un gaidas. Skaņa saistīta ar lugas noskaņu kā rīts ar saullēktu, kā bangas ar krasta klinti. Skaņa saistīta ar vārdu kā zieds ar smaržu. Tā, kā grāmatu par Pēru bija dzirdējis Grīgs.

Arī muzicēšanā izpaudās šīs izrādes slavējamā mēra sajūta. Orķestris ar savu dominanti nekur ne-sairdināja izrādi. Diriģents Aleksandrs Viļumanis atrada pareizo surdīni, lai nekur nezustu izrādes

kopsaskaņa. Angelika Bobrikova dziedāja «Arābu deju». Lilija Greidāne — «Solveigas dziesmu» un ar sirsnīgi atskaņoto «Šūpļa dziesmu» sirmajam Pērām noslēdza šo cildeno uzvedumu.

Man pirmo reizi par Pēru Gintu un Solveigu vidusskolā stāstīja latviešu valodas skolotāja, obligāto literatūru iztirzājot. Stāstīja no sirds, cik iejūtīgi spēja. Stāstīja arī par Raini un Spīdolu. Tomēr mūžveco uguns un nakts saduršanos pa īstam pārdzīvoju, kad tos pašus vārdus Dailes teātrī runāja Lilita Bērziņa un citi dailenieki. Un tai vakarā operā es iedomājos: vai tagad vidusskolā stāstu par Raini nevajadzētu sākt ar «Uguni un nakti» dailenieku skandējumā? Un stundu par Ibsenu sākt ar sīpola mizošanu, kā tas skanēja Harija Liepiņa runāts? Un pabeigt, kopīgi noklausoties Solveigas dziesmu? Varbūt tad arī dzīvē kāds savu «Saules taku» nepamestu nekad.

1977

PAR SEVI PAŠU

.

PA CEĻAM SAVĀKTI AKMENTIŅI

Kādreiz stāvēju uz ielas, kas bija bru-l ģēta ar zilganpelēkām sacietējušas lavas plāksnēm. Šai segumā varēja samanīt divus līdztekus padziļinājumus. «Ērtākai braukšanai, romiešu ratu platumā,» paskaidroja gids. Ziemeļos pacēlās vulkāna Vezuva dūmakainā cepure ar zaļo vīnalauku lenti ap to. 79. gadā miermīlīgais Vezuva vectētiņš kādu nakti šo ielu bija pielējis ar kvēlojošu lavu, pēc tam visu Pompejas pilsētu un tās iemītniekus nosedzis ar biezu pelnu kārtu. Daba, sarīkojot katastrofas, ar cilvēkiem iepriekš neapspriežas. Gēte par šo notikumu, es teiktu, trāpīgi, bet drūmi paradoksāli izteicies: «Pasauli piemeklējušas daudzas nelaimes, bet maz tādu, kas pēcnācējiem sagādātu tik daudz prieka. Grūti nosaukt ko interesantāku.» Šis ir Gētes gads, un visumā jau viņam taisnība. Tā noticies, ka šī traģēdija, daudz skaudrāka par Brilova gleznā attēloto glītu' ķermeņu haosu — no audekla jau šausmu kliedzieni neatskan —, saglabājusi Ērkšķrozītes miegā ne tikai dusošu Ērkšķrozīti, bet visu tās namu, pat sienu freskās iemūžinātos sievu lokanos, krāsainiem plīvuriem segtos stāvus. Tāpat sienās ieskrāpētos uzrakstus, kas liecina, ka šī «sevis iemūžināšanas paraža» visai sena. Maiznieks iekasījis: Hic habitat

ļclicitas — «Še mājo laime», — cits grūtsirdis savukārt: Quisquis ainat pereat — «Lai arī kas mīlētu, aiziet postā». Vai ta pašreiz citādi... Ieejam namā, kuru vēsturnieki apzīmē par Vctiju, arī amoriņu namu, jo nama pagalmā, kas tagad atkopts krāšņi za]š, atradušās un atrodas amoru skulptūras. No četrstūrainās atveres jumta gaisma krīt uz baseinu grīdā, un ēnainais ātrijs ienācēju paglābj no ielas tveices tapat kā toreiz, kad daži viesi esot iegriezušies telpa pa labi. Šai istaba skulptūrās un guļvietā uzglabājusies Erosa karstā elpa. Te esot mitinājušās laipnas sievietes, kas vēlāk sēdušās uz zviļņiem pie dziru galdiem, blakus «vecpuišiem».

Lai ari bērnībā mātes un nesen tūristu pārvaldes mācīts, ka zagt nav labi, pagalmā, paraudzījies apkārt, no dzeloņainas pakrūmes pacēlu akmentiņu un ielaidu bikšu kabatā, lai mājās to noliktu blakus citam antīkam akmentiņam, kuru atvedu no seno grieķu kolonijas Hersonesas Krimā. Uz ielas man uzsmaidīja gids. «Varējāt ņemt pilnu sauju: katru dienu atved jaunus.»

Nosarku iekšējās dusmās uz sevi par neprasmi zagt un par to, ka esmu apkrāpts un tāda akmentiņa vietā, kuram pieskārusies glītas romietes sandale, man iesmērēti akmeņdzirnu atkritumi.

Citu reizi stāvēju pie jūras. Gar akmeņaino piekrasti kā spilvu pūkas slīdēja gulbji, un ap viņiem tinās mežapiļu bari. Blakus pie mūrētas balustrādes bija piestumti pieci seši pamazi senlaicīgi lielgaba-liņi. Virs manis mastā vējš, pāri jūras šaurumam no Zviedrijas skriedams, plivināja karogu, sarkanu ar baltu krustu, bet aiz muguras slējās drūmā, karos nesagrautā Helzingeras pils, pa kuras gaiteņiem esot klīdis dāņu princis Hamlets. Izgrozījis galvu kā vanags, vārgāku cāli nolūkojot, noliecos, paķēru akmentiņu un iegrūdu kabatā. Vēlējos mājās to nolikt blakus citam jūrmalas akmentiņam, kuru atvedu no Ainažiem, atcerei no pirmajiem latviešu burenie-kiem. Atce|ā uz Kopenhāgenu gide stāstīja, ka uz Hel-zingeras celiņiem šad tad atvedot pa akmentiņu kravai, citādi tūristiem pietrūktu.

Tātad manējais Ofēliju ar pērļu virkni matos nebija vis redzējis... Tomēr to neaizmetu. Vismaz gulbjus pie Helzingeras krastiem atcerēšos.

Tā pa gadu desmitiem, kamēr krāju pasauli un cilvēkus, sakrājušās dažas akmentiņu saujas. Viltotu un neviltotu. Viltotie ari būtu īsti, ja nezinātu patiesību par tiem. Tāpat kā ar rakstnieka stāstu. Kādu dzīvi, cilvēka likteni ar saulainām un lietainām dienām rakstnieks ataino — gan tieši savās gaitās sastaptus, gan tikai savos sapņos pēc ilgu meklējumu gaitām noredzētus. Svarīgi, lai lasītājs ticētu, ka akmentiņš īsts.

Kopenhāgenā, zaļi apsūbējušo vara jumtu pilsētā, pie rātsnama zem liepas sēdēja Andersens. Pie viņa ciemojoties, iedomājos, ka rakstniekam jāapgūst sava veida karavadoņa māksla, viņa karapulki ir bijušie notikumi, viņš — bijušo notikumu pavēlnieks.

1979. un 1981. gadā, atkal apmeklējot vecas takas Vāczemē, šajā gadījumā — VDR, paņēmu līdzi dažus akmentiņus. Te nu tie būtu.

Pāri zemajam Harcam, priekškalnei, devos uz Nordhauzeni. Pie Nordhauzenes 1943./45. atradās nometne ar segvārdu «Dora». Vēlējos sameklēt kādas ziņas par tiem latviešiem, kuri no «Doras» mājās neatgriezās. Saules stari cauri koku lapotnēm spraucās uz šaurā kalnu ceļa, un mēs braucām kā pa dīvainas, zaļas mēnesnīcas piestarotu tuneli, jo zari virs mums savijās ciešā lapenē. Mežs kāpa no ceļa uz augšu un slīdēja no tā uz leju — līdz pat visuresošajam strautam. Vietām redzēju ar kalnu milžu plaukstām kaudzēs saraustus stumbrus un zarus. Izrādās, ka pagājušā, neticami bargā 1978. gada ziema salauzusi un sapostījusi tik daudz koku, ka pat uzcītīgie mežu kopēji, izmantojot savus «visurgājējus» — smagos zirgus, nav paspējuši lauzni novākt. Autovadītājs, tepat dzimis, stāstīja, ka mēs braucot pa vecveco «sāls ceļu», pa kuru gadsimtus no sāls raktuvēm Ilarca dienvidu nogāzē ar divzirgu orēm dzīvībai nepieciešamās šķipsniņas veduši uz Ziemeļvāciju. Kur sāls, tur nauda, jo bez cukura vai zelta gredzena var iztikt, bez sāls grauda — ne. Bet, kur nauda, tur klāt arī laupītājs. Šai ziņā cilvēces paražas tikpat noturīgas kā pirksta zīšana mazbērna vecumā. Pametot acis uz lazdu biezokņiem pamežā un klints bluķiem, kuri nezinātājam aizšķērso ceļu un atņem elpu, domāju, ka laupīšana te pārāk grūts arods nav bijis. Tomēr visumā tā bijusi augstākā līmenī nekā mūsu Kangaru kalnos: te tika celtas pat pHis-cietokšņi, kur mājoja laupītāji ar ģerboņos iezīmētiem ērgļiem uz vairoga. Viņi tāpat iekasēja savu naudiņu no tirgotājiem gan ar pašu noteiktas muitas, gan tuteņa palīdzību. Pie Blankenburgas vēl šobrīd atrodas 1162. gadā celtas laupītāju pils Rē-genšteinas drupas, jau itin kā saplūdušas ar klintīm. Tagad gan drupās pārguļ tikai pūcītes vai mitinās kāda mežakaķa ģimenīte, jo mcžakaķi sākot atkal ieviesties.

Ielejā šķērsojam ar brīdinājuma zīmēm apsargāto «Ilarca šķērsbāni», jo šis šaursliežu dzelzceļš, pa ielejām līkumodams, arī grūtāka kāpiena nevairīdamies, šķērso visu kalnāju. Baltu tvaiku mutuļus omulīgi kūpinādama, lokomotīve aizvilka piecus sešus vagoniņus, pa kuru logiem, tāpat kā citur pasaulē, bērni māja sveicienus ceļmalā stāvošiem. Šo vilcienu mūsdienās izmanto atpūtnieki. Pašam ar šo «dižbani» braucot un pa logu izliecoties, melnalkšņi ar zaļu vēju plivina matus un bija iespējams sasmaidīties, pat sarunāties ar kaimiņiem citos vagonos: gaita tik rāma, stiga vienos līkumos un vilcienam apbrīnojami lokans mugurkauls. Vari mierīgi apbrīnot diži augstās egles, čaklo strautu un saskatīties ar telēnu sīkā kalnu pļavā, kas savukārt, acis un kājas iepletis, apbrīno vilcienu.

Pie bijušajiem «Doras» vārtiem saglabājies ar betona plāksnēm izlikts ceļš. Plākšņu saduru vietās auto sadreb. Ceļš pamatīgs, pa to ieveda smagas detaļas un izveda uz izšaušanas rampām vēl smagākos reaktīvos šāviņus un raķetes V-l un V-2. Tās traucās virs mākoņiem kā akli un traki suņi, bezjēdzīgi saplosīja ļaudis angļu salās un Lamanša piekrastē, jo raķetes precīzi notēmēt vēl nevarēja. Pēc plāna «Doras» pastāvēšanas laikā bijis jāsaražo 13 500 V-2 raķešu. Ta liecinājuši firmas direktori, kuri vēl dzīvo VFR. Tika saražotas 5940. Produkciju ievērojami esot aizkavējusi ieslodzīto sabotāža. Neizga-tavotās vai arī tās raķetes, kuras sprāga nelaiķus, izglāba dzīvību tūkstošiem. Par to samaksāts ar 16 000 ieslodzīto dzīvību.

Nāvei katrā nometnē bija sava seja. Par «Doras» īpatnībām var uzskatīt divas. Pastāvēja komandas, kuras no tuneļa izlaida tikai reizi nedēļā uz pāris stundām. Turpat akmeņu grēdās viņi kala halles fabrikai, turpat gulēja, turpat mira un saulē nokļuva tikai pa ceļam uz krematoriju. Otra: publiski pakarot, notiesātajam starp zobiem ielika koka sprunguli, kuru piestiprināja ar pakausī savītu stiepli. Iemesls: lai sodāmais pirms nāves nevarētu nolādēt fašismu un citus mudināt izturēt. Muzejā te divi sprunguļi saglabājušies. Izskatīju mikrofilmas un oriģinālos mirušo sarakstus. Mūsu republikai piederīgos šoreiz neatradu. Bet no biedru stāstiem zinu, ka tādi tur bija. Jāmeklē vēl.

Gandrīz katrā pilsētā baznīcu vai rātsnamu torņos pulksteņi, maigi sitot, ziņo stundu maiņu. Mums pa visu Latviju tikai divi trīs. Šādi zvani ir daļa no pilsētas melodijas, un melodija katrai pilsētai sava. Satiku vācieti, kas lepojās, ka pēc zvana skaņas vien varot noteikt, kurā pilsētā atrodoties. Stundeņu sitieni katrā ziņā pilsētas gaisotnē iederas labāk par tranzistoru baurošanu.

Ne jau tikai vāciešiem katrā pilsētā ir kaut kas «vislielākais», «vismazākais», «tīrākais» utt. Esmu lasījis arī mūsu valstī izdotās grāmatās, ka Halber-štatē esot «spilgtākais pilnīgi izprastas vācu gotikas paraugs». No brūngana smilšakmens celtais doms ar graciozi vieglajām, saliektām ganu rīkstēm līdzīgajām atbalsta arkām, kuras sienu smagumu pārnes uz zemi, ar augu rakstu dekorējumiem, kuros samanīju ir vīnogulājus, ir dadžus, manī neviļus izsauca smaidu: celtne līdzinājās vācu zemnieku meitenei pelēkos akmens svārkos, kas rotāti kruzuļiem un mežģīnēm. Mīlīgi, nevis svētulīgi smaidoši svēto dāmu un bīskapu attēli noraugās no ailēm baznīcas sienās. Šobrīd neērti, ka jaunekļa gados pret gotiku izjutu tādu kā aizspriedumu, jo gotika manā uztverē bija tikai baznīca, bet baznīca — allaž saistīta ar latviešu pavcrdzinātājiem, Arī tā bija, bet ne tikai tā. Visvarenākās reliģijas, visnekustīgākās dogmas nekad nav spējušas nomākt patiesas mākslas zaļo asnu, kas izlaužas cauri pat akmenim, kļūdams par sāpēs sērojošas vai mīlestībā starojošas mātes attēlu. Un, ja izsekotu visu uzgleznoto svēto jaunavu modeļu biogrāfijas... katrā ziņā no tām varētu sastādīt vismaz vienu jautro bībeli.

Netālu no doma plešas vecs parks, pareizāk — veca kapsēta, vecs zālājs ar retiem kokiem. Daži kapakmeņi saglabāti. Apmēram kā pie mums Rīgā Lielajos kapos. Divos akmeņos iecirsti uzraksti liecina, ka zem tiem guldīti brāļi, abi divdesmit gadus veci, dzīvojuši no 1897. līdz 1917. un no 1898. līdz 1918. Abi bijuši leitnanti 227. karaliskajā prūšu grenadieru pulkā un abi — lidotāji, krituši Francijā, viens pie Šanī, otrs pie Sesnas, tik tā starpība. Kādēļ Francijā? Dzimto Vāciju aizstāvot? Diezin.

Garām paiet pusaudžu pārītis, viens otru padusē paņēmuši. Jauneklis mūsdienīgs — vilnas jaka silda nevis plecus, bet apsieta ap vidu. Uz krekla muguras uzraksts «Jesus is my Lord». Man radās šaubas, vai šī jaunekļa domāšana tāda, ka arī viņš justos pagodināts ar šādu kapa akmeni. Diezin vai viņš vēlētos kļūt leitnants un bombardēt Franciju. Vācu jaunatnes domāšanā daudz kas mainījies, arī uz labu.

Pa ceļam uz Magdeburgu — ciemi un pilsētiņas. Dakstiņu jumti, gan gadsimtus, gan dažus gadus veci, glīti nokrāsotas sētiņas. Namu pažobelēs pakārti podi ar kresēm un pelargonijām. Vietām ar ziepju putām nolaistītās ietnes berž ar sukām. Gan sīkam ciemam, kur nami aplipuši ap vienu ielu, gan lielpilsētai kopēji daudzi glīti izšūti spilventiņi uz logu palodzēm. Kur atspiest elkoņus, ja ilgāk jāraugās ārā uz ielu. Ar ko bārdainais Hanss šodien uz stūra sarunājās? Kādu Lizbetei vīrs uzdāvinājis mēteli? Vai notikumu trūkst! Par notikumu mērogiem nerunāsim, tie relatīvi. Šie spilventiņi man šķita sava veida nokārtotas dzīves ārējais simptoms.

No Magdeburgas devos izbraucienos pa apgabalu. Ceļojot cauri šim — tā sauktajam Altmarkas novadam, acis vai žilbst no cukurbiešu lapu spilgtā zaļuma. Pirms kara lauki piederējuši tā sauktajiem «cukurbaroniem», un, piemēram, «Cukurmeijers» Tangermindē vēl pēc kara saglabājies kā bagātības jēdziens.

Zalcvēdeles vecpilsētā atrodas necils, gaišpelēki apmests nams, necils kā pati pilsētiņa. Otrajā stāvā septiņilogi. Aiz viena no tiem 1814. gadā landrāta ģimenē dzimusi Ženija fon Vestfālena, vēlākā Ženija Marksa, viena no sava laika ievērojamām sievietēm. Telpas atjaunotas tādas kā toreiz. Gan kamīns istabas stūrī, gan sūnzaļās drānas tapetes. Tagad te muzejs, varētu teikt — neliels Marksa un marksisma muzejs. Eksponāti — sākot ar Marksa rakstītajiem mīlestības dzejojiem, beidzot ar Parīzes komunāru šauteņu garajām bajonetēm.

Gardelēgena arī nav nekāda lielā. Dīķī pilsētas nomalē zem dižu vītolu zariem ūdenī ganās lielas karpas. Par zināmu atlīdzību te katram iespējams izmēģināt roku. Nav slikti — labāk no dīķa izvilkt zivi nekā tajā iemest vecu riepu. Gardelēgena ievērojama ar ko citu. Pāris kilometru no tās tīrumu vidū reiz atradies mūra stabos celts īzenšniberas šķūnis, kur, kā jau katru pavasari, arī 1945. gada 13.’ aprīlī atradās salmi. Šķūnī pēc nacistu partijas kreisleitera Tīles pavēles sadzina 1038 no minētās «Doras» nometnes ieslodzītajiem. Salmi dīvaini smaržoja pēc benzīna. Tad SS hauptšārfīrers Breinings, pie durvīm stāvēdams, aizsmēķēja cigareti, iesmējās, kā labu anekdoti uzklausījis, un sērkociņu iemeta salmos. Citi SS vīri meta granātas. Ja kāda dzīva lāpa mēģināja izlauzties, to nopļāva sargu ķēdes uguns...

Un tomēr, kad otrā rītā no Gardelēgenas atnāca divi SA vīri, Godharts un Bišofs, daži bijuši vēl pusdzīvi — un ārsts tos varētu glābt. Jau dzirdot angļu tanku dārdus, SA vīri pusdzīvos nošāva. Ir saglabājušies divi nākamajā dienā izdarīti uzņēmumi. Tur redzams viss... No 1038 dzīvi tomēr palikuši 22 notikušā liecinieki, tie, kuri gulējuši zem mirstošo kaudzēm, jo cauri spraugām pamatnē vilcis vējš. Daži izlaužoties trāpīti, pakrituši, noturēti par beigtiem un naktī aizrāpojuši. Kad, pēc angļu komandanta pavēles, vietējiem iedzīvotājiem līķi bija jāapglabā, šķiet, vismaz šai pilsētā neviens nevarēja teikt, ka nezina, kas noticis Vācijas nometnēs.

Papelēm un bērziem apņemtas, pie Izenšniberas šķūņa atliekām balto garas krustu rindas. Aizkustina pasākums, kas saucas «1016 rozes». Virs katra kapa kāds no Gardelēgenas pionieriem kopj savu rozi. Lasu uzrakstus. Uz dažiem krustiem atradu ieslodzīto numuru un tautības šifru: visiem apģērbs nav bijis pārogļojies. Daži francūži savējos aizveduši uz dzimteni. Tai vietā palicis tikai krusts un numurs. Bet uzrakstu lielākā daļa: Nezinātus... Kaut slepkavas zināmi. Daži saņem pensiju.

Tuvojoties Stendālei, atcerējos, ka Napoleona armijas intendants Anrī Beils par savu pseidonīmu izvēlējies šīs pilsētas nosaukumu. Stendāle vispār ir veca garnizona pilsēta, vēl saglabājušās zemas, garas, sar'kanu ķieģeļu prūšu ulānu kazarmas. Šejieniešos minama arī prūšu militāristu Bismarku dzimta, kuras izcilākais pārstāvis bijis kanclers, kas ieteicis Vācijai nekarot ar Krieviju. Par Bismarkiem gan vecāks viens no daudzajiem vēl «dzīviem» Rolandiem rātsnama priekšā. Divviru augumā, bruņās, ar akmens zobenu labajā rokā. Stendāles Rolandam atšķirīgs ir bruņu tērpa «piegriezums» ap to vietu, kur sākas bikšu staras. Kas īsti bijis pirmais Rolands, minējumi dažādi. Varbūt Kārļa Lielā ieroču nesējs, bet varbūt kāds Jokupēteris. Skaidri zināms tas, ka pie Rolandiem izpildīti nāves un miesas sodi un nolasīti spriedumi. Rīgas Rolands, kas līdz karam sargāja Melngalvju namu, nāves sodos nav piedalījies, jo ticis izkalts tikai 1894. gadā.

Vācijas novadpētniekiem uzcītības netrūkst, uz manu jautājumu, vai Stendālam kaut kur pilsētā atrodas kāda piemiņas plāksne, man paskaidroja: «Nav, jo neesam atraduši nevienu drošu pierādījumu, vai un kur Anrī Beils Štendālē apmeties.» Par pseidonīma izvēles cēloņiem divi uzskati. Varbūt tiešām intendantam Beilam iepatikusies pilsētiņa. Otrs: pseidonīms pieņemts tādēļ, ka rakstnieks ļoti cienījis vienu no antīkās pasaules pētniecības pamatlicējiem — Jolianu Vinkelmani, kas dzimis Štendālē. To pašu Vinkelmani, kas, llcrkulānas izpētīšanā piedalīdamies, par grieķu-romiešu mākslu teicis: «Tā ir dižciltīga vienkāršība un mierīga varenība.» Arī Stcndāla romāniem piemīt formas skaidrība.

Magdeburga un tās apgabals nav šķirams no ūdeņiem bagātās Elbes. Braucot no Stendā Ies, upi sasniedzām pie mīlīgas pilsētiņas Tangermindes. Blakus Mradčaniem Prāgā ši pilsēta ap 1370. gadu pat bijusi varenā čehu ķēniņa Kārļa IV otra rezidence. Tangermindes melnbrūno ķieģeļu rātsnamu pilsētnieki uzcēluši augstāku par baznīcu. Aiz fasādes augšējās daļas telpu nav, tā tīri dekoratīva, kā to vēlā gotika atļauj. Lai tikai rātsnams būtu augstāks par baznīcu! Daudz režģubūvju namu, kuru fasādes, republikas 30. gadadienai pošoties, bija uzspodrinātas priecīgi dzeltenas, bēšas, salatzaļas, virs logiem dažai uzkrāsots puķu groziņš, bet viduslaicīgajā kopainā tas neizskatījās salkani.

Tangermindes birģermeistars tikpat omulīgs un apaļš kā pilsētiņa. Katrā ziņā jāuzkāpjot bijušo pilsētas vārtu tornī. Ta kā tādā savā mūžā neesmu bijis, kāpu augšā pa lielu, gludi nomīdītu ķieģeļu kāpnēm. No torņa iespējams ar ābolu trāpīt katram automobilim, kas iebrauc pilsētā no Magdeburgas puses. Kādreiz ar akmeni vai bultu tāpat trāpījuši zirgam vai jātniekam. Tornis pirms un pēckara gados bijis sačabējis līdz nojaukšanai. Tad vietējais foto-klubs lūdzis, lai torni uzdāvinot tam. Un tagad, pēc entuziastu pūlēm, te visi gaiteņi un istabas laistās, izgreznotas vietējo fotomākslinieku ainavām un krāsainiem aktiem. Daža nama uzpošana gan izmaksājusi divtik, cik vecā noplēšana un jauna uzcelšana, man stāsta, «bet bez vecajiem namiem pilsēta taču vairs nebūtu Tangerminde», saka birģermeistars.

Elbē noenkurots balts kuģis «Štertebekers», kas vairākos gados tālāk par piestātni nav ticis, jo saņēmis nevis kuģošanas, bet kroģēšanas patentu. Ir «klāji», kur sauļoties, un saloni ar zemiem griestiem, kā jau kuģī. Tur reizē plosto divsimt «kuģc-nieki». Pie sienām netrūkst veclaicīgu jūras karšu, izdaiļotu ar nāru un tritonu figūrām, šur tur piekārts pa stūres ratam un kuģa zvanam. Pa apaļo lodziņu redzama Elbe ar patiesi peldošiem kuģiem un gulbji, kuri peld cieši gar kuģa sāniem. Rodas ilūzija, ka peldam arī mēs. Edu pareizu bifšteku ar sārtu vidu un prātoju par iedomu šo pseidokuģi nosaukt Klausa Stertebekera vārdā, jo šis džentlmenis pirms pāris simt gadiem taču bijis augsta ranga jūras laupītājs. Varbūt pirāti vispār jāvērtē augstāk par lielceļa bruņiniekiem, jo pirātiem līdz ar cilvēka anatomiju jāzina arī navigācija. Kad ķēros pie alus glāzes, birģermeistars piebilda, lai dzerot droši, jo šis neesot «govjastu alus». Jā, tepat netālu Elbē ietekot Tangerupīte. Agrāk ūdeni alus darīšanai ņēmuši no Tangeres, tas bijis alum kā radīts. Upītē iebridušas, ūdeni dzērušas arī govis, bet govju uzvedība zināma. Tādēļ, kad bijis paredzēts ņemt ūdeni alum, dienu iepriekš taurētājs no vārtu torņa noziņojis: «Rīt darām alu, nelaidiet govis pie upes!» Reizēm šis aizliegums neesot ievērots. Tad radies «govjastu alus». Saindējies neesot neviens, piezīmēja birģermeistars.

Jau Rīgā zināju, ka apmeklēšu Magdeburgas Dom-baznīcu, lai redzētu vienu no spēcīgākajām tēlnieka un rakstnieka Ernsta Bārlaha skulptūrām, kas veltīta Pirmajā pasaules karā kritušajiem. Lai cik varenas baznīcas augstās ailes, lai cik krāšņa kancele un augstmaņu kapakmeņi blakus skulptūrai, nišā iedziļinātie iebrūnā koka tēli vitrāžu puskrēslā pamanāmi uzreiz. Uz krusta, kuru tur jauns, galvā ievainots virsnieks, tikai pieci gadaskaitļi — no 1914. līdz 1918. Tie Vācijas vēsturē izsaka daudz. Virsnieks nevairās ielūkoties acīs nāvei. Blakus viņam nesaraujamā karavīru brālībā vecs zemessargs un jauniesauktais.Zem abiem nāve ar bruņucepuri galvā un divi, kuriem jau gandrīz visas mokas aiz muguras. Tā ir ierakumu kailā patiesība, tas ir kapa klusums, tas ir biedinošs kapa miers. 1929. gadā uzstādīta, 1933. nacistu valdīšanas sākumā aizvākta, pēc doma atjaunošanas še atgriezusies 1956. Tā šī Bārlaha skulptūra, par Vācijas vēsturi vēstīdama, pati kļuvusi par daļu no Vācijas vēstures.

Atpūtniekus pa Elbi vizina balti kuģi — baltā flote. Tie ir tā sauktie kafijas braucieni. Ejot pa laipu uz kuģi, mūziķi piestātnē sirdīgi pūta ragos veco dziesmiņu «Kad es nāk’, kad es nāk*, kad es atkal, atkal nāk’». Tā kā šo dziesmu citējis jau Sveiks, brauciens nopietns nebija gaidāms. Zemākajā kuģa stāvā sēdot, ūdens līmenis aiz loga plecu augstumā, šķiet, pats ar savu plecu tu lauzies pret straumi. Ir svētdienas pēcpusdiena, visus galdiņus abos stāvos aizņēmuši atpūtnieki no abām Vācijām, Čehijas, Polijas. Troksnis pamatīgs, lai gan alkohola vietā ar alkoholiķa žestu tiek cilātas kafijas tasītes un sāļu uzkodu vietā krauj tortes. Kuģis dažam darba kolektīvam te tāds pats «izlidojums» kā mums somu pirts. Somu pirtīs dejo, te ari dejo, traki dejo. Pat jābīstas, vai grīda turēs un salons caur izspārdītu atveri nesavienosies ar Elbes viļņiem, jo daudzas no dejotājām bija tādas, kas visu mūžu dzērušas ne tikai kafiju, bet kafiju ar krējumu. Tāpat kā mūsmājās, sieviešu—sieviešu pāri nav retums. Ievēroju vairākus, kur dejotājām pa abām bija simt desmit līdz simt trīsdesmit gadi, ap roku un kaklu milzums zelta un slīpētu akmeņu vai stikla varavīksnes. Večas dejoja neapšaubāmā «cietā roka» manierē. «Kur vīri?» iešāvās prātā. Laikam miruši, tādas sievas katru iedzītu kapā pirmajā pensijas gadā... Vismaz uz šī kuģa sievietes smējās ne tikai daudz, bet īpatni: vai nu smejoties iekliedzās, vai kliedzot iesmējās. Netrūka arī skumīgās, kuras, viļņos un mežapīļu baros raudzīdamās, pirka un aprakstīja daudzas skatu kartiņas. Tās pārdeva vīrs baltā frencī, pēc uzšuvēm spriežot, vismaz bijušais kapteinis.

Diena^bija mākoņaina, uz klāja ļaudis nekavējās, te dzirdēja tikai ūdens guldzēšanu, tālu motora dunu zem kājām un pa retai svilpei no pretī peldošiem, ar konteineriem apkrautiem darba kuģiem. Krasti lēzeni, koši zaļi. Melnraibas govis plūc zāli, gausi brien upē padzerties. Citas atgūlušās zem dižiem vītoliem. Ainava kā Holandes vecmeistaru audeklos.

Pat elektrisko līniju masti ar nokarenajiem vadiem iekļaujas ainavas miera.

Bridi noraudzījos Elbes un Vidusvācijas kanāla krustojumā. Pie ieejas kanālā, kas pats 16 metrus augstāks par Elbi, upē visu dienu drūzmējas līdz 1000 tonnu tilpuma kuģcļi. Gan paveci, ar kādreiz melniem, nobružātiem sāniem, gan nesen būvētas liellaivas, kuras virza pakaļgalā iebūvēts nemanāms motors. No daža vecmodīga skursteņa kūp dūmi. Pa visiem kopā kuģeļi rada itin prāvas ostas iespaidu. Tie drūzmējas, bet negrūstās un pēc kārtas iebrauc milzīgā metāla silē. Siles gals aizveras, četras metāla rokas sili ceļ uz augšu sešpadsmit metrus. Sešās minūtēs. No tilta vēroju ar krāsainiem konteineru klučiem nokrautu klāju. Tas tuvojas, un, kad liellaivas pelēki krāsotais priekšgals ar diviem enkuriem pie tā bija manu acu augstumā, pamanīju arī divus jūrniekus. Cepuru virsa balta, piedurknes greznotas svītrām, un spļāva viņi tikpat tālu kā dižākā okeāna kuģa jūrnieki. Tad atvērās siles otrs gals — un liellaiva aizpeldēja «kaut kur Eiropā», varbūt pa citu kanālu tālāk līdz Reinai, līdz Sēnai. Lai mazi, arī šie kuģi vēstīja, ka pasaule plaša.

Devāmies uz atpūtas namu «augstajā Ilarcā». Pa «sāls ceļa» zaļo tuneli zem skābaržu zariem. Izbraucot no meža, priekšā spoži uzliesmo oranžās pie-vakara debesis. Saule jau tuvu apvārsnim, slēpjas aiz zilgana, nekustīga, ar aveņsartu malu apņemta mākoņa. Uz augšu un leju no tā izšaujas žilbinoši stari, un vakara miers debešos šķiet dīvains, itin kā kalni būtu aizturējuši elpu. Romantiski noslēpumainās Kaspara Dāvida Fridriha gleznotās ainavas ar klintīm, mēnessgaismu un vientuļiem vīriem nav sadomātas, Ilarcā tadas vērojamas šobaltdien.

Viens saules stars atduras mežiem klātās kalnu muguras melnā izcilnī. Tur ir Brokens, Harca augstākā virsotne, viena no pazīstamākajām raganu saiešanas vietām. Staru un ēnu mija debesīs te patiesi savāda. No vidusskolas atceros, ka taisni šī kalna vārdā nosaukta parādība (Brokena parādība), kad kalnā, stāvot pret miglu, parādās milzīgs paša ceļotāja attēls. Raganām laikam brīvdiena, nevienu daiļu dāmu uz slotas kāta pret debesīm nesaskatu. Toties uz Brokena un citām galotnēm iezīmējas torņi, daudz augstāki par eglēm. Tur stiepjas robeža ar VFR, un starp šiem teletorņiein norisinās nepārtraukta gaisa kauja. Pāri robežai, ģērbtas tikpat trūcīgi kā raganas, lido ne tikai imateriālās kabarē dejotājas.

Dienā, kad atvasaras saule sijāja virs tumšajām eglēm un dzeltenzaļiem ozoliem, kļuva redzama pati robeža. Kā ar matu skujamo mašīnu mežos izcirpta dzeltenīga josla. Kalnu pakauši zem kailās svītras glabā daudz atmiņu. Par to, ka ap mūsu laika skaitīšanas nulles punktu zem biezajiem egļu zariem parādījās ādās tērpti ģermāņi ar vēršu ragiem pie bruņucepures. Ka pēc tūkstoš gadiem no dūšīgākajiem kaušļiem sāka izveidoties dižciltīgie. Kalni glabā atmiņas par tālu nākušiem, Tilija vadītiem zviedriem, kuri ap 1630. te saimniekoja trīs gadus. Prūši atnāca tūlīt pēc zviedriem un apgabalu ieskaitīja savā valstī. Atceras franču hugenotu tūkstošus garās zeķēs un samta biksēs, kuri pēc 1638. gada, katoļu kauti, pameta dzimteni un bēga pāri Reinai, pāri Harcam ar to, kas mugursomā un galvā. Galvā līdzi paņemt var daudz, to vēlāk atzīmējis Ileine, pieminēdams prūšu muitniekus. Arī patlaban, robežas šķērsojot, brīžiem liekas, ka dažs muitnieks nožēlo, ka nav iespējams atvērt ne tikai kofera, bet arī galvas vāku. Vēl labāk, ja galvu vispār aizliegtu ievest un izvest.

Un Brokena pakausi 1945. gada aprīlī pārsoļoja pāri lielajam dīķim pārpeldējuši amerikāņi un no garnizoniem taipus robežām nav aizgājuši vēl šodien. Ne jau pēc sērkociņiem citas tautas te atmaldījušās. Katrai bijusi nopietna, ar zobenu pierādāma vajadzība. Turpat aiz robežas slejas augsts tramplīns slēpotājiem un vēl augstāks, par dārgu naudu celts īpašs tornis, no kura esot tāls ieskats šai pusē. Ne jau lai redzētu, ko kaimiņu katlā liek.

Izsenis apdzīvotu vietu te netrūkst, tomēr katra, atdalīta ar pļaviņām un mežiem, šķiet savrupa, ar savu seju. Nav jau kalnos dzīve agrāk bijusi tik idilliska kā uz Jaungada kartiņām, kur skatāmas tikai apsnigušām eglēm klātas nogāzes, apsniguši jumti un siltas uguntiņas logos. Aizstaigāju līdz Bēneken-šteinai. Atpūtas nams ar parku, kurā ganās staltbrieži. Izīrē zirgus jāšanai — tāpat kā pie mums Līgatnē. Vecos laikos ciemā darbojušies naglu kalēji. Bet vietas nosaukums cēlies šādi. Nabadzīga sieviņa no ciema aizgājusi mežā meklēt zarus. Malkas jau katram nebija vis. Nesusi zaru nastiņu, nogurusi, atsēdušies un... apsniguši. Kad atrasta, tik arī varējusi pateikt: «Bin ik en sten...» (Biri ich ein Steiti...) — «Esmu akmens». Tā cēlies vārds Bēne-kcnštcina. Tepat notiekot ikgadējās izslavēto Harca dziedātājzīlīšu sacīkstes. Senāk zīlīšu ķērāji ar putnu būrīšu saiņiem divstāvu mājas augstumā uz muguras ceļojuši pa visu Vāciju. Tagad tikai dažiem izdotas licences piemērotu putniņu gūstīšanai. Pievilināšanai pielietojot magnetofonu, kas atskaņojot sāncenšu balstiņas. Es teiktu — tehnika šādā reizē diez cik pievilcīga neliekas.

Tannes ciemā augšā, kalnā pie mežmalas, atrodas kapsēta un noraugās uz ciemu ielejā pie strauta, kā tas jau romantiķu dzejās aprakstīts. Kapsētas nostūrī zemē iesprausti četri vientuļi krusti. Uz tiem pakārtas bruņucepures. Viena no šīm četrām kapavietām soli nostāk — te apglabāts virsnieks. Ierindas reglaments... Piederīgie atradušies, kapus kopj, bruņucepures nesen pārkrāsotas. Rets jau, kam piederīgo kaut kur pasaulē nav. Kad 1945. gadā amerikāņu tanki kā dzelzs straume izklīda pa Harca ielejām, vēl atradās nacistu pamesti «izturētfanātiķi». Ari šie četri pieder pie tiem, kas aizstāvējuši «Tati-nes cietoksni». Krusti šodien ir kalnu idille, minorā gleznota.

No Tāles pilsētas Harca piekājē uz Ragandeju laukumu pacēlāmies ar minivagoniņiem. No dziļās aizas kā apdrupuši zīmuļu kodoli paceļas klinšu stabi. Uz dažiem pašā virsotnē ar sarkaniem ogu ķekariem zied pīlādzīši. Kāda spītīga, izaicinoša izturētgriba: tomēr augt, ja ari tevi vēji visu laiku rausta aiz matiem! Kaut man tāda būtu... Ragandeju laukumā izmētāti vēju un gadu nogludināti akmeņi, kur raganām pasēdēt, kad velns no netālās Velna kanceles maija naktī sniedz instrukcijas tālākai darbībai. Arī šoreiz, saulainā septembra dienā, raganu netrūka, tās gan neatjāja uz āža, nebija plikas, bet garās biksēs un no tālu atceļojušiem poļu mājamatniekiem pirka kaklā karamas zodiaka zīmes un taustīja atvestos puskažociņus.

/

Bodes ielejā, mežu un pļavu vidū, blakus stāvām, sirmām kaļķakmens klintīm atrodas Ribelandes ciems. Ribelandieši pārtiek no kaļķakmens klinšu spridzināšanas, zaļdzelteno sēra smilšu bagarēšanas un no divām alām — Baumana un Hermaņa alas.

VDR tās ir lielākās, gadā tās apmeklē ap 500 000, atstājot savu artavu ciema viesmājās un restorānā «Mežruncis». Pirmās alas ieeju vietējie zinājuši jau izsenis, tomēr alā nav rādījušies pat laupītāji, jo bijuši netieši pierādījumi, ka te mitinās velna brālēni. Tikai 1536. kalnracis Baumans, drosmīgs vīrs, rudu meklēdams, sācis pētīt ejas. Te pēkšņi apdzisuši viņa lāpa. Tad arī Baumanam bijis skaidrs, ka vainīgs nav tikai ūdens, kas pilējis no griestiem. No pārdzīvotā savārdzis un miris. Kad alu 1777. gadā apmeklējis Veimāras ministrs Gēte, arī citu apmeklētāju skaits audzis. Aiz ārdurvīm akmens istabā uzstādīts alas pirmā saimnieka skelets. Tas bijis pirms gadu tūkstošiem izmirušais alu lācis. Pēc skeleta spriežot, mūsdienu tiģeris tāds klēpja sunītis vien ir. Zinu, ka pasaulē atklātas dižākas alas, bet man šī bija pirmā. Lai arī vairāk nekā kilometru garā pastaigas taka nogludināta, tomēr radās iespaids, kā jūties, ja pazemē jādodas tikai ar paceltu lāpu rokā kā grāfa Montē Kristo laikā. Vietām jāpieliecas, tad uzreiz seko telpa, kurā varētu ievietot trīsstāvu namu. Citur pilnīgākam augumam jāpagriežas plakaniski, lai iekļūtu velvē, kurā pie kājām guļ kā tikai vakar no griestiem nogruvuši divcilvēku auguma klinšu bluķi. Caur stalaktītu un stalagmītu staigā kā caur Doma ērģeļu stabulēm. Stabules gan sprīdi garas, gan tempļa kolonnu augumā. Iegaismotas tās atviz zaļganas, ziloņkaula, vietām pat rožainā krāsā. Gide atradusi vairākus skanošus stalaktītus blakus, un tad ar āmuru izvilināma zvanu spēle. Uz pastāvīgu dzīvi te apmetušies daži kukainīši, aļģu pulciņi, kautrīgas sūniņas un pāris paparžu lapiņas. Kur katram dzimtene... Rudeni ierodoties sikspārņi. Sava — zemzemes pasaule, kuru aiz lepnības bieži nepamanām.

Atceļa no Ribelandes atkal apmeklēju «mazāko baz-

nlcu» ciemā ar nelāgu nosaukumu — Ēlende (Posts). Vēlēšanās dievu godināt bijusi, bet nabaga ogļu de-ģiem pietrūcis līdzekļu. Baznīciņa nav lielāka par uzņēmumos redzēto Vilhelma II salonvagonu. Paši ēlendieši baznīcu raksturojuši tā: «Ja visi grib tajā saiet, tad nevar. Ja visi negrib tajā saiet, tad var.»

Ceļa malā blakus asfaltam atklājas grafīta pelēkas, kārtainas klintis. Egļu saknes ūdens vietām at-skalojis kailas. Kā izkaltuši sirmgalvja pirksti tās ieķērušās akmens spraugās, lai egles stumbru noturētu taisni staltu. Iespējams, daža no saknēm nav vis sakne, bet raganas pirksts, jo tepat sākas Bro-kena pakāje, pļava, kas piemētāta vīra auguma akmeņiem. Ceļa malā mūra nams, kura logā pazīstamā «čūska ap indes kausu» emblēma. Aptieka jau nav retums, bet tās pagalmā otra — galvenā celtne, augstāka par aptieku. Tajā ražo ienesīgāku un iedarbīgāku medicīnu: te jau izsenis darina pazīstamo «Šir-kes ugunsakmeni». Iedzerot malku šī sārtā liķiera, šķiet, esi norijis karstu skroti.

Aptieka tātad ir, ambulance ir... Jābūt arī baznīcai, kur noārstētos apstāvēt. Ir. Neliela, melnu, rupji apcirstu akmeņu sienām, kā izkalta no blakusklints, no ciema vientulīgi atstatu. Baznīca pazemīga, pāri zvanu tornim vēl augstāk paceļas dižegļu plašo zaru jumts. Šaurie logi ailēs kā acis aiz nolaistiem plakstiņiem. Pie baznīcas sienas ar resnu ķēdi pieķēdētas varenas rpalkas šķilas. Ziemas te augšā ilgākas un dziļākas nekā ielejā. Sī ir vieta nesteigai, kur atskatīties un ieraudzīties sevī. Tādas dzīvē vajadzīgas, lai pēc tam skaidrāk redzētu taku kalnup, lai redzētu Brokena virsotni un vēl pasauli aiz tās.

Aiz baznīcas kāda atpūtas nama pagalmā dižskābaržu ēnā pūtināju kājas pie baseina, pārdesmit soļus plata. Ūdens tūlīt saviļņojās, mirklī pie manām kājām sapeldēja lokanas, žiglas foreles un pašāva virs ūdens savu pieri.

— Foreles domā, ka jūs arī barosiet, — paskaidroja vecītis, kura kailais pakausis atstaroja gaismu tāpat kā viņa spodrās kurpes. — Pavasarī iepērkam mazu|us, visu vasaru foreles mums par prieku dejo, barojam, tad rudenī svinam foreļu svētkus. Ļoti garšīgas!

Foreles uzsita vilni un izklīda. Zinu, ka foreles pašas ķer un ēd mušas. Pats, grēcīgs būdams, esmu tās kādreiz makšķerējis. Un tomēr šai namā atpūsties nevēlētos, noskatoties, ka vietējais «zivju meistars» zivis baro ar koncentrāta graudiņiem, tīrīgas večiņas ar retām matu šķipsnām uz galvas, mīļus vārdus murminādamas, pakaisa forelēm maizes drusciņas un tad rudenī jau nedēļu iepriekš apspriež foreļu balli. Devos atpakaļ uz baznīcas pusi. Šķita, no egļu paēnas atskanēja Fišera-Diskava dziedātie vārdi: In einem Bächlein helle, da schwamm in froher Eile, die launische Forelle, vorüber wie ein Feil... Vēl šodien ticu, ka tur noteikti dzirdēju Sūberta «Foreli», jo Brokena pakājē iespējams pat tas.

Tovakar aiz loga mežmalā koku pazarēs, sevi divcī-ņām drošinādami, bauroja brieži. Bruņinieku turnīrs kā senāk Vcrnigerodcs pils pagalmā, jo šeit arī noskatās dāmas. Cik cilvēkiem maz izdomas... Ragaiņu spārdīšanās neļāva iemigt. Mēģināju iedomāties, kāds bijis istabas iepriekšējais iemītnieks. Ne cigāru rūgtās, ne ceriņu vilinošās smaržas, ne aizmirstas vēstuļu aploksnes vai matu spraudes neatradu. Tikai divas bibliotēkā neatdotas grāmatas.

Pirmajā — dzejas un daudz ilustrāciju, arī par mīlu un mīlēšanos tais laikos, kad sievietes nēsāja vairākus apakšsvārkus un zeķes sniedzās tikko tikko pāri ceļgaliem. Ne par galantiem roku skūpstiem marķīzu salonos, bet par gultai bēniņu pažobelē blakus noliktu vīna krūku. Tā iepazinos ar Kārlu Mikaelu Bel-manu, kas 18. gadsimta otrajā pusē bijis gan zviedru ierēdnis, gan bohēmietis, bet katrā ziņā īsts un savdabīgs dzejnieks, domāju — Fransuā Vijona un Be-ranžē radinieks. Belmana dzejas, autora apskaņotas, tolaik dziedātas daudz, enciklopēdijās raksta, tās Zviedrijā zinot vēl šodien. Skumjas par to, ka vakara jāpalick guļam drēgnā ielas malā vēl pēc tam, kad kroga logā izdzisusi pēdējā svece. Bet kāds otrā rītā atkal prieks, kad nabaga gulētāju modina strazdi un silts saules stars!... Belmana «Frīdmana dziesmas» par nebēdīgajām meitenēm, par dzejnieka nesaudzīgo smīnu, sevi un pasauli uzlūkojot, man īsināja ne tikai nakti, bet lieku reizi mācīja, ka lielai dzejai par skatuvi nav nepieciešams tikai kaujas lauks vai monumenti varoņiem. Ta atrod vietu arī mazās viesnīciņās un ieslēpjas ne tikai mežģīnēs kā Ezeriņa blusa, bet ari lēta kokvilnas zeķē pie meitenes samtainas kājas. Nedefinētais, varbūt par ielas dziesmiņām nosaucamais dzejas žanrs mūžīgi dzīvs, jo tas vajadzīgs tāpat kā ielas, pa kurām ne tikai ejam, bet kur tāpat sasmaidāmies ar pretimnācējiem. Iela un pasēdētavas namu apakšstāvos arī ir daļa dzīves. Latviešu dzejnieku vairums šo žanru neuzskata par nopietna talanta vērtu. Čaks gan tā nedomāja, Vāc-zemnieks arī tā nedomā. Varbūt šis žanrs panīcis tādēļ, ka panīkušas mājīgas pasēdētuves, tās izspiedušas vietas, kur patērētāju biedrības pārdod dārgu dzērienu glāzes un sapulcējas dīkdieņi, lai aprunātos ar spekulantiem.

Otrs grāmatas autors bija paziņa no vidusskolas laikiem: Ērihs Marija Remarks, «Lisabonas nakts». Kad pajumtē sāka vidžināt bezdelīgas, biju steigā pārlasījis arī to. Starp citu — vai tās — septembra otrajā pusē — te nebija manas Cēsu bezdelīgas? Manas, tās pašas, kuras bez at|aujas zibenīgi vienas dienas laikā piemetināja ligzdu virs darba istabas durvīm, lai vakarā mani nostādītu notikuša fakta priekšā, neērtā stāvokli: «Ja esi putnu draugs, atstāj balkona durvis līdz salnām vaļā, kamēr izvadām bērnus. Ja tā nedarīsi, piekliegsim pasauli, ka esi gnīda — pat putniņiem vietu savā namā negribi atvēlēt!»

Bīdamies neslavas, pametu durvis līdz rudenim atvērtas, vēsākajās dienās pie rakstāmmašīnas drebinādamies. Bet žiglie putniņi paldies vietā dažkārt papildināja iesāktu manuskriptu ar neatšifrējamiem zīmējumiem ar «tempera krāsām».

«Nakts Lisabonā», lai arī tajā pavīd motīvi, kas atgādina Patas likteni «Trīs draugos», tomēr atkal liecina par romāna un īsta rakstnieka spēku un nozīmi laikmeta un cilvēcisko attieksmju atainošanā. Vācu emigrantu varonība un posts, cauri dažkārt svētulīgi neitrālajai Šveicei, okupētajai višistu Francijai, fašistiskajai, iztapīgajai Spānijai uz neitrālo Portugāli cīnoties. Vēl tur katru mirkli draud atraidīšana atpakaļ pāri robežai drošā nāvē, jo, lai iekļūtu kuģī uz Angliju vai Ameriku, nepieciešamas izziņas, galvojumi, nodrošinājumi, zīmogi, kuri atkarīgi no gadījuma, ierēdņu labvēlības, no cilvēciskiem un necilvēciskiem untumiem. «Lisabonas nakts» varonis cauri valstīm un pāri robežām kā pēdējo līdzekļu rezervi izvadā kāda vecmeistara grafiku. Kā atbalsts un cīņu biedre gan blakus, gan attālu viņu pavada mīļa sieviete, kuras brālis, vajātājs gestapo-vietis, pēdīgi jānogalina. Šī sieviete uz kuģa vairs neuzkāpj, paliek Lisabonā, visu laiku varonīgi grūtu slimību slēpusi. Pārgā grafika nodrošina bēres...

Vai latvieši, karadieva, pareizāk, vācu nacistu karadūres sitiena izšķaidīti, ari neaizklīda un neizklīda pa Eiropu un pasauli? Dažs atgriezās cauri angļu, amerikāņu karagūstekņu vai pārvietoto personu nometņu vārtiem, kuri katrā ziņā nebija celti no smaržojošām meijām.

«Tai mirklī gribēju izdarīties tāpat no ejoša vagona, tādēļ pagāju soli sāņus un paliku dzīvs,» man reiz stāstīja kāds agronoms. «Sešpadsmit gadu vecumā tiku parauts vācu gaisa spēku izpalīgos. Maijā aiz Reinas mūs, nošmurkušus kā trušus, savāca amerikāņi. Tur visur, kur tik brauc, maijā zied ābe-les, rudenī no āboliem spiežot sidru, bet mūs vadāja pa smaržīgo gaisu uz vaļējām platformām. Pasarg dies, kur dzelzceļa stigai pāri tilts... Franči no augšas meta akmeņus, jo bijām raibs bars — izpalīgi, maisīti ar esesiešiem. Noliecos pāri platformas malai, lai izdarītos ... Akmens trāpīja blakus vīram. Uz galvas. Diez kas tur nebija... Nometnē daudziem piemetās skrejamais, un latviešu puikas apglabājām Francijā vai Beļģijā, nevaru vairs pateikt, kur, bet tur guļ arī latvieši...»

«Nakti Lisabonā» aizverot, nodomāju, vai arī mūsu literatūrai nederētu izsekot tautas gaitas ne tikai Padomju Savienībā, bet arī aiz tās robežām. Kaut vai tādēļ, lai parādītu, ka ne visiem aiz robežas tecēja piena upes biezputras krastos. Palika arī aizmirstas kapa vietas koši zaļajā Beļģijā. Tās tāpat sastāda kādu daļu no tās drausmīgās summas, ko likteņa bilancē par tautas dzīvā spēka zaudējumu pēdējā karā vienkārši sauc.

Varbūt pareizi, ka medicīnu pametu: esmu vājš diagnosts — šīs grāmatas izlasījis, nevarēju vis pateikt, kas tās no bibliotēkas paņēmis. Atliku plauktā bezkaunīgās Frīdmana dziesmiņas par sieviešu zeķēm un Remarka traģisko vēstījumu par emigrantu bērēm Lisabonā.

Magdeburgā, vecā tirgus laukuma malā, netālu no strūklakas, kuras vidū uz akmens nosēdies ap-teiksmotais klaidonis Pūcesspieģelis, uzcelts jauns nams. Tā sienā iemūrētas kādas desmit namu zīmes — emblēmas, pēdu lieli bareljefi. Tie agrāk greznojuši namu portālus. Līdz 19. gadsimta sākumam tādi aizvietojuši arī namu numurus. «Kur tu dzīvo?» — «Pie trim eņģeļiem, tai namā.» Neskanēja jau slikti. Mākslinieciski nekādi diždarbi šie bareljefi nav, toties naivi sirsnīgi gan. Tie izvilkti no sagrauto namu drupām. Sagrautos cilvēkus no gruvešiem atbrīvoja jau 1945. Mīlīga, staru apņemta saules seja ar uzrakstu «Šis nams dus dieva saujā, par zelta sauli saukts». Uz otra skūpstās divi baloži, tātad nams «Pie diviem baložiem». Uz cita divas no mākoņiem sniegtas rokas tur vainagu — «Pie zaļā vainaga». Eņģeļi sniedz trīs zvaigznes — «Pie trim zilajām zvaigznēm». Pret bumbām nav palīdzējuši ne cēli saukļi, ne silti vārdi, ne eņģeļu rokas. Karš... Pie šīs sienas reizēm nolikts pa ziediņam. Kritušajiem namiem, nogalinātajiem cilvēkiem.

Pa ceļam uz Drēzdeni pamanīju pilsētas nosaukumu — Tēzene. Atcerei pašai savs ceļš — Janševsku Jēkaba saldi mīlīgajā romānā «Lielkunga mīļākā» galveno baronu arī sauc par Tēzenu. Varbūt kāds paputējis vietējā Tēzena sencis no šejienes devies uz Kurzemi.

Drēzdene atcerēsies Cērčilu vismaz tikpat ilgi, cik Londona, jo taisni viņš izvēlējies šo pilsētu izpostīšanai. Jau apnicīgi, tomēr neatvairāmi vēl tagad, Drēzdeni apmeklējot, priekšā stādās karš. Pēckara gados, nepieciešamo pajumti gādājot, celts daudz, bet jaunie nami vietām rada disonanses. Itin kā, skanot Baha barokāli vijīgajam klavieru koncertam, kāds izkliegtu frāzes aizsmakušajā Luija Armstronga balsī. Mūzika jau arī tā ir, bet pavisam cita. Brīla krastmalā, no masīvās akmens balustrādes uz līdzeno Elbes plūdumu lūkojoties, ar veco muzeju un baznīcu kolonnām aiz muguras gan vēl šodien izjūtama Elbflo-rence, no kuras pasaules gaismu guva un uz māju pārveda ari Poruku Jānis.

Vakariņojam Elbes labajā krastā — vecajā «Kigel-gena namā».

Kigelgens bijis vācu gleznotājs, kas mākslas vēsturē šķiet vairāk pazīstams kā šīs mājas saimnieks (1808—1820) un Drēzdenes kultūras un mākslas aprindu pulcinātājs. Mākslinieki, mūziķi, literāti te saradušies regulāri, tā sauktajās noteiktajās dienas, jour fixe. Paraža ik nedēļu tai pašā dienā un stundā bez īpaša ielūguma sanākt uz pasēdēšanu, lai «parunātu par mākslu», bijusi apsveicama. Tiekoties literātiem, mūziķiem, māksliniekiem un tiem, kam kultūras dzīve tuva, dzimusi ierosme daudziem Eiropas mākslas dzīvē paliekošiem notikumiem. Cik patīkami būtu, ja kāds pie mums, kā saka, šo paražu izgudrotu vēlreiz. Teiksim, varētu kaut apmainīties sižetu pamatiem — interesantiem notikumiem vai lauku bēniņos atrastām vēstulēm.

Kigelgena namā 1813. gada aprīlī ieradies arī Gēte, lai pa trešā stāva logu noskatītos parādē, kurā piedalījās Napoleona uzvarētāji — krievu cars Aleksandrs I un prūšu ķēniņš Fridrihs Vilhelms 111. Neilgi pirņis tam Gēte, godbijīgi kājās stāvot, bija uzklausījis Napoleona domas par «Jaunā Vertera ciešanām». Kur visur Gēte nav bijis... Tagad namā mājīgs restorāns. Par sava veida nama tradīciju turpinājumu uzskatāmas daudzās senlaicīgās noskaņas itin kā izbalējušas, ar tušu vai sēpiju darinātas gravīras pie sienām. Tajās attēloti tie, kas apmeklējuši šo namu, kas uzstājušies uz Drēzdenes skatuvēm, un stāstiņi par šiem notikumiem. Sākot ar Gēti, Paga-nīni, dziedātāju Devriānu, Kleistu, Novalisu, beidzot ar diriģentiem, kas vadījuši Drēzdenes operu, līdz to 1945. gada 13. aprīlī sagrāva.

Pati arhitekta Sempera celtā opera 1981. gada vasarā vēl slēpās aiz augsta žoga, bet skrupulozais atjaunošanas darbs, sākot ar frontona greznojumiem, beidzot ar griestu gleznojumu, drīz būšot pabeigts. Celtnieki sāka no četrām sienām un tukšām logu ailēm, un dzelzs siju mudžekļa, kā to pierāda veci uzņēmumi. Par laimi nelaimē uzskatāma gaišā doma, ka viss, kas vecs vai izdedzis, nav steigšus jānojauc — vai pasaulē vecu ķieģeļu un jaunu pusķieģeļu trūkst! — bet šie grausti vispirms jāpārjumj. Tad laiks apdomāt un apsvērt, vai tiešām šim namam pasaulē un mums sirdi vairs vietas nav. Vācieši pēc kara izdegušo Sempera operu steigšus, ka saka, iekonservējuši, un — lai arī gandrīz četrdesmit gadus pēc kara — rīt tā nometīs sastatnes un pretī Cvingeram parādīsies pagājušā un reizē šodienīgā godībā. Templis mūzikai.

1941. gada maija beigās bijīgi vēru smagas pil-diņu durvis un iegāju vecā patriciešu mītnē rātslaukuma malā, netālu no Melngalvju nama. Sīkrūšu logi, vitrāžu krāsainā krēsla, kāpņu reliņu melnais, gludais ozols, kokgriezumiem greznoti grāmatu skapji, smagnēji krēsli ar roku balstiem. Iegāju no pārējās Rīgas nošķirtā klusuma pasaulē, pamests savām domam un sīkstam darbam.

Medicīnas fakultātes vadība bija savākusi gan no dažādām bibliotēkām, gan no aizceļojušo vācu ārstu atstātajām grāmatām vienotu Rīgas medicīnisko bibliotēku, pirmo tik plašu Latvijā. Notika bibliotēkas atklāšana. Kā studentu arodbiedrības pārstāvis biju uzaicināts ari es. Pirmo reizi atrados tik spožā mediķu, profesoru un docentu sabiedrībā. Pēc oficiālās daļas izrādījās, ka stingrie profesori reizē ir patīkami kolēģi. Uz galda zaļā tūka sabira rubļi. Kāds asistents aiztecēja un atgriezās ar lielu papīra tūti. Pie kafijas un sīkām glāzītēm sākās sarunas, kuras, kaktiņā bijīgi iesēdies, noklausījos arī es.

Tā pamatīgais, platais prof. Sniķers, ādas un venērisko slimību «ģenerālis», griezās pie mikrobiologa prof. Kirhenšteina un basā sūdzējās:

— August, tagad jūs aizvedāt uz Maskavu, uz to dekādi, latviešu gleznas. Iedevu arī no savas kolekcijas. Tu jau zini, kā visu mūžu vācu... Laikam jau neredzēšu ...

— Redzēsi, Pēteri

Kara sākumā rūpīgi vāktā bibliotēka ar mūsdienīgām un arī vecvecām un neatjaunojamām grāmatām izdega reizē ar Melngalvju namu un Pēterbaznīcu. Rātslaukumā palika akmens Rolands, apkvēpušas sienas un dažas pat ugunī nesadegušas ozolkoka durvis.

Diezin vai tai vakarā mūsu medicīnas tā laika gaišākās galvas netikās pēdējo reizi tādā pulkā. Vācu okupācijas mērķis jau nebija latvisko pulcināt. Pirmajos okupācijas gados pat vārda «latvietis» vietā bija jālieto «vietējais». Pēc kara daži iznira pavisam svešās universitātēs un laboratorijās.

So rātslaukuma epizodi atcerējos, par Drēzdeni rakstot. Reizēm dzird sakām: izpostīto namu vietā uzcēlām modernus, vēl staltākus. Gadās arī tā, bet ne vienmēr. Par mirušu cilvēku nekad nesaka — nekas, gan jau radīsies vēl skaistāks, vēl gudrāks. Skaistas celtnes ir zaudētas. Tās atņēmusi ļaunā cilvēces slimība — karš. Ar zaudējumu jāaprod, bet, kur iespējams, kā Sempera operas gadījumā, — jārīkojas kā ar slimu cilvēku — tas nav pametams, ka-

mēr pastāv kaut vārga cerību dzirksts, jāārstē. Un žēl, ka Vecrīgas izdegušo namu sienām neatradās koki spārēm un skaidas jumtam.

Vārdi, ar kādiem biju saskāries skolas gados, te izmētāti pa ce|am. Braucām cauri Lcickavas ciemam. Pakalnē ne visai diža pils. Tomēr tā ievērojamāka nekā citas ar tādu pašu torni, kam jumts kā pussī-pols. Pils īpašnieku, kādreiz profesionālu karavīru, pazīstamu darījuši nekautrīgi rakstnieki, piedēvējot brīvkungam Minhauzenam trakus melus. Lai nu kādi tie «huzāru stāsti» — ir pamats pilī ievaskot grīdas un ierīkot muzeju, veltītu asprātīgiem meliem.

Tālāk pa to pašu ce|u Cerbsta, pilsēta kā citas mazpilsētas, vieni vārti veseli un cienīgi. Te 1729. gadā niecīgās Anhaltes-Cerbstas valstiņas firsta jaunākā brā|a ģimenē piedzimusi Sofija Frederika Amālija, niecīgas valsts niecīga princesīte, kas četrpadsmit gadu vecumā aicināta uz Pēterburgu, lai viņu sagatavotu par sievu Pēterim III. Tātad šai nostūrītī dzimusi dažādās dimensijās un vērienos varenā ķeizariene Katrīna II. Jādomā, ka tagad Cerb-stas meitenītes par prinčiem nesapņo, turklāt to atlicis maz, un tie paši kritušies cenā.

Leipcigā Tautu kaujas monumenta apskate visumā jāuzskata par tādu kā tūrista akreditēšanos. Bijību šis metrus simt augstais, pa piecsimt kāpieniem sasniedzamais granīta koloss manī nekad nav izraisījis. Svētais Miķelis pie pamatnes šķiet gandrīz vai izaicinoši draudīgs. Jūgendstils arī senāk man licies tīkams, intīmi romantisks kā lapene dārzā, bet, ja tādā stilā aukstā granītā te iekaltas Barbarosas acis un drūmi vīri bruņutērpos, tas kopā atgādina neaizmirstulīšu vijām greznotu zobena rokturi. Pēc cīņas no zobena noslauka asinis kopā ar neaizmirstulītēm..

Monuments vēsi atspoguļojas pusotra simta metrui garā baseina ūdens līmenī. No baseina viņa gaļai raugoties, apmeklētāji kā skudras soļo augšup — lejup uz ieeju šai apcirstā granīta kalnā. Daudz pavecu dāmu, droši vien arī mātes un sievas, k»ru dēlii un viri neatgriezās no pēdējā kara. Ja pret Napoleonu, kas iekaroja šo zemi ar ieročiem, bija ar ieročiem rokā jācīnās, aizstāvot cilvēka pamattiesības u£ brīvību, tad pēdējā karā tāpat citām tautām bija jācīnās pret vācu armijām un — un šo vācu sievu piederīgie, teiksim saudzīgāk, ar lodi jāizsit no ierindas. Viss tik sarežģīti ... Vislabāk, ja nebūtu notikuma paša, kura atcerei 40 vīri piecpadsmit gadu cēluši šo monumentu.

Netālais izstāžu paviljons mūsdienīgs, stiklots, dienasgaismas spuldžu starojuma pieplūdināts. 25 kvadrātmetrus plašā diorāma ar 8000 alvas zaldātiņiem priekšplānā sniedz uzskatāmu izziņu par šo tautu kauju 1813. gada oktobra vidū, kad 16. oktobrī vien šai apkārtnē apkāva un ievainoja 38 000 prūšu, krievu, austriešu, zviedru un 23 000 franču, poļu, virtemberģiešu, vestfāļu. Kopā no ierindas izsita tūkstošus sešdesmit. Ar samērā primitīviem ieročiem sasniegts mērogos mūsdienīgs kaujas rezultāts. 60 000 reģistrētie. Kas, slāpju un sāpju mocīts, nobeidzās mežā vai ieslīdēja strautā, pat lāgā uzskaitīts netika. Kas lielai kaujai viens Smoļenskas mužiks vai Burgundas vīnogu mīņātājs ...

Stāstījumu ievada Čaikovska uvertīras «1812. gads» cildenās skaņas. Pie Leipcigas tolaik krituši 22 000 krievu, 1000 prūšu, 12 000 austriešu, 300 zviedru. Varbūt starp šiem 22 000 bija arī kāds Vidzemē vai Kurzemē dzimis. Novadpētniekiem Leipciga vai Sipka Bulgārijā par tālu, ziņu, ka Jāņi vai Labrenči te pē-dejo reizi māti butu saukuši latviešu mēlē, nekādu nav.

Tālāk muzejā apskatāma, varētu teikt, kara ikdiena. Rekvizīcijas pavēles vācu, krievu, franču valodā par piespiedu maizes, auzu, palagu un sveču piegādēm. Ar uzvarētāja tiesībām: gādā, lai rīt butu! Tādas pastāvēja, tādas pastāv, lai ari juridisko fakultāšu skaits mazumā neiet. Bajonctes tolaik bijušas garas. Ir nostāsti, dažkārt tos dēvē par varoņ-stāstiem, ka uz viena durkļa izveicīgs karavīrs sadūris trīs plānākus pretiniekus. Formas tērpi, manuprāt, bijuši izšķērdīgi dārgi: dažas cepures apšūtas ar spalvainām un krēpjainām ādām, protams, īstām, jo mākslīgās no ķīmiķu retortēm izvilināja tikai mūsdienās. Franču 12. huzāru pulka kareivju svārkiem veselas 75 pogas, piecās rindās pa piecpadsmit. Labi, ka jāaizpogā bija tikai piecpadsmit. Jātnieku pīķi greznoti krāsainiem standartiņiem. Diemžēl tādēļ jau mazāk nesāpēja tam, kura krūtīs piķis ietriecās. Netrūkst arī dāmu medaljonu un zelta krucifiksu, kas ziedoti tēvijai ar novēlējumu: «Dāvinu zeltu priekš dzelzs.» Vitrīnās viss šodien sirsnīgi, pat glīti... Tikai — karu izcīna nevis muzeju vitrīnās, bet asiņainos dubļos.

Citādas vitrīnas atradu Leipcigas vecpilsētas rus-tikāli apdarinātajos namos, kur aiz bieza stikla izvietotas izsolēs iepirktās caunu, lapsu, ūdeļu un citu dižciltīgu zvēriņu ādas. Atkal viena sieviešu paradīze, vīriešu šausmas, tomēr šīs vitrīnas pievilcīgākas par tām, kurās novietotas slavas vainagotas šautenes un zobeni, kaut vai tic būtu zelta.

Pirms vairākiem gadiem mans paziņa, kas nodarbojas ar udeļu audzēšanu, teica: «Lietderīgu, strādā ko lietderīgu! Manas udelcs caur Ļeņingradas auk-eionu nonāks Leipcigā, pēc tam varbūt pat miljo-nārienes guļamistabas skapī, bet tavi stāstiņi?»

Viņam taisnība, savus stāstiņus Leipcigā, grāmatu lielpilsētā, neredzēju. Jādomā, ka rakstu ja nu ne nepareizi, tad ne tā, lai mani tulkotu arī vācu valodā, kā, piemēram, Anatolu Imermani.

Kilometrus deviņdesmit no Berlīnes uz dienvidaustrumiem pie Lībenavas sākas Šprēvalde. Tā stiepjas vēl kilometrus astoņdesmit uz čehu robežu pusi. Divu līdz piecpadsmit kilometru plata, agrāk mežaina zemiene ap Šprē upi. Upe sadaloties pat līdz 300 dabiskās attekās, kuras te sauc par plūsmām. Starp plūsmām vēl milzums raktu kanālu un grāvju. Pat katrai zemnieku mājai sava «osta», kur iebraukt plakandibeni, pat savs «lielceļš», pa kuru ar laivu pielīgo pie pļavas vai rudzu tīruma.

Saulainā dienā Lībenavas ostā iesēdāmies vienā no «maršruta laivām». Tās garas, ar soliem kā pasažieru vagonos. Pakaļgalā piecēlās stūrmanis, motors, kapteinis vienā personā, un, ar apkaltu kārti pret upes dibenu atspiežoties, vadīja laivu stundas četras. Krasti slīdēja garām acu augstumā, lēni un vienmērīgi, un mēs guvām ieskatu šai apvidū, kurā ap 8. gadsimtu apmetusies rietumslāvu cilts sorbi. Tā sauktajā Augššprēvaldē, kuru apbraukājām, no sor-biem vēl atlikuši uzraksti sorbu valodā blakus vāciskajiem, meitenes un sievas sorbu tērpos Lēdes ciema brīvdabas muzejā. Arī dažas laivu vadītājas. Šie tērpi debeszilos, violetos, spilgti zāles zaļos toņos, bagātīgi rotāti ar mežģīnēm, izšūti puķītēm rozītēm. Galvas segas kā stīvināts, arī puķītēm izšūts mežģīņots vēdeklis, kurā ielikta mīlīga meitenes sejiņa un blonda matu šķipsna. Saka, sorbu centrā Baucenā esot arī skolas, kurās mācības notiek sorbu valodā, un tiekot rūpīgi saglabāts, kas no sorbiskā vēl atlicis. Tā jau ir, bet palika iespaids, ka sorbi tomēr skumjš piemērs tam, kas notiek ar nelielu tautu, ja tai gadsimtiem laupīta iespēja būt pašai, reizē dzīvojot lielas tautas un citas kultūras apņemtai, jo vācieši Šprēvaldē sākuši iespiesties jau vienpadsmitā gadsimtā. Augššprēvalde vēl pagaidām ir liels muzejs, kurā saglabājies sorbu dzīves ārējais veidols. Es saku pagaidām, jo ari veco, īsti sorbisko namu mūžs nav bezgalīgs, koka guļbūvju nami te ilgi nestāvot, gadus astoņdesmit, jo, lai kādi mērcēts un sagatavots, koks mūžīgajā mitrumā neko ilgāk neturot. Vērienīgie meliorācijas pasākumi mitrumu mazina, līdzenie tīrumi no pamalēm iegraužas plūsmu un alkšņu valstībā.

«Kapteinis» bez šaubīšanās vada laivu pa kanālu un plūsmu mudžekli. Pretī slīd tādas pat laivas. Iespējams sasmaidīties, veicīgākie un jaunākie pat iepazīstas. Iesilis plikgalvis pārlicis kājas pāri laivas malai, tās kļūst tīras bez mazgāšanas. Par nelaimi, vienu kurpi aizmirsis noaut. Noslīkt te var, ja cieši vēlas, ūdens pašlaik mazākajās plūsmās nesniedzas līdz sēdvietai. Starp laivām izlokās smailītes ar tiem, kam divatā labāk nekā trijatā. Mūs brīdināja — ar smailītēm uzmanīgi, daži uz savu roku braucēji ostu atraduši tikai otrā dienā — vārgi nevis no mīlestības, bet no bada.

Krasti stļprināti ar nomelnējušiem pāļiem un zaru vijumiem. Ūdens atspoguļo dižu melnalkšņu zaļumu. Zem tiem ūdenī ielokās sakņu mudžeklis. Piemetu aci — jaukas vietas vēžiem. Jā, pa retam esot. Daudz Piebalgas auguma milzu ošu, dižas apses, pļavās pa ozolam. Ja tik daudz koku, allaž nokrīt pa dzīves gurdai lapai. Ūdens dzidrs, kaut zemnieku mājas tepat soļus divdesmit no krasta, daža kūts vēl tuvāk, lai mēslus no kaudzes iekrautu tieši laivā vešanai uz tīrumu. Tāpat siena kaudzes kā milzu sīpoli sakrautas tā, lai līdz laivai būtu tikai dakšas kāta

attālums. Acīmredzot tīri ūdeņi — izsērtš Urt stingrs tikums, jo kaut kāda pārraudzība te iespējama tikai vispārējos vilcienos. Plūsmas dibenā redzu tikai nogrimušās lapas, nekā cita.

Tā slīdējām pa alkšņu aleju. Papeles slaiduma bumbieres karināja dūres lieluma bumbierus mums virs galvas. Nebija nekādas vēlēšanās, lai kāds tai brīdī kristu; galvas, lai tā kāda, tomēr žēl. Bija nami sēru vītolu pazarēs, no tiem uz upi tecēja zaļi mauru paklāji, piekaisīti dāliju ceriem. Tur dzeltenās galvas slēja ari milzīgas saulespuķes. Pie zemnieku sētām krastā sakrautas milzīgu ķirbju kaudzes, gurķu grēdas, laivas gaidot. Stumjas sieva zilajā pastnieka svārkā, ar somu plecos, sūtījumu sainīšiem uz laivas grīdas. Jumtu kores grezno griezumi, kuros samanām pazīstamo zalkti ar kroni galvā, ^alktis te agrāk uzskatīts par tādu kā pusdieviņu. Ēnainie meži, pārplūdušās pļavas, gan dzelmju tumšās naktis, gan ūdens vizma mēnesnīcā te izaudzinājusi dažādus ūdensgarus, ūdensmeitas ar mēnesstaru matiem, nakts medniekus un citu dienā nesaskatāmu pasaku radību.

Pie mājām plūsmā starp četriem stabiem nostiprinātas caurumainas zivju kastes. Lai ne pārpilnas, gluži tukšas arī šodien tās neesot. Tāpat liecība, ka ūdens tīrs. Daudzi tilti kā izslietas kaķa muguras pārmesti pāri kanāliem. Pa vienu nokļūstam brīvdabas muzejā, pareizāk — senā sorbu sētā. Pirmais iespaids — daudz itin kā pazīstama. Katrā ziņā sorbu sēta vairāk līdzinās Piebalgas nekā vācu sētai. Tikai šķūņi ar galerijām otrajā stāvā sveši. Rinda no salmiem pītu bišu stropu ar dzīvām bitītēm. Dzīvojamā mājā pārsteidz zemie griesti. Esot noskaidrots, ka sorbu vīrieši pagājušajā gadsimtā neesot bijuši neko garāki par metru sešdesmit. Otrs brīnums bija augstās gultas, pie kurām pieslietas kāpnītes. Kam tā-das? Varbūt lai nenoslīktu, ja pa nakti uznāk plūdi. Varbūt — lai mierīgāk gulētu un nedīdītos: kuram gribēsies novelties no metra augstuma.

Ziemā tūristi reti. Šprēvaldes zemnieki rudenī paliek vieni ar ūdeņiem, drēgnumu, pusaizsalušiem kanāliem, pa kuriem staigāt nevar, un grūti pa tādiem arī laivu stumt. Tomēr projām uz «sauszemi» viņi neiet. Toties no agra pavasara — un tas te agrāks nekā mūsējais — līdz vēlam lapkritim apkārt zaļš klusums zem vītolu un alkšņu zariem. Sēja, siena pļauja un ražas novākšana, darbs.

Lai miers Šprēvaldes plūsmām, alkšņiem, zemniekiem un meitenēm puķītēm rozītēm izšūtos lakatos par to, ka viņi man dāvāja pievilcīga ūdeņu klusuma bagātu dienu, pilnu zaļa miera un pārdomām par sorbiem, par lapām, kuras lēni krita līdz ūdenim, peldēja un lēni, neatturami grima.

Apstājāmies Berlīnes pamalē Treptovā, lai nogaršotu vietējo «firmas ēdienu» — kāpostos vārītu cūkas stilbiņu. Tādu te pasniedzot jau «simt gadu». Alejā milzīgās platānas meta mizu. Gaišpelēkie stumbri raibi kā suņi. Aiz koku lapotnēm slēpās drūmi, gra-nītpelēki, šai gadsimtā nosūbējuši nami ar dažāda lieluma un formas sīkrūšu logiem. Dažas parādes durvis vēl rotā kokā griezts puķu groziņš: vecais, nesen atkal pamodinātais jūgendstils. Tā vien šķiet, ka zem platānām parādīsies noguruša suņa vilkti ratiņi. Virs tiem būs uzraksts: «Zirga gaļa, 15 feniņi mārciņā.» Kupla tirdziniece apsies priekšautu, uz suņa muguras uzklās segu, un ap svariem sāks drūzmēties trūcīgas sievas ar bērneļiem pie rokas un uz rokas. Tā, kā to savā laikā redzējis un zīmējis «ielas tēvocis» Heinrihs Cilie.

Nē, ratiņu nav, vilcējsuņa, kas skumji caur uz-purna siksniņām raugās uz brīvajiem suņiem, arī nav. Jo nav arī trūcīgo sievu un bālo bērnu. Neredzu arī meičas ar spicēm apšūtos apakšsvārkos, kas, garāmejošu zelli aiz rokas satvērusi, saka: «Es vakar iebrauc no laukiem. Vai jūs negrib ko svaigāk?» — kā to zīmējis Cilie. Sī nav gadsimta sākuma, bet gadsimta beigu Berlīne, tikai nami un jūgendstils tas pats. Kaut gan ... Vai Cilles vārdi: «Ar dzīvokli var nokaut tāpat kā ar cirvi,» — nav vēl spēkā daudzās pasaules pilsētās? ...

Metropolteātrī noskatījos izrādi «Kabarejs». Šis mūzikls savā laikā ar panākumiem izrādīts Brodvejā, filmēts, un aktrise Liza Minelli par lomu šai filmā saņēmusi «Oskaru». Ne katram mūziklam tāda vēsture. Sai izrādes «Kabarejā» kabarejs patiešām ietilpst, gar skatītājiem kankāna lēcienos un trakulībā tiek žilbinātas vingras berlīniešu kājas un nedaudz, bet krāšņi piesegti augumi. Tas ir perfekti konstruēts skatuves uzvedums, kurā īsā laika sprīdī tiek pasniegta laba mikstūra. Uzplaukst amerikāņu žurnālista Bredšova un kabarē zvaigznes Sellijas Baulsas būtībā traģiskā mīlestība. Izjūtams pansionāta īpašnieces Sneidera jaunkundzes un ebreja — sakņu tirgotāja vēlās mīlestības stāsts, ko pārtrauc nacisti, logā iemetot akmeni... Pastarpām valūtas meiteņu (Rublis, Ķīniešu mārciņa, Franks, Dolārs, Vācu marka) drastiskās scēnas. Uzdarbojas nacistu aģents vagonā starp Parīzi un Berlīni. Uz-soļo brūnkreklu kaušļi. Visu darbību apvieno trīsdesmito gadu Berlīnes kabarejs, kurā tiekas mūzikla varoņi, dažādu nokrāsu Erosa pielūdzēji, pielūdzējas, kitketa meitenes un muzicē transvestītu orķestris. Visur esošais sātaniskais konferansjē sāk un beidz ar saucienu: «Rūpes atstājiet mājās! Kā, lūdzu?

Dzīve ir vienvienīga vilšanās? Neņemiet to par pilnu. Se dzīve ir brīnumjauka, gerlas ir brīnumjaukas, pat orķestris brīnumjauks. Lieliski, ka jūs esat še, kabarejā!» Žurnālists Bredšovs bēg no šīs pasaules, sazīmējis tās būtību, aiz kabareja aizkariem slēpto seju. Tā ir trīsdesmitā gada Berlīne ar «džimmi» mūzikas mājīgo ritmu fonā, kuru sagrāva 1945. gads, ko skatāmies 1979. Izrādi, kurā daudz tiek cilātas gerlu kājas, saukt par politisku izrādi pagrūti. Bet reizē tā nekādā ziņā nav apolitiska izrāde. Tā ir laba izrāde, ar īpašu izskaņu Berlīnē, kad nav izslēgts, vai zālē nesēž kāds no tiem, kas tolaik meta akmeņus sakņu tirgotāja logā.

Izrāde «Kabarejs» ir labs tā žanra piemērs, kas pastāv jau sen un izplatīsies vēl vairāk arī pie mums, kaut izvairāmies šo žanru noteiktāk deklarēt. Brīvā laika tagad vairāk nekā tēvu jaunībā, kad nedē|ā strādājām sešas dienas un katru dienu vismaz astoņas stundas. Raibi krāsainās afišu sienas liecina, ka pieaug arī tādu sarīkojumu, pasākumu apjoms, kas «palīdz» brīvo laiku īsināt, vai arī — sliktākā gadījumā — to nogalināt. Televīzija, neapklusināmais radio, ja ne mūsu dzīvoklī, tad tālsatiksmes vagonā, tas, ko ietilpīgi noslēpumainā vārdā par disko sauc, estrādes uzvedumi, operete, teātri, grāmatas, videokasetes, etc., etc. Līdz ar to attīstījušās mākslas nozares, pat varētu teikt — mākslas rūpniecība, kura vairāk vai mazāk izmanto — pārbaudītas receptes.

Kad aptiekas plauktus vēl neaizņēma krāsainās gatavo preparātu kārbiņas, glītas, kā bērnu rotaļu klucīši, bet aptieķnieks vaiga sviedros pats piestā grūda zāles, ar rokas svariem tās svēra, maisīja, laistīja, šķaidīja, tad dažs dzīves gudrs ārsts mēdza parakstīt tā sauktās «skrošu šāvienu receptes»: mikstūrā vai pulverī paredzēja veselu lērumu sastāvdaļu. Vai desmit. Sak, nepalīdzēs viena, līdzēs cita. No lādiņa viena skrots jau trāpīs. Zināma līdzība samanāma laika kavēkļa komēdijās, drāmās, filmās jau noteikti, tāpat operetēs, mūziklos, pat žurnālu ilustrācijās. Daži piemēri, kas bez galvas lauzīšanas iekrita prātā.

Bez naudas gluži iztikt nevar. Vajag, bet ne tā, ka pārāk grūti nopelnīt. Sviedri uz skatuves neder. Labāk izgudrotājs, kas gudro cauras naktis. Padomāsim, vai viņiem laukos nav vecīši, tādi, kam divas govis. Vai neatradīsies mātesmāsa, kura pārdevusi māju, bet bērnu viņai nav... Kur brīvajā laikā iegriežamies? Kafejnīcā? Der. Kafejnīcā uz skatuves var izvērsties. Dekorācijas ar Pugačovas vai Bel-mondo posteru pie sienas. Te dejosim — arī veco rokenrolu. Dejas vajadzīgas, uzsit asinis, bez dejošanas neredz, ka meitenes nav bez kājām. Tepat var nodragāt ģitāru, jaunāko Paulu. Bez mīlas un mīlēšanās pasaule nepastāv. Nepastāv. Dosim ... teiksim, par astoņdesmit procentiem papliku meiteni. Pusminūti. Laiviņām jābūt uz augstā papēža, tad stāvs izlokās kā čūska pirms dzēliena. Jauneklis? Ne vecāks par trīsdesmit. Ne mazāks par metru astoņdesmit — mūsdienīgs. Skūpsti? Viens līdz divi — cēliena beigās, pirms priekškara —, tad nevar piesieties, ka par ilgu, un tāpat nevar zināt, cik ilgi.

Tas pats receptūras princips attiecināms uz laika kavēkļa literatūru, kurai pie mums, sakarā ar grūtībām poligrāfijā, vēl nav tāda apjoma kā dažviet citur.

Vai šie'žanri, kuri pastāv jau gadsimtiem, nīdējami, kaitīgi? Iznīdēt tos nevar, tāpat kā panākt, lai cilvēki, atvieglojot darbu vieglajai rūpniecībai, dzimtu ar vienādu augumu un vienādu kurpju izmēru. Nedzimst, tāpat kā nedzimst ar vienādām galvām un ar to, kas zem matiem galvā pašā. «Trīs musketieri» zobenus no makstīm izvilka jau 1844. gadā

r

un smaidīdami mūsu vidū uzturas vēl šobrīd. Tāpat «Senču aicinājums» Latvijā atskanēja jau pirms četrdesmit septiņiem gadiem un tālēs izgaisis nav. Jāpanāk tikai tas, lai šīs grāmatas, estrādes uzvedumi un vilinoši krāsainās filmās un telekasetēs ieslodzītās ainas, «daiļākas» nekā dzīvē, izsakoties bībeles vārdiem, — lai visi šie jaukumi nemudinātu uz |aunu. Labāk lai palēts sentiments kaut ar pamesta bērna asarām arī skatītājā izraisītu palētas asaras nekā kautiņš uz tās pašas skatuves, ekrāna, sitieniem sulīgi žokļus dragājot, pavēlētu skatītājam pusaudzim pašam kabatā ciešāk sažņaugt sitamo riņķi.

Šādos žanros, robežās starp mākslu un para-mākslu, ļoti svarīga aktiera, dziedātāja, dejotājas, arī rakstnieka perfekta amata prasme. Pat Bonnā, «turīgās Vācijas» galvaspilsētā, redzēju arhitektoniski neizteiksmīgus sēriju namus, kuri tomēr šķita pieņemami, jo flīzes fasādē bija piestiprinātas precīzi, šuves starp ķieģeļiem taisnas, aplodas nokrāsotas un neatlupušas, pelargonijas uz balkoniem zaļās kastītēs. Un atceros, ka «Kabarejā», pateicoties aktieru lieliskajai runas kultūrai, garām skatītāju ausīm nesaprasts neaizskanēja neviens pat konferansjē ātrrunā izteikts vārds.

Amatnieciski aprēķināta vai tādai tuva māksla. Tāda pastāv, tā aug tāpat kā televīzijas tīkls un iespējas. Cilvēku šobrīd uz pasaules daudzkārt vairāk nekā tad, kad Vīnē pirmo reizi atskanēja Bēthovena Devītās varenie kori. Cilvēku daudzkārt vairāk nekā tai gadā, kad Igo aprakstīja Parīzes katedrāles iemītniekus. Ar Melngaili, Šūmani vai Gluku, lai cik labprāt tos klausos, par maz. Vajadzīgs arī Pauls, Zigmārs Liepiņš un viņu kvantitatīvais vēriens. Šo laikmeta fenomenu mūsu nopietnā mākslas un literatūras kritika un vērtētāji dažkārt ignorē, visu uz estrādes vai gramatu plauktos sastopamo ar vienu

un to pašu nopietno olekti mērot. Tikpat skumīgi, ja daži jaunatnei domāti izdevumi visu jaunajai paaudzei apgūstamo un ieteicamo mākslu un mūziku reducē uz plaši kaisītiem grupu, personu, jēdzienu terminiem anglosakšu valodās, tāpat augstu uz mākoņa malas uzceļot dažu labu mūsu pašu latviešu kaut oriģinālo, tomēr dziesmu — viendienīti.

Tādu «Kabareju» labprāt redzētu arī Rīgā. Rīgas dejotāju kājas nav mazāk lokanas un aktieru talanta spēks taču nav mazāks kā Berlīnē. Neizpaliktu arī transvestītu orķestra komikas efekts.

Mans vidusskolas klasesbiedrs Ilgvars Petrovs iestājās Mākslas akadēmijā. 1940. gada ziemas brīvlaikā satikāmies Valmierā, Ilgvars zīmēja manu portretu. Teicās pabeigt vēlāk, tad parādīšot. Šis «vēlāk» nepienāca, savu pirmo portretu nekad neesmu redzējis, jo Ilgvars aizgāja bojā jau kara sākumā. Portrets izzudis, palicis tas, ko runājām. Kopā šķirstot viņa tēva — sirsnīgā ainavista Aleksandra Petrova — grāmatas, Ilgvars, par drošiem otas triepieniem stāstīdams, man parādīja daiļu, kailu sievietes roku An-dresa Corna Majas portretā. Tādēļ, Berlīnē esot un Nacionālgalerijā pašu Corna gleznu aplūkojot, kavējos arī jaunības atmiņās.

Šoreiz tur sagaidīja cits skandināvietis — Eduards Munks ar plašu grafikas izstādi. Nav brīnums — Berlīnē Munks pavadījis nozīmīgus dzīves posmus, 1892. gacļa izstādē te piedzīvojis pat pirmo skandālu, kas Munkam pievērsa Eiropas uzmanību, un dažs kritiķis vēlāk pat teicis, ka Munks kopā ar Sczannu, Gogēnu, Van Gogu un varbūt ar Tulūzu-Lotreku glezniecībā un grafikā ievadījuši jaunu gadsimtu, vismaz to pavirzījuši uz ekspresionisma pusi.

Skumja biogrāfija grafikās. Maza meitene skaud-

rās bēdās satvērusi plaukstās galvu pie mirušās mātes gultas... Munkam piecu gadu vecumā nomira māte. Uz citas lapas nāve kāri skūpsta pusaudzi... Tuberkuloze pēc mātes paņēma arī piecpadsmitgadīgo Munka māsu. Zaļacainās, sarkanu matu viļņu apņemtās sievas skatiens auksti dēmonisks. Vai tā nav tolaik Berlīnes bohēmā pazīstamā norvēģicte Dagnija, kuru uz Krieviju aizveda modē esošais poļu mistiķis Pšibiševskis? Tad cilvēks melnbaltā kontrastā vientuļš jūras krastā, mazais cilvēks pie jūras, kura arvien ir ļoti liela. Munks bijis nesaudzīgi redzīgs pret sevi, 1930. viņš skicē sevi mirušu patana-toma priekšā.

Jo arī traģiskās jūtas ir cilvēciskas. 1937. gadā nacistiem gan tādas likušās nepiedienīgas, bez pacilājoša optimisma, un viņi 82 Munka grafikas no muzeja kolekcijām izņēmuši kā «izvirtušas». Tā rīkojies viens Eiropas «arhitekts» Berlīnē. Otrs «arhitekts» Romā tai pašā laikā cēla stadionus, kas greznoti pārcilvēciski bravūrīgām sportistu figūrām. Abiem diktatoriem mākslinieku darbos optimisma bija par maz.

Nacionālgalerijas augšstāvā ap trausli meitenīgo Kolbes marmora «Dejotāju» ovālajā zālē pulcināti diži vācu mākslinieki. Ienācēju jau pa gabalu sveic Slēfogta bravurozi krāsainais dziedoņa d’Andrades portrets. Aplūkoju kādu Kēniga darbu, blakus zālē Pehšteina audeklu ... Kur agrāk Rīgā esmu pamanījis tādu pašu ekspresionisma manieri? Atcerējos: pēc kara iepirktajos Jāņa Valtera darbos.

Bet ne šai, ne citos vācu muzejos nav darbu, kas parakstīti ar Jāņa Valtera vai Johana Valtera-Kū-rava vārdu. Kādēļ? Lai arī tepat dučiem darbu, kuri, varbūt varētu teikt, Valtera līmeni nepārsniedz. Monogrāfijā lasām Miķeļa Ivanova vārdus: «Patiesībā Jāņa Valtera vārds ir pazudis no vācu mākslās vēstures. Viņa jaunrade vairāku apstākļu dēļ nepaguva iesakņoties vācu modernajā glezniecībā.» Tā noticis, kaut sava mūža ražīgāko daļu (1907—1932) viņš nodzīvoja Vācijā. Ražīgākais šoreiz nav bijis arī svētīgākais. Svētīgākā daļa Valtera mūža veikumā bija tā, kad Latvijā viņš gleznoja Alkšņa tēvu, puikas ūdens ņirbā, tirgu Jelgavā un bārenītes sūro likteni. Elegantas dāmas un izmeklēti plikņi Valtera daiļradē nav aizvietojuši baskāji meiteni.

Ne vienmēr, tomēr bieži mākslinieka dvēseles dzimtene sakrīt ar viņa tautas dzimteni. Audekla cienīgas koši zaļas pļavas, vīna krāsots saules riets, sārts meitenes vaigs, stipru viru stāvi sastopami kā dzimtenē, tā svešumā, un tomēr — lai dzīvības un dzīves kauss būtu pilns un visiem dzerams, vēl trūkst dažas rasas piles. Kas tās ir? Varbūt — lai tu kaut ar skici uz pelēkā ietinamā papīra būtu kādam nepieciešams. Lai tu kaut brīdi būtu vajadzīgs savai tautai. Varbūt.

Valters nav vienīgais latviešu mākslinieks, kas daudz radījis, pasaulē aizgājis. Lai arī tagad esam mākslinieku un mākslas bagāti, tomēr derētu vairāk apzināt, kādi pavedieni no Latvijā austā krāsainā dzīpara tiek glabati pasaules muzejos un kolekcijās. Lai vēl drošāk apzinātos mūsu mākslu lielu esam, bet liela māksla izaug no gara lielas tautas.

Citudien gāju pa Unterdenlindenu. Pie Jaunās sardzes, ko pirms pusotra gadsimta cēlis arhitekts Šin-kels, ielu* aizsprostoja laužu pulks. Daudz ārzemnieku ar dažāda parauga fotoaparātiem. Bērni uz vecāku pleciem plaukšķina rokas. Solīdi virskrekli ar tauriņiem. Blakus jauneklis sandalēs. Sasona griezuma frizūras, un ceļotāji, kam taisnie mati balstās uz pleciem un burukuģis uz krekla. Angļu un amerikāņu karavīri gludās haki uniformās. Pulkstenis

Četrpadsmit un divdesmit minūtes. Tātad — lielā sardzes maiņa. Jau iztālēm dzirdami kara orķestra bungu dārdi un sitamo instrumentu šķindoņa. Pirmais starp skatītāju špalerām paradās kapelmeistars ar garu zizli, kalsns, man šķita, ar fanātiski sasprindzinātu sejas izteiksmi. Pret ielu klaudz zābaki. Notiek ceremoniālā sardzes maiņa. Zib balti cimdi. Kā jau armijā — griezīgi skaļi komandas saucieni. Paspīd virsnieka zobens. Jaunās sardzes priekšā paliek divi vīri miera stājā ar šauteni pāri plecam, jo telpā aiz sešām svinīgi doriskām kolonnām deg mūžīgā uguns, — te ir fašisma un militārisma upuru piemineklis.

Tepat šajā apkaimē, kur atrodas no akmeņiem celtās ķeizara, kroņprinča, princešu pilis un muzeji, pirms gadiem četrdesmit ari atskanēja bungas, tūkstošiem apkaltu zābaku tricināja bruģi, draudīgi garām līda tanki, milzīgiem karapulkiem uz kaimiņzemēm dodoties. Eiropā asinis tika sajauktas ar dubļiem. Toreiz tie, kuri še pieņēma parādes gan ar izstieptu roku, gan maršala zizli sejas augstumā turot, ir nedomāja, ka viņu pelnus izkaisīs, ka pat kapa vietas viņiem nebūs, bet upuru piemiņai tepat Berlīnes serdē degs mūžīgā uguns. Karavīri aizsoļo.

Rātsnama priekšā atrodas Neptūna strūklaka. Uz sārtā smilšakmens apmales sēž četras kailas bronzas sievas un no vāzēm lej baseinā ūdeni. Tās ir četras lielākās Vāczemes upes. No rīta blakus viņām kā zvirbuļi sametušies bērni ar skolas somām plecos un steigšus laiza saldējumu. Kad saldējumi «izkusuši», knīpas un knauķi bizo uz skolu. Bērni, tāpat kā pie mums, būtu ar mieru saldējumu laizīt pat ziemā. Tādiem pašiem knauķiem tepat aiz dažiem kvartāliem, bet jau citā iekārtā dažās skolās stāsta, ka Hitlers galvenokārt nodarbojies ar ceļu būvi, koncentrācijas nometnēs ieslodzīti daži slaisti, ka tikai

un tikai tādēļ, ka krievi ar labu nav atdevuši Baltkrieviju un Ukrainu, diemžēl bijis jāsāk karš un karš jau nemaz nebūtu tik slikts, ja krievi, dienvidslāvi, franči un angļi, un tie citi nepretotos... Ne vārda par masu kapiem, par to, ka mazus puikas ar šautenēm rokās tepat pie Brandenburgas vārtiem granātas saplēsa gabalos, kamēr Hitlers bunkurā gudroja, kā pagarināt personisko dzīvi. Uz bērniem nav ko ļaunoties, ja viņi kaut ko zina aplam. Patiesību jau viņi uzzina no iepriekšējām paaudzēm. Kā aculiecinieks dažiem vācu bērniem dažās skolās biju pastāstījis kādas patiesības druskas. Arī tādēļ, lai Berlīnē ap Aleksandra laukumu un Rīgā ap bijušo rātslaukumu nami nebūtu atkal jāceļ no jauna. Ne katrreiz tie skaistāki un sirdij tuvāki par vecajiem.

1982

PAR TIEM, KURI NEATGRIEZĀS

Uzvaras gadadienā

Katrs karš diemžēl ir «jaunāks» par iepriekšējo. Kaut vai tādēļ, ka jaunāki un līdz ar to briesmīgāki kļūst ieroči. 1886. gadā sāka izgatavot šautenes ar magazīnām, lai, ieroci nepārlādējot, «lieki nekavējoties», viena ienaidnieka vietā, ja labi veicas, varētu nošaut piecus. Gleznotāji reizēm karu salīdzinājuši ar drūmu dievu, kurš ar šķēpu rokā, zirga mugurā sēdēdams, bradā pa līķiem. Ja tā, tad katrā karā šāda «dieva» sejai ir savi atšķirīgi vaibsti.

Tā 1939.—1945. piefrontes kapos apglabāto kritušo skaits ir mazāks nekā to, kurus sadedzināja koncentrācijas nometņu krāsnīs vai okupētajos apgabalos apraka masu kapos. Tāpat pēc daudzajiem uzlidojumiem bieži vien tikai pēc asinīm notraipītas bērna kurpītes vai žaketes pazītus un arī nepazītus upurus izvilka no namu drupām. Pēc kara Berlīnē pirmo reizi biju 1958. gadā. Man rādīja pelēku, appelējušu pazemes dzelzceļa tuneļa sienu un stāstīja, ka no šejienes tikai pirms dažiem gadiem iznestas pēdējās cilvēku atliekas. To cilvēku, kuri tur bija meklējuši glābiņu no Sarkanās Armijas granātām. Tunelis viņus tomēr neglāba no SS vīriem, kuri atvēra slūžas un pazemē ieplūdināja ūdeni, lai «no-

slēgtu ienaidniekam pieejas» Berlīnes centram, kur atradās reihskanceleja un pats vadonis.

Gadījums man lēma iepazīt šo aizfronti. Te, bojā gājušos aprokot vai pelnos pārvēršot, neatskanēja neviena goda zalve, kaut arī te nebūtībā tika aizraidīti godājami cilvēki. Piemēram, Būhenvaldē izdzisa ievērojamais Rīgas ķirurgs prof. Mincs, kurš 1918. ārstēja arī ievainoto V. I. Ļeņinu.

Sis manus likteņus izšķīrējs gadījums izrādījās gaužām vienkāršs. Medicīnas fakultātē 1940./41. mācību gada lekcijas bija beigušās, gatavojāmies eksāmeniem. Biju aizbraucis pie tēva uz Kocēniem, jo tēvs bija ne tikai Jāņa dēls, bet arī pats Jānis. Tur tad mani pēc vasaras visīsākās nakts sasniedza neticamā ziņa par kara sākšanos. Atzīstos, komjauniešu sanāksmēs ar sajūsmu dziedot «Ja mums rītu draud karš», ne es, ne vairums manu biedru sirds dziļumos neticējām, ka šis karš jau rīt patiešām varētu pienākt, jo 1941. gada pavasara rīti zem Raiņa bulvāra liepām, pirmajiem Rīgas zvirbuļiem sačivinotics, bija tikpat jauni, dzīvesprieka un pirmās mīlestības slāpstoši kā mēs. Pasts darbojās nevainojami, jau 23. jūnija vakarā saņēmu atklātni no universitātes komjaunatnes, ka jāatgriežas Rīgā. Valmieras staciju jau bija pārlidojuši un apšaudījuši vācieši, kā pirmo vizītkarti aiz sevis atstājot «tikai» dažus nogalinātus pasažierus, jo karavīru tur vēl nebija. Rigā, komjaunatnes birojā, pateica, ka mums nekavējoties jādodas tur, kur vairāk varam palīdzēt. Pēc diviem kursiem medicīnas fakultātē students neprot pat vēl lāgā kritizēt īstos dakterus, tomēr kaut kāda nojēga par cilvēka anatomiju, dzīvības norisēm un pareizu pārsējumu jau apgūta ir. Aizbraucu uz Pārdaugavu, uz II pilsētas (tagad Valsts klīnisko) slimnīcu, kuras auditorijās un laboratorijās biju noklausījies mikrobioloģiju un nesen pie prof. Stradiņa nolicis

operatīvās ķirurģijas eksāmenu. Tā sanācām vairāki studenti un izpildījām sanitāra pienākumus. Aiz slimnīcas ciešā žoga pirmajās dienās man, karu nepieredzējušam, viss vēl šķita samērā mierīgi. Vienu brīdi pat atlaidos mauriņā un mēģināju iedziļināties prof. Krimberga nolasītajās fizioloģijas lekcijās, jo pēc stingrā grafika eksāmens draudēja jūnija beigās. Tomēr veltīgi — lai arī vācu tanku un vācu kungu tuvumu vēl neapzinājos, aminoskābju formulas, kurās N, C, O, H un citi atomi saķērušies kā vīnogas ķekarā, galvā neturējās.

Tad nakti Pārdaugavā krita pirmās vācu lidmašīnu bumbas. Garajā slimnīcas gaitenī nelūgta ienāca kara medicīna. Pirms nedēļas te čaloja studenti — un viņu lielākās raizes bija eksāmena atzīme. Tagad no ātrās palīdzības mašīnām pa to pašu gaiteni nesām ievainotos. Te es arī ienesu savu pirmo šī kara ievainoto, bet tālāk par operāciju bloka durvīm netiku, jo ķirurgs, ievainoto apskatījis, teica: «Jau eksitējis ...» Un tad nesu savu pirmo šī kara mirušo tālāk uz istabu, kurā uz grīdas jau gulēja vairāki šai vasaras naktī «eksitējušie» rīdzinieki. Veļas vēl pietika, katru pārklājām ar savu — tīru un baltu — palagu. Pēc pāris gadiem vairs tikai melna zeme bija «tīrais paladziņš»... Saka, ka uz mūžu atceroties pirmo skūpstu. Es atceros arī šo savu pirmo mirušo. Pareizāk — noslepkavoto. Tas bija jauns, gadus divdesmit vecs ugunsdzēsējs. Pat uzvārdu atceros, jo tas bija pirmais: Pētersons. Dzēšot viena uzlidojuma radīto ugunsgrēku, ar nākošā uzlidojuma šķēpelēm viņam zem ceļu locītavām bija atrautas abas kājas. Sākumā brīnījos: Rīga taču vēl nebija fronte! Vēl neizpratu šī kara īpato vaibstu, ka šai karā frontes un aizmugures nebija, bija tikai fronte.

Dienu vēlāk mani tai paša gaitenī sastapa fakultā-

tes partorgs, iekšķīgo slimību katedras asistente Aina Damberga. «Jums, Miervald, būs jāpavada ievainoto ešelons. No Rīgas stacijas. Es tagad pārvedīšu vienu smagi ievainoto, kuru operēs pirmajā slimnīcā, atgriezīšos, tad brauksim kopā uz staciju.» Paliku slimnīcā. Gaidīju. Par ilgu. Ainu Dambergu satiku pēc četriem gadiem. Mūsu pēdējo sarunu viņa atcerējās. Atgriezties Pārdaugavā viņai toreiz nav bijis iespējams. Viena no neskaitāmajām kara nejaušībām, kuras, tāpat kā uguns ieroču spēks, nosaka cilvēku likteņus. Notikumi risinājās pārāk strauji. Tas manā mūžā bija pirmais karš, un tā mutuļos apjuku. Retām lodēm pret tilta dzelzs fermām atsitoties, īsi pirms vāciešu ienākšanas Pārdaugavā pārkļuvu Rīgas šai pusē.

Pcc nedēļām trim jau Valmieras cietuma pagalmā stāvēju plaša, nesen piemīdīta kapa priekšā, kurā gulēja ne jau karavīri, bet pirmie astoņpadsmit nošautie Valmieras pilsoņi. Kaps bija ne tikai aizbērts, bet arī piemīdīts un nolīdzināts ar zemi. Tā bija šī «jaunā» kara kapu pazīme.

Kapi ap Valmieru auga augumā trīs garus gadus. Ķelderu lejā, aiz Valmieras pagastmājas, Iršu parkā. Visus ir šodien nezinām. Un neuzzināsim. Arī to vienu Kauguru vērī, kur 1941. gada ziemassvētku sestdienas vakarā sameta cilvēkus divdesmit. Drīz pēc tam no Valmieras baznīcas pāri sniegotajiem laukiem izlija zvanu skaņas ...

Kad mūs no cietuma veda darbos, reizēm izdevās pārmainīt kādus vārdus ar ieslodzīto piederīgajiem. Aizvien biēžāk atkārtojās jautājums: «Vai jūs nezināt, kur... kur guļ mans vīrs, mans dēls?...»

Kapu meklēšana. Aiz kareivjiem, kuri pieceļas, lai dotos triecienā, katrā karā, lai arī neredzamas, tūdaļ pieceļas arī mātes, lai meklētu savu bērnu un vīru kapus. Sī kara īpatnība bija tā, ka Latvijā mātes

meklēja un taujāja kapus arī tālā frontes aizmugurē, pat Eiropas serdē.

1943. gada vasarā kādu dienu mūs trīs no cietuma galdnieku darbnīcas aizveda uz vientuļo torni Valmieras muižas vecajā parkā. Tornis bija atlieka no kara sākumā nodegušās pils. Sākumā tanī mita sievietes, vēlāk turēja izolācijā nāvei nolemtos. Kā jau pils torņos pieklājas, tā jumta pažobelēs dzīvoja milzums kovārņu, kuri reizēm naktīs pēkšņi un trokšņodami izlidoja, tā vēstīdami, ka lejā tikušas atvērtas durvis, kādu gūstekni ievedot. Kovārņi taču ir vecveci Latvijas muižnieku piļu iemītnieki. Tai dienā sarga pie durvīm nebija, tātad nekā sargājama arī ne. Nesām līdz pašu sanaglotu dēļu kasti. Ēnainā, aizrestotā apakšstāva istabā uz grīdas gulēja pelēkās, pašaustās drānās tērpts vīrs, pa lauku modei apsietu lakatiņu ap kaklu. Iesirmi bārdas rugāji. Svešs. Apmēram piecdesmito vidū. Neviļus atcerējos savu tēvu... Seja bija vesela, zem ādas tikai daži nelieli asins izplūdumi, bet deniņos, pelēkajos matos, melnēja dziļa, sarecējušām asinīm pildīta brūce. No uzrauga uzzinājām, ka šis te nakti atvests no Valmieras SD, kur pratināšanā «miris». It kā esot no Alūksnes vai Vijciema puses, kur tiekot meklēti partizāni.

Mūsu priekšā gulēja zemnieks pēc pavasara sējas, nogalināts pirms rudzu pļaujas. Saudzīgi ieguldījām viņu atnestajā kastē. Citi ieslodzītie ar pajūgu kasti aizveda kaut kur aiz Valmieras pagastmājas. Un ieguldīja kapā, kuru piederīgie nekad neatrada.

1968. gadā Māgā redzēju holandiešu bērnu pasaku pilsētiņu — Madurodamu, kurā itin viss tāpat kā Holandē, tikai daudz mazāks. Katedrāles tornis tur pieaugušam sniedzas līdz krūtīm. Motorlaiva, kas peld pa kanālu, sērkociņu kastītes garumā, un pats kanāls tikai soli plats. Viss sīksiki no dzīves atdarināts. Iespiedusies atmiņā tāda detaļa: pa šoseju steidzas auto ar cisternu betona pārvadāšanai. Cisterna, cigaretes lielumā, tomēr rotēja ap garenisko asi, lai betons nesacietētu vedot. Kanāla malā kā raibas vabolītes ganījās gotiņas. Mazie holandieši te mācās pazīt un mīlēt savu Holandi. Madurodamas ierīkošanā daudz esot darījuši kādi vecāki sava dēla piemiņai, tā dēla, kurš aizgājis bojā cīņā pret vācu okupantiem. Tā šī pilsētiņa ir sava veida piemineklis: piemineklis — darbs, rīcība, ziedošanās nākošās paaudzes labā.

Toreiz ienāca prātā vēl divi bojā gājuši holandieši, jo holandiešus savā dzīvē daudz saticis neesmu. Par tiem diviem nezinu, vai un kāda piemiņas zīme tiem dzimtenē nolikta.

Kad 1945. gada septembrī atgriezos mājās, apstaigāju it visas vietas, pa kurām reiz biju staigājis un arī strādājis kopā ar tēvu, kura nu vairs nebija. Ari pļavu līkumotās Anuļupītes malā. Siena šķūņa jumtā granāta bija izplēsusi skaidas, un šķembas kā ar neasiem cirvjiem bija sašķaidījušas spāres. Soļus desmit no šķūņa pacēlās zemes cilnis. Pēc kara — tātad kaps. Jā. Mežsargs, kas tūlīt pēc frontes pāriešanas bija apstaigājis savu apgaitu, atradis pie šķūņa divus ar granatu nosistus vācu armijas formas. Kritušos apracis. Mežsargs nedaudz prata vācu valodu. Paņēmis un izpētījis arī kritušo dokumentus. Viens bijis vācietis, bet otrs — holandietis, vācu armijas palīgdaļai piederīgais. Tādus izpalīgus ar reāliem nāves draudiem vācieši mobilizēja visās okupētajās zemēs. Es drīz aizbraucu uz Rīgu, lai kārtotu fizioloģijas eksāmenu, uz kuru biju sācis gatavoties pirms četriem gadiem, otrās pilsētas slimnīcas mauriņa sēdēdams, īsi pirms tās nakts, kad noliku rindā pie citiem savu pirmo mirušo, pirmo no simtiem, kurus vēlāk tiku cilājis ar savām rokām, gan arī vilcis, viņu rokas pāri saviem pleciem saņēmis. Mežsargs kaut kur aizklīda, nomira, un ar viņu pazuda uz dzimteni neaizsūtītie tā holandieša dokumenti, kura trūdēšanas vietu šodien varu atrast tikai es. Tai rudenī pie kapa auga pīlādzītis pirksta resnumā. Tā tievie zari toreiz nenoturētu pat vienu ogu ķekaru. Šodien tas ir pīlādzis, rudeņos apbērts tik daudzām spoži sarkanām ogām, no kurām iznāktu vīns visiem ziemas vakariem.

No granātas nevarēja prasīt saprašanu kā no cilvēka. Granāta nezināja, ka šo holandieti varbūt vajadzēja tikai viegli kontuzēt, kamēr pāriet fronte, jo viņš jau sirdī pats bija vācu ienaidnieks. Šoreiz, gadījuma dēļ, būtībā kļuva arī par vācu upuri.

Un vēl viens holandietis. Viņu kopu 1945. gada sākumā, kad biju sanitārs tuberkuloznieku palātā koncentrācijas nometnē Harcā, idillisku kūrortu apvidu. So holandieti, apcietinātu par pretestības kustības atbalstīšanu, īpaši atceros tādēļ, ka arī viņš bija studējis medicīnu. Turīga koloniālā ierēdņa dēls, dzīvojis pārpilnībā, iespējams tādēļ arī ātrāk viņu nospieda pie zemes nesaudzīgie nometnes apstākļi, kaut viņš bija viens no nedaudzajiem, kuri saņēma, kaut SS apzagtas, tomēr starptautiskā sarkanā krusta paciņas. Tajās atradās pa cukura graudam, pa sendviču sainītim. Studentam tika piedāvāta iespēja izkļūt brīvībā, ja viņš iestātos vācu dienestā cīņai pret to pašu pretestības kustību. Piecus soļus aiz barakas sienas atradās pirmais dzeloņstiepļu žogs, pāris soļus aiz tā otrs, augstais, caur kuru plūda elektriskā strāva. Un tūlīt aiz šī pa klinšaino nogāzi augšup kāpa vīksnas un egles, pilnīgi aizsegdamas debesis un sauli. Tādēļ tuberkuloznieku istaba bija krēslaina. Atceros, kā šai krēslā izdalījās holandieša jau tuvās aiziešanas iezīmētais smalkais profils, kad, zodu uz dūres atbalstījis, no lažiņas otrā stāva viņš raudzījās Uz meža sienu aiz loga. Lai drūms, šis mežs tomēr bija brīvs! Holandietis pakratīja galvu, un pat ar tādu kā tālu smaidu stāstīja, ka no sadarbošanās ar vāciešiem kategoriski atteicies. Ātrais dilonis, šodien tikpat kā vairs nesastopama tuberkulozes forma, viņa dzīvību izdzēsa pāris nedēļās. No barakas viņu iznesu es. Kurā no masu kapiem aiz nometnes žoga viņu iemeta, nezinu. Varbūt tajā, pie kura kāda itāļu māte savam dēlam tagad atvedusi kapa plāksnīti ar smaidoša jaunekļa ģīmetni. Itāļu mātei acīmredzot kāds ziņojis, ka viņas dēls atrodas šai kapā.

Tādi ir manu atmiņu fragmenti, saistīti ar trim holandiešiem.

Tikai dažas dienas pēc tam, kad bija aizbērti masu kapi aiz mūsu nometnes žoga, es, pēc izbēgšanas un slēpšanās līdz nāvei novārdzis, pārnakšņoju neizpostītā vācu ciemā. Tās mājas kūtī nesteidzīgi gremoja melnraibās govis, pa bruģēto pagalmu mierīgi pastaigajas vistu saime. Aiz staļļa, savas netīrības kautrēdamies, pirmo reizi brīvībā apmazgājos, kopa ar netīrumiem cenzdamies aizslaucīt arī neskaitāmās utis. Biju par vārgu, lai kaut ko prasītu. Pavecais saimnieks tapat bez prasīšanas uzdāvināja vecu, bet tīru kreklu. Viņš kūpināja pīpi un sūdzējās, ka pašlaik virtuvē nedarbojoties elektriskā plīts, stāstīja, ka kara pēdējās dienās ciemam cauri braukuši arī pajūgi ar latviešiem,, un tad rūgti nopūtās: «Vissliktākais pašlaik ir tas, ka Vācijai vairs nav sava karaspēka. Kas tā par valsti bez sava karaspēka. :.» Par kapiem, kuri palika aiz Lielvācijas karaspēka, viņš likās nekā nezinām.

Mātes gadiem ilgi meklē savu dēlu, sievas — savu viru kapus. Viņas ar savām rokām grib uzrušināt smiltis ap kapa vietu un nomazgāt zāli tīru. Māte ļoti veļas, lai ap šo vietu būtu tīrs, lai dēls justos kā noguldīts uz balta palaga un zaļā velēna būtu sega, ar kādu viņa savu bērnu apsegusi ziemas vakaros. Mātei vajadzīga viena vieta, vajadzīga dvēseles svētnīca, kur no sirds izrunāties un izsāpēties kopā ar savu mīļo, tikpat jaunu, kāds viņš bijis tai dienā, kad abi redzējās pēdējo reizi.

Tādēļ tik nozīmīgs, cildens, augsti ētisks ir tas darbs, kuru veic skolas, ikviens sava novada apzinā-tājs, kas gadiem ilgi taujā vēl dzīvos seno notikumu lieciniekus, sameklē mežā sakņu ciešā tīkla pāraustas bojā gājušā mirstīgās atliekas, šķirsta un pēta arhīvu ziņas, kamēr kādu māti kaut tūkstošiem kilometru tālu, kaut svešā zemē sasniedz ne jau laimīga, tomēr ziņa, ka uz viņas dēla kapa šopavasar dīgusi tīra zālīte un uz kapenēm ceļš arvien noslaucīts un tīrs.

Poļu māte, par kuru reiz rakstīju stāstā «Mūžīgā mīlestība», nav izdomāta. Ilgi viņa svešā zemē zem brūklenājiem un egļu čiekuriem meklēja dēla kapu, un mūža beigās tas bija kļuvis viss dzīves mērķis un saturs.

Sena grieķu teika par Antigoni vēsta, ka viņa, neraugoties uz Tēbu ķēniņa Kreona aizliegumu, tomēr apglabājusi savu kritušo brāli Polineiku. Par to viņa iemūrēta klinšu alā. Vācu nacistu uzsāktais pēdējais karš, jau 20. gadu simtenī, atkal gribēja ļaudis nogrūst necilvēcības aizā, atkal radīja jaunas Antigo-nes.

Bet es ieklausos sevī — cik briesmīgi skan vārdi: mātei vajadzīgs savs kaps... Tādēļ šo atmiņu noslēgumā gribas itin kā pašam pārsvītrot, ko tikko uzrakstīju: nē, mātēm nav vajadzīgs savs kaps, nav vajadzīgs sava dēla kaps! Mātei vajadzīgs savs dēls, sievai savs vīrs. Tādēļ viņas ļoti nīst karu.

KO NEESMU PAVEICIS

Saldus avīzes literārajā lappusē izlasīju, ka aprit 80 gadu kopš grafiķa Plītes-Pleitas dzimšanas. Atcerējos viņa zīmēto «Leļļu skūpstu»: leļļu jaunkundze uzspiedusi savas lūpas uz pakrituša leļļu kavaliera lūpām, bet kavalierim kāds jau sadauzījis galvu... Atcerējos viņa sala stindzinātos «Divus zvirbuļus», kurus vairs neredzēsim plūcoties. No rītiem vairs nedzirdēsim viņu ska|ās, satrauktās čalas, par kurām aplam dusmojāmies, un tad sapratīsim, ka šie divi vairs nekad nelidos...

Kārlis Padegs savu plašāko, pēcnāves izstādi sagaidīja tikai uz septiņdesmito dzimšanas dienu, aizgājis jau divdesmit deviņus gadus vecs. Izstāde nebija pilnīga — tūdaļ pēc tās slēgšanas «Mākslā» parādījās virkne darbu, kurus izstādē neredzēja. Tāpat esmu redzējis asprātīgu Padega zīmētu kāršu kavu, kas kaut kur Rīgā glabājas. Tomēr arī izstādītie darbi rādīja nenovērtētās talanta un zīmējuma iespējas. Kaut tikai par vienu: «Godalgots suns» — necils nesugas krancis ved saitē aiz sevis aklu, sakumpušu invalīdu plānā svārciņā. Beznaga cepure liecina, ka laikam jau kara laukā palicis šī vīra acu gaišums. Vēl manāmas dažu silti ģērbtu ļaužu un daudzstāvu nama logu kontūras: parasta pilsētas

aina. Vairāk nekā, bet būtībā sižets traģiskam stāstam. «Godalgots suns ...»

Starp citu, gleznu izstādēs reizēm rodas iespaids, ka audekla lielumu dažkārt it kā pielīdzina arī mākslas lielumam. Nesen skatītais Pau|uka skarbais «Pašportrets» pierāda, ka tā nepavisam nav. Šīs pašas izstādes citās gleznās rādītās šautenes netrāpa tā kā acu skatiens no ši portreta. Bet izstādē «Pašportrets» starp gleznām bija mazākais audekls.

Pēc šīs ekskursijas un pārdomām «no citām operām» bija jāatzīstas, ka pats jau garus, neatgriežamus gadus grēkoju, slinkoju, jo neesmu «zīmējis», tas būtu — neesmu darinājis beletristiskas skices. Mazs mierinājums: literatūru apzadzis tādējādi neesmu, jo neuzrakstītās lappuses pieder tikai pašam rakstniekam. Esmu zaudējis vienīgi pats.

Iznāk, ka, pamanījis jūrmalas smiltīs dzintara gabalu, neesmu tai dienā pieliecies, sevi mierinādams, ka pacelšu to rīt. Bet rit dzintaru jau aizputinājušas laika smiltis. Neesmu pacenties rasainu saules lēktu noplūkt kā magones ziedu, lai mūžīgi krāsainu to saglabātu starp grāmatas lapām un tad, grāmatu atverot, atdotu gaišumu lietainai rudens dienai. Tas viss tādēļ, ka neesmu rakstījis skices. Man īsti pieder tikai tas, ko glabāju ne vien atmiņā, bet arī uz papīra lapas. Un citiem sniegt varu tikai uz papīra sakrāto.

Rakstniekam jābūt kā lēcai, no kuras nākušais stars iekvēlina citiem sirdi. Lai rastos šāds stars, lēcai jāuztver Saules un Visuma gaismas pali. Notikumi, pārdzīvojumi, atziņas, smaržas un skaņas. Jāuztver un jākrāj ik dienas, ik mirkli.

Pāršķirstot monogrāfijas par lieliem māksliniekiem, bieži atrodam skiču reprodukcijas. Gan tādas, kur ar vienu ogles vilcienu darinātā sievietes auguma kontūrās jūtam vijību, gan tādas, kur sīku svītru ēnojumā izmanām no pleciem krītošā auduma smagumu. Pirms lielākas gleznas tās darinātas desmitiem. Cik Volgas strūdzinieku rūpju mākto seju, gan sakošļāto pīpju sazīmējis Repins! Mūsu Tilbergs skicējis daudz, lai beigās taptu «Kaugurieši» ar izmisuma radīto apņēmību sejā, ar to apņēmību, kuru spīvu audzēja pelavmaize un garā klaušu darba diena. Un Dīrers no piecpadsmitā gadu simteņa mums atstājis apgarotu, lūgšanā saliktu roku skices.

Rokās taču jums vai man ierakstīta biogrāfijas daļa. Uz pirksta paliek rēta no pirmā naža, ar kuru griezts lazdas spieķis. Rokas pirkstus grūti atliekt, ja visu mūžu turēts āmura kāts. Manā stāstā «Pavasarī nokusa sniegs» minētā Dzenīša prototips ir galdnieks Balodis no Straupes puses. Vēl šodien atceros, kā Baloža rokās atspoguļojās viņa sūrā biogrāfija. Viens no labās rokas vidējiem pirkstiem bija īsāks — zaudēts tad, kad Latvijā cēla daudzās jaunsaimnieku mājas. «Mūsu» — cietuma — ēvclmašinas nazis, ap savu asi pāris tūkstošu reižu minūtē virmodams, piepildīja darbnīcu ar draudošu rūkoņu, it kā tepat virs Valmiermuižas veco liepu galotnēs lidinātos bumbvedējs. Steidzinātajā darbā tas jau bija sasmalcinājis vairākus pirkstu galus. Balodim pie ēvelmašīnas laimējās. Bet turpat blakus, cieši pie betonētās pamatnes pieskrūvēta, stāvēja frēze, protams, bez aizsargierīcēm. Vācu drošības policijas rakstāmgaldiem vajadzēja steidzīgi izfrēzjēt kājas ar maigi apaļīgiem profiliem, kuri atgādināja smaidošas sievietes vaigu. Un tad darbnīcas puskrēslā frēzes nazis uz grīdas mīkstajās skaidiņas nosvieda vēl pusotra pirksta no Baloža plaukstas. Cietuma feldšeris, drūmi smaidīdams un par nemākulību runādams, pirmreizēji apkopa brūci, bet es vēl ilgi pa vakariem tīrīju strutas, ar atšķaidītu, zilu, politūrai domātu spirtu apkopu brūci, kamēr tā apvilkās ar plānu, sastrādātajai, rupjajai plaukstai nepiedienīgi plānu, rožajni caurspīdīgu ādu. Balodis pateicībā man solīja ābolus no sava dārza tai rudenī, kad būsim brīvi. Tagad nezinu, kurā masu kapā Vācijā vēlāk Balodi ieguldīja kopā ar viņa sastrādāto roku, kam trūka divu pirkstu. Ja es uzrakstītu skici vai stāstu tikai par Baloža rokām, tas būtībā jau ietvertu ne tikai posmu no galdnieka Baloža, bet arī posmu no mūsu lauku amatnieku biogrāfijām, jo turpat Valmieras cietuma galdnieku darbnīcā iepazinos arī ar citiem, kuriem, kā smejies, pirkstu bija mazāk, nekā savā laikā radītājs izsniedzis visam dzīves laikam. Un ne jau aiz vieglprātības tie tika iztērēti.

Arī prozā skice, tāpat kā tēlotājā mākslā, ir uz papīra lapas fiksēts dzīves mirklis. Stāstā, kura darbība norisinās, pieņemsim, laika sprīdī ilgākā par minūti, tāpat drāmā, romānā man jāattēlo daudzas ar pulksteņa rādītāja šautru vienu no otras atdalītas minūtes. Sekmīgāk tas izdosies, ja šīs minūtes jau būs sakrātas manā skiču burtnīcā.

Literārā skicē, ja gribu, ietveru tikai akmeni meža strauta vidū, pie kura šķeļas līdzens ūdens, lejpus akmens atkal samudžinādamies putainā vērpetē.

Pie līkumainām, Lētus un atkušņu ūdeņu atska-lotam un nomazgātam eg|u saknēm’ turēdamies, uzkāpju Gaujas senlejas stāvajā krastā. Te augšā zem egļu zariem ir zaļa un valga paēna. Bet lejā, visā plašumā parskatama, plešas gaiši zaļa, saulaina pļava ar zilu debess spoguli vidū. Tā ir’ataka, kuru apņem pelēcīgās pagājušā gada niedres. Ataka ir atlieka no senas straumes, kas pirms gadu simtiem palu laika tricinājusi klinti, uz kuras stāvu. Straume pret klinti bieži trieca krastā izrautu priežu stumbrus. Ir maijs. Pļavā kā dzeltenas pūkas izmētāti kārklu krūmi, pūpoli izplaukuši par dzelteniem ziediem un sēž zaros kā cālēnu pulks. No priedes galotnes, kura atrodas zem manis, uz pļavu aizšūpojas dzilna, skaļi piekliegdama dienvidus stundas klusumu. Bet es šai mirklī jūtos kā milzis, kam pieder šī klints un kas no saviem augstumiem noraugās uz pļavu un upi tur lejā! Un šķietu sev tik varens un ilgu mūžu, it kā pats savā laikā būtu Gauju ar plaukstām aizvirzījis no šīs klints. Prātā ienāk bērnībā redzētā pasaku ilustrācija, kurā redzēju kalnu garu, kas, vesela meža koka stumbrus kā rudzu stiebrus pieliecis, baida arājus, un viņi, zirgus un arklus pametuši, mūk uz visām pusēm. Ai, ai... patiesībā esmu tikai uzkāpis mežainā kraujā un esmu nevarīgāks par dzilnu, kura aizlidoja pāri Gaujai, jo nevaru lidot, varu no kraujas tikai nokrist.

Un tomēr priecājos, jo mirkli sajutu, ka esmu bijis augstu un redzējis pāri lielai pļavai un upei, redzējis pāri pasaules dajai. Iespējams, kaut ko līdzīgu, tikai daudz varenāku pārdzīvo tie kalnā kāpēji, kuri sasniedz ģeogrāfijas kartēs atzīmētas virsotnes. Šo savu kalnu varu sasniegt ar savu elpu un katru dienu, kad vien vēlos. Nogurdinātā sirds darījusi mani pieticīgu.

Bet skice tāpat var sevī ietvert stacijas uzgaidāmās telpas lepnu, ar ozola saplāksni apdarinātu solu, uz kura kvern vīrs. No vatniekā ievilktās galvas redzama tikai ausaina cepure. Cepures pelēkajās ādas sprogās samanāma tumšāka — kādreizējā kokardes vieta. Kad, pie pleca purinot, milicis viņu modina un saka: «Te gulēt nav brīv!» — vīrs ar zābaka papēdi pārliecinās, vai koferis vēl zem ceļiem, tad norūc: «Vai nu pagādā man viesnīcā gultu, vai ved pie sevis uz milicijas istabu, tur siltāks.» Milicis atmet ar roku un uz milicijas istabu aiziet viens.

Sēdu viens mūzikas skolas zālītē uz cieta, dzeltena, kā ar citrona mizu ierīvēta saplākšņu sēdekļa. Tādi paši melnu dzelzs stiebru konstrukcijas krēsli atrodas šīs pilsētas ēdnīcā, izpildkomitejā, krājkasē, milicijā. Pie sienas divi lieli, gleznoti portreti netīri baltu līstīšu rāmjos — Alfrēds Kalniņš ar raksturīgo vaideloša bārdu un mazliet sirdīgais Melngailis ar kuplo lentes mezglu zem zoda. Trīs soļus no citrondzelteno krēslu pirmās rindas stāv liels, melns, svinīgs flīģelis, ļoti vientuļš. Starp vizošo flīģeli un logu uz grīdas nolikta vāze klaviatūras augstumā, kura atgādina uz resgaļa notupinātu, saulē kaltētu māla bumbieri. Flīģeļa melni lakotās kājas stīvas, ar tām no šīs tukšās māla pikas aizbēgt nevar. Vāzes sērijmāsas atrodas ari kultūras namā, izpildkomitejā, poliklīnikas zālē. Šādas vāzes šai pilsētā modē, jo iādas darina vietējais keramikas cehs — piecas dienā, tūkstoti gadā. Krēsli šai telpā nesaderas ar vāzi, brūnais dermatīna durvju polstējums ar Kalniņa ģīmetnes rāmi, bet flīģelis visiem pa griezis muguru, jo negrib iejaukties šai lietu kautiņā. Un man uznāk vēlēšanās satvert aiz dzelzs kājas vienu krēslu un miera labad sadauzīt vismaz lielo vāzi, reizē atbrīvojot tanī iesprostoto cilvēka auguma apses zaru, kuram piekodināts stāvēt mierīgi un imitēt ikebanu — japāņu ziedu kārtošanas mākslu. Japānā jau nu gan šis zars noteikti izceltos — kā lielākais visā impērijā. Pulcējas mūzikas skolas audzēkņi un vispirms sasēžas uz palodzēm, tikai tad atcerēdamies krēslus. Bet es nepaguvu sadauzīt vāzi, nepiegāju pie Alfrēda Kalniņa, lai pavilktu taisni viņa sašķiebto portretu: bija ienākusi dziedātāja un dziedāja Šūberta «Foreli». Un mēs no zāles, kura tā gribēja mūs aizbaidīt, jau bijām pārcēlušies kādā Gaujas pietekas malā un satraukti raudzījāmies ūdens ņirbēšanā, par negaidīto foreles un cilvēka likteņos domādami. Man blakus it kā smaržoja apses zars. Nenocirsts, lietus noskalots. Šūberts un dziedātāja bija varenāki par lietām mūzikas skolas zālē. Punkts.

Kaimiņu pilsētā autoostas kafejnīcā gaidīju savu autobusu. Pie blakus galdiņa sēdēja krēpjains vīrs acenēs. Pasitis galvu uz vienu otru pusi kā gailis, graudus lūkojot, viņš atpogāja vatnieku, ieķēra roku azotē un dīvaini pārliecās pāri galdam un limonādes glāzei uz tā. Visumā šis žests atgādināja sievieti, kura, blūzi pavērusi, tuvina krūti zīdaiņa mutei. Limonādes glazē no azotes ielija kaut kas bezkrāsains. Vīrs, riebumā viebdamies, glāzi izdzēra. Pēc laiciņa viņš sazvēlās uz galda, tad lēnām, bez vaida un pretošanās iznīcībai, kā beigts noslīdēja uz grīdas un palika gu|am, plaukstas starp ceļiem iespiedis. Un saldi iemiga, bezgrēcīgi kā bērnībā, kad caur logu uz viņa gultiņu zvaigznītes lūkojās. Viena aceņu kājiņa atkabinājās, un acenes tagad vairs neturējās uz deguna, un caur tām vairs nevarēja redzēt sapņus, kuros bija paredzēti krāsaini papīriņi, kādus uz pudelēm līmē. Pienāca veca sieviņa, balti pelēkā ķitelī ģērbusies, un nolika uz galda paplāti ar tukšām glāzēm. Viņa stabili nostājās uz milzīgos velteņos ieautajām kājām un iespieda rokas sānos. Medicīniskā ķiteļa īsās piedurknes atklāja, ka viņai zem virstērpa pavilkts vatnieks un sarkana adīta jaka. Pēc manas dzīves pieredzes bija gaidāmi divi varianti. Viens — vecā sagrābs pakritušo pie apkakles un iesauksies: «Ārā! Atkal pietempies!» Otrs — viņa aizvelk savus velteņus līdz bufetei un saka pārdevējai: «Zelma, tur viens guļ un neceļas. Piezvani miličiem.» Izrādījās, ka dzīves pieredze atšķiras no kroga pieredzes. Reimatisma dēļ vecā nevarēja pieliekties, tādēļ nometās uz viena ceļa, noliecās pie guļošā, atkabināja arī otru aceņu kājiņu un acenes saudzīgi nolika uz galdiņa blakus pakritušā cepurei, pagatavotai no platmales, mugurpusē tai apmali apgriežot. «Brilles maksā naudu, un, ja švaki redz, neatradīs māju...» viņa nobubināja un ar paplāti

atgriežas pie bufetes. Secināju, ka ari viņa pati nēsā acenes, tādēļ saprot, cik grūti bez tām iztikt. Un arī tu, ka viņas acīs šis nav ārkārtējs notikums, tikai maza piektdienas vakara idille dzertuvē, kuru par kafejnīcu sauc. Punkts.

Literārā skicē var ietvert ir stūrīti dabas, ir cilvēku viņa apkārtnē. Turklāt vēl tā, ka jaušama atēna no cilvēka biogrāfijas vai vides rakstura. (Iepriekš minētos, protams, uzlūkoju tikai par aptuveniem piemēriem.)

Pareizi jau mēdz teikt, ka rakstīšana esot gleznošana ar vārda palīdzību. Jā, tikai ļoti grūta. Piemērs. Mākslinieks uzzīmē melnbaltu vai ar krāsām uzglezno vidusskolas vienpadsmitās klases puiša ģīmetni. Puisis kā puisis, tāpat kā citi klases biedri, vēl nav nopircis pirmo žilešu desmitu, viņa vaigi tikpat sārti kā pārējiem klases zēniem un meitenēm. Staigādami ar šo portretu pa skolas gaiteņiem, mēs mākslinieka attēloto noteikti atradīsim. (Protams, ja gleznotājs nebūs par mērķi spraudis attēlot tikai skolnieku principā, pēc kura pazīstami visi pasaules septiņpadsmitgadīgie skolnieki, jebkuru līdzību ar modeli augstsirdīgi atstādams fotogrāfa darbības sfērā.)

Mana augstā žūrija, mans nešķiramais draugs, kas uz labākiem medību laukiem došoties reizē ar mani, tas pats, kurš, manas sejas jau diezgan dziļajās rievās ieslēpies, smīn un, nepārtraukti mani no sāniem uzlūkodams, jautā:

— Vai tu pēc piecpadsmit papīra aprakstīšanas gadiem varētu uz šīs lapas ar vārdiem uzmest portreta skici tā, lai pēc tās arī gaiteni atrastu vienīgo modeli, kurš tāds pats sārtvaidzis, ar pareizu degunu, vienāda platuma acīm un tādiem pašiem «uz kantīti» apgrieztiem matiem kā pārējiem klasē?

— Nē, es nevarētu, jo neesmu agrāk vingrinājis prātu un aci, darinādams skices. Jā, žēl, jo šai gaitenī taču divu pilnīgi vienādu seju nav! Man jāmācās. Aprakstīšu veselu fotogrāfiju albumu. Nekaitētu pamācīties arī pie kriminālistiem, kā klasificējamas sejas.

Un pāršķirstu monogrāfijas par Albrehtu Dīreru un Leonardo da Vinči. Tur atrodamas jo daudzas seju un to profilu skices, pat itin kā klasificētas. Pieru līnijas vien, cita citai blakus noliktas, izveido plašu vēdekli. Deguni — no grieķu taisnā līdz boksera ielauztajiem. Zodi — no ābola apaļā līdz Dantes uz priekšu izvirzītajam, spītīgajam ragam. Un katra no šīm detaļām, grafiski parādīta, piešķir sejai savu izteiksmi. Gēte savā laikā izteicies tā: «Māksliniekam jāattēlo ārējais! Bet vai ārējais organiski veselam raksturam nav mūžīgi mainīgā iekšējā izpausme? Šis ārējais tik tieši piemērojas mainīgajai, sarežģītajai, smalkajai iekšējai struktūrai, ka pats caur to kļūst par iekšējo pasauli...»

Gribu piebilst — ļoti bieži tā arī ir. Tikai to nedrīkst absolutizēt! Tad jau, šādu tēzi līdz galējai konsekvencei novedot, varētu teikt, ka, piemēram, kriminālizmeklētājiem pietiktu studēt tikai psiholoģiju, cilvēku tipoloģiju, frenoloģiju. Skat, tādas un tādas ir nemainīgās noziedznieka pazīmes! Ejot pa ielu, šāds kriminologs jau pa gabalu pēc ausu kustināšanas manītu, ka šitas ir kabatas zaglis, šitas, kurš griež zobus, ļaunprātīgs huligāns, tas ar platajām, sapņainajām acīm ilgojas pēc svešas automašīnas, bet vēl cita, kurai nēģeriski biezas lūpas, ar tām cenšas izskūpstīt naudu no vecāku vīriešu makiem.

Ar šādu vienkāršošanu sadūros jau pašas literārās darbības sākumā. Prozas sekcijā 1955. gadā iztirzāja manu pirmo stāstu krājumu. Stāstā «Vientulīgā sirds» minēts ārsts, kurš nēsā ūsas. Osas 1955. gadā nebija inodē, pat skaitījās neapstrīdama švaukstības ļummc. Vēlāk kāds žurnālists man stāstīja, ka ap to laiku pat atlaists no darba par ūsu un garāku malu spītīgu nēsāšanu. Prozas sekcijas sēdē viens no recenzentiem (lai viņa uzvārds dus, sēdes protokolos apglabāts...) man arī tieši uzprasīja: «Kādēļ dakteris nēsā ūsas? Tā ir būtiska pazīme. Vai jūs lo varat paskaidrot? Ja reiz nēsā līsas, tam arī jāatspoguļojas ar kādu pazīmi viņa raksturā.» Neattapu paskaidrot, ka īsajā stāstā tik sīki detalizētu rakstura zīmējumu, kurš ietvertu arī ūsas, nevaru dot, un muļķīgi klusēju. Mani izglāba Anna Sakse. Sanāksmē piedalījās arī Kārlis Egle. Sakse griezās pie Egles: «Kārli Egle, lūdzu, paskaidrojiet — kādēļ jūs nēsājat ūsas?» Tā kā Egle arī neko prātīgu šai jautājumā nevarēja (vai negribēja) pateikt, tad ūsu jautājumu izslēdza no dienaskārtības.

Cik neesam radījuši šaubas, neuzticēšanos lasītājos par ideoloģiski un vēsturiski pareizām grāmatām, kurās attēlots vācu fašists vai cits, dažkārt šos necilvēkus gorillas ādā ietērpjot, viņu gāmurā zirga vai šakāļa balss saites iestādot... Esmu sastapis daudzus no šiem briesmoņiem, pakāpē no vienkārša kareivja līdz pulkvedim (oberšturmbannfīrers Lange), un varu apgalvot, ka dzīvē viņi bija daudz dažādāki, ārēji bieži vien pat diametrāli pretēji minētajiem standartiem. Atceroties bībeli, gribas teikt: «Tev būs tos pazīt pēc viņu darbiem, nevis pēc viņu svārkiem.»

Ja par Gētes vārdiem, kurus citēšu, var teikt, ka tie mazliet pārspīlēti, tālākais Gētes vērojums gan dziļi ietver ne tikai sejas, bet visa cilvēka attēlojumu kā mākslā, tā arī literatūrā: «Mākslinieks, kas nodarbojas ar cilvēka iekšējās pasaules attēlošanu, protams, redzēs arī to, ko viņš zina, viņš, varētu teikt, pārcels viņam zināmo uz ārējo veidolu.» Jā, tā ir. Ne katra nepatīkama seja liecina par nepatīkamu

raksturu. Cik seju nav sakropļojis, apcirtis kara šķēps! Cik nepatīkamu raksturu par mīlīgām sejām pārvērš gan ārējā kosmētika, gan iekšējā kosmētika — ietrenēta laipnība vai nepārtraukta liekulība! Un tādēļ rakstniekam vairāk jāpārzina attēlojamā cilvēka iekšējā pasaule nekā tās ārējais veidols.

Dīrers un Leonardo da Vinči centušies apļos un taisnstūros iezīmēt cilvēka ķermeni, lai atrastu «visu lietu mēra» sarežģītās proporcijas. Labi, es iedomājos — esmu iemācījies ar vārdiem uzskicēt skaistu harmoniska auguma sievieti, kura, novilkusi platpa-pēžu kurpes un neilona zeķes, kaila izskatītos tada pati kā viena no antīkajām marmora Afrodītēm, kuras, ar žestu kaut ko aizsedzot, vēlas pievērst uzmanību slēpjamam. Un tūlīt izrādīsies, ka šī prasme attēlot ideālu augumu maznozīmīga, jo būšu iemā: cījies attēlot tikai kāda laikmeta kanonam tuvu būtni. Bet tai pašā brīdi kāda filoloģijas profesora ārējais veidols gan statiski, gan kustībā atšķiras no cilvēka, < kurš noguris atspiežas uz lāpstas, tāpat no profesionāla boksera ārienes. Tāpat labi trenēta sporta amazone gan statiski, gan kustībā nav salīdzināma ar kolhoznieci, nobriedušu sievieti, kura jau desmit gadus strādā par slaucēju. Atkal nekā? Tomēr — arī mūziķi sāk vingrinājumus ar vienkāršām skaņu gammām. Tikai «izjaukta», pustoņu bagātināta gamma dod melodiju.

Tepat ienāk prātā literatūras kritiķu dažkārt patoloģiskās bailes, ja literatūrā attēlotas psihes novirzes, «no normas». Jau senajā Ēģiptē esot zinājuši, ka harmoniska, «pareiza» cilvēka augums esot deviņpadsmit reižu garāks par viņa vidējo pirkstu. Ja arī tā, tomēr ticu, ka pašā Ēģiptē bija maz «pareizu» cilvēku, bet ļoti daudz tādu, kuri kaut par pusnaga tiesu atšķīrās no normas, tātad bija «nepareizi». Kaut arī sekojošās rindiņās sacītais būs bezdievīga

citu autoru jau plašāk, argumentētāk pateiktā atkārtošana, domāju, ka tā nepieciešama, lai vērstu uzmanību uz šo kritikas prasījumu un reālā cilvēka psihes nesaattiecību. Apzīmējums «patoloģisks» vai «patoloģiska novirze» bieži jāsaprot kā sinonīms apzīmējumam «daiļliteratūras darba necienīgs», «nevar būt literatūras objekts» vai pat jau a priori nevērtīgs, pat kaitīgs. Vēl šobrīd atceros, kā pirms daudziem gadiem anatomijas profesors lekcijā mums demonstrēja simetrisku cilvēka seju, iegūtu fotomontāžā no vienas sejas puses. Neizteiksmīga, nedzīva, nepatīkama. Gluži tas pats ar cilvēka psihi. Tikai nelielo asimetriju, noviržu dēļ raksturi atšķiras no raksturiem. Bijušais rīdzinieks ķīmiķis Ostvalds sastādījis spektru no tūkstošiem krāsu nianšu. Arī dzīvajā dabā nav tikai septiņas krāsas. Tāpat tūkstošiem nianšu ir cilvēku novirzēs starp tā saukto «normālo» un izteikti patoloģisko cilvēka gara dzīvi. Orientējot rakstnieku ignorēt ik uz soļa sastopamās novirzes no pieņemtā normālās psihes standarta, vienkārši runājot, rakstnieks tiek orientēts melot. Ignorēt patoloģiski postošu godkāri, varaskāri, kura reizēm prasa miljonu dzīvības, aplamu sevis iecelšanu autoritātēs etc., etc. — nozīmē melot. Ērtāk visu to izskaidrot ar sabiedriskām vai ekonomiskām formācijām, grūtāk — ar cilvēka patoloģisko noviržu un sabiedrisko formāciju mijiedarbi. Šo jau zināmo patiesību pārskaitījumu pabeidzot, gribas izsaukties: cik jauki, ka Sudrabu Edžum neviens neaizrādīja, ka cilvēka apsēstību jau var uzskatīt par patoloģisku novirzi, tātad nopietnas literatūras necienīgu! Tad mums trūktu viena no latviešu literatūras klasiskajiem darbiem — «Dullā Daukas».

Tagad sevi mierinu ar atziņu: literatūrā nav obligāti katrreiz jāprot ar vārdiem uzgleznot noteikta cilvēka seju. Man lasītājam jāstāsta par cilvēku, bet cilvēku taču nepazīst tikai no sejas. Seju var aizklāt ar masku, bet cilvēka būtība, domas, darbi tādēļ nemainīsies.

Katrai mūzai savas iespējas. No portreta, kurā gleznota meitene ar pavērtām lūpām, ne vienmēr uzzinām, kam un kādus vārdus viņa saka. Laukakmenī cirstā skulptūrā nav redzama ne matu krāsa, nedz lūpu sārtums, tomēr pamanām, vai šis cilvēks sapņo vai pārdzīvo sāpes, vai arī visā viņa stājā jaušama verdoša griba darboties.

Vai minētais būtu sīks pierādījums tam, ka viena mākslas nozare vien nevar nedz izpētīt, nedz parādīt visu mākslu galveno objektu — cilvēku? Domāju — jā un domāju, ka tādēļ literātam, lai labāk apzinātu cilvēku, pašam noteikti jāizjūt krāsu prieks gleznās, jāklausās rezignētu vai nopietnu domu duna simfonijā, jāapstājas un jāizjūt līniju ritms, kad liela celtne vai nu tiecas ieaugt cieši zemē kā sakņota priede, vai arī traucas pret mākoņiem, garām koku galotnēm.

Un, lai arī ar vārdiem vien cilvēku uzgleznot nevar, tomēr darināt skices man liekas nepieciešami. Jūtu, ka tas zināmā mērā līdzinās pianista ikdienas vingrinājumiem, tāpat līdzinās gleznotāja prasmei vadīt otu, kura panākama, ne tikai pārdomās uz otu raugoties, bet gan pēc iespējas biežāk ar to no paletes uz audeklu krāsas pārceļot.

Vajadzētu paņemt virkni ģīmetņu un tad tās pašam ar savu metodi «pārzīmēt», respektīvi, pārrakstīt uz pāpīra lapas. Tā es ašāk pamanītu kaut vienu rūpju iegrauztu rievu pierē. Pamanītu kaut aiz piemiegtiem plakstiņiem slēptu neuzticīgu skatienu. Vajadzētu sēdēt uz sola ielas malā un vērot un salīdzināt katru dienu kaut pāris garāmgājēju. Tad ašāk varētu uztvert neapšaubāmo savdabību, kā viens «jauneklis», lēni kā pīlēns gāzelēdamies, sarkano zābaciņu purngalus uz iekšu iegriezis, mātei pie rokas turoties, uzmanīgi sper pirmos so|us. Un aprakstīt, kā uz sievišķīgi augstiem un šauriem papēžiem Niķiem solīšiem aizklidzina jauns puisis tā, ka bikšu platie gali pašu soļotāju nepanāk un plivinās aiz viņa. Pat baltās cakās salocīto kabatas lakatiņu krūšu kabatā pieminēt vērts, jo ne katram tāds greznums ir, un trīs cakas liecina, ka to īpašnieks ilgi tas sēdinājis spoguļa priekšā.

Visu uzzīmēt tomēr nav iespējams. Tātad vajadzīga atlase. Kas būtu šīs atlases vērts? Sev atbildēt uz šo jautājumu nevaru. Nav man tāda plāna, kurā būtu redzams, kādu stāstu un par ko rakstīšu savas dzīves laikā. Vākšu materiālu pēc iespējas vairāk: kas zina, varbūt noder. Tā man reiz noderēja asfaltā palicis un mājās pārnests zirga pakavs. Tas labu laiku karājās uz naglas, līdz kādu dienu vajadzēja kaut ko smagāku piesiet spainim, ar kuru no vaļējās akas smēlām ūdeni. Bez smaguma spainis uz ūdens gāzelējās un piesmēlās gausi. Spainim piesietais pakavs to iegremdēja daudz veicīgāk.

Mākslas prozā attēlotais cilvēks nedarbojas ireālā bezgaisa telpā, bet Rīgā, Cēsīs vai kādā citā vietā. Skices salīdzināmas ar īpaši labām momentfotogrā-fijām, kurām vēl pievienots krāsu, skaņu, sajūtu un jūtu pieraksts. Šādas fotogrāfijas viegli sauc atmiņā to, «kā tur izskatījās», «ko tur runāja», «ko tur darīja».

Nekaitētu, teiksim, ja man tagad, 1969. gadā, pie rokas būtu skice, kurā aprakstīts tas piesmēķētais autobuss, kādā pirms divdesmit gadiem braucu uz Cēsīm, lai sanatorijā piepelnītos kā feldšeris. Arī es smēķēju «Sportu». Daudzi vīriešu kārtas pārstāvji nēsāja sadauzītās un sakautās vācu armijas slēpotāju parauga cepures, kuru malas varēja nolaist uz ausīm. Veikalos tādas cepures, kurās nesaltu ausis, vēl nepārdeva. Tā nemaz nevarēja pateikt, kurš no braucējiem pa īstam bijis armijā un gūstā. Šāda skice taču noderētu, ja nu ne romānu par tiem gadiem rakstot, kad retā ģimenē sapulcējās tikpat brā|u un māsu kā pirms kara, tad vismaz manai autobiogrāfijai, tas ir — tai vienai grāmatai, kuru varot uzrakstīt ikkatrs rakstītpratējs.

Šai ziņā lai katrs rakstnieks kļūtu tāds skopulis un vecu mantu vācējs, kas pievāc pat saliektu naglu, mājās to notīra, izliec taisnu, ieziež ar lietotu mašīneļļu un noliek kastē pie citām: varbūt noderēs! ... Esmu to izpratis par vēlu, un patlaban man trūkst paša — kaut vecu naglu —, lai celtu jaunu namu. Eju aizņemties sadzeltējušas un drupanas avīžu lapas pa svešu māju bēniņiem. Kādreiz nieka izziņas kā sērkociņu kastītes dēļ jābrauc uz Rīgas bibliotēkām. Citreiz jāmeklē negribēti paziņas, kuri vēl atcerētos, kādus papirosus smēķēja pēdējās vilku medībās mūsu rajonā. Un nelaime — paziņas tāpat tic, ka viss bijis tieši tā, kā viņi to atceras, un, ja viņi kaut ko neatceras, tad vai nu aizmirstais bijis loti nesvarīgs, vai vispār neesot noticis... Cik šāda ticība savai atmiņai vērta, to esmu jautājis savam pavadonim, kas mani uzlūko no sāniem. Viņš smīn, ka patiesībā es puslīdz atceroties tikai dažus patīkamus un dažus nepatīkamus brīžus. Varbūt es gan zinot, ka pirms pirmā skūpsta es esot brīnījies, kādēļ, acīm tik tuvu esot, tomēr skaidri nevarot saskatīt pat melno punktiņu uz viņas vaiga, toties es pats nevarot pateikt, kad parādījies mans pirmais sirmais mats, jo pirms tā viena, kuru pamanīju deniņos, jau sen kādi trīs līdzīgi esot auguši pakausī.

Jau teicu, ka nevaru uzskicēt visu, ko redzu, un vajadzīga atlase. Vai tā būs pareiza, to redzēšu tikai beigās. Ka atlase būs nepilnīga, zinu šobrīd.

Reiz biju pabeidzis stāstu un gatavojos rakstīt nākamo. Starplaiks, šī domāšana un gatavošanās, Ir orrastību pilns. Domājot parasti iztieku ar galvu, varu domāt arī bez zīmuļa palīdzības, bet apkārtējie, neredzot kustamies manas rokas, dažkārt spriež, ka vienkārši slinkoju. Jau no sešu gadu vecuma, kad sāku valdīt ķildīgu sivēnu baru, lai deviņu gadu vecumā kļūtu par ragaiņu pulka komandieri un piecpadsmit gadu vecumā sāktu vicināt izkapti, esmu audzināts tā, ka vārdu «sliņķis» uzskatu par vienu no ļaunākajiem pasaulē. Tādēļ šis it kā ar slinkošanu saistītais periods līdzīgs tām mokošajām un nepelnītajām paģirām, kādas piedzīvoju 1946. gadā: toreiz man iemānīja «mežrozīti», kurai asuma dēļ bija pieliets apšu pelnu sārms. Lai vismaz būtu kaut kas, ko varētu parādīt sev pašam, nolēmu dažas dienas rakstīt skices. Te dažu šo skiču sižeti, atstāstīti pavisam īsi.

Iekāpu vilcienā, kurš augu nakti bija nācis no tālas pilsētas, pa ceļam savākdams visus, kas vēlējās nokļūt Rīgā. Vagona puskrēsla iedarbojās kā hipnoze, un katrs ienākušais nekavējoties iesnaudās. Ievilkos zem matrača malas, kura bija noslīdējusi no augšējā plaukta, un arī likumīgi iesnaudos. Mani pamodināja gaisma. Pavēru acis. Pārsteidza dīvaina aina: visapkārt karājās nolaistas kājas, neteiksim — kā lustras no guļamistabas griestiem. Redzēju dzeltenīgas vilnas zeķes ar kirzas zābakos nosvīnītiem papēžiem. Dažas zeķes nebija veselas, un daži cilvēki neapmeklē pedikīra kabinetus. Pārliecinājos, ka daži vīrieši valkā šauras kurpes un debeszilas apakšbikses. Tur bija arī pēdas neilona zeķēs, kuras gribējās saudzīgi kā kristāla vāzes aptvert virs potīšu vietas. Ak, šī manufaktūras izstāde kā savā laikā Ņižņij-novgorodas gadatirgū! Kad kāja sieviešu zeķes garumā noslīdēja gar frtariu plecu, atmodos pilnīgi. Punkts.

Tai pašā dienā braucu citā vagonā bez kupejām, ļoti tukšā un pārskatāmā, tā ka, viņā galā pamanījis trīs vīriešu krikumus un pat nesaklausījis saucienus: «Sit, kamēr dzīvs!» — jau zināju, ka tur spēlē kārtis. Man pretī nosēdās puisietis iesaukuma gados. Divas sievietes, apmēram divas reizes vecākas par puisi, šad tad saskatījās, savilka vilnas lakatu mezglu zem zoda ciešāk un žēlīgi sasmaidījās. Visas pogas man bija kārtībā, un abas kurpes pareizās kājās, tātad labvēlīgo vīpsnu objekts nebiju es, bet puisietis. Pareizāk sakot, viņa frizūra, kura tiešām bija apbrīnas cienīga savas vecmodibas dēļ. Turpretim sievietes domāja, ka tā pārmoderna, jo, redzams, baznīcu neapmeklēja un nezināja, ka tāds matu sakārtojums bijis jau kristīgo sektas pirmajam sludinātājam Jēzum. Matu eļļas gan toreiz bijušas smaržīgākas. «Un tāds vēl valkā bikses ...» viena sieviete čukstēja. Sievietes prot čukstēt tā, ka dzird arvien tas, kam jādzird, vai nu viņš sēdētu blakus, vai dzīvotu Rīgā. Puisis no uzmanības vai darba jau bija noguris. Viņš nožāvājās, tad no portfeļa izņēma grāmatu ar daudzām formulām, burtnīcu, logaritmisko lineālu un, domās nogrimis, sāka kaut ko rēķināt. Punkts.

Vakarā gāju garām krogam, kuru tai pilsētā sauc par restorānu. Pie durvīm stāvēja milicijas mašīna ar aicinoši pavērtām pakaļējām durvīm un divi jauni cilvēki ar kārtības sargu saitēm uz piedurknēm. Abi turēja izspūrušu sievieti. Viņas mati bija melni, tātad nebija krāsoti. Viens no pavadoņiem turēja ne tikai sievieti, bet arī spieķi ar gumijas uzgali. Tādus spieķus iegādājas tie, kuriem spieķis tikpat nepieciešams ka tuvredzīgiem acenes. Katru dienu, no rīta līdz vakaram.

— Atdod spieķi! — prasīja sieviete. Tad es pamanīju, ka viena viņas kāja ļoti taisna un pēda savādi balstās tikai uz laka kurpes papēža. Tādas izskatās zeķē ietērptas protēzes. Sievietes vecumu grūti bija pateikt, jo dusmu vai žēluma asaras uz bālās sejas bija izplūdinājušas melnās un karmīna krāsas plankumus kā akvareli gleznojot, bez asām robežām.

— Nellij, tu kausies! Spieķi dabūsi mājās. Kāp iekšā, aizvedīsim tevi uz mājām tāpat kā pagājušajā nedē|ā.

— Liec mierā, es dzeru par savu naudu!

— Nellij, nu ko tu dauzies pa krogiem, ja nevari turēt?

— Pagādā man vīru vai atnāc pats, tad es gulēšu mājās! Vai es vainīga, ka arī man gribas vīra? Sātani, jūs man nošāvāt kāju ...

— Nellij, tad ne jau mēs — karš ...

— Vai man bija vajadzīgs jūsu karš! Nošāva vīru un kāju. Ja man nav vīra, es dzeru ... Mājās man sienas gāžas virsū... Kāju nošāva, bet sirdi un krūtis nenošāva. Brauc man līdzi!

— Nellij, kāp iekšā, lūdzu, kāp iekšā, es tev atdošu spieķi... — Punkts.

Pēc dienas staigāju pa pļavu, kur vecajai kūlai cauri lauzās zaļi zāles asni. Pelēcīgo kūlas joslu, kurā droši vien slēpās kāds drošāks zaķa bērns, šķērsoja melns, pagājušajā rudenī izrakts novadgrā-vis. Pa kūdraino grāvmalu ejot, grāvja krastā — apmēram metru no zemes virsmas ieraudzīju ar ekskavatora kausu pārrautu un salauzītu tādu ka dēju kastes galu. Tās bija no dēliem, pareizāk sakot, no pusapaļiem atzāģiem sanaglotas vecvecas drenu sistēmas atliekas. Tā guldīta zemē jau diezin kad pirms manas dzimšanas, jo jau manos puikas gados šīs pļavas vietā pletās kārklu krūmājs, kurš pavasaros ziedēja ar dzelteniem pūpolu ziediem. Sī vecā kaste bija kādreiz zemē ieguldīts cilvēka darbs, pūles, cilvēka mūža daļa. Kādēļ tas viss pamests? Kādēļ atkal viss atdots krūmiem? Vai kāds Kocēnos vēl varētu pastāstīt par šo veco, tomēr vēl nesabrukušo dēļu drenu kasti? Vai šai stāstā nebūtu daļa no manas tautas un dzimtenes vēstures? Punkts.

No pļavas uz mājām nākot, atcerējos, kā mūsmājās ievācāmies 1926. gadā. Pirmo reizi gāju blakus vezumiem, kur augstu cits virs cita sakrauti galdi, gultas, no resna stumbra dobtas maizes abras un miltu tīnes, krustu krustiem ar striķiem pārsietas. Pirmajā vakarā gulēju uz mīkstām un smaržīgām ēveļskaidām, kurām bija pārklāta bieza, no krāsainām lupatiņām saausta zirgu sega. Tinu ap pirkstu skaidu, arvien lēnāk, arvien lēnāk... Uzreiz it kā no griestu puses, no debesīm atskanēja skaļš: «Cizi, ciz!» Skaļš kā bezdelīgas sauciens. Uztrūkos sēdus, jo domāju, ka istabā ielavījies svešs putns. «Guli, tas tikai circenis,» man teica. «Cilvēkiem nekož, nav blusa.»

Otrā rītā, uz oglēm ceptu siļķi ēzdami, mājinieki gudroja, kur uzradies circenis, jo Kokmuižā, iepriekšējā mītnē, circeņu nebija, ar vecu zeķi ielavīties tas nevarēja. Un paši Austrumi arī uzcelti tikko nolīsta meža vietā. Desmit soļu no mājas stūra vēl dižojās pāris varenu celmu, kurus brāļi Bērziņi vēl nebija paguvuši izcelt, tiem pasludinādami drūmu likumu: «Lai saknes patrūd, celms būs vieglāk iz-ri'ltiuiM.» Es par šiem celmiem, kuriem arājs arklu Mpkmt nesa uz rokām, priecājos — tur auga diži iiveiuiji, augumā lielāki par mani, jo ritēja tikai Minna sestā vasara. Kad sēdēju uz siltā celma, sarkani ogotie avenāji stājās man apkārt kā mežs un mani no mājas nevarēja ieraudzīt, kaut pats gan dzirdēju mājinieku balsis. Dzīvoju tur pats savā pasaku mežā.

Bet no kurienes circeņi? Tēvabrālis Pēteris atcc-irjas, ka, mājai pamatus rokot, pats uzracis akmeņu rindu, še reiz jau bijušas mājas pamatus. Un tad visi tai vakara krēslā pārrunāja, kas gan viss pasaulē negadoties. Un varbūt virtuve ar pavardu, virs kura kāsī iekārts pods, atradās taisni turpat, kur tovakar sēdējām mēs? Kādi izskatījās tie ļaudis, vai viņi uz mums nedusmojas, ka esam bez ziņas ienākuši viņu namā, kuru līdz šim pavasarim zem saknēm un sūnām bija slēpis mežs? Un vīri vēl atcerējās vecvecu ļaužu stāstu, ka circenis esot neticami dzīvīgs radījums: ja māja degot, circenis iebēgot mežā, bet tad atgriežoties krāsmatās, uzmeklējot veco krāsns kuldu un tur tad dzīvojot gadiem ilgi. Tēvamāte pati reiz ogojot meža vidū klausījusies: «Cizī, ciz!» Un atradusi vecas māju drupas. No tā vakara es Austrumu circeņu klausījos ar lielu bijību, jo tie lāču bija vecāki par tēvamāti, kurai ritēja jau septiņdesmit piektais gads, un šie circeņi droši vien redzējuši pat kaujas un karus, karavīrus zirgos un lāčādas cepurēs, zobenus vicinot, jo toreiz man likās, ka māju nopostīt var tikai karš.

Pēc paris gadiem krusttēva Augusta rokās, viņam pa pagasttiesu darbojoties, nokļuva veca Kokmui-žas — Ķokenhof karte. Un uz tās bija redzams, ka Austrumu vietā pirms gadiem simt atradušies Rijkuri. Barons šos Rijkurus saimniekiem vienkārši atņēmis, nojaucis, zemi viņpus lielceļa pievienojis muižai, bet zemi šaipus lielceļa, uz kuras atradusies arī māja, nodevis mežam. Un tagad, atceroties circeņus Austrumos, domāju par Rijkuriem, no kuriem vēsajā zemē saglabājās tikai pamatu akmeņi. Tā pati saule, kurā ienācās avenes manā «dārzā» pie lielajiem celmiem, kādreiz apspīdēja vīru sviedrotos vaigus, kad tie tēsa, kaķēja priežu stumbrus, cēla vainagu uz vainaga, lai taptu māja. Tās dienas vakarā, kad, tāpat kā mēs, viņi pirmo reizi sapulcējās ap pavardu, viņi bija priecīgi. Aizmiegot viņi ari klausījās circeni un ticēja, ka dzirdēs to dzinām daudzus ziemas vakarus. Viņi nezināja, ka veltas viņu pūles, ka namu nojauks vainagu pa vainagam, tāpat kā tas celts.

Cik daudz manā dzimtenē veltīgi strādāts, veltīgi gādāts ... Austrumi paši vēl stāv. Šoreiz nenogalināja namu, bet tā cēlājus. Pie bijušās Anuļa upes, kur savā piecpadsmitajā vasarā mācījos strīķēt izkapti, vēl var atrast lielu, gan jau sūnām un velēnām klātu akmeņu rindu, kurus te reiz nolika tēvs un krusttēvs, un uz tiem uzcēla siena šķūni. 1944. gada rudenī to trāpīja granāta. Kad es tur sēdu, uz šiem pamatiem, kurus arī pamazām sevi ieglabā zeme, atceros pirmo savā mūžā dzirdēto circeni. Punkts.

Nezinu, vai kāda no šīm skicēm man kādreiz noderēs, bet nenožēloju, ka tās uzrakstīju.

Tēvs man jaunībā, kad zāģējām egļu klučus, lai tos ar zirga ēveli sagrieztu jumta skaidās, bieži tika atgādinājis, ka es neturot zāģi taisni. Ja nenozāģētu taisni, kluči nederētu. Dziedāšanas skolotājs Sineps Valmieras vidusskolā ar kamertoni pierādīja, ka man tīrais nieks romantiskajā Šūmaņa kantātē «Čigānu dzīve», tikai dažas taktis nodziedot, nobraukt uz leju vismaz par vienu toni. Zemākās notis man dziedāt bija vieglāk, kaut arī skaitījos pirmais tenors. Vājas rokas, slikta balss ... Un tagad? Ar ko lai aizbildinos tagad? Neba jau ar papīra trūkumu.

Cik grūti apgūt amatu ...

1969/73/82

PAR SAVU TĒMU

Mans pirmais iespiestais stāsts (1953) vairs sen pēc drukas krāsas nesmaržoja. Par saņemto honorāru pirkto kurpju dzeltenās «biezpiena» zoles jau bija apdilušas, bet tieksme rakstīt nepārgāja. Un šī «rakstīt gribēšana» tūdaļ lika padomāt — par ko rakstīt. Jau minēju, ka sākumā pietika ar redakcijām vēlamām dežūrtēmām. Par to, ka viensētas kaut ar striķiem jārauj uz ciemiem. (Laikam pēc striķu pārtrūkšanas pamests, viens šādas «centības» liecinieks pāris gadu stāvēja arī Kocēnu ciema tīrumos.) Ka neapkurinātā baznīcā var saķert iesnas. Ka jauns dakteris labāks par vecu, tādēļ ka viņš jauns. Ka šogad jāstājas fraskolās, bet citugad aritmometri jāapmaina pret slaucenēm utt.

Apskaužu tos jaunos autorus, kuri savus pirmos stāstus publicē tagad: šādu pliku utilitārismu redakcijas noraida. Ari tādēļ viņi savu individuālo rokrakstu izveido ātrāk neķā manas paaudzes prozaiķi.

No šādiem tolaik itin derīgiem stāstiņiem tapa pirmais krājums, kuru izdevniecība pieņēma 1955. gadā, un bija apgūta nojēga par prozas tehnikas pamatiem. Varētu justies gandarīts, pēckara periodā Cēsīs nevienam stāstu grāmata vēl iznākusi nebija, kaut arī viena sanatorijas medmāsa man skaidri

1

pateica: «Dakter, varējāt gan vaļas brīžos darīt kaut ko jēdzīgāku. Vakaros pie manis atkāpj saimniecības pārzinis, spēlējam zolīti. Reizēm pietrūkst trešās rokas ...» Nevaru pateikt, kādēļ, bet drīz pēc «Pirmo ziedu» iznākšanas (1956. g. pavasarī) ar savu rakstīšanas veidu vairs nejutos apmierināts, kaut toreiz vēl nevarēju izskaidrot daiļliteratūras un žurnālistikas iespējas un uzdevumus.

Patlaban, pēc septiņpadsmit gadiem, saprotu, kādēļ pirmie stāsti mani apmierināja tikai neilgu laiku: īstas literatūras darbs rodas tikai tad, ja autors raksta vai nu par sevi, vai, precīzāk to pašu pasakot, — no sevis. Jēdziens «par sevi», «no sevis», pēc manām domām, ļoti plašs. Autors pa visu nodarbošanās laiku atrodas it kā uz teātra skatuves. Viņš, apsējis 1973. gada parauga platu, dzeltensar-kanu fantāzijas ornamentu kaklasaiti, var stāstīt tieši par sevi. Bet autora rīcībā tāpat nodota milzīgā teatra garderobe, kurā sameklējami ar valzivju asakām stīpoti krinolīni no tiem laikiem, kad sieviešu biksītes vēl nebija izgudrotas, gan karavīra līdz potītēm garais mētelis, melioratora gumijas zābaki atlocītiem stulmiem vai virpotāja kombinezons. Autors izvēlas vienu no tērpiem, pārģērbjas, runā svešādā balsī, saka svešādus vārdus, varbūt pat dialektā — bet būtībā zem jebkuras parūkas ir pats savs. Un, lai kā ārēji pārvērties, lai cik bezkaislīgā balsī stāstītu vai nu par to, kā no Daugavmalas plieniem lauzti akmeņi Rīgas pamatiem, vai par to, kā žūrijas atraidīta aktrises kandidāte iecērt pliķi nevis žūrijas priekšsēdētājam, bet savai mātei, rakstnieks arvien runā «no sevis». Talants un māksla ir atrast piemērotu tērpu teātra garderobē. Es sākumā nerakstīju no sevis un kļūdījos.

Ja savu dzīves gājumu aplūkoju šobrīd, jāsaka — pirmās grāmatas iznākšanas laikā tas bija notikumiem daudz bagātāks. Pēc 1956. gada notikumu maz, mana biogrāfija sastāv gandrīz tikai no sarunām ar sevi. Lai sarunas neapklustu, nepārtraukti vācu šīs pasaules iespaidus. Vakardienā un šodienā. Mājās un pasaulē. No rīta miklā gravā, kur ēnā zem alkšņiem nakti izplaukušas negaidīti dzeltenas purenes, un vakarā baleta izrādē, kur gaisma spožāka par purenes ziedu žilbu, kur cilvēka rokas, viņš viss kļūst par melodiju. Par melodiju, kura izteic gan kaisles, gan naida liesmas. Gribu pats dzirdēt, kā milzu hallē graujoši klaudz steļļu simtu piesitieni. Staigāt svelmē pa rugāju pakaļ kombainam, kurš atstāj aiz sevis salmu ķīpas kā milzīgas, dzeltenas sērkociņu kastītes. Un esmu priecīgs, ja retumis Elbes, Reinas vai Šeldas grīvās izdodas vērot baltus kuģus, kuri pārveduši banānus no tropu mežiem, un sarkanus kuģus, kuri tā krāsoti, lai nepazustu Ziemeļjūru ledājos. Un šais pasaules ostās dzirdēt svešas valodas, ieelpot sīvu pīpes dūmu un klausīties dobjo kuģa sirēnu, kad tas atvadās no krasta un, saitē vilkts, seko velkonim kā milzis sprīdītim. Šādos brīžos mani pārņem smeldzīgas tāluma ilgas. Tādas pašas, kādas jaunībā izjutu kartupeļu tīrumā, kad atliecu muguru, ja šaipus baltajiem mākoņiem slīdēja dzērvju kāsis. Tīrumā tad piecēlāmies visi un pielikām virs acīm plaukstu, un nevienam nekad neienāca prātā, ka tas būtu aplams darba kavējums, jo — gāja dzērves ... Latvijas tīrumos manas jaunības gados daudzi atlieca muguru, dzērvēm aizejot, un daži aizgāja tām līdzi.

Un tā piedzīvojumu vietā jau sen apmierinos ar pārdzīvojumiem un sarunām ar sevi.

Jā, līdz pirmās grāmatas iznākšanai mana biogrāfija bija notikumiem bagātāka. Piecu gadu vecumā nokritu no kūtsaugšas: ātrumā, atmuguriski kā vēzim rāpjoties, pēda nesataustīja kāpņu apaļo pulku.

Toreiz muku no četrpadsmitgadīga ganu zēna, kuru, ar smilgu degunā kutinot, biju iztraucējis no saldas diendusas. Tātad sodu vispār biju pelnījis, tikai tas rādījās negaidīti bargs. Tādē| mīļais dieviņš pašāva zem manis savu plaukstu, jo tai laikā vēl nebiju apšaubījis ne dievu, ne viņa visspēcību. Nokritu itin mīksti, kūtspriekšā atradās sakaltušas āboliņa galviņas un salmu smalkumi. Raudāt vajadzēja, bet to darīju vairāk no apvainojuma nekā aiz sāpēm. Nekāda lielā saprāta man toreiz vēl nebija, tātad no kritiena tas ciest arī nevarēja. Desmit gadu vecumā slīku pirmo reizi, bez atļaujas pāri Rūjas upei iedams. Neizdevās vis pāriet pāri ūdenim kā Jēzum, ielūzu ledū, balstījos uz elkoņiem, bet ledus lūza vēl un vēl... Protams, saucu arī palīgā un spārdīju ūdeni ar Batas šņorzābakos ieautām pēdām apmēram pret tagadējo Rūjienas viesnīcu. Krastā zem vītola plikajiem zariem stāvēja divas meitenes, manas skolas sestās klases meitenes, un klusēdamas noraudzījās, ko es tur trakojot. Kad jau pietrūka spēka kulstīties un kliegt, biju aizlauzies līdz biezākam ledum. Atpūtos un izvilkos no ūdens gluds un slapjš kā peldināts suns. Tad meitenes man pasniedza roku un palīdzēja paiet — pa sauszemi. Vecajos Ternejas kapos, netālu no mācītāja Bergmaņa kapa — tā paša, kurš te pirmais 19. gadsimta sākumā nodarbojies ar baku potēšanu, — novilku mēteli, svārkus un izspaidīju ūdeni. Pēc tam apstaigāju Rūjienas veikalus, veikalos bija siltāks, un mājās iet slapjš nedrīkstēju. Bet cik nu Rūjienā to veikalu, un veikali paši arī nebija nekādi siltie. Līdz veikalu slēgšanai neizžuvu, drīzāk sasalu. Sekoja viens no retajiem pērieniem manā mūžā. Vismaz viens mierinājums — pelnīts. Otrā dienā abas meitenes skolā stāstīja, ka mani izvilkušas no āliņģa. Tā kā toziem es biju vienīgais, kurš no visas skolas ielūzis ledū, visi klausījās, ko stāsta meitenes, bet mani pašu nemaz neievēroja. Vienai no meitenēm vīrs vēlāk esot bijis iemetējs, iespējams, tādēļ ka viņa toreiz meloja.

Sešu gadu vecumā sāku ganīt cūkas. Pa dienu ganos, pa vakariem vēžoju. Pēc pāris gadiem man «iegrieza» divpadsmit govis un te|us un pārdesmit aitas. Sešpadsmit gadu vecumā tēvs ielika manās rokas izkapti. Bet ganu gadi — viens nepārtraukts piedzīvojums! Trīs četrus kucēnus izmācīju par ganu suņiem. Divpadsmit gadu vecumā slīku otru reizi, citādi nekā pirmo. Apmēram tā, kā tiku aprakstījis tēlojuma «Kā radās stāsts». Mani izglāba labs zēns, uzvārdā Ķauķis. Atšķirībā no meitenēm viņš nevienam par to netika stāstījis. Vidusskolas laiks Valmierā arī notikumu, mīlas sāpju un sapņu bagāts. Tāpat divi pirmie studiju gadi medicīnas’ fakultātē. Nepārtraukta rosme padomju varas gadā. Un četri garie gadi koncentrācijas nometnēs Valmierā, Salaspilī, Vācijā ... izbēgšana un garā atgriešanās cauri pēckara laužu paliem pāri Vācijai, Polijai, Baltkrievijai līdz sagrautajai Valmierai. Atkal studijas, sakostiem zobiem deviņus gadus mokoties ar paša tuberkulozi. Pirmie intensīva darba gadi sanatorijā, cīnoties ar drausmo, kara laikā un pēckara gados iegūto diloni, bieži vien neārstējamu, kurš manu acu priekšā pat bērnu vaigos plaucēja tagad vairs nesastopamās tuberkulozes rozes. Šādām sekoja rozes uz kapa. Tais gados itin kā ar steigu kādus mēnešus pats padziedējos, padziedējos, ar skubu atgriezos rentgena kabinetā un atkal tvēru pirkstos pneimo-toraksa adatu. Pēdējais nepatīkamais paša tuberkulozes uzliesmojums ar baciļu izdalīšanos 1956. gada. Un tad ... tad iznāca pirmā grāmata.

Tātad pēc pirmās grāmatas iznākšanas bija jāpadomā, ko rakstīt no sevis. Apmēram gada laikā radās iecere par stāstu, kuram pēc uzrakstīšanas

liku virsrakstu «Visiem rozes dārzā ziedi...». Kādēļ izvēlējos rakstīt šo stāstu?

Tai tveicīgajā 1942. gada jūlija vakarā, kad no tuvējās alejas vēsma nesa līdzi liepu smaržu, mūs, galdnieku kameras iemītniekus, izlaida pastaigāties gar korpusa no raibiem laukakmeņiem krauto sienu. Sūkstījos par riebīgajiem furunkuliem ap jostas vietu, uz gurniem, kuri, dēļus nesot, mani svilināja kā karsta dzelzs un ilgi atstāja jēlas bedres. Un par stāsta rakstīšanu nemaz nedomāju arī tai mirklī, kad pirmās šāvienu kārtas kaut kur aiz Ažkalna dzirnavām, varbūt pat aiz Gaujas pavēstīja, ka sākusies pirmā kauja tepat Valmierā, kaut fronte tai brīdī atradās vismaz piecsimt kilometru no mums. Līdz šim mirklim šāvieni Valmierā skanēja piektdienu rītos, kad SD rīkoja kārtējās eksekūcijas. Mūs sadzina atpakaļ kamerā, jo sargam mūsu saspringtā poza, sejas uz kaujas lauka pusi pavēršot, laikam šķita pārāk draudīga. Un sejās nepārprotami bija lasāms prieks, bet prieks cietumā nav atļauts, to uzskata bīstamāku par nazi, kurš izslīpēts no mucas stīpas. Par stāsta rakstīšanu nedomāju arī nākamajā dienā, kad vecajā Valmiermuižas barona medību — tā sauktajā Iršu parkā, egļu sveķiem un avenājiem reibinoši smaržojot, sarga uzraudzībā rakām kapu un apglabājam divu sadegušu cīnītāju mirstīgās atliekas, kaut arī tai brīdī jau zināju — viens no viņiem ir mans biedrs no universitātes, no komjaunatnes, Viktors Krūtainis, un cietumā ievesta viņa sieva Vilma, ar kuru viena laikā apmeklējam Valmieras vidusskolu. Pēc kara atgriezies, tikai pabrīnījos, kādēļ šo partizānu cīņu piemin samērā reti, kādēļ par to nestāsta skolās, kādēļ no Iršu parka uz Rīgu, uz Raiņa kapiem, pārveda nometnes priekšnieka un SD komandiera noslepkavoto ārsti Lidiju Kirhen-šteini, bet Krūtaiņa un Balina kapi turpat blakus

pārauga ar velēnu. Pēc gadiem tik grūti, tik grūti bija tos no jauna atrast . .. 1942. gadā kapa tuvumā ievērojām āpšu izkašņātas alas. Ari tās palīdzēja kapu vietas uzzīmēt. Jau piektā kursa students būdams, 1948. gadā Padomju bulvāri uz grāmatu galda pamanīju dzeltenu, brošētu grāmatiņu, izdotu Maskava, — «No barikādēm bada ielejā», kurā polis Rusineks satricinoši apraksta Varšavas sacelšanās dalībnieku likteni Osvencimas filiālē Birkenavā. Tolaik «Cīņa» jau bija atraidījusi manus neveiklos atmiņu uzmetumus par Vācijas nometnēs pieredzēto. Poļu grāmatiņu izlasījis, it kā pamanīju: mūsu literatūrā ap to laiku nebija tikpat kā nevienas grāmatas par nacistu nometnēm, par tiem biedru tūkstošiem un miljoniem, kuri no nometnēm neatgriezās. Bet arī pats tikai 1956. gadā, domādams, par ko nu man rakstīt, nolēmu stāstīt par cilvēkiem, kurus pazinu, par kuriem domājos zinām vairāk nekā citi, par notikumiem, kurus zinu, kuri man šķita nepelnīti ātri aizmirsti vai neuzsvērti. (Tikai daudz vēlāk, vecāks kļuvis, sapratu: katram savs laiks. Pēckara pirmajos gados vispirms bija jāuzceļ sagrautās pajumtes, jāsagādā kaut tas pats sāļais, mitrais maizes ķieģelītis, lai pēc tam būtu spēks uzcelt pieminekli kritušajiem.) Un iedomājos, ka par 1942. gada vasaras notikumiem Valmierā no toreiz cietumā dzirdētajiem un atmiņā cieši glabātiem notikumu fragmentiem varu sastādīt aptuvenu notikumu norisi. Turklāt labi atcerējos arī šo notikumu nevaroņus, kuri Valmierā masu kapu fonā inscenēja asiņainas traģēdijas un paši pēc tam pārcēlās no Gaujas uz Reinas vai citas tālas upes krastiem. Vairākus no viņiem biju sastapis Valmierā jau tad, kad neviens ir iedomāties nevarēja, cik daudz nāves spriedumu paslēpts viņu «Pelikāna» pildspalvā, kuras zeltītais tureklis mirdzēja pie žaketes krūšu kabatas.

Vai mana māte, vel pusaudze pat aukli nodota, pa Lizdēnu parka alejām mazu puisēnu vadādama un sargādama, varēja iedomāties, ka šis puisēns vēlāk kļūs Herberts Teidemanis, SD hauptšturmfīrers, līdzvainīgs viņas vīra — mana tēva — nāvē. No Teidemaņa auto ieslodzītie Reimersa ielas garāžās tīrīja nost asinis un dubļus, abus šī vīra acīs vienvērtīgus. Tas notika reizēs, kad šis SD «latviešu speciālists» atgriezās no nakts izbraukumiem. Un vai mana mātesmāsa Kristīne, tagad jau mūža mierā aizgājusi, divdesmit gadus pie Teidemaņa mātes par kalponi strādādama, varēja iedomāties, ka pienāks tāda 1943. gada vasara, kad visu gadu strādāts tikai par Herberta Teidemaņa solījumu, ka «rudenī Valdi (t. i., mani) atbrīvošot». Rudenī gan vienīgā atlīdzība par darbu bija tā, ka Herberts pateicis — studentam jau gan pašam jāzinot, par ko ieslodzīts. An šo apstākļu dēļ varu apgalvot, ka «nevaroņus» visumā pazīstu labi.

Rakstīt par Valmieras kaujas dalībniekiem dokumentālu stāstu? Man tas šķita neiespējami. Vispirms man nepatika daudzi toreiz rakstītie dokumentālie stāsti. Šo stāstu varoņiem dažkārt trūka cilvēcisku īpašību, kaut šie stāsti bija rakstīti cilvēcības vārdā. Jau no šūpuļa tie mērķtiecīgi soļo — cik drausmīgi tas skan — ar paceltu galvu uz savu kapu, pa ceļam veikdami mērķtiecīgus varoņdarbus. Viktors Krutainis, Pauls Bāliņš, mans pirmais un neaizmirstamais komsorgs, un citi šo vientulīgo, bezgala smago cīņu un kauju dalībnieki bija cilvēki gan ar saviem šaubu brīžiem, gan ar savu pārgalvību, pat ar savām nenoslēpjamām sāpēm. Un otrkārt — dokumentālais stāsts taču prasa dokumentus! Bet tie vai nu sabirzuši pelnos Valmierā zem bijušās «Kok-muižas viesnīcas» drupām, kad SD no turienes vācās projām, vai arī kara vētras tos izkaisījušas «kaut kur Eiropā». Tobrīd varētu savākt tikai nedaudzu notikumu tuvāku vai tālāku liecinieku liecības, kuras cita no citas jau atšķiras. Gadiem skrienot, tā notiek. Bet tikai no citu cilvēku atmiņu fragmentiem dokumentālu darbu rakstīt man šķita nepareizi.

Tātad pats galvenais izvēles motīvs toreiz bija: neaizmirst savus biedrus! Jo varoņi, kā savā nāves steidzinātajā, bet mūžības apstarotajā darbā rakstīja Jūliuss Fučiks, jau nav tikai tie, kuru vārdi ieies vēsturē.

Varonība. Atceroties savus biedrus, kuri nepārnāca, es domāju: kas tad ir varonība? īsi man to nepateikt. Varbūt tā: varonība ir uzvara pār sevi citu labā. Un uzvarēt sevi bieži vien grūtāk nekā uzvarēt ienaidnieku.

Un tā, cenšoties atstāstīt visu par cilvēkiem un laiku, ko zināju un redzēju pats, radās stāsts «Visiem rozes dārzā ziedi...».

Reizēm man jautā: kādēļ stāstam tāds virsraksts? Jāatzīstas, es arī to īsti nezinu. Kamēr stāsts tapa, virsraksts bija «Ezera malā». Darbu beidzot, jutu, ka šāds nosaukums neizpilda tās prasības, kādas uzstādāmas labam stāsta virsrakstam. Kas tad virsraksts vispār ir par putnu? Virsraksts ir medību suns, kas ķer lasītāju, es teiktu. Bet ne tikai medību suns. Virsrakstam telegrāfa stilā jāinformē par darba saturu, noskaņu, varoņiem etc. «Ezera malā» šīm prasībām neatbilda. Rakstot vairākkārt dungoju skumjo tautasdziesmu, kuru man vēl Rūjienas pamatskolā ierņācīja skolotājs Meisters, — «Visiem rozes dārzā ziedi». Par māmulīti, kura vairs dēlu neauklēs, par karavīru, kuru aizšūpos jūras viļņi, un par rozēm, kuras ziedēs nevis karavīra, bet citu dārzos ... Vai šo jauniešu cīņa nebija «cīņa par rozēm citu dārzos»? Un tad man iekrita prātā, ka šī tautasdziesma saskan ar manis aprakstīto notikumu saturu un noskaņu. Likt virsrakstā visas četras rindas? Neparasti jau būtu, bet ar to vien mūsu laikos, kad eksistē speciālas neparastu lietu rūpnīcas, izcelties grūti. Izvēlējos virsrakstam četrrindes pirmo rindu, cerēdams, ka lasītājs pats atcerēsies pārējās trīs. Lasītājs tās neatcerējās ... Lai. Neba jau pirmā Jautrīte, kura, skuķe būdama, smaidīja vien, bet vēlāk aizliedza smieties ne tikai sev, bet arī savam vīram.

Neraugoties uz neizdevušos virsrakstu, kompozīcijas un citām kjūmēm, kuras pats pamanīju tikai pēc gadiem, stāstu tomēr lasīja. Bet jutu, ka zinu vairāk, ka neesmu pateicis visu, ko varētu un vajadzētu pateikt par pēdējā kara gados piedzīvoto un pārdzīvoto. Kā liecinieks par cilvēces nepārtraukto gājienu uz sauli un kritienu atpakaļ alu laikmetā, dubļos un asiņainās aizās. Par tiem brīžiem, kad jau zaudēts šķiet viss, kad liekas, cilvēks tomēr ir tikai runājošs zvērs. Sāpīgi apzināties, ka līķu hekatombas krautas arī pirms tās dienas, kad Salaspils nometnes žogam ieraka pirmo koka stabu. Piemēram, nabaga Armēnijā, beidzoties Pirmajam pasaules karam. Un tikai daži gadi pagājuši kopš genocīda Bangladešā, kad nokāva tūkstošus un tūkstošus. Tikpat sāpīgi tas, cik ātri šos tūkstošus aizmirsa, atmiņas par viņiem izgaisa, tiklīdz vējš bija iznēsājis līķu sārtu pelnus. Avīzes sāka rakstīt par Elizabetes Teilores nākamo vīru.

Bet te uzreiz nāk arī prātā, ka manas nometnes vecākais Hanss Neiperts pēc astoņiem smagiem ieslodzījuma gadiem aiziet pie nometnes komandanta, noņem melno bereti no sava spīdīgā paura, ar melnajām, lielajām acīm paraugās uz augšu nometnes komandanta pilnīgajā sejā un pasaka, ka viņš neklausīs pavēli pulcināt ieslodzītos, lai viņus vestu uz tuneli akmens kalnā, uz akmens kapu, kaut pašam Neipertam dota iespēja palikt ārpusē. «Ich

verweigere den Befehl!» teica Neiperts. Bet par pavēlēs neizpildīšanu draudēja cilpa, kura alkatīgi šūpojas vējā tepat no ozola zara nometnes vidū! Tātad cilvēcību tomēr pat nacistu nometnē iznīcināt nevar!

Un pēc tam, mājās atgriezies, tu redzi, runājot melna humora tonī, ka Latvijas vēsture nekādā ziņā nav mazāk ievērojama par jebkuras Eiropas lielvalsts vēsturi: joprojām vēstures un tautas nozīmību bieži vien izsaka karu un upuru, nevis tautasdziesmu skaits. Ar to pašu melnā humora izjūtu jāteic, ka šai gadsimtā uz Latvijas zemes karots vismaz tik pat, cik uz vīna laukiem pušķotās Francijas zemes, un ap Rīgu karots katrā ziņā vairāk nekā Londonas pievārtē, un salīdzinājumā ar latviešu skaitu kara un ar karu saistīto upuru ziņā arī esam vienā no pirmajām vietām Eiropā... Eiropā gan to nezina. Vai tā nav arī mūsu — literātu vaina? Vai rakstnieki bijuši patiesi un kaismīgi savas tautas biogrāfi?

Uzrakstīju stāstus no cikla «Ne visi pārnāca mājās», vēl atmiņu zīmējumus, aprakstus par nometnēm, par atgriešanos. Rakstīju, neko neizdomājot. Kritiķi tad rakstīja, ka tas viss esot «mana tēma». To dzirdot, es apjuku — vai «sava tēma» ir labi, vai tas ir slikti? Varbūt slikti, man iešāvās prātā: tas liecina, ka sajūtu tikai to, kas man pašam sāp, un esmu pamanījis tikai tos zilumus, kurus laiks uzsitis man. Tādā gadījumā paradoksāli — mana sagrautā jaunība, apbedīta vecās Eiropas drupās zem dzeloņstiepļu vainaga, negaidot pārvērtusies par pozitīvu priekšrocību — man taču par to iedota «sava tēma»!

Nekad neesmu vēlējies tādu varmācīgi uzspiestu «priekšrocību». Un nekad neesmu vēlējies šo «priekšrocību» tīši izmantot. Kaut katrs rakstnieks varētu izvelēties savu tēmu! Tikai esmu gribējis pierakstīt

liecību par to, ko zinu, vēlēdamies, lai literatūra kopumā būtu manas tautas biogrāfija. Un centies šais liecībās ietvert arī mūžīgi cilvēciskas īpašības, kādas tās parādījušās tai laikā un vidē.

Vai savās liecībās esmu bijis objektīvs? Man taču, varētu teikt, ir bijis pietiekami iemesla būt arī atriebīgam. Esmu centies būt objektīvs. Tagad saprotu, ka tas nemaz nav iespējams. Pat laba fotogrāfa uzņemts krāsains rozes uzņēmums nav objektīvs, jo zieds te nesmaržo, no tā nav jūtama valga rīta elpa, zaļie ērkšķi, kopā ar fotogrāfiju vaigam piespiesti, tomēr nedzeļ. Jebkura tēlojošā māksla ir tendencioza, jo māksla vispirms ir atlase. Rakstnieks līdzīgs arī gleznotājam, kurš iebridis zālēs Līgo vakarā. Pļavā tai vakarā pat vissmalkākās smildziņas stiebra galā jaušams zieds. Gleznotājam gribas šo pļavu attēlot. Viņš, piemēram, uzglezno tikai dažas meitenīgas baltās puķes, dažas violeti kaislīgas svekrenes, vēl kādu klusu, tikko dzirdamu zilu pulkstenīti, bet tā, ka no šiem nedaudzajiem ziediem jūtama pļavas smarža Līgo vakarā. Rakstnieks dzīves burzmā kā veco laiku gadatirgū satver aiz elkoņa tikai dažus tirdziniekus, izdzer ar tiem krūzi alus, sapazīstas, apvaicājas, no kura ciema viņi, pie kura saimnieka par puisi kalpo, vai saimniece baro ar siļķēm. (Cits, iespējams, uzstādītu tikai jautājumus, kuri attiecas uz meitās iešanu. Arī tādas ir rakstnieka tiesības, jo viņš zina, ka bez meitās iešanas tirdzinieku šai raibajā vietā būtu ievērojami mazāk.) Tātad rakstnieks nav intervējis visu tirgu, bet tikai tos, kuri, pēc viņa saprašanas, par savu laiku stāsta visspilgtāk. Vai literatūra tādā gadījumā nav uzlūkojama par patiesības un īstenības deformāciju? Rakstu ciešākajā pārliecībā, ka nē. Bet tendencioza tā ir. Mans paziņa cēsinieks Osvalds Mauriņš var sīki aprakstīt, cik forele rijīga: pat sprīdi garš, žigls, sarkaniem

raibumiem rotāts foreļu bērns bez apdoma metīsies virsū tikpat garam naktstārpam. Turpretī vīnietis Šūberts, redzējis tādu pašu foreli, uzrakstījis neaizmirstamu, traģisku dziesmu par zaudētu brīvību, zaudētu dzīves dzidrumu.

Rakstnieks jau visu raksta no sevis. Un no tās pļavas, kurā zied pat smildziņas, viņš noplūc vienu ziedu, varbūt arī vairāk — cik var saturēt saujā — un sniedz tos lasītājam. Ēdot to pašu maizi, elpojot to pašu gaisu, raudot tās pašas asaras kā lasītājs, viņš bez anketu palīdzības jauš, kurš zieds patiks ari otram un daudziem.

Vēl tagad atceros kādu dienvidu bērnībā. Sadzinis sivēnus aplokā, aizgāju atpakaļ uz izcirtumu, lai pameklētu kādu zemeni. Jā... kas toreiz katram celmam apkārt bija par zemeņu sulīgumā mirdzošiem vaidziņiem! Un kādi tad bija celmi!... Bet pats vēl biju tik mazs, ka bez manis uz celma satuptu vēl trīs tādi puiškāni, ja pievilktu ceļus zodam, kā darīju es. Tā nebija pirmā reize, kad neredzams vadātājs mani dienvidū paņēma pie rokas, aizveda uz izcirtumu un atsēdināja uz tā celma, kuram pāri līkas egles zari sedza savu ēnas plaukstu. Šī egle nebija nocirsta, jo vētra reiz tai bija nolauzusi galotni, un nu, gadu desmitiem ilgi kaunēdamās un mocīdamās, tā auga nevis ar galotni, bet ar resniem zariem uz visām pusēm. Šīs egles stumbrs mājas celšanai nederēja. Manā priekšā virs papardēm virmoja gaiss. Aiz mājas bija atstāta augam otra egle — gan tādēļ, ka tā mežā bijusi visaugstākā. Karstajā gaisā šīs augstās egles galotne arī trīsēja un savādi izlocījās uz visām pusēm. Savādi gan, es nodomāju, vai citi cilvēki (tādu iedomību — es toreiz jau sevi uzskatīju par cilvēku!) arī redz, ka egles galotne tā savādi grozās, kaut vēja nav? Un vai citi visu redz tāpat kā es, šīs egles sakumpušo, pelēko sakni un

arī — šo spožo sauli? Vai es gadījumā neesmu uz pasaules viens pats, un vai šī pasaule nav tikai mana? Varbūt citiem cilvēkiem ir citas pasaules un viņi neredz, ka egles galotne lokās un trīs? Tagad zinu, ka šādas sajūtas un šādas taujāšanas ir vecākas par visvecāko celmu, bet toreiz savādās domas man iešāvās prātā pašam un pirmoreiz.

Puika, kurš toreiz dienvidū sēdēja uz celma, aizgājis tālu projām. Līkā egle gan pirms pāris gadiem auga vēl turpat. Meža visstaltākajai eglei zibens notrieca galotni, un tā nocirsta. Bet, domājot par rakstnieka darbu, atcerējos atkal egli ar savādajiem zariem. Atcerējos arī, ka izbijies tad skrēju mājup, bēgdams no savas mazā cilvēka lielās vientulības, asos priežu čiekurus zem kailajām pēdām nejuzdams, tikai lai satiktu kādu no mājiniekiem un viņiem nesaprotami cieši pieķertos pie viena rupji sastrādāta pirksta.

Ne tikai es, puika būdams, esmu pēkšņi juties nesapratnē par pasauli ap mums un alcis pieskarties otram, lai nejustos šai pasaulē viens. Vai katrs cilvēks būtībā visu mūžu necīnās, lai tuvotos citiem? Vai arī šī tuvošanās nav viens no cilvēka mūža darbiem, un vai visi vienādi to veic? Vai bēgšana no sevis pie otra reizēm nav mīlestības sākums? Vai bieži citi ļaudis it kā nestāv uz tāla krasta, kuru neaizsnieguši nogrimstam atpakaļ mūžībā, no kurienes uz brīdi esam izsaukti un jūtamies aplam sarūgtināti, ja atvaļinājumu nepagarina? Vai arī rakstīšana, ar retiem izņēmumiem, nav rakstnieka paša bēgšana pie citiem? Ar grāmatā pateikto viņš cenšas kļūt tuvs citiem. Rakstnieka pienākums savos darbos būt kopā ar citiem. Rakstnieka pasaule tikai par sevi tiks noraidīta.

Pieņemsim, es nu būtu it kā atradis «savu tēmu». Tādā gadījumā man vēl daudz kas par to sakāms.

Un arī citādi pasakāms, jo nu jau pats esmu citāds nekā pirms sešpadsmit gadiem un lasītāji ir citādi, un kritiķi ir citādi. Saprātīgāki, gribētu teikt. Vēl man pastāstāms kaut tikai par atgriešanos, |aužu paliem, ar kuriem kopā plūdu cauri Vācijai, Polijai. Tie traucās cauri pilsētu drupām uz dzimteni, kur arī dažviet gaidīja tikai drupas. Tanīs reizēm slēpās nevis vilki un mēris kā pēc Ziemeļu kara, bet gan vilkači, jo šis bija nevis 18., bet 20. gadsimts. Atgriešanās citreiz arī bija gadiem ilga, pat no jūru pretējiem krastiem, un parādīja, ka kara beigas nesakrīt ar kapitulācijas dienu. Pie manas tēmas tāpat pieder medicīnas studijas pirmajos pēckara gados, kad valkājām no dažādu armiju šineļiem pāršūtas drēbes. Un par pirmajiem gadiem tuberkulozes sanatorijā, kur toreiz, tāpat kā šuvējas Mimī laikos, mīla ar nāvi gar Gaujas krastiem staigāja rokrokā. Tie visi ir notikumi ar manu tiešu līdzdalību, tādēļ it kā pieskaitāmi «manai tēmai».

Tomēr, vēl un vēl pie «savas tēmas» mietiņa piesiets un apkārt tam kā stūrgalvīgs auns mīņājoties, man ienāk prātā latīņu termins testimonium pauper-tatis — nabadzības apliecība. Pirmo reizi šo teicienu dzirdēju vidusskolas ceturtajā (toreiz — otrajā) klasē, latīņu ekstemporāles laikā, kad skolotājs Jeggi mani pieķēra špikošanā. Nopietnas vajadzības špikot nebija, latīņu valodu, cik to prasīja humanitārās ģimnāzijas kurss, zināju labi, tomēr gribējās iemest aci Tita Līvija «De bello punico» vārdnīcā, lai būtu simtdesmitprocentīga drošība. Špikoja citi, vai tad es sliktāks... «Bērziņ, ar šādu rīcību jūs izrakstāt sev testimonium paupertatis,» teica Jeggi.

Vai turēšanās tikai pie «savas tēmas» tomēr neliecina par rakstnieka iejūtības, par talanta trūkumu, ja viņš nespēj, salīdzinājumiem runājot, uzvilkt sakņu pārdevējas ķiteli, nostāties aiz letes un iesvērt

kartupeļus, ja nespēj kopā ar šoferi lādēdamies rakņāties pa aizsērējušu karburatoru, pat kopā ar iereibušu huligānu izjust trulo prieku, ja izdevies nospert dubļos labi tērptu jaunekli, ja nespēj kopā ar taupīgi ģērbtu meiteni uzraudzīt apnicīgi klaudzošas stelles karstā aušanas cehā etc., etc.? Jūtu, ka bieži tas man nebūtu pa plecam, tas ir mans trūkums, un vieglāk nekļūs, ja atcerēšos, ka pilnīgs tikai dievs debesīs. Apskaužu, piemēram, parīzieti Zolā, kurš par ogļračiem uzrakstījis «Zerminālu», tikai dažas reizes šahtā nolaidies. Apzināties, ko nevaru uzrakstīt, apzināties sava lidojuma griestus ir nepieciešami, tomēr sāpīgi. Tātad tikai «sava tēma» nav priekšrocība, drīzāk trūkums. Lielu talantu neapšaubāma pazīme ir daudzveidība, daudzas krāsas, liels talants ir varavīksne. Bēthovens komponēja «Egmontu». Klausoties uvertīru, itin kā redzu, cīnītājiem pa Briseles kalto akmeņu bruģi pretī hercoga Albas pulkiem skrienot, plīvojam stipras rokas turētu cīņas karogu un dzirdu varoņa traģisko nāvi. Taču Bēthovens uzrakstījis arī nelielo «Elīzai», bezgala maigu stāstu «Līzītei», kurā tikai dažās taktīs ieskanas satrauktākas skaņas, it kā jau par dzīves skarbajām dienām brīdinot. (So darbu interpretācija mana, nevis kvalificēta muzikologa.)

Varbūt ir kāda atslēga, ar kuru atveramas tās garderobes durvis, aiz kurām glabājas visdažādākie burvju tērpi, kurus uzģērbjot varētu kļūt, par ko vien vēlos?

Pamācības, kā tur iekļūt, esmu dzirdējis dažādas. Vienu uzklausīju no nopietna konsultanta savu literāro gaitu sākumā.

— Rakstiet pēc iespējas daudz, katru dienu un daudz. Kad būs sakrājušās... tūkstoš lapaspuses — izšķirojiet, pārskatiet. Ticiet, noteikti kaut kas derēs. Kaut autobiogrāfijai...

— Bet daži ievērojami rakstnieki esot ievērojami ar to, ka uzrakstījuši maz. Piemēram, Fļobērs, — es vāri iebildu, savas tikai vidusskolā iegūtās zināšanas demonstrēdams.

— Ja jūs domājat, ka esat Flobērs, tad rakstiet maz, — konsultants indīgi pasmaidīja, laikam priecādamies, ka atradis jaunu paradoksu, ne sliktāku par Anatola Fransa izperinātiem.

Neesmu Flobērs, tomēr rakstu maz — tikai tādēļ, ka ātri nogurstu.

Bet varbūt neesmu pietiekami apguvis rakstīšanas — gleznošanas ar vārdiem — tehniku? Domāju, noteikti liela daļa vainas, kādēļ neesmu paveicis nenieka no iecerētā, slēpjas te. Klausoties Karūzo vai Saļapina iedziedātās, kaut tehniski nepilnīgās plates, šķiet — viņi nešaubīgi dzied, kā vēlas, pauž tās jūtas, kādas vēlas. Nevienam klausītājam neienāk ne prātā līdzjūtībā aizturēt elpu: vai šis tonis izdosies... Viņiem piemīt suverēna tehnika. Arī literātam nepieciešama tāda, vienalga, par ko rakstot. Tad katrs viņa darbs pārdzīvos tā žurnāla mūžu, kurā tas iespiests.

Izeju uz balkona un paraugos uz Gaujas senleju. Tagad te līdzena pļava, reiz pa to plūdusi Gaujas straume. Sārtojas skābeņu ziedi — zemīte smilšaina, kā jau bijusī Gaujas gultne. Tikai kādreizējā atvara vietā mitrums saglabājas visu vasaru, tādēļ tur pavasaros zied dzeltenās skalbes, bet vēlāk spurojas tumšzaļš grīslis. Grīslī stāv stārķis. Viegli līņā, stārķa baltais svārks saburzījies pelēks. Es šo putnu pazīstu kopš gadiem. Viņa ligzda atrodas tepat aiz mežainā kalna. Māte pašlaik perē, tēvs izdzīts no ligzdas, lieks. Dažu nakti viņš vientulīgs pavada uz ozola zara pie mūsmājām. Bērniem rodoties un pieaugot, arī no cilvēku ligzdas dažkārt tiek izstumti klusākie tēvi. Dažs pārnākšņo uz ozola zara.

Paskatīšos apkārt vēl, domājot, vai visu kaut tepat redzēto man pa spēkam aprakstīt. Redzesloka kreisajā pusē atrodas milzīga goba vai vīksna; līdz šai dienai abus kokus neprotu atšķirt. Zem gobas autobusu piestātnes brūni krāsota pajumte. Krāsu atjauno katru gadu, lai slēptu ar nazi nojumes sienās ierakstītās «mūžības ilgas». «Aivars — Ilga», «Petja — Sūra, 1971», tad vēl dažas asprātības un ne mazāk rupjību. Jasaka gan, ka pēdējos gados garumzīmes saliktas visumā pareizi.

Ja jau reiz par šo «tēmu» sākts, tad no balkona esmu itin kā pārlēcis to liepu galotnēm, kuras aug aiz pieturas, un nonācis jau pie Sarkanajām klintīm, puskilometru no mana sliekšņa. Arī te, zaļā meža ēnā, kā veci dakstiņi nosūbējušais smilšakmens glabā tādas «mūžības ilgas». Pāri līkstošo egļu un apšu saknes, lietus ūdeņu atskalotas un tīri nomazgātas, kā mežģīņots gleznas aptvars šīs smilšakmenī rakstītās lapaspuses grezno no augšpuses. Gar šīm Sarkanajām klintīm kādreiz pavasaros brāzusies Gaujas straume. Ieraksti, protams, nav radušies no palu nesto stumbru aplauztajiem zariem — tos iegrebusi dzelzs. Naža asmens, šautenes durklis. Vecākie autogrāfi jau ierakstīti ap 1910. gadu. Tātad tie gravēti pirms Pirmā pasaules kara sākuma. Kara sākums parasti labāk paredzams un pārredzams nekā šī kara beigas. Te atradu ari to rokrakstus, kuri bija nolēmuši šo karu beigt: latviešu strēlnieki. Tu debestiņ, es nopūtos, kur gan visur viņi paspējuši pabūt — pat pie Sarkanajam klintīm! Nu jā, aiz Gaujas virs dārziem paceļas pēdējā Cēsu lībieša Sārumu Mārča celtais baznīcas tornis. Tā ir Cēsu baznīca, tur ir Cēsis, bet Cēsīs 1917. gadā latviešu strēlnieki pēc Oktobra revolūcijas pārņēma varu. Tieši klints pakājē no akmens verd dzidrs avots un tālāk kā strautiņš tek uz Gaujas pusi. Cauri gadu

desmitiem redzu, ka pie avota pieliecies un dzer kāds strēlnieks, cepuri noņēmis, lai tās ielauzītais nags nemirktu ūdenī. Un tas jau nu neapšaubāmi, ka strēlnieki te skūpstījās un mīlējās ar Cēsu meitenēm, tērptām, kā mēs tagad teiktu, maksikleitās, kuras greznoja stikla pērlīšu izšuvumi. Mīlēja, šķīrās un... atgriezās rets, jo kaujās kritušais pats atgriezties nevar.

No klintīm uz Gaujas pusi stiepjas kārklu puduriem piekaisīta pļava. Tepat aiz strauta jaušama kādreiz ar dēļiem nostiprināta tranšeja. Tranšejā pirms vairākiem gadiem slēpās šaušanas sacīkšu tiesneši, jo virs viņiem pacēlās siena ar mērķiem, pa kuriem šaudīja biatlonisti sacīkstēs un vasaru tie, kuri šīm sacīkstēm gatavojās. Bet lodes skāra ne tikai pie dēļiem piespraustos papīra mērķus. Gan netīši, gan tīši svins kapāja arī uzrakstus Sarkanajās klintīs. Un tā starp citiem tika «nošauts» dažs strēlnieks. Vai tāda rīcība aplama? Klintis ar šāvieniem postīt ir aplam, par uzrakstiem — nezinu. Jo neapšaubāmi — starp labiem cilvēkiem te ieradušies arī ļaundari, kuriem tāpat bija nazis un stipra roka, lai klintī iegravētu savus iniciāļus. Šī vairākus simtus soļu garā klinte siena līdzīga atvērtai vēstures grāmatai ar visām oriģinālilustrācijām. Vai šo grāmatas lapaspusi vajadzētu izdzēst? Nezinu. Argumentēta taisnība pieder tiem, kuri ir par izdzēšanu, vispār — pret gravēšanu klintīs. Gravēšana pašreiz iznīcina pamazām pašas klintis, jo cilvēku tagad vairāk, šurp atceļot pat no Rīgas vieglāk nekā pirms gadiem piecdesmit, bet «apdzīvojamā platība» tā pati, tādēļ bieži notiek «nelikumīga ielaušanās» svešā teritorijā: iepriekšējos uzrakstus iznīcina ne tikai mūsdienu strēlnieki, bet arī «rakstnieki». Šīs «zādzību» vietas redzamas pa gabalu — tās ir tīri dzeltenas, uz tām trūkst sīko aļģu apsūbējuma. Spožas

kā tikko uzliktas vara plāksnes uz Pēterbaznīcas jumta. Un tomēr man žēl «nošauto» latviešu strēlnieku. Un vai šis avots no klints, strēlnieks un Cēsu meitene, 1917. gadā te satikušies, nav uzskatāmi par neuzrakstītu stāstu?

Pa otrā stāva logiem raugoties, virs Gaujas krastmalas vītoliem paceļas kāda nama savāds, stiklots jumta čukurs. Tās ir Siļķes, tur atrodas tēlnieka Kārļa Jansona darbnīca. Darbnīcā vēl šodien atrodas arī jauna cilvēka skulptūras ģipša mets, pēc kura melnā granītā cirstais jauneklis pats, visus spēkus cīņā ar likteni sasprindzis, atrodas Madonas kapos. Šis melnais vīrs akmenī man palīdzēja uzrakstīt stāstu «Smilšu pulkstenis».

Bet aiz Siļķēm paceļas priežu melnzaļā siena un pie tās tā sauktā Burlaku pils, īpatnējs, itin kā Ma-dernieka stilā celts namiņš. Aiz tā priedulājs, neievērojams, tādu mežiņu vai šiliņu te no vienas vietas. Bet Pirmā pasaules kara laikā kādu brīdi Cēsīs atradās 12. krievu armijas štābs. Kur štābs, tur arī kara tiesa. Kur kara tiesa, tur nāves sodi. Un tieši šai priedulājā tie izpildīti vairāk nekā desmit. Priedes stumbrā zem ļoti šaura leņķa vispirms iesituši naglas, tad pie priedes saknēm izrakuši bedri. Ap naglu apmeta cilpu. Racionāli — kā striķis pārgriezts, var tūdaļ ķerties pie lāpstām... Vienā bedrē iekritis arī gadus astoņpadsmit vecs jauneklis, no Siguldas nocietinājumu būves atvests, jo kāds viņa kabatā ielicis precīzu šo nocietinājumu karti un pēc tam paziņojis, kur vajag. īstais spiegs turpināja darbu, bet «noķerto» veda kara tiesas priekšā, un kara tiesai viens taču bija jānotiesā. «Zārks jau nevar palikt tukšā...» Kad jauneklis jau stāvēja priedulājā, viņš vairs neapjauta — vasara vai ziema, jo priedes vienmēr zaļas. Bedrē dobji iebruka smilšu pika. Kur nāves sods, tur arī mācītājs. Arī mācītājs

dzirdēja iebrūkam smiltis un tai brīdī sāka skaitīt lūgšanu. Tādēļ viņš nedzirdēja jaunekļa pēdējos vārdus par nevainību. Jauneklim par kartogrāfiju nebija zināms nekas, pat ne tās nosaukums. Mācītāju sauca Maldonis. Vēlāk viņš bija teoloģijas profesors. Es Maldoni savā dzīvē redzēju vienu reizi. Tas bija 1939. gadā mana klases biedra Ziediņa iesvētībās. Atvadoties profesors jau bija mazliet iesilis un palūdza pa ceļam kaut ko uzsmēķēšanai. Ziediņa kundze iedeva lielo paciņu papirosu «Rīga». Toreiz es par notikumiem pie Burlaku pils nezināju, tādēļ nevarēju ari pajautāt, vai mācītājs Maldonis toreiz sirdī pārdzīvojis jaunekļa traģēdiju un vai mēģinājis atvairīt netaisno likteņa roku. Tagad Maldonis, nodzīvojis sirmu mūžu, atdusas kapličā Bērzaines kapos, pāris kilometru no priedulāja Gaujas malā. Vai traģēdija tādēļ nav notikusi, ja miruši visi: jauneklis, tiesas oficieri, mācītājs Maldonis?

Varbūt arī šos «priežu stāstus» vajadzētu pierakstīt?

Daļa no kapiem zem koku saknēm gan jau tukši. Nē, nē, pastarā tiesa Cēsu rajonā vēl nav notikusi, un nelaimīgais jauneklis no Siguldas gandarīts nesmaida, pa labi no dieva nostādīts. Nē, notiesāto mirstīgās atliekas tūlīt pēc kara, divdesmito gadu sākumā, «sikspārņa» luktura gaismai spokaini šaudīgi ap priežu stumbriem lokoties, izracis jauns mākslas akadēmijas students, lai ... izgatavotu labus skeletus, jo kauli pirms nāves nevienam nav bijuši lauzītu Ģilteņi nepieciešami anatomijas studijām, un anatomijas studijas nepieciešamas, lai cirstu skulptūru vai gleznotu uz audekla dzīvus cilvēkus, arī daiļas sievietes sidraba šķidrautos. Kad pats sāku studēt, anatomijas zālē pirmo pamanīju uzrakstu gar visu sienu Hic ločus est abi mors gaudet sucurrere vitae — «Šī ir vieta, kur nāve priecājas, palīdzēdama

dzīvei». Tāda ir lietu gaita. Tā arī šai mežiņā netieši apstiprināti Omara Haijāma vārdi par to, kur rozes zieds smeļ krāsas un kur roze ņem smaržu.

Starp šīm ar nāvi saistītajām epizodēm atrodama ari viena, kurai piemīt savs melnais humors. Vienreiz izraktais līķis sadalīts un ielikts caurumotā koka kastē. Kaste piesieta ar stiepuli un ielaista Gaujā, lai audus no kauliem atmērcētu ūdens. Izplatījušās baumas, ka kastē slēpjas nez kādi dārgumi. Kur dārgumi, tur zagļi. Viens tāds nakti, noliecies tik zemu, ka deguns skāra zāli un viņu nepamanīja pāt mēness, pa sēra baltajām smiltiņām brida uz to vietu, kur no krastmalas vītola ūdenī iestiepās stiepu Ies svītra, pret kuru lūza ūdens līmenis. Vilka, vilka, izvilka dārgumu kasti, pacēla vāku un . .. «Tas noteikti kļūtu par pasaules rekordistu trīssoļlēkšanā,» atcerējās akadēmijas students. «No pārsteiguma vai bailēm viņš trijos soļos bija aizlēcis metrus divdesmit.» Slepenie izrakumi Burlaku pils mežiņā beidzās ar to, ka vienu nakti vējš apgāza lukturi un tumsā students iegrieza pirkstā. Ar pūlēm ārsts saglāba viņa roku un dzīvību, bet par to ārstam bija jāizstāsta viss. Ārsts studentā sajuta kolēģi — abi mācījās pie skeletiem — un tiesas prāvu par neatļautajiem izrakumiem neierosināja.

Bet tepat, soļus piecdesmit no mana sliekšņa, pret dienvidiem vērsts, jaušams Gaujas senlejas krasts, kur saules kveldē zāle bieži izkalst, dzīvību saglabājot tikai dziļdziļās saknītēs. Krastu tad klāj pieticīga, brūna sūna. Kad ierados Cēsīs, tur vēl stāvēja pus-sakritusi rija zemu pārkārtu jumtu — kā noguris pelēks putns, kura spārni balstās pret zemi. Tagad dadžos un vanagzirņos samanāma tikai rijas kuldas vieta, kur zemē iesēdušies melnbrūni, ļoti cieti, ugunīs ilgi ārdēti ķieģeļi. Rija bija vajadzīga, kad visapkārt pletās tīrumi. Tīrumu vairs nav, mazos pleķī-

sus neatmaksājas apstrādāt. Rija pamazītēm nokurināta — pa jumta skaidiņai, pa spārītei... Liekas, sadegušas pat sarūsējušās naglas. Pagaidīsim vēl simt gadus, tad arheologiem, pamatus atšifrējot, būs ko ērmoties — kas gan viss atradies uz Raiskuma kroga zemes! Bet es riju vēl atceros. Varbūt tādēļ, ka sanatorijas slimnieki te neatļautā laikā, pat naktīs, savās guļvietās lelles atstājuši, pa logiem izmanījušies, zagās uz šo riju, lai mīlētos. Ja šie kuldas akmeņi prastu runāt, cik saldu vārdu, negantu melu, laimīgu nopūtu tad kļūtu zināms ... Un vismaz pāris tuberkulozes uzliesmojumu kopā ar negausīgas mīlestības skūpstiem un glāstiem radās tieši šai rijā. Tos ārstēju es. Vai pastāstīt par to? Vajadzētu, par mīlestību esmu rakstījis maz, jo tik grūti par to atrast kaut vienu jaunu vārdu, jaunu smaržu, jaunu laimes trīsu niansi. Protams, pirms ķerties pie mīlestības, jāpadomā, vai tas ietilpst manā tēmā, tātad — vai tas paša piedzīvots un pārdzīvots. Tomēr drīzumā rakstīšu, pat ja pēc tam teiktu, ka pats esmu uz siena klēpja gulējis šai rijā, cauri noplīsušajam jumtam zvaigznes skaitīdams. Atbildēšu, ka no mīlestības un mīlēšanas nav jākaunas.

Bet 1919. gada vasarā šai apkaimē ieradušies igauņi un teikuši, ka te paredzama Igaunijas brīvvalsts robeža. No Gaujas otra krasta vācu landes-vēristi nikni saukuši, ka šī patiesībā ir mūžsenā vācu zeme. Viens igauņu izlūks reiz pārpeldējis Gauju, uzlīdis pa lazdām apaugušo krauju un ielavījies tagadējās tuberkulozes sanatorijas pagalmā. Pagalmā vispirms ar apaušiem cits pie cita, tad visi kopā pie slitas bijuši piesieti piecdesmit labi baroti vācu zirgi ar jauniem, dzelteniem segliem un seglu somām. Drošsirdīgais izlūks pārgriezis vienu pavadu, un piecdesmit smagie vācu zirgi, ar pakaviem tilta dēļus dārdinādami, pārauļojuši šai puse un tikuši

ieskaitīti igauņu armijas kauju trofejās. Vācieši pēc tam nodevīgo uzbrukumu atriebuši. (Karā negaidītus uzbrukumus bieži dēvē par nodevīgiem, itin kā pretiniekam būtu obligāti jāziņo: «Jāni, uzvelc ziemas cepuri, es gāzīšu tev pa ausi!») Vācieši sašāvuši minētās rijas jumtu, jo neuzmanīgs izlūks tam cauri izbāzis galvu. Viss ar to būtu beidzies, ja izlūks pēc tam nebūtu ielīdis Raiskuma kroga skurstenī. Tur viņam bija iespējams siltumā nosnausties tai rūmē, kur krodzinieks žāvēja desas, bet šis — atkal galvu no skursteņa ārā, lai lūrētos uz vāciešiem. Atskanējis briesmīgs grāviens. Lielgabala lādiņš sagrāvis ne tikai skursteni, bet arī izlūku. Naktī pēc kaujas upuru bērēm pāri Gaujai, svārkus sacēlusi, varenus un baltus gurnus mēnesnīcā mirdzinādama, grozu elkonī ievērusi, bradāja balta nimfa. Tā bija Si|ķu kalpone, kas igauņiem nesa vācu rumu, bet vāciešiem igauņu tabaku. Tā apmēram beigusies viena no «atbrīvošanās kaujām», par kurām ar pietāti mācījos vidusskolā trīsdesmitajos gados. Historiogrāfija bieži līdzinās utilitārai literatūrai. Protams, citur krita vairāk kareivju, un dzīvot ilgojās jebkurš kritušais mātes lolojums. Tomēr toreizējās cīņas bieži tika izcīnītas pa telefonu vai bezdrāts telegrāfu starp ang|u un amerikāņu novērotājiem, no vienas puses, un vācu kolonizatoru armiju štābiem — no otras. Lai nu kā, arī nokurināta rija ir vēstures lapiņa.

Atceros to Jāņu dienas rītu, kad pamodos no savādas krakšķēšanas Gaujas pusē. Vai būtu sācies kapitāls līgotāju tesiņš ar mietiem? Steidzos turp, un šķita, ka acis vēl aizmiglojis neizgulētais miegs: pirmo reizi redzēju pamatīgu tiltu, kurš nevis kara, bet miera laikā bija vienkārši pārlūzis vidū pušu! Tilta grīda no abiem krastiem nu veda tieši straumē. Balstu, siju un citu apaļkoku svaigās lūzuma vietas bija dzeltenas kā sviests, apvilktas ar brūnu ārējo

čaulu. Za|ie koki zem impregnētās kārtas bija sasutuši, satrunējuši un nespēja vairs turēt un nest savu grīdas nastu. Varbūt rakstīt fantastiski zinātnisku stāstu, ka Līgo naktī jaunieši stāvējuši uz tilta, ritmā ar kājām situši dziesmu takti, kamēr tilts iebrucis? Tā nebūtu patiesība, tiltu satiksmei noslēdza jau pirms svētkiem.

Uz vecā balsta tiltiem nebija laimes. Pirmo tiltu atklāja gadsimta sākumā, uz atklāšanu no Rīgas esot ieradies pat rata kuģis! Toreiz Gaujai bijuši ūdeņi! Tagad vasaras vidū pat upes gultne kā smilšpapīrs skrāpē smailītes dibenu. Pirmo tiltu upes vidū turēja viens kaltu akmeņu balsts. Vācieši 1944. gadā, uz promiešanu vīkšoties, vispirms ar ierakumu dobēm izrakņāja šosejas malu. Dobju vietas manāmas vēl tagad, tās mēmi atgādina vēsturi. Tad labajā krastā dižsila vietā iekarotāji atstāja kroplīgus celmus krūšu augstumā — nozāģēja varenu mežu, lai uz tiltu atbrīvotos apšaudes lauks. Fronte apvijās kaut kur apkārt, un tiltu vācieši sagrāva atkāpdamies, nevis kaujā. Vēl ilgi pēc kara tilta saplosītie dzelzs loki kā saplēstas un saburzītas dzelzs mežģīnes bija redzami zem dzidrā ūdens. Pamazām tos izvāca, lai pārkausētu varbūt par jaunu tiltu pār citu upi.

Pēc koka tilta sabrukšanas nekavējoties sāka celt jaunu dzelzsbetona tiltu. Nojauca arī vienīgo, no kalta granīta krauto balstu upes vidū, kurš piecdesmit gadus bija turējis krūtis pret palu ūdeņiem. Ar kādu sparu tie brāzās uz tiltu, sviezdami pret to ledus gabalus un priežu stumbrus! Balsts ūdeņus šķira, un tikai lejaspusē, kur ūdens līmenis šķita vai pusmetru zemāks, straumes zari atkal sakļāvās kā ūdensmeitas līganās rokas, balstu apkampdamas. Jaunais tilts bija plānots garāks par veco. Vecā balsta vietā cēla divus. Un tikai tādēļ aiz tērauda riev-

sienas, jaunajiem balstiem pamatus rokot, atrada, ka irdenajās smiltis, kuras Gauja kā liels bērns spēlēdamies vienu gadu te uzber, citu — ar ūdens plaukstu norauš nost, slēpjas granātas. Daudz, simtiem. Ieradās kara jūrnieku vienība, atsēja krastos plostu, ūdenslīdēji no plosta nira, nesa lādiņus malā. To jūtu un pārdzīvojumu spriegumu, kādu, bez šaubām, viņi izjuta, cauri skafandriem nevarēja redzēt. Tā bija varonība miera laikā, vārda tiešā nozīmē. Daži Žūpu Bērtuļi uz viņu veselību, krastmalas krodziņā sēdēdami, tukšoja pa pudelei. Jūrnieku nervi izturēja, viņi nesvieda ar granātām.

Un tad no cēsiniekiem, kuri tilta galā dzīvojuši gadu desmitiem, ari dzirdējuši sprādzienus, kad tilts 1944. gadā tika nogalināts, dzirdēju senu stāstu no 1941. gada jūlija pirmajām, drūmajām dienām. Lai nepamestu vāciešiem, lādiņi no tilta samesti Gaujā. Spožie uzgaļi kā dzelteni eža adatu gali rēgojās ārā no straumes un tūlīt pievilināja pusaudžus, kuri ārstējās tepat sanatorijā Gaujas krastā. Atradies kāds pieredzējis karavīrs, ari slimnieks, kurš pamācījis, kā bez riska noskrūvējami uzgaļi, lai bez riska iegūtu spridzekļus. Kādam nolūkam? Kas to vairs šodien pateiks. Un atkāpšanās steigā šai sakarā tika izdzēsta kāda jauna dzīvība. Bez jēgas — kara ceļa malā.

No mana sliekšņa raugoties, pāri Gaujai starp priežu stumbriem manāmas vairākas dzeltenīgas, veclaicīgas vasarnīcu fasādes. Tām līdzinieces, tāpat rotātas cakainiem koka izgreznojumiem, savu mūžu velk arī Rīgas Jūrmalā. Toreizējais «vasarnīcu stils» — cakas pie vasarnīcām, cakas pie apakšsvārkiem. Šais mājās joprojām atrodas tuberkulozes sanatorija, kurā septiņpadsmit gadus no rītiem uzvilku labi gludinātu ārsta ķiteli. Cik stāstu — gan priecīgu, gan bēdīgu, gan par mīlestību, gan par neuzti-

čību — glabā sanatorijas istabiņas, soliņi, rentgenā kabinets... Arī daļu no mana dzīvesstāsta. Par visu to rakstījis esmu maz.

Vai no šīs ilgās ekskursijas, kura sākās ar stārķi Gaujas senlejā, man secināt, ka notikumi, tēmas pašas nāk pie manis kā apmeklētāji ārsta kabinetā un tikai lūdz tās pierakstīt? Ka nav jāiet tālu pasaulē tās meklēt un raudzīt? Nē. Tikai gribu parādīt, cik nepieciešami rakstniekam izdrāzt burvju nūjiņu. Tad ne tikai ap Gaujas tiltu pie Raiskuma līča, bet Valmierā, Rūjienā, Balvos, Kuldīgā — visur, pieskaroties ar šo burvja zizli, iespējams atdzīvināt un padarīt runīgus vecus ozolus, lielus akmeņus, tiltus, pat pļavas un strautus.

Man trūkst šīs tehnikas, spēju, kāda, piemēram, piemita Paustovskim. Rakstniekam jāiegūst tāda tehnika, tādas spējas, lai viņš spētu kļūt arī šķietami nesvarīgu lietu biogrāfs. Kristiāns Andersens savā ziņā bijis lietu biogrāfs, reizē brīnišķu pasaku meistars. Katrā ziņā vēlos reiz apgūt tādu amata prasmi, lai pat par zīmuli, ar kuru rakstu šīs rindas, spētu uzrakstīt pasaku vai stāstu.

Iepriekšējā ekskursijā aprakstītie notikumi risinājušies pa lielākai daļai pirms gadu desmitiem. Te man ienāk prātā: vai tādus aprakstīt būtu vēlami? Vai reizēm laiku, laikmetu attiecības literatūrā nav nesamērīgas? Mani var apturēt uz ielas un vaicāt: «Kādēļ tik daudz rakstāt par tā sauktajiem «lielajiem laikmeta griežiem»? Vai tad tagad cilvēks nemīl, nedomā, vai nedzimst bērni tāpat kā tais «lielajos laikos»? Vai jūsu — rakstnieku — uzdevums nav vispirms attēlot manu dzīvi, manas domas, manus sapņus? Neesat netaisnīgi pret «mazajiem laikiem», jo arī tajos katrs cilvēks vismaz sev šķiet svarīgs un ievērojams. Vai tad jebkurš cilvēks nav vesela, turklāt neatkārtojama pasaule? Un vai jūs nezināt

vecveco patiesību, ka jebkurā laikmetā lasītājs litera-tūrā meklē vispirms sevi? Un jūtas priecīgs, ja atra* dis sevi — ja nu ne visu, tad kaut vienu vaibstu no savas sejas.» — «Jums neapstrīdama taisnība,» es atbildētu, «bet, zināt, es nerakstu nevienu stāstu vai lugu par veciem notikumiem, neredzot acu priekšā jūs un nedomājot tieši par jums. Ja, rakstot par pagātni, es nejustos šaidienā, es jau nebūtu rakstnieks, bet arhivārs. Tā arī ir nepieciešama profesija, bet cita.»

Neraugoties uz prātojumiem par savu tēmu, šos gadus esmu strādājis, tātad rakstījis. Ņemu uzrakstīto «opusu» un ieceru sarakstus. Un tūdaļ ķeru pēc kāda no populārajiem nomierinošajiem līdzekļiem, kuru lietošana literātu vidū skaitās laba toņa pazīme. Dažs kolēģis trankvilizatoru nosaukumus un devas pārzin labāk nekā lauku dakteris, jo laucinieki vēl nezina šo zāļu labvēlīgo ietekmi un to vietā grūtos brīžos dzer alu. Meklēt baldriānu man pamats būtu: uzrakstīto darbu saraksts — dažas burtnīcas lapas, ieceres — vesela burtnīca. Ieceres krājušās visu laiku, kamēr vien rakstu. Esmu līdzīgs Latvijas divdesmito gadu jaunsaimniekiem: viņi bieži cēla mājas ar izlaidumiem jumtos — otram stāvam, bet otrais stāvs gandrīz nekad netika uzbūvēts, un dažkārt tai pašā pirmajā kāda no istabām kalpoja par klēti, kur uz grīdas pažāvēt graudus. Mājai stāvu slienot, viņi sapņoja. Būt fantastam — sapņotājam laikam ir latviešu dabā. Bet par fantastiem citi sauca arī latviešu strēlniekus, kad viņi, muguras kopā salikuši, kāvās uz visām pusēm, apgalvodami, ka sociālisma valsti viņi noturēs.

Jā, ieceres... To rašanās ir krītošas zvaigznes lidojums skaidras rudens nakts debesīs. Un citreiz tā ir kā akmentiņš, iekritis ūdenī starp niedrēm un ūdensrozēm, nogrimis, man vairs neatrodams mūžu

mūžos. Un visskaistākie ir iecerētie, vēl neuzrakstītie stāsti. Ja jautātu, kur un kādos brīžos ieceres rodas, man būtu jāatbild, ka nezinu, kur un kādos brīžos tās nerodas. Priekšmetu, notikumu, cilvēku izsaukto asociāciju skaits nav aptverams un ir tik negaidīts. Jau kādā vietā teicu, ka rakstnieka darbadiena ilgst visu diennakti, bez pārspīlējuma.

Bet ceļš no iecerēm līdz stāstam, ieceru īstenošana prasa savu, atsevišķu, bezgala garu un skrupulozu rakstu detektīva žanrā. To rakstniekam vajadzētu uzrakstīt, bet publicēt tikai pēc nāves. Un vai vispār publicēt? Vai reizēm nav labāk, ja nodzīvojam mūžu, tā ir neuzzinājuši par mīļotās neuzticību? Vai dzīvot ar ragiem, tos pašam neredzot, nav vieglāk kā dzīvot bez galvas vispār? Neatņemsim un nemazināsim lasītājam viņa pārliecību, ka aprakstītie cilvēki dzīvojuši un tā arī vai gandrīz tā rīkojušies. Tās grāmatas un rakstu krājumi, kuros pētīta rakstnieku daiļrade, kur sīki, pa drusciņai savākti prozas darbu faktiskie pamati, būtu izdodamas nelielā tirāžā tikai pašu rakstnieku un zinātnieku vajadzībām. Jo pat niecīgs stāsts bieži līdzīgs kucēnam, kurš brūno aci mantojis no kaimiņu Kranča, bet pelēko no veikalnieka Kārava. Sprogaino spalvu uzdāvinājis daktera terjers Amurgalva, bet par līkajām priekškājām atbildīgs mežsarga Āpsis. Kad, tiekoties ar lasītājiem, man jautāts, kāds notikums vai cilvēks aprakstīts tādā un tādā darbā, no atbildes cenšos izvairīties. Nav vajadzīgs, lai lasītājs, mājās pārgājis, ar pirkstu vilktu pa mana stāsta rindiņām, pie sevis bubinādams: «Šitais gājiens ir patiesība, bet šito guļamistabas ainu Birze piemelojis. Zēl...» Varu droši atbildēt, ka nevienu stāstu neesmu izdomājis, nav mana fantāzija tik bagāta. Itin viss uzrakstītais sakņojas dzīvē, tikai to esmu pierakstījis un uzrakstījis no sevis. Tādēļ arī sīkāk par ieceru

īstenošanu pat šai rakstā izteikties nav vēlams. Tas būtu tas pats, kas sazāģēt tādu sievietes bronzas skulptūras galvu, kurai sejā skumjš smaids, lai pēc tam pateiktu: «Par ko viņa skumst — galva taču viņai tukša!» Jāatkārto tikai nožēlojamā un negrozāmā patiesība, ka jau patlaban zinu, ka man nebūs lemts uzrakstīt ne desmito daļu no tā, ko esmu iecerējis, ko vēlētos, ko uzskatu par nepieciešamu uzrakstīt kā pienākumu savas tautas priekšā. Un turklāt neatsaukšos uz to, ka izdevniecība joprojām kaujas ar papīra trūkumu un joprojām laika sprīdis no gatava manuskripta nodošanas līdz grāmatas iznākšanai ilgst caurmērā divus gadus. Tas arī, bet galvenais ir un paliek manas mazās darbaspējas un — laika trūkums. Un svina smags nogurums. Galvenais — laika atlicis maz. Pārāk vēlu atklāju patiesību, kuru pats vēl tagad neprotu pielietot, — nevajag sevi izšķiest sīkumos, neuzmanīgi soloties uzrakstīt kādu aprakstu, libretu, joku stāstu. Visi šie žanri tāpat cienījami un vajadzīgi, bet man — jāraksta stāsts. Un vājš mierinājums ir atziņa, ka tēlniekam klājas grūtāk nekā prozaiķim: viņam katrs darbs jāapsver vēl rūpīgāk, pirms ķeras pie kalta, — cik tad skulptūru viņš savā mūžā izkalt spēj! Skaita ziņā mazāk, nekā roku iesitis rakstnieks vai rakstniece uzraksta romānus vai garus stāstus.

Turklāt rakstīt kļūst ar katru gadu grūtāk. Prieks par katras jaunas grāmatas izdošanu tikpat liels kā 1956. gadā, kad saulainā pavasara dienā Cēsu grāmatnīcā ieraudzīju pirmo grāmatu, bet atbildības sajūta diemžēl pieaugusi. Protams, pastāv pilnīgi droša iespēja izvairīties no sliktu grāmatu izdošanas — vispār nerakstīt, bet lai šis glābiņš paliek vecumdienām. Un, ja vecumā nerakstīšu, reizē izvairīšos no vecu cilvēku «smilšu namiņu jaukšanas kompleksa». Tas ir tāds komplekss: reizēm ar aplamu

grāmatu vai rakstu neuzmanīgi, kā bērnam pa smil-tiņam spēlējoties, tiek noārdīts mūžā uzceltais.

Ko secināt? No iecerēm jāmēģina realizēt tikai tās, kuras, kā man šķiet, pazīstu labāk par citām, par notikumiem, kurus zinu tikai es vai arī nedaudzi vēl dzīvie to notikumu liecinieki. Grozies, kā gribi, — jāatgriežas pie kara laika, nometnēm, pēckara gadiem ... Un atgriežos bez sirdsapziņas pārmetumiem, ka tā būtu tikai šaura «savas tēmas» turpināšana un izmantošana. Jo, rakņādamies pa avīžu izgriezumu mapi, sastapos ar Nobela prēmijas laureāta Alberta Sveicera teiktajiem vārdiem. Alberts Sveicers manās acīs ir cilvēks, kura vārdi allaž saskanējuši ar darbiem. Viņa kuplās ūsas jau metās sirmas (Sveicera āriene mazliet atgādina otru dižu humānistu — Einšteinu), kad, būdams ievērojams ērģelnieks, arī filozofs, Sveicers izstudēja par ārstu un par savu naudu ierīkoja hospitāli Lambarenā, Centrālajā Āfrikā, kur sērgas pļāva platu vālu. Tā viņš rīkojās tikai tādēļ, ka domājās tādējādi vislabāk palīdzam cilvēkam. Tā nebija «dāmu komitejas labdarība». Kopā ar līdzīgiem entuziastiem Sveicers paša rokām cēla barakas, gaiņāja čūskas, cīnījās pret aizspriedumiem un miega slimību. Un izglāba daudzu cilvēku dzīvību un veselību, nepagurstot strādādams līdz sava garā mūža vakaram. Domājot par mūsu atomlaikmetu, viņš teicis: «Mēs dzīvojam bīstamā pasaulē: cilvēks valda pār dabas spēkiem, pirms iemācījies savaldīt sevi.» Šais vārdos izpaužas dižā humānista rūpes par cilvēci, tās likteņiem tuvākajā nākotnē. Un vai šādās rūpēs neietilpst arī «mana tēma»? Sos Sveicera vārdus lasot, man šķita, ka visos darbos esmu vismaz centies turēties tikai pie vienas tēmas — humānisma. Un gribu pie šīs vienas tēmas palikt.

Ar žēlumu vaigā un patiesām asarām acīs nolieku

neuzrakstīto opusu sarakstu. Atcerēdamies reiz Parīzē redzēto milzīgo Lafaijeta universālveikalu, šķiet, pats esmu kļuvis līdzīgs padzīvojušai sievietei, kura, mūžu Cēsīs vai Valmieras rajonā nodzīvojusi, pēkšņi atlidojusi tieši uz šī supermārketa sieviešu apģērbu un galantērijas nodaļu. Viņai gribas nopirkt vairākus pārus mežģīņotās veļas, kura darināta no zirneklīšu austiem rožainiem plīvurīšiem, jāpaņem vismaz trīs kleitas, vienkāršais, bet cēla krituma mētelis vakaram, kaut arī pati nezina, kur un kad to uzvilks; kumeļādas kažoks nepieciešams rudenim, jo uz tā nekrājas lietus piles; kurpes ar solīdi biezu zoli ielai, un cimdi, cimdi... vieni vasarai, ar caurumotu virsu, tad rudenim... Te padzīvojusī dāma atķeras, gausi paver pirms trim gadiem pirkto rokas somiņu, izņem maciņu. «Man nav tik daudz naudas...» čukst viņas vējos uz tīruma sasprēgājušās lūpas. «Pirkšu... pirkšu tikai galvas lakatiņu...»

To dzirdot, arī es paraugos savā makā, un — taisni tā pati ķibele — tik daudz gribētos pirkt, tik daudz gribētos uzrakstīt, bet trūkst naudas, tās naudas, kuru sauc par laiku. Esmu mirstīgs, to apzinos, tādēļ arī man laikam būs jāapmierinās ar galvas lakatiņu...

1973

VISAM SAVS LAIKS

Beidzis rakstīt par savu tēmu, apjuku, jo nokļuvu pie secinājuma, ka uz mani varētu attiecināt profesionālā un precīzā pesimista Šopenhauera vārdus: «Griba nonāk konfliktā ar spējām, tas rada bailes un sāpes...» Bailes iespējams pārvarēt ar dusmām. Tuvumā neviena nebija, tādēļ noskaitos pats uz sevi: kam veltīgi tērēju laiku pārdomām par «savu tēmu»! Kāda «sava tēma» tad pierakstāma Blaumanim vai Ezeriņam, rakstniekiem, kurus ļoti cienu? Vai stāsti par skaidro Kristīni, par gļēvo kāršu spēlmani Krustiņu ietilpināmi Blaumaņa tēmu lokā? Vai blusas nekaunīgie ceļojumi pa dāmas mežģīnēm un Joču pirts Ilzes traģiskais dzīves ceļš būtu Ezeriņa tēma? Nebūs vis. Viņiem pietrūka laika, lai rūpīgi izdomātu un izsvērtu, par ko rakstīt, tādēļ viņi gluži vienkārši rakstīja par cilvēkiem, kurus pazina. Tomēr viņu darbi izturējuši galvenā vērtētāja — laika pārbaudi.

Varbūt lietderīgāk noskaidrot — kam es rakstu? Jautājums nav retorisks. Diezgan liels bleķis ir teiciens, ka bērniem jāraksta tāpat kā pieaugušajiem, tikai drusku labāk. Bērniem vispirms jāraksta citādi nekā pieaugušajiem. Raiņa dzejoļus bērniem var lasīt arī pieaugušie. Izlasot rindas: «Pincei ir trīs

incīši Tavā šūplī ielikti,» — arī pieaugušais izjutīs pūkaino kaķēniņu siltumu, bet bērniem no Induļa un Mintauta strīda par to, vai tautas vieno vara vai gars, kā saka, ne silts, ne auksts. Publicējot stāstu, rakstnieks uzsāk dialogu ar lasītāju. Stāsta publikācija ir pirmā replika. Šai sarunā diemžēl sarunas biedrs nav redzams. Savu sakāmo esmu pateicis, sēdēdams istabā viens galda lampas zaļganajā puskrēslā, un kā no nakts aiz loga gaidu atbildi. Tādēļ rakstniekam sarunas biedrs jāizzina iepriekš, lai sarunai atrastu īstos, saprotamos vārdus.

1945. gada oktobri, atgriezies no Vācijas, tūdaļ izslimoju dzelteno kaiti. To droši vien veicināja arī tas šķiņķa šķēles, kuras pa četriem gadiem bija aiztaupījušās pie mātes. Palīdzēju mātei norakt kartupeļus un tad, redzot pirmo dzērvju kāsi, kurš no Zilā kalna slīdēja uz izdedzinātās Valmieras pusi, atkal spēji sajutu tās ilgas, kas mani jau pirms kara aizveda uz Rīgu. Ari četros iepriekšējos septembros, kad sākās mācību gads, jutos līdzīgs dzērvei: gribējās pacelties spārnos un lidot pāri žogam — ne uz siltajām zemēm, bet uz Rīgu, uz anatomikumu pie Eksportostas, lai studētu dzīva cilvēka fizioloģiju. Nometne iepazīstināja tikai ar nāves fizioloģiju un nāvei nolemto psiholoģiju daudzās variācijās. Un nu bija pienācis tas rudens, kad starp mani un baltajiem rudens mākoņiem vairs nepacēlās ne sargtorņi, ne dzeloņstiepļu kārtas.

Mājās pabiju tikai mēnesi. Tēva kaps apmeklēts. Frontei mūsmājām pāri ejot, no manām drānām bija atlikušas tikai peldbiksītes un divi mutautiņi. Vietējā šuvēja sadiedza kaut kādas pusvadmalas bikses. Paldies par tām pašām, bikses taču pats nepieciešamākais vīrieša apģērba gabals. Nošautā krusttēva Augusta žaketes piedurknes gan bija paīsas, toties šķēlums mugurpusē liecināja, ka žakete

suta pec modes — divdesmito gadu modes. Žēl, ka toreiz žaketi novalkāju, pēc gadiem piecpadsmit tā atkal skaitītos šika. Krekls man bija smilškrāsas, kādreiz piederējis feldmaršala Rommela Āfrikas korpusam. To atradu pamestās mājās Kotbusā jau trīsreiz pāršķirotu dvieļu, dungriņu un cauru dāmu zeķu jūklī. Zināma likteņa ironija — visu studiju laiku staigāju tērpies daudz sliktāk nekā tie, kuriem liktenis bija iekārtojis frontes pārlaist tepat Rīgā. Mediķu komisijā Valmierā ķirurgs Bērziņš atzina mani par nederīgu šautenes nēsāšanai reimatiskās sirdskaites dēļ. Apriņķa milicija noticēja, ka tiešām esmu Miervaldis Bērziņš, kurš reiz dzīvojis Kocēnos, un izdeva taupīgu, tikai trīs mēnešus derīgu personas apliecību. Grūtāk jau bija ar tikšanu uz Rīgu. Par laimi, kopā ar svārkiem neviens nebija nozadzis manu studiju grāmatiņu. To «caur laipnu roku» aizsūtīju uz Rīgu. Kādai kolēģei pret grāmatiņu no fakultātes izdevās izkaulēt izziņu, ka esmu gan pirms kara studējis un varētu atkal studēt, ja tiktu uz Rīgu. Uz šīs izziņas pamata no pagasta izpildkomitejas saņēmu atļauju dzelzceļa biļetes pirkšanai. Citādi nedeva neparko...

Ak, šie braucieni pārpildītos vilcienos, kur maišel-nieki un «zaķi» brauca, gulēdami gan zem sēdekļiem, gan zem grīdas, kur pieturas brīžos stacijās ne viens vien cienījams zemnieks spaini kartupeļu iemainīja pret žaketi ar kādas Berlīnes firmas zeltīto zīmi uz iekškabatas!... Tas cits stāsts, maz cilāts, un arī apliecina — karš nekad nebeidzas ar pirmo miera dienu.

Pie Vangažiem stāvgrudu pilnajā vagonā virs pasažieru galvam parādījās zilā milicijas formas cepure. Milicis šķita mazliet iesilis, iespējams, no tiem kandžas tvaikiem, kuri vagonā kā ēteris operāciju zāle izplātījās no pavirši aizkorķētām pudelēm. Sā-

kās dokumentu kontrole. Vēl šobrīd nezinu un, ja milicis vēl dzīvs, diezin vai ari varētu paskaidrot, kādē| viņš man atņēma grūti izkaroto personas apliecību. Pie tam viņš draudzīgi man pamirkšķināja ar aci: es jau zinot pats, ka apliecība neesot kārtībā. Lai ienākot pie viņa blakus vagona kupejā. Pāris dūšīgu, ar groziem apbruņotu lauku sievu, kurām arī atņēma papīrus, tūlīt pēc kontroles aizspraucās uz blakus vagonu un atgriezās ar saviem par nederīgiem pasludinātajiem papīriem. Es negāju nekur. Jutos galīgi apjucis un nespēcīgs, jo tikai pirms pāris dienām Valmieras milicijas izsniegtais papīrs nevarēja būt novecojis. Mani pārņēma apātija un mokošs nogurums, un es vairs nespētu izspraukties cauri dažādajām mugursomām, starp kurām manīju arī dažas bieži redzētas, ar spalvainām teļādām apšūtās — bijušais vācu armijas īpašums. Pat itin kā aizmirsu apliecību un raudzījos ārā pa logu.

Bija atausis pelēks, smagā rudens miglā ietinies rīts. Pe|ķēs uz perona grima rūsganās koku lapas. Un tolaik parastā aina: cilvēki ar daudziem saiņiem gaidīja kādu vilcienu. Apaļīgie, lielie, maisa audumā ievīstītie, krustām ar veļas auklu pārsietie, kuros droši vien sasaiņotas drānas. Maišeļi ar stūros piesietām auklām ērtākai nešanai uz muguras, tanīs ievietoja maizi, žāvētas gaļas gabalu pa tvērienam. Brūnie fibras koferi, lai neatsprāgtu, vēl ar auklu pārsieti. Koferos parasti glabājās pats vērtīgākais. To zināja arī zagļi, tādēļ ļaudis uz koferiem parasti sēdēja. Arī pītie klūgu grozi. Neviens tobrīd nedomāja par savas bagāžas eleganci. Ļaudis atgriezās uz mājām, no kurām tos bija izdzinis karš.

Uz drēbju saiņa sēdēja bāla, jauna sieviete pelēku lakatiņu ap galvu, sasietu mezglā uz pieres, kā jau mēdza tais gados darīt. Kājas šķita ļoti tievas, varbūt tādēļ, ka tās bija ieautas vīriešu šņorzābakos.

Uz kārtīgi atlocītā kapzeķu valnīša bija ieadīts zils ornaments. Pie viņas spiedās trīs četrus gadus vecs puisēns. Otrs bērns gulēja uz saiņa, pelēkā armijas segā ievīstīts. Sieviete uzmanīgi atbīdīja segas kroku no bērna sejas, ar kreiso plaukstu pacēla galviņu, ar labo tuvināja bērna lūpām no vizoši baltā lakatiņa izvīstītu pudeles kaklu. Bērns nedzēra, es nedzirdēju, bet redzēju, ka viņš raud. Bērns bija slims.

Daudz slimu, mirstošu un mirušu biju redzējis pēdējā gadā, bet nezinu vēl šodien, kādē| tieši šis slimais bērns uz perona Latvijā man tā iespiedās atmiņā, un tāpat nezinu, kādēļ tai brīdī ienāca prātā doma, ko atceros vēl tagad: jābrauc, noteikti jābrauc uz Rīgu, jāmācās par ārstu, lai varētu kā ārsts palīdzēt bērnam uz perona, palīdzēt savai tautai, kura šai karā zaudējusi tik daudz. Mana esība iespējama tikai kopā ar savu tautu. Viens es būtu līdzīgs ieslodzītajam, ieslodzīts pats sevī, kurš, kailās plaukstās satvēris žoga dzeloņstieples, cenšas tās pārraut. Bet brīnuma nav, tikai asiņo plaukstas. Šādi vārdi, atkārtoti pašreiz, manī uzvedina domas par sliktu literāru gaumi, bet pelēkajā rudens rītā pie Vangažiem tie manī skanēja, kaut daudz svarīgāk būtu interesēties par savu apliecību, bez kuras fakultātē noteikti neielaidīs.

Pie Juglas vagona durvīs parādījās milicis, skaļi izburtoja «Bēr-ziņš» un īgnu seju, bez komentāriem atdeva manu tagad jau par derīgu atzīto papīru.

Beidzis studijas, strādāju tolaik no medicīnas viedokļa nepateicīgo un sabiedrības maz pamanīto tuberkulozes ārsta darbu. Apriņķa ķirurgus zināja visi, viņu sievas veikalos apkalpoja ārpus kārtas, bet diloņa ārstus pamanīja tikai paši slimnieki. Strādāju ne vienu gadu vien un — mainīju profesiju.

Somersets Moems (starp citu — Heidelbergā un Londonā medicīnu studējis), jau būdams pasaulē

pazīstams rakstnieks, izteicies, ka par rakstnieku kļuvis sava Habsburgu tipa — nejauki uz priekšu izvirzītā zoda un zināmu runas defektu —dēļ. Sā par sevi ironizējot, teiktajā vēl varētu atrast kādu jēgu: rakstnieka profesija zināmā mērā ir vientuļnieka profesija vai arī profesionāls vientulisms. Savā labā nevarēju atrast pat tādus «caurspīdīgus» motīvus.

Vienkārši mainīju nodarbošanos. Par ārstu strādādams, centos palīdzēt tiem, kuri bija nosūtīti uz sanatoriju. Pats jau pacientus neizvēlējos. Tie bija adresēti man no prettuberkulozes dispanseriem. Bet kam savus darbus kā rakstnieks adresēju es?

Sai subjektīvajā grāmatā — un šai rakstā īpaši — droši vien sastopamas daudzas apstrīdamas domas. Lai. Uzskatu, ka dažādu mākslas nozaru vērtējumos un tulkojumos šķietama vienprātība dažkārt slēpj liekulību. Vēl nesen standartaprakstos par cienījamiem darba darītājiem — ķīmiķiem, slaucējām, galdniekiem, konstruktoriem, traktoristiem etc., etc. rindkopā par viņu kulturālajām interesēm šo cilvēku grāmatplauktos stūma iekšā standartaptveres ar Raiņa, Upīša, Gorkija, Majakovska, Šolohova, Puš-kina, Gētes grāmatām un patvarīgi viņus nosēdināja koncertzālēs, lai viņi noklausītos Bēthovena, Čaikovska, Sostakoviča, Ivanova simfonisko mūziku, par to viesībās atļaujot pacelt vienu šampanieša «bo-kālu». Nevaru pierādīt ar anketām, tāpat nav anketu, kuras pierādītu pretējo, — Raini nosaukt zina ļoti daudzi, bet, piemēram, Imanta Ziedoņa un Skaidrītes Kaldupes dzeju tagad lasa daudz vairāk nekā Raiņa dzeju. Upīti nosaukt zina ļoti daudzi, bet, piemēram, Regīnas Ezeras un Ilzes Indrānes romānus lasa nesalīdzināmi vairāk, lai arī šīs rakstnieces kaut vai tīri kvantitatīvi Upīti pagaidām aizsniegušas nav. Bet vai tādēļ Rainis ar gadiem kā dzejnieks, domātājs, savas tautas pravietis kļuvis niecīgāks? Vai

«Zaļā zeme» būtu zaudējusi kaut vienu niansi*no sava varavīksnes loka, kurš liecas pāri mūsu tautas gaitām uz nākotni? Nekādā ziņā. Katrs nodzīvotais gads ir kāpiens, pa kuru laiks Raini paceļ augstāk Cilvēcībā, kuras mūžs ir cilvēces mūžs. Ja ķīmiķis lasa nevis Gorkiju, bet, sacīsim, Heilija «Lidostu», tad diezin vai viņa darbs no tā cietīs. Ja slaucēja pavaļas brīžos izlasīs nevis Majakovska mākoņus dārdinošo poēmu, bet Ārijas Elksnes dzejā atradīs to, par ko pati domājusi, pie bērna šūpuļa stāvēdama, tad izslaukumi diezin vai kritīsies. Bet Gor-kija un Majakovska tulkojumu skaits pasaules tautu valodās ari nemazināsies.

Tātad literārs darbs, kaut parasti adresēts visiem, bieži vien sasniedz tikai zināmu adresātu skaitu un tādēļ vien nav uzlūkojams par labu vai sliktu. Lasītājs, kuram vakar bez liekuļošanas paticis mans stāsts, tāpat nemelojot var teikt, ka šodien viņš par manu rakstījumu vairs sajūsmā nav, jo pats kļuvis par vienu dienu vecāks. Par to neļaunojos, jo atceros, kā man, piemēram, gājis ar mūzikas klausīšanos.

Pieminu mūziku, bet šī mūza, kura manī rosinājusi daudz cildenā pārdzīvojuma mirkļu, reizē palīdzot rakstnieka darbā, ir tik atšķirīga no citām. Vai par mūziku vispār drīkstu runāt? Jau pirmsskolas vecumā uz avīzes baltās malas pratu uzvilkt divas olas un savienot ar līnijām tā, ka neviens nešaubījās, ka esmu uzprojektējis cilvēka galvu un rumpi. Nebūdams arhitekts, esmu sameistarojis malkas šķūnīti. Bet neesmu nekad varējis pierakstīt nevienu melodiju, nerunājot par tādas sacerēšanu.

5ai_ ziemā nopirku Marka Tullija Cicerona «Trīs traktātus par oratora mākslu». Lasīju, lasīju un šausminājos: visu mūžu katru reizi, kad aicināts vai neaicināts esmu kāpis kādā tribīnē, esmu no turienes funajis nepareizi... Uzstājoties lasītāju sanāksmēs, neesmu pat nojautis, ka man ceļā uz sanāksmi bija vispirms jāpārcilā oratora svētā trīsvienība: ko runāt, kam runāt, kad runāt... Tādēļ ka neesmu lasījis Ciceronu, laikam radušās «nepatīkamas sagadīšanās», kad zālē cilvēku pārdesmit, man runājot, nepacietīgi mīdās, lai ātrāk tiktu pie dejošanas... Un tomēr, vai būtu kaut ko ieguvis, ja nerunātu nekad, aizbildinoties ar runāšanas likumu nezināšanu? Un vai mazums lasītas avīžu tūkstoškārt pavairotās lasītāju vēstules, kurās viņi izsaka spriedumus par literatūru, par kuriem profesionāls literāts varētu vismaz iebilst, ka tie nesaskan ar jau zināmiem literatūras vērtēšanas noteikumiem! Esmu šīs vēstules izlasījis visas un dzīvs palicis, jo turos pie principa, ka uzklausīt vajag katru kritiku, bet ne visai paklausīt. Tādēļ, kaut aplam un apstrīdami, prātā paturēdams literatūru, izteikšos par sarežģīto mūzikas mākslu — kā mainījusies mana attieksme pret dzirdētajiem darbiem. Grūti jau būs, jo pret mani uzreiz iespējams izvirzīt tādu dižgaru kā Gēti.

Kādreiz radiopārraidē «Gēte un mūzika» Diana Albina citēja šādus dzejnieka vārdus: «Kas nemīl mūziku, nav cilvēks. Kas mīl — pa pusei. Kas ar mūziku nodarbojas — īsts cilvēks.» Kaut pēc šī kritērija, pasludināta pa radio, esmu jau vismaz kentaurs, tas ir, puscilvēks, tomēr uzskatu, ka Gēte arī nav spējis izvairīties no aplamībām. Starp citu, tas gan apstiprina, ka viņš bijis īsts cilvēks.

Mūzikai manā bērnībā, kā jau katram muzikāli neapdāvinātam bērnam, lielas nozīmes nebija. Vēl atceros, ka uz Rūjienas nebruģētā tirgus laukuma blakus tirdzinieku pajūgiem spēlēja vienacis leijerkastnieks. Uz leijerkastes būrītī aiz stiepulēm ar burkānu ķepiņās lēkāja Rūjienā ļoti rets zvēriņš — raiba jūrascūciņa. Man ļoti gribējās to mīļi noglaudīt. Pēc gadiem piecpadsmit jūrascūciņu sastapu atkal. Šoreiz tā mikrobioloģijas laboratorijā, pie ķepiņām piesieta, nekustīgi gulēja uz sekciju dēlīša un es rīkojos ar grieznēm, lai pētītu bālganos tuberkulozes mezgliņus, kuri bija izkaisīti visā tās ķermenī. Vai pa šiem gadiem biju kļuvis nežēlīgāks? Nē, tikai manā dzīvē bija parādījusies nāve, aiziešana, nešķiramā dzīves māsa. Jūrascūciņu būrī uz leijerkastes atceros vēl tagad, kaut no pašas leijerkastes pēdējais akords izgaisis sen. Leijerkastnieks spēlēja «Bubļičkus». «Bubļički» manām ausīm tolaik šķita pasaules skaistākā mūzika. Pamatskolas korī dziedāju «trešo balsi», manis vilktais meldiņš pārāk neatšķīrās no citu vilktajiem, jo dziedāt atļāva. Tikai nekādi atmiņā neaizķērās mācība par notīm, atslēgām, toņkārtām un citām «teorētiskām» būšanām. Vienkārši klausījos un dziedāju, biju, tā sakot, praktiķis. Tikai lepnības dzīts, pieteicos vijoļspēles pulciņā. Kamēr ar lociņu no stīgām bija jāizvilina veselās notis, katra savus četrus trīsdesmitā numura zābaka piesitienus ilga, tikmēr vēl mācības apmeklēju. Kad lika spēlēt pusnotis, sāku jau stundas kavēt. Pie astotdaļnotīm mācības pametu. Un tomēr, pamatskolu beidzot, gan no tēva, — liela dziesmu mīļotāja, gan no skolas zināju daudzas tautasdziesmas, kuras neesmu aizmirsis vēl šodien, un, tās dziedot vai klausoties, jūtos kā zem diža ozola zariem. Zaļajā lapotnē un putnu balsīs šalc dzīvība, ozols mani sargā no negaisa, un no šejienes raugos uz pasauli kā uz saulainu pļavu, kur arī smilgas vējā un ūd£ņi strautā šalko mūžīgu dzīvību. Kad māte dziedāja «Saulīt tecēj tecēdama», centos turēt viņas roku, lai būtu drošs, ka viņa vēl tepat. Visu mūžu sudraba krāsa man saistās nevis ar sudraba monētām, bet ar rasu no dziesmas «Caur sidraba birzi gāju». Nabadzīgāki par mani ir tie jaunieši, kuri

tagad neprot nevienu tautasdziesmu, toties zina daudzu dziesmu pirmās rindas angļu valodā, kuri runā latviešu valodā tikai tādēļ, ka kūtrības dēļ nav iemācījušies nevienu citu.

īsti mūzikas svētki toreiz bija Rūjienas ugunsdzēsēju parādes gājieni, kad no spožajiem misiņa ragiem skanēja vareni marši. Starp puikām bija pat tādi speciālisti, kuri zināja, ka vienu maršu saucot par «Gladiatoru uznākšanu». Un mēs paši kā gladiatori basām kājām nadzīgi soļojām blakus orķestrim, kāju īkšķus pret bruģa akmeņiem piedauzīdami. Un vienreiz — vienreiz bērnu svētkos Eriņu parkā viesojās pat kara orķestris! Pensnejā, ūsas ā la Vilhelms II, cepurē ar spožu nagu kapelmeistars Ludvigs Grēza stingru roku vadīja muzikālu uzbrukumu rūjieniešu dvēselēm. No tās dienas atcerējos vienu melodiju. Pēc gadiem pieciem uzzināju, ka tā bijusi Ketelbija «Peršu tirgus».

Bet mājās lasīju Kupera «Zvērkāvi» un Birznieka-Upīša «Pastariņu». Esmu izstaigājis līdzi visām Pastariņa gaitām no Kurzemes sētas līdz Kaukāza kalniem un pārmetu sev, ka par tiem jaukajiem brīžiem, ko Pastariņš man dāvājis, neesmu pateicies tā autoram. Birznieku-Upīti redzēju tikai reizi mūžā, kad universitātes aulā stāvēju sardzē blakus viņa rokām, kuras tik daudz bija pastrādājušas. Piederu pie tās paaudzes, kura izauga kopā ar Pastariņu.

Valmieras vidusskolā, lai arī skolotājs Sineps korī mani pacieta trīs gadus, mūzikas teorijas izpratnē gudrāks nekļuvu. Pietika ar principu: notis, kuras piecu līniju mudžeklī uzzīmētas tuvāk lapas augšmalai, jadzied smalkākā balsī. Vairāk ar nebija vajadzīgs, jo Sineps jau pareizo meldiņu nospēlēja priekšā. Radiouztvērēji tolaik vairs nebija retums, laukos puiši serenādes vairs neizpildīja paši, bet palaida vaļā patafona atsperes saturēto «Vakarā ap

saules rietu». Arī mēs, vidusskolnieki, kora mēģinājumos nomocīti ar urāpatriotisko «Lepno dziesmu >, pa pašu stādīto bērzu aleju uz Valmieru iedami, dziedājām «Es mīlu pļavas un maigo sauli», atdarinot kamerdziedoni Paulu Sakšu. Ar sērām vaigā no pastkartēm — nošu lapiņām mēģinājām izvilkt apvārdoto Sopēna «Noktirni» — «Man nevajag vārdu...», par savām paralēlklases sirdsdāmām domādami.

Vakaros mājās mans uzdevums bija iztīrīt petrolejas lampas cilindru. Istabā izlija krēslaina gaisma ar spoži dzeltenu apli griestos tieši virs lampas liesmas. Ap šo apli kā indiāņi ap ugunskuru pulcējās brūni prusaki. Krusttēvs Augusts nopietni, kā pļaujmašīnu regulēdams, pareizi sasprauda kontaktus starp baterijām, akumulatoru, uztvērēju un skaļruni. Pēc vakara ziņām ar bijību klausījāmies arī mūziku.

Vislabprātāk šūpojos «Silvas» valšu viļņos vai braši priecājos kopā ar «Čigānu baronu», jo operetes neapšaubāmi bija pati jaukākā mūzika. Iemācījos ciešami svilpot un vasaras ritos ap piena vešanas laiku tīšām govis sagānīju pie lielceļa un svilpoju, lai piena vedēji dzirdētu, ko visu no radio esmu samācījies. Svilpoju ne tikai skaļi, bet arī aplam, jo no katra turku vai ungāru marša puslīdz pareizi biju iegaumējis ne vairāk par divām taktīm. Tomēr šī «rīta svilpošana» palīdzēja uz brīdi aizmirst izmirkušās pastalas, aukstas kā varžu ādas. Lūk, mūzikas vara!

Tais' gados neklausījos Bēthovenu vai Brāmsu, nelasīju Šekspīru vai Tolstoju un «Pēru Gintu» pārskatīju tikai tādēļ, ka to prasīja obligātā skolas programma.

Tagad jāatzīstas, ka pāris reižu mans absolūtais, bet paša neapzinātais diletantisms mūzikā sagādājis gaužām neērtas situācijas.

Biju aizbraucis uz Rūjienu, lai apciemotu vecus skolas biedrus. Iegriezos arī pie ārsta Priedes dēla Teodora, saukta par Toģi, ar kuru sešus gadus biju nosēdējis uz viena sola. Toģim pianists Pauls Krie-viņš mācīja klavieru spēli. Kad bijām iztērgājušies par simpātiskām meitenēm, pievērsāmies mūzikai. Tai laikā domāju, ka protu nodziedāt Baha—Guno «Ave Maria», jo dziesmas latīņu vārdus noteikti zināju. Nu ko, lai nodziedot, teica Toģis, viņš mani pavadīšot. Un iedeva man nošu lapu. Tai vecumā katrā nezināšanā grūti atzīties, arī tanī, ka nošu lapu protu vienīgi pareizi turēt. Rūjienā, Dārzu ielā, mājīga istabā pie svecēm greznota melna pia-nīna un dubultaizkariem apēnota loga sākās «mājas koncerts». Sākumā to klausījās vienīgi ar plīšu apvilkti krēsli. Dziedāju skaļi un nepārtraukti, visu dziesmu no vietas, tā ka pat Toģis, skolots mūziķis, neattapa, kad un kā lai iespraucas ar pavadījumu. Durvis koncerta laikā vairākkārt pavērās, un tanīs kā izbiedēts rūķītis parādījās augumā mazā daktera Priedes sieva. Tā kā stāvēju pie loga, cauri aizkaru tillam pamanīju, ka uz ielas apstājas viens no Rūjienas vieglajiem ormaņiem un ar pātagu rokā uzmanīgi tuvojas logam. Viņa nodomus tā ir neizzināju, jo biju jau paspējis aizdziedāt līdz pēdējam vārdam — «Āmen».

No tai pašā laikā lasītās «Kristīnes Lavransa meitas» atcerējos tikai to, ka Erlenam bijuši polsterēti kāju lieli, un no «Budenbrokiem», ka vienam Vācijā slikti izrauts zobs. Tāpat kaitināja, ka radio vispār atskaņo Debisī, Rahmaņinovu vai Baliu.

Drusciņ vēlāk izgāzos vēlreiz. Kocēnu pamatskola rīkoja skolēnu vakaru ar bazāru, kura loterijā varēja laimēt pat dzīvu vistu. Kādu vakaru pastā, avīzes no Rīgas gaidot, satiku skolas direktoru Dālderi, kurš tur interesējās par degvīna cenām — «past-

meistaram» Brantam piederēja arī vienīgais Kocēnu stipro dzērienu veikals. Vārds pa vārdam, un viņš mani ieskaitīja «brīvmāksliniekos», jo tiku palielījies, ka esmu norakstījis Hende|a «Largo» notis un protu uz vijoles tās atskaņot. Šoreiz biju gudrāks nekā Rūjienā un, lai neviens man nemaisītu, no kla-vierpavadījuma pilnīgi atteicos. Vilku, vilku lociņu pa stīgām ... un šoreiz pats sajutu, ka esmu nemanot sacerējis tādu kā variāciju par Hendeļa uzdoto tēmu. Kad atskanēja mana un vijoles beigu nopūta, Kocēnu publika līdzjūtīgi klusēja. Kopš tā laika vijolei neesmu pieskāries, jo sapratu bēdīgo patiesību, ka jebkurš mūzikas instruments no manis rūpīgi jāsargā.

Bet ap to laiku tomēr atklāju Šūbcrtu! Ģimenes materiālie apstākļi bija sarežģījušies, un ap ziemassvētkiem tēvs pieķērās pie koktirgotāju izmestā riņķa — pārdeva mūsu meža stūrīti, kuru taupīja visgrūtākajām dienām. Arī tādēļ 1938. gada Vecgada vakarā tēvs man iedeva naudu — un varēju aiziet uz Valmieru, ne tikai lai pastaigātos pa ielu, bet pat iegrieztos kinozālē.

Skatītāju bija maz. Valmieriešu vairums sēdēja mājās un, iedzerdami Kokmuižas alu, gaidīja 1939. gadu, nenojauzdami, ka šai gadā tālu Polijā sāks velties kara lavīna, kura Valmieras stacijā jau rudenī atnesīs Polijas bēgļus, bet pēc tam, 1944. gada rudenī, noslaucīs pašu Valmieru, atstājot tikai apdegušas drupas... Cik grūti aptvert, ka vistālākais karš patiesība arvien ir ļoti tuvs.

Arī es nenojautu itin nekā, uz ekrāna Vīnes salonus vērodams. Tur dāmas graciozi izpletās reveransos, un virs krinolīniem noliecās slaidi, medaljoniem rotāti kakli, tur kavalieri frakās un žabo skūpstīja šo dāmu rokas, kamēr pie klavierēm sēdēja necils jauneklis sprogainiem matiem, ar tādām pašām

acenēm tievu stiepļu ietvaros, kādas uzlika mana tēvamāte, kad reizi mēnesī atšķīra bībeli. Reizēm jauneklis bija tikpat skumjš kā zālē es. Savas sēras viņš izlika skaistās melodijās. Te ap viņu saradās mazas meitenītes, kuru balto batista biksīšu gali bija garāki par kleitiņām. Melodija, kuru viņš sacerēja mazajam, bija skumīga, kaut meitenītes šīs mūzikas takti priecīgi lēkāja ap tuvredzīgo komponistu. Tā bija filma par Franci Šūbertu, un meitenītes dejoja viņa «Muzikālo momentu».

īsi pirms pusnakts pa Valmieras—Ainažu dzelzceļu soļoju uz mājām. Ļoti nevienādiem soļiem. Nebiju dzēris Kokmuižas alu, bet gulšņi, atkusnī no sniega izcēlušies, bija nevienādos attālumos. Vientulīgs gājiens pa dzelzceļa stigu, virs kuras pacēlās augsts ierakums ar apcirptu eglīšu žogu augšā. Citur abās pusēs šalca tumšs mežs, vēstīdams mīkstu laiku, bet tuvu Kocēnu stacijai no uzbēruma augstumiem manīja nakts zilgani iekrāsoto sniega lauku un dzeltenas logu acis tanī. Reizēm pārņēma sajūta, ka pa šiem logiem kāds raugās, kas tas par vēlu gājēju Vecgada naktī. Pa šiem pieciem kilometriem, daždien pat divreiz dienā turp un atpakaļ mērītiem, tiku izdomājis domu domas. Tonakt svilpoju klusi, izjuzdams, ka Šūberta priecīgajā Vīnē sacerētās melodijas ir kā daļa arī no Latvijas ziemas nakts klusuma. Mūzikai nav robežu. No tās nakts iemīlēju Šūbertu.

Bet vakaros pēc zirga pabarošanas lasīju Golsver-tija «Forsaitu teiku», Falladas «Mazais cilvēk, ko nu?» un Vollesa «Londonas tumšās acis».

Skolā pārdeva biļetes — lētākās, stāvvietām —« uz franču vijolnieka Roberta Soetansa koncertu. Tie, kuri mācījās klavierspēli, teica, ka tas esot ievērojams notikums. Biļeti nopirku. Arvien esmu centies piedalīties ievērojamos notikumos, ja tur nekaujas. No

koncerta pirmās daļas vislabāk patika Soetansa frakas baltā veste un viņa atskaņotais Brāmsa 15. valsis. Otrajā daļā viņš spēlēja Sibēliusa vijoļkoncertu. Daži skolas biedri teica, ka tas esot ziemeļniecisks. Piekritu, jo ari es tā biju lasījis radio programmā. Tomēr vairāk par mūziku mani sajūsmināja trauslā francūziete — pianiste ar koši blondiem matiem un zilu samta kleitu. Patiesi viļņu šļakatas pret Somijas klintīm un vientulības dziesmu Somijas ezeru krastos pirmo reizi Sibēliusa mūzikā saklausīju tikai pēc desmit gadiem.

Pāris dienu vēlāk Soetanss Valmieras baznīcā atskaņoja Baha «Cakonnu». Šai koncertā mani pārsteidza tas, ka te vijolnieks spēlēja viens pats, turklāt visu laiku uz vairākām stīgām reizē, un pašu mūziķi dīvainā kārtā neredzēja neviens — mēs sēdējām augstajos solos, blenzām uz altāra zeltītajiem svečturiem un Jēzu Kristu, bet Soetanss spēlēja mums aiz muguras, augšā pie ērģelēm.

Mājās ar prieku lasīju neobligāto «Jevgeņiju Oņe-ginu» un kamanās viņam blakus izbraukājos pa muižnieku viesībām. Un negribīgi šķirstīju obligāto «Dievs, daba, darbs», jo šķitos par vecu, lai kopā ar Anneli skraidītu pa pļavu, bērza vīrus un zaļu var-dīti vērojot, un par jaunu, lai izjustu cilvēka, dabas un darba augsto harmoniju, pavasara rītā tīrumā velēnu apvēršot. Visam savs laiks ...

Pēc divdesmit gadiem, 1958. gadā, atkal sastapos ar Bahu. I<ā tūrists biju Leipcigā. Profesionālās intereses dēļ apmeklēju apgabala tuberkulozes slimnīcu,' kuras vadošais ārsts bija profesors Lindigs, ievērojams tuberkulozes speciālists VDR. Stalts, sirms kungs, akadēmiski mierīgs, bet ne akadēmiski atturīgs. Viņš mani pieņēma, mēs teiktu, vecmodīgā kabinetā, kur bija patīkami un ērti sēdēt starp kokgriezumiem rotātām mēbelēm. Ārstēšanas metodes

slimnīcā, protams, bija jaunākas par šīm mēbelēm. Kā jau vāciešiem parasts, pie kafijas tases runājām ne tikai par PASS intravenozās ievadīšanas priekšrocībām, bet arī par pašu Leipcigu. Teicu, ka vakarā apmeklēšu Tomasa baznīcu. «Esmu viens no tiem, kam savā laikā bija jānosaka, kurš ir Bahs . ..» teica Lindigs. Un viņš izstāstīja, ka bijis tās mediķu un vēsturnieku komisijas loceklis, kurai no kopējā kapā atrastajiem skeletiem bijis jāizmeklē tas, kurš reiz bijis Bahs ... Izvēlētais apglabāts Tomasa baznīcā.

Baznīcā uz vienkāršās kapa plāksnes tai vakara bija nolikta viena balta kalla. Kallas zieda tīrība sasaucas ar Baha mūzikas skaidrību. Ērģeļu akordos klausoties, raudzījos gan uz balto kallu, gan uz gotiskajām griestu velvēm, kuras baznīcas puskrēslā saplūda augstu virs mums kā nakts debesīs.

Stāvēju pie varenas egles gāršas malā. Zemākie zari ir vareni, tie izpleš virs manis zaļu plaukstu, bet augstāk tie kļūst mazāki, sīkāki, itin kā saiet kopā ar egles galotni un iesniedzas mākoņos un bezgalībā. Ja man vajadzētu izvēlēties tā pēdējā koncerta programmu, kuru klausīties vēl atļauts pašam, tad tanī lūgtu atskaņot arī Baha «Āriju». Bija noiets ceļa posms no Valmieras baznīcas līdz Tomasa baznīcai.

Tovakar dziedāja arī Tomasa baznīcas zēnu koris. Man šķita, ne labāk kā zēnu koris Rīgā, kaut Leipci-gas īsbikši izslavēti ne tikai Vāczemē. Ar to gribu ievadīt nelielu, bet rūgtu repliku.

Mūzikā, tāpat kā literatūrā, lapiņas no lauru vainaga ne katrreiz tiek izdalītas pēc nopelniem. Ja Raimonds Pauls augtu un dzīvotu Londonā, beigtu konservatoriju tur, tur arī komponētu, tad viņa dziesmiņas angļu valodā Rīgā lauzītu un dziedātu daudzi no tiem, kuri pašlaik pat piecdesmit rubļu maksā par

plati, ko ieskaņojuši «Ripojošie akmentiņi», Miks Džegers vai citi šī augstā ranga dziedoņi. īpaši vēl, ja plate būtu iesaiņota konvertā, uz kura pastcļkrā-sās attēlots cilvēka embrijs mātes miesās un sabrucis, kails sirmgalvis, kuri abi, it kā altāra uguns dūmu grīstīs pārvērsti, aizvijas nebūtībā. (Tāds konverts nav manis izdomāta fikcija.) Šāda parādība ir viena no mazo tautu jaunatnes kūtrākās daļas garīgā mazohisma izpausmēm. Varbūt šeit vietā vecā kanclera Bismarka vārdi: «Muļķība ir dieva dāvana, tādēļ to nevajadzētu nelietīgi izmantot.»

Tagad pirmo reizi savā literārajā praksē nodarbošos ar sapņu atstāstīšanu. Sapnis nebūs sevišķi māksliniecisks, jo nav izdomāts. Bet to pārdzīvoju tik spilgti, ka atceros vēl šobrīd. Atstāstu tādēļ, ka sapnis mazliet saistīts ar mūziku.

Tveicīgs 1939. gada jūlija dienvidus. Liepu lapas lielceļa malā izsvīdušas medu. Tēvs beidza dakšot pēdējo āboliņa vezumu. Kūtsaugša bija pārpilna, un es puskails, sviedru straumītes no vaigiem rausdams, ar cecumiem ņēmu klēpjus pretī, ar spēku stūmu tos pažobelēs un piemīdīju, vairs pat nesajuzdams cieto stiebru dūrienus ādā. Tad izjūdzu un aizvedu zirgu uz āboliņa atalu, kurā pat dienvidū varēja veldzēt pēdas. Nu vajadzētu priecāties, paveikts smags darbs. Tomēr prieks nenāca. Istabā māte pūta gludeklī, bērza ogles kveldinādama, un gludināja abus manus virskreklus. Blakus krekliem noliku fizikas, latviešu un latīņu valodas mācību grāmatas: rīt braucu uz Rīgu, lai mēnesi, pie skolotājiem konsultēdamies, sagatavotos konkursam medicīnas fakultātē. Bet viņpus lielceļa taču paliek nenovākts rudzu lauks! Tam sekos kvieši, mieži, auzas, kartupeļi... Jāved klaušu grants. Tēvs sies rudzu kūļus un slies statiņus līdz pusnaktij. Māte, vakara krēslā govis izslaukusi, ies vēl uz tīrumu un arī sies

kūļus. To visu Rīgā atcerēšos, un man būs grūti palikt Rīgā, lai mācītos, tikai mācītos. Un tomēr zināju, ka braukšu, jo tēvs pats mani skubināja no sirds. Gribējās palikt, un gribējās braukt. Uzkāpu uz kūtsaugšas, atkritu uz veca mēteļa un piemigu nemierīgā snaudā. Un sapņoju, ka atrodos kādas svešas zāles priekštelpā viens pats. Viss te ir ļoti, ļoti augsts, balts, bet reizē krēslains. Augsti, augšā ovāli logi ar baltiem, smagiem aizkariem. Augstas, baltas kolonnas. Pats galvenais — manā priekšā stāv baltas divviru durvis. Uzreiz sajūtu klusumu, un tad aiz durvīm sāk skanēt vijoles melodija aprautā ritmā. To dzirdot, mani pārņem savāds satraukums, jo zinu, ieiet zālē man nav brīv... Lēnām sniedzos pēc durvju roktura, kurš atrodas augstāk par manām krūtīm, to nospiežu un lēni veru durvis. Zālē ir tumšs, tikai pāri skatītāju galvām no skatuves atblāzmo gaisma. Mūzika tagad skaļāka. Sastindzis, durvīs stāvēdams, klausos, jo nedrīkstu ieiet... Un pietrūkstos sēdus. Man pretī no kūtsaugšas tumsas durvju aploda ietvēra gleznu zaļās krāsās: ābe-les galotni ar dzidriem āboliem un Kokmuižas aleju tālumā.

Tai dīvainajā koncertā dzirdēto melodiju, kuru, kā man šķita (bet tā droši vien nebija), dzirdēju pirmo reizi mūžā, atceros vienmēr. Bet sagadījās, ka tikai pēc gadiem piecpadsmit jau Cēsīs kādu vakaru manu uzmanību pēkšņi saistīja motīvs, kuru atskaņoja radio: tā bija toreizējā melodija! Šo tikšanos negaidīdams, nebiju ieklausījies diktora pieteikumā uzmanīgāk. Laikam tā bija Hendeļa «Pasakalja». Lai nu kā, pēdējais āboliņa vezums, smeldzes sajūta, augstās, grūti veramās durvis un melodija skaudri iespiedusies atmiņā. Kad pēc daudziem gadiem lasīju Kafkas «Pili», par mērnieku K-, kuru neielaiž mistiskajā pilī, lai viņš beidzot sāktu darbu — zemes uz-

iilerīšanu, un kurš atduraš pret daudzām riešāpfo-tāmi noslēgtām durvīm, atcerējos ari savu rēgaino sapni. Un arī Kafkas darbos, kaut grūti lasāmos, atradu jēgu un sakarus ar cilvēka psihi.

Jāatzīstas, abus pirmskara gadus, Rīgā studējot, ne reizes netiku apmeklējis teātra izrādi. Teātris ir arī Valmierā, spriedu savā ganu zēna prātiņā, turklāt lētāks, un pirku studentu biļeti operas kasē. Diemžēl arī Rīgā, lai noklausītos operu, ar biļeti vien nepietiek. Izrādēs gandrīz tikai dzirdēju ārijas, bet daudz no Verdi, Bizē vai Čaikovska mūzikas orķestrī palika nesaklausīts. Ar visu to pārdzīvoju daudzus tikpat saldsērīgus brīžus kā tai Vecgada naktī, pa dzelzceļa stigu soļojot un Šūberta «Muzikālo momentu» svilpojot. Tagad gan ceļš uz mājām nebija tik vientulīgs: pa Marijas ielu garām prostitūtu rajonam līdz Ziedoņa dārzam.

No operas zāles galerijas augstumiem noraudzījos uz orķestri. Pirms Leo Blehs, mazais, sirmais, sakumpušais vīrs, savās nelielajās rokās aptvēra visu orķestri, apskatīju mūziķus. Pēc manām domām, to bija nesaprātīgi daudz. Un es ievēroju, ka gaisma uz viņu sejām cēlās no apakšas — no baltajām nošu lapām, tādēļ visas sejas šķita savādi jaunas. Un palicis prātā arī tas, ka jau tā nervozā Pulciņa-Karpa, rozā kleitā tērpta, nervozi raudzījās te nošu lapā, te uz Leo Blehu, soprāna partiju Verdi «Rekviēmā» dziedot. To vērojot, gar ausīm paslīdēja viņas dziedājums. Vēlāk avīzēs lasīju, ka viņai pēkšņi bijis «jāielec» partijā citas dziedones vietā. Bet tomēr tai vakarā pirmo reizi pārdzīvoju «Pastaro dienu». Gan ne tā satraukts kā šai vasarā Doma baznīcā, dažbrīd ar asarām acīs un sastindzis, pēdējiem akordiem velvēs izgaistot.

Tad manās dzīves gaitās sekoja vaidu simfonija, kuru sauc par karu. Nē, mūzika nav visspēcīga, viena tā nevar izteikt dzīvi ap mums. Melodijas gan spēj izpaust mīlas prieku vai sāpes, klinšu varenību cīņā pret jūru, bet nav simfonijas, kura atainotu asinis, kā tās blakus kritušajam nokrāsojušas zāli, vai atskaņotu upuru konvulsijas un krampjus cilpā zem varena ozola zara. Te vajadzīgas vēl citas mūzas: tēlotāja māksla un vecveca literatūra, visu pamatu pamats.

Berlioza «Fantastiskajā simfonijā» viena daļa tēlojot notiesātā gājienu uz soda vietu. Sī simfonija arvien mani aizrauj, tiešām šķiet, ka viss, par ko te stāstīts, norisinās naktī, lāpu šaudīgajā gaismā. Ienāca prātā dīvaina doma: ja toreiz Eiropā katru, kuru vācieši veda uz pieres vietu, pavadītu ar šādu mūziku, būtu jāmobilizē visas pasaules orķestri, un tiem būtu jāspēlē diennakti un bez pārtraukuma...

Viena no epizodēm Valmieras cietumā. Vasarā kādu sestdienas vakaru jau krēsla no darba eksport-kautuves jaunbūve mūs veda atpakaļ uz cietumu. Sargs neizvēlējās parasto ceļu cauri centram pa bruģēto ielu, bet neatļauto, taisnāko — cauri Valmieras nomales savrupmājām. Sargam pašam bija spoži zābaki, un viņš kautrējās no mūsu autiem un pastalām. Pāri žogiem liecās ceriņu un jasmīnu zari bez ziediem, tomēr dārzi smaržoja, jo nesen bija lijis. Juta plaukstam rūgtenos flokšus. Uz pleciem no lapām nokrita pa smagai pilei. Viss kā brīvībā, tikšanos ar meiteni gaidot, ja aiz muguras nesoļotu sargs ar pielādētu šauteni uz rokas. No dārzu krēslas izdalījās apgaismots logs. Cauri vieglajiem aizkariem atskanēja klavieru mūzika. Kāds spēlēja Čaikovska «Barkarolu». Šis kontrasts: tīrā, domīgā melodija no apgaismotā loga cauri smaržojošam dārzu zaļumam, šautenes stobrs, un nedaudz tālāk melnoja Iršu parks, kurš slēpa nesen aizbērtus kapus... Varbūt tiks rakts vēl viens — mums. Smeldze kā asmens iedūrās sirdī. Gribējās klausīties vēl un vēl, kā smejies, aiziet ar mūziku. Man «atraisījās» pastalas aukla, un sēju to ilgi. Tāda bija barkarola, laivinieku dziesma, kuru klausījos Stiksas krastā, pie Hārona laivas stāvēdams.

No Salaspils nometnes mani aizsūtīja strādāt uz Spilves aerodromu. Tur sastapu arī divus biedrus, Tambergu no Rīgas un Sohoņko no Daugavpils. Tais vakaros, kad, milzīgi plato skrejce|u betonējot, bijām strādājuši «taupīgāk» un pēc darba vēl pietika spēka, Tambergs kaut ko dziedāja, jo bija apmeklējis dramatiskos kursus, Sohoņko spēlēja no Salaspils noliktavas sadabūtu vijoli. Vijole agrāk bija piederējusi kādam no Eiropas atvestam un nošautam ebrejam — laikam tā nebija tādas kvalitātes, lai piesavinātos slepkavas. Varbūt viņi vijoles vērtību vispār nepamanīja, jo vispirms pievāca zeltlietas un sieviešu veļu, ar ko nopirkt kādu sievieti. No Tani-berga basa īpaši atceros Borodina operas āriju. To klausoties, kaut aptuveni izjutu kņaza Igora dziedāto tieksmi pēc brīvības un varenību. Pats, izkļuvis brīvībā, tagad labprāt klausos Borodinu. 1943. gada Vecgada naktī jaunākais leitnants Gvido Veiss, tas pats Gvido, kurš pieminēts Jāņa Grota dvēseliskajās mīlestības vēstulēs Gvido mātei, sāka dziedāt «Internacionāli». No žoga staba prožektors cauri logam meta spilgtu gaismu uz trīsstāvu nāriņu galiem, bet no tumsas atskanēja klusi, bet skaidri dziedāti «Internacionāles» vārdi. Sohoņko reizēm mēģināja Kreislera «Mīlas sāpes» vai «Mīlas prieku», jo Daugavpilī bija mācījies vijoļspēli. Gvido kara beigās sadedzināts Bergen-Belzenē, arī Sohoņko no Vācijas neatgriezās. Iespējams, ka vijole vēl dzīva.

Sīs «mūzikas skaņas», protams, mums dzīvību neizglāba, bet bez tām būtu vēl grūtāk.

Aerodromā ap iznīcinātāju <rFoke-Wulļ» montāžas

hallēm ierakām stabus, pie tiem pienaglojām dē|us un dē|u starpās sākām pildīt smiltis četrus metrus augstai, šķembu drošai aizsargsienai. Mūsu tiešais pavēlnieks bija vācu meistars no vecuma ielikušām kājām, kuru saucām par Zirga Ģīmi viņa zirdziski garā deguna dēļ. Atceroties nesen kritušo dēlu, no viņa zilajām acīm noritēja pa asarai. Tagad saprotu, ka viņš nav bijis jauns cilvēks, jo savas bēdas viņš nepārvērta dusmās pret mums, «boļševikiem, kuri vainīgi pie visa, kas vācu tautai jācieš». Zirga Ģīmis ari nepievērsa uzmanību tam, ka mūsu lāpstu vēzieni, smiltis metot, kjuva apdomīgi gausi, tad reti un dažkārt apstājās pavisam. Un reizēm viņu neinteresēja, ja sarunājāmies ar Mežaparka geto ebrejiem, kurus arī nodarbināja halles būvē, kaut jebkura saruna, tāpat «jūdiem» pasniegts maizes gabaliņš, bija aizliegta, draudot pat ar nāves sodu. Epizodi ar Zirga Ģīmi atceros tikai tādēļ, ka viens no ebreju jaunekļiem svilpoja, svilpoja tik virtuozi, reizēm divbalsīgi, ka viņu nepārtrauca pat vācu meistari un sargi — vācu kareivji. Sīka auguma, tērpies drānās, kuras droši vien bija piederējušas jau nošautajiem piederīgajiem — milzīga smilšu krāsas žokejcepure muka uz acīm, mugurā žakete ar atlocītām piedurknēm, jo tās bija par garām. Kādu dienu šis zēns nosvilpoja vienu no Grīga «Norvēģu dejām» un vienu Dvoržāka «Slāvu deju». Pēdējā skanēja ir skumji, ir satraucoši. No sienas, uz kuras viņš stāvēja, varēja saskatīt smilšu kalnus Kleistu pusē, kur zem priežu saknēm gulēja no bada mirušie karagūstekņi, aerodromu ar raibajām lidmašīnām, kuras sargāja vācu varu, un līdzenumu, kurš stiepās uz Daugavas pusi. No Daugavas reizēm atskanēja neciešami aicinošas tvaikoņu svilpes. Nekas te neatgādināja Prāgu Moldavas krastos, kur jauneklis bija piedzimis, un diezin vai viņš pat zinātu

F

ar roku norādft, uz kuru pusi Prāga atrodas. 1944. gada pavasarī «selekcijā» jauneklis bija nošauts un aprakts kādā no Pierīgas mežiem.

Viņa svilpošanu klausoties, vēl vairāk apzinājos savu muzikālo impotenci un kopš tā laika ari no svilpošanas izvairos.

Neiengammē pie Hamburgas redzēju un dzirdēju, ka svītrainas, bet gludinātās drānās tērpti ieslodzītie mundri spēlē maršu, no rīta citus ieslodzītos pa vārtiem uz mālu karjera slapjo staignāju izvadot. Gandrīz vai tā paša marša takti SS virsnieks, savu rīta rosmi veikdams, turpat sita pa seju kādam ieslodzītajam. Būhenvaldes filiālē mūsu revīra (slimnīcas) kapo Tonijam kāds sargs uzdāvināja spalvainu šuneli. Kapo bija paēdis, tādēļ dažkārt vakaros uz platas cītaras trinkšķināja vācu dziesmiņas. Kaut arī dziesmiņu saturs bija mīlestība, šunelis tādos brīžos žēli kauca, kā savu nelaimīgo likteni apraudādams. Iekļūt vācu nometne kaut sunim, pat vācu sunim nenozīmēja neko priecīgu. Tiešām, jau pēc divām nedēļām šunelis tika nozagts un apēsts. Langenštei-nas ciemā, kur kalna galā ozolu un skābaržu jaunaudzē tagad manāms četrstūrains, līdzens laukumiņš, tikai zinātājs pateiks, ka te atradās «Kotn-mando Malachit» sestais bloks un tanī mitinājās kādi divsimt piecdesmit latvieši. 1944. gada silta septembra pievakarē tur pie raibās barakas stūra stāvēja konservatorijas students Gūtmanis (vārdu neatceros) un, cauri žogam uz tīruma dzelteno ru-gaini raudzīdamies, teica, ka tīrums rudenī tāds pats esot arī Latvijā. Tad viņš klusītiņām svilpoja. Tie esot motīvi no kādas Bēthovena sonātes vijolei un klavierēm. Vijoles viņam pašlaik neesot, bet klavieru pavadījumu viņš dzirdot tāpat... Kad 1945. gada sākumā sākās lielā miršana, Gūtmanis nonāca pie mums revīrā. Vienīgais, ar ko varēju palīdzēt, bija piramidona tablete, kaut maizes klaipiņš palīdzētu vairāk. Gūtmanis drīz nomira. Kad dzirdu atskaņojam to Bēthovena sonāti (Fa mažorā), atceros Gūtmani un viņa ilgas pēc muzicēšanas, mūzikas, kuras nenoslāpēja pat nometne. Bet nometnē tomēr nogalinātas un svešā zemē apraktas daudzas melodijas.

Kad pārkļuvu mājās, jutos vecāks, nekā divdesmit četrus gadus vecs jauneklis jūtas pašlaik. Pat dejot vairs nepratu, un negribējās apmeklēt studentu balles, kurās jutos savādi lieks. Arī mūziku uztvēru citādi, apmēram tā kā tagad.

Skaisto ap mums pat nevar uzskaitīt. Novākts tīrums rudenī, atvasaras saulē pēdējo zirneklīšu tīklu pieausts, ietver sevī mūžīgo dabas ritmu, cilvēka darba ritmu un padarītā darba skaistumu. Diska metēja stāvs pirms apgriezieniem parāda milzīgu darba un gribas sasprindzinājumu, bet cilvēka griba sevi uzvarēt arī ir skaista. Mākslinieku bieži attēlots moments, kad māte, galvu pieliekusi, noraugās uz bērnu pie viņas krūts. Cildens dzīvības un dzīves turpināšanas mirklis, sevi jau par aizejošu skaitot, to pārvarot. Un vēl un vēl...

Viena pati mūzika to visu izteikt nevar. No mūzikas nejaušam sviedrus lietuves ceha kveldē, tā neparāda konveijera nogurdinātu skatienu, tai neizpaust aizturētos vaidus un asinis dzemdību zālē, dzīvībai gaitas šai saulē sākot. Piekrītu, ka mūzikā, kuru nepavada nepārprotami vārdi, gan jaušam cerības, sāpes, šaubas, prieku, cīņu, uzvaru, vētru, gavilējošu mežu, bet visu to — tā vispār, nesaistītu ar vietu un stundu.

Un klausoties es tikai pats jūtu, ka, piemēram, Vītola dziesma «Pavasars» rakstīta man, tanī skan manas cerības, ka atkal piecelšos no slimības gultas un ar spieķi pie rokas iziešu pļavā, gaismas apžilbināts. Tikai pats jutu, ka Bēthovena «Bēru maršs» rakstīts tieši par šo manu draugu, aiz kura zārka soļoju pa kapsētas šaurajiem celiņiem, jo dzīvojot, pat savu neārstējamo slimību zinādams, viņš strādāja, kamēr pakrita pie rentgena aparāta. Bieži mūziku dzirdu un reizē redzu. Bet redzu to, ko jau zinu. Se droši vien runāju aplam un subjektīvi, vietām apšaubīdams muzikologu dotās kompozīciju ano-tācijas un iztulkojumus. Neuztverdams, neatšķirdams muzikālās tēmas, to variācijas, attīstību, dramaturģiju, visu tulkoju pa savam prātam, un par mērauklu kalpo tikai tas, vai izjūtu grūti aprakstāmās laimes, sāpju, traģiskā trīsas. Tās izraisa gan laimīgu atceres smaidu, gan asaras. Reizēm arī satraukumu, darboties gribu. Koncertzālei, tāpat kā teātrim, jābūt apskaidrošanās vietai, mūzikai jāizraisa tā degšana, kuru jau izsenis apzīmē par ka-tarsi. Tai jānāk negaidītai, kā saules stars negaidīts izlaužas no rudens biezajām, gan zifganu, gan baltu mākoņu kārtām, kuras šķiet cieši pārklājušas zemi un tās bērnus. Un neesmu pretī, ja tā sauktā vieglā mūzika mani iesēdina gondolā, kuras galā laivinieks, stāvēdams ar vienu airi, mūs šūpo garām krāsainajiem laivu piestātņu, stabiem, garām gar gaišzilo glicīniju ziedu ķekariem apvītām lodžijām, no kurām meitenes met laivā ziedus. Un, kas par to, ja zinu, ka tie tikai šūpojoši sapņi, atrauti no īstenības.

Bet mūzika var radīt arī nogurdinošu uzmanību: vai es, visu vērību tai veltot, pirkstus krēslā iekrampējis, uz priekšu atsperīgi saliecies, sagaidīšu to mirkli, kad pati no sevis zudīs šī meklējošā uzmanība un man vairs nebūs jānoraida nesapratnes nepatika, un varēšu atkal mūziku tikai dzirdēt un redzēt? Esmu pārliecināts, ka līdzīgi man jūtas daudzi, jo profesionāli izglītotu mūziķu, kuriem viss jau «pēc štata» saprotams, nav pārāk daudz.

Ir tiešākas un netiešākas mākslas. Ja stāstā atrodu vārdus «melns kaķis», tad bez šaubīšanās zinu, kādu dzīvnieku rakstnieks ar šiem diviem vārdiem apzīmējis. Dzejā jau ne katrreiz tā. Raiņa priedes taču nav tās bēdīgi slavenos piemēros citētās priedes, no kurām varētu izgatavot telefona stabus. Vai dzejnieku neapšaubāmi lielākie sasniegumi latviešu literatūrā daļēji nav izskaidrojami ar šo apstākli — dzejniekam ar savu tieši nepateikto iespējams vairāk par līdzautoru padarīt savu lasītāju nekā prozaiķim, kurš nedrīkst visu līdz galam nepateikt, citādi viņš kļūst nesaprotams, citādi viņš kļūst dozētas patiesības prozaiķis. Bet vai tam rakstniekam, vai tai literatūrai, kura kļūst par dozētas patiesības literatūru! Prozaiķim trūkst tās dzejnieka ziedu buķetes, salīdzinājumu, metaforu, personifikāciju, alegoriju, simbolu, aiz kuriem, ja iepatīkas, aizslēpt seju. Ja gleznā redzu mazu puisēnu ar nolaistu galvu stāvam mātes priekšā, aiz muguras turot liecību, tad mani pārņem līdzjūtība, ka liecībā iesprucis divnieks, un, ja zēnam ap kaklu vēl sarkans kaklauts, nav šaubu, ka viņš ir pionieris. Ja gleznā attēlots vācu armijas virsnieks ar ērgļa emblēmu uz frenča, tad zinu, ka viņš ir hitleriskās okupācijas armijas virsnieks. Bet, ja uz audekla redzu zivis ar zaļganām zvīņām, sārtām, violētām spurām, krāsās bagātākas par jebkuras sievietes garderobi, no kurām vēl dvašo jūras sāļais valgums, redzu pārgrieztu, šūnainu maizes klaipu, aiz kura samanu rudzu tīrumu, un recenzijā raksta, ka tas ir sociālistiskais reālisms, tad jau nesaprašanā paraustu plecus. Man te var pārmest vulgāru mākslas metožu izpratni, iespējams, visu neesmu izdomājis, tomēr pastāv fakts, ka zināma tēlojošās mākslas daļa ir, tā sakot, mazāk tieša māksla nekā proza.

Dziesmu vārdi bieži ir nepārprotami. Sūmaņa

«Gredzentiņu uz mana pirksta» klausoties, redzu krēslainu istabu, kurā pa baltu aizkaru starpu ielaužas spilgts saules stars. Stars apgaismo sievietes roku, uz pirksta gredzens. Pār gredzenu noliekusies jauna sieviete; kad viņa paceļ galvu, sejā redzu laimīgu smaidu.

Reiz Cēsu kultūras nama koncertā dejoja Velta Vilciņa un Haralds Ritenbergs, dejoja arī Alfrēda Kalniņa «Rudens» mūziku. So deju redzēju caur parasto, necilo, bieži pieminēto kļavas lapu. Kļavas lapa ir ne tikai dzeltena, sārta, tanī jaušama visa vasaras varavīksne; ar savām dzīsliņām lapa pati ir kā mazs koks. Rudens lēni atraisa lapu no zara. Jākrīt... Kaut arī vējš vēl brīdi ņem lapu līdzi savā skrējienā pāri laukiem un birzīm un no augšas saskatāms, cik tālu sniedzas pasaule, vēl neiepazīta, tomēr jākrīt. Neviens vairs mani nespēj pacelt atpakaļ līdz zaram, kur pamodos vasaras rītos, kur pirmais stars ar valgu, rēnu skūpstu pieskārās manām krūtīm. Stars rītos vairs neatgriežas, un es viena, viena krītu lejup un šais mirkļos vēl izjūtu rasas pili, kura reiz rotāja mani, dienvidu tveici, kad bula laikā liepas man blakus smaržoja pēc medus klausoties, aiz kora dziedātājiem uzaust sārti zieds vienu brīdi elpoja. Es krītu, kritu... Es vairs būšu tikai nokritusi lapa. Un tad — es vairs nebūšu tikai nokritusi lapa, bet jau būšu ilgas, būšu atkal ilgas mūžīgi pamosties un pacelties līdz zaram pavasarī.

Katru reizi, Dārziņa «Lauzto priežu» pēdējos akordus klausoties, aiz kora dziedātājiem uzaust sārti violeta gaisma, virs dziedātājiem pret šīm magones krāsas debesīm parādās sastinguši, melni priežu silueti. Violetā gaisma šo dziesmu manī pavada arvien.

Patētiski skumjo Brāmsa mūziku klausoties, redzu,

ka iesāņus no orķestra sēd pavecāks vīrs ar kuplu bārdu, galvu plaukstā atspiedis. Un estrādes vietā parādās terase. Brāmss sēd uz terases un nolūkojas uz pilsētu un Donavu zemāk par mums. Vīnē neesmu bijis, bet man šķiet, šai pilsētai jābūt Vīnei un upei Donavai. Dzīvespriecīgā pilsēta Brāmsa pārdomās izskan skumjā patētikā.

Mūzika bieži ir itin kā komponista celts nams, kurā paši ienesam mīļākās gleznas, uzticīgākos ziedus, un tad vai nu vientulīgās apcerēs par pavadīto kavējamies paši, vai arī ievedam šai namā savu mīļāko.

Pats zinu, ka manis reizēm «redzētā mūzika» dažkārt palienēta no muzikologiem. Daudz kas vēl atmiņā saglabājies no pirmskara radioprogrammām, kur populāri, tieši kā priekš manis tika izstāstīts viss par Dvoržāka «Jaunās pasaules simfonijā» apdziedātajiem ieceļotāju ugunskuriem, par Čaikovska tēlotās vīra nogalētās Frančeskas da Rimini traģēdiju, gan par ūdeņu čalām Respīgi «Romas strūklakās».

Klausoties pēdējos gadu desmitos komponēto mūziku (runāju par to mūzikas daļu, kuru pieņemts atzīt par nopietnu), nereti sastopos ar tādu, kuru man klausīties grūti, pat nepatīkami, kurā neizjūtu harmoniju starp mani, dabu, pasauli, cilvēkiem. Nelīdz muzikologu neapšaubāmi pareizie ieteikumi, ka, šo darbu klausoties, «vajag aktīvi piepūlēties», ka mūzikas uztverē «nevajag meklēt vieglāko ceļu». Šaubos, vai aktīva un izmisīga piepūle koncerta laikā jebkad manī izraisīs katarsi. Mani neinteresē mūzika, kuru klausoties jāgatavojas kursos tāpat kā autovadīšanā. Sievietes roku vijīgums jāizjūt, sievietes rokas jāiepazīst mīļākās apskāvienos, nevis anatomijas lekcijās, kur priekšā uz galda muskuļu preparāts. Zinu, ka mani šādu uzskatu dēļ pamatoti var uzskatīt par iesīkstējušu mietpilsoni.

Atkal jāsaka: visam savs laiks. Ļoti iespējams, ka vienas mūsdienu mūzikas daļas man nepieejamais skaistums sajūsmina jaunākās paaudzes klausītājus un profesionālos mūziķus arī, tādēļ neiedrošinos teikt, ka šāda mūzika nebūtu atskaņojama. Lai mani galīgi neieskaitītu bizmaņos, kautrīgi jāpiebilst, ka lielu daļu no mūsdienu estrādes, tautā ne-lietpratīgi par bītlu un popmūziku sauktu, klausos bez nepatikas, bieži ar patiku, protams, ja tā, kā lietpratēji saka, «ar savu nepieciešamo skaļumu» mani neizdzen no zāles, kaut arī biļete maksājusi četrus rubļus.

Lasot Kepcna grāmatu «Nāve Romā», mani nekur netraucē viņa stils, kura sastāvdaļa ir laiku kokteilis. Pat jūtu skaudību (manā raksturā tā ir atzinības izpausme), kā tik koncentrēti un pat gleznaini pateikts. Lasot Džeimsa Džoisa «IJlisu», tāpat apskaužu mērķtiecīgi fiksēto apziņas plūsmu. Tomēr pats nedomāju atdarināt ne Kepenu, ne Džoisu. Un nepatīk un negribu pūlēties, lai izlobītu kaut zināmā mērā pozitīvu kodolu no modernistu Martina Val-zera vai Eižena Jonesko darbiem. Tāpat nejūtu skaudību pret tiem latviešu prozaiķiem, kuri tagad laika reminisccnču kokteiļa pielietošanu gandrīz katrā garākā darbā uzskata par labas gaumes un zināšanu pazīmi. Izņēmums pagaidām ir Alberta Bcla «Saucēja balss» un, tīri no formālā viedokļa raugoties, arī Egila Lukjanska «Viens okeānā».

Sevis attaisnošanai izdomāju šādu salīdzinājumu. Tātad manā istabā sanākuši tie, ar kuriem esmu sadraudzējies. To ir daudz, pieminēšu tikai dažus — ne tādēļ, ka tie būtu vistuvākie, bet tā — piemēra dēļ. Parūkā un garos svārkos tērptais Gluks, komponējis «Orfeju», liek citiem sevi saukt par bruņinieku, jo pāvests viņam piešķīris Zelta piešu ordeni. Kā allaž pret vēju cīnīdamies, Bēthovens pieliecis uz

priekšu spītīgo pieri. Aiz loga kalnā redzu birzi, kuras zeltītās lapas konģeniāli apdziedājuši Rainis un Melngailis. Pie krāsns tuvāk apsēdies diloņslimais Blaumanis. Aiz tumšām acenēm noslēpies vācu emigrants, Minhenes padomju republikas dalībnieks, vēlākais romānists Travens, kura vienīgās saites ar pasauli uzturēja viņa izdevējs. Bernhardam Keller-manim varu piedāvāt karstvīnu, jo «Jūrā» aprakstītās kapitālās dzeršanas nav izdomātas, bet vismaz drusciņ pārdzīvotas. Anatols Franss ironiski smaida bārdā, kad jautāju, vai tiešām viņš teicis, ka vislabākā prostitūta nespēj sniegt vairāk, nekā viņai ir. Un Gogens, pametis sievu — dānieti no labas ģimenes, aizkuģojis uz Tahiti, bez dižošanās stāsta, ka šai salā sākumā juties kā nekad savā mūžā: vietējās meitenes nekad neatsakoties pamīlēties ar jaunekļiem, kuri to vēlas, — citādi vīrietis varot apvainoties. Bet tad cauri šarlaksarkanajicm hibisku ziediem viņš esot pamanījis Mūžīgo — Neatlaidīgo un gleznojis «No kurienes mēs nākam, kur mēs aizejam ...». Nosaucu tikai dažus; draugu pilna istaba. Ja ierodas vēl_ kāds, jāpadomā, kur viņu sēdināt. Vai manam mūžam nepietiek? Vai vērts pie katras gadījuma iepazīšanās tubrālības sadzert?

Pārāk viegli un patētiski rakstīti dzejnieku un mūziķu pārmetumi, ka nepazīstam tādus un tādus savus vai citutautu dzejniekus, komponistus. Patlaban pat attiecīgas mākslās nozares profesionāļi nespēj apzināt kaut tikai mūsu valsts mākslas un literatūras jaunumus. Rīt stāvoklis būs vēl sarežģītāks. Strauji pieaug ne tikai pasaules iedzīvotāju, bet arī pasaules talantu skaits. Tas labi — ikvienam šo talantu vidū vieglāk atrast sev intīmi tuvāko, kura grāmatu gribētos lasīt vēlreiz, kura dziesmu gribētu dzirdēt atkārtojam.

Bet vēlreiz — nekad neteikšu par man nesapro-

tamo un nebaudāmo ļaunu vārdu. Jo stāsta, ka Bahs īsteni atklāts tikai daudzus gadus pēc nāves. «Mateja pasiju» no arhīvu putekļiem notīrīja nesavtīgais Mendelsons tikai 1829. gadā, kad pēc pirmatskaņojuma tā aizmirsta nogulējusi gandrīz simt gadu. Stāsta, ka Šūbertu pa īstam pasaulei atklājis tikai Sūmanis, rūpīgi viņa darbus Vīnē savākdams un publicēdams. Visam savs laiks. Neriskēšu sevi nostādīt neveiklā stāvoklī, teikdams, ka tāda un tāda komponista simfonija man šķiet garlaicīga, ka tādai kantātei aktuāls vienīgi nosaukums, ka tādā un tādā operā vērtīgākais ir tās honorārs, ka poļu mūzikā pēc Šimanovska un Penderecka skaudrajām žēlabām nekā daudz jauna neesmu saklausījis, utt. Jo varbūt nākamās paaudzes pamanīs ne tikai Imanta Kalniņa «Ceturto simfoniju», bet vēl desmit simfonijas, kuras šais gados skan ap mani. Si tacuisses, philo-sophus mansisses — Ja klusēsi, tevi noturēs par filozofu. Kaut gan — šo teicienu kā bumerangu var pavērst pret mani: ko runā, ja nesaproti! Nē, es tikai izsaku savus iespaidus, bet neanalizēju, un nepiedienīgi būtu, ja pēc koncerta drīkstētu izteikties tikai tie, kuri beiguši kādu mūzikas skolu, jo katrs komponists būtu nelaimīgs, ja biļetes uz viņa koncertu pārdotu tikai mūzikas skolas beigušiem. Neesmu vienīgais, kuram ar mūsdienīgās literatūras un mākslas izpratni iet tāpat kā man, kurš tāpat skumji noraugās uz ieejas biļeti koncertā vai mākslas izstādē, no kuras paņemta līdzi tikai apziņa, ka esi tur bijis.

Nesen Rīgas televīzija pārraidīja brīnišķu, tieši televīzijai domātu filmu par vācu diriģentu Herbertu Karajanu. Tur rādīja arī, kā viņš diriģē, iztulko Bēthovena Sesto simfoniju (Pastorālo). Partitūra, kurai blakus veci kokgrebumi ar varenām dabas ainavām. Mūziķu grupas un mūziķu sejas. Orķestris da-

žādos rakursos. Diriģenta rokās un sejā nolasāmais. Viss pastiprināts ar gaismas un ēnas spēlēm un kontrastiem, ar mūzikas lielisko izpildījumu. Esmu pārliecināts, ka daudziem, kuriem Bēthavena mūzika bija pasveša, arī jaunajai paaudzei, kura estrādes mūzikā dažkārt mīl ne tik daudz mūziku, cik pašu pasniegšanas veidu, iepatiktos ne tikai Sestā simfonija, arī citai līdzīga filma pavērtu ceļu tālāk. Šāda žanra televīzijas filmas uzskatāmas par iedarbīgu, savā veidā jaunu māksliniecisku mūzikas iztulkošanas un pasniegšanas veidu, kurš zilo ekrānu laikmetā varētu ieņemt arvien nozīmīgāku vietu. Vai tas nav pat uzlūkojams par īpašu mūzikas žanru? Gan ne par tādu vizuālo mūziku, kādu iecerējis Skrja-bins, bet tomēr par vizuālu mūziku. Vai šis jaunais žanrs līdz šim netiek novērtēts par zemu tikai tādēļ, ka tam trūkst istās koncertzāles gaidu pilnās atmosfēras, pirms diriģents pacēlis zizli, un trūkst ta pārdzīvojumā tiešuma, kādu izjūtam, kad Svja-toslavs Rihters it kā vēlreiz kopā ar Bēthovenu raksta sonāti? Tā jau ir, bet — visam savs laiks. Ne sliktāk to zina pats Karajans un — piedalās šādu filmu tapšanā, ne naudas dēļ, bet lai mūziku nestu tauta, jo notis, tikai partitūrās ieslēgtas un neatbrīvotas, nepilda mūzikas uzdevumu — darīt cilvēku labāku, kaut brīdi, bet labāku.

Bet vai vispār iespējami, vai par katru cenu jācenšas radīt tādus mākslas darbus, kuri patiktu itin visiem? Tādi jau gandrīz pastāv, teiktu šādu darbu piekritēji, piemēram, filma «Mūzikas skaņas». Vai visiem tīkamu darbu tīša radīšana nebūtu vulgāras vienlīdzības veicināšana mākslas darbu izpratnē? Bet tada jau līdzinās mākslas kā individuāla radīšanas un uztveršanas procesa nāvei.

«Vēl nesaprasts» vai «maz lietpratēju saprasts» neattiecas tikai uz mūziku vai literatūru. Arī dau-

dzas pēdējos gados radītās gleznas un skulptūras, dekoratīvi plankumi vai plastiskas abstrakcijas neizraisa manī nekādas asociācijas ne par rīta svaigumu, ne par upes straumi, ne par noskumušu vaigu, ne par sviedriem norasojušu pieri, ne par ko, lai arī cik reižu izstādē šim darbam pieeju tik tuvu, ka baidos pat izstiept roku, lai nepiedurtos audeklam, gan atkāpjos, kamēr pakausis sitas citā gleznā. Un zinu, ka neesmu vienīgais, kurš «vēl neizprot». Rodas standartjautājums — cik sapra« tējiem tad mākslinieks sevi izpaudis? (Jāpiebilst, ka «tikai sevi izpaust» arī ir teiciens, kas dzirdēts mākslinieku aprindās.) Piekrītu, ka skulptoram, kurš zālītē noliktu baltu keramikas kubu nosauc par «Prieku» vai «Skumjām», ir tiesības šādā veidā izpaust sevī pārdzīvotās skumjas vai prieku, ja viņš domā, ka to, reālā materiālā reproducētu, vēl sapratīs kaut viens, kaut desmit citi, kuriem dvēseles daba noskaņojusi unisonā ar šo mākslinieku. Bet es, es pats gan būtu dziļi nelaimīgs, ja manis rakstīto grāmatu izlasītu tikai viens vai desmi lasītāju. Tad man nebūtu tiesību justies daļai no savas tautas, tad es nepildītu katra mākslinieka pirmo uzdevumu — kalpot tautai, no kuras cēlies, kura audzinājusi viņu lielu.

Mūsu profesionāli labā, klasiskā baleta kanoni, ja tos iedzīvina kūtrs baletmeistars, jau bieži šķiet apnicīgi vienveidīgi. 1973. gada sākumā uz mūsu operas skatuves dejoja Hosē Limona trupa no ASV. Viņu dejas «mūsdienīgā» stilā man sagādāja neaizmirstamus skaistā pārdzīvojuma brīžus. Tā «Maura pavane», kurā izdejoja Otello un Dezdemonas traģēdiju, tērpiem plīvojot un viļņojot, atgādināja dzīvu E1 Grēko gleznu. Sai dejā attaisnojās Ilosē Limona vārdi: «Līdzīgi tādu lielu meistaru kā Džoto vai Mikelandželo mākslai, dejai jāiedarbojas uz ļaudīm,

lai viņi kļūtu labāki...» Dejotāji parādīja, cik ļoti dažāda un emocijām bagāta ir kustību valoda. Sajutu: maz protu vārdos izteikt neskaitāmās nianses, piemēram, meitenei dejas zālē galvu pieliecot, jo biežāk aprakstām tikai varonīgi izceltus vīriešu zodus. Ar cildenumu katrā žestā viņi dejoja cilvēka dzīvesstāstu, nosauktu ar bibeles vārdiem «Visam savs laiks». Laiks piedzimt un laiks nomirt. Laiks dēstīt un laiks dēstīto izraut. Laiks klusēt un laiks runāt. Laiks apraudāt un laiks skumt. Laiks apkampties un laiks no skaujām vairīties. Laiks nīst, laiks karot. Un laiks mīlēt — laiks mieram ... So deju atceroties, iekrita prātā, ka bieži jo bieži arī pašam rakstniekam «savs laiks»: laiks, kad tevi lasīs, laiks, kad tevi nelasīs, kad būsi vajadzīgs, kad tevi aizmirsīs, un varbūt atkal būs laiks, kad tevi lasīs. Dažāda ir lietu gaita.

īpaši neizvēloties, paņēmu no plaukta divas nesen antikvariātā pirktas grāmatas. Antikvariātā tās bieži nokļūst kā pavalkāti svārki, kuri vēl gluži veseli, tikai modē pašlaik citi, vai nu ar platākiem atlokiem, vai divām pogām triju vietā. Viena grāmata bija beļģa Kamila Lemonjē (1845—1913) romāns «Kādas mīlas nomaldu ceļš». Grāmatu nopirku galvenokārt tādēļ, ka tās ievadā atradu literatūras erudīta Stefana Cveiga 1911. gadā par Lemonjē rakstītos vārdus: «Spēcīgs, veselīgs, tiešs talants. Šīsdienas franču literatūrā nav talantīgāka no tiem, kuri raksta romānus.» Un tiešām — grāmata par zvēru galētāju, malumednieku Kašaprē un zemnieka meitu Zermēnu, par viņa mežonīgo, kaisles pilno mīlu un viņas pārbagāto vitalitāti un traģēdiju, kura risinās lieliski attēlotā Beļģijas vidē un ļaudīs, mani aizrāva. Lasot izjutu sulīgo zaļumu Šeldas krastos, Ardenu nogāzes biezokņus, no kuriem pavīd flāmisko sievu krāšņais kailums. Kā mūsu

paša Ģederta Eliasa gleznas, kur apdzejota Zemgale. Bet kas tagad vairs Lemonjē lasa ...

Otra grāmata — «Maksis Havelārs». To uzrakstījis sava laika spēcīgākais holandiešu prozaiķis, kas daudz lasīts arī aiz savas zemes robežām, — Mul-tatuli, īstajā vārdā Eduards Dauss Dekers (1820— 1887). Grāmata interesanta ne tikai autora īpata pseidonīma dēļ — Multatuli latīņu valodā — «kas daudz pacietis». Ne tikai autora savādā biogrāfija to darījusi ievērojamu: Dekers savā laikā bijis asis-tcntrezidents holandiešu kolonijā Javas salā, kur, pazīdams ir Holandi, ir tās kolonijas, izteicies, ka dzirnavas nozagt grūtāk nekā veselu valsti. Ne tikai rezidenta mītnes eksotika uzmācīgi krāšņo džungļu vidū, noslēpumainas indes vietējo valdnieku galmos padara šo romānu nozīmīgu. Te sastopam nežēlīgi daudz lietišķības un ironijas par kolonizatoru patieso seju. Un stilā saderīgs iekausēts traģisks mīlas stāsts par jaunekli Saidju, kuru izglābis bifelis, viņu no tīģera aizsargādams, un par meiteni Adindu, kura Saidjam dāvinājusi jasmīna ziedu. Saidja dodas pasaulē, lai nopelnītu jaunu bifeli, un atgriežas dienu pēc tam, kad trīsreiz divpadsmit reižu pie debesīm parādījies pilns mēness. Bet Adinda pie norunātā koka viņu vairs negaida ... Kas tagad vairs Multatuli lasa ...

Vēlētos uzrakstīt tādus darbus, kurus lasītu arī pēc manas aiziešanas. Bet, ja arī vairs nelasītu, tad jāsaka — visam savs laiks. Arī pats puikas gados Rūjienā šlāgeri «Bubļički» uzskatīju par skaistāko mūziku, bet pašlaik klausos «Zeltītās lapas». Tēvs kādreiz mācīja mani auzu un miežu gubiņas sliet. Iecirst zemē žuburainu mietu, tam piesliet divas kopiņas, skaras ar salmu sauju piesiet pie mieta. Tad kārtām uz augšu audzināt, lai gubiņa būtu apaļa kā māla krūze, pakāpeniski no platuma noraujot,

lai uz āru raudzītos tikai tukšie salmu gali, bet neviena auzu skara vai miežu vārpa. Jāsabalza cieši, lai gubiņa neizsligtu kā plācenis. Tāda, kurai arī pēc rudens lietavām graudi serdē būtu sausi, tūdaļ kuļmašīnā laižami. Negāja jau sākumā, izslīdēja pa vaļīgāk ieliktai saujai. Izrādījās, ka mieži ir dumpīgi, ne tikai mucā ieslodzīti, — arī no gubiņas tie klīda uz visām pusēm kā vēži.

— Nekas, paņem kopiņu nost, sien vēlreiz. Ej pie nākamās, kad esi drošs, ka graudi neizaugs, kad tu domā, ka šodien labāk nevari padarīt. Jo tā ir mūsu maize, — teica tēvs.

Un ar laiku iemanījos labību sasliet tikpat labi kā tēvs. Protu vēl pašlaik, bet šī prasme vairs nav vajadzīga nevienam. Tomēr vēl atceros lepnumu, kad, uz ratiem divu vīru celtas, manis slietās gubiņas nezaudēja nevienu salmu. Visam savs laiks, kad tevi lasīs, kad tevi vairs nelasīs. Svarīgākais, lai man pašam paliktu neatņemama apziņa, ka esmu pēc iespējām, godīgi strādājis, ka nopļauto labību šobrīd labāk savākt nevaru.

TIE TIKAI IZGĀJUŠI

No mana dzīvesstāsta

Pirms gada, tai maija svētdienā Kocēnu kapos, iedams pa kļavu ziediem apbirušu celiņu, sajutu, ka nevaru pasākt jaunu darbu, pirms neesmu par šo dienu pateicis dažus vārdus.

Kādreiz no Kocēnu pagasta tīrumiem Valmieras ceļa malā saveda akmeņus, tīrumos liekus. Dažu bija aizskāris arkla lemesis, atstādams bālganu skrambu. Kad tiem atkala pa šķautnei, izrādījās, ka arī katram akmenim tāpat kā cilvēkam savs vaigs. Tur bija sirmi, gudri, tad ēnaini noslēpumaini ar zāles zaļiem graudiem, sārtām svēdrām kā apsarcis sievietes vaigs, zaļgani melniem vizuļiem — līdzīgi upes dzelmei, kad virs tās peld sakrituši saules stari. Akmeņi te sanāca ar saviem stāstiem: uz viena tīruma malā bija sēdējusi jauna meita un zīdījusi bērnu. Cits par piemiņas zīmi bijis uzvelts uz ganu suņa kapa.

Kad akmeņus saistīja ar lašķētiem kaļķiem, tie vairs nebija lieki — tapa kapsētas žogs, mirušo nama sienas. Par šī nama jumtu ar gadiem kļuva koku lapotnes, mākoņi pavasaros, mākoņi rudeņos un zvaigznes, un debesis virs tiem.

1982. gada 23. maijā te atvedu un atstāju savu māti.

Vai tā nav pārāka uzdrīkstēšanās, citiem — lasītājiem — stāstīt par māti, kura nekad un nekur nav pieminēta iespiestā rakstu galiņā, jo lasītājam parasti stāstām par ievērojamiem, izciliem ļaudīm.

Jau sen vairs nezinu, kādi pieskaitāmi neapšaubāmi ievērojamiem, atmiņā turēšanas cienīgiem, kādi pelnījuši aizmiršanu pēc viņu kapa aizbēršanas.

Viens no mātes lielākajiem veikumiem bija gaužām vienkāršs — arvien palikt mājās un gaidīt savējos.

Mūsu mājās Austrumos bija apdzīvojamas trīs istabas. Logus ziemeļu pusē pieauga tēvabrāļa Augusta stādītie ceriņi — vasarā ar zaļu ēnu, bet ziemu zaru tīklā sakrājās sniegs un aizķērās īsā ziemas diena. Logu rīta pusē aizsedza pagraba ieeja un tālāk — ozola stumbrs. Ozols no ilkss resnuma pusaudža, Bērziņiem Austrumus ceļot, līdz šai dienai izaudzis tik tikko rokām apņemams. Brāļi Bērziņi, kas ozolu izcirtumā pasaudzēja, izzuduši, ozols paliks aiz manis. Bija gadi, kad šai istabā pilēja lietus ūdens, jo mātei vienai nebija pa spēkam jumtu salabot. Tomēr viņa te palika, jo — no šīs istabas 1941. gada 9. jūlijā aizveda manu tēvu, pēc nedēļas no šīs istabas nakti aizveda mani, vēl pēc trim gadiem no šīs istabas, vāciešu mobilizēts, aizgāja brā 1 is septiņpadsmitajā dzīvības gadā. Māte palika šai istabā, kurā vēl itin kā skanēja mūsu balsis un ardievas, palika, lai sagaidītu. Sagaidīja — tikai mani.

1945. gada septembra naktī, uz lepna šķiedraina ošu spieķa balstīdamies, atgriezos šai istabā. Pēc pirmajiem neizstāstāmajiem stāstiem māte raizējās, ka neesot spējusi saglabāt manu uzvalku, kuru tēvs man nopircis kara pirmajās dienās. Granātām lidojot pāri no Dūķermuižas puses, bijis kopā ar kaimiņiem jāslēpjas mežā. Ko sainī līdzi paņemsi... Kad atgriezusies, tā dubļainā straume, kas dažkārt frontē

18t

veļas aiz karstu asiņu viļņa, bija no mājām paņēmusi līdzi drānas un palagus, šķīvjus un karotes. Bet māte tūliņ ziemā pret vilnu iemainījusi pašaustu vadmalu un vecā šuvēja kaimiņos uzšuvusi man bikses, pirmās vīriešu bikses savā šuvējas mūžā. Svēdraini pelēkas, tās kājās turējās, un beidzot varēju nomest noskrandušās, nometnē dabūtās, ar kurām izbēgu un izstaigāju garo mājupceļu. Sīs bikses man ļāva arī atgriezties Medicīnas fakultātes trešajā kursā, ar tām staigāju pāri Daugavai uz otro pilsētas slimnīcu, kamēr nošautā krusttēva Augusta uzvalku pāršuva maniem pleciem. Kaut 1915. gadā šūts, uzvalks jau bija moderns — žakete ar šķēlumu mugurpusē un vienplatuma bikšu staras.

Esmu lasījis nostāstus, ka jau izsenis latvju cilšu sievietes, pamanot virs mežiem draudošus kara kāvus, no pavarda izrausušas ogles un tās noslēpu-šas gan eg|u pazarēs, kur tikai vilki migu rīko, vai purvu rožu sausajās sūnās — trejdeviņās vietās, ar savu elpu ogles saglabājušas dzīvas, lai dienā, kad atkal saime pulcējas, būtu uguns, būtu pavards — turpinātos ģints.

Vai palikt mājās reizēm nav tikpat drosmīgi un cildeni kā aiziet? Visu aiziešana — to vēsturē arī par eksodu sauc — ir drausmām apdvesta parādība cilvēces vēsturē. Tā ir upes izsīkšana. Tas ir — kā iz Gaujas krastiem ar pēdējo vilni jūrā aizplūstu viss ūdens, gultne pieaugtu ar naža asu, sausu zāli, kārkliem un visu sedzošiem alkšņiem. Upes vairs nav, ,tikai pasaules jūru milzīgajā klaidā šur tur uzmirdz pa lāsei tā ūdens, kas glabā atmiņas, ka reiz bijusi lāse Gaujas.

Eksodam tuva bija Kurzemes bēgļu skumjā straume, kura 1915. virzījās pāri Daugavai, skanot govju māvieniem, čīkstot ratiem, kad vakaros vārgstošo bērnu raudas bija skaļākas par šūpļa dziesmu.

Ir dzejas un skulptūras, kas veltītas karavīriem, kuri cīņā miruši ar šauteni stingstošajos pirkstos. Pagrūti atcerēties dzejas, gleznas vai skulptūras, kas veltītas mātēm un sievām, kuras iznēsā, saglabā uguni un gaida.

Pa Austrumu istabas patumšo logu šodien vairs neredzu tās celtnes, kuras skatīju bērnībā, kuras izzuda, mātei te vienai dzīvojot. 1945. gada vasarā pie mātes ciemojās Rūjienas skolotāja Olga Sprince, nupat no tālās Krievzemes atgriezusies. Viņas vīrs, tēva draugs skolotājs Jānis Sprincis, bija miris tālu no Latvijas — kaut kur pie Volgas. Sprinču dēls Gunārs — jaunākais leitnants — kara pēdējā cēlienā kritis Kurzemē. Tikās divas atraitnes, bez vīriem, bez dēliem. Uznāca negaiss. Zibens — un no kūts jumta izvijās dūmu grīsts. Kamēr uguns pārskrēja jumtam un dega spāres, sievietes paguva atlaist govis no ķēdēm, bet ar spēku tās bija jādzen ārā no liesmām. Aizdzina aitas, kuras, itin kā liesmu pievilktas, tiecās atpakaļ. Izveda vienacaino zirgu, kuru vācieši bija atstājuši mūsu Marģera vietā, kam bija abas acis. Pavakarē pagalmā no velosipēda nolēca milicis. «Labi, Bērziņmāt, ka jums liecinieki un pērkonu dzirdēju pats, citādi piešūtu par dedzināšanu.» Arī gadījums mātes garajā atraitnes mūžā. Kad septembrī pārrados mājās, govis bija piesietas palievenī, kur glabājām ratus. Ziemā govis nosaltu. Man vēl pietika spēka, lai klētī zem tukšajiem apcirkņiem izlauztu grīdu un sanaglotu govīm barības galdus. Cik nu tās labības bija, pēc izkulšanas sabērām istabā. Tad māti pametu, aizbraucu uz Rīgu, jo pārāk vēlējos piepildīt to, par ko sapņoju četrus grūtus gadus — atkal klausīties lekcijas un baltā virsvalkā ienākt slimnieku istabā. Ratu palievenis drīz sabruka, arī pelavnieks aiz tā. Nebija vairs vajadzīgi, tāpat kā ganības ziemeļu pusē. Kad

tur ganīju pats, ganības bija izcirtums ar izklaidus, vēl neizlauztiem celmiem, aveņu biezokņiem ap tiem un jaunu lazdu zariem pāri avenēm. Māte tika redzējusi varenu mežu divdesmito gadu sākumā, izcirtumu, ganības trīsdesmitajos gados un jaunu mežu patlaban. Kam bijis vajadzīgs sviedros un neatlaidīgi pa saknītei atrakt celmus, ar bomjiem un svirām tos ārā celt vai parakt zem tiem spridzekļu lādiņus, atkal atrakt kājas stilba resnuma saknes, skaldot to šķiedru vijumus atminēt, kraut kārtīgās kubikasīs, lai pēdīgi visu atkal atkarotu krūmi, kur zaļa bērza lapotne līdzinās karogam baltā kātā virs tiem.

Zemnieks, kas nolīdis līdumu, pats tā likteni neizšķir. Tas tiek noteikts tālu — lielās pilsētās, nevis ar arklu, bet ar rakstāmo spalvu, kāda tā nu katrreiz ir — zoss vai tērauda.

Mātes aiziešana sākās jau pirms vairākiem gadiem. Reizēm viņa itin kā pa tādu ceļu, kādu iestaro vakara saule virs laika ezera virsmas, aizgāja no mums tālāk, pat tikko redzama, tad atkal uz brīdi atgriezās pie manis: bija reizes, kad māte atjēdzās, nezin kā no Cēsīm nokļuvusi trīsdesmit piecus kilometrus tālajos Austrumos. Itin kā cerēdama tur vēl atrast pirms desmit gadiem mirušo māsu Kristīni, pirms četrdesmit gadiem aizvesto vīru un jaunāko dēlu. Viņa jau dzīvoja pagātnē. Tāda daudziem pienāk nākotne — atgriešanās bērnībā un jaunībā. Pagātne ir īstenākais no trim laikiem. Mātes atmiņā izsijāts, bija saglabāts, kas šķitis mīļš un svarīgs esam. Pēdējos dzīves mēnešos viņa pieminēja savu māti, kas mirusi, viņai, Emsim, desmit gadus vecai esot. Ārsts būdams, ļoti ticu, ka mūsdienās mātesmātei nebūtu bijis jāmirst, ka viņu nāvē novedis vēdera plēves iekaisums pēc laikā neizoperētas aklās zarnas piedēkja iekaisuma. Mirusi, lielas sāpes ciezdama, jo atvest ārstu kalpa vīram nebijis iespējams. Kalpi gadsimta mijā nemira slimnīcās, mira mājās, mira apbērti grantsbedrēs vai mežā, krītoša koka nosisti. Apziņa, saprašana mātesmātei bijusi līdz pēdējam dzīves mirklim. Kristīnei kā vecākajai mei-tai izstāstījusi, kuram bērnam pirmajam adāmas zeķes, kuram pirmajam gādājamas pastalas. Pienākums, kas nebeidzas ... Kalpa sieva, aizgājusi četrdesmit sešu gadu vecumā, atstādama sešus bērnus. Tad Emsis aizgājis ganu gaitās, kamēr rudenī salnu rītos pastalas vai pie kājām piesalušas. Trīs ziemas pagasta skolā, kamēr vecākā māsa Kristīne, pati ietikusi «labos kungos» par kalponi, arī četrpadsmitgadīgo Emsi iegādā par bērnu meitu Lizdēnos pie tirgotājiem Teidcmaņicm. «Kamēr māte gulēja klētī, kaut zārkā, skrējām paraudzīties, vai viņa vēl te. Mirusi gan, bet vēl pie mums ... Tikai kad aizveda, mātes vairs nebija ...» Tā ir. Kamēr pats aiz mātes zārka nebiju iegājis pa Kocēnu kapsētas vārtu velvi, arī mana māte vēl bija te.

Lielās aiziešanas sākums bija sestajā janvārī, kad atradām māti savā istabā pakritušu bez atmaņas. Medicīniski nekā sarežģīta — lielā vecumā liela skleroze, asins izplūdums smadzenēs, saprašanas un kreisajā pusē kustību traucējumi. Pilna apziņa ikdienas izpratnē atgriezās šad tad pa īsam brīdim. Tāpat kā no zemām, samilzušu zilmelnu mākoņu segtām rudens debesīm uz novākta tīruma dzeltenās rugaines nokrīt pa retam tīram debesu stūrītim. Tomēr māte bija dzīva, cilvēciski dzīva, jo gara dzīve turpinājās, lai arī pēc citām likumībām, un astoņdesmit apzinīgas dzīves gados pieredzētais, atminētais saistījās citādā sakarībā un citādās vērtībās nekā man. Kad viņa atsāka runāt, sadzirdu pieminam aizgājušos brāļus, māsu, māti, manu tēvu, manu brāli un Lizdēnus, Rūjienu, Olerus, kur pavadīta jaunība. Turpmākajos mēnešos, kā mēdz teikt, viņa palika uz kopēju rokām, cilājama, apkopjama, ēdināma. No pašas pirmās šādas nekustības dienas baidījos — vai tikai uz muguras neparādīsies izgu-lējumi, kurus sadziedēt grūti, bet slimajam visu laiku jāguļ itin kā uz vaļējām, līdz kaulam dziļām brūcēm. Lai kā sargāju, jau pēc nedēļas meklēju ziedes, pārsējumus ... Bet medicīniskas detaļas šais atmiņās nav svarīgas. Tās lai paliek redzētas tikai man pašam.

Jā, māte pirmajos slimības mēnešos pie sevis runāja. Slimība bija itin kā noņēmusi plaukstu no viņas mutes — droši vien māte tā pie sevis bija runājusi un sarunājusies arī agrāk — daudzajos vientulības gados Austrumos pēc tuvinieku aiziešanas, tikai sarunājās un runāja klusējot, sevī. Sēdēdams pie gultas, klausījos šīs runas, reizēm ar kādu taujāšanu iekļūstot viņas pasaulē. Kad tas izdevās — atkal bijām kopā kā bērnības rītos, kad māte lika man galdā tikko slauktu, siltu pienu ar mīkstu putu vainadziņu gar krūzes malām un gardu melnās maizes riecienu, mani uz skolu izvadot. Tad atgriezās tēvs, no kūtsaugšas caur lūku jau zirga silē nogrūdis saldstiebrainu āboliņa klēpi. Cik bagāti bija šie mirkļi, kad rīts ar zilganu pirkstu klauvēja pie, loga! Kam mums nolaupīja šo vienkāršo bagātību, pieticīgu kā brūkleņu mūžzaļās mētras ... Māte tad kūra uguni, lai vārītu cūkām kartupeļus. Nometusies ceļos pie plīts kuldas, viņa pūta uguni, lai ātrāk uzliesmotu žagari. Uguns pūšana. Liesmu sārtā atplauksna sievietēm sejā, viņas jaunākas padarot. Sens rituāls — nomesties ceļos, lai taptu uguns un neizdzistu pavards. Savas sētas un pasaules, kurp aizved lielceļš, redzējums, liesmās noraugoties, jo tai brīdī pavaļa domāt un atcerēties. Vēlētos atrast gleznu ar uguns pūtēju pavarda priekšā, kad viņas sejā burvju liesmas atmet dzīves un tautas gaitas caur viņu.

«Eidim meklēju svaigas aknas, Elsbergs teicis. Kur dabūsi, karā visi izputējuši,» viendien dzirdēju mātes teikumu. Atcerējos kādreiz viņas stāstīto par brāli Edvardu, kas pēc pasaules kara apmeties pie viņas Rūjienā. Palicis foto. Edvards, patālu smaidu sejā, gaišmatains, kara jūrnieka blūzē, citu jūrnieku un meiteņu vidū. Divām meitenēm ap matiem melnas saites — laikam mode ap 1916. gadu. Helsinkos, meitenes bijušas somietes. Plāns, glancēts fotopapīrs ar saplaisājušu virsmu. Otrā pusē: Māsiņai atmiņai no brālīša. 17. V 21. Eidis kara beigās «atlaists no dienesta», jo uz kuģa pārsaldējies, apmeties pie manas mātes, jo Rūjienā pieņēma dakteris Elsbergs, esot bijis īpaši gudrs nieru kaitēs. Ieteicis Eidim ēst jēlas aknas. Māte no rītiem apstaigājusi miesniekus. Diemžēl mazajā pilsētiņā ne katru dienu kauti lopi. Tad nācies ceļot pa Ternejas vai Naukšēnu pagastu un apklaušināties, kurās mājās kāvuši lopus, un tur lūgt. Saprotu tagad — Elsbergs aknas domājis vitamīniem, kādu tolaik aptiekās vēl nebija nedz Berlīnē, nedz Rūjienā. Nieru kaite nav atlaidusies. Aizbraucis uz dzimto Ēveli un drīz miris. Jauneklī, divdesmit piektajā dzīvības gadā. Redzējis citu zemju ostas un brīžam elpojis brīvību uz jūras nevis tādēļ, ka cars bijis kalpa dēlam vēlīgs, bet valdīšanai bija vajadzīgi veselīgi un attapīgi jūrnieki. Dzīvība par caru ...

«Jānis nomira pirmais, tad Emmīte, tad Liene.» Māte atcerējās pareizi. Meitenīte baltā krekliņā, uz kokgriezumiem rotāta krēsla pacelta, fonā prospekts ar gleznotu birzi ezera malā — fotogrāfa krēsls, fotogrāfa darbnīcā. Mana māsīca, kuru neesmu redzējis. Cits uzņēmums — brūnganā tonī uz bieza kartona ar kaligrāfisku Odesas fotogrāfa Gerberga autogrāfu. «Cabinet portrait». Mātesbrālis Jānis — cara laika ulāna frencī ar zobenu pie sāniem. Ne jau brīvprātīgi tur pierakstījies: caram dienvidu stepēs bija vajadzīgi veselīgi zaldāti. Arī Cīruļu Jānis, kas dabūja redzēt «tālas zemes» tikai tādēļ, ka tur bija jākaro. Besarābija. Dilonis. Pēc kara Jānis tik tikko paguva atsākt namdara darbu, no spāru augstuma palūkoties uz tālēm, tad slimoja un nomira. Otra dzīvība par caru. Briesmīgi sacīt: nomira un mantojumā atstāja diloni meitiņai, sievai, dēlam. Tā bija. Mana māte, kura šai pavasarī nespēja izkāpt no gultas, tais gados staigāja divdesmit piecus, trīsdesmit kilometrus turp un atpakaļ, lai apraudzītu, palīdzētu, lai pēc kārtas atnestu ziņas: Ēveles kapos melns krusts — tur Jānis pats. Ēveles kapos otrs krusts, mazs, balts — tur četrpadsmitgadīgā Ernmītc. Ēveles kapos otrs melns krusts — tur vīram un meitiņai blakus guldīta dilonī mirusī Liene. Apaļo bāreni Nikolaju patiesi par labo dakteri dēvētais dakteris Rogulis iegādājis Kalnamuižas sanatorijā.

īsi pēc pēdējā kara mātesbrālis Augusts rcncēnie-Šos gāja bojā no pamesta, viltīga lādiņa. Viņam gan nebija lemts gulties blakus savam dēlam Jānim, jo neviens nezina to kapu, kurā viņš, 1941. gada vasarā Valmierā nošauts, iekritis. Nošauts, jo pieņēmis piešķirtos desmit hektārus. Latvijas zeme vērtēta ļoti dāf-gi.

Kad māte tā, no atbūtnes brīžiem atgriežoties, pieminēja aizgājušos brāļus, es nodomāju, ka mākslinieki ne tuvu nav izsmēluši veidus, kā attēlot cildinātus valstsvīrus un karavadoņus. Neesmu redzējis prezidentus vai priekšsēdētājus pie diloņslima invalīda koka gultiņas vai slaukot asaras viņa diloņ-slirnajai atraitnei. Neesmu redzējis ģenerāļus, gleznotus pie neaizbērta brāļu kapa vai pārdomās nogrimušus pie krustu rindas brāļu kapos. Māksliniekus biežāk aizrāvis ordeņu krāsu zieds uz ģenerāļu krūtīm nekā bāls atraitnes vaigs un viņas pleci, kas segti ar svārku, pāršūtu no karavīra frenča. Karš ir liels, cilvēks mazs ...

Bija jau uzplaukuši lielie, dzeltenie kārklu pūpoli. Gaisīgi, netverami viegli kā meža putna dvēsele tie turējās vēl kailajos zaros. Tāpat kā šī gadsimta sākumā, kad māte — sīka meitenīte — izdzina ganos sava tēva, Rencēnmuižas kalpa, aitu ar jēriem. Aitu ganības bija daļa no algas. Tāpat kā tagad no pelēkās kūlas, kas pinās pa sīkajām kājām, jau izlauzās smaili zāles asni. Zālīte bija ne tikai maiga kā mirušās mātes plauksta, zālīte uz aitas muguras līdz rudenim izauga par zeķēm. Ja zeķu nebija, ziemu pa atkausētu spraugu logā bija uz sniegu tikai jānoraugās, jo basām kājām varēja tikai uz mirkli izskriet, nevis pa sniegu staigāt.

Pirmajos slimības mēnešos māte savā savādajā atbūtnē dažkārt mēģināja dziedāt. Tur skanēja jaunībā dziedātā atbalss no vecuma trīcošā balsi. Saklausīju arī baznīcas dziesmas «Es jūs atkal redzēšu», «Mēs šeitan esam viesi», «Ak, galva asiņaina»... Nekad nezinājušai, kas ir Bahs, tomēr ari caur šo Balia melodiju viņai atgriezās svētdienas rīti, kad Teidemaņa kundze savu bērnumeitu sūtīja uz baznīcu. Manas dzīves laikā māte baznīcu neapmeklēja. Tātad arī tā, caur baznīcas dziesmām, atgriezās jaunība, lai tūlīt šķirtos uz mūžu.

Ko mēģinātu dziedāt es, ja būtu nespēcīgam jāguļ, varbūt gaidot... savu svarīgāko bridi? Nezinu, varbūt dudinātu kādu no latviešu tautas daiļajām dziesmām — par sudraba birzi, lokaniem mežu galiem, par pašu tautu — par ābcli un bārenīti, kādu no dziesmām, kuras savā bērnībā biju dzirdējis no mātes. Vēlāk, manos skolas gados, darba nomākta, viņa dziedāja reti, lai arī dziesmas zināja. Piecpadsmit sešpadsmit gadu vecumā, pats sev dienvidū miegu zagdams, klausījos krusttēva Augusta radio. Pirmo reizi dzirdēju un neesmu aizmirsis Galli-Kurči sen ieskaņoto ilgu pilno dziesmu «Mājas, dārgās mājas». Te dzirdu, ar ūdens nēšiem plecos uz kūti iedama, māte dungoja — to pašu. «Tu zini to dziesmu?» es jautāju. «Ta ir angļu dziesma!» Turpat zirgu āboliņa vešanai jūdza tēvs. «Kara laikā iemācījos,» teica tēvs, «to dziesmu dziedājām latviski.» Tātad dziesmu tēvs bija atnesis no kara lauka, un tā toreiz dziedāta latviski. Mani vecāki nezināja, ka tā atnākusi no Anglijas, kas dziesmu sacerējis, bet izjuta svarīgāko: dziesma ir skaista.

Vēl viens grūts mēnesis starp gultu un krēslu, kurā iecēlu es. Gaujas senlejā virs smilšakmens ieža pēc ziemas miega zilām acīm saulē jau raudzījās palazdītes. Tīruma malā vizēja saulainās māl-lēpenes. Sēdēju pie mātes, tik vien spēdams kā ūdens krūzi pie viņas lūpām celt. Šai laikā mātes istabā izlasīju vairākas grāmatas. īpaši atmiņā palika divas. Pirmā — Stefana Cveiga «Vakardienas pasaule. Kāda eiropieša atmiņas».

Grāmata uzrakstīta trimdā, kad «līdzi paņemts no visas manas pagātnes nav nekas vairāk kā tas, ko glabāju aiz savas pieres». Varbūt arī tādēļ Cveigs izvēlējies pašas atmiņas un to rakstīšanas vadlīnijas: «Jo mūsu atmiņu uzskatu nevis par elementu, kas vienu nejauši patur un citu nejauši zaudē, bet par zinošu un gudri izslēdzošu spēku. Viss, kas no paša dzīves gaitām tiek aizmirsts, patiesībā jau sen, iekšēja instinkta vadīts, notiesāts uz aizmiršanu.»

Vai latviešu literatūras nevīstošie ziedi — «Baltā grāmata» un «Zaļā grāmata» — arī neuzplauka tikai no tām atcerēm, neatšķirot datiem bagātas dienasgrāmatas, kas dvēselē bija paturētas nepierakstītas. Tāpat kā līdz svešumam saglabātais dzimtenes Jāņu vainags.

Šī Cveiga grāmata — pēdējā — uzskatāma par rakstnieka garīgo testamentu. Aizgāja viņš sešdesmit pirmajā dzīvības gadā nevis nedziedināmi slims, bet paguris, domādams savus dzīves ideālus sabradātus, savu bāku ugunis varmācīgi izdzēstas. Šī grāmata — bagātas atceres pēc bagātas dzīves. Tieša saruna, kopā vadīti brīži, domu apmaiņa, pat strīdi ar cilvēkiem, ar kuriem ir par ko strīdēties, bagātina. Cveigs bijis pazīstams vai draudzējies ar daudziem, kuri mūsu gadsimta pirmajā pusē kopībā veidoja Eiropas kultūras seju, atstādami domu katedrāles, kuru logos vēl šobrīd viz vitrāžas, krāsainas kā pļava Līgo dienā — tur dzeja, tur gleznotāju audekli, tur skulptūrās iemūžinātas sāpes sejā vai trauksmē aicinoši paceltas rokas. Cveigs starp daudziem atcerēs piemin kopbrīžus ar Rodēnu, kas atsedzis akmenī slēptu izjūtu straumi, apcerīgo Rilki pie rakstāmpults, tālu redzošo Gorkiju, Verharnu, zemes spēkā zaļojošu. Cveigs pie Zalcburgas iedzīvojis mājokli, kuru starp citiem apmeklējuši mūzikas un mūziķu tulks Rolāns, Lībekas patrīciešu pēctecis Manns, vīnietis IIofmanstāls, kas sarakstījis gan dzirkstošo «Rožu kavalieri», gan apcerīgo «Balādi par ārējo dzīvi». Te bijis dvēseles analītiķis Ver-fels, stūrmanis domu plūsmā Džeimss Džoiss, reālisma teorētiķis Brandess, Vīnes «labāko familiju» ārsts Šniclers, skaņu burvji Ravēls, Rihards Štrauss,

Bartoks. Par katru no viņiem Čveigs atradis zīmīgus vārdus.

Nams Alpu nogāzē varētu būt mierīga osta ausmu un rietu vērotājam, ja ... ielejas otrā pusē, aiz robežas Berhtesgādenā, pat ar aci saskatāma, neatrastos cita Austrijā dzimuša mītne. Berhtesgādenā mājo Hitlers, kam ideja par visu cilvēci vienojošu humānismu šķita vēsturē sen noiets posms, kaut arī tas nekad nebija ticis sasniegts. 1933. gadā pēc otras izrādes aizliedz Riharda Strausa operu «Klusējošā sieviete», jo 1 ibretists — «neārietis» Čveigs.

Cveigs savās atmiņās apstiprina, cik maz viņš zinājis pat par to, kas noticis Vīnē. 1933. gada februārī lielgabali tiešā tēmējumā šāva uz Vīnes blokmājām, kurās aizstāvējās Vīnes strādnieki. Māju pagrabos slēpās strādnieku bērni, no pagrabiem sievas nesa vīriem ēdienu un patronlentes. Pēc tam cietumu pagalmos gūstekņi gaidīja kārtu uz karātavām vai lūkojās nāvessodu pelotonu karabīņu stobros. Toreiz man bija divpadsmit, bet vēl atceros avīzē redzēto Kolomanu Vališu, vienu no sacelšanās vadītājiem. Atbalstījies pret cietuma mūri, pārdomās nodurtu skatienu viņš gaida savu kārtu. Rokā vīstoklis, kā paraksts vēstīja — testaments. Bet Cveigs atzīstas — par notikumiem Vīnē viņš vairāk uzzinājis no ārzemju laikrakstiem nekā no saviem paziņām. Mūža beigās viņš pamanīja, ka ledus, uz kura toreiz bija stāvējis, bijis pagalam straumes sagrauzts.

1937. gada rudenī Cveigs pēdējo reizi apmeklē Vīni, laj atvadītos no mātes. Uzmetot skatienu Stefana domām, ielūkojoties kafejnīcās, kurās kopīgi ar draugiem pavadīti gan bezrūpīgi, gan apcerīgi brīži, staigājot pa parku mūžvecu koku alejām, Cveigs sevī sajūt: «Nekad vairs ...»

Zaudētās mājvietas Cveigam žēl, bet ne tuvu tā, kā gadu desmitos vāktā autogrammu krājuma. To

starpā iespiedloksne ar simtiem Balzaka rokas izdarītām korektūrām, kuras liecina par titānisku darbu savas ieceres īstenošanā. Tur Sūberta drauga, maz ievērotā gleznotāja Telčera zīmējums, kas rāda Bēthovenu viņa dzīves pēdējā cēlienā. Tur Bēthovena dzīves traģisko brīžu mēmie liecinieki — komponista rakstāmgalds, kura atviktnēs glabājas nepiepildītās mīlestības stāsti — grāfienes Gvičioli un grāfienes Erdeli ģīmetnes un varenās, sacelšanos sludinošās «Egmonta» uvertīras oriģinālraksta fragmenti. Tur ar Gluka roku uzvilktās «Alčestes» āri-jas notis, tāpat Brāmsa «Čigānu dziesmu» pirm-raksts. Pat Sūberta «Mūzikai» pirmraksts! Arī Napoleona steigā uzmestā, grūti salasāmā pavēle kaujā pie Rivoli. Un Leonardo da Vinči ar kreiso roku rakstītās darba piezīmes. Mocarta dusmu izvirdumi nepieklājīgiem vārdiem bagātās vēstulēs un viņa īsi pirms nāves uzmestā ārija operai «Titus», bez zemes un tuvās nāves smaguma. Gētes dzīves gaita viņa darinātos piecpadsmit zīmējumos un viens no pēdējiem astoņdesmit divus gadus vecā sirmgalvja dzejo|iem.

Kāpēc tik gari pieminu šo Cveiga biogrāfijas lapaspusi, pareizāk — aizraušanos? Pirmkārt, viņš nav krājis katru, kaut ievērojama cilvēka aprakstītu lapu, bet gan tādas, kas sevī glabā raksturīgāko, mūžības apdvesto. Tādi ir gleznotāja pirmie ogles vilcieni iecerētajam portretam, kuros jau manāmas lūpu kaktiņos paslēptas skumjas vai trakulīgs prieks. Tāda ir komponista dažas taktis garā tēma, no kuras tiek celta dabas simfonija ar bangu triecieniem pret klinti un gulbja dziesma klints pakājē. Otrkārt, Cveigs sevi nav uzskatījis par iegūto dārgumu īpašnieku, tikai par to saglabātāju uz laiku. Viņš jau plāno, kam un kā atstājams sakrātais, kā tas papildināms.

Lielākā daļa no Zalcburgā atstātā vai nu iznīcināta, vai paslēpta privātos namos, lai namatēvs varētu teikt, ka licis galdā vīnu, tikpat vecu kā Bal-zaka manuskripts, kurš, raugi, redzams pie sienas kokgriezumiem greznotā ielogā. Jā, tieši no Balzaka radītā, kas atradies Cveiga namā, pēc Cveiga ziņām, tik vien saglabājies, kā viena fotokopija kādā Amerikas universitātē.

Šī jaunā Pompeja nestiprina Cveiga ticību, ka «sārtosies rīts». Nāves dīglis būtībā atrodams katrā graudā, katrā dvēselē. Runādams par savu pirmo, 1905. gadā uzrakstīto lugu «Tersits» (Tersits — teikā par Troju — kroplīgs vīrs, kuru par zaimošanu nogalina Ahillejs. — Af. B.), Cveigs saka: «Sī drāma jau piesaka zināmu raksturīgu iezīmi manā iekšējā pozīcijā, kura nekad nenostājas tā saukto «varoņu» pusē, turpretī nevilcinādamās arvien saskata uzvarētā traģiku. Pievārētā liktenis ir tas, kas mani saista manās novelēs, biogrāfijās tā ir persona, kas saglabā savu taisnību nevis taustāmā un reālā robežās, bet uzvar morāli, Erasms nevis Luters, Marija Stjuarte nevis Elizabete, Kastellio nevis Kalvins. (Kastellio — humānists, kuru 1542.

gadā Kalvins izraida no Zenēvas. — Af. B.) Tā arī

šoreiz par varoni izvēlējos nevis Ahilleju, bet neievērojamāko viņa pretinieku — Tersitu, cilvēku cietēju — Ahilleja vietā, kas ar savu spēku un mērķtiecību citiem rada ciešanas.»

Uz brīdi nolieku šīs «eiropieša atmiņas», lai pārdomātu^ Vai šis Cveiga varoņu izvēles motīvs arī

nav patiesas cilvēcības izpausme? Vai dažam ro

mānam un drāmai arī mūsu literatūrā nepietrūkst tīri cilvēciskās pievilcības tādēļ, ka galvenais varonis ir — tikai uzvarētājs, vai nu kaujas laukā «zem granātu krāsainajiem ziediem», vai tāds, kas itin kā tikai ar savām krūtīm aizsprostojis upi. Vēl domāšu par to, ko un kā Cveigs izvēlējies vēsturisko portretu galerijā.

Londonā Cveigs apmeklē vecu paziņu, uz nāvi slimo Zigmundu Freidu. Tomēr joprojām dzīvs Freida — cilvēka spēcīgais gars! «Pirmo reizi pārdzīvoju, kāds ir patiesi gudrais, kas pacēlies pats sev pāri, kas sāpes un nāvi vairs nesajūt kā personisku pārdzīvojumu, bet gan kā pārpersonisku pārdomu objektu, kā novērojumu: «viņa miršana morāli bija tāds pats milzu veikums kā viņa dzīve». Freids izvairās no miegazālēm un pretsāpju līdzekļiem, bet cenšas uzrakstīt, kas vēl palicējiem pēc garā mūža sakāms. Tikai apjauzdams, ka vairs skaidri spriest un rakstīt — tātad darboties — nevarēs, «viņš līdzīgi antīkiem varoņiem jāva, lai ārsti izbeidz viņa ciešanas».

Arī skaidrais domātājs Freids šai laikā zaudē cerības uz «sārto rīta ausmu». Cveigs raksta: «Šais stundās tiku bieži ar Freidu pārrunājis hitleriskās impērijas un kara šausmas. Kā cilvēks viņš jutās dziļi satricināts, bet kā domātājs nekādā ziņā nebija izbrīnīts par šiem briesmīgajiem zvēriskuma izvirdumiem. Vienmēr, teica Freids, mani norāja par pesimistu, jo viņš noliedzis, ka kultūra pārspētu dziņas; tagad redzams, ar to viņš, protams, nelepojas: viņa spriedums, ka barbariskais, ka pirmatnējā iznīcināšanas dziņa cilvēka dvēselē nav iznīcināma, tiek apstiprināts visriebīgākā veidā. Varbūt nākamajos gadsimtos tiks atrasts veids, kā šos instinktus ierobežot vismaz tautu sadzīvē, tomēr ikdienā un dziļākajā iedabā tie pastāv kā neiznīcināmi un varbūt pat vajadzīgi spriegumu saglabājoši spēki.»

Atkal nolieku grāmatu un domāju, vai šāds Freida spriedums par mežonīgajiem instinktiem, kuru upuris emigrācijā bija viņš pats, vai ar šādu atzinumu

Freids ari nav pamatojis un veicinājis viņa toreizējo un visa cilvēciskā ienaidnieku evaņģēliju. Freida sludināto mežonības nenovēršamību nepieņemšu nekad. Neaizbērta masu kapa malā esmu ieraudzījies mokās miruša pusaudža neaizvērtajās acīs. Tās neredzēja, ka trīs soļus no kapa plauka ķiršu ziedi.

Pasaule ap Cveigu kļūst tuksnešaina, grūti virs Londonas debesīm saskatīt zvaigznes, toties debesis tausta prožektoru nedzīvi baltie miroņpirksti. 1939. gada vasarā viņš raksta: «Nekad savā mūžā cilvēka nespēcību pasaules politikas priekšā nebiju izjutis tik drausmīgā veidā. No vienas puses — možs, domājošs cilvēks, kas darbu veic, ar politiku nenodarbojoties, darboties gribas pārņemts, mierīgi un neatlaidīgi strādādams, lai viņam dāvātos gadus pārvērstu pabeigtā celtnē. Un tāpat kaut kur nesama-tāmā pasaulē atrodas ducis citu cilvēku, kurus nekad neesi pazinis, nekad neesi redzējis — dažas personas Vilhelma ielā Berlīnē, Orsī krastmalā Parīzē, Venēcijas pilī Romā un Dauningstrītā Londonā, un šie desmit vai pārdesmit vīri bez mūsu līdzdalības pieņem lēmumus, kuru detaļas neuzzinām, un tādējādi nenovēršami nosaka manu un katra dzīvi Eiropā. Viņu nevis manis paša rokās atrodas mans liktenis. Mūs, nevarīgos, viņi izposta vai saudzē, atstāj brīvībā vai nospiež verdzībā, miljonu vietā izšķiras par karu vai mieru. Un tā es, tāpat kā visi pārējie, sēdēju savā istabā neaizsargāts kā muša, nevarīgs kā gliemezis tai laikā, kad izšķīrās jautājums pay nāvi vai dzīvību, manu iekšējo personību un manu nākotni, dzimušajiem un nedzimušajiem nodomiem, manu nomodu un manu miegu.»

Cveigs dodas pāri okeānam. Varbūt tur? ... Viņš uzraksta «Šaha noveli». Tad ķeras pie «Eiropieša atmiņām». Trauksmainā darbā pavada 1941. gadu, 1942. gada sākumā nosūta manuskriptu izdevējam uz

Stokholmu, tad ... 1942. gada 23. februāra rītā viņu kopā ar sievu atrod aizmigušu kalnu kūrortā Petro-polē netālu no Riodežaneiro, kur tieši tais dienās ielas piepilda krāsains kailums, sambas ritmi — tiek svinēts karnevāls.

Atvadu vēstulē starp citiem arī šādi vārdi: «No brīvas gribas un skaidrā saprašanā, pēc tam, kad manas garīgās valodas pasaule man gājusi bojā un Eiropa, mana garīgā dzimtene, sevi iznīcina, jaunam sākumam vajadzīgi īpaši spēki... Tā esmu izlēmis, ka labāk laikus un nesalauztam noslēgt dzīvi, kurai garīgais darbs allaž sagādājis augstāko prieku un kurai personiskā brīvība bijusi augstākais šīs zemes guvums. Sveicinu visus savus draugus! Kaut Jūs ieraudzītu sārtojamies rītu pēc garas nakts! Es, pārāk nepacietīgais, eju Jums pa priekšu!»

Vai drīkstu teikt, ka notikušais — pasaules neizpratnes secīgs iznākums? Vai tā nebūtu viszinīga augstprātība? Neesmu arī vēl apdomājis Monteņa vārdus, kurus mūža nogalē atkārtoti citējis Cvcigs: «Dzīve atkarīga no citu gribas, nāve — no mūsējās.» Varbūt tā ir, varbūt ne gluži tā. Viens gan — neviena dzīve nelīdzinās otrai, kā ar astronoma pulksteni mērīta sekunde līdzinās iepriekšējai. Vienu zinu droši: Cveigs arī man dāvājis daudzus skaistā un dīvā pārdzīvojuma mirkļus un mācījis ieklausīties tais meldijās, kuras skan no otra cilvēka dvēseles un uztveramas nevis ar ausi, bet ar sirdi. Tādas līdzīgas sila pulkstenīšu meldijām, kādas Kārlis Skalbe sadzirdējis Latvijas mūžam zilajos mežos.

Senas Gaujas atakas nokrastē, sanākušas pulciņos, pret sauli vērās dzeltenās vizbulītes. Saplūcu sauju un noliku mātes istabā uz palodzes. Kad māti izcēlu krēslā, šķita, viņa puķes reizēm pamanīja, pa-

zina: acis un sejas neskaitāmajās rievās tais mirkļos itin kā atspoguļojās dzelteno vizbuļu sakrātā un no lauka istabā ienestā gaisma.

Cik tālu no šīs dzīves atradās Vīne un Cveigs! ... Mēģināju iedomāties kādu no mājīgajiem iestādījumiem, ko par Vīnes kafejnīcām sauc. Esmu bijis dažās «Vīnes kafejnīcās». Augsti, šauri logi, ierāmēti smagi krītošiem samta aizkariem noputējušu rezēdu za|umā. Apaļi galdiņi, tasītes ar zeltā izgreznotām osiņām. Pie galdiņa sēdošo no ienācēja slēpj atvērta avīze. Avīzes noteikti bija, vismaz desmit dažādas no četrām piecām valstīm. Avīzes kā sūtņi katru dienu ceļoja šurp un turp pāri robežām. Smagā bronzas pelnu traukā, uz kura malas sēdēja satīrs ar nimfu, nolikts cigārs. No cigāra stīdza dūmi, kurus saloka vēsma no pavērtajām durvīm. Varbūt ienācējs, tikpat slaids kā Cveigs, ir cits vīnietis — Hugo fon Hofmanstāls? Kādēļ prātā iekrita Ilob manstāls? Tikpat labi varēja ienākt arī bārdainais Šniclers. Viena dzejoļa dēļ. Reizēm pietiek ar vienu, lai atcerētos dzejnieku. Negribu salīdzināt Donavu, pa kuru pat kuģi peld, ar niecīgo, bet dzidro Tirzu dziļos krastos, bet — Tirzmalieti arī atceros viena vienīga dzejoļa dēļ. Šī raksta nobeigumā minēšu dažas šīs Hofmanstāla balādes rindas.

Manas gaitas liktenis nospraudis tā, ka Vīnē nenokļūt, taču, kā teicu, esmu sēdējis vismaz «Vīnes kafejnīcās». Manai mātei nebija lemts ir tas. Visā garajā mūžā četras piecas reizes viņa_ bija Rīgā. Divdesmitajos gados vienu reizi uz dažām stundām jūrmalā. Līdz karam nebija naudas, nebija laika. Jā, arī laika.

Jau pieminēju pēc kara nodegušo kūti. Šī kūts nepavisam nebija tikai salmainu mēslu krātuve, tā bija daļa no mūsu, īpaši mātes — pasaules, un māte kā ikviena zemnieku sieva izjuta, cik viņa še vajadzīga, cik viņa še gaidīta. Visvairāk ziemā, kad visai radībai siltuma vajaga vairāk, kad laukā katru zāles stiebru sedz sniegs. Rītos pirms ausmas ar lukturi pie rokas, nēšos iekārtiem spaiņiem plecā viņa brida uz kūti. Paverot durvis, pretī sitās, es neteiktu — smaka, nē — kūts siltums. Labi pakaisītā kūtī nekad elpu neaizsit. No laktas augstumiem kaut ko par agru celšanos nogrudzināja gailis. Māte ar salmu vīkšķi izslaucīja silīti un iebēra tajā sīkos nevētītos rudzus. Spārnus skaļi sizdamas, vistas nokrita no laktas un ar knābi sāka skaitīt graudus. Pāri aizgaldam purnu ar sārtajām nāsīm pacēla Oleru barons — māte tā bija iesaukusi veco aunu, piedomādama auna galvai bērnībā redzētā barona izliekto degunu. Redelēs tika iecelts smalkā lapiņu siena klēpis — smildziņas, sakaltuši rasas podiņi, baltā āboliņa lapiņas. Pateicībā par barošanu auns māti nebadīja arī tad, kad pavasarī viņa rīkojās pa aizgaldu, kārtodama atlēkušos jērus. Tad māte atgriezās ziemas rīta krēslā un aukstumā, lai no kūtsaugšas nogrūstu sienu govīm, lai ar segu no kaudzes nestu salmu nastas, tikpat lielas, cik viņas sīkais augums. No platās, vecveca mucinieka darinātās, ar plaukstas platuma stīpām apjoztās pusmucas māte smēla pa nakti iesilušo ūdeni, dzirdīja govis un aitas. Tad no pagraba pa desmit akmens kāpieniem uznesa kartupeļus, runkuļus, ar ragutiņām aizvilka līdz kūtij, lai pacietīgi ar šauro kapli tos sasmalcinātu. Saknēm piejauca rupjos, sēnalainos miltus, katrai govij pa koka mēriņam, bija izrēķināts, lai tā pietiktu līdz jaunajai zālei un vēl drusciņ pēc tam: kas zina, vai dieviņš pavasari dos aprīlī vai maijā. Kad uz skolu bija izvadīti dēli, tēvs iejūdza zirgu ragavās un ielika tajās kūleni baļķu vešanai. Māte atkal ķērās pie nēšiem, vienmuļi cilāja pumpja rokturi, nesa ūdeni, lai tas pusmucā līdz

vakaram apsiltu. Govs Brita bija kļuvusi nemierīga, bieži atskatījās uz māti, kad viņa aizmeta mēslus un pakaisīja salmus. Pie Britas māte atnesa lieku klēpi: bija gaidāms teliņš, un govs itin kā gaidīja no mātes palīdzību.

Un tā diendienā, no pavasara līdz nākamajam pavasarim. Vai tad bija iespējams šķirties kaut uz

pāris dienām no tiem, kas bez tevis nevar iztikt un tevi gaida, katrs labu rītu savā balsī vēlēdams?

Atvietotāju nebija, viss bija jānopelna pašiem un

vēl jāatlicina, lai skolotu dēlu. Šo dzīvības, dzīvošanas, uzticēšanās ritmu varēja pārraut tikai nelaime vai grūta kaite. Par laimi, tāda līdz karam Austrumos neiegriezās. Un tā māte tālāk par

Valmieru neaizbrauca. Neko par Cveigu neuzzinādama, nodzīvoja garu, lielu dzīvi, juzdamās kādam vajadzīga. Pāris gadus pēc kara govis, uz audžumāti atpakaļ raudzīdamās, aizsoļoja uz bijušās Kokmuižas augsto akmens kūti. Laika mātei nu bija vairāk, rūpju mazāk, bet — nebija vairs prieka pamest vietu, kur reiz pie galda sēdējām visi. Cik tas bija bijis daudz! Tagad ar māti pie galda sēdēja aizgājušie, neredzami, un tomēr tā bija tā pati istaba ar saplaisājušiem, nokvēpušiem dēļu griestiem, pat izbalējušās sūnas baļķu starpās tās pašas. Kamēr pietika spēka, ganīja četrdesmit kolhoza aitas un ķēra to jērus. Kad arī tas bija par grūtu, baroja mūsu kūtī sapulcētos piecsimt cāļus. Viņa vēlējās strādāt. Tad māte palika ar suni un pašas vistu saimi. Tiem joprojām viņa bija vajadzīga.

»

Aiz loga, sasvītrodamas pavasara vakaru, šaudījās bezdelīgas: tās atkal bija klāt!1 Atvēru un maija otrajā nedēļā izlasīju Klausa Manna grāmatu «Pagrieziens. Vēstījums par kādu dzīvi».

1926. gadā iznāk deviņpadsmitgadīgā Klausa Manna pirmā stāstu grāmata «Pirms dzīves». Grāmatu ievēro. Bertolts Brehts, kuram tobrīd arī tikai divdesmit astoņi, bet bagāžā jau Kleista prēmija literatūrā, indīgi jautā: «Visa pasaule pazīst Klausu Mannu, Tomasa Manna dēlu, bet kas vispār ir šis Tomass Manns?» Cita rakstnieka spriedums atšķiras — vēstuli atsūta Stefans Cveigs, kam arī asprātības diezgan, bet skaudības maz. «Tikai tā turpiniet, mīļais draugs! Kādam, iespējams, liksies vietā Jūs uzskatīt tikai par ievērojama tēva dēlu. Nepiegrieziet vērību šādiem aizspriedumiem! Strādājiet! Izsakiet, kas Jums sakāms, — tas nav maz, ja nemaldos. No jums sagaidu daudz. Rakstiet jaunu grāmatu! Un rakstot atcerieties mani, cerības, kādas saistu ar Jums, un uzticēšanos, kādu Jums veltu!»

Kas vairs pateiks droši, bet daži Klausa Manna zinātāji nenoraida domu, ka dzīvei «tēva ēnā» bijusi sava nozīme Klausa konfliktos, dzīves taku izvēloties. Sākumā itin kā protests pret savu likteni izpaužas jauneklīgā stūrgalvībā: darīt visu gluži citādi nekā tēvs, lai pierādītu, ka viņš būtu Klauss Manns, ja arī nebūtu Tomasa dēls. Varbūt. Dzīve bezrūpīga, viņš aug un veidojas, dzīvojot Minhenes nomales muižniecisko parku rajonā, kuru pazīst jau no bērnu ratiņu laikiem. Literatūra un māksla dvesmo no «burvja», tā Klauss dēvē tēvu kabineta grāmatu plauktiem, no kokā grieztajām lustrām, un pasaules dvesma saklausāma viesu sarunās. No kaimiņu villas, kuru apdzīvo diriģents Bruno Valters, atlido izmeklēta mūzika. Viņu namā viesojas uzsvērti staltais Gerhards Ilauptmanis, «Servantesa» autors Bruno Franks. Ciemojas mātes māte, kādreiz slavenā Meiningenes teātra aktrise. Tā Klauss, pat neieguvis likumīgi atzītu abitūriju, izmēģina roku literatūrā pats. Ar sekmēm. Pirmajai grāmatai seko pirmā luga un tās iestudējums Hamburgā. Izrādēs tēlo pats autors, viņa māsa Ērika un jaunais, spožais talants Gustavs Grindgens, Ērikas īslaicīgais vīrs un ... vēlākais «Mefisto». Tātad pēc iespējas — ne tā kā tēvs! Starp tēva mīļākajiem autoriem atrodam krievu epiķus Tolstoju, Turgeņevu, arī Marku Tvenu, turpretī dēls par saviem izredzētajiem min pavisam citus. No mirušajiem — Vitmenu, īpaši citējot Vitmena rindas: «Jo viņi ir dzīvi, šie mirušie, varbūt pat vienīgie dzīvie, vienīgie īstenie, es tā parādība, es tas spoks ...» Dzejnieku Rembo — dēkaini, ieroču tirgotāju, pasaules klaidoni, «nezināmā redzētāju», kas tikai pēc nāves kļuvis pazīstams. Tiek piesaukts Georgs Trākls, kas, sarakstījis vi-zionārus dzejoļus par dēmonisko dzīvē, par skaistuma ilgām, 1914. gadā, frontē redzēdams pirmos šāviņu izķēmotos līķus, nošaujas. Saka gan, ka Trākla iespaids vācu dzejā esot manāms vēl šodien. Personiski Klauss iepazīstas un draudzējas ar virkni dzejnieku, starp kuriem daudzi pieskaitāmi dīvat-ņiem, tos dēvē arī par dekadentiem, sirreālistiem. Dažs no viņiem raksta «šizofrēniskā inspirācijā», «dalīto-es-pārdzīvojumu» izteikdams. Citi paziņas — izteikti estēti, kuru darbos sastopamas budistu pa-godas un ziloņkaula miniatūras. No Klausa «Pagriezienā» cildinātiem nosaukšu tikai dažus. īpaši daudz viņu pulcējas Parīzē. Te kafijas smarža, gaiss ar cigāru un hašiša dūmu piejaukumu Klausām tīkamāks par Bavārijas Alpu vēsmu, jo tā — pārāk ikdienišķa. Renē Krenels, romānists, esejists, raksta rūgtas satīras par pilsonisko liekulību, kuras upuris pats jūtas: rūgti smejoties, Krenels stāsta, ka cieš no iedzimta sifilisa, kuru mantojis no ļoti godājamiem vecākiem. Lasa Klausām priekšā nodaļas no romāna «Grūtā nāve». 1935. nošaujas. Ziljens Grīns, tagad jau akadēmiķis, laiku pa laikam meklē

mierinājumu katolicismā un raksta par dīvainu bai|u pārņemtiem vientuļiem, kurus laupa nāve vai kuri nonāvē paši. («Leviatānā»). Klausa draugs ir dzejnieks Brctons, tai laikā kompartijas biedrs, sirreālisma pravietis. Viņš sīvi apkaro tos, kas šai laikā receptes maina no sirreālā uz vairāk reālo kā Ara-gons un Eliārs. Turpat Klauss sastop gleznotājus, kuru skaudrie, līdz izmisumam reālie darbi skatītājā izsauc dīvainas, itin kā noslēpumainas pārpa-saules drausmu radītas trīsas. Šai pulkā atrodam Dalī, Ernstu, Kiriko. Klauss vēlāk, jau «Pagriezienu» rakstīdams, gan atzīst, ka Kiriko, bet Dalī īpaši, kļuvis par klaunu uz ziloņa — reklāmas dēļ. Tepat Parīzē viņš apmeklē krāsaini raibo Šagālu, kas glezno violetu govi uz jumta un paunužīdu plīvojošā kaftānā. Draudzējas ar Kokto, daudztalantīgu estētu, kas dzejo līdzīgi simbolistam Rembo, tulkojot zemapziņas ēnaini krāsainās straumes un savām drāmām pamatu meklē antīkās traģēdijās, atcerēdamies Antigoni un Oidipu. Bet savas grāmatas Kokto spējīgs ilustrēt pats. Raksta libretus baletiem, scenārijus. Iemieso sevī vai visas tā laika Parīzes kultūras iezīmes. Un, protams, Kokto tuvumā arvien aktieru roku nolējumi, Dorē gravīras, krievu baleta zvaigznes Ņižinska un aktrises Bernāras portreti, kuģu modeļi un opija pīpes, no kurām izsmaržo orients.

Tā Klauss tiekas ar estētiem, kas, apguvuši pagātnes kultūru bagātības, nododas kontemplācijai par cilvēka dvēseli un tās virzību vēl neapjaustiem līkločiem. Andrē Zidsī Visu mūžu brīvs no materiālām rūpēm, plašu izglītību, izstudējis kultūras vēsturi, ceļo, īpaši pa Āfriku, kur Kongo un Gadā pamana važās sakaltās cilvēku rokas un par to ziņo Francijas sabiedrībai. Un tad — sevis vērošana, gadiem, ikdienas pārdzīvojumu un to vispārinājumu attēlošana pārdomātā, slīpētā formā. Ar skeptisku smīnu vēro sevi un šo pasauli. «Esi uzticīgs sev, viss atkarīgs no tā. Kas nodod sevi, tas nevarēs kalpot arī sabiedrībai, sociālajam tā kopībā.» Klauss velta Zi-dam apceres, pat vienu no pēdējām sava mūža grāmatām un īpaši izceļ vienu Zida formulējumu: «Jo neatkarīgāka un konsekventāka personība, jo lielāks būs devums, kuru tā ieguldīs vispārējā labklājībā! Tas ir — kalpojošais individuālisms! (Individualismus serviable.)» Šai Zida domā ieklausos.

Gribas piebilst — lai cik raiba šī Parīzes mozaīka, pat snobi ar opija pīpēm vai griestos iekarinātām guļvietām, franču nācijas grūtajā brīdī, vācu okupācijas laikā, kolaborantu no šīm aprindām bija maz, pretestības dalībnieku daudz. Vai tas apstiprinātu minētās Zida domas pareizību?

Klausa Manna dzīve pirms kara sākuma, bet līdz 1933. gadam īpaši, salīdzināma ar lielu, divām siksnām apjožamu, šiku dzeltenas cūkādas ceļasomu. To nodod bagāžā Minhenes stacijā, saņem Parīzē, Ņujorkā, Budapeštā, Briselē vai Nicā. Kā viesnīcu krāsainās markas uz kofera sāniem, tā kofera īpašnieka dienasgrāmatā, atmiņā, pārdomās krājas pasaules kontrastainie iespaidi. Sabaras smilšu versme un hašiša paģiras Alžīrā, kad nakti pidžamā jādrāžas uz kara hospitāli palīdzību meklēt. Berlīnē pazīšanās gan maigu, gan ar pātagām apbruņotu prostitūtu aprindās Tauentcīna ielā, kur Klauss sastopas arī ar emigrējušām krievietēm. Turpat dažus kvartālus tālāk skan Furtvenglera diriģētās Bēthovena simfonijas un dzirdama Fricija Masari Lehāra operetē. Berlīnē Flehtheima galerijā Klauss gan pamana uzkrītošo, kubisko Pikaso, bet nepamana trīs četrus miljonus bezdarbnieku. Seko bezdievīgi izlaidīgas pirtis turku gaumē Budapeštā un turpat Budapeštā sastapšanās ar smokingos tērptu «iekšējo opozīciju» esejista un bagātnieka Hatvāni pili. Saruna maigā palmu ēnā Holivudā ar aktieri Emilu Janingu un kopīga viskija glāze ar uzlēcošo zvaigzni Grētu Garbo.

Bet no solīdā kofera Klauss viesnīcā arvien izsaiņo grāmatas, piezīmes, un turpinās nepārtraukts literārs darbs, top ceļojumu apraksti, esejas.

Vēl divdesmito gadu beigās Minhenē Karltona kafejnīcā viņš snoba nevērībā vīpsnā par Ādolfu Siklgrūberu, kas, apsēdies pie blakus galdiņa, ar roku aizsniedzams, un pēc kārtas notiesā piecus zemeņu tortes gabaliņus. «Nekad, dumjais Šiklgrū-ber, tu netiksi pie varas!» Bet Anrī Barbiss, kuram viņš uzdāvina savu grāmatu, nopūšas: «Vienmēr skaistas jūtas, skaisti vārdi. Bet īstenība jūs neinteresē ...»

Klāt 1933. un pēkšņi emigrācija ar dažiem koferiem bagāžā, kurus, asaras slaucīdams, stacijā nogādā Mannu šoferis, kā vēlāk izrādās, ilggadīgs nacistu ziņotājs. Tomass Manns, Heinrihs Manns un viņu ģimenes izšķiras nevilcinoties, zinot, ka grāmatu sārtiem, kā to rāda cilvēces vēsture, arvien seko cilvēku sārti. Arī Klausā, kas sevi raksturo par «individuālistu un klaidoni, ne gluži bez ekscentriskām anarhista tendencēm», cilvēciskais kodols tomēr stiprs. Nekad Vāciju nav pametuši tik daudz gara darbinieku. Šī parādība pie mums literāro parādību apskatos atspoguļota maz. Klauss Manns no emigrantiem ir pirmais, kas mēģina visus pulcināt ap Amsterdamā noorganizēto žurnālu «Pulcēšanās» («Sammlung»). Agrākie personiskie kontakti nu gluži reizē: bez vāciešiem līdzdalību piesaka Rolāns, Hemingvejs, Kroče, Lāgerkvists, Pasternaks, visi kopā — Eiropas sirdsapziņa. Pēc 1933. Klauss saprot, « .. .ka pirmā nāk atzīšanāsi iracionālismā, tad barbarismā — un esi jau nonācis pie Ādolfa Hitlera». Žurnāls ir svarīgs, tajā slēpjas vārda lielais spēks. To novērtējot, Klauss «Pagriezienā» saka: «Vārds ir varens, ja arī tas jāizsaka klusu un tam ļauts iedarboties tikai pa slēptiem ceļiem. Apspiestie, kļuvuši ļoti dzirdīgi, atbild arī uz apslāpētu saucienu, kurā viņi saklausa savas ilgas, savu spītu, savas cerības. Ar dažu drosmīgu rakstnieku muti runā sāpinātā nācija. Rakstnieks ir tās balss.»

Tā būtiski pateikta rakstnieka emigranta rīcības jēga.

Bet... no Vīnes jau plūst jauns izmisušu emigrantu vilnis. 1938. gada sākumā Klauss Manns, toreiz Cehoslovakijas pilsonis, Prāgā vēl sastop sirsnīgo, kluso smējēju un domātāju Karclu Čapeku. Pēkšņā nāve drīz pēc vāciešu ienākšanas Capeku paglāba no pazemojumiem un mokām, jo Prāgā uz kāpurķēdēm bija ierāpojušas viņa aprakstītās salamandras.

Tēvocis Heinrihs Manns Nicā beidz savu «Anrī IV», Francijas vēstures panorāmu, līdzīgu smalki austam milzu gobelēnam, bet tad Heinriham tūliņ uzmācas jautājums ... cik ilgi? Klauss sīkstā darbā raksta romānu «Vulkāns» par vācu emigrāciju, jo zem emigrantu kājām zeme bieži iekvēlojas, priekšā negaidot izlaužas nāvējošas fašisma liesmas, un glābiņš kā reiz Pompejā vai Herkulānā jāmeklē nakti bēgot. «Vulkāns», tāpat kā 1936. gadā emigrācijā uzrakstītais «Mefistofelis», ir nozīmīgs devums vācu literatūrā.

Klauss' ar māsu Ēriku, ar kuru daudz kopā ceļo un strādā, ierodas Spānijas kara laukos, itin kā nojaušot, ka te, neviltotās klinšu un pilsētu dekorācijās, norisinās pēdējais tautu slaktiņa ģenerālmēģinājums. Bet 1938. gada beigās viņš dodas uz Savienotajām Valstīm, savādā kārtā arvien mazāk juzdamies vācietis, vairāk sevi par pasaules pilsoni domādams. «Nevar kļūt par vācieti, čehu, angli, šveicieti, ja nav par tādu dzimis. Par amerikāni — var,» domā Klauss. Ticību vecajām Eiropas valstīm vēl vairāk satricina Francijas kapitulācija 1940. gadā, jo... pat daļa franču valdības domā, ka vācu okupācija labāka nekā tautas fronte. Okupācijas vilni pavada izmisuma pašnāvību vilnis. Ne visiem kā Heinriham Mannam laimējas pēdējā brīdī pāri sniegotām klintīm nokļūt Spānijā. Dicnvidfrancijā nošaujas rakstnieks Hāzenklēvers, Parīzē nonāvējas romānists Ernsts Veiss, tas pats Veiss, kas 1918. gadā, būdams kara ārsts, lazaretē dziedinājis Ādolfu Hitleru. Klauss atkal organizē literāru žurnālu, lai pulcinātu gara darbiniekus cīņai ar vārdu pret barbariem Eiropā. Žurnāls saucas «Decision» — lēmums, apņemšanās, jo šai brīdī godīgiem cilvēkiem ir jāizšķiras, jāapņemas. Stefans Cveigs, Šērvuds Andersons, Aldouzs Hēkslijs, Eptons Sinklers, pat vecais, sevī klusais Somersets Moems sola rakstus.

Bet 1939. gada maijā Klauss Manns saka atvadu vārdus pie Ernsta Tollera šķirsta. Tollers, kādreiz viens no Bavārijas padomju republikas organizētājiem, pats bija meklējis mieru nāvē. Nogurums, cerību zudums, izsīcis spars ...

Tad Klauss Manns, itin kā raudzīdamies dzīvē noietajam un Eiropai pāri, angļu valodā raksta sava mūža svarīgāko grāmatu «The Turning Point», «Pagrieziens». Sīs grāmatas rakstīšana atkal uz brīdi jāpārtrauc — lai 1942. gada pavasari uzrakstītu atceri par ... Stefanu Cveigu, kas īsi pirms nāves bija pabeidzis savu «Vakardienas pasauli». Grāmatu uzrakstījis, Klauss Manns brīvprātīgi iestājas armijā — tas viņa vērtējumā bijis pirmais «pagrieziena punkts» — rakstāmmašīnu apmainīt pret šauteni. No 1944. gada janvāra līdz 1945. gada maijam viņš kopā ar amerikāņu armiju soļo no Ziemeļāfrikas uz

Neapoli, Romu, garām Pēterbaznīcas kupolam, garām izaicinošajam Mikelandželo Dāvidam Florencē, līdz Alpu piekājei, ar mikrofonu un skaļruni reizēm viens tālu priekšējo līniju sniegainajos dubļos izvirzīts. Redzot tik daudz asiņu un sakropļotu stāvu šais vīna laukos un arī sniegos, Klausām gribas ticēt, pat rodas pārliecība, cēla kā lidojošs eņģelis kolonnas galā, kādu viņš pauž vēstulē 1945. gada aprīlī: «Līdz ar kara beigām, to saku Tev droši, sāksies jauna universāla solidaritāte, labas gribas garīgi tikumiska atjaunošanās. Atlantijas harta, Jalta, Apvienotās Nācijas, tuvā pasaules republika, visam tam jāsatricina Tavs pesimisms.» Un: «Vajadzīgs skaidrs kurss. Ko gribam: apvienotu vai izpostītu pasauli? Vai pēc desmit gadiem visām pilsētām jāizskatās, kā pašlaik izskatās Berlīne un Minhene, vai pastāv arī nodoms Berlīni un Minheni atjaunot kā mierīgas, beidzot miermīlīgas valsts centrus?»

Bet pašu tomēr jau kara beigās sāk grauzt šaubu tārps: vai upuri nav bijuši velti? ... Kā kara korespondents 5. maijā viņš steidzas uz Insbruku Austrijā, lai pēc tam dotos tālāk uz dzimto Minheni. Te viņam pretī kārtīgās kolonnās un apbruņoti soļo tikko kapitulējušās feldmaršala Keselringa armijas pulki. SS virsnieks amerikānim Klausām apgalvo, ka vāci un anglosakši saderas, jo rasiski radniecīgi, ka pēc nedēļas abi kopīgi soļos pret krieviem, jo Hitlers patiesībā dzīvs. Garām amerikāņu izlaupītajai Hitlera mītnei Berhtesgādenā, virs kuras tai brīdī plnfo franču trikolors, 9. maijā, pēc divpadsmit gadu prombūtnes, Klauss iebrauc Minhenē. Pilsētas centra vairs nav, savrupmāju rajons palicis. Tilti kļuvuši itin kā šaurāki, toties krūmi un koku lapotnes parkos izpletušās. Mannu nams pa gabalu šķiet vesels, tomēr patiesībā palikusi tikai fasāde un dažas iebrukušas istabas, kurās atmiņa atsauc te runātos cēlos vārdus par literatūru un tīru mākslu. Otrā stāva balkonā zem segas kā jumta mājo spēcīga meiča, kura zina nama vēsturi. Te dzīvojis «ievērojams kungs», bet, kam nams vispirms piederējis, dieszina. Ādolfa laikā te mitinājušās «daudzas smalkas ģimenes». Jā, runā, kādreiz namā esot strādājis arī kāds rakstnieks, kas aizbēdzis uz ārzemēm. Laikam jau bijis neārietis. Varbūt pat pilnīgs ebrejs. Droši vien tagad miris, nabadzībā. Tad kādu laiku šais istabās iemitināts viens no impērijas «dzīvības avotiem» («Lebensborn»). Amerikāņu kungs nezina, kas bijis «dzīvības avots»? Iestādījums, kur izmeklēti tīras rases SS buļļi aplecināja izmeklēti tīras rases sievietes, kurām, protams, pirms tam izmērīja gurnu un galvas apmēru. Lai vairotu tīrasinīgu vāciešu cilti.

Garmišas kūrortā Klauss apmeklē komponista Riharda Strausa villu, neizpaužot savu vārdu.

Komponists: Grūtības nacistu laikā? Diessargi — bijušas — pastāvējis nodoms viņa namā ievietot izbuīnboto ģimenes! Pie viņa! Jā,’ reizēm bijis pagrūti ar pārtiku. Ja ietu vēl sliktāk, būtu braucis uz Sveici. Izceļot vispār? Nav nācis prātā. Vācijā taču pastāv turpat vai astoņdesmit operas, kas uzved viņa darbus un maksā tantjemas. Bet, piemēram, Polijas gubernators Franks bijis: «Smalks kungs. Kulturāls! Cienīja manas operas!» Baldurs fon Sī-rahs, Austrijas vietvaldis, kas hitlerjauniešus rūdījis, tiem atvēlot šaut uz dzīviem mērķiem, bijis pret Strausu izpalīdzīgs, sagādājot Vīnē visas ērtības. «Pat varu apgalvot, ka mana dēlasieva bija vienīgā brīvā ebrejiete visā valstī!» Pavisam brīva gan ne — nedrīkstējusi piedalīties medībās un kādu laiku arī izjādēs.

Nav bijis Osvencimas, nav bijušas masu slepkavības ...

Čehijā Klauss jau bija sastapis no Terezienstates nometnes pēc pieciem ieslodzījuma gadiem atbrīvoto tēvoča Heinriha sievu, paralizētu, retām matu šķipsnām, cilvēka atliekas ... Klauss sastapis arī jaunības draudzeni, dramaturga Sternheima meitu Teu, bez zobiem, kas izsisti Parīzes gestapo un Rāvens-brikas nometnē. Teas smaids tad, protams, rūgts.

Klauss no Strausa atvadās, tā ir nepateicis, ka reiz bijuši pazīstami. Grāmatā viņš secina: «Mākslinieks ar tādu jūtīgumu, bet, ja runājam par apzinīgumu, sirdsapziņu, līdz pēdējam truls! Tik oriģināls un spēcīgs talants, gandrīz vai ģēnijs — un nezina, kādus pienākumus uzliek viņa dotības! Liels cilvēks, bet bez jebkāda dižuma!»

Domāju: kaut ikvienam māksliniekam izdotos nodzīvot tā, lai par viņu pēcāk nebūtu jāteic šādi vārdi. Tāda dzīve biogrāfiju bagātina vairāk par dzejas grāmatu vai biezu romānu.

Klausa Manna dzīvē seko otrs pagrieziens — demobilizēšanās un atgriešanās dzīvē. Bet izrādās, «trimda ir grūta, atgriešanās vēl grūtāka», jo Vācijā pārāk daudzi uzskata, ka karš nav vis zaudēts, bet tikai paspēlēts. Par nevainīgu cilvēku līķu hekatom-bām nevienam nav bijis ne jausmas, toties daudzi tagad cenšas senčos uzrādīt ebreju asinis. Tās šais dienās tikpat vērtīgas, cik pirms gada kā nevērtīgas tika izlietas smiltīs. Arī aktieris Emils Janings sameklējis pilīti tādu asiņu un Hitlera propagandas filmās spēlējis «tikai piespiests, jo esmu ģimenes tēvs». Vienīgi Vinfreda Vāgnere, Riharda Vāgnera mazdēla sieva, izrādās bezkaunīgi atklāta, izskatā un dūšā līdzīga valkīrai. «Hitlers bija aizraujošs! Šarmants. Zināt, īsts austrietis, omulīgs. Viņa tuvums bija brīnišķīgs!» Turklāt Vinfreda ir dzimusi anglicte.

Ceļš pēc Klausa otrā «pagrieziena» neved uz atjaunotu, vienotu Eiropas republiku. Pasaule nonākusi krēslainā ēnā zem atomsprādzienu radītā pelnu mākoņa. Varas un uzskati polarizējas. Nacisti VFR varu patur un prasa, lai viņiem piemērojas tie, kas atgriežas no trimdas. Hcinrihs Manns 1949. ar rūgtumu vēro, ka Rietumvācijā «..uzvedas tāpat kā īsi pirms Hitlera ēras. Valdošā svešā vara (ASV okupācijas vara. — M. B.) atļauj un atzīst par derīgu, ka notiek ekscesi. Pirms netika dota šāda piekrišana, pat pret mani izrādīja zināmu respektu. Tagad manu vārdu Rietumos vairs nepiemin.»

Brāļi Manni, Feihtvangers, Remarks, Verfels — daži no tiem, kas šādā Vācijā neatgriežas. Remarkām, piemēram, liek saprast, ka viņš varētu gan kļūt Vācijas pilsonis, ja viņš ... iesniegtu attiecīgu pieprasījumu. Remarks atbild, ka nekad nav iesniedzis Hitleram pieprasījumu, lai viņam, Remarkām, Vācijas pavalstniecību atņemtu, nepazemojas un Vācijā vairs neatgriežas.

Māsa Ērika «Pagriezienu» tulko vācu valodā. Klauss to rediģē un papildina ar kara pēdējā cēlienā pieredzēto.

Pāri Eiropai, arī Vācijai vēda saltie aukstā kara vēji. Klauss atkal ceļo, tiekas ar valstsvīriem, kultūras darbiniekiem. 1949. gada aprīlī «Pagrieziens», ilgi rakstīts un rūpīgi pārskatīts, pabeigts. Tomēr — neatrodas izdevējs. Kad Klausam bija tikai deviņpadsmit gadi, tādu sameklēt bija vieglāk. Grāmata iznāk tikai pēc trīs gadiem, kad par to rūpējas Tomass Manns, — «Pagrieziens» izdevējiem šķiet nepatīkami patiess. 1949. gada 21. maijā Klauss Manns četrdesmit divu gadu vecumā šķiras no dzīves.

Teikt — labprātīgi? Vai pašnāvība arvien ir labprātīga šķiršanās no dzīves? Reizēm ir, reizēm nav. 1949. gada jūnijā, jau pēc nāves, parādās Klausa Manna pēdējā eseja «Eiropejiskā gara piemeklējums». Dažkārt šai darbā tiek meklēts autora dzīves noslēguma izskaidrojums. Tomēr, šķiet, vairāk taisnības tiem, kas atzīst, ka Klausa īstais testaments ir pārdomāti rakstītais «Pagrieziens». Klausa Manna prāts ir skaidrs, apveltīts ar to, ko franči sauc par sérénité. Latviski viena šī vārda nozīme varētu būt «rēns», rudens rīts ir mierīgs, vēsi skaidrs — rēns. Tādē| grūti ticēt, ka šādi pēdējā esejā sastopami vārdi jāizprot burtiski: «Simtiem, jā, varbūt pat tūkstošiem intelektuālu vajadzētu darīt to, ko darīja Virdžīnija Vulfa, Ernsts Tôliers, Stefans Cveigs, Jans Masariks. Pašnāvību vilnis, kam par upuri kristu izcilākie, cildinātākie gari, — tas uzmodinātu tautas no viņu letarģijas tā, ka tās aptvertu piemeklējuma nāvīgo nopietnību, kurai caur savu muļķību un savtīgumu pak|āvies cilvēks.»

Eiropas presei šādi motīvi nebija nozīmīgi, avīzes uzsvēra to, ka izdarījis pašnāvību Tomasa Manna vecākais dēls. Pats Tomass Manns itin kā centies līdzināties olimpiski mierīgi noskaņotajam Gētem. (Gēte gandrīz nekad neesot raudājis. Gēte savā vietā pašnāvībā aizsūtīja Jauno Verteru, gara acīm sīkumos redzēdams Vertera pēdējos mirkļus, pašam itin kā turot saujā pistoles koka spalu. Pašnāvību Gēte izdzīvoja nevis fiziskā, bet garīgā aktivitātē, ar spalvu, nevis pistoli rokā.) Tomass Manns ziņu par dēla nāvi saņēmis, ceļojot pa Zviedriju. Kādā vēstulē pēc tam rakstījis, ka galvenais — saglabāt garīgu aktivitāti, tādēļ ceļojumu nav pārtraucis. Par dēla pēdējā esejā izteikto domu viņš saka, ka tā ir «sava veida pasauli aptveroša intervija par intelektuāļa situāciju laikmeta virpuļos un bezcerīgajās pretišķībās — ar bankrotu iznākumā.» Un: «Nonāvējās abas manas māsas. Sī dziņa viņā iemājoja, un visi apstākļi to veicināja.» Droši vien, ka tā.

Vācu dzejnieks Kleists astoņus gadus esot meklējis pašnāvībai izdevīgu vietu. Itālis Cezāre Pavēze,

r

kādreiz aktīvs pretfašisma cīnītājs, saka — «nāvei nepakļaujos», un tāpat četrdesmit divu gadu vecumā aiziet pats, aiziešanu uztverdams kā brīvības izpausmi. Pats aizgāja Londons, arī Hemingvejs. Viens no apcerējumos minētajiem Hemingveja nāves motīviem tāds, ka viņš jutis zūdam spēju sakāmo iekļaut īsajos, skaidrajos, bet bagātajos teikumos, kuri kā leduskalns uz baltās grāmatas lapas parāda tikai virsotni, izraisot pārdzīvojumu straumes lasītāja iztēlē. Un arī — lai pierādītu, ka nav mazāk vīrišķīgs par paša aprakstītajiem varoņiem, kuri draudošās situācijās mierīgi apsver un apcer savu miršanu, kā Džordens, kad Spānijā viņam sašauts gurns. Saka arī, ka dažam rakstniekam viņa darbs sakustot ar paša dzīvi tā, ka paša izvēlētā aiziešana uzskatāma par pēdējo lapaspusi dzīves grāmatā. Lai rakstniekam, jau rakstīt nevarīgam, nebūtu jādzīvo kā sevis paša ēnai. Varbūt reizēm arī tā.

Netaisni man šķiet kādreiz baznīcas un dažu val-doņu un valdību izdotie likumi, ka pašnāvnieki klusītiņām un ar nicināšanu apglabājami aiz kapsētas žoga, ka pašnāvības mēģinājumi sodāmi. Vai šādi neizpaužas klaja īpašuma tiesību pasludināšana: dvēsele pieder tikai dievam un tā vietniekam zemes virsū — baznīcai, tava dzīvība pieder tikai valstij, tātad esi valsts īpašums, kā vergs romiešu latifundijās. Reizēm, pieminot rakstnieka dzīves stāstu, paša izvēlēto dzīves nobeigumu izvairās pieminēt — kā nebūtisku, kā kļūdainu, kā nelabi netīru brūci uz viņa miesas, kura jāslēpj, lai citiem neizraisītu pretīguma drebuļus. Domāju, tas nav godīgi, jo mirušais nav lūdzis viņa biogrāfiju «uzlabot».

Klauss Manns, itin kā līdzīgus aizspriedumus paredzēdams, sakarā ar Ernsta Tollera nāvi raksta: «Kleriķi un spiritisti apgalvo, ka ar pašnāvniekiem viņpasaulē nejoko: pēc plaši izplatīta uzskata, tur viņus sagaida drausmas. Tas, šķiet, nav taisnīgi, jo viņu šīs zemes dzīve taču nebija nekāda jautrā. Pavisam nerunājot par rūgto biķeri viņu piespiestajā pirmsnāves stundiņā. Ja spētu lūgt, es aizlūgtu par šīm nabaga dvēselēm.»

Varbūt tā ir, varbūt ne vienmēr, jo katram cilvēkam nāve, tāpat kā seja, ir sava.

Kad noliku Klausa Manna grāmatu, pa ceļu smagi un apdomīgi aizdūca malkas auto ar brūnām, saulē vizošām priežu pagalēm. Pilna krava ar pavarda liesmām, siltumu nākamajai ziemai un tiem stāstiem, kurus stāsta, krāsnij kuroties. Kļuva smagi — nekad vairs nekuršu krāsni, lai arī mātei būtu silti. Viņa, ceļos nometusies, to darīja ziemas rītos, lai, no gultas izkāpjot, silti būtu man ...

Jau šīs atmiņas rakstot, kādā fotožurnālā ievēroju fotogrāfiju sēriju ar vācu dzejnieka un ese-jista Johannesa Bchera dzīves un darba vietu uzņēmumiem. Behers bija dzejnieks ar pārdzīvojumiem un pārmaiņām bagātu mūžu, kas nogājis ceļu no plakātiskiem saukļiem pārpilna «baltā panta» līdz soneta domu bagātām rindām. Vienā uzņēmumā redzama kādas pašnāvnieces pēcnāves maska pie Behera istabas sienas. Parakstā Behera vārdi: «Tad Falladu (jādomā — Falladas ģīmetni — M. B.) apmainīju pi;et «Inconnue», manu godājamo mūzu, uzticīgāko pavadoni.»

Jaunas sievietes maska. Mati galvas vidū celiņā, gar vaigiem noslīdēdami, ierāmē seju. Sejā nekā izcila, tā samērīga, kā daudzām. Un tomēr, reizi redzēta, šī seja vairs neaizmirstas. Tajā samanām tik tikko jaušamu smaidu, kā rīta gaismu uz dzelmes, pirms uzlēkusi saule, tā ir laimes un miera atblāzma, tā ir miera laime. Daudzi jau zina šīs «Nepazīstamās», «Nezināmās», «Nepazītās» vēsturi. Še atgādināšu to, kas palicis atmiņā no tās dienas pirms četrdesmit pieciem gadiem, kad «Nezināmo» redzēju pirmo reizi 1937.

Todien Valmieras Dzirnezeriņā kopā ar slīpām rudens lietus lāsēm krita pēdējās vītolu lapas. Abi ar klases biedru Ilgvaru, gleznotāja Petrova dēlu, apmeklējām klases biedri Ilzi, lai palīdzētu matemātikas uzdevumos. Matemātika viņai nepielipa, toties Ilze brīvi runāja vācu valodā. Tai vakarā uz galda blakus trigonometrijas grāmatai ar abstraktiem trijstūriem bija nolikta cita, palienēta no grāmatu tirgotāja Jansona, kas pārdeva arī ārzemēs izdotus žurnālus un grāmatas. Uz šīs grāmatas melnā vāka bija «Nezināmās» maskas uzņēmums. Tā arī grāmata saucās — «Die Unbekannte». Varbūt ne gluži pareiza atmiņā palikusi šāda Ilgvara stāstītā grāmatas vēsture.

Pirms dažiem gadiem Parīzē no Sēnas izvilkts jaunas sievietes līķis. Policijas atzinums — pašnāvība. Personība — neuzzināta. Tai laikā morgu apmeklējis jauns mākslinieks, zīmējis mirušos. Viņu pārsteigusi miera un itin kā laimes atblāzma jaunās sievietes sejā. Mākslinieks tad darinājis viņas pēcnāves masku, labāk sacīt — viņas ģīmetni. Izstādīta tā tūdaļ saistījusi apmeklētājus, un pēc tam zīmējumos, nolējumos, fotogrāfijās «Inconnue» sāka ceļu pasaulē. Sāka otru dzīvi pēc nāves. Tā turpinās vēl tagad, nu jau garāka par viņas virszemes dzīvi. Kāds vācu rakstnieks trīsdesmito gadu vidū bija izdomājis viņas dzīvesstāstu, varētu teikt, sentimentālu, un arī šis stāsts — dažkārt arī grāmatas vāka dēļ — apceļoja vairākas valstis. Atceros, stāstā «Nezināmā» nosaukta par Marselīni.

Tātad Behers šo pašnāvnieci nosaucis par «savu godājamo mūzu, uzticīgāko pavadoni». Cienu Be-heru un domājos saprotam viņa cieņu pret «Nezināmo», cilvēka jūtu, sāpju, miera, skumju, skumjas laimes atblāzmu.

Šais atvadu mēnešos bija mirkļi, kad māte, man viņu no guļvietas uz krēslu cilājot, žēlodama, ka man grūti viņu, kaut izdilušu, nēsāt, čukstēja: — Tev grūti... bet nenāk tā stunda... — Man tad kļuva vēl smagāk: māte, mani saudzēdama, gaidīja savu aiziešanu... Bet nekad savā mūžā nebija domājusi šo stundu tuvināt. Tā ir otra, arī brīva pieeja savai dzīvei un dzīvībai: dzīvošanas pienākums, Dzīvības pavedienu nedrīkst pārraut pats, zinot, ka dzīvība nepieder ne dievam, ne kungam, bet lai dzīvotu saviem tuvākajiem.

Topavasar ziedi itin kā steidzās, paredzēdami garu un sausu vasaru. Ceriņi plauka jau tad, kad ievu ziedi vēl nebija nobiruši. Man zināmā vietā uz dažiem ciņiem vēl izdzīvojušās bezdelīgactiņas arī jau bija atvērušas sārti violetos ziediņus. Visapkārt ziedi, smaržīgi rīti, jau pirms saules putnu pievidžināti.

Tāds bija arī septiņpadsmitā maija rīts, kad uzreiz spalgi izjutu — aiz mātes krēsla paveras neredzamas, augstas, augstas durvis. Mātes balss torīt bija pieklususi, sāpes šķita notrulušas, vaidi reti. Nometos ceļos pie krēsla un noglaudīju viņas matus, baltuš, mīkstus kā ilgi sukātu un mūža saulē balinātu linu sauju.

Māte pavēra acis. Skatiens bija tik skaidrs un saprotošs, kādu nebiju pamanījis nedēļām ilgi, un viņa pazina mani uzreiz. Pa sejas grumbām ritēja asaras. Asaras liecina par jūtām, par jušanu, par sajušanu un atmiņu. Māte mēģināja no krēsla balsta atcelt kreiso roku, jo labā pēc triekas neklausīja, lai noglāstītu manu galvu. Balss bija klusa kā nopūta, bet skaidra: — Mīļais puisīt...

Mirklī kā brīnumā bija izzuduši gadu desmiti, biju atkal kļuvis par puisīti, kas vēlas, lai māte viņu nepamet, lai tās plauksta allaž būtu virs viņa galvas. Līdz sāpēm skaudri izjutu, cik brīžiem pret māti esmu bijis neiecietīgs un nepacietīgs, un saucu: — Māt! — Smaids, vakara saules pēdējais stars, vēlreiz pārlidoja viņas seju, un vēlreiz pavērās mātes lūpas: — Mīļais puisīt...

Māte bija aizmirsusi un piedevusi visu... Vēl šai sāpju brīdī māte bija mani apdāvinājusi. Visam atlikušajam mūžam. Divas reizes pasakot divus vārdus. Bija noticis lielais mātes piedošanas brīnums.

Tad asaru pilnās acis aizvērās, vaibsti no smaida izlīdzinājās mierā. Acis vairs neatvērās nekad. Augstās durvis aiz mātes aizvērās.

Tā bija pirmdienas pēcpusdiena. Todien un nākamajā dienā slapināju mātes lūpas. Apkopu un desmitos vakarā nolikos atpūsties. Rīta ausmā pēkšņi uztrūkos. Māte sauca? Nē. Pulkstenis bija pusčetri. Iesvilpās pirmie putni.

Rokas uz mātes krūtīm dusēja tā, kā vakar biju nolicis. Pēdējais elpas vilciens no šīs zemes ņemts un atkal atdots. Dzīvības siltums, no pasaules paņemts, izgaisa pasaulē.

Šveicers raksta: «Un vispār — vai cilvēka attieksme pret cilvēku nav daudz noslēpumaināka nekā parasti sev atzīstam? Neviens no mums nedrīkst apgalvot, ka viņš otru patiešām pazīst, kaut arī kopš daudziem gadiem ir ar to diendienā kopā. Mēs staigājam kopā puskrēslā, kurā neviens nevar pilnīgi skaidri redzēt otra vaibstus. Tikai laiku pa laikam, pateicoties piedzīvojumam, kas mums atgadās ar ceļabiedru, vai vārdam, ko ar viņu pārmijam, viņš uz mirkli nostājas mums līdzās, kā zibens apgaismots. Tad mēs redzam, kāds viņš īsti ir. Šīs nozīmīgās stundas nepiesaka sevi, bet nāk negaidīti. Par to, kas no laipnības, labestības, spējas piedot, patiesīguma, samierināšanās ar ciešanām kļuvis par mūsējo, lielā mērā esam pateicību parādā cilvēkiem, kuros to visu pieredzējām.»

Tai pirmdienā manā dzīvē bija šis brīnuma mirklis, kad māte aizejot vēl tuvojās man un dāvināja piedošanu kā baltu puķi no lielas vasaras pļavas.

Strazdi svilpoja cits aiz cita. Lejā pļavā cēlās miglas garaiņi. Māte maza, pelēkā lauku vadmalas jakā, kādu valkāja tai dienā, kad pakrita, pāri pļavai gāja uz viņu sauli. Apstājās, atgriezās, atnāca atpakaļ pie loga. Viņa ir prom un mūžīgi, bet reizē staigā šai pļavā, vai arī pa to lukstu Kocēnos pie līčainās Anuļupītes, kur mums ar tēvu no baltās linu drānas izcēla biezpiena bļodiņu un platus melnās maizes riecienus brokastīm.

Sainītī ar mātes roku pirms gadiem jau bija salikts viss: balta audekla krekls, brūnas kokvilnas zeķes, ķiršu krāsas vilnas auduma kleita. Goda kleita, to uzšuva pirms gadiem divdesmit. Godu mātei bija maz, kleita jau laikus tika atlikta šim gadījumam. Drānas šķita ļoti ērtas, kā citai šūtas. Rokas atpūtās uz krūtīm, un turpat nolikām mutautiņu. Mutautiņš/tai ceļā lai būtu atmiņa par miera sajūtu pēc darba, kad ar tīrām, cietām, balinātām linu drānām padusē smaržojoša vakara krēslā gājām uz pirti un zinājām, ka rīt visu dienu svētdiena.

Nu saule bija uzlēkusi pavisam, tās atspulgs krita uz skapja dzeltenajām durvīm, viss ap māti kļuva |oti gaišs. P|ava, atakā ska|i sasaucas pīles. Ūdeņos arvien dzīvības daudz.

Nāve... vai nāve nav straume, kas no akmens upes gultnē noskalo visu, ko nesvarīgu dzīve uz tā sanesusi, atstādama akmeni tīru un mūžīgu.

Mati guldinājām Kocēnu kapos, blakus māsai Kristīnei, jo viņas vēlējās būt kopā. Māte jau vēlētos arī pie vīra, mana tēva, bet tēvam Gaujas lejā, meža za|ajā ēnā cieši blakus garā rindā gu| biedri. Lai — tēvs arī šodien nav tālu — māte taču tai 1941. gada jūlija rītā pāri mežu galiem pat dzirdēja to šāvienu atbalsis. Mēs jau visi esam kopā, varam viens otram pat pasniegt roku — kamēr vien cits citu atceramies. Kad nebūs manis, nebūs vairs neviens, kas māti atceras. Tikai tad patiešām viņas vairs nebūs. Tā ar paaudzēm maināmies.

Pavadītāju pulciņš bija mazs — mātes paaudze aizgājusi, un viņa nepiederēja pie tiem, kurus pavadīt kādam amata pienākums. Ziedus gan šoreiz viņai atnesa tik daudz, ka diezin vai visā mūžā viņa tika saņēmusi, cik tai maija pēcpusdienā. C’est la vie...

Izvadīšanas laikā atcerējos stāstu par 1905. gada emigrantu, kas pirms kāpšanas uz kuģa Liepājā juties mierīgāks, kad apsolīts, ka viņa mātes kaps tiks kopts. Agrāk domāju, ka tas tikai sentimentāls izdomājums. Šodien vairs gluži tā nav.

Tad, kā jau vienīgais mantinieks, apraudzīju atstāto. Tas neprasīja pūles, mantu bija maz, toties atziņa liela — cik cilvēkam maz dzīvē vajadzīgs lietu. Ka lielāks par iegūšanas prieku dažkārt ir atdošanas prieks. Jau sen māte mazbērniem bija atdāvinājusi divus misiņa svečturus, kurus tēvs bija pārnesis no kara, tāpat tintnīcu ar slīpēta melna akmens pamatni, kādu tēvs lietoja savās ierēdņa gaitās. Austrumos palika lauku galdnieka darināta gulta, mākslīgi uzkrāsotu koka šķiedru. Šai gultā mani vecāki, vēlāk māte viena, gulēja sešdesmit gadus, pietika. Palika galds ar vienu atvilktni. Tajā glabājās naži un karotes, cik mums to bija. Un divdurvju skapis, kura virpotiem bumbuļiem greznotais augšgals bija greznāks par tā saturu. Tajā salika visas ģimenes drānas. Mums pietika.

Aiziedama māte atstāja skapī pelēcīgu, līdz audiem novalkātu buklē mēteli, kura atloku iekšpuse gan bija palikusi tintes zila, kāds reiz bijis mētelis viss. Uz padrēbes vēl saglabājusies dzelteni izšūta firmas zīme «Šmuškins, Marijas ielā 16». Atceros, mātei nebija mēteļa, ar ko iziet no mājām, un es, būdams pirmā kursa students, to nopirku Rīgas lombardā pirms trīsdesmit diviem gadiem. Māte vairāk nevēlējās. Palika divi spieķi. Vienu izgriezu tepat no lazdas, uz tā viņa balstījās, iedama pa Gaujmalas mežu pēdējos mūža gados. Otrs ir lepns, no oša izliekts, zem brūnā pulējuma redzama šķiedra, «izejamais spieķis». Kad ar apsaldētām un reimatisma samocītām kājām paiet bija grūti, 1945. gada maijā šo spieķi paņēmu pamestā vācu mājā Frankfurtē pie Oderas. Tai dzīvoklī, spriežot pēc aploksnēm, bija dzīvojis kāds SA vīrs, uzvārdā Šmits. Iespējams, ka spieķis bija piederējis viņam. Kājas atspirga. Spieķi, vienu no savām nedaudzajām «kara trofejām», uzdāvināju mātes māsai Kristīnei. Viņai tobrīd ritēja jau sešdesmit septītais gads un, visu mūžu kalpones gaitās staigājot, bija satūkušas kājas. Kristīne spieķi izvadāja līdz izsūtījumā, kurā nokļuva kopā ar sava ilggadīgā saimnieka ģimeni, itin kā uzskatīta par šīs ģimenes locekli. Spieķis, izceļojis no Oderas līdz

Jeņisejai, atgriezās Latvijā, pēc Kristīnes nāves pie mātes, nu atkal pie manis. Loks noslēdzies?

Palikušas dažas ar tēva skaidro rokrakstu rakstītas vēstules no frontes, dažas fotogrāfijas uz cieta kartona. Viena rāda jaunu sievieti baltā blūzē ar augstu apkaklīti un garu greznuma ķēdīti virs blūzes, citu jaunu sievu pulkā: vēl garu darba dienu nesalauzta, māte toreiz mācījusies un pelnījusies pie šuvējas 1915. gadā, kad tēvs kopā ar savu Sibīrijas strēlnieku pulku mitinājies ierakumos kaut kur pie Jēkabpils. Starp vecām vizītkartēm atradu arī greznu, ar ģerboni greznotu ielūgumu no divdesmitajiem gadiem. Valsts prezidents ielūdz Jāni Bērziņa kungu ar kundzi uz rautu Rīgas pilī. Tēvs toreiz ar Rūjienas strādnieku balsīm bija ievēlēts parf pilsētas valdes priekšsēdētāju. Uz ielūguma lasāma neliela, toties būtiska piezīme: kungiem vēlams ierasties frakās, dāmām vakara tērpos. Mani vecāki neaizbrauca, jo īrēta fraka būtu zem tēva pašcieņas, savas drānas arvien no sešu septiņu gadu vecuma viņš nopelnījis pats. Mātei vakara tērpa viņas mūžā nebija. Ap ielūguma saņemšanas laiku māte savu kādreiz labo zaļo kleitu pāršuva — par uzvalciņu man. Vēl itin kā atceros svārku krāsu, tumšākām un gaišākām josliņām. Kamēr drānas sev pelnu pats, esmu arvien veikalos apskatījies pēc tumši zaļas uzvalka drānas, vēlēdamies uzšūt tādu pašu kā mūžā pirmo. Vēl gribēto neesmu atradis.

Lielāko mantojuma daļu mani vecāki diemžēl paņēmuši līdzi: savus neizstāstītos dzīves stāstus. Kad aizgāja tēvs, man bija divdesmit. Pat īsti nepratu novērtēt bagātību — tēva pieredzēto kalnos un plašumos starp Gauju un Amūru, bet māte... atliku, kamēr būšu brīvāks... Kad biju brīvāks, stāstīt viņai jau bija grūti.

Par mantojumu uzskatīšu gudrību, ka nevajaga daudz lietu, ka jāpieraksta ik vakaru tai dienā uzzinātais. Vēlāk lai izvēlas citi — ja vajadzīgs, lai paņem no manis sakrātā. Aizmest nav grūti, ja ir ko aizmest.

Pēc bērēm, lai uzrakstītu atvadu vārdus, manī radās vēlēšanās apmeklēt vietas, kur māte dzīvojusi. Itin kā cerēju, ka viņu atkal sastapšu uz balta, saulaina lielce|a.

Māte 1892. gadā esot dzimusi Rencēnu muižas kalpu mājā Stārastancī, tā viņa atcerējās. Veco liepu aleju tai vietā atradu, tikai saldās bišu zanoņas ziedos vairs nebija — cik vairs to bišu... Kāda liepu rinda neparasti iesniedzas tieši tīrumā, tātad tur bijušas mājas, man teica Stārastancis. Vēl palikusi klētiņa izlauzītiem griestiem un pamatīgu akmens paslieksni. Jā, mājas te bijušas, atliekas sagrūstas kaudzē, virs tās zaļo reizē ar mājas pamatiem izrautie maijrozīšu krūmi, jāņogulāji ar sārtām asaru pērlītēm un ceriņu tumšās, zaļi dzīvās lapas — mirušās mājas dzīvie liecinieki. Virs manis trallina cīruļi. Ja cīruļi tikpat neatlaidīgi kā stārķi gads gadā atgriežas dzimtajās vietās, tad kāda cīruļu paaudze redzējusi arī mazu meiteni, kad tā savu reizi pa cienīgo, samtainām skujām pārsegto lapegļu aleju gāja mātei līdzi uz Rencēnu muižu, lai tur ar skrāpi sukātu spīdīgus un tīrus govju sānus.

Rencēnu muižas vietā pēc ozolu, liepu un citu dižu, arī pasvešu koku stādījumiem vēl nojaušams parks, kur četras varenu ozolu rindas ar cienīgu reveransu beidzas bijušās pils priekšā. Pili naktis apgaismoja laternas, kaltos dzelzs stabos iekārtas. Laternu balsti pils priekšas parterā starp zālēm un nezālēm vēl tagad redzami. Tie ir dziļi zemē ierakti akmens bluķi, kādreiz puķu dobēs slēpti, un apgāzt tādus grūti. Pils pazema, tā nav lepojusies ar augsti izceltu torni, bet ar samērību ainavā., Man tā sauca atmiņā Dobrudžā redzētās rumāņu augstmaņu mītnes, arī lēzeniem jumtiem. Protams, tas, ko’ redzu, pils vairs nav, jo visi logi, karnīzes vai sienas veselas vairs nav. Laika un cilvēku zobs ... Tomēr veco, dzeltenīgas iekrāsas ķieģeļu sienas vēl turas, lai tas, kas veļas uzzināt, saprastu, ka skaista celtne pati par sevi nevienam nekaitē. Rāmi vītoli reiz liecās pāri dīķiem, kad tie bija tīri. Kad kalpu mājā ar vieglu roku un smagu āmuru nebija izdauzītas sienas un krāsnis. Citai varenai akmens celtnei nācies atbildēt par to, ka tajā reiz dedzināts spirts — tā demolēta, izlauztām kāpnēm. Tātad šī celtne nav vajadzīga, varbūt pat traucējoša, posta jau tikai nevajadzīgo. Laukakmeņi plēsti rūpīgi, salikti pareizi, tā, ka sienas pat bez javas turētos, sienas gan stāvēs vēl ilgi. Kādreizējā parka brikšņos pamanāms viens koks, tas esot rets, to braucot skatīties pat mācīti vīri, tādēļ apžogots, lai nesaka, ka par parku un retiem kokiem nedomā.

Ak, šīs vecās muižas!... Tās lēni nogalina jau kuro gadu desmitu. Itin kā pastāvētu nerakstīts, bet morāls pienākums kopā ar grēkiem apkrauto muižnieku kārtu noslaucīt no zemes virsas arī viņu mītnes, no Latvijas tīrumiem sviedros izartas, parasti labā gaumē celtas un apstādītas. No dažām vairs vajadzīgi^ tikai zilbalti apgleznoti Holandes podiņi, varbūt vēl ozolā griezti kāpņu balsti un stikls augstā mansardā — lai ar akmeni sviestu mērķī. Arī Rencēnu muižā tāpat kā citās muižās pils priekša reizi nedēļā tikusi noslaucīta ar slotām. Vai tīrība arī bijusi baronu netikums?

Māte ziemu pirmdienu rītos pastalās bridusi no Stārastanča uz Birzes skolu, verstes piecas sešas ar maizes kukuli nastiņā. Apakšējais stāvs no skolas vēl palicis tāds pat, stiprs, virs tā uzcelts otrs. Māju varenu kļavu paēnā vēl apdzīvo un kopj. No šejienes 1905. gadā laimīgi izbēdzis skolotājs Bērziņš, soda ekspedīcijas meklēts. Droši, ka Birzes skolā viņš atstājis daļu no patiesības meklētāja sirds degsmes. Kā daudzās Latvijas skolās. Kā neiznīkstamu pieminekli talaika latviešu skolotājiem.

Pēc trim skolas gadiem meiteni, kura prata lasīt, rakstīt un drusciņ rēķināt, sarunāja Lizdēnos par bērnu meitu. Lizdēnos no Teidemaņu mājas pēc kara bija atlikušas tikai akmens sienas. Tais laikos bērnu meita katru dienu mazo Herbertu veda staigāt. Arī uz Sauļu muižu, kur dzīvojis Lizdēnu barons Laudons. Viņš tur gaidījis, kamēr pašos Lizdēnos ieaugas parks un uzcels pili. Sauļos starp abiem kariem bija skola, to ilgi vadīja skolotājs Karlivāns. Tur bijis arī dārzs un parks. Apdrupušajā mūrī ap kādreizējo dārzu vēl manāma vārtu vieta. Māte stāstīja, no vārtiem vedis flokšiem un pujenēm apdēstīts celiņš uz parku. Parkā vecās liepas man šķita neparasti slaidas, sekojot stumbram, skatiens ietiecas mākoņos. Liepas tagad vecas un pārvecas. Dažai zibens atšķēlis sānu, bet sen, brūces jau sadzijušas, mizas piesegtas. Tomēr arī tās ir dzīvas — dzīvība virmo dobumos, tur trokšņo kovārņi. Divas liepas nogurušas, balstās viena pret otru. Kā māsas, kā mana māte ar Kristīni, reiz tepat strādājušas un staigājušas, mūža beigas kopā vadījušas.

No Lizdēniem savu bērnu meitu Teidemaņa kundze izvadīja mācībā, kā jau īstenu Burtnieku draudzes piederīgo. Burtnieku mācītāja muiža un baznīca pašlaik rāda, ka arī bezjēdzīgi postīts un pamests dažkārt vēl saglābjams. Pāri ezeram tālu redzams apjumtais baznīcas tornis un baltais stāvs. Nogāzē uz ezera pusi cilvēka auguma nātrēs un dadžos ieaugušas mācītāja staļļu stiprās akmens velves. Mātei,

bārenei, iesvētību kleita 1908. gadā bijusi tikpat balta, no smalkas vadmalas kā bagātajām saimnieku meitām: Teidemaņa kundze vēlējās parādīt, cik viņa bagāta un devīga. Ar bērnumeitas balto kleitu viņa jau neko nezaudēja — Emsis divus gadus bija strādājis par vēderu un drānām. Naudas bijis tik, cik devīgs saimnieka viesis atstājis par apavu spodrināšanu. Bankas direktors no Rīgas, uzvārdā Miljons, Berga bazāra īpašnieks, reiz atstājis pat veselu rubli. Bet mātei tās divas nedēļas Burtnieku mācītājmuižā bijušas liela prieka un pārdzīvojumu bagātas — pirmo reizi mūžā nav jāstrādā itin nekas, un, ak dieviņ, — mācītājs Meijers iesvētību bērnus vairākas reizes divās laivās vizinājis pa Burtnieku ezeru! Līdz vecumam viņa atcerējās, kā ar roku no līganās ūdens virsmas aiz gariem kātiem vilkusi un plūkusi baltās ūdensrozes.

Oleru krogs, kur māte aizgāja par kalponi no Lizdēniem, tagad vairs negaida ceļiniekus dižceļa malā kā tais laikos, kad stadulā izjūdza nogurušos zirgus un zirgu īpašnieki nakti ar lākturi apraudzīja vezumus, jo Oleros dažas ģimenes no paaudzes paaudzē esot zagušas ceļinieku sienu un auzas. Jaunais diž-ceļš, asfalta melnais, ved pa jaunu vietu, bezkaislīgi taisns. Pamestā lielceļa malā, no stipriem ķieģeļiem kā vakar celts stāv bijušais Oleru krogs. Kopš tiem laikiem sals nav aplobījis nevienu ķieģeli, abi skursteņi veseli un neapdrupuši, ap logiem tas pats greznais ķieģeļu salikums un jumts no vecuma ielīcis nav. Stipra, bet izrādās, arī šodien nevajadzīga māja. Dažas istabas gan apdzīvo. Tikai pašā lielākajā, kur reiz atradās bufetes lete, aiz tās muca ar Naukšēnu alu, dzērienu plaukts un pie tā melna tāfele, kur ar krītu parādus pierakstīt, tagad iemitinātas govis. Kūti ar tik skaistiem logiem nebiju redzējis. Aiz sienas, kalpoņu istabā, kur dzīvojusi māte, klons vēl tas pats, pat itin kā pēdu siltumu saglabājis. Tur glabājas motocikls un citi tam piederoši dzelzs daiki. Oleru pusē droši vien dzīvokļu pārpilnība, ja labās istabās pie laba ceļa mitina lopiņus. Visam savs laiks ...

Aiz vecā kroga pa krūmājiem vijas gurdena upīte Oļa. Te viņi tikās un satikās, Cīruļu Emma un Bērziņu Jānis. Māte atcerējās, ka Olas krastos toreiz ziedējušas ievas. Sagadījās, ka ievu ziedā viņa ari mira.

No Oleriem abi aizgāja uz Rūjienu, bet tēvu gan tūlīt iesauca cars, kā sacīts, tēviju pret vāciešiem aizstāvēt. Kā daudzus latviešus.

No Oleriem atgriezos mājās. Pa ilgajiem gadiem, kamēr dzīvojusi māte, mainījušies cilvēki, koki, ainava. Kara laikā postīts un pēc kara postā gājis. Varbūt pat labāk, ka man itin kā pietrūka laika māti izvadāt pa visām viņas jaunības vietām. Viņa jau vecumā redzēja citādi nekā mana paaudze, redzēja un ievēroja vispirms to, kā vairs nava, mazāk, kas no jauna klāt nācis. Viņa nodzīvoja atcerēdamās, ka Rencēnu muižā ne tikai pils, bet arī kūts priekšu sestdienās slaucījusi ar slotu, ka tīros dīķos zem tīriem sudrabvītoliem peldējuši tīri gulbji, ka Oleru kroga lielajā un savā istabā ķieģeļu klonu atstājusi tik tīru, ka kroga veči bez teikšanas pie durvīm uz redelītēm slapjos zābakus berzējuši tīrus, lai krogā uz grīdas nepaliktu dubļu pika, jo tad varētu teikt: «To ienesi tu!»

Tad domāju, kā noslēgt šīs atmiņu rindas. Simtu simtiem sāpju, atvadu, paldies vārdi noslēpti starp tumši zaļajiem dainu sējumu vākiem. Tik teikšu: «Laiziet man rozes sēt Kapsētiņas maliņā: Tur guļ man tēvs māmiņa, Tur īstie bāleliņi.»

Daudz esmu šķirstījis mūsdienu latviešu dzeju. Esmu atradis vārsmas par katra dzīvē svarīgiem notikumiem — kad pirmo reizi saskaras mīlētāju pirksti, atradis vārsmas par slavas apliesmotu karavīra nāvi, neatceros rindas par aizgājušu tēvu vai māti, kas uzcītīgi staigājuši aiz arkla vai kūruši guni pavardā, vienā sētā, viena vieta. Vai nejaušība, vai arī šādi notikumi vērtēti par nesvarīgiem, lai tiem veltītu vārsmas? Tādēļ meklēju vecās grāmatās, kaut arī tur atradu šodienas dzejai nepiemēroti vienkāršas rindas. Tomēr: vai Freiligrāta panti, kurus pie mums pirmais pārcēlis Apsīšu Jēkabs, vēlāk arī Plūdonis, nav skaidri, patiesi, smeldzīgi: «Jel milē, kamēr mīlēt spēj, Jel mīlē, kamēr laiks ir vēl...»

Zinu, ka mātes gadus liktenis nebija aplaupījis tā, kā aplaupījis viņas dzīvi. Dzīvots, strādāts astoņus gadu desmitus. Viņas saule debesu jumā bija nogājusi visu loku, uzlēkusi no smaidīgas maliņas virs tuvējās, sudraba rasas apbērtās birzs, līdz beigās izbrida no mierīga vakara mākoņa violetās malas un lēni aizgrima aiz tās pašas birzs, kas pa gadiem bija izaugusi par diždižu mežu.

Tomēr atvadu vārdi vajadzīgi arvien. Kaut domās. Atgriežos pie Mofmanstāla. Hofmanstāls nelaimīgs miris tai dienā, kad apbedīja viņa pašnāvībā mirušo dēlu. Vēl nav tulkots viens no viņa skaistākajiem dzejoļiem: «Balāde par ārišķo dzīvi». Man šķita, atmiņām par māti piederas šī dzejoļa pēdējās rindas. Mēģināju tās tulkot vārdiski:

Un tomēr teic tas daudz, kas «vakars» teic.

Sis vārds, no kura dziļas domas, sēras plūst

Kā medus smags no dobjām sūnām.

Savus vecākus joprojām redzu, lai arī reizēm caur aizlijušu logu. Tad viņu augumi saplūst uz brīdi ar p|avu, bet projām no manis viņi neaiziet nekad. Vēl atcerējos Gustava Mālera «Dziesmas mirušiem bērniem». Viena no tām sākas: «Es bieži domāju, tie tikai izgājuši.» Tāds lai tad paliktu šo atmiņu virsraksts.

SATURS

PAR CITU GRĀMATĀM

Vai vecmāmiņa vēl vajadzīga? .

Mainās abi — personība un romāns .

Trīs tikšanās ar Ibsenu......

PAR SEVI PASU

Pa ceļam savākti akmentiņi .

Par tiem, kuri neatgriezās Ko neesmu paveicis ....

Par savu tēmu.....

Visam savs laiks.....

Tie tikai izgājuši.....

Миервалдис Бирзе ЗА ЖУРАВЛИНЫМ КОСЯКОМ Воспоминания и размышления Художник А. ЛпелаПс Па латышском 51зыке Рига «Лиесма» 1984

IIB № 1181

Miervaldis Birze AR DZĒRVJU KĀSI Atceres un pārdomas

Redaktors T. Rullis Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore I. Soide Korektore A. Giptere

Nodota salikšanai 19.12.83. Parakstīta

iespiešanai 21.09.84. JT 00744. Formāts

70X100/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 9,35 uzsk. iespiedi.; 9,51 uzsk. krāsu nov.; 10,20 iz-devn. 1. Metiens 15 000 eks. Pasūt.

№ 2218-4. Cena 45 kap. Izdevniecība

«Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 134/31789/Klm-328. Iespiesta

Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

1976. gadā. [Red. piezīme.)

Content

Birze. Miervaldis Ar dzērvju kāsi: Atceres un pārdomas.

PAR CITU GRĀMATĀM

VAI VECMĀMIŅA VĒL VAJADZĪGA?

MAINĀS ABI — PERSONĪBA UN ROMĀNS

TRĪS TIKŠANĀS AR IBSENU

PAR SEVI PAŠU

PA CEĻAM SAVĀKTI AKMENTIŅI

PAR TIEM, KURI NEATGRIEZĀS

KO NEESMU PAVEICIS

PAR SAVU TĒMU

VISAM SAVS LAIKS

TIE TIKAI IZGĀJUŠI

SATURS

1