Stīla Daniela

Burvīgā svešiniece

Daniela Stila

Burvīgā svešiniece

Romāns

Lai Tu atrastu dzīvē to, ko vēlies, pazītu to, kad ieraudzīsi, un lai Tev veicas tā iegūšanā -un paturēšanā!!!

Ar mīlestību - D.S.

1

Gluži kā žāvādamās, garāžas durvis lēnām atvērās, it kā milzīgs, tumšs krupis pavērtu muti, lai noritu mušu, kas neko nenojauš. Mazs zēns ielas otrā pusē kā apburts tās vēroja. Viņam patika noraudzīties, kā šīs durvis atveras, un viņš zināja, ka pēc mirkļa aiz ielas stūra parādīsies skaistā sporta mašīna. Viņš gaidīja, skaitīdams... pieci... seši... septiņi... Vīrietis, kas savā automašīnā bija nospiedis pults pogu, pat nenojauta par mazā zēna esamību, lai gan tas ik vakaru novēroja viņa atgriešanos mājās. Šis bija īpašs rituāls, un zēns jutās vīlies, ja vīrietis melnajā por-šā atgriezās mājās vēlu vai neieradās nemaz. Zēns stāvēja otrā ielas pusē, skaitīdams... vienpadsmit... divpadsmit... Un tad viņš to ieraudzīja - garu, melnu ēnu, kas traucās pa ielas līkumu un tad glīti ieripoja garāžā. Bērns, neviena nepamanīts, vēl mirkli kāri vēroja skaisto, melno mašīnu un tad gausi devās mājās, acu priekšā vēl joprojām iztēlodamies melno poršu.

Iebraucis garāžā, Aleksandrs Heils izslēdza mašīnas aizdedzi un tad brīdi sēdēja, raudzīdamies pazīstamajā garāžas tumsā. Jau simto reizi šodien viņa domas atkal aizmaldījās pie Reičelas. Jau simto reizi viņš atvairīja šīs domas. Viņš klusu nopūtās, paņēma portfeli un izkāpa no mašīnas. Vēl pēc mirkļa elektroniskā ierīce automātiski aizvērs garāžu. Viņš iegāja mājā pa sētaspuses durvīm, kas veda no dārza, un, nostājies glītās, mazās Viktorijas stila mājas apakšstāva gaitenī, ilgi raudzījās reiz omulīgās virtuves tukšumā. Kaltās dzelzs āķīšos virs plīts karājās vara katli, bet kalpotāja jau veselu mūžību nebija tos spodrinājusi, un nevienu citu tie neinteresēja. Istabas augi, kas reiz bija biezi kuplojuši pie logiem, nīkuļoja un izskatījās savītuši, un, ieslēdzis virtuvē gaismu, Alekss pamanīja, ka daži jau ir nokaltuši. Tad viņš novērsās un, tikai mirkli uzmetis skatienu mazajai, ar koka plātnēm iztapsētajai ēdamistabai gaiteņa otrā pusē, gausi kāpa augšup.

Pēdējā laikā, pārrodoties mājās, viņš allaž gāja pa durvīm no dārza puses. Tas nebija tik nomācoši kā ieiet pa parādes durvīm. Ja viņam gadījās kādu vakaru ienākt pa parādes durvīm, viņš neapzināti vēl arvien cerēja ieraudzīt Reičelu. Alekss gaidīja parādāmies Reičelu ar kuplajiem, biezajiem, blondajiem matiem, kas galvas virsū saņemti mezglā, un maldinoši kārtīgā kostīmā, kādus viņa valkāja tiesā. Reičela... izcila advokāte... cēla draudzene... intriģējoša sieviete... līdz viņa sāpināja Alekšu... un aizgāja... līdz abu šķiršanās brīdim tieši pirms diviem gadiem.

Pa ceļam mājup no bļroja Alekss bija prātojis, vai viņš vienmēr tik precīzi atcerēsies to dienu. Vai visu atlikušo mūžu kaut kāda viņa daļiņa oktobrī allaž mocīsies sāpēs un sērās? Vai viņš nekad to nespēs aizmirst? Patiešām dīvaini,

ka abas šīs gadadienas bija vienā dienā. Viņu kāzu un šķiršanās gadadiena. Reičela to, protams, bija nosaukusi par nejaušu sakritību. Alekss bija sacījis, ka tā ir ironija. Un viņa māte, tajā vakarā izlasījusi par to avīzēs un piezvanījusi, bija sacījusi, ka tas ir drausmīgi. Alekss bija nejēdzīgi piedzēries un smējies, jo nebija vēlējies raudāt.

Reičela. Domas par viņu Alekšu vēl joprojām nelika mierā. Viņš zināja, ka pēc diviem gadiem tā vairs nevajadzētu būt, bet tā bija... Zeltainie mati un acis tādā krāsā kā Atlantijas okeāns pirms vētras - tumši pelēkas, ar zaļganzilu nokrāsu. Pirmo reizi Aleksandrs bija sastapies ar viņu kādā prāvā, kas gan nebija nonākusi tiesā, un Reičela bija pretējās puses advokāte. Toreiz viņi bija krietni pacīnījušies, un pat Žannai d’Arkai nebūtu izdevies uzstāties dedzīgāk, ar lielāku izdomu. Aleksandrs bija visu procesa laiku Rei-čelu vērojis, juzdamies apburts un pārsteigts, un ieinteresēts par viņu vairāk nekā par jebkuru citu sievieti savā mūžā. Tajā dienā viņš bija uzaicinājis Reičelu vakariņās, un viņa bija uzstājusi, ka pati samaksās savu rēķina daļu. Viņa nemēģinot “gūt labumu no profesionālām attiecībām”, Reičela bija paziņojusi, viegli pasmaidīdama un likdama Aleksam vēlēties iecirst viņai pļauku un tajā pašā laikā strauji izģērbt viņu. Viņa bija sasodīti skaista un sasodīti gudra.

Atmiņas par Reičelu lika Aleksam saraukt uzacis, it īpaši, kad viņš gāja garām tukšajai dzīvojamai istabai. Visu dzīvojamās istabas iekārtu Reičela bija paņēmusi sev līdzi uz Ņujorku. Pārējās mēbeles viņa bija atstājusi Aleksam, bet lielā telpa kopīgi iegādātās, glītās Viktorijas stila mājiņas apakšstāvā nu bija pilnīgi tukša. Reizēm Aleksam ienāca prātā, ka viņš nav sarūpējis jaunas mēbeles tikai tādēļ, lai

atsauktu atmina Reičelu, lai varētu dusmoties uz viņu ik-reiz, kad garām tukšajai dzīvojamai istabai devās uz parādes durvju pusi. Bet šobrīd, kāpjot augšā, Alekss neredzēja tukšumu apkārt. Viņa domas maldījās miljonu jūdžu tālumā, atceroties to laiku, pirms Reičela viņu pameta, prātojot par to, kas viņiem abiem bijis un nav bijis kopīgs. Kopīgas viņiem bijušas cerības un smiekli, un jautrība, un abu profesija, viņu gulta, šī māja un gandrīz nekas vairāk.

Alekss bija gribējis bērnus, kas piepildītu ar troksni un smiekliem augšstāva guļamistabas. Reičela bija vēlējusies darboties politikā vai arī dabūt darbu kādā nozīmīgā Ņujorkas juristu firmā. Jau iepazīstoties ar Alekšu, viņa bija šo to minējusi par politiku. Viņai šāda nodarbošanās piederētos gluži dabiski. Reičelas tēvs bija ietekmīgs vīrs Vašingtonā, reiz bijis štata gubernators. Arī te viņai bija kaut kas kopīgs ar Alekšu, kura māsa bija kongresmene Ņujorkā. Reičela allaž bija ļoti apbrīnojusi Alekša māsu Keju, un viņas ātri bija kļuvušas draudzenes. Bet ne jau politika Aleksam atņēma Reičelu. Tā bija viņas sapņa otra puse -juristu firma Ņujorkā. Galu galā bija vajadzīgi divi gadi, lai Reičela izdarītu savu izvēli un pamestu Alekšu. Alekss domās ar pirkstu pieskārās savas dvēseles brūcei. Tagad tā vairs tik ļoti nesmeldza. Bet sākumā tā bija sāpējusi vairāk nekā jebkas cits.

Reičela bija skaista, gudra, veiksminiece, enerģiska, asprātīga... bet viņai vienmēr bija pietrūcis maiguma, sirsnības un labsirdības. Ar šādiem vārdiem Reičelu nevarēja raksturot. Un no dzīves viņ^ bija vēlējusies vairāk nekā tikai mīlēt Aleksandru, vairāk nekā tikai advokātes darbu Sanfrancisko un iespēju būt kāda cilvēka sievai. Kad viņi iepazinās, Reičelai bija tieši divdesmit deviņi gadi, un viņa

līdz tam vēl ne reizi nebija precējusies. Kā viņa apgalvoja Aleksam, viņa esot bijusi pārāk aizņemta, lai precētos, pārāk aizņemta, cenšoties sasniegt savas dzīves mērķus. Pabeidzot juridisko fakultāti, viņa bija pati sev apsolījusi, ka līdz trīsdesmit gadu vecumam būs izcīnījusi kaut ko “dižu”. Ko tas īsti nozīmē, Alekss bija viņai jautājis. Tas nozīmējot simt tūkstošus gadā, un, to sakot, Reičela pati ne aci nepamirkšķināja. Mirkli Alekss bija par viņu pasmējies. Bet tad viņš pamanīja Reičelas acu skatienu. Reičela runāja nopietni. Un viņa to arī sasniegs. Visa viņas dzīve bija virzīta uz to, lai gūtu šādus panākumus. Panākumus, ko mēra dolāru banknotēs un nozīmīgās prāvās, pilnīgi nepievēršot uzmanību tiem, kas šajā procesā tiek samīdīti. Pirms aizbraukšanas uz Ņujorku Reičela bija samīdījusi pusi Sanfrancisko, un pat Alekss beidzot pamanīja viņas īsto raksturu. Viņa bija salta un cietsirdīga, un godkārīga, un, lai sasniegtu savus mērķus, viņa neapstājās nekādu šķēršļu priekšā.

Četrus mēnešus pēc kāzām Reičelai pavērās iespēja strādāt vienā no pilsētas slavenākajām juristu kompānijām. Sākumā Alekss lepojās ar to, ka Reičelai vispār kaut kas tāds tiek piedāvāts. Galu galā viņa vēl bija jauna sieviete un jauna advokāte, bet nevajadzēja nemaz ilgu laiku, lai aptvertu, ka, cenšoties dabūt šo darbu, Reičela bija gatava izmantot jebkuru nekrietnu gājienu. Un to viņa arī darīja, un viņa dabūja šo vietu. Divus gadus Alekss centās aizmirst, kā bija redzējis Reičelu rīkojamies, lai iegūtu šo amatu. Viņš centās sev iegalvot, ka Reičela lietojusi tikai tādus paņēmienus, kādi biznesā pieņemti, un tad nāca pēdējais trieciens. Reičela kļuva par pilntiesīgu kompānijas partneri, un viņai piedāvāja darbu Ņujorkas birojā. Šis darbs nozīmēja vairāk nekā simttūkstoš dolāru gadā. Un Reičela Heila bija

tikai trīsdesmit vienu gadu veca. Aleksandrs ar šausmām un apbrīnu vēroja, kā viņa mokās ar izvēli. Izvēle bija gluži vienkārša, un, pēc Alekša domām, vispār nekādai izvēlei nevajadzētu būt. Ņujorka vai Sanfrancisko. Un Alekss - jā vai nē. Galu galā Reičela viņam saudzīgi paziņoja, ka šī iespēja ir pārāk laba, lai to laistu garām. Bet “tai nekādā ziņā nevajadzētu mainīt mūsu attiecības”. Viņa gandrīz katru nedēļas nogali varēšot lidot mājās uz Sanfrancisko, vai arī, ja Alekss, protams, vēlētos... viņš varētu atteikties no savas jurista prakses un braukt viņai līdzi uz Austrumu piekrasti.

- Un ko es tur darīšu? Sagatavošu tavas prāvas? - Aizvainots viņš bija nikni uzlūkojis Reičelu. - Un kā tad ar mani, Reičela? - Pēc sievas paziņojuma par lēmumu pieņemt darbu Ņujorkā Alekss bija ilgi neizpratnē raudzījies uz viņu. Viņš bija vēlējies, lai šī situācija izvērstos citāda, gribēja, lai Reičela pavēstītu, ka nepieņems šo darbu, ka Alekss viņai ir svarīgāks. Bet tāda rīcība nebija Reičelas stilā, un gluži tāpat būtu rīkojusies arī Alekša māsa. Un, kad Alekss beidzot bija spējīgs aptvert sievas rīcību, viņš saprata, ka jau agrāk pazinis citu Reičelai līdzīgu sievieti. Viņa māsa Keja savu mērķu sasniegšanai bija brāzusies pāri jebkādiem šķēršļiem, saminot un iznīcinot ikvienu, kas nejauši gadījās viņai ceļā. Vienīgā atšķirība bija tā, ka Keja darbojās politikā, bet Reičela - tieslietās.

Vieglāk bija izprast un cienīt tādu sievieti kā viņa māte. Šarlotei Brendonei veiksmīgi bija izdevies tikt galā gan ar abiem bērniem, gan karjeru. Jau divdesmit piecus gadus viņa bija viena no valstī yisvairāk pieprasīto grāmatu autorēm, tomēr viņa bija izaudzinājusi Alekšu un viņa māsu, palikusi abiem tuva, mīlējusi viņus un visu sevi atdevusi bērniem. Vīrs bija nomiris, kad Alekss vēl bija zīdainis, un viņa

bija iestājusies pusslodzes darbā, palīdzējusi gatavot rakstus kādai avīzei, līdz beidzot pilnīgi uzņēmusies to sacerēšanu, bet jebkurā brīvā brītiņā sēdējusi vēlu naktīs, rakstīdama savu pirmo grāmatu. Pārējais jau piederēja vēsturei, ko varēja izlasīt uz deviņpadsmit viņas sarakstīto grāmatu vākiem, kuras šo gadu laikā bija pārdotas miljonos eksemplāru. Viņas karjera bija gluži nejauša un nepieciešamības radīta. Bet, lai arī kādi būtu iemesli, viņai vienmēr nezin kā bija izdevies uztvert to, kas notiek, kā īpašu velti, kā kaut ko tādu, kurā viņa varētu dalīties un par ko priecāties kopā ar saviem bērniem, nevis kā kaut ko tādu, ko viņa mīlētu vairāk nekā bērnus. Šarlote Brendone bija patiesi izcila sieviete, bet viņas meita - pilnīgi atšķirīga: dusmīga, greizsirdīga, īgna; viņai nepiemita ne mātes maiguma, ne sirsnības, ne spējas sniegt kaut ko citiem. Ar laiku Alekss atskārta, ka tāda ir arī viņa sieva.

Aizbraucot uz Ņujorku, Reičela uzstāja, ka nevēlas šķirties no Alekša. Kādu laiku viņa pat bija centusies izbraukāt šurpu turpu, bet abu atšķirīgās darba slodzes un dzīvesvietu lielā attāluma dēļ kopīgi aizvadītās nedēļas nogales kļuva aizvien retākas. Stāvoklis bija bezcerīgs, kā Reičela beigu beigās atzinās Aleksam, un divas bezgalīgas nedēļas Alekss pat bija prātojis, vai neizbeigt savu veiksmīgo jurista praksi un nepārcelties uz Ņujorku. Sasodīts, cik šī prakse viņam bija svarīga? Varbūt nemaz nebija vērts turēties pie sava darba, ja tas nozīme zaudēt sievu? Kādā agrā rītā ap četriem Alekss bija pieņēmis lēmumu atteikties no savas prakses šeit un doties uz Ņujorku. Pārguris, bet cerību pilns, viņš pasniedzās pēc telefona, lai piezvanītu Reičelai. Ņujorkā bija septiņi no rīta. Bet vada otrā galā neatsaucās Reičela. Atbildēja vīrietis ar

dobju, labskanīgu balsi. - Heila kundze? - Viņš mirkli šķita nesaprotam. - Ā, Patersones jaunkundze. - Reičela Pa-tersone. Alekss nebija pat apjautis, ka Reičela uzsākusi savu jauno dzīvi Ņujorkā ar veco uzvārdu. Bet viņš nebija apjautis arī to, ka līdz ar jauno darbu Reičela sākusi pavisam jaunu dzīvesveidu. Tajā rītā Reičelai bija ļoti maz kas sakāms Aleksam, un Alekss ar asarām acīs klausījās viņas balsī. Vēlāk Reičela viņam piezvanīja no sava biroja.

- Ko lai es tev saku, Aleks? Man ļoti žēl... - Žēl? Tā, ka aizgājusi? Ka uzsākusi mīlas romānu? Ko viņa nožēloja? Vai arī viņai gluži vienkārši bija žēl Alekša, šā nabaga patētiskā muļķīša, kas viens sēdēja Sanfrancisko.

- Vai ir vēl kāda jēga kaut ko saglābt? - Alekss bija gatavs censties, bet vismaz šoreiz Reičela atbildēja godīgi.

- Nē, Aleks, laikam nav vis. - Viņi bija parunājuši vēl mazu brīdi un tad beidzot nolikuši klausules. Nebija vairs nekā, ko sacīt, tagad atlika vienīgi runāt ar saviem advokātiem. Nākamajā nedēļā Alekss iesniedza šķiršanās prasību. Viss norisinājās bez sarežģījumiem. “Ļoti civilizēti,” bija sacījusi Reičela. Procesa laikā neradās pilnīgi nekādas problēmas, tomēr Alekšu tas bija satriecis līdz pašiem sirds dziļumiem.

Un visu nākamo gadu Alekss bija juties tā, it kā būtu miris kāds viņam tuvs un dārgs cilvēks.

Iespējams, viņš sēroja pats par sevi. Alekss jutās tā, it kā daļa no viņa būtu ielikta kastēs gluži kā dzīvojamās istabas mēbeles, kas ar kuģi tika nogādātas Ņujorkā. Viņš dzīvoja ierastajā ritmā: ēda, gulēja, gāja uz tikšanos, peldēja, spēlēja tenisu, skvošu, apmeklēja viesības, ceļoja, un viņa juridiskā prakse uzplauka tik ļoti kā vēl nekad. Bet kaut kādas būtiskas viņa dzīves sastāvdaļas pietrūka. Un viņš to zi-

nāja, pat ja neviens cits to nenojauta. Vairāk nekā divus gadus viņš kādai sievietei bija sniedzis tikai savu ķermeni vien.

Ejot augšā uz savu kabinetu, klusums mājā pēkšņi kļuva neizturams, un vienīgais, ko viņš vēlējās, bija bēgt. Pēdējā laikā ar viņu tā bieži gadījās: uzmācās nepārvaramā tieksme izkļūt laukā, tikt prom no šā tukšuma un klusuma. Tikai tagad, pēc vairāk nekā diviem bez Reičelas pavadītajiem gadiem, pamazām zuda šis apstulbums. It kā beidzot būtu noņemti pārsēji un apakšā atklājusies vientuļa un raupja dvēsele.

Alekss pārģērbās džinsos, teniskurpēs un vecā virsjakā un strauji noskrēja lejā, ar vienu garo, spēcīgo roku viegli pieskaroties margām; tumšie mati bija mazliet izspūruši, zilajās acīs - neizdibināms skatiens. Viņš aizcirta ārdurvis un pagriezās pa labi, līdz sasniedza Divisadero. Tur sāka lēnu skrējienu augšup pa stāvo pakalnu uz Brodveju, kur viņš beidzot apstājās un pagriezās, lai uzlūkotu aizraujošo skatu. Apakšā gluži kā samts puskrēslā mirguļoja līcis, pakalni bija tīti dūmakā, un Marinas gaisma pāri līcim dzirkstīja gluži kā briljanti un rubīni, un smaragdi.

Sasniedzis lepnās Brodvejas savrupmājas, viņš nogriezās pa labi un sāka iet uz Presidio pusi, pārmaiņus pamezdams skatienu uz milzīgajām, iespaidīgajām ēkām un līča burvīgumu. Šīs mājas bija vienas no lieliskākajām visā Sanfrancisko. Šeit atradās divi vai trīs visdārgāko dzīvojamo namu kvartāli pilsētā, te greznojās ķieģeļu pilis un Tjūdoru stila savrupmājas, brīnišķīgi dārzi, apburoši skati un majestātiski koki. Uz ielas nemanīja nevienu dzīvu dvēseli, un no glīto ēku rindas puses neatplūda ne skaņa, kaut arī it viegli varēja iztēloties kristāla šķindu, smalku sudraba galda pie-

derumu džinkstēšanu, sulaiņus livrejās, kungus smokingos un dāmas zīda vai atlasa kleitās. To iedomājoties, Alekss allaž klusībā pasmaidīja. Šīs iztēles ainas viņu padarīja mazāk vientuļu nekā tobrīd, kad viņš klaiņoja garām mazākām ēkām ne tik iespaidīgās ielās, un tas gadījās itin bieži. Tur viņš allaž iztēlojās vīriešus, kas apskāvuši savas sievas, un virtuvēs spēlējamies smaidīgus bērnus un kucēnus vai arī vīrus, kas atlaidušies omulīga, sprakstoša kamīna priekšā. Lielajās mājās nebija nekā tāda, ko Alekss vēlētos. Tā pasaule viņu nesaistīja, kaut arī viņam bieži gadījās būt tādās mājās. Alekss vēlējās kaut ko pavisam atšķirīgu, kaut ko tādu, kas starp viņu un Reičelu nekad nebija pastāvējis.

Bija grūti iztēloties, ka viņš varētu vēl jebkad iemīlēties, izjust pret kādu dziļas jūtas, bija grūti iztēloties, ka varētu lūkoties kādai acīs un vēlēties starot no prieka. Alekss tik ilgi nebija izjutis neko tādu, ka gandrīz bija aizmirsis, kāda ir šī sajūta, un reizēm viņš pat nebija pārliecināts, vai vispār vairs vēlas to piedzīvot. Viņam bija apnikušas rosīgās karjeristes, kuras vairāk interesēja, kāda būs viņu alga un cik drīz viņas saņems nākamo paaugstinājumu darbā, nekā tas, kā apprecēties un audzināt bērnus. Alekss gribēja vecmodīgu sievieti, brīnumu, retumu, dārgumu. Un tādu nebija. Jau gandrīz divus gadus Alekša dzīvē bija tikai dārgas, bet neīstas aizraušanās. Bet Alekss gribēja kaut ko īstu, pilnīgu, nevainojamu, izcilu briljantu, un viņš pavisam nopietni bažījās, vai kaut kas tamlīdzīgs vairs vispār eksistē. Bet vienu Alekss zināja noteikti - viņš nesamierināsies ne ar ko citu kā vien ansava sapņa piepildījumu. Un viņš nevēlējās Reičelai līdzīgu sievieti. To arī viņš zināja.

Tagad viņš atkal atvairīja domas par Reičelu un stāvēja uz Beikerstrītas kāpnēm, nolūkodamies uz lielisko ska-

tu. Šīs kāpnes bija izcirstas stāvajā pakalnā, savienojot Brodveju ar ielu lejā. Aleksam patika skats no šejienes, un viņam patika arī vēsais vējš, tāpēc viņš nolēma neiet tālāk un apsēdās uz augšējā pakāpiena. Izstiepis garās kājas, viņš uzsmaidīja pilsētai, kuru bija pieņēmis par savējo. Varbūt viņš nekad neatradīs īsto sievieti. Varbūt viņš nekad vairs neapprecēsies. Nu un tad? Viņam bija laba dzīve, jauka māja, jurista prakse, kas bija gan patīkama, gan veiksmīga. Varbūt viņam nekas vairāk nebija nepieciešams. Varbūt viņam nebija tiesību prasīt ko vairāk.

Alekša skatiens klīda pār pasteļtoņos krāsotajām Marinas ēkām, mazajām, vecmodīgajām pasaku mājiņām Kau-holovā, kuras mazliet līdzinājās viņējai, pār noapaļotās Daiļo mākslu pils grieķisko burvīgumu, un tad, novērsis acis no kupola, kuru pirms pusgadsimta bija radījis Meibeks, Alekss atklāja, ka lūkojas uz jumtiem lejā, un tur pēkšņi bija viņa. Sieviete, kas sarāvusies sēdēja uz kāpņu apakšējā pakāpiena, it kā viņa būtu tur iecirsta gluži kā statuja virs Daiļo mākslu pils ēkas, vienīgi šī te bija vēl daudz maigāka, noliekusi galvu, kamēr pašas profilu apspīdēja gaisma ielas otrā pusē. Alekss aptvēra, ka sēž nekustīgi un tikai skatās, it kā viņa būtu skulptūra, statuja, mākslas darbs, kuru kāds tur pametis, kā burvīgs marmors, kas izkalts sievietes apveidā, tik izcili veidots, ka gandrīz šķiet īsts.

Viņa nekustējās gandrīz piecas minūtes, un tad, ļoti taisni izslējusies sēdus, dziļi, dziļi ieelpoja svaigo, naksnīgo gaisu un lēni izelpoja, it kā būtu aizvadījusi ļoti smagu dienu. Viņu gluži kā mākonis apņēma gaišs kažoks, bet Alekss varēja saskatīt viņas seju, un krēslā skaidri izcēlās sievietes vaibsti. Viņai piemita kaut kas neparasts, kas lika Aleksam vēlēties saredzēt vēl kaut ko vairāk. Viņš aptvēra, ka joprojām sēž uz pakāpiena,

nespēdams novērst skatienu. Tā bija visdīvainākā sajūta, kādu Alekss spēja atcerēties: sēdēdams šeit, lūkodamies uz sievieti bālajā gaismā, ko sniedza ielas laternas, juzdamies kā magnēta pievilkts. Kas viņa tāda? Ko viņa tur dara? Viņas klātbūtne šķita aizkustinām Alekšu līdz pašiem sirds dziļumiem, un viņš sēdēja gluži nekustīgi.

Sievietes āda pustumsā izskatījās ļoti balta, un viņas mati bija mirdzoši un tumši, uz pakauša saņemti vieglā mezglā. Mati šķita ļoti gari, un tos saturēja varbūt tikai viena vai divas saspraudes īstajās vietās. Mirkli Alekšu pārņēma neprātīga vēlēšanās skriet lejup pa kāpnēm pie sievietes, pieskarties viņai, apskaut viņu un izlaist viņas tumšos matus. It kā nojautusi Alekša domas, sieviete piepeši attapās no sava sapņainā noskaņojuma, gluži kā stipra roka no attāluma būtu atrāvusi viņu no šīm domām. Viņa pagriezās pret Alekšu un uzlūkoja viņu. Un Alekss, raudzīdamies sievietē, redzēja visskaistāko seju, kādu jebkad skatījis. Kā jau viņš bija paredzējis, šī seja bija pati pilnība, gluži kā mākslas darbs, ar smalkiem, maigiem vaibstiem, ideāla seja, kurā dominēja milzīgas, tumšas acis un liegi veidota mute. Bet, kamēr viņi tā raudzījās viens uz otru, tieši sievietes acis bija tās, kas saistīja Alekšu, acis, kas šķita aizņemam viņas seju, acis, ko pildīja neizmērojamas skumjas, un tagad laternu gaismā Alekss varēja saskatīt pār baltajiem marmora vaigiem plūstam divas mirdzošas asaru straumītes. Bezgalīgu mirkli viņi lūkojās viens otrā, un Alekss jutās tā, it kā ikkatra viņa miesas šūna tiektos pretī nepazīstamajai skaistulei ar lielajām acīm un tumšajiem matiem. Tā sēdēdama, viņa izskatījās neaizsargāta un izmisusi, un tad, it kā sakautrējusies par to, ko bija kaut uz mirkli ļāvusi Aleksam redzēt, viņa žigli nodūra galvu. Brīdi Alekss nekustējās, un tad piepeši viņš atkal juta, ka viņu kāds neredzams spēks velk pie šīs sievietes. Kamēr viņš tā raudzījās, cenzdamies izlemt, kā rīkoties, sieviete aši piecēlās un ciešāk apņēma sev apkārt kažoku. Tas bija lūšādas kažoks un šķita apkļaujam viņu kā mākonis. Viņas acis atkal aizklīda uz Alekša pusi, bet šoreiz tikai uz mirkli, un tad, gluži kā rēgs, viņa šķita saplūstam ar dzīvžogu un izgaistam. Alekss ilgi raudzījās tur, kur viņa bija sēdējusi. Viss bija noticis pārāk ātri. Tad Alekss pietrūkās kājās un skrēja lejup pa kāpnēm. Viņš redzēja šauru celiņu, kas veda uz smagu durvju pusi. Viņš varēja vienīgi nojaust, ka aiz tām atrodas dārzs, un nebija iespējams uzzināt, kurai mājai tas pieder. Tas varētu šeit piederēt jebkurai. Tātad vairāk viņš neko neatklās. Vienu bezpalīdzīgu mirkli Alekšu māca vēlēšanās pieklauvēt pie durvīm, pa kurām sieviete bija iegājusi. Varbūt viņa tur sēdēja, noslēpusies dārzā aiz slēgtajām durvīm. Alekšu pārņēma izmisums, apzinoties, ka viņš nekad vairs šo sievieti neredzēs. Un tad, juzdamies kā muļķis, Alekss atgādināja sev, ka viņa gluži vienkārši ir pavisam svešs cilvēks. Viņš ilgi un domīgi nolūkojās uz durvīm, tad pagriezās un devās augšup pa kāpnēm.

2

Pat slēdzot vaļa savas majas parades durvis, Alekss

joprojām domāja par raudošo sievieti. Kas viņa tāda bija? Kāpēc viņa raudāja? No kuras mājas viņa bija iznākusi? Alekss sēdēja uz šaurajām vltņveida kāpnēm priekštelpā, lūkodamies tumšajā dzīvojamā istabā, kā uz kailās koka grīdas atspoguļojas mēnesnīca. Viņš nekad vēl nebija redzējis tik burvīgu sievieti. Šādu seju nevar aizmirst pat visu atlikušo mūžu, un, tā nekustīgi sēdēdams, Alekss aptvēra, ka viņš to atcerēsies varbūt arī ne visu atlikušo mū-žu, bet ļoti ilgi gan. Viņš pat nedzirdēja telefona zvanu, kas pēc brīža atskanēja, - tik ļoti joprojām bija aizdomājies, prātodams par tikko redzēto vīziju. Beidzot tomēr Alekss dažos straujos soļos uzskrēja līdz pirmajam kāpņu laukumiņam un iesteidzās savā istabā, lai pēdējā brīdī paceltu uz rakstāmgalda papīru kaudzē iekrauto klausuli.

- Sveiks, Aleks! - Tūlīt starp abiem runātājiem radās neredzama spriedze. Zvanītāja bija viņa māsa Keja.

- Kas noticis? - Tas nozīmēja - kas viņai vajadzīgs? Keja nekad nevienam nezvanīja, ja vien viņai no tā cilvēka kaut kas nebija vajadzīgs.

- Nekas īpašs. Kur tu biji? Es zvanu jau veselu pusstundu. Tā meiča, kas vēl bija aizkavējusies tavā birojā, pavēstīja, ka tu esot devies tieši uz mājām. - Tāda viņa allaž bija. Viņa visu gribēja tieši tad, kad to gribēja, vienalga, vai tas atbilda citu interesēm vai ne.

- Biju izgājis pastaigāties.

- Tik vēlā stundā? - Izklausījās, ka viņu māc aizdomas. - Kāpēc? Vai kaut kas noticis? - Alekss klusībā nopūtās. Nu jau vairākus gadus māsa bija gluži neciešama. Kejai piemita tik maz maiguma, tik maz vēlēšanās kaut ko sniegt citiem. Viņa bija auksta un nežēlīga, un dzēlīga. Reizēm viņa Aleksam atgādināja asu kristāla priekšmetu, kādu cilvēki mēdz turēt uz rakstāmgalda. Pēc skata glītu, bet ne tādu, ko gribētos paņemt rokā vai kam vēlētos pieskarties. Un jau gadiem ilgi bija skaidri noprotams, ka Ketijas vīrs izjūt to pašu.

- Nē, nekas nav noticis, Keja. - Bet viņam nācās arī atzīt: lai cik vienaldzīga Keja bija pret citu cilvēku jūtām, viņai piemita intuitīva spēja nojaust, kad Alekss ir saspringts vai sanervozējies. - Man itin vienkārši bija nepieciešams ieelpot svaigu gaisu. Šī bija gara diena. - Un tad, vēlēdamies mazliet atvieglot sarunu un novērst Kejas uzmanību no sevis, viņš piebilda: - Vai tad tu nekad nemēdz doties pastaigās, Keja?

- Ņujorkā? Tu laikam esi jucis. Te jau var nomirt, tikai ieelpojot vien.

- Nemaz jau nerunājot par piekaušanām un izvarošanām. - Alekss tikko jaušami pasmaidīja klausulē un juta,

ka arī Keja pasmaida. Keja Vilarda nepiederēja pie tām sievietēm, kas bieži smaida. Viņa bija pārāk dedzīga, pārāk steidzīga, pārāk nokausēta un pārāk reti priecīga. - Kam tad es varu pateikties par godu, ko tu man izrādi piezvanot? -Alekss atlaidās ērtāk krēslā un, pacietīgi gaidīdams atbildi, palūkojās pa logu.

Ilgu laiku Keja mēdza zvanīt par Reičelu. Acīm redzamu iemeslu dēļ Keja bija saglabājusi labvēlīgas attiecības ar savu bijušo svaini. Vecais gubernators piederēja pie tiem cilvēkiem, ko viņai gribējās paturēt savu atbalstītāju pulkā. Un, ja Kejai būtu izdevies pierunāt Alekšu atgriezties pie Reičelas, vecajam vīram tas būtu paticis. Ja vien, protams, pieņem, ka Kejai būtu izdevies pārliecināt Reičelu, cik šausmīgi nelaimīgs Alekss jūtas bez viņas un cik ļoti daudz viņam nozīmētu Reičelas piekrišana vēlreiz sākt visu no gala. Un Keja nevairījās no šādiem paņēmieniem. Viņa jau vairākas reizes, kas Alekss ieradās Ņujorkā, bija mēģinājusi viltīgi izkārtot abu tikšanos. Bet pat tad, ja Reičela to bija vēlējusies, par ko gan Keja nekad nejutās pilnīgi pārliecināta, Alekss šo gadu laikā bija licis skaidri saprast, ka viņš negrib tikties ar bijušo sievu.

- Ko teiksiet, kongresmene Vilarda?

- Nav nekā īpaša. Es tikai prātoju, kad tu grasies atbraukt uz Ņujorku.

- Kāpēc tu jautā?

- Dieva dēļ, neesi tik kategorisks! Es gluži vienkārši domāju uzaicināt vakariņās dažus cilvēkus.

- Vai tu neminētu, piemēram, kurus? - Alekss saprata Kejas viltību un pasmīnēja. Viņa māsas neatlaidība bija apbrīnojama. Viens gan bija jāatzīst: viņa nekad nesamierinājās ar sakāvi.

- Nomierinies, Aleks, nesāc tūlīt aizsargāties!

- Kurš gan aizsargājas? Es tikai gribēju zināt, ar ko tu vēlies nosēdināt mani kopā pie vakariņu galda. Kas tur ļauns, ja vien, protams, tavā viesu sarakstā nav kāds, kurš varētu mums visiem likt justies mazliet neomulīgi? Vai man vajadzētu uzminēt iniciāļus, Keja, vai tā es atvieglotu tev šo uzdevumu?

Keja, pati to negribot, iesmējās.

- Labi, jau labi, es sapratu. Bet, Dieva dēļ, Aleks, es pirms pāris dienām nejauši satiku viņu Vašingtonas lidmašīnā, un viņa izskatās vienkārši lieliski.

- Tā arī vajadzētu būt. Ja tev būtu tāda alga kā viņai, arī tu tā izskatītos.

- Paldies, dārgais!

- Lūdzu, ņem par labu.

- Vai tu zināji, ka viņai piedāvāts darbs valdībā?

- Nē. - Iestājās ilgs klusums. - Bet mani tas pārāk nepārsteidz. Un tevi?

- Nē. - Un tad viņa māsa skaļi nopūtās. - Reizēm es prātoju, vai tu saproti, no kā esi atteicies.

- Noteikti saprotu un ikkatru mīļu brīdi jūtos pateicīgs, ka tā izdarīju. Es nevēlos būt precējies ar politiķi, Keja. Tādu godu var atļauties tikai tādi vīrieši kā Džordžs.

- Pie velna, ko tas nozīmē?

- Viņš ir tik ļoti aizņemts ar savu darbu, ka pat nepamana, ja tu pavadi Vašingtonā trīs nedēļas. Es nu gan to ievērotu. - Un Alekss nepiebilda, ka arī Kejas meita to ievēro. Viņš to zināja, jo ikreiz, ierodoties Ņujorkā, mēdza ilgi runāties ar Amandu. Viņš aizveda meiteni pusdienās vai vakariņās, vai arī abi devās garās pastaigās. Alekss pazina Amandu labāk nekā viņas pašas vecāki, kaut arī Kejai tas bija pavisam vienaldzīgi. - Starp citu, kā klājas Mendijai?

- Laikam labi.

- Kā tu to domā - “laikam”? - Alekša balsī viegli varēja saklausīt pārmetumu. - Vai tu neesi meitu satikusi?

-Augstais Dievs! Es tikko izkāpu no tās sasodītās Vašingtonas lidmašīnas. Ko tu gribi no manis, Aleks?

- Necik daudz. Tas, ko tu dari, mani neinteresē. Bet tas, ko tu nodari viņai, ir pavisam kas cits.

- Arī tā nav tava darīšana.

- Ak tā? Tad kura darīšana tā ir, Keja? Džordža? Vai viņš vispār pamana, ka tu nekad pat desmit minūtes nepavadi kopā ar jūsu meitu? Vai viņš to dara tavā vietā?

- Dieva dēļ, Mendijai ir sešpadsmit gadu, viņai vairs nav vajadzīga auklīte, Aleks.

- Nē, bet viņai ir vajadzīgi māte un tēvs.

- Tur es neko nevaru līdzēt. Es darbojos politikā. Tu zini, cik daudz tāds darbs prasa.

- Kā tad! - Viņš gausi papurināja galvu; un tieši tādu dzīvi Keja gribēja viņam uzspiest. Dzīvi ar Reičelu “Pater-soni”. - Vai tu gribēji vēl kaut ko teikt? - Viņš vairs nevēlējās runāt ar Keju. Piecu minūšu laikā viņš jau bija pietiekami daudz dzirdējis.

- Es nākamgad kandidēšu senāta vēlēšanās.

- Apsveicu! - Alekša balss skanēja pavisam vienaldzīgi.

- Nepriecājies par daudz.

- Nepavisam. Es tikai iedomājos Mendiju un ko tas varētu nozīmēt viņai.

- Ja es uzvarēšu, tas nozīmēs, ka viņa būs senatores meita, tas arī viss. - Kejas balss piepeši izklausījās ļauna, un Aleksam gribējās iecirst viņai pļauku.

- Vai tev šķiet, ka viņai tiešam tas varētu but svarīgi, Keja?

- Varbūt ne; skuķis sacēlis degunu tik augstu mākoņos, ka viņai droši vien liktos nesvarīgi, pat ja es kandidētu uz prezidenta posteni. - Mirkli Kejas balss kļuva skumja, un Alekss pakratīja galvu.

- Ne jau tas ir svarīgi, Keja. Mēs visi ar tevi lepojamies, mēs tevi mīlam, bet ir vēl kaut kas svarīgāks... - Kā lai viņš to Kejai pasaka? Kā lai ieskaidro? Viņai taču rūp vienīgi pašas karjera un darbs.

- Šaubos, vai kaut viens nojums saprot, ko tas nozīmē man, Aleks, cik smagi esmu strādājusi, cik ļoti pūlējusies. Tas bija neticami grūti, un es esmu to paveikusi, bet tu visu laiku vienīgi nopel mani kā māti. Un mūsu dārgā māmiņa ir vēl sliktāka, un Džordžs ir pārāk aizņemts ar cilvēku graizīšanu, lai vispār atcerētos, vai esmu kongresmenes vai mēra postenī. Šāda situācija nepavisam neuzmundrina, mīļais, lai neteiktu vairāk.

- Par to es nešaubos. Bet reizēm cilvēkus sāpina tādas karjeras kā tavējā.

-Ar to ir jārēķinās.

-Tiešām? Vai tāpēc tu to dari?

- Varbūt. - Izklausījās, ka viņa ir nogurusi. - Es nezinu atbildes uz visiem jautājumiem. Kaut es zinātu! Un kā klājas tev? Kas pēdējā laikā norisinās tavā dzīvē?

- Nekas īpašs. Es strādāju.

- Vai esi laimīgs?

- Reizēm.

- Tev jāatgriežas pie Reičelas.

- Tu vismaz runā pavisam tieši. Es to nevēlos, Keja. Turklāt - kas tev liek domāt, ka viņa grib mani atpakaļ?

- Viņa sacīja, ka gribētu tevi satikt.

- Ak Dievs! - Alekss nopūtās klausulē. - Tu taču nekad nepadosies, vai ne? Tad jau labāk appreci viņas tēvu un liec mani mierā; tā tu panāksi to pašu rezultātu, vai ne?

Šoreiz Keja iesmējās.

- Varbūt.

- Vai tiešām tu gribi, lai es apprecoties pavirzītu tavu karjeru? - Šī doma vien jau viņu uzjautrināja, bet viņš apzinājās, ka zem smieklīguma slēpjas arī patiesības grauds. - Manuprāt, lielā māsa, man tevī vislabāk patīk tava bezgalīgā nekaunība.

-Tā man palīdz sasniegt to, ko es vēlos, mazo brāli.

- Droši vien, bet tikai ne šoreiz, mīļā.

-Tu atsakies no vakariņām ar Reičclu?

-Tieši tā. Bet, ja tu viņu atkal satiksi, nodod no manis sveicienus. - Dzirdot viņas vārdu, Aleksā atkal kaut kas ietrīsējās. Viņš vairs nemīlēja Reičelu, bet laiku pa laikam, kaut pieminot viņas vārdu vien, sirds iesmeldzās.

-To es izdarīšu. Un padomā par to! Kad būsi Ņujorkā, es jebkurā laikā varētu kaut ko noorganizēt.

- Ja vien man veiksies, tu būsi Vašingtonā un būsi pārāk aizņemta, lai vispār ar mani tiktos.

- Iespējams. Kad tu brauksi uz Austrumu piekrasti?

- Droši vien pēc pāris nedēļām. Man Ņujorkā jāsatiekas ar kādu klientu. Esmu uzņēmies diezgan nozīmīgas lietas aizstāvību.

- Iespaidīgi.

-Tiešām? - Piemiedzis acis, Alekss nolūkojās skatā aiz loga. - Kāpēc? Vai tas labi iekļautos tavā priekšvēlēšanu kampaņā? Manuprāt, mātes lasītāji tev dotu vairāk balsu nekā es. Vai ne? - Tas skanēja nedaudz ironiski. - Ja vien es, protams, nekļūšu prātīgs un atkal neapprecēšos ar Reičelu.

- Galvenais, nenokļūsti nekādās nepatikšanās.

- Vai tad es jebkad esmu tādās iekļuvis? - Šķita, ka viņš uzjautrinās.

- Nē, bet, ja es kandidēšu senāta vēlēšanās, tā būs smaga cīņa. Mans pretinieks ir tas morāles fanātiķis, un, ja kaut attāls mans radinieks izdarīs ko neapdomīgu, es būšu nepatikšanās līdz ausīm.

- Noteikti pasaki to mātei. - Alekss to sacīja izsmējīgi, bet Keja tūlīt atsaucās nopietnā balsī.

- Jau pateicu.

- Vai tu joko? - Alekss iesmējās, pat iztēlojoties vien, ka viņa elegantā, slaidā, safrizētā, sirmā māte izdarītu kaut ko nepiedienīgu, kas varētu apdraudēt Kejas tiekšanos uz senātu vai arī uz jebko citu.

- Es nejokoju. Es runāju nopietni. Šobrīd es nevaru atļauties nekādus sarežģījumus. Nekādas muļķības, nekādus skandālus.

- Cik žēl!

- Ko tad tas nozīmē?

- Es nezinu... Prātoju uzsākt mīlas romānu ar kādu izbijušu prostitūtu, kas tikko iznākusi no cietuma.

- Ļoti smieklīgi. Es runāju nopietni.

- Diemžēl es to saprotu. Šā vai tā, kad braukšu uz Ņujorku, vari man rakstiski sniegt norādījumus, kā uzvesties. Līdz tam laikam centīšos izturēties godīgi.

- Dari tā un paziņo man, kad brauksi šurp.

- Kāpēc? Lai tu varētu noorganizēt “nejaušu” tikšanos ar Reičelu? Diemžēl, kongresmene Vilarda, pat tavas karjeras dēļ es to nedarīšu.

-Tu esi muļķis.

* *

- Var jau būt. - Bet Alekss tā vairs nedomāja. Viņš tā

nepavisam nedomāja un, beidzis telefona sarunu ar Keju, atklāja, ka raugās laukā pa logu un domā nevis par Reiče-lu, bet gan par to sievieti, kuru bija redzējis sēžam uz pakāpieniem. Aizvēris acis, viņš vēl joprojām spēja to iztēloties: ideāli veidoto profilu, milzīgās acis un smalko muti. Alekss nekad nebija redzējis tik skaistu sievieti un nespēja viņu aizmirst. Tā nu viņš sēdēja pie sava rakstāmgalda un aizvērtām acīm prātoja par viņu, un tad nopūtās, pakratīja galvu, atkal atvēra acis un piecēlās kājās. Smieklīgi tā sapņot par pilnīgu svešinieci. Juzdamies muļķīgi, viņš klusu iesmējās un aiztrauca šīs domas. Nebija nekādas jēgas iemīlēties pavisam svešā sievietē. Bet, ejot lejā, lai pagatavotu kaut ko vakariņām, Alekss atklāja, ka viņam vēl un vēlreiz sev tas jāatgādina.

3

Istabā ieplūda saules gaisma, apmirdzēdama smilškrāsas zīda gultas pārklāju un tādas pašas krāsas polsterētos krēslus. Tā bija plaša, glīta telpa ar augstiem divviru logiem līdz grīdai, no kuriem pavērās skats uz līci. No buduāra līdzās guļamistabai varēja redzēt Zelta Vārtu tiltu. Katrā istabā bija balts marmora kamīns, it visur redzamas rūpīgi izvēlētas franču gleznas, Luija XV stila stikla skapī stāvēja nenovērtējami dārga Ķīnas vāze. Pie loga atradās glīts Luija XV laika rakstāmgalds, kas jebkuru citu telpu būtu padarījis maziņu, bet ne šo. Šī bija skaista un milzīga, un tīra, un auksta. Tai līdzās bija arī maza, koka paneļiem iztapsēta istaba, ko pildīja grāmatas angļu, spāņu un franču valodā. Grāmatas veidoja Rafaelas eksistences jēgu, un viņa pašlaik klusi stāvēja šajā telpā, lūkodamās uz līci. Bija deviņi no rīta, un viņai mugurā bija lieliski pašūts melns kostīms, modelēts tieši viņai, graciozā izsmalcinātībā atklājot Rafaelas ideālo augumu, tomēr saglabājot brīnišķu stilu. Šis kostīms,

tāpat kā lielākā daļa viņas apģērbu, bija modelēts Parīzē, citus viņa pirka Spānijā. Rafaela tikpat kā neiegādājās apģērbus Sanfrancisko. Viņa gandrīz nekad nekur negāja. Dzīvojot Sanfrancisko, viņa bija kā neredzama persona; viņas vārdu cilvēki pieminēja reti, un viņu pašu neredzēja nekad. Daudziem noteikti sagādātu grūtības saistīt kādu seju ar Džona Henrija Filipsa kundzes vārdu un nekādā ziņā jau ne šo seju. Šo ideālo, sniegbalto skaistumu ar milzīgajām, melnajām acīm bija grūti iztēloties. Kad viņa apprecējās ar Džonu Henriju, kāds reportieris bija rakstījis, ka viņa izskatoties kā pasaku princese, un tālāk paskaidrojis, ka daudzējādā ziņā viņa tāda arī esot. Bet acis, kas šajā oktobra rītā lūkojās uz līci, neatgādināja pasaku princeses acis, šīs te piederēja ļoti vientuļai jaunai sievietei, kura ieslēgta ļoti vientuļā pasaulē.

- Jūsu brokastis gatavas, Filipsa kundze. - Durvīs stāvēja kalpotāja iecietinātā, baltā formastērpā, un viņas paziņotais, pēc Rafaelas domām, vairāk izklausījās kā pavēle, bet attiecībās ar Džona Henrija kalpotājiem viņa allaž tā jutās. Tā viņa bija jutusies arī sava tēva mājās Parīzē un vectēva mājās Spānijā. Viņai vienmēr šķita, ka tieši kalpotāji ir tie, kuri pavēl, kad celties, kad saposties, kad ēst pusdienas, kad vakariņas. “Kundzei ir pasniegts,” - tas nozīmēja vakariņas tēva mājās Parīzē. Bet ja nu kundze nevēlējās, lai viņai tiktu pasniegts? Ja nu kundze vēlējās vienīgi kādu sviestmaizi, sēžot uz grīdas kamīna priekšā? Vai arī saldējumu brokastīs, nevis grauzdiņus un vārītu olu? Šī doma vien lika Rafaelai pasmaidīt. Viņa atgriezās savā guļamistabā un palūkojās apkārt. It viss bija kārtībā. Viņas somas bija glīti sakrautas stūrī,, tās bija no mīkstas zamšādas šokolādes krāsā, un vēl tur bija viena liela audekla soma, kurā Rafaela varēs salikt dāvanas savai mātei un tantei, un māsīcām, savas rotaslietas un kaut ko lidmašīnā palasāmu.

Raudzīdamās uz savu bagāžu, Rafaela nepavisam nebija sajūsmināta par gaidāmo ceļojumu. Pēdējā laikā viņa vairs nekad par tiem nesajūsminājās. Viņas dzīvē gandrīz nebija atlicis nekāda prieka. Priekšā stiepās bezgalīgi garš ceļš, kas veda neredzamā un nezināmā virzienā un kas Rafaelu vairs nemaz neinteresēja. Viņa zināja, ka ikviena nākamā diena būs tieši tāda pati kā iepriekšējā. Katru dienu viņa darīs tieši to pašu, ko darījusi jau gandrīz septiņus gadus, izņemot vasarā tās četras nedēļas, kuras viņa pavadīja Spānijā, un tās dažas dienas iepriekš, kad viņa bija devusies uz Parīzi, lai apciemotu tēvu. Un laiku pa laikam daži ceļojumi, lai Ņujorkā sastaptos ar saviem Spānijas radiniekiem. Šķita, ka pagājuši jau daudzi gadi, kopš viņa tur bijusi pēdējo reizi, kopš aizbraukusi no Eiropas, kopš kļuvusi Džona Henrija sieva. Tagad viss tik ļoti bija mainījies salīdzinājumā ar to, kā bija sākumā. Tas viss bija noticis kā pasakā. Vai arī kā sapnī. Viņai - mazliet no abiem. Malla bankas Parīzē, Milānā, Madridē un Barselonā apvienošanās ar Filipsa banku Kalifornijā un Ņujorkā, turklāt abas impērijas pārstāvēja lielu starptautisku apmēru ieguldījumu bankas. Un Rafaelas tēva pirmais gigantiskais darījums ar Džonu Henriju bija iekarojis “Time” pirmo lappusi. Tieši tas arī tajā pavasarī saveda viņas tēvu un Džonu Henriju bieži kopā, un, uzplaukstot viņu plāniem, sākās Džona Henrija lakstošanās ap Antuāna vienīgo meitu.

Rafaela nekad vēl nebija sastapusi Džonam Henrijam līdzīgu vīrieti. Viņš bija augumā garš, izskatīgs, iespaidīgs, varens un tajā pašā laikā maigs, labsirdīgs, mierīgs, un viņa acīs allaž dzirkstīja smieklu liesmiņas. Viņam vienmēr bija piemitusi nebēdnība, un Rafaela ar laiku atklāja, cik ļoti viņam patīk pavilkt uz zoba un jokoties. Džonam Henrijam

piemita neparasti liela iztēle un radošais gars, milzīgas prāta spējas, neizmērojama daiļrunība, izcila stila izjūta. Viņam bija it viss, ko jebkad varētu vēlēties Rafaela vai jebkura cita meitene.

Vienīgais, kā Džonam Henrijam Filipsam pietrūka, bija jaunība. Bet, paskatoties uz viņa kalsno, glīto seju vai arī pavērojot rokas, kad viņš spēlēja tenisu vai peldēja, viņa vecumam pat bija grūti noticēt. Viņam bija slaids, skaists augums, kuru būtu apskauduši par viņu divreiz jaunāki vīrieši. Vecums sākumā bija atturējis viņu no jebkādu attiecību veidošanas ar Rafaelu, tomēr, laikam ritot un viņa ceļojumiem uz Parīzi kļūstot arvien biežākiem, viņš ar katru reizi atklāja, ka Rafaela ir vēl burvīgāka, vēl vaļsirdīgāka, vēl jautrāka. Antuāns de Momē-Malls nepavisam neiebilda pret iespēju, ka viņa vecais draugs apprecētos ar viņa vienīgo meitu. Viņš pats apzinājās savas meitas skaistumu, viņas maigumu un atklātumu, un viņas nevainīgo burvīgumu. Un viņš apzinājās arī to, cik vērtīgs ķēriens jebkurai sievietei būtu Džons Henrijs Fi-lipss, par spīti gadu starpībai. Un Antuāns arī nebija akls, labi pamanīdams, ko tas dotu nākotnē viņa bankai. Šāds apsvērums jau vismaz reizi mūžā bija licis viņam pareizi izlemt. Viņa paša laulība bija pamatojusies kā uz mīlestību, tā arī uz prātīgu aprēķinu. Pavecais marķīzs de Kvadrals toreiz bija valdošais finansu magnāts Madridē, bet viņa dēli nebija mantojuši tēva kaislību uz finansēm un galvenokārt darbojās citās jomās. Gadiem ilgi vecais marķīzs bija lūkojies pēc kāda, kas varētu tuipināt viņa darbību bankās, kuras viņš pa šiem gadiem bija izveidojis. Gadījās tā, ka viņš iepazinās ar Antuānu, un galu galā pēc pamatīga darba un pārrunām Malla banka neskaitāmos darījumos savienojās ar Kvadrala banku. Šī savienība strauji palielināja Antuāna ietekmi un bagātību,

iepriecināja marķīzu un saveda Antuānu kopā ar marķīza meitu Alehandru, marķīzi de Santosu Kvadralu. Antuāns tūlīt pat iemīlējās viņas linu krāsas matu un zilo acu spāniskajā skaistumā, un toreiz viņš jau kādu laiku bija prātojis, ka pienācis laiks precēties un radīt mantinieku. Trīsdesmit piecu gadu vecumā viņš bija pārāk aizņemts, veidojot savu ģimenes baņķieru uzņēmumu par īstu impēriju, bet tagad viņam šķita svarīgi arī citi apsvērumi. Alehandra bija lielisks atrisinājums, turklāt ļoti skaists atrisinājums. Deviņpadsmit gadus vecā Alehandra bija apburoši skaista, ar tik izsmalcinātu seju, kādu Antuāns nebija redzējis. Tieši viņš ar saviem melnajiem matiem un tumšajām acīm viņai līdzās atgādināja spāni. Un kopā viņi veidoja neparastu pāri.

Septiņus mēnešus pēc abu iepazīšanās notika viņu kāzas, kas kļuva par sezonas svarīgāko saviesīgo notikumu. Pēc tam abi pavadīja medusmēnesi Francijas dienvidos. Tūlīt pēc tam viņi, kā jau tas pienākas, ieradās marķīza lauku īpašumā Santaeuhenijā, kas atradās Spānijas piekrastē. Muiža līdzinājās pilij, un tikai tur Antuāns sāka saprast, ko nozīmēs laulības ar Alehandru. Tagad viņš bija kļuvis par ģimenes locekli - gluži kā pavecā marķīza vēl viens dēls. Viņam bieži bija jāparādās Santaeuhenijā un, cik bieži vien iespējams, jāierodas Madridē. Vismaz Alehandra tā noteikti grasījās rīkoties, un, kad pienāca laiks atgriezties Parīzē, viņa lūdzās vīru, lai ļauj viņai palikt Santaeuhenijā vēl dažas nedēļas. Un, kad viņa beidzot atgriezās Parīzē pie vīra, sešas nedēļas vēlāk, nekā bija solījusi, Antuāns pilnībā saprata, kas notiks. Alehandra grasījās lielāko dalu laika pavadīt tāpat, kā bija radusi to darīt līdz šim: ģimenes lokā viņu īpašumos Spānijā. Visus kara gadus viņa bija aizvadījusi gluži kā iesprostota tur, un tagad, pat pēc kara un laulībām, viņa gribēja joprojām dzīvot pierastajā ģimenes lokā.

Kā jau paredzēts, laulību pirmajā gadadienā Alehandra dāvāja dzīvību viņu pirmajam bērnam - dēlam, ko nosauca par Žiljēnu, un Antuāns bija ļoti apmierināts. Tagad viņa finansu impērijai bija mantinieks, un, kad bērnam apritēja mēnesis, Antuāns un vecais marķīzs stundām ilgi mierīgi pastaigājās pa Santaeuhenijas dārziem, apspriezdami visus Antuāna nākotnes nodomus par bankām un dēlu. Sievastēvs pilnīgi uzticējās Antuānam, un pēc viņa precībām ar Ale-handru gan Malla, gan Kvadrala banka bija uzplaukušas.

Alehandra tajā vasarā kopā ar brāļiem un māsām, viņu bērniem, brālēniem un māsīcām, un draugiem palika San-taeuhenijā. Un, kad Antuāns atgriezās Parīzē, Alehandra jau atkal bija stāvoklī. Šoreiz viņai gadījās spontānais aborts, bet nākamajā reizē viņa dzemdēja dvīņus, kas nāca pasaulē pirms laika un piedzima nedzīvi. Tad iestājās neilgs pārtraukums, kad viņa sešus mēnešus atpūtās Madridē kopā ar savas ģimenes locekļiem. Atgriezusies Parīzē pie vīra, viņa atkal palika stāvoklī. Ceturtā grūtniecība vainagojās ar Rafaelu, kas bija divus gadus jaunāka nekā Žiljēns. Tad sekoja vēl divi spontānie aborti un vēl viens nedzīvs bērns, pēc kura apburoši skaistā Alehandra paziņoja, ka viņai nederot Parīzes klimats, un viņas māsas uzskatīja, ka Spānijā viņai būšot veselīgāka dzīve. Antuāns, kas jau visu viņu laulības laiku bija paredzējis, ka sieva nenovēršami atgriezīsies Spānijā, klusi piekāpās. Sievas dzimtās zemes sievietes tā gluži vienkārši mēdza dzīvot, un šī bija cīņa, kurā viņš nekad neuzvarētu.

Kopš tā laika Antuāņs bija gluži apmierināts, redzot sievu Santaeuhenijā vai Madridē, māsīcu, māsu un pavadoņu ieskautu, priecīgu, ka vienmēr var būt savu radinieku un īpašu draudzeņu sabiedrībā. Reizēm viņām pievienojās da-

ži viņu neprecētie brāļi, kuri pavadīja dāmas uz koncertiem, operām un teātru izrādēm. Alehandra vēl joprojām bija viena no Spānijas dižākajām skaistulēm, un Spānijā viņa aizvadīja ārkārtīgi patīkamu dzīvi laiskumā un pārpilnībā, kas viņai sagādāja patiesu prieku. Antuānam nekādas raizes nesagādāja ar lidmašīnu nokļūt Spānijā un atpakaļ, kad vien viņš varēja tikt prom no bankas, ko viņš gan darīja retāk un retāk. Ar laiku viņš pierunāja sievu, lai ļauj bērniem atgriezties Parīzē, kur viņi mācītos skolā, protams, ar nosacījumu, ka ikvienās brīvdienās un četrus mēnešus vasarā viņi lidos atpakaļ uz Santaeuheniju. Un šad tad viņa piekrita apciemot vīru Parīzē, kaut arī nepārtraukti sūdzējās par Francijas laika apstākļu slikto ietekmi uz savu veselību. Pēc pēdējā nedzīvā mazuļa vairs neviena bērna viņiem nebija, patiesībā pēc tam starp Alehandru un Antuānu pastāvēja vienīgi platoniska mīlestība, kas esot, kā bija apgalvojušas viņas māsas, gluži normāla parādība.

Antuānu pilnīgi apmierināja izveidojusies situācija, un, kad marķīzs nomira, laulības visnotaļ atmaksājās. Par testamentu nebrīnījās neviens. Alehandra un Antuāns abi kopīgi mantoja Kvadrala banku. Viņas brāļiem tika bagātīga kompensācija, bet Antuāna rīcībā nonāca impērija, kuru viņš tik ļoti bija vēlējies pievienot savējai. Tagad viņš to veidoja savam dēlam, vismaz tā Antuāns domāja, turpinot tās pilnveidošanu, bet Antuāna vienīgajam dēlam nebija lemts kļūt par mantinieku. Sešpadsmit gadu vecumā Žiljēns de Mornē-Malls, Buenosairesā spēlējot polo, gāja bojā nelaimes gadījumā, atstājot māti satriektu, tēvu bez mantinieka un padarot Rafaelu par Antuāna vienīgo bērnu.

Un tieši Rafaela bija tā, kura mierināja tēvu, kura kopā ar viņu lidoja uz Buenosairesu, lai atgādātu jaunekļa

līķi atpakaļ uz Franciju. Tā bija viņa, kura šo nebeidzamo stundu laikā turēja saņemtu tēva roku, un, kamēr viņi Or-lī lidostā vēroja, kā šķirstu drūmi nolaiž lejā uz skrejceļa, Alehandra ielidoja Parīzē savu māsu un māsīcu, brāļa un vairāku tuvāko draudzeņu pavadībā - vienmēr kāda pavadībā un aizsardzībā, kā jau bija radusi visu savu mūžu. Un dažas stundas pēc bērēm radi mudināja viņu kopā ar tiem atgriezties Spānijā, un Alehandra raudādama samierinājās un ļāva sevi aizvest. Viņai bija vesela armija, kas viņu aizsargātu, bet Antuānam nebija neviena, tikai četrpadsmit gadus vecs bērns.

Taču vēlāk šī traģēdija radīja dīvainu saikni starp viņiem abiem. Viņi nekad par to nerunāja, bet šī saikne allaž palika. Traģēdija bija savā ziņā vienojusi arī viņas tēvu un Džonu Henriju, kad abi atklāja, ka piedzīvojuši līdzīgu zaudējumu - savu vienīgo dēlu nāvi. Džona Henrija dēls bija gājis bojā lidmašīnas katastrofā. Divdesmit viena gada vecumā viņš bija pats vadījis lidmašīnu. Džona Henrija sieva arī bija mirusi piecus gadus vēlāk. Bet tieši dēlu zaudējums viņiem abiem bija sāpīgākais trieciens. Antuānam bija Rafaela, kas viņu mierināja, bet Džonam Henrijam citu bērnu nebija, un pēc sievas nāves viņš vairs nebija apprecējies.

Viņu biznesa sadarbības sākumā ikreiz, kad Džons Henrijs ieradās Parīzē, Rafaela bija Spānijā. Viņš jau sāka ķircināt Antuānu, ka tas tikai izfantazējis savu meitu. Tas kļuva par pastāvīgu joku abiem līdz tai dienai, kad sulainis ieveda Džonu Henriju Antuāna kabinetā un tur viņš ieraudzīja nevis Antuānu, bet^umšbrūnas acis, kas piederēja žilbinoši skaistai jaunai meitenei, kura viņu uzlūkoja tramīgi kā pārbiedēta stirna. Pamanījusi telpā svešu vīrieti, viņa pacēla skatienu gandrīz šausmās. Rafaela bija rakstījusi kādu

darbu skolai un iegājusi tēva kabinetā, lai ieskatītos dažās enciklopēdijās. Viņas garie, melnie mati taisnās straumēs plūda pār pleciem kā melns zīds, kurā vietām ievijās maigu cirtu virpuļi. Mirkli Džons Henrijs bija klusi kā apburts stāvējis durvīs. Un tad viņš bija ātri atguvies, un viņa acu sirsnīgums Rafaelai apliecināja, ka viņš ir draugs. Bet savu mācību laikā Parīzē Rafaela satikās ar ļoti nedaudziem cilvēkiem, un Spānijā viņa bija tik ļoti aizstāvēta un pasargāta, ka viņai pavisam reti gadījās būt vienatnē ar nepazīstamu vīrieti. Sākumā Rafaelai nebija ne jausmas, ko viņam sacīt, bet pēc dažām nenozīmīgām frāzēm viņa pamanīja smaida liesmiņas Džona Henrija acīs un iesmējās. Pusstundu vēlāk ieradās Antuāns, ļoti atvainodamies, ka aizkavējies bankā. Atceļā uz mājām viņš mašīnā bija prātojis, vai Džons Henrijs beidzot iepazīsies ar Rafaelu, un vēlāk viņam bija pašam sev jāatzīstas: viņš cerējis, ka tā notiks.

Dažus mirkļus pēc tēva ierašanās Rafaela bija izgājusi no kabineta, un viņas vaigu vieglais sārtums glīti izcēlās uz nevainojamās krēmkrāsas ādas fona.

- Mans Dievs, Antuān, viņa ir īsta skaistule! - Džons Henrijs uzlūkoja savu franču draugu ar dīvainu izteiksmi, un Antuāns pasmaidīja.

- Tātad tev patīk mana fantāziju meita, vai ne? Vai viņa bija neciešami kautrīga? Māte Rafaelai iestāstījusi, ka visi vīrieši, kuri uzdrošinās divatā runāt ar jaunu meiteni, ir vai nu slepkavas, vai vismaz izvarotāji. Reizēm mani uztrauc pārbiedētais skatiens viņas acīs.

- Ko tad tu gribi? Visu mūžu viņa bijusi pilnīgi pasargāta. Tas nemaz nepārsteidz, ka pēc visa tā viņa ir kautrīga.

- Nē, bet Rafaelai šobrīd jau ir gandrīz astoņpadsmit gadu, un šī viņai var kļūt par patiesu problēmu, ja vien viņa

visu atlikušo dzīvi nepavadīs Spānijā. Parīzē viņai jāspēj kaut aprunāties ar vīrieti, ja telpā nestāv pusducis sieviešu, no kurām lielākā daļa vai pat visas ir viņas radinieces. - An-tuāns to sacīja jautrā tonī, bet viņa skatienā vīdēja kaut kas ļoti nopietns. Viņš ilgi un cieši uzlūkoja Džonu Henriju, vērodams izteiksmi, kas vēl joprojām kavējās amerikāņa acīs.

- Rafaela ir jauka, vai ne? Tā gan nepienākas sacīt par paša meitu, bet... - Viņš bezpalīdzīgi noplātīja rokas un pasmaidīja.

Šoreiz Džons Henrijs pilnībā atbildēja uz viņa smaidu.

- Jauka nav gluži īstais vārds. - Un tad gandrīz puiciski viņš uzdeva jautājumu, kas izraisīja smaidu Antuāna acīs.

- Vai viņa šodien vakariņos kopā ar mums?

- Ja tev nav pārāk lielu iebildumu. Es domāju, mēs varētu pavakariņot tepat un tad iegriezties manā klubā. Tur šovakar būs Matjē Buržons, un es jau mēnešiem ilgi solu, ka nākamreiz, kad tu ieradīsies šeit, es jūs abus iepazīstināšu.

- Izklausās jauki. - Bet ne jau par Matjē Buržonu viņš domāja, kad pasmaidīja.

Tajā vakarā viņam izdevās Rafaelu izvest no mājām sabiedrībā, tāpat arī pēc divām dienām, kad viņš bija atnācis uz tēju. Viņš bija īpaši ieradies, lai sastaptu Rafaelu, un atnesis viņai divas grāmatas, par kurām bija stāstījis meitenei vakariņu laikā pirms divām dienām. Rafaela bija atkal nosarkusi un atkal klusējusi, bet šoreiz Džonam Henrijam izdevās ar ķircināšanu piedabūt viņu papļāpāt, un pievakarē viņi jau bija gandrīz draugi. Nākamo sešu mēnešu laikā Rafaela pamazām sāka uztvert viņu kā personību, gandrīz tikpat cienījamu un mīlamu kā tēvs, un, aizbraukusi uz Spāniju, viņa mātei skaidroja, ka Džons Henrijs esot līdzīgs tēvocim.

Tā paša ceļojuma laikā Santaeuhenijā kopā ar viņas tēvu ieradās ari Džons Henrijs. Viņi palika tikai uz vienu īsu nedēļas nogali, un Džons Henrijs veiksmīgi apbūra Alehan-dru un visus pārējos radus un draugus, kas tajā pavasari uzturējās Santaeuhenijā. Alehandra jau tad izprata Džona Henrija nolūkus, bet Rafaela par tiem uzzināja tikai vēlāk, vasarā. Tā bija viņas pirmā brīvdienu nedēļa, un pēc dažām dienām viņai bija paredzēts lidot uz Madridi. Bet pagaidām viņa izbaudīja pēdējās dienas Parīzē, un, kad ieradās Džons Henrijs, Rafaela lūdza viņu piebiedroties pastaigā gar Sēņu. Viņi runāja par ielu māksliniekiem un bērniem, un, stāstot par visiem saviem brālēniem un māsīcām Spānijā, Ra-faelas seja atplauka. Viņa, šķita, kaislīgi mīlēja bērnus, un, uzlūkojot Džonu Henriju ar savām lielajām, tumšajām acīm, viņa izskatījās neizsakāmi skaista.

- Un cik bērnu tu pati gribēsi, kad būsi pieaugusi, Rafaela? - Džons Henrijs allaž izrunāja viņas vārdu ļoti īpaši. Rafaelai tas patika. Amerikānim tas bija grūts vārds.

- Es jau esmu pieaugusi.

- Tiešām? Astoņpadsmit gadu vecumā? - Džons Henrijs izbrīnījies uzlūkoja Rafaelu, un viņa acīs pavīdēja kaut kas dīvains, ko Rafaela nesaprata. Kaut kas pieredzējis un vecs, un gudrs, arī skumjš, it kā uz mirkli viņš būtu iedomājies savu dēlu. Arī par to viņi bija runājuši. Un Rafaela bija stāstījusi viņam par savu brāli.

- Jā, es esmu pieaugusi. Rudenī uzsākšu mācības Sor-bonnas universitātē. - Viņi bija uzsmaidījuši viens otram, un Džonam Henrijam vajadzēja savaldīties, lai turpat uz vietas nenoskūpstītu Rafaelu.

Visu pastaigas laiku Džons Henrijs prātoja, kā lai uzrunā Rafaelu un vai patiešām sajucis, ka grib meiteni bildināt.

- Rafaela, vai neesi nekad domājusi par mācīšanos kādā Savienoto Valstu koledžā? - Viņi lēni gāja gar Sēņu, izvairīdamies no bērniem, un Rafaela maigi plūkāja kādas puķes ziedlapiņas. Viņa uzlūkoja Džonu Henriju un pakratīja galvu.

- Nedomāju vis, ka es to varētu.

- Kāpēc ne? Tu lieliski runā angliski.

Viņa gausi papurināja galvu, un, atkal uzlūkojot Džonu Henriju, viņas acīs bija skumjas.

- Māte mani nemūžam nelaistu. Vienkārši... vienkārši -tas ļoti atšķiras no viņas dzīvesveida. Un tas ir tik tālu.

- Bet vai tu to vēlies? Arī tava tēva dzīve atšķiras no viņējās. Vai tu būsi laimīga un apmierināta ar tādu dzīvi Spānijā?

- Diezin vai. - Viņa to pateica kā pašu par sevi saprotamu. - Bet man laikam nav lielas izvēles. Manuprāt, tētis vienmēr bija paredzējis iesaistīt Žiljēnu bankas lietās, un bija skaidri saprotams, ka es kopā ar māti dzīvošu Spānijā. -Džonu Henriju jau šausmināja doma vien, ka Rafaelai viss atlikušais mūžs jāpavada, pavadoņu ieskautai. Pat kā draugs viņš novēlēja Rafaelai kaut ko vairāk. Viņš gribēja redzēt Rafaelu brīvu un dzīvespriecīgu, un smejošu, un neatkarīgu, nevis apraktu Santaeuhenijā kā viņas māti. Šai meitenei tas nederēja. To viņš juta savā sirdī.

- Šaubos, vai tev vajadzētu darīt to, ko tu nevēlies.

Rafaela uzsmaidīja Džonam Henrijam, un viņas astoņ-

padsmitgadnieces acīs pavīdēja nožēla līdz ar dzīves gudrību. ,

- Dzīvē eksistē arī pienākumi, Filipsa kungs.

- Ne jau tavā vecumā, mazā. Vēl ne. Daži pienākumi ir, tas tiesa, piemēram, mācības. Un zināmā mērā klausīša-

na vecākiem, bet tev nav pilnīgi jāpārņem viņu dzīvesveids, ja tu to nevēlies.

- Ko tad lai es daru? Es neko citu nezinu.

- Tas nav attaisnojums. Vai tu Santaeuhenijā esi laimīga?

- Reizēm. Un reizēm ne. Reizēm man visas tās sievietes šķiet ļoti garlaicīgas. Tomēr manai mātei tas patīk. Viņa pat dodas kopā ar tām ceļojumos. Tā viņas barā ceļo uz Riodežaneiro un Buenosairesu, un Urugvaju, un Ņujorku, un, pat braucot uz Parīzi, viņa ņem tās līdzi. Viņas man allaž atgādina internātskolas meitenes, viņas šķiet tik... tik... -Lielās acis kā atvainojoties uzlūkoja Džonu Henriju. - Tik muļķīgas! Vai tad tā nav? - Rafaela uz viņu paskatījās, un viņš pamāja.

- Varbūt mazliet. Rafaela... - Bet, kad viņš to pateica, Rafaela piepeši apstājās un pagriezās, lai viņu uzlūkotu: vaļsirdīgi, pilnīgi neapzinādamās savu skaistumu; slaidais, graciozais augums bija paliecies uz Džona Henrija pusi, un Rafaela paraudzījās viņam acīs ar tādu uzticēšanos, ka viņam bija bail sacīt vēl kaut ko vairāk.

-Jā?

Un tad Džons Henrijs vairs nespēja klusēt. Viņš to nespēja. Viņam vajadzēja...

- Rafaela, dārgā, es mīlu tevi. - Šie vārdi maigajā Parīzes gaisā izskanēja kā čuksts, un Džona Henrija grumbu izvagotā, bet glītā seja uz mirkli atradās pavisam tuvu viņējai, un tad viņš noskūpstīja Rafaelu. Viņa lūpas bija liegas un maigas, mēle ielauzās viņas mutē, it kā viņa kaisle pret Rafaelu nepazītu robežas, bet arī Rafaelas mute bija cieši piespiedusies viņējai, meitenes rokas apskāva Džona Henrija kaklu, piekļaujot savu augumu viņējam, bet tad

Džons Henrijs tikpat maigi atstūma viņu, nevēlēdamies, lai Rafaela nojauš par iekāri, kas bija modusies viņa gurnos. - Rafaela... Es jau sen vēlējos tevi noskūpstīt. - Viņš atkal noskūpstīja Rafaelu, šoreiz vēl maigāk, un viņa pasmaidīja tādā sievišķīgā baudā, kādu Džons Henrijs nekad viņas sejā nebija pamanījis.

- Es ari. - Viņa pašķieba galvu gluži kā skolniece. - Es iemīlējos jau kopš mūsu pirmās tikšanās. - Un viņa drosmīgi uzsmaidīja Džonam Henrijam. - Tu esi tik skaists! -Šoreiz viņa noskūpstīja Džonu Henriju. Tad Rafaela saņēma viņa roku, it kā lai vadītu viņu tālāk gar Sēņu, bet viņš pakratīja galvu un pats satvēra viņas roku savējā.

- Vispirms mums par kaut ko jāaprunājas. Vai vēlies apsēsties? - Viņš norādīja uz soliņu, un Rafaela viņam sekoja.

Viņa jautājoši uzlūkoja Džonu Henriju un vīrieša acīs ieraudzīja kaut ko tādu, kas viņu mulsināja.

- Vai kaut kas noticis?

Džons Henrijs gausi pasmaidīja.

- Nē. Bet, ja tu domā, ka es tevi šajā pēcpusdienā atvedu te, lai “lenktu”, kā sacīja manā laikā, tad tu kļūdies, mazā. Es tev kaut ko gribu jautāt un visu dienu nevaru sadūšoties.

- Kas tas ir? - Bet piepeši viņas sirds neprātīgi sitās un balss bija ļoti klusa.

Džons Henrijs bezgala ilgi viņu uzlūkoja. Viņa seja atradās pavisam tuvu Rafaelas sejai, un meitenes roka cieši iekļāvās viņa plaukstā. ,

- Vai tu kļūsi mana sieva, Rafaela? - Viņš dzirdēja Rafaelu strauji ievelkam elpu un tad aizvēra acis un atkal viņu noskūpstīja, un, kad viņš lēni atrāvās, Rafaelas acīs bija

asaras, un viņa smaidīja tā, kā Džons Henrijs agrāk nebija redzējis viņu smaidām, un, šim Smaidam pamazām atplaukstot, Rafaela pamāja ar galvu.

- Jā... kļūšu...

Rafaelas de Mornē-Mallas de Santosas Kvadralas un Džona Henrija Filipsa IV kāzas bija tik grandiozas, kādas reti gadās pieredzēt. Tās notika Parīzē, un civilās ceremonijas dienā mielastā piedalījās divi simti cilvēku, vakariņas bija klātas simt piecdesmit ģimenes locekļiem un “tuvākajiem draugiem”, bet laulību ceremonijā Parīzes Dievmātes katedrālē nākamajā dienā sapulcējās vairāk nekā seši simti cilvēku. Antuāns bija noīrējis polo klubu, un it visi piekrita, ka gan laulību ceremonija, gan pieņemšana bijušas visskaistākās, kādas jebkad redzētas. Viņiem arī izdevās sarunāt ar preses pārstāvjiem: ja Rafaela un Džons Henrijs pusstundu pozēs fotogrāfiem un atbildēs uz jebkādiem jautājumiem, tad pēc tam viņus liks mierā.

Kāzu apraksti parādījās žurnālos “Vogue”, “Women's Wear” un nākamās nedēļas “Time”. Visu interviju laikā Rafaela gandrīz izmisīgi bija satvērusi Džona Henrija roku un viņas acis sniegbaltajā sejā šķita lielākas un tumšākas nekā jebkad agrāk. Tieši tobrīd Džons Henrijs sev nosolījās, ka nākotnē pasargās Rafaelu no preses pārstāvju plēsīgajiem skatieniem. Viņš negribēja, lai Rafaelai būtu jāsamierinās ar kaut ko tādu, kas liktu viņai justies neomulīgi vai darītu viņu nelaimīgu, jo labi apzinājās, cik rūpīgi aizsargāta viņa bijusi līdz šim. Nelaime tā, ka Džons Henrijs bija cilvēks, kas satraucoši bieži saistīja preses uzmanību, un, ja viņš izvēlējās sievu, kas bija četrdesmit četrus gadus jaunāka par viņu, arī viņa sieva kļuva par

apbrīnas objektu. Džona Henrija bagātība bija gandrīz neaptverami liela, un astoņpadsmit gadus veca meitene, dzimusi marķīzes un izcila franču baņķiera ģimenē, bija gandrīz pārāk laba līgava, lai tā būtu taisnība. Tas viss ļoti līdzinājās pasakai, un neviena pasaka neiztika bez pasaku princeses. Bet ar Džona Henrija pūlēm Rafaela nekad par tādu nekļuva. Viņi kopā saglabāja tādu anonimitāti daudzu gadu garumā, kādu neviens neuzskatītu par iespējamu. Rafaela pat divus gadus mācījās Kalifornijas universitātes Bērkli koledžā, un viņai veicās ļoti labi. Visus šos divus gadus nevienam nebija ne jausmas, kas viņa tāda ir. Viņa bija arī atteikusies no šofera, kas viņu vestu uz Bērkli, un Džons Henrijs nopirka viņai nelielu automašīnu, ar kuru viņa pati brauca uz koledžu.

Bija aizraujoši būt starp studentiem un glabāt noslēpumu par vīrieti, kuru viņa dievināja. Viņa patiesi mīlēja Džonu Henriju, un viņš ik brīdi bija maigs un mīļš. Viņš jutās tā, it kā Rafaela viņam būtu nenovērtējami dārga balva, kurai viņš tik tikko uzdrīkstas pieskarties. Viņš bija bezgala pateicīgs pārjauno dzīvi, kuru dalīja ar žilbinoši skaisto, izsmalcināto jauno meiteni. Daudzējādā ziņā Rafaela bija bērnišķīga, un viņa ar visu sirdi un dvēseli uzticējās Džonam Henrijam. Varbūt tieši tāpēc Džons Henrijs izjuta rūgtu vilšanos, kad atklāja, ka pēc smagas nieru infekcijas pirms desmit gadiem viņš ir zaudējis spēju radīt bērnus. Viņš zināja, cik ļoti Rafaela vēlas bērnus, un jutās neizsakāmi vainīgs, ka laupījis Rafaelai kaut ko tādu, pēc kā viņa tik ļoti ilgojas. Kad viņš to pastāstīja Rafaelai, viņa uzstāja, ka tam nav nozīmes, ka viņai esot visi tie bērni Santaeuhenijā, kurus viņa varot lutināt un iepriecināt, un mīlēt. Viņai patika stāstīt tiem pasakas un pirkt dāvanas. Viņai allaž glabājās ne-

beidzami gari saraksti ar šo bērnu dzimšanas dienām, un viņa bieži devās uz pilsētas centru, lai nosūtītu uz Spāniju kādu pasakainu, jaunu rotaļlietu.

Bet pat Džona Henrija nespēja radīt bērnus nevarēja pārraut tās saites, kas gadu gaitā bija izveidojušās starp viņiem. Šajā laulībā Rafaela vīru pielūdza un Džons Henrijs Rafaelu dievināja, un, ja arī viņu vecuma starpība lika trīt mēles citiem, viņi paši par to nemaz neuztraucās. Gandrīz katru rītu viņi kopā spēlēja tenisu, reizēm Džons Henrijs skrēja gar piekrasti, un Rafaela skrēja viņam līdzi kā kucēns pa pēdām smiedamās un ķircinādamās, pēc tam klusēdama soļoja viņam līdzās un turēja viņa roku. Viņas dzīvi piepildīja Džons Henrijs un studijas, un vēstules ģimenes locekļiem Parīzē un Spānijā. Viņa dzīvoja ļoti aizsargātu, vecmodīgu dzīvi, un viņa bija laimīga sieviete, patiesībā vairāk gan laimīga meitene līdz pat divdesmit piecu gadu vecumam.

Divas dienas pirms savas sešdesmit devītās dzimšanas dienas Džonam Henrijam bija paredzēts lidot uz Čikāgu, lai noslēgtu kādu nozīmīgu darījumu. Viņš jau vairākus gadus runāja par došanos pelnītā atpūtā, bet, gluži tāpat kā Rafa-elas tēvs, vēl savam darbam galu neredzēja. Viņam ļoti patika finansu pasaule, banku vadīšana, jaunu korporāciju iegūšana un lielu apmēru akciju pirkšana un pārdošana. Viņam patika slēgt prāvus darījumus par nekustamo īpašumu, gluži tāpat kā to pirmo darījumu ar Rafaelas tēvu. Atpūta nebija viņam domāta. Bet, izlidojot uz Čikāgu, viņam uzmācās galvassāpes, un, kaut arī Rafaela no rīta bija piespiedusi viņu iedzert zāles, galvassāpes pamazām kļuva arvien stiprākas.

Pārbiedētais palīgs bija tajā pašā vakarā ar lidmašīnu

nogādājis viņu no Čikāgas atpakaļ mājās, un, kad viņi ieradās, Džons Henrijs vairs tikko bija pie samaņas. Rafaela lūkojās viņa bāli pelēkajā sejā, kad viņu uz nestuvēm izcēla no lidmašīnas. Viņam tik ļoti sāpēja, ka viņš tikko spēja parunāt ar Rafaelu, tomēr ātrās palīdzības mašīnā pa ceļam uz slimnīcu viņš vairākas reizes paspieda Rafaelas roku. Šausmās un izmisumā raugoties uz viņu, cīnīdamās ar asarām, kas bija sakāpušas kaklā, Rafaela piepeši pamanīja kaut ko dīvainu viņa sejā. Pēc stundas tā izskatījās savādi izkropļota, un neilgi pēc tam viņš ieslīga komā, no kuras neatmodās vairākas dienas. Kā tajā vakarā tika vēstīts ziņās, Džonam Henrijam Filipsam esot bijusi triekas lēkme. Ziņu izlaidumam informāciju bija sagatavojuši viņa biroja darbinieki, un Rafaela, kā arvien, tika pasargāta no preses plēsonīgajiem skatieniem.

Džons Henrijs palika slimnīcā gandrīz četrus mēnešus un pirms došanās mājās pārcieta vēl divas vieglākas formas lēkmes. Kad viņu pārveda mājās, viņš bija uz visiem laikiem zaudējis spēju rīkoties ar savu labo roku un kāju, glītā, jauneklīgā seja bija nožēlojami sagumusi uz vienu pusi, bija pagaisusi spēka un varas aura. Džons Henrijs Filipss piepeši bija kļuvis vecs. Kopš tā brīža viņš bija salauzts gan miesā, gan garā, tomēr viņa dzīve bija vilkušies uz priekšu jau septiņus gadus.

Džons Henrijs vairs nekad neatstāja māju. Slimnieku kopēja viņu reizēm izstūma dārzā saulītē, un Rafaela sēdēja kopā ar viņu stundām ilgi, bet viņa prāts vairs nebija skaidrs un viņa dzīve, reiz tik vitāla, tik darbīga, tik piepildīta, bija krasi pārvērtusies. No viņa bija palikusi tikai cilvēka čaula. Un ar šo čaulu Rafaela dzīvoja: uzticīgi, pašaizliedzīgi, mīlēdama Džonu Henriju, lasīdama viņam, runādamās ar viņu,

mierinādama viņu. Gluži tāpat kā slimnieku kopējas visu diennakti rūpējās par viņa salauzto miesu, Rafaela centās mierināt viņa garu. Bet Džona Henrija gars bija salauzts, un Rafaelai reizēm uzmācās šaubas, vai ari viņas gars nav tāds pats. Kopš pirmajām triekas lēkmēm bija pagājuši septiņi gadi. Šajā laikā viņš bija pārcietis vēl divas lēkmes, kas vēl vairāk bija ierobežojušas viņa kustības, līdz viņš vairs nespēja neko citu kā sēdēt savos invalīda ratiņos, un lielāko dalu lai-ka viņš raudzījās kaut kur tālumā, domādams par tām dienām, kas nekad vairs neatgriezīsies. Viņš vēl arvien spēja runāt, kaut arī ar grūtībām, bet lielākoties šķita, ka viņam vairs nav ko sacīt. Šis bija kā cietsirdīgs joks: cilvēkam, kurš bijis tik dzīvespriecīgs, jākjūst tik sīkam un nederīgam. Antuāns atlidoja no Parīzes viņu apraudzīt, un, kad viņš gāja laukā no Džona Henrija istabas, pār viņa vaigiem nekautrējoties plūda asaras, un meitai viņš pateica skaidri un gaiši: viņai jāpaliek līdzās šim vīrietim, kurš viņu mīlējis un kuru viņa mīlējusi, ar kuru apprecējusies, līdz pat viņa nāvei. Nedrīkstēja būt nekādu iegribu, nekādas žēlošanās, nekādas izvairīšanās no savu pienākumu pildīšanas. Viņas pienākums bija skaidrs. Un tā tas arī bija palicis, un Rafaela nebija ne vairījusies, ne iebildusi, ne žēlojusies septiņus garus gadus.

Viņas vienīgā atelpa no drūmās dzīves realitātes bija tad, kad viņa vasarās devās uz Spāniju. Tagad viņa viesojās nevis četras nedēļas, bet tikai divas. Tomēr Džons Henrijs uzstāja, lai viņa brauc. Viņam sagādāja mocības apziņa, ka meitene, kuru viņš apprecējis, bija tāda pati viņa vārguma gūstekne kā viņš. Bija pavisam vienkārši pasargāt Rafaelu no plēsonīgajām pasaules acīm, ja viņš pats varēja viņu izklaidēt gan dienu, gan nakti. Bet gluži kas cits

bija turēt sievu ieslēgtu mājā kopā ar viņu, kamēr viņa miesa pamazām kļuva arvien vārgāka. Ja vien varētu rast kādu paņēmienu, Džons Henrijs būtu pats izbeidzis savu dzīvi, tikai lai atbrīvotu Rafaelu un sevi; tā viņš bieži apgalvoja savam ārstam. Reiz viņš par to bija ieminējies arī Antu-ānam, kas bija saniknots par tādu domu vien.

-Tas meitēns taču tevi dievina! - Viņš pērkondimdošā balsī bija dārdinājis sava vecā drauga istabā. - Tavs pienākums pret viņu ir nedarīt neko tik ārprātīgu!

- Ne jau šādā situācijā. - Vārdi skanēja saraustīti, bet saprotami. - Šāda situācija ir noziegums pret viņu. Man nav tiesību viņai kaut ko tādu nodarīt. - Paša asaras bija aizžņaugušas Džonam Henrijam kaklu.

- Tev nav tiesību atņemt viņai sevi. Viņa tevi mīl. Viņa

9 1 1 *

mīlēja tevi septiņus gadus, pirms tas viss atgadījās. Šādas jūtas nemainās vienā mirklī. Tās nemainās tikai tāpēc, ja kāds ir slims. Un ja nu viņa būtu slima? Vai tu viņu mazāk mīlētu?

Džons Henrijs papurināja galvu.

- Viņai vajadzētu būt precētai ar jaunu vīrieti, viņai vajadzīgi bērni.

- Viņai esi vajadzīgs tu, Džon. Viņa sader ar tevi kopā. Kopā ar tevi viņa ir pieaugusi. Bez tevis viņa būtu pagalam. Kā tu spēj domāt, ka drīksti pamest viņu kaut mirkli agrāk, nekā tev lemts? Varbūt tev vēl jādzīvo daudzi gadi! - Viņš bija vēlējies uzmundrināt, bet Džons Henrijs uzlūkoja viņu ar izmisumu. Gadi... un cik veca tad būs Rafaela? Trīsdesmit pieci? Četrdesmit? Četrdesmit divus gadus veca? Viņa būs pilnīgi nesagatavota sākt jauņu dzīvi. Šādas domas sāpīgi malās Džona Henrija galvā, liekot viņam klusēt, un viņa acis aizmigloja sāpes un ciešanas - ne tik daudz sevis, cik Rafaelas dēļ. Viņš uzstāja, lai Rafaela brauc prom, cik bieži vien iespējams,

bet viņa jutās vainīga, ka pamet vīru vienu, un aizbraukšana no mājām nesagādāja Rafaelai atvieglojumu.

Tieši Džons Henrijs bija tas, kurš atkārtoti mudināja viņu izbēgt no šā cietuma. Ikreiz, uzzinājis no Rafaelas, ka viņas māte uz dažām dienām ieradīsies Ņujorkā kopā ar jau pierasto māsu un māsīcu baru, lai pēc tam dotos uz Buenosairesu vai Mehiko, vai kaut kur citur, viņš tūlīt pat mudināja Rafaelu viņām pievienoties. Vienalga, vai tas bija uz divām vai desmit dienām, viņš vienmēr gribēja, lai Rafaela brauktu, lai kaut uz brīdi izkļūtu pasaulē, sabiedrībā, un viņš zināja, ka tajā radinieču pulkā viņa allaž būs drošībā, labi pasargāta, vienmēr pavadīta. Vienīgie brīži, kad viņa bija viena, bija lidojumu laikā uz Eiropu vai Ņujorku. Džona Henrija šoferis katru reizi iesēdināja viņu Sanfrancisko lidmašīnā, un Spānijā vienmēr viņu sagaidīja īrēts limuzīns. Rafaelai vēl joprojām bija pasaku princeses dzīve, vienīgi pati pasaka bija būtiski pārvērtusies. Viņas acis tagad bija vēl lielākas un rāmākas nekā jebkad, stundām ilgi viņa mēdza sēdēt klusa un domīga, lūkodamās kamīna liesmās vai pa logu raudzīdamās uz līci. Viņas smiekli vairs glabājās tikai atmiņās, un, ja arī tie uz mirkli ieskanējās, tā šķita kļūda.

Pat pievienojoties saviem ģimenes locekļiem viņu neilgajās viesošanās reizēs Ņujorkā vai kaut kur citur, Rafaela jutās tā, it kā viņa patiesībā nemaz nebūtu tur klāt. Šajos gados kopš Džona Henrija slimības Rafaela bija kļuvusi ļoti noslēgta, līdz viņa vairs tikko atšķīrās no Džona Henrija. Rafaelas dzīve šķita gandrīz tāpat galā kā vīram. Vienīgā atšķirība bija tā, ka Rafaelai tā patiesībā vēl nebija sākusies. Tikai San-taeuhenijā viņa šķita atkal atdzīvojamies, kad tur kāds bērns sēdēja viņai klēpī, cits rāpās viņai uz ceļiem un vēl trīs vai četri bija sadrūzmējušies apkārt, kamēr Rafaela stāstīja brī-

nišķīgas pasakas, kas lika viņiem stāvēt kā apburtiem vaļā mutēm. Blakus bērniem Rafaela aizmirsa ciešanas, aizmirsa savu vientulību un nomācošo zaudējuma izjūtu. Kopā ar pieaugušajiem viņa vienmēr bija atturīga un klusa, it kā viņai nebūtu nekā sakāma un pievienošanās viņu jautrībai šķistu piedauzīga. Rafaelai šī situācija likās kā bēres, kas ieilgušas pusi mūža vai, precīzāk, septiņus gadus. Bet viņa pārāk labi zināja, cik ļoti Džons Henrijs cieš un cik vainīgs jūtas par savu invalīda stāvokli pēdējo gadu laikā. Tāpēc, kad Rafaela bija kopā ar vīru, viņas balsī bija vienīgi maigums un līdzjūtība, viņa runāja liegi un viņas roku pieskārieni bija vēl liegāki. Taču Rafaelas acu izteiksme iedūrās Džona Henrija sirdī līdz pašiem tās dziļumiem. Viņu uztrauca nevis tas, ka viņš pats lēnām mira, bet gan tas, ka viņš it kā bija nogalinājis Rafaelā ļoti jauno meiteni un tās vietā atstājis šo skumjo, vientuļo jauno sievieti ar izsmalcināto seju un milzīgajām, bēdu nomāktajām acīm. Šādu viņš to pats bija radījis. To viņš bija nodarījis meitenei, kuru reiz bija tik ļoti mīlējis.

Ātri nogājusi pa biezajiem paklājiem segtajiem pakāpieniem līdz nākamajam stāvam, Rafaela žigli palūkojās gaitenī un redzēja, ka tur kalpotāji jau slauka putekļus no garajiem, antīkajiem galdiem, kas stiepās visgarām bezgalīgajiem gaiteņiem. Viņi dzīvoja mājā, ko bija cēlis Džona Henrija vectēvs, kad viņš tūlīt pēc Pilsoņu kara bija pirmo reizi ieradies Sanfrancisko. Māja bija pārcietusi 1906. gada zemestrīci un tagad kļuvusi par vienu no nozīmīgākajiem arhitektūras pieminekļiem Sanfrancisko - ar savām plašajām līnijām un pieciem stāviem tieši līdzās Presidio ar skatu uz līci. Tā bija arī neparasta, jo tur bija daži izcilākie vitrāžu logi visā pilsētā, turklāt tā vēl joprojām piederēja ģimenei, kuras īpašumā bijusi jau no

paša sākuma, un tas bija liels retums. Bet Rafaela šajā mājā vairs nespēja justies laimīga. Viņai tā vairāk atgādināja nevis mājas, bet gan muzeju vai mauzoleju. Tā šķita auksta un ne draudzīga tāpat kā kalpotāji, kas visi strādāja pie Džona Henrija jau tad, kad Rafaela te ieradās. Un viņai nekad netika dota iespēja kaut ko mainīt šajās istabās. Māja stāvēja tieši tāda, kāda bijusi visu laiku. Četrpadsmit gadu tās bija viņas mājas, un tomēr ikreiz, dodoties no šejienes prom, viņa jutās kā bārene ar savu ceļasomu.

- Vai vēlaties vēl kafiju, Filipsa kundze? - Pavecā sieviete, kas jau trīsdesmit sešus gadus bija lejasstāva kalpotāja, kā ikkatru rītu ielūkojās Rafaelai sejā. Četrpadsmit pēdējos gadus Rafaela redzēja viņas seju piecas dienas nedēļā, un tomēr šī sieviete bija viņai sveša un allaž tāda būs. Viņas vārds bija Marija.

Bet šoreiz Rafaela pakratīja galvu.

- Šorīt ne. Es steidzos, paldies! - Viņa paraudzījās savā zelta rokaspulkstenī, nolika salveti un piecēlās. Šie pu-ķotie “Spode” firmas šķīvji bija piederējuši Džona Henrija pirmajai sievai. Tādu lietu mājā bija daudz. It viss šķita piederam kādam citam. Vai nu “pirmajai Filipsa kundzei”, kā sacīja kalpotāji, vai Džona Henrija mātei, vai vecmāmiņai, vai... te nebija nekā, kas piederētu Rafaelai. Reizēm viņai šķita: ja pa durvīm ienāktu svešinieks un iztaujātu par mākslas priekšmetiem un gleznām, un pat par nenozīmīgām lietiņām, nebūtu nekas, par ko kāds teiktu: “Ak, tas ir Rafa-elas!” Nekas te nebija Rafaelas, tikai viņas apģērbi un grāmatas, un milzīgais vēstuļu apjoms, ko viņa glabāja kastēs un ko bija atsūtījuši bērni no Spānijas.

Rafaelas papēdīši viegli skanēja pa ēdamistabas melnbalto marmora grīdu. Viņa paņēma telefona klausuli un

piezvanīja pa iekšējo līniju. Mirkli vēlāk atsaucās rītamai-ņas kopēja trešajā stāvā.

- Labrīt! Vai Filipsa kungs jau pamodies?

- Jā, bet viņš nav gluži gatavs. - Gatavs. Gatavs kam? Tā stāvēdama, Rafaela juta dvēseli dīvaini sažņaudzamies. Kā gan viņa varēja pārmest Džonam Henrijam to, kas nebija viņa vaina? Un tomēr - kā kaut kas tāds varēja notikt? Pirmos septiņus gadus viss bija tik brīnišķīgi, tik ideāli... tik...

- Es gribētu pirms aizbraukšanas uz mirkli uziet augšā.

- Ak šausmas, vai jūs šorīt aizbraucat?

Rafaela atkal palūkojās savā pulkstenī.

- Pēc pusstundas.

- Nu labi. Tad dodiet mums piecpadsmit vai divdesmit minūtes laika. Varēsiet iegriezties pirms pašas prombraukšanas. - Nabaga Džons Henrijs. Desmit minūtes - un tad vairs nekā. Kamēr Rafaela būs prom, viņu neviens neapciemos. Viņa gan būs prom tikai četras vai piecas dienas, un tomēr Rafaela šaubījās, vai drīkst atstāt vīru vienu. Ja nu kaut kas notiek? Ja nu kopējas neuzmanīgi pilda savus pienākumus? Braucot prom, viņa vienmēr tā jutās. Noraizējusies, mocīdamās šaubās, vainīga, it kā viņai nebūtu tiesību dažas dienas padzīvot vienai. Džons Henrijs vienmēr bija tas, kas viņu pārliecināja, kas uzstāja, atmozdamies no savas sapņainības, lai piespiestu Rafaelu aizbēgt no šā murga, kuru viņi jau tik ilgi cieta. Tas pat vairs nebija murgs. Tas bija tukšums, komas stāvoklis, tā bija aizmirstība, kamēr viņu dzīve turpināja gausi ritēt uz priekšu.

Šoreiz Rafaela ar liftu uzbrauca otrajā stāvā un, pateikusi kopējai, ka pēc piecpadsmit minūtēm iegriezīsies pie vīra, devās uz savu guļamistabu. Viņa ilgi un cieši raudzījās spogulī, tad noglauda melnos, zīdainos matus un pieskārās

ar roku ciešajam, smagajam matu mezglam uz pakauša. Viņa izņēma no skapja platmali. Tā bija burvīga, un to viņa bija iegādājusies Parīzē pagājušajā gadā, kad platmales atkal atgriezās modē. Rūpīgi uzlikusi to galvā, paliekdama tieši vajadzīgajā leņķī, viņa brīdi prātoja, kāpēc vispār to pirkusi. Platmalei klāt bija viegls, melns plīvurītis, kas darīja vēl noslēpumainākas Rafaelas lielās mandeļveida acis, un, kontrastējot ar melno platmali, tumšajiem matiem un plīvuru, vairāk nekā jebkad izcēlās viņas krēmbaltā seja. Viņa rūpīgi uzklāja vieglu košas lūpukrāsas kārtiņu un iestiprināja pērļu auskarus. Ar roku noglaudusi savu kostīmu, viņa sakārtoja zeķes un ielūkojās rokassomiņā, lai pārliecinātos, ka skaidrā nauda, ko viņa arvien ņēma līdzi ce-ļojumos, ir droši ielikta melnās ķirzakādas somas sānu kabatiņā. Šo somiņu viņai māte bija atsūtījusi no Spānijas. Stāvēdama spoguļa priekšā, Rafaela izskatījās kā sieviete, kam piemīt neticama elegance, skaistums un stila izjūta. Šādas sievietes vakariņoja Maksima restorānā un apmeklēja sacīkstes Longčempsā, šādas sievietes piedalījās ballēs Venēcijā un Romā, un Vīnē, un Ņujorkā. Šādas sievietes apmeklēja teātra izrādes Londonā. Ne šī seja, ne augums, ne izskats nepiederēja meitenei, kas nemanīti bija nonākusi sievietes kārtā un kas šobrīd bija precējusies ar sakropļotu un mirstošu septiņdesmit sešus gadus vecu vīru. Pārāk skaidri redzēdama gan sevi, gan patiesību, Rafaela paņēma somiņu un drēbes un skumji pasmaidīja, labi zinādama, cik ļoti var maldināt izskats.

Paraustījusi plecus, viņa izgāja no guļamistabas. Pārmetusi pār vienu slaido roku glītu, tumšu ūdeļādas kažoku, viņa vēlreiz devās uz kāpņu pusi. Džona Henrija ērtību labad bija ierīkots lifts, bet Rafaela lielākoties labprātāk lietoja kāpnes.

To viņa darīja ari tagad, iedama uz trešo stāvu, kur jau labi sen bija iekārtotas istabas viņas vīram līdz ar trim blakustelpām katrai no kopējām, kas viņu pārmaiņus aprūpēja. Tās bija trīs precētas sievietes, apmierinātas ar savām telpām, savu pacientu un darbu. Par viņu pakalpojumiem tika bagātīgi maksāts, un, tieši tāpat kā sieviete, kura bija apkalpojusi Rafaelu pie bro-kastgalda, ari viņām visu šo gadu laikā bija izdevies palikt neuzmācīgām un neievērotām. Rafaela reizēm aptvēra, ka viņai pietrūkst dedzīgo un bieži vien neciešamo Santaeuhenijas kalpotāju. Viņi lielākoties bija verdziski pakļāvīgi, tomēr bieži dumpīgi un kašķīgi, reizēm jau veselām paaudzēm kalpojuši viņas mātes ģimenei vai vismaz daudzus gadus. Viņi bija kareivīgi un bērnišķīgi, un mīļi, un devīgi. Viņi bija pilni smieklu, dusmu un uzticības tiem cilvēkiem, kuru labā strādāja, ne jau kā šie vēsie profesionāļi, kas kalpoja Džonam Henrijam.

Rafaela viegli pieklauvēja pie vīra istabu durvīm, un tūlīt aiz tām parādījās kāda seja.

- Labrīt, Filipsa kundze! Mēs jau esam gatavi. - Mēs? Rafaela pamāja un cauri īsai priekštelpai iegāja guļamistabā, kam blakus, tāpat kā viņas guļamistabā stāvu zemāk, bija gan buduārs, gan maza bibliotēka. Džons Henrijs bija apguldīts gultā un raudzījās pāri istabai uz kamīnu, kas jau bija iekurts. Viņa gausi tuvojās gultai, un Džons Henrijs šķita viņu nedzirdam, līdz beidzot Rafaela apsēdās uz krēsla līdzās viņa gultai un saņēma viņa roku.

- Džon Henrij... - Pēc četrpadsmit Sanfrancisko nodzīvotajiem gadiem, izrunājot vīra vārdu, vēl joprojām bija samanāms Rafaelas akcents, bet angļu valodā viņa runāja nevainojami, kā jau daudzus gadus bija darījusi. - Džon Henrij... -Viņš gausi pavērsa pret sievu acis, nepagriežot galvu, un tad

lēni pagriezās pats tā, lai varētu uzlūkot Rafaelu. Viņa grumbu izvagotā, nogurusī seja sašķiebās vieglā smaidā.

- Sveika, mazā! - Viņa runa bija apgrūtināta, bet Rafaela varēja viņu saprast, un viņai allaž sirds ciešanās iesmeldzās, redzot šo sašķobīto smaidu. - Tu izskaties ļoti glīta. -Un tad pēc neilga klusuma: - Manai mātei pirms daudziem gadiem bija tāda cepure.

- Šķiet, man tā izskatās ļoti muļķīgi, bet... - Rafaela paraustīja plecus un, domīgi pasmaidot, pēkšņi izskatījās ļoti franciska. Pēdējā laikā viņa smaidīja tikai ar muti. Viņas acis reti atplauka smaidā. Un Džona Henrija acis nekad vairs nesmaidīja, ja nu vienīgi ļoti retās reizēs, kad viņš lūkojās uz Rafaelu.

- Vai tu brauc jau šodien? - Viņš izskatījās nobažījies, un Rafaelai atkal ienāca prātā, vai nevajadzētu atlikt šo braucienu.

-Jā. Bet, mīļais, vai gribi, lai es palieku?

Viņš pakratīja galvu un atkal pasmaidīja.

- Nē. Nekādā ziņā. Es vēlētos, kaut tu vēl biežāk kaut kur aizbrauktu. Tas tev nāk par labu. Šodien tu satiksies ar... -Džons Henrijs mirkli izskatījās apmulsis, meklēdams savā atmiņā to, kā tur acīm redzami vairs nebija.

- Savu māti, tanti un divām māsīcām.

Viņš pamāja ar galvu un aizvēra acis.

- Tad es zinu, ka tu būsi drošībā.

- Es vienmēr esmu drošībā.

Džons Henrijs atkal pamāja, it kā viņš būtu ļoti noguris, un Rafaela piecēlās kājās, noliecās, lai noskūpstītu vīru uz vaiga, un tad maigi atlaida viņa roku. Mirkli Rafaelai šķita, ka viņš vēlas aizmigt, bet piepeši Džons Henrijs atvēra acis, un Rafaela stāvēja, vērdamās viņam sejā.

- Esi uzmanīga, Rafaela!

- Es tev to apsolu. Un es tev piezvanīšu.

- Tev tas nav jādara. Labāk aizmirsti visu šo te un izklaidējies. - Ar ko? Ar māti? Vai tanti? Rafaelai gandrīz izlauzās nopūta, bet viņa to apspieda.

- Es pavisam drīz būšu atpakaļ, un ikviens mājā zina, kur mani sazvanīt, ja būšu tev nepieciešama.

-Tu nebūsi man nepieciešama... - Viņš mirkli pasmaidīja. - Ne tā. Ne tik ļoti, lai sabojātu tavu prieku.

-To tu nekad neesi sabojājis. - Rafaela nočukstēja šos vārdus un noliecās, lai vēlreiz viņu noskūpstītu. - Es ilgošos pēc tevis.

Šoreiz viņš pakratīja galvu un aizgriezās.

- Nevajag.

- Mīļais... - Rafaelai bija jābrauc uz lidostu, bet nezin kāpēc viņai nelikās pareizi tā atstāt Džonu Henriju. Viņai allaž bija tāda sajūta. Vai viņa drīkstēja vīru atstāt? Varbūt viņai jāpaliek?

- Džon Henrij... - Rafaela pieskārās vīra rokai, un viņš atkal pagriezās pret sievu. - Man tagad jādodas prom.

- Ir jau labi, mazā. Ir jau labi. - Viņa acu skatiens atlaida sievu, un šoreiz viņš saņēma Rafaelas stingro, jauno roku savos mezglainajos, vecīgajos pirkstos, kas reiz bija šķituši tik maigi un tik jauni. - Novēlu tev jauku ceļojumu. - Viņš centās piepildīt šos vārdus ar visu to nozīmi, ko spēja tajos ielikt, un, ieraugot Rafaelas acīs asaras, pakratīja galvu. Viņš zināja, par ko sieva domā. - Brauc tikai, man viss būs labi.

- Vai tu apsoli? - Rafaelas acis tagad bija asaru pilnas, un Džons Henrijs ļoti maigi pasmaidīja un noskūpstīja viņas roku.

- Es apsolu. Tagad nu esi laba meitene, brauc un atpūties. Apsoli man, ka nopirksi sev Ņujorkā kaut ko ļoti skaistu.

- Piemēram?

- Kažoku vai kādu brīnišķīgu rotaslietu. - Viņš brīdi izskatījās domīgs. - Kaut ko tādu, ko tu būtu vēlējusies, lai tev nopērku es. - Un tad viņš paraudzījās Rafaelai acīs un pasmaidīja.

Viņa pakratīja galvu, un pār viņas vaigiem ritēja asaras. Tās darīja Rafaelu vēl skaistāku, un mazais, melnais plīvurs piešķīra acīm vēl lielāku noslēpumainību.

- Es nekad nespēju būt tik augstsirdīga kā tu, Džon Henrij.

- Tad centies tāda būt. - Viņš mēģināja to pateikt bargā balsī, un šoreiz viņi abi iesmējās. - Vai apsoli?

- Nu labi. Es apsolu. Bet ne jau vēl vienu kažoku.

- Tad kaut ko tādu, kas mirguļo.

- Es centīšos. - Bet kur viņa to nēsās? Mājās Sanfrancisko, sēžot pie kamīna? Šādas rīcības bezjēdzība jau atkal gandrīz pārmāca Rafaelu. Durvīs viņa uzsmaidīja vīram un vēl pēdējo reizi pamāja ar roku.

4

Šoferis piebrauca pie ietves tajā lidostas daļā, kur bija norādījums “IZLIDOŠANA”, un parādīja policistam savu speciālo caurlaidi. Džona Henrija šoferim šī speciālā caurlaide bija izsniegta gubernatora kancelejā, un tā tika atjaunota katru gadu. Tā atļāva šoferim novietot mašīnu stāvēšanai, kur vien viņš vēlējās, un tagad viņš varēja atstāt limuzīnu ietves malā, kamēr pats ieveda Rafaelu lidostā, lai iesēdinātu lidmašīnā. Aviosabiedrība vienmēr tika brīdināta par viņas ierašanos, un viņai vienmēr atļāva iesēsties lidmašīnā pirms visiem pārējiem pasažieriem.

Šobrīd, kamēr viņi mierīgi gāja pa milzīgo, rosības pārpilno uzgaidāmo telpu un šoferis nesa Rafaelas somu, garāmgājēji atskatījās uz pārsteidzoši skaisto sievieti ūdeļādas kažokā, ar plīvuru. Platmale piešķīra viņai teatrālu auru, un burvīgi veidotie ziloņkaula krāsas vaigi, kas no lejas ietvēra viņas žilbinošās, tumšās acis, bija iekrituši.

- Tom, vai jūs, lūdzu, mani te mirklīti neuzgaidītu? - Ra-

faela viegli pieskārās šofera rokai, lai viņu apstādinātu. Viņš bija apzinīgi soļojis pa lidostas gaiteni Rafaelai līdzās, cenzdamies nogādāt viņu līdz lidmašīnai, cik ātri vien iespējams. Filipsa kungam nepatika kavēšanās lidostās, kaut gan reportieri un fotogrāfi jau gadiem ilgi nebija viņu traucējuši. Rafaela bija tik ļoti noslēpta no sabiedrības uzmanības, ka pat laikrakstu darbinieki vairs nezināja, kas viņa tāda ir.

Viņa atstāja šoferi stāvam pie kādas kolonnas un, lūkodamās apkārt, steidzīgi iegāja grāmatu veikaliņā. Šoferis atspiedās pret sienu, cieši saņēmis vienā rokā viņas lielo ādas ceļasomu. No tās vietas, kur Toms stāvēja, viņš varēja apbrīnot burvīgo skaistuli, kas staigāja starp žurnālu un grāmatu, un saldumu plauktiem, ļoti atšķirdamās no pārējiem ceļotājiem, kuri tur klīda vējjakās un mēteļos, un vecos džinsos. Šur tur varēja ieraudzīt pa pievilcīgai sievietei vai varbūt labi ģērbušos vīrieti, bet nevienu no viņiem nevarēja salīdzināt ar Filipsa kundzi. Toms vēroja, kā viņa no plaukta paņem grāmatu cietos vākos, pieiet pie kases un parakņājas savā

somiņā.

>

Tieši tajā laikā Alekss Heils ar portfeli vienā rokā, ap otru pārmetis ceļasomas siksnu, steidzās cauri lidostai. Viņš bija apjucis. Vēl bija agrs, bet pirms iesēšanās lidmašīnā viņam bija jāpiezvana uz savu biroju. Apstājies pie telefona automātiem līdzās grāmatu veikalam, viņš nolika zemē savas somas un iebāza roku kabatā, lai izvilktu kādu monētu. Alekss ātri uzgrieza sava biroja numuru, un, kad sekretāre atsaucās, ievietoja automātā vēl papildu monētu, kā pieprasīja operatore. Aleksam bija vairāki steidzami ziņojumi partneriem, pirms aizbraukšanas viņš vēl gribēja izskaidrot sekretārei kādu dokumentu un nepacietīgi vēlējās uzzināt, vai viņam zvanīts no Londonas, kā viņš gaidīja. Tikko Alekss

bija uzdevis pēdējo jautājumu, viņš nejauši pagrieza galvu un ieraudzīja, ka grāmatu veikalā tieši tobrīd tiek nopirkta viņa mātes jaunākā grāmata. Pircēja bija sieviete ūdeļādas kažokā un melnā platmalē ar plīvuru. Viņš kā apburts raudzījās uz sievieti, kamēr sekretāre vada otrā galā lūdza viņu pagaidīt, līdz pati parunās pa citu telefonu. Tajā brīdī Rafaela pagriezās un nāca uz Alekša pusi. Viņas acis viegli apslēpa plīvurs un cimdotajā rokā bija grāmata. Kad Rafaela gāja garām, Alekss sajuta viņas smaržas, un tad viņš pēkšņi aptvēra, ka šī nav pirmā reize, kad redz šīs acis.

- Ak mans Dievs! - Šie vārdi izskanēja kā čuksts, kamēr viņš pats tikai stāvēja un skatījās. Viņa taču bija tā pati sieviete, kas bija sēdējusi uz pakāpieniem. Te nu viņa piepeši bija, nozuzdama lidostas ļaužu burzmā ar Alekša mātes jaunāko grāmatu rokā. Vienu neprātīgu mirkli viņam gribējās uzsaukt: “Pagaidiet!” - bet viņam bija jāstāv pie telefona, kamēr sekretāre atbildēs uz viņa jautājumu. Alekša acis izmisīgi pārskatīja pūli, kas atradās nepārtrauktā kustībā. Vienā mirklī, par spīti Alekša centieniem neizlaist jauno sievieti no acīm, viņa bija pagājusi garām un atkal nozudusi. Pēc brīža vada otrā galā atsaucās Alekša sekretāre, bet tikai tādēļ, lai sniegtu nelabvēlīgu atbildi uz viņa jautājumu un pavēstītu, ka viņai atkal jārunā pa citu telefonu. - Un vai tāpēc es visu šo laiku gaidīju pie telefona, Barbara? - Pirmo reizi pēc ilgiem laikiem sekretāre juta, ka viņš izklausās dusmīgs, bet viņai atlika vienīgi nomurmināt: “Atvainojiet!” - jo bija jāatbild vēl uz diviem telefona zvaniem.

Un tad, it kā steidzoties vēl varētu viņu panākt, Alekss metās cauri pūlim, lūkodamies pēc kažoka un melnās platmales ar plīvuru. Bet jau pēc dažiem mirkļiem bija skaidrs, ka sieviete nekur nav atrodama. Bet kāda tam vispār nozīme? Kas viņa tāda bija? Nekas. Svešiniece.

Viņš norāja pats sevi par romantisko dabu, kas lika gandrīz pa visu lidostu dzīties pakaļ kaut kādai noslēpumainai sievietei. Gluži tāpat kā Baltā Truša meklēšana “Alises piedzīvojumos Brīnumzemē”, tikai šoreiz viņš meklēja skaistu sievieti ar tumšām acīm, tērpušos ūdeļādas kažokā un melnā platmalē ar plīvuru un, protams, nesot rokā Šarlotes Brendones “Mīlētājus un melus”. Viņš pats sev ieteica nomierināties un izspraucās cauri pūlim pie reģistratūras, kur cilvēki jau stāvēja rindā, lai saņemtu biļetes un iekāpšanas kartes. Šķita, ka Aleksam priekšā ir vesels pūlis, un, kad viņš beidzot nokļuva pie lodziņa, bija palikušas vienīgi vietas divās pēdējās lidmašīnas rindās.

-Tad jau labāk nosēdiniet mani tualetē, ja jau esam tai tik tuvu. - Viņš skumji uzlūkoja jauno reģistratoru, kas tikai pasmaidīja.

- Ticiet man, nākamais pēc jums tiešām tur tiks nosēdināts, un pēc tam mēs pasažierus saliksim bagāžas nodalījumā. Šī lidmašīna ir pilna līdz augšai.

-Tas gan laikam ir burvīgi.

Aviosabiedrības pārstāvis atvainodamies pasmaidīja un noplātīja rokas.

- Ko lai dara, ja mēs esam tik populāri? - Un tad viņi abi iesmējās. Piepeši Alekss atklāja, ka lūkojas apkārt, meklēdams sievieti, bet atkal bez panākumiem. Vienu neprātīgu mirkli viņš gribēja pajautāt vīrietim aiz lodziņa, vai viņš nav šo sievieti redzējis, bet aptvēra, ka tāds kārdinājums ir vairāk nekā bezjēdzīgs.

Aviosabiedrības pārstāvis pasniedza viņam biļeti, un brīdi vēlāk Alekss ieņēma savu vietu rindā pie izejas uz lidmašīnu. Tā stāvot, viņu nodarbināja daudzas domas: par klientu, ko viņš plānoja satikt Ņujorkā, par māti, māsu un

māsasmeitu Amandu. Tomēr sieviete ūdeļādas kažokā nepameta viņa domas gluži tāpat kā tajā vakarā, kad viņš to bija redzējis raudam uz pakāpieniem. Vai varbūt viņš bija pavisam sajucis un viņa nemaz nebija tā pati sieviete? Alekss klusībā pasmaidīja - viņa fantāziju tēli pat pirka mātes grāmatas. Varbūt tās ir slimības pazīmes un viņš beidzot tiešām jūk prātā? Bet tāda iespēja šķita viņu uzjautrinām. Rinda lēni virzījās uz priekšu, viņš izvilka no kabatas savu iekāpšanas karti un atkal pūlējās domāt par to, kas viņam darāms Ņujorkā.

Rafaela ātri apsēdās savā vietā, un tikmēr Toms pabīdīja viņas ceļasomu zem sēdekļa un stjuarte veikli paņēma skaisto, tumšo ūdeļādas kažoku. Visa lidmašīnas apkalpe jau no rīta bija brīdināta, ka tā nogādās Ņujorkā ļoti svarīgu personu, bet šī persona ceļos kopējā klasē, nevis pirmajā, kā tā acīmredzami rīkojās ik reizi. Gadiem ilgi Rafaela bija uzstājusi Džonam Henrijam, ka tā esot “neuzkrītoši”. Ja viņa iejuks starp mājsaimniecēm un sekretārēm, un pārdevējiem, un bērniem kopējā klasē, neviens pat necerēs tur ieraudzīt sievu vienam no bagātākajiem pasaules cilvēkiem. Kad Rafaelu pirms pārējiem pasažieriem iesēdināja lidmašīnā, kā tas allaž notika, viņa aši apsēdās priekšpēdējā rindā, kur vienmēr mēdza sēdēt. Tas bija tik nemanāmi, ka viņa gandrīz kļuva neredzama. Rafaela zināja arī to, ka aviosabiedrības darbinieki ļoti centīsies nenosēdināt viņai blakus citus pasažierus, tāpēc viņa bija gandrīz pārliecināta, ka visu lidojuma laiku sēdēs viena. Kad viņa bija pateikusies Tomam un vēroja, kā viņš izkāpj no lidmašīnas, salonu jau sāka piepildīt pirmie pasažieri.

5

Alekss stāvēja rindā kopā ar pārējiem, collu pa collai virzīdamies pa šauro trapu uz lidmašīnas durvju pusi, kur pasažieri pa vienam tika ievadīti milzīgajā lidaparātā, tika pārbaudītas un paņemtas iekāpšanas kartes, smaidošas stjuartes sasveicinājās un norādīja katram viņa vietu. Pirmās klases pasažieri jau bija sakāpuši un sēdēja savā privātajā pasaulē, noslēpti no citu acīm. Divi aizvilkti aizkari pasargāja viņus no jebkura ziņkārīga skatiena. Arī kopējās klases salonā jau iekārtojās lielākā daļa pasažieru, sabāžot ejā pārāk lielu rokas bagāžu vai arī kraujot portfeļus un sainīšus bagāžas nodalījumos virs galvas, tā ka stjuartēm vajadzēja steigšus staigāt šurpu turpu, mudinot pasažierus it visu, izņemot cepures un mēteļus, likt zem saviem sēdekļiem. Aleksam jau sen tas bija pierasts. Viņš mehāniski uzmeklēja savu vietu, labi zinādams, kur tā atrodas. Savu ceļasomu viņš bija atdevis stjuartei pie lidmašīnas durvīm, bet portfeli pabīdīs zem sēdekļa, vispirms izvēlējies vienu vai

divas lietas, kuras gribēja pārlasīt lidojuma laikā. Tieši par to viņš domāja, virzīdamies uz lidmašīnas beigu galu, pa ceļam cenzdamies neuzgrūsties citiem pasažieriem vai to bērniem. Mirkli viņa domas atkal bija nodarbinājusi redzētā sieviete, bet bija veltīgi meklēt viņu šeit. Viņa nebija manāma pūlī, kas gaidīja iekāpšanu lidmašīnā, tāpēc Alekss zināja, ka šajā lidmašīnā viņas nebūs.

Alekss nonāca līdz savai vietai un klusi pabīdīja portfeli zem sēdekļa, gatavodamies apsēsties. Mazliet īgni viņš pamanīja, ka zem viena no blakussēdekļiem jau ir pabīdīta neliela bagāža, un drūmi aptvēra, ka lidojuma laikā nesēdēs viens.

Alekss cerēja, ka blakussēdētājam būs tikpat daudz darāmā kā viņam pašam. Viņš nevēlējās, lai ceļojuma laikā tiktu traucēts ar sarunām. Aši iekārtojies savā sēdeklī, viņš izvilka no tā apakšas portfeli, izņēma divas lietas, ko vēlējās lasīt, un priecājās, ka viņa blakussēdētājs uz laiku nozudis. Pēc mirkļa viņš sajuta sev līdzās kustību un instinktīvi pavērsa skatienu no lapas, kuru lasīja, pret grīdu. Un, to darot, atklāja, ka lūkojas uz ļoti graciozu un dārgu melnas ķirzakādas kurpju pāri. “Gucci”, viņš bez domāšanas konstatēja, jo kurpes priekšpusē bija mazā, zeltītā firmas zīme. Tad viņš pamanīja - sekundes desmitdaļas laikā -, ka blakussēdētājas potītes ir vēl pievilcīgākas nekā kurpes. Juzdamies gluži kā skolnieks, Alekss atklāja, ka gausi virza skatienu augšup pa elegantajām kājām līdz melno svārku apakšmalai un tad vēl augstāk pa šķietami bezgalīgu, glītu franču kostīmu līdz pat sejai, kas vērās viņam pretī, mazliet paliecot galvu uz vienu pusi. Viņa skatījās tā, it kā grasītos Aleksam kaut ko jautāt un it kā labi apzinātos, ka Alekss viņu tikko nopētījis no papēžiem līdz pat matu galiņiem. Bet, uzlūkojot sievieti ciešāk, Alekšu pārņēma

spējš apjukums, un, pat nedomādams, viņš piecēlās kājās līdzās viņai un sacīja:

- Mans Dievs, tā esat jūs!

Kad Alekss to pateica, viņa izskatījās tikpat pārsteigta un spēja vienīgi raudzīties uz viņu un prātot, ko viņš ar to domājis un kas viņš tāds ir. Vīrietis šķita iedomājamies, ka pazīst Rafaelu, un vienu biedējošu mirkli viņa prātoja, vai tas nav kāds, kas jau labi sen kaut kur redzējis viņas fotogrāfiju vai arī lasījis par viņu presē. Varbūt viņš pat bija preses pārstāvis, un krietnu brīdi Rafaelu māca vēlēšanās apgriezties un bēgt prom. Lidmašīnā viņa stundām ilgi būs šā cilvēka gūstekne. Bažīgi viņa sāka atkāpties, plati iepletusi pārbiedētās acis un iežņaugusi padusē rokassomiņu. Viņa grasījās uzmeklēt stjuarti un pieprasīt, lai šoreiz viņu pārceļ uz pirmo klasi. Vai varbūt vēl nav par vēlu vispār atstāt lidmašīnu? Viņa varētu lidot uz Ņujorku ar nākamo reisu.

- Es... nē... - Rafaela, klusi murminādama, aizgriezās, bet, pirms viņa paspēja spert soli prom no Alekša, sajuta vīrieša roku uz savējās. Viņš bija redzējis izbailes sievietes acīs un jutās apmulsis par to, ko izdarījis.

- Nē, nedariet tā!

Tad viņa pagriezās, lai uzlūkotu Alekšu, nepavisam nebūdama pārliecināta, ka rīkojas pareizi. Intuīcija vēl joprojām lika viņai bēgt.

- Kas jūs esat?

-Alekss Heils. Es vienkārši... saprotiet... - Viņš maigi uzsmaidīja Rafaelai, juzdamies sāpināts par to, ko redzēja skaistās sievietes acīs. Viņas acis pildīja skumjas un izbailes. Varbūt arī ciešanas, bet to viņš vēl nezināja. Vienīgais, ko Alekss zināja, bija tas, ka viņš nevēlas, lai sieviete atkal aizbēgtu. - Es redzēju, kā jūs lidostā pirkāt to. - Viņš pamā-

ja uz grāmatas pusi, kas vēl joprojām atradās uz viņas sēdekļa, un, pēc Rafaelas domām, viņa teiktajā nebija nekādas jēgas. - Un es... es reiz redzēju jūs uz pakāpieniem Bro-derika ielas un Brodvejas stūri apmēram pirms nedēļas. Jūs tad... - Kā lai viņš tagad teiktu, ka toreiz viņa raudājusi? Tas viņai atkal liks bēgt prom. Bet Alekša vārdi šķita viņai kaut ko atsaucam atmiņā, jo šoreiz viņa to ilgi un cieši uzlūkoja. Šķita, ka sieviete atceras, un lēnām viņas seju pārklāja viegls piesarkums.

- Es... - Rafaela pamāja ar galvu un novērsās. Var jau būt, ka viņš tomēr nav reportieris. Varbūt viņš ir tikai kāds jukušais vai muļķis. Bet Rafaela nevēlējās ceļot piecas stundas, sēžot viņam līdzās un prātojot, kāpēc vīrietis bija saņēmis viņas roku un sacījis: “Mans Dievs, tā esat jūs!’’ Bet, kamēr viņa nekustīgi stāvēja, lūkodamās uz Alekšu un prātodama, ko darīt, jo Alekša acis cieši turēja viņu gluži kā piekaltu šai vietai, lidmašīnas skaļrunī atskanēja pēdējais paziņojums par vietu ieņemšanu, un Alekss lēnām pavirzījās aiz Rafaelas, lai atbrīvotu viņai ceļu uz vietu.

- Sēdieties taču! - Alekss stāvēja, izskatīdamies ļoti

spēcīgs un garš, un glīts, un, it kā nespēdama no viņa aizbēgt, Rafaela klusēdama pagāja viņam garām un apsēdās. Platmali viņa bija novietojusi bagāžas plauktā virs galvas, pirms Alekss bija uzmeklējis savu vietu, un tagad viņas mati mirdzēja kā melns zīds. Viņa nolieca galvu un aizgriezās. Šķita, ka viņa raugās laukā pa logu, un Alekss, vairs neko neteikdams, apsēdās savā vietā, atstādams starp abiem vienu tukšu. ,

Viņš juta sirdi krūtīs strauji dauzāmies. Sieviete bija tieši tik skaista, kā viņš bija domājis jau pašā sākumā tajā vakarā, kad redzēja sēžam viņu uz pakāpieniem, ietinušos lūš-

ādas mākonī, nomāktās, melnās acis pavēršot augšup uz

Alekša pusi un asaru straumēm klusi plūstot pār seju. Šī bija

tā pati sieviete, un viņa sēdēja tikai dažu collu attālumā no

Alekša. Ikkatra viņa miesas un dvēseles šūnina tiecās Ra-* *

faelai pretī, vēloties pieskarties un apskaut viņu. Tas bija neprāts, un Alekss to zināja. Viņa bija pilnīgi svešs cilvēks. Un tad Alekss klusībā pasmaidīja. Šie vārdi bija ļoti precīzi. Viņa šķita pati pilnība jebkurā ziņā. Lūkodamies uz sievietes kaklu, viņas rokām, kā viņa sēdēja, Alekss spēja domāt vienīgi par viņas ideālo augumu, un, uz mirkli ieraudzījis viņas profilu, vairs nespēja atraut acis no viņas sejas. Un tad, apzinādamies, cik neomulīgi viņš liek Rafa-elai justies, Alekss piepeši satvēra abus līdzpaņemtos dokumentus un neko neredzošu skatienu blenza tajos, cerēdams panākt, lai Rafaela domātu, ka viņš aizmirsis savu neprātīgo izturēšanos pret viņu un pievērsies kaut kam citam. Tikai pēc lidmašīnas pacelšanās viņš ievēroja, ka Rafaela pamet skatienu uz viņa pusi, un pamanīja ar acs kaktiņu, ka viņa lūkojas ilgi un cieši.

Tad, nespēdams vairs ilgāk spēlēt šo spēlīti, Alekss pagriezās pret viņu un pievērsa viņai maigu skatienu un nedrošu, bet sirsnīgu smaidu.

- Piedodiet, ka es jūs tā iepriekš pārbiedēju. Vienkārši... Parasti es tā nerīkojos... - Viņa smaids kļuva platāks, bet Rafaela nesmaidīja pretī. - Es... es nezinu, kā to izskaidrot. - Mirkli Alekss pats sev šķita kā jukušais, kas cenšas kaut ko pateikt, kamēr viņa tikai sēdēja un skatījās bez jebkādas izteiksmes sejā, vienīgi ar tādu pašu acu skatienu, kas tik ļoti bija aizkustinājis Alekšu, kad viņš to ieraudzīja pirmoreiz. - Kad es jūs tajā vakarā redzēju uz pakāpieniem, kad jūs... - Viņš nolēma turpināt un izteikt to. - Kad jūs

raudājāt, es jutos tik bezpalīdzīgs... kad pavērāties uz manu pusi, un tad jūs nozudāt. Tieši tā. Jūs gluži vienkārši nozudāt. Un dienām ilgi tas man nedeva mieru. Es nepārtraukti domāju par to, kā jūs izskatījāties, asarām plūstot pār seju. - Runājot viņam šķita, ka pamanījis kaut ko sievietes acīs atmaigstam, bet viņas sejā nemainījās ne vaibsts. Alekss vēlreiz pasmaidīja un skumīgi paraustīja plecus. -Varbūt es tikai nespēju skatīties, kā sieviete cieš. Bet domas par jums man nedeva mieru visu nedēļu. Un šorīt es jūs pēkšņi ieraudzīju. Vēroju, kā pircēja iegādājas grāmatu, kamēr zvanīju uz savu biroju. - Alekss uzsmaidīja pazīstamajam grāmatas vākam, nestāstot viņai, cik ļoti pazīstams tas viņam bija. - Un tad es aptvēru, ka tā esat jūs. Tas bija neprāts, gluži kā filmā. Visu nedēļu mani vajāja jūsu tēls, kā jūs tur sēdējāt uz pakāpieniem raudādama, un tad piepeši es jūs ieraugu - un tikpat skaistu.

Šoreiz Rafaela pasmaidīja; viņš bija tik mīļš un šķita tik jauns, ka dīvainā kārtā pēkšņi atgādināja viņas brāli, kas piecpadsmit gadu vecumā katru otro nedēļu bija iemīlējies citā meitenē.

- Un tad jūs atkal nozudāt, - Alekss izmisis turpināja, - es noliku klausuli, un jūs bijāt izkūpējusi gaisā. - Rafaela nevēlējās viņam stāstīt, ka iegājusi kādā privātā kabinetā un pa vairākiem noslēgtiem gaiteņiem aizvesta tieši uz lidmašīnu. Bet Alekss brīdi izskatījās apmulsis. - Es neredzēju jūs iekāpjam lidmašīnā. - Un tad viņš sazvērnieciski pieklusināja balsi. - Sakiet man taisnību - vai jūs esat burve? - Viņš izskatījās kā pāraudzis bērrts, un Rafaela nespēja apspiest smaidu.

Acīs dejojot smieklu dzirkstelītēm, viņa uzlūkoja Alekšu, vairs nebūdama ne dusmīga, ne nobijusies. Viņš bija

mazliet jucis, mazliet jauns un ļoti romantisks, un Rafaela nojauta, ka viņš tai nevēl ļaunu. Viņš bija gluži vienkārši jauks un mazliet muļķīgs. Un tāpēc viņa viegli uzsmaidīja Aleksam un pamāja ar galvu.

- Jā, esmu.

- Ahā! Tā jau es domāju. Burve. Tas ir lieliski. - Plati smaidīdams, Alekss atlaidās ērtāk savā krēslā, un Rafaela pasmaidīja pretī. Šī bija jautra spēle. Un viņai no tās nevar celties nekāds ļaunums, jo galu galā viņa taču atradās lidmašīnā. Viņš bija svešinieks, un Rafaela viņu nekad vairs neredzēs. Stjuartes Rafaelu aizvedīs prom no lidmašīnas gandrīz tūlīt, tikko tā nolaidīsies Ņujorkā, un viņa atkal būs drošībā un pazīstamās rokās. Bet kaut mazu brītiņu bija jautri paspēlēt šo spēlīti ar svešinieku. Un tagad viņa tiešām Alekšu atcerējās - no tā vakara, kad bija jutusies tik izmisīgi vientuļa un bija izgājusi no mājām un raudādama sēdējusi uz garajiem akmens pakāpieniem, kas veda lejup pa kalna nogāzi. Viņa bija pacēlusi galvu un pamanījusi Alekšu, bet, pirms viņš paspēja tuvoties, Rafaela bija aizbēgusi cauri dārzam. Tagad, domājot par to, viņa pamanīja, ka Alekss atkal viņai uzsmaida. - Vai burvei būt ir grūti?

- Reizēm. - Klausoties viņā, Aleksam šķita, ka viņš sa-dzirdējis akcentu, tomēr nebija pārliecināts. Un tad, šīs spēles drošības uzmundrināts, viņš nolēma pajautāt.

- Vai jūs esat amerikāņu burve?

Vēl joprojām smaidīdama, Rafaela papurināja galvu.

- Nē, neesmu vis. - Kaut arī precējusies ar Džonu Henriju, viņa tomēr bija palikusi Francijas un Spānijas pilsone. Rafaela neredzēja nekādu ļaunumu, kas varētu rasties no sarunāšanās ar Alekšu, kurš tobrīd šķita pētām gredzenu kolekciju uz viņas abām rokām. Viņa zināja, par ko Alekss

prāto, un zināja ari, ka viņam būs grūti noskaidrot to, ko viņš vēlējās noskaidrot.

Piepeši Rafaela nevēlējās to Aleksam stāstīt, kaut uz neilgu bridi nevēlējās būt Džona Henrija Filipsa kundze. Uz neilgu bridi viņa gribēja būt vienkārši Rafaela - ļoti jauna meitene.

- Jūs man neesat stāstījusi, no kurienes esat, burve. -Alekša skatiens atrāvās no viņas rokām. Viņš bija nospriedis: lai ari kas viņa būtu, viņa bija bagāta, un Alekss ar atvieglojumu bija pamanījis, ka uz viņas kreisās rokas nav zelta stīpiņas. Nezin kāda iemesla dēļ Alekss nosprieda, ka viņai droši vien ir bagāts tēvs un varbūt tēvs ir pārāk bargs, tāpēc viņa raudājusi uz pakāpieniem tajā vakarā, kad Alekss viņu ieraudzīja pirmo reizi. Vai varbūt viņa ir šķīrusies. Bet patiesībā Aleksam tas nelikās svarīgi. Aleksam rūpēja vienīgi viņas rokas, viņas acis, smaids un tā vara, kas Alekšu it kā vilka pie jaunās sievietes. To viņš bija jutis pat no attāluma, un šī sajūta atkal lika viņam vēlēties pieskarties Ra-faelai. Un tagad viņš bija daudz tuvāk, bet Alekss zināja, ka nedrīkst viņai pieskarties. Viņš drīkstēja vienīgi spēlēt šo spēlīti.

Rafaela viņam atklāti uzsmaidīja. Šajā brīdī viņi bija kļuvuši gandrīz draugi.

- Es esmu no Francijas.

- Tiešām? Vai jūs tur vēl joprojām dzīvojat?

Piepeši kļuvusi nopietnāka, viņa papurināja galvu.

- Nē. Es dzīvoju Sanfrancisko.

-Tā jau domāju.

- Tiešām? - Pārsteigta un uzjautrināta viņa uzlūkoja Alekšu. - Kā jūs to zinājāt? - Veidā, kādā viņa to sacīja, bija kaut kas ļoti nevainīgs. Tomēr viņas acis pauda gudrī-

bu un pieredzi. Runas veids lika Aleksam noprast, ka viņa ne pārāk bieži grozījusies lielajā, sliktajā pasaulē. - Vai es izskatos pēc Sanfrancisko iedzīvotājas?

- Nē, neizskatāties vis. Bet man bija tāda sajūta, ka jūs dzīvojat Sanfrancisko. Vai jums tā patīk?

Viņa gausi pamāja ar galvu, bet acīs atkal bija atgriezušās bezgalīgās skumjas. Saruna ar viņu šķita kā kuģošana bīstamos ūdeņos; Aleksam nekad nebija īsti skaidrs, kad viņš uzskries sēklī un kad varēs droši un brīvi kuģot tālāk.

- Patīk. Es gan pēdējā laikā pārāk daudz nestaigāju pa pilsētu.

- Tiešām? - Aleksam bija bail uzdot nopietnu jautājumu, piemēram, kāpēc viņa pēdējā laikā vairs pārāk daudz nestaigā pa pilsētu. - Ko tad jūs darāt? - Viņa balss bija maiga un it kā glāstīja Rafaelu, un viņa pavērsa pret Alekšu vislielākās acis, kādas viņš jebkad redzējis.

- Es lasu. Ļoti daudz. - Tad viņa uzsmaidīja Aleksam un paraustīja plecus, it kā sakautrējusies. Viegli piesarkusi, viņa novērsa skatienu, lai tūlīt pēc tam pagrieztos un pajautātu: - Un jūs? - Viņa jutās ļoti drosmīga, ka uzdevusi dīvainajam cilvēkam tik personisku jautājumu.

- Es esmu advokāts.

Rafaela viegli pamāja un pasmaidīja. Viņai bija patikusi Alekša atbilde. Viņa vienmēr bija uzskatījusi jurisprudenci par intriģējošu jomu, un nezin kāpēc tā šķita piemērota nodarbošanās šim cilvēkam. Rafaela nojauta, ka Alekss varētu būt apmēram tādā pašā vecumā kā viņa. Patiesībā viņš bija sešus gadus vecāks.

- Vai jums patīk šis darbs?

- Ļoti. Un jūs? Ko jūs, burve, darāt vēl, kad nelasāt?

Vienu mirkli Rafaelai gribējās mazliet ironiski atbildēt,

ka viņa ir slimnieku kopēja. Bet tas šķita pārāk nežēlīgi pret Džonu Henriju, tāpēc viņa bridi neteica neko, tikai papurināja galvu.

- Neko. - Rafaela atklāti uzlūkoja Alekšu. - Pilnīgi neko.

Aleksam atkal ienāca prātā, kāds varētu būt viņas dzīves stāsts, kā norisinās viņas dzīve, ko viņa dara visu garo dienu un kāpēc viņa tajā vakarā raudājusi. Piepeši tas viņu uztrauca vairāk nekā jebkad.

- Vai jūs daudz ceļojat?

- Laiku pa laikam. Tikai uz dažām dienām. - Viņa palūkojās uz savām rokām, īpaši pievērsdamās platajam zelta gredzenam uz kreisās rokas.

- Vai jūs tagad atgriezīsieties Francijā? - Alekss bija pieņēmis, ka tā varētu būt Parīze, un viņam, protams, bija taisnība. Bet Rafaela pakratīja galvu.

- Es lidoju uz Ņujorku. Parīzē es atgriežos tikai reizi gadā, vasarā.

Alekss lēni pamāja un pasmaidīja.

- Tā ir skaista pilsēta. Es tur reiz pavadīju sešus mēnešus, un man tur ļoti patika.

- Ak tā? - Rafaela izskatījās iepriecināta. - Tad jau jūs runājat franciski?

- Ne gluži. - Viņa sejā atkal atgriezās platais, puiciskais smaids. - Katrā ziņā ne tik labi, kā jūs runājat angliski. - Rafaela klusu iesmējās un pieskārās ar pirkstu grāmatai, ko bija nopirkusi lidostā. Alekss to pamanīja un pasmaidījis jautāja: - Vai jūs daudz lasāt viņas grāmatas?

- Kuras? ,

- Šarlotes Brendones.

Rafaela pamāja.

- Man viņa ļoti patīk. Esmu izlasījusi visus viņas sa-

rakstītos romānus. - Un tad viņa kā atvainojoties uzlūkoja Alekšu. - Es zinu, ka tā nav ļoti nopietna lasāmviela, bet tā ir brīnišķīga atpūta. Atveru viņas grāmatas un tūlīt pat ienirstu viņas attēlotajā pasaulē. Es zinu, ka vīrietim tāda literatūra šķiet muļķīga, bet tā... - Rafaela nevarēja stāstīt Aleksam, ka pēdējo septiņu gadu laikā grāmatas palīdzējušas viņai saglabāt veselo saprātu, jo tad Alekss viņu uzskatītu par jukušu. - Gluži vienkārši - tā ir ļoti jauka.

Alekss pasmaidīja vēl sirsnīgāk.

- Es zinu, es arī esmu lasījis viņas grāmatas.

- Tiešām? - Rafaela uzjautrināta uzlūkoja viņu. Šarlotes Brendones grāmatas gan nelikās piederam pie vīriešu lasāmvielas. Džons Henrijs noteikti nekad tās nelasītu. Ne arī viņas tēvs. Viņi lasīja grāmatas par ekonomiku vai pasaules kariem. - Vai jums tās patīk?

- Ļoti patīk. - Un tad viņš nolēma paspēlēt šo spēlīti vēl mazliet ilgāk. - Esmu izlasījis visas.

- Vai tas var būt? - Rafaelas lielās acis kļuva vēl platākas. Pēc viņas domām, advokātam tā bija dīvaina aizraušanās. Un tad, atvairījusi savas šaubas, viņa atkal uzsmaidīja Aleksam un pastiepa uz viņa pusi grāmatu. - Vai šo te esat lasījis? Tā ir visjaunākā. - Varbūt viņa tomēr bija sastapusi draugu.

Pametis skatienu uz grāmatu, Alekss pamāja.

- Manuprāt, tā ir viņas labākā grāmata. Jums tā patiks. Tā ir nopietnāka nekā pārējās. Saturīgāka. Viņa tajā nopietni runā par nāvi, tas nav tikai skaists stāsts. Viņa vēlas daudz ko pateikt. - Alekss zināja, ka māte to sarakstījusi pagājušajā gadā pirms ļoti nopietnas operācijas, un viņa bija baidījusies, ka tā varētu būt viņas pēdējā grāmata. Māte bija mēģinājusi tajā pateikt kaut ko ļoti nozīmīgu, un tas viņai

bija izdevies. Un, uzlūkojot Rafaelu, Alekša seja bija kļuvusi gluži nopietna. - Šī grāmata viņai ļoti daudz nozīmē.

Rafaela savādi paskatījās uz viņu.

- Kā jūs to zināt? Vai esat ar viņu ticies?

Mirkli iestājās klusums, tad Alekša sejā atkal parādījās platais smaids, viņš pieliecās tuvāk Rafaelai un pačukstēja:

- Viņa ir mana mamma. - Bet šoreiz Rafaela pasmējās par viņu, un viņas smiekli bija kā sudrabaina zvaniņa skaņa, kas Alekša ausīm ļoti patika. - Nē, tā patiešām ir.

- Vai zināt, advokāts būdams, jūs gan esat ļoti muļķīgs.

- Muļķīgs? - Alekss centās izklausīties saniknots. - Es runāju nopietni. Šarlote Brendone ir mana māte.

- Un Savienoto Valstu prezidents ir mans tēvs.

-Apsveicu! - Alekss pastiepās, lai paspiestu viņas roku, un Rafaela liegi ielika savu vēso plaukstu viņējā, un abi apmainījās ciešiem rokasspiedieniem. - Starp citu, es esmu Alekss Heils.

- Redziet nu! - Rafaela atkal iesmējās. - Jūsu uzvārds nav Brendons!

- Tas ir viņas pirmslaulības uzvārds. Viņa ir Šarlote Brendone-Heila.

- Kā tad! - Skatoties uz viņu, Rafaela nespēja valdīt smieklus. - Vai jūs vienmēr stāstāt tādas pasakas?

- Tikai pilnīgiem svešiniekiem. Starp citu, burve, kā sauc jūs? - Alekss zināja, ka kļūst mazliet uzmācīgs, bet viņš ļoti gribēja uzzināt, kas viņa tāda ir. Viņš vēlējās nomest abu anonimitātes plīvuru. Alekss gribēja zināt, kas viņa ir, kur dzīvo, kur varēfu viņu atrast, ja viņa atkal izkūpētu gaisā.

Bet Rafaela tikai mirkli vilcinājās ar atbildi, un tad viņa pasmaidīja.

- Rafaela.

Viegli smaidīdams, Alekss neticīgi pakratīja galvu.

- Tagad jau jūs esat tā, kas stāsta pasakas. Rafaela. Tas taču nav franču vārds.

- Nē, tas ir spāņu vārds. Es tikai daļēji esmu francūziete.

- Un daļēji spāniete? - Viņas izskats apliecināja, ka tā ir taisnība: ogļmelnie mati un melnās acis, un āda porcelāna baltumā Aleksam tiešām asociējās ar Spāniju. Viņš nepavisam nezināja, ka šādu izskatu Rafaela mantojusi no sava tēva - francūža.

- Jā, es esmu daļēji spāniete.

- Kura ir tā spāniskā daļa? Prāta vai sirds pusē? - Tas bija nopietns jautājums, un Rafaela, pieri saraukusi, apdomāja atbildi.

- Tas ir grūts jautājums. Es īsti nezinu. Man šķiet, ka mana sirds ir franciska un prāts - spānisks. Es domāju kā spāniete, taču ne jau tāpēc, ka es tā tik ļoti gribētu, bet galvenokārt ieraduma pēc. Iznāk tā, ka dzīvesveids nosaka cilvēka būtību.

Alekss ar aizdomām pavērās pār plecu un tad pieliecās viņai tuvāk, čukstēdams:

- Es neredzu nevienu duenju.

Rafaela iepleta acis un iesmējās.

-Ak nē, bet vēl redzēsiet!

-Tiešām?

- Noteikti. Lidmašīna ir vienīgā vieta, kur es jebkad esmu viena.

- Cik dīvaini, turklāt tas mani intriģē. - Alekss vēlējās pajautāt, cik viņai ir gadu. Viņš sprieda, ka varētu būt apmēram divdesmit pieci vai seši, un būtu pārsteigts, uzzinot, ka viņai ir trīsdesmit divi. - Vai tas jūs traucē?

- Reizēm. Bet, ja tā nebūtu, es droši vien justos ļoti dīvaini. Esmu pie tā pieradusi. Reizēm man šķiet, ka es baidītos, ja nejustos tik aizsargāta.

- Kāpēc? - Alekšu viņa intriģēja vairāk nekā jebkad. Viņa tik ļoti atšķīrās no visām pārējām viņam pazīstamajām sievietēm.

- Tad es nebūtu pasargāta. - Viņa to pasacīja ļoti nopietni.

- No kā?

Rafaela ilgi klusēja, tad uzsmaidīja Aleksam un klusu noteica:

- No tādiem cilvēkiem kā jūs. - Alekss spēja vienīgi pasmaidīt, un viņi ilgu laiku sēdēja līdzās, katrs ar savām domām un jautājumiem par otra dzīvi. Tad Rafaela pagriezās pret Alekšu, un viņas acis pauda ziņkāri un šķita laimīgākas nekā iepriekš. - Kāpēc jūs man stāstījāt to pasaciņu par Šarloti Brendoni? - Viņa nespēja izprast Alekšu, bet šis vīrietis viņai patika, viņš šķita godīgs un sirsnīgs, un jautrs, un gudrs, cik nu viņa varēja spriest.

Bet Alekss šobrīd atbildes vietā uzsmaidīja.

- Tāpēc, ka tā ir taisnība. Viņa ir mana māte, Rafaela. Sakiet - vai tas ir jūsu īstais vārds?

Rafaela nopietni pamāja.

- Jā. - Bet viņa nepiebilda vairs neko citu, uzvārdu nenosauca. Vienkārši - Rafaela. Un Aleksam šis vārds ļoti patika.

- Jā, viņa ir mana māte. - Viņš norādīja uz fotogrāfiju grāmatas otrā vāka attēli) un tad uzlūkoja Rafaelu, kas vēl joprojām turēja grāmatu rokā. - Jums viņa ļoti patiktu. Viņa ir izcila sieviete.

>

- Par to esmu pārliecināta. - Bet bija acīm redzams, ka

viņa vēl joprojām netic Alekša stāstītajam, un tad ar jautru izteiksmi sejā Alekss iebāza roku žaketes kabatā un izvilka šauru, melnu kabatas portfeli, kuru Keja viņam pagājušajā gadā bija uzdāvinājusi dzimšanas dienā. Uz tā bija tāds pats zeltīts “G” kā uz Rafaelas melnās ķirzakādas somiņas. “Gucci”. Alekss izvilka divas apbružātas fotogrāfijas un klusēdams sniedza pāri tukšajai sēdvietai. Rafaela uzmeta tām skatienu, un tad viņas acis plati iepletās. Viena no fotogrāfijām bija miniatūrā tā, kas uz grāmatas vāka, un otrā viņa māte smējās, jo Alekss bija aplicis viņai apkārt roku, un turpat blakus stāvēja viņa māsa ar Džordžu.

- Ģimenes bilde. Mēs nofotografējāmies pagājušajā gadā. Mana māsa, māsasvīrs un māte. Nu, ko jūs tagad teiksiet?

Rafaela smaidīja un uzlūkoja Alekšu ar piepešu godbijību.

-Ak, jums jāizstāsta man viss! Viņa ir brīnišķīga, vai ne?

- Pat ļoti. Un, pats par sevi saprotams, - viņš piecēlās kājās, izsliedamies visā augumā, ielika abu nelasīto lietu dokumentus priekšējā sēdekļa kabatā un apsēdās tukšajā sēdvietā līdzās Rafaelai, - es domāju, burve, ka jūs arī esat brīnišķīga. Un, iekams izstāstīšu visu par savu māti, vai varu jūs ieinteresēt ar kādu dzērienu pirms pusdienām? - Šī bija pirmā reize, kad Alekss kādas sievietes uzmanības iekarošanai izmantoja savu māti, bet viņam tas nelikās būtiski. Viņš gribēja iepazīt Rafaelu, cik vien tas bija iespējams laikā, līdz lidmašīna nolaidīsies Ņujorkā.

Turpmākās četrarpus stundas viņi pļāpāja, baudīdami divas baltvīna glāzes un tad gluži neēdamas pusdienas, ko neviens no viņiem pat nepamanīja, un viņi runāja par Parīzi un Romu, un Madridi, un par dzīvi Sanfrancisko, par

rakstīšanu un cilvēkiem, bērniem un jurisprudenci. Rafaela uzzināja, ka Aleksam pieder skaista, neliela Viktorijas stila māja, kura viņam ļoti patika. Alekss uzzināja par Rafaelas dzīvi Spānijā Santaeuhenijas īpašumā un aizrautīgi klausījās tādos stāstos par pasauli pirms daudziem gadsimtiem, kādus viņš vēl nekad nebija dzirdējis. Rafaela stāstīja viņam par bērniem, kurus viņa tik ļoti mīlēja, par pasakām, ko viņiem stāstīja, par savām māsīcām un brālēniem, par smieklīgajām tenkām attiecībā uz šādu dzīvi Spānijā. Viņa izstāstīja Aleksam visu, tikai ne par Džonu Henriju un to dzīvi, kāda viņai bija tagad. Bet tā nebija dzīve, tas bija tumšs tukšums, eksistence. Nebija jau tā, ka viņa gribētu to noslēpt Aleksam, viņa tikai pašlaik nevēlējās par to domāt.

Kad stjuartes beidzot lika visiem piesprādzēties, Rafaela un Alekss izskatījās kā divi bērni, kam paziņots, ka viesības beigušās un laiks iet mājās.

- Ko jūs tagad darīsiet? - Alekss jau zināja, ka viņai paredzēts īstā spāņu garā sastapties ar savu māti, tanti un divām māsīcām un ka kopā ar tām viņa Ņujorkā apmetīsies viesnīcā.

- Tagad? Viesnīcā satikšu māti. Viņām jau vajadzētu būt tur.

- Vai drīkstu jūs aizvest taksometrā?

Rafaela gausi papurināja galvu.

- Man atbrauks pakaļ. Patiesībā, - viņa skumji uzlūkoja Alekšu, - es nozudīšu, tiklīdz lidmašīna nosēdīsies.

- Es vismaz varētu palīdzēt jums tikt galā ar bagāžu. -Izklausījās, it kā Alekss lūgtos.

Rafaela atkal papurināja galvu.

- Nē. Jūs pats redzēsiet, ka mani aizvedīs prom tieši no lidmašīnas.

Alekss centās pasmaidīt.

- Vai esat pārliecināta, ka jūs neesat nekāda cietumniece? Jūs tik ļoti uzmana.

- Gandrīz vai varētu tā teikt. - Viņas balss bija skumja, un tādas pašas bija arī acis. Pēkšņi viņiem abiem bija zudusi aizvadīto piecu stundu jautrība. Viņu spēlītē grasījās iejaukties reālā pasaule. - Man ļoti žēl.

- Man arī. - Un tad viņš nopietni uzlūkoja Rafaelu. - Rafaela... vai, kamēr būsim Ņujorkā, es drīkstētu jūs satikt? Zinu, ka jūs būsiet aizņemta, bet varbūt mēs varētu kopīgi iedzert vai... - Rafaela jau kratīja galvu. - Kāpēc ne?

- Tas nav iespējams. Mana ģimene to nekad nesaprastu.

- Dieva dēļ, kāpēc ne? Jūs taču esat pieaugusi sieviete.

-Tieši tā. Un mūsu pasaules sievietes neskraida apkārt,

iedzerdamas ar svešiem vīriešiem.

- Es neesmu svešs. - Viņš atkal izskatījās kā puika, un Rafaela iesmējās. - Nu labi, esmu. Vai jūs pusdienosiet kopā ar mani un manu māti? Rīt? - Viņš gan to bija tikko izdomājis, bet, ja vajadzēs, viņš izvilks māti kaut aiz matiem no izdevēju sanāksmes, lai tikai dabūtu uz šīm pusdienām. Ja Šarlote Brendone bija nepieciešama kā duenja, lai pārliecinātu Rafaelu pusdienot kopā ar Alekšu, tad tādu lomu viņa arī nospēlēs. - Vai jūs būsiet? Restorānā “Četri gadalaiki’’. Pulksten vienos.

- Aleks, es nezinu. Neesmu pārliecināta, vai būšu...

- Centieties! Jums pat nav nekas jāapsola. Mēs tur gaidīsim. Ja varēsiet atnākt, lieliski. Ja neatnāksiet, es sapratīšu. Tikai pūlieties gan atnākt! - Lidmašīna tikko bija pieskārusies skrejceļam, un Alekša balsī jautās steiga.

- Es gan nezinu, kā... - Uzlūkojot Alekšu, Rafaela izskatījās nobažījusies.

- Tas nekas. Galvenais, atcerieties, cik ļoti jūs gribat iepazīties ar manu māti. Restorānā “Četri gadalaiki”. Vienos. Atcerieties!

- Jā, bet...

- Klusējiet... - Alekss pielika pirkstu pie viņas lūpām, un viņu acis mirkli raudzījās vienas otrās. Piepeši Alekss pieliecās viņai tuvāk un izmisīgi apzinājās, cik ļoti vēlas noskūpstīt Rafaelu. Varbūt, ja viņš to darītu, viņš nekad vairs Rafaelu nesatiktu, bet, ja nedarītu, varbūt tomēr vēl satiks. Tāpēc, lidmašīnai tuvojoties lidostas ēkai, viņš centās pārkliegt motora rēkoņu. - Kur jūs apmetīsieties?

Rafaela vērās viņā savām lielajām acīm šaubīdamās un vilcinādamās. Ja tā padomā, Alekss viņu lūdza uzticēties viņam, un viņa to vēlējās, bet nebija pārliecināta, vai tā vajadzētu darīt. Bet vārdi izspruka no mutes, it kā, lidmašīnai piepeši apstājoties, viņa nespētu tos noturēt pie sevis.

- Viesnīcā “The Carlyle”. - Un tad, it kā sarunājušas, ejā stāvēja divas stjuartes, viena turēja Rafaelas ūdeļādas kažoku, otra izvilka no viņas sēdekļa apakšas ceļasomu, un Rafaela, gluži kā paklausīgs bērns, lūdza Alekšu padot viņai no augšējā bagāžas plaukta platmali un, neteikusi ne vārda, uzlika to galvā, atsprādzēja savu drošības jostu un piecēlās kājās. Tā nu viņa stāvēja tāda, kādu Alekss bija viņu redzējis lidostā: ūdeļādas kažokā, acis mazās, melnās platmales aizplīvurotas, rokā sažņaugta grāmata un somiņa. Viņa uzlūkoja Alekšu un tad pastiepa melnā cimdā tērpto roku. - Paldies! - Tā bija pateicība par tām piecām stundām, ko Alekss bija viņai dāvājis, par šo burvīgo mirkli, lidojumu prom no realitātes, par nojausmu tam, kāda varētu būt viņas dzīve, tomēr nebija. Un tad, vēl mirkli ļaudama skatienam pakavēties pie Alekša sejas, Rafaela aizgriezās.

Abām stjuartēm, kas bija atnākušas Rafaelai pakaļ, bija pievienojies stjuarts, kas tagad nostājās aiz viņas, tika atvērta viena no rezerves izejām lidmašīnas aizmugurē, netālu no tās vietas, kur Rafaela un Alekss bija sēdējuši, un stjuartes pa skaļruņiem paziņoja, ka pasažieru izkāpšana paredzēta pa priekšējām durvīm. Pakaļējā izeja atvērās uz īsu brīdi, un Rafaela ar trim apkalpes locekļiem ātri izkāpa. Durvis tūlīt atkal aizvērās, un tikai daži pasažieri, kas atradās tuvumā, pabrīnījās, kas īsti noticis un kāpēc sieviete tumšajā ūdeļādas kažokā aizvesta. Bet viņus nodarbināja pašu problēmas, pašu plāni, un vienīgi Alekss kādu laiku stāvēja, raudzīdamies uz durvīm, pa kurām viņa bija nozudusi. Atkal jau viņa bija aizbēgusi no Alekša. Atkal jau šī nezināmā sieviete, neaizmirstamā skaistule bija nozudusi. Bet tagad Alekss zināja, ka viņas vārds ir Rafaela un ka viņa apmetīsies viesnīcā “The Carlyle”. Līdz piepeši viņš izmisis aptvēra, ka nezina viņas uzvārdu. Rafaela. Kāda Rafaela? Kā lai viņš viesnīcā pajautā? Tagad viņa vienīgā cerība bija redzēt Rafaelu rītdienas pusdienās. Ja viņa ieradīsies, ja varēs tikt prom no savām radiniecēm... ja... Juzdamies kā mazs, pārbijies skolēns, Alekss paņēma savu mēteli un portfeli un sāka virzīties uz lidmašīnas priekšgalu.

6

estorana “Četri gadalaiki” viesmīlis pavadīja garo,

pievilcīgo sievieti uz viņas pierasto galdiņu līdzas

bāram. Visnotaļ modernais iekārtojums kalpoja par lielisku fonu grezni ģērbtajiem cilvēkiem, kas ieradās restorānā gan dienā, gan vakarā. Ejot uz galdiņa pusi, sieviete smaidīja, māja ar galvu, pamanīja kādu draudzeni, kura pārtrauca sarunu, lai viņai pamātu ar roku. Šarlote Brendone te bija pastāvīga apmeklētāja. Šeit pusdienojot, viņa jutās tāpat kā savā klubā, un viņas garais, slaidais stāvs ierastajā vidē kustējās pavisam brīvi, sniegakrāsas mati spraucās laukā no ūdeļādas cepures, kas viņai ļoti piestāvēja un lieliski saderēja ar skaisto ūdeļādas kažoku, kuru viņa valkāja virs tumšzilas kleitas. Ausīs Šarlotei bija safīra un briljanta auskari un ap kaklu trīs lielu, skaistu pērļu virtenes, uz kreisās rokas safīra gredzens, ko viņa pati sev bija nopirkusi piecdesmitajā dzimšanas dienā, pēc tam, kad bija pārdota viņas piecpadsmitā grāmata. Iepriekšējā grāmata bija izpārdota

vairāk nekā piecos miljonos eksemplāru mīkstajos vākos, un Šarlote bija nolēmusi palutināt sevi un nopirkt šo gredzenu. Viņa vēl joprojām nepārstāja brīnīties, kā tas viss bija sācies: kad lidmašīnas katastrofa aizgāja bojā vīrs un Šarlote bija pieņēmusi savu pirmo darba piedāvājumu -sagatavojusi informāciju ļoti garlaicīgam laikrakstam, kas viņai nekad īsti nebija paticis. Bet viens gan Šarlotei patika, un to viņa ātri aptvēra: tā bija rakstīšana, un, apsēdusies, lai rakstītu savu pirmo romānu, viņa jutās tā, it kā beidzot būtu atgriezusies mājās. Pirmā grāmata guva labus panākumus un otrā vēl labākus, bet trešā jau pašā sākumā kļuva par bestselleru, un kopš tā laika viņai bija grūts darbs, bet lieliski panākumi, un līdz ar katru gadu un katru grāmatu Šarlotei šis darbs patika aizvien vairāk. Jau gadiem ilgi Šarlotei svarīgas bija tikai viņas grāmatas, viņas bērni un mazmeita Amanda.

Pēc vīra nāves Šarlotes dzīvē nebija neviena nozīmīga vīrieša, bet ar laiku viņa piespieda sevi šad tad kaut kur aiziet ar kādu no tiem. Jau pusi mūža viņai bija tuvi draugi, sirsnīgas attiecības, bet nebija neviena, ar kuru viņa vēlētos apprecēties. Divdesmit gadu viņa bija aizbildinājusies ar saviem bērniem, un tagad kā aizbildinājums vienmēr kalpoja viņas darbs. “Ar mani ir pārāk grūti sadzīvot. Mans dienas režīms ir neciešams. Es visu nakti rakstu un visu dienu guļu. Es tevi padarītu traku! Gan redzēsi!” Šādu aizbildinājumu viņai bija daudz, un neviens nebija īsti ticams. Viņai piemita organizētība un disciplīna; Šarlote prata saplānot savas darba stundas, gluži kā gatavojot armijas bataljonu parādei. Patiesībā viņa gluži vienkārši nevēlējās otrreiz precēties. Pēc Artura Heila viņa nevienu nebija patiesi mīlējusi. Viņš bija kā spoža gaisma Šarlotes debesīs, viņš bija

kalpojis kā prototips pusducim viņas grāmatu varoņu. Un Aleksandrs izskatījās viņam tik līdzīgs, ka allaž, dēlu ieraugot, Šarlotei kaklā sakāpa kamols: viņš bija tumšmatains, slaids, garš un kalsns, un glīts. Šarlote jutās lepna, apzinoties, ka neparasti pievilcīgais, gudrais, sirsnīgais cilvēks ir viņas dēls. Gluži citādas jūtas viņu pārņēma, sastopot savu meitu. Kejas klātbūtne vienmēr lika Šarlotei justies vainīgai par tām kļūdām, ko viņa bija pieļāvusi audzināšanā. Kāpēc Keja bija izvērtusies tik īgna, tik salta un tik dusmīga? Kas viņu būtu varējis tādu padarīt? Vai mātes ilgās darba stundas? Tēva nāve? Nesaskaņas ar brāli? Ikreiz, ieskatoties šajās saltajās acīs, tik ļoti līdzīgās viņējām, un neredzot tur atspoguļojamies drusciņu laimes, Šarlote jutās vīlusies, sāpināta un kļūdījusies.

Keja ļoti atšķīrās no Alekša, kas šobrīd, ieraugot māti, piecēlās visā augumā, un viņa acīs bija patiess prieks, bet seju rotāja sirsnīgs, laimīgs smaids.

-Ak Dievs, māt, tu izskaties apburoša! -Alekss mazliet pieliecās, lai viņu noskūpstītu, un māte viņu uz brīdi apskāva. Šī bija pirmā reize pēc vairākiem mēnešiem, kad Alekss ieradās no Sanfrancisko Ņujorkā, bet māte nekad tā īsti neizjuta, ka abi dzīvotu tālu viens no otra. Alekss viņai bieži zvanīja, lai uzzinātu, kā viņai klājas, lai pastāstītu viņai kaut ko interesantu, iztaujātu par viņas jaunāko grāmatu vai izklāstītu savu pašlaik aizstāvamo lietu. Šarlote arvien jutās piederīga viņa dzīvei, tomēr viņi pārāk nepieķērās viens otram. Šīs attiecības viņai bija nozīmīgas jebkurā to izpausmē, un šobrīd, sē^ot pretī dēlam, viņas acīs atspoguļojās prieks par iespēju Alekšu sastapt. - Tu izskaties labāk nekā jebkad! - Alekss ar acīm redzamu lepnumu uzsmaidīja viņai.

- Glaimi, mans mīļais, ir nekrietni, bet sagādā prieku. Paldies! - Mātes acīs dejoja smieklu liesmiņas, un Alekss plati smaidīja. Sešdesmit divu gadu vecumā viņa joprojām bija skaista sieviete: gara auguma, gracioza, eleganta, ar tik gludu ādu, kāda piederētos par viņu divreiz jaunākai sievietei. Skaisto seju un gludo ādu viņai bija palīdzējusi saglabāt plastiskā operācija, bet viņa arī agrāk bija skaista sieviete. Un sakarā ar plašo līdzdalību savu darbu reklamēšanas un popularizēšanas pasākumos nebija nekāds pārsteigums, ka viņa vēlējās saglabāt savu jaunību. Šo gadu laikā Šarlote Brendone bija kļuvusi ievērojama persona. Kā jau rakstniecei, seja bija svarīga viņas tēla sastāvdaļa, tāpat arī viņas sirsnība un dzīvesprieks. Viņa bija sieviete, kuru cienīja citas sievietes un kura vairāk nekā trīsdesmit gadu laikā bija ieguvusi lasītāju uzticību. - Nu, ko tad tu esi sagudrojis? Jāpiebilst, ka arī tu izskaties brīnišķīgi.

- Es biju aizņemts. Patiesībā nepārtraukti aizņemts, kopš mēs pēdējo reizi tikāmies. - Bet, to sakot, viņa skatiens piepeši aizmaldījās uz durvju pusi. Mirkli viņam bija šķitis, ka redz Rafaelu, - pa kāpnēm bija uznākusi tumšmataina sieviete ūdeļādas kažokā, taču Alekss redzēja, ka tā ir cita, un viņa skatiens atkal strauji pievērsās mātes sejai.

- Vai tu kādu gaidi, Aleks? - Māte bija pamanījusi Alekša skatienu un pasmaidīja. - Vai arī tevi jau nogurdinājušas Kalifornijas sievietes?

- Vai tad man ir laiks ar viņām tikties? Es strādāju dienu un nakti.

- Tā tev nevajadzētu darīt. - Brīdi māte skumji uzlūkoja Alekšu. Viņa vēlēja dēlam vairāk nekā tikai tādu daļēju dzīvi. Viņa to vēlēja abiem saviem bērniem, bet šķita, ka pagaidām nevienam no viņiem nebija izdevies atrast to,

L

ko viņi gribēja. Aleksam pagātnē bija izjukusi laulība ar Reičelu, un Keju bija pilnīgi pārņēmis fanātisms uz politiku, un viņas godkārīgie mērķi nomāca it visu pārējo dzīvē. Reizēm Šarlotei šķita, ka viņa nesaprot bērnus. Viņai pašai bija izdevies tikt galā gan ar ģimeni, gan ar karjeru, bet bērni apgalvoja, ka tagad esot citi laiki, ka tagad vairs neesot tik viegli veidot karjeru kā viņas laikā. Vai viņiem taisnība, vai arī viņi mānīja paši sevi savās neveiksmēs? Šobrīd, vērojot dēlu, Šarlote prātoja, vai viņš ir laimīgs savā advokāta profesijā, vai arī viņš vēlas kaut ko pavisam citu. Nez vai viņam ir nopietnas attiecības ar kādu sievieti, vai ir kāda, ko viņš patiesi mīl.

- Neizskaties nu tik nobažījusies, māt. - Alekss smaidīdams papliķēja pa mātes roku un pamāja viesmīlim. - Vai vēlies kādu dzērienu? - Māte pamāja, Alekss abiem pasūtīja “Asiņaino Mēriju” un tad smaidīdams apsēdās ērtāk krēslā. Viņam vajadzēja mātei izstāstīt. Un tūlīt, ja Rafaela ieradīsies laikā. Viņš bija aicinājis atnākt vienos, bet ar māti bija norunājis satikties pusvienos. Tomēr pastāvēja iespēja, ka Rafaela vispār neieradīsies. Alekša piere uz brīdi apmācās, un tad viņš ielūkojās mātes tumšzilajās acīs. - Es uzaicināju mums pievienoties kādu draugu. Bet neesmu pārliecināts, vai viņa ieradīsies. - Un tad, izskatīdamies puicisks un sakautrējies, Alekss uz brīdi novērsās un pēc tam atkal ieskatījās zilajās acīs. - Es ceru, ka tev nav iebildumu. - Bet Šarlote Brendone jau smējās: jauneklīgus, laimīgus smieklus, kas piepildīja gaisu. - Izbeidz par mani smieties, māt! - Taču viņas smiekli vienmēr bij^ lipīgi, un, kamēr māte slaucīja acīs saskrējušās asaras, Alekss juta, ka arī viņš smaida.

-Tu izskaties tā, it kā tev būtu četrpadsmit gadu, Aleks. Ko tad tu īsti uzaicināji pusdienās?

- Vienkārši draugu. Ak, nolādēts! Draudzeni. - Viņš gandrīz vai piebilda: “Es iepazinos ar viņu lidmašīnā.”

- Vai tava draudzene dzīvo Ņujorkā? - Mātes jautājumi nepauda uzmācīgu ziņkāri, tie bija draudzīgi, un Šarlote joprojām smaidīja.

- Nē. Viņa dzīvo Sanfrancisko. Te viņa ieradusies tikai uz dažām dienām. Mēs atlidojām vienā lidmašīnā.

- Jauki. Ko viņa dara? - Šarlote iedzēra pirmo malku no savas glāzes, prātodama, vai viņai vispār vajadzētu jautāt, bet viņu vienmēr interesēja Alekša draugi. Reizēm bija grūti neizklausīties kā mātei, bet, ja viņa pārāk uzstāja, Alekss viņai taktiski aizrādīja, lai izbeidz. Šobrīd viņa jautājoši uzlūkoja dēlu, bet viņam, šķiet, nebija iebildumu. Viņš izskatījās laimīgāks, nekā bijis jau ilgu laiku, un viņa acīs varēja pamanīt kaut ko brīnišķīgi sirsnīgu un maigu. Kopā ar Reičelu viņam šāds skatiens nekad nebija piemitis, tad viņš vienmēr likās neomulīgs un nobažījies. Šarlotei piepeši ienāca prātā, vai Alekss nav viņai sagatavojis kādu pārsteigumu.

Bet Alekss tikai uzjautrināts smaidīja.

- Varbūt tev būs grūti tam noticēt, slavenā rakstniece Šarlote Brendone, bet viņa laikam nedara pilnīgi neko.

- Oho! Cik dekadentiski! - Bet Šarlote neizskatījās satraukta, vienīgi ieinteresēta par to, ko bija izlasījusi dēla acīs. - Vai viņa ir ļoti jauna? - Tas varētu būt izskaidrojums. Ļoti jauniem cilvēkiem bija tiesības kādu laiciņu nestrādāt, lai izdomātu, ko darīt. Bet, kad viņi kļuva mazliet vecāki, pēc Šarlotes domām, viņiem jau vajadzēja izlemt, kā veidot savu nākotni, vai vismaz atrast kādu darbu.

- Nē. Tas ir, ne pārāk jauna. Viņai ir ap trīsdesmit. Bet viņa ir eiropiete.

- Ā! - Šarlote saprotoši noteica. - Tagad man skaidrs.

- Tomēr tas ir dīvaini. - Viņš brīdi izskatījās domīgs.

- Nekad neesmu pazinis nevienu ar tādu dzīvesveidu. Viņas tēvs ir francūzis, māte - spāniete, un lielāko daļu mūža viņa pavadījusi ieslēgta, vienmēr radinieku un duenju pavadīta un pasargāta. Man šāda dzīve šķiet neticama.

- Kā tev vispār izdevās aizdabūt viņu prom no šiem pavadoņiem uz tik ilgu laiku, lai paspētu viņu iepazīt? - Šarlote bija ieintriģēta un novērsās vienīgi uz tik īsu brītiņu, lai pāri telpai pamātu kādai draudzenei.

- Es vēl neesmu viņu iepazinis. Bet esmu iecerējis to darīt. Tas arī bija viens no iemesliem, kāpēc šodien viņu uzaicināju pusdienās. Viņa dievina tavas grāmatas.

- Ak Dievs, Aleks, tā taču nebūs kāda no tām fanātiķēm! Dieva dēļ, kā lai es paēdu, ja man uzdos jautājumus, cik ilgi es jau rakstu un cik mēnešu man nepieciešams, lai sarakstītu katru grāmatu? - Bet viņas pārmetošais tonis bija rotaļīgs un sejā vēl joprojām vīdēja sirsnīgais smaids.

- Kāpēc gan tu nevari aizrauties ar meitenēm, kam labāk patīk citi rakstnieki? Ar kādu jauku meiču, kam patīk lasīt Prustu vai Balzaku, vai Kāmī, vai arī kas dievina Vinstona Čērčila memuārus. Kādu prātīgu meiteni.

Alekss pasmējās par mātes atklāto sejas izteiksmi, un tad pāri mātes plecam viņš pamanīja restorānā ienākam kādu vīziju, un Šarlotei Brendonei šķita, ka dzirdējusi Alekša elpu aizraujamies. Ievērojusi virzienu, kādā viņš skatījās, Šarlote pagriezās un ieraudzīja izcili skaistu, garu jaunu sievieti ar tumšiem matiem stāvarņ kāpņu augšā. Viņa izskatījās neizsakāmi trausla un tomēr tajā pašā laikā bija pilnīgi pārliecināta par sevi. Viņa bija skaistākā sieviete, un visu acis atklātā apbrīnā bija pievērstas viņai. Sievietes stāja bija ideāla,

galva augstu pacelta, mati, līdzīgi melnam zīdam, rūpīgi saņemti mezglā, mirdzēja. Mugurā viņai bija šaura kašmira kleita, kuras tumšā šokolādes krāsa gandrīz līdzinājās viņas kažokam, ap kaklu bija viegli apmesta krēmkrāsas zīda “Her-mes” šalle, ausīs - pērļu un briljantu auskari. Viņas kājas šokolādes krāsas zeķēs un brūnās zamšādas kurpēs izskatījās bezgala garas un graciozas. Ādas somiņa bija tādā pašā koši brūnā krāsā, un šoreiz tā bija nevis no firmas “Gucci”, bet gan no “Hermes”. Viņa šķita visburvīgākā sieviete, kādu Šarlotei gadiem ilgi nebija gadījies redzēt, un piepeši viņa izprata dēla aizrautības pilno sejas izteiksmi. Kamēr Alekss uz mirkli atvainojās un devās sievietei pretī, Šarlotei iešāvās prātā, ka jaunajā sievietē jaušams kaut kas pazīstams. Šo seju Šarlote kaut kur bija redzējusi, vai varbūt tā gluži vienkārši bija tipiska spāņu aristokrātes seja. Viņa graciozi un pašapzinīgi virzījās uz galdiņa pusi, un viņas gaita liecināja par audzināšanu, kāda piemīt jaunai karalienei, tomēr sievietes acīs varēja jaust maigumu un kautrību, kas apbrīnojami saderējās ar viņas skaistumu. Šoreiz Šarlote bija tā, kas, raugoties uz jauno sievieti, gandrīz skaļi iesaucās. Jaunā sieviete bija tik skaista, ka viņu varēja uzlūkot vienīgi ar apbrīnu. Un bija viegli saprast Alekša aizraušanos. Viņa bija kā ļoti rets dārgakmens.

- Māt, atļauj tevi iepazīstināt ar Rafaelu. Rafaela, šī ir mana māte Šarlote Brendone. - īsu mirkli Šarlote pabrīnījās, kāpēc netiek nosaukts uzvārds, bet, ielūkojusies Rafa-elas tumšajās, nomāktajās acīs, viņa šo jautājumu aizmirsa. Tuvumā varēja pamanīt, ka jaunā sieviete izskatās gandrīz pārbijusies, un viņa bija mazliet aizelsusies, it kā būtu skrējusi. Viņa cieši paspieda Šarlotes roku un apsēžoties ļāva Aleksam paņemt viņas kažoku.

- Es ļoti atvainojos, ka nokavējos, Brendona kundze! -Viņa cieši ieskatījās Šarlotei acīs, un viņas krēmkrāsas vaigus pārklāja viegls sārtums. - Es biju aizņemta. Bija grūti... tikt prom. - Viņas skropstas pilnīgi aizēnoja acis, un Aleksam brīdi šķita, ka, raugoties uz Rafaelu, viņš izkusīs. Tik apbrīnojamu sievieti viņš nekad vēl nebija redzējis. Un, raugoties uz viņiem no malas, Šarlote neviļus iedomājās, ka viņi veido burvīgu pāri. Abi ar tumšiem matiem, lielām acīm, vingriem locekļiem, graciozām kustībām. Viņi atgādināja divus jaunus dievus no mitoloģijas, kuriem lemts kļūt par pāri. Šarlote ar piespiešanos, sirsnīgi pasmaidot, turpināja sarunu.

-Tas nekas, dārgā. Neuztraucieties! Mēs ar Alekšu tikai papļāpājām. Viņš stāstīja, ka jūs arī vakar esot atlidojusi no Sanfrancisko. Vai ciemojaties pie draugiem?

- Es atbraucu, lai sastaptos ar māti. - Rafaela sāka pamazām atslābināties, kaut arī no dzēriena viņa bija atteikusies.

- Vai viņa dzīvo šeit?

- Nē, Madridē. Viņa te iegriezusies pa ceļam uz Bu-enosairesu. Un viņa domāja, ka... nu, man šī ir iespēja uz dažām dienām atbraukt uz Ņujorku.

- Viņai veicies, ka var jūs satikt. Es allaž jūtos tāpat, kad Alekss atbrauc šurp. - Visi trīs pasmaidīja, un Alekss ierosināja vispirms pasūtīt pusdienas. Pēc tam Rafaela atzinās Šarlotei, cik ļoti nozīmīgas Šarlotes grāmatas bijušas viņas dzīvē jau vairākus gadus.

- Atzīšos, ka es tās mēdzu lasīt spāniski un laiku pa laikam franciski, bet, kad pirmoreiz ierados šajā valstī, mans... -Rafaela piesarka un uz brīdi nolaida skatienu. Viņa bija grasījusies sacīt, ka vīrs viņai nopircis dažas Šarlotes grāma-

tas angļu valodā, bet piepeši bija aprāvusies. Varbūt tā nebija godīgi, bet viņai negribējās runāt par Džonu Henriju. - Es tās nopirku angļu izdevumā un tagad visu laiku lasu tikai angliski. - Uzlūkojot Šarloti, viņas acis atkal kļuva skumjas. - Jūs nezināt, cik ļoti daudz man nozīmējušas jūsu grāmatas. Reizēm man šķiet, ka tieši tās... - Viņas balss bija tik klusa, gandrīz nedzirdama. - Reizēm tieši tās mani uzturēja pie dzīvības. - Raugoties uz jauno sievieti, Šarlote viegli varēja saklausīt viņas balsī ciešanas, un Alekss neviļus atcerējās pirmo reizi, kad bija Rafaelu redzējis raudam uz pakāpieniem. Šobrīd šajā greznajā Ņujorkas restorānā viņam atkal ienāca prātā, kāds noslēpums gan tik smagi nomāc viņas dvēseli. Bet Rafaela ar pateicīgu smaidu uzlūkoja viņa māti, un Šarlote, pat neko īpašu nedomādama, pasniedzās un pieskārās viņas rokai.

- Kad es tās rakstu, tās man arī daudz nozīmē. Bet svarīgākais, lai tās kaut ko nozīmētu tādiem cilvēkiem kā jūs. Paldies, Rafaela! Tas ir brīnišķīgs kompliments un daudzējādā ziņā piešķir vērtību manai dzīvei. - Un tad, it kā nojauzdama kaut ko apslēptu, kādu attālu vēlēšanos, kādu sapni, viņa cieši uzlūkoja Rafaelu. - Vai jūs arī rakstāt?

Bet Rafaela tikai pasmaidīja un pakratīja galvu, izskatīdamās ļoti jauna un bērnišķīga, un ne tik izsmalcināta kā sākumā.

- Ak nē! - Un tad viņa iesmējās. - Bet es stāstu pasakas.

- Tas jau ir pirmais solis.

Alekss klusēdams viņas vēroja. Viņam patika abas redzēt kopā, viņas spilgti kontrastēja: abas skaistas sievietes, bet viena jauna un trausla, otra nobriedusi un stipra, viena ar sirmiem un otra ar melniem matiem, viena, ko Alekss ļoti labi pazina, un otra, kuru nepazina nemaz. Tomēr viņš to gribēja iepazīt. Viņš gribēja iepazīt Rafaelu labāk, nekā jebkad jebkuru pazinis. Vērojot abas, viņš klausījās, kā māte turpina sarunu.

- Kādas pasakas jūs stāstāt, Rafaela?

- Es stāstu pasakas bērniem. Vasarās. Visiem saviem mazajiem brālēniem un māsīcām. Mēs vasaras pavadām kopā savā ģimenes īpašumā Spānijā. - Bet, zinādama par šādiem ģimenes “īpašumiem”, Šarlote nojauta, ka tur ir kaut kas vairāk. - Viņu tur ir dučiem, mēs esam ļoti liela ģimene, un man allaž patīk nodarboties ar bērniem. Es viņiem stāstu pasakas, - Rafaela laimīga pasmaidīja, - un viņi klausās un smaida, un smejas. Tas ir brīnišķīgi, tas palīdz dvēselei.

Šarlote pamāja ar galvu un pasmaidīja par jaunās sievietes sejas izteiksmi, un tad, uzlūkojot Rafaelu, viņa kaut ko sāka atminēties. Rafaela... Rafaela... Spānijā... ģimenes īpašums... un Parīze... banka... Šarlote apspieda vēlēšanos pateikt kaut ko skaļi. Viņa ļāva sarunu turpināt Aleksam, pati vēl un vēlreiz uzlūkodama Rafaelu. Un, tā lūkodamās, viņa prātoja, vai Alekss zina par Rafaelu. Viņa nojauta, ka nezina.

Stundu pēc ierašanās restorānā Rafaela ar nožēlu, bet noteikti ielūkojās pulkstenī.

- Man tik ļoti žēl... man diemžēl jāatgriežas pie mātes, tantes un māsīcām. Viņas droši vien domās, ka esmu aizbēgusi. - Viņa neatzinās Alekša mātei, ka notēlojusi galvassāpes, lai izvairītos no pusdienām kopā ar savām pavadonēm.

Rafaela tik ļoti bija vēlējusies iepazīties ar Šarloti Bren-doni un kaut vismaz vēl reizi sastapt Alekšu. Tagad Alekss

piedāvājās pavadīt viņu līdz taksometram un, atstājis māti pie galdiņa ar tikko atnestu kafijas kannu, apsolīja tūlīt pat atgriezties un devās prom, paņēmis zem rokas savu apburošo draudzeni. Pirms aiziešanas Rafaela bija pateikusi Šarlotei visas nepieciešamās pieklājības frāzes, un uz īsu mirkli viņu skatieni bija sastapušies. Bija tāda sajūta, it kā Rafaela stāstītu viņai visu savu dzīvesstāstu un it kā Šarlote dotu mājienu, ka to jau zina. Šādas nedzirdamas sarunas mēdz risināties tikai starp sievietēm, un, kamēr vien viņu skatieni neatrāvās, Šarlote juta dziļu un patiesu līdzjūtību pret burvīgo jauno sievieti. Šeit sēdēdama, viņa bija atcerējusies visu Rafaelas dzīvesstāstu, vienīgi tagad tā vairs nebija traģiska ziņa avīzēs; viņa bija redzējusi pašu dzīvo, elpojošo, vientuļo jauno sievieti, kuru šī traģēdija bija piemeklējusi. Mirkli viņa bija vēlējusies Rafaelu apskaut, tomēr bija vienīgi paspiedusi vēso, slaido roku un noraudzījusies, kā viņi aiziet lejup pa kāpnēm: viņas dēls - tik glīts - un jaunā sieviete, tik apburoši skaista.

Alekss ar acīm redzamu patiku vēroja Rafaelu. Viņi izgāja uz ielas un brīdi stāvēja, ieelpodami vēso rudens gaisu un juzdamies jauni un laimīgi. Alekša acis priekā dejoja, un viņš nespēja apspiest smaidu. Rafaela uzlūkoja viņu ar skumīgu un vērīgu skatienu, tomēr viņas acīs pazibēja kaut kas gaišs.

- Ziniet, jūs apbūrāt manu māti.

- Nedomāju gan, ka tas būtu iespējams. Bet viņa apbūra arī mani. Cik viņa ir jauka, Aleks! Viņai piemīt visas tās īpašības, kam vajadzētu raksturot sievieti.

- Jā, viņa ir gluži jauka vecenīte. - Viņš to teica ķircinoties, bet, ielūkodamies Rafaelas acīs, nedomāja par savu māti. - Kad es jūs atkal satikšu?

Taču Rafaela pirms atbildēšanas nervozi novērsās un paraudzījās, vai uz ielas nav manāms kāds brīvs taksometrs. Un tad viņa atkal paskatījās uz Alekšu; viņas acis bija satumsušas un raižpilnas, seja piepeši neizsakāmi skumja.

- Es nevaru, Aleks. Man ļoti žēl. Man jābūt kopā ar savu māti... un...

- Jūs nevarat būt kopā ar viņām dienu un nakti. - Alekss izklausījās stūrgalvīgs, un Rafaela pasmaidīja. Alekss to nespētu saprast. Viņš nekad neko tādu nebija piedzīvojis.

- Bet tā es daru. Ik brīdi. Un tad man būs jādodas mājās.

- Man arī. Tad tiksimies tur! Un, par to runājot, jaun-kundz, kad sacījāt, ka esat apmetusies “The Carlyle”, jūs man aizmirsāt kaut ko pateikt.

- Ko tad? - Viņa izskatījās noraizējusies.

- Savu uzvārdu.

- Tiešām? - Bija grūti noteikt, vai viņas nevainīgā nezina ir īsta vai tēlota.

*

- Tiešām. Ja jūs šodien nebūtu atnākusi, es būtu bijis spiests sēdēt viesnīcas foajē visu atlikušo nedēļu, gaidot, kad jūs iesiet garām, un tad es būtu meties uz ceļiem jūsu mātes priekšā un lūdzis, lai viņa pasaka, kā jūs sauc, un jūs būtu nokļuvusi neomulīgā situācijā. - Kamēr viņš tā runāja, abi smējās, un Alekss maigi saņēma Rafaelas roku savējā. - Rafaela, es gribu vēl kādreiz jūs satikt. - Rafaela palūkojās uz viņu; viņas skatiens it kā izkusa Alekša acīs; viņa vēlējās it visu to pašu, ko vēlējās Alekss, bet apzinājās, ka viņai uz to nav ņesību. Alekss gausi paliecās uz Rafaelas pusi, vēlēdamies viņu noskūpstīt, bet Rafaela novērsās, apslēpdama seju pie viņa pleca un cieši turēdamās ar vienu roku pie viņa mēteļa atloka.

- Nē, Aleks, nevajag. - Alekss saprata: ja Rafaelas pasauli pilda duenjas, viņa jau nu neskūpstīsies ar vīrieti uz ielas.

- Labi. Bet es gribu jūs vēl satikt, Rafaela. Ko jūs teiktu par šo vakaru? - Pie viņa pleca atskanēja īsi smiekli, un Rafaela atvirzījās, lai atkal uzlūkotu Alekšu.

- Un kā tad ar manu māti, tanti un māsīcām? - Alekss bija neizturams, tik stūrgalvīgs, bet viņš bija arī viens no jaukākajiem vīriešiem, ko viņa sastapusi.

- Ņemiet viņas līdzi! Es paņemšu savu māti. - Viņš ķircinājās, un Rafaela to zināja, tāpēc šoreiz iesmējās skaļi.

- Jūs esat neciešams.

- Es zinu. Un noraidošu atbildi nepieņemšu.

-Aleks, lūdzu! - Viņa atkal palūkojās pulkstenī un pēkšņi pavisam satraucās. - Ak mans Dievs, viņas mani nogalinās! Tagad viņas jau būs atgriezušās no pusdienām.

- Tad apsoliet, ka šovakar iedzersiet kopā ar mani. -Viņš cieši turēja Rafaelas roku un tad piepeši atcerējās. - Un, sasodīts, kāds īsti ir jūsu uzvārds?

Rafaela atrāva savu roku un pastiepa to pretī garāmbraucošam taksometram. Tas strauji nobremzēja līdzās, un Alekss vēl ciešāk saspieda otru viņas roku.

-Aleks, nevajag. Man jā...

- Nelaidīšu, kamēr... - Tā bija daļēji spēle, daļēji tas bija nopietni, un Rafaela, nervozi iesmējusies, atkal ielūkojās Aleksam acīs.

- Labi jau, labi. Filipsa.

- Vai ar tādu vārdu esat reģistrējusies viesnīcā?

- Jā, Jūsu Godība. - Viņa mirkli atmaiga, tad atkal kļuva nervoza. - Bet, Aleks, es nevaru ar jums satikties. Ne šeit, ne Sanfrancisko, nekad. Šī būs mūsu pēdējā tikšanās.

- Dieva dēļ, nemuļķojieties! Šis ir tikai sākums.

- Nē, nav vis. - Tā stāvēdama, viņa izskatījās ļoti nopietna, un taksometra vadītājs nepacietīgi vīpsnāja, tāpēc Alekss veltīja viņam niknu skatienu. - Šis nav sākums, Aleks, tās ir beigas. Un man tagad jābrauc.

- Ne jau tā! - Alekss piepeši izskatījās izmisis un tad nožēloja, ka nebija viņu noskūpstījis. - Tātad jūs ar mani pusdienojāt tikai tādēļ, lai varētu iepazīties ar manu slaveno māti? Vai tad tā ir jauki? - Viņš ķircinājās, bet Rafaela viņu uzlūkoja pavisam apmulsusi, un Alekss zināja, ka šis gājiens viņam izdevies.

-Ak, Aleks, kājās varat...

- Vai satiksieties ar mani vēlāk?

-Aleks...

- Lai nu paliek. Šovakar vienpadsmitos. “The Carlyle” kafejnīcā. Mēs varēsim parunāties un paklausīties Bo-niju Šortu. Un, ja jūs neieradīsieties, es kāpšu augšā un bungošu pa jūsu mātes durvīm. - Bet piepeši viņš izskatījās nobažījies. - Vai jūs ap vienpadsmitiem varēsiet tikt no viņām prom? - Pat viņam bija jāatzīst, ka tas ir jocīgi. Rafa-elai bija trīsdesmit divi gadi, un viņš te jautāja, vai viņa var tikt prom no savas mātes. Patiesībā tas bija pilnīgs absurds.

- Es pamēģināšu. - Rafaela viņam uzsmaidīja, pēkšņi atkal izskatīdamās jauna, bet viņas acīs pavīdēja arī tikko jaušama vainas apziņa. - Mēs tā nedrīkstam darīt.

- Kāpēc ne?

Rafaela jau grasījās viņam izstāstīt, bet apzinājās, ka to nevar, it īpaši šobrīd, ķpd nepacietīgais taksometra vadītājs sāka īgņoties.

- Mēs par to parunāsim šovakar.

- Labi. - Alekss plati pasmaidīja. Tātad Rafaela atnāks.

Viņš atvēra taksometra durvis un paklanījās viņas priekšā. - Līdz vakaram, Filipsas jaunkundzi - Viņš mazliet noliecās un viegli noskūpstīja Rafaelu uz pieres, un pēc neilga mirkļa durvis aizvērās un mašīna traucās prom no centra, bet Rafaela sēdēja pakaļējā sēdeklī, dusmodamās pati uz sevi par savu vājumu. Viņa jau pašā sākumā nedrīkstēja Alekšu maldināt. Jau lidmašīnā vajadzēja izstāstīt viņam patiesību, un nekādā ziņā nevajadzēja iet uz šīm pusdienām. Bet kaut vienreiz, tikai vienreiz, kā viņa pati sev iegalvoja, viņai bija tiesības izdarīt kaut ko neprātīgu un romantisku, un uzjautrinošu. Bet vai viņai bija šādas tiesības? Kas gan viņai deva tādas tiesības, kamēr Džons Henrijs, tuvu miršanai, sēdēja savos invalīdu ratiņos, kā gan viņa uzdrīkstējās spēlēt šādas spēlītes? Taksometram tuvojoties viesnīcai, Rafaela pati sev nosolījās šovakar izstāstīt Aleksam, ka ir precējusies. Un vairāk ar viņu nesatiksies. Tikai šovakar... vēl atlika šī viena tikšanās... un, tikai iedomājoties vien šo tikšanos, viņas sirds sāka priekā dauzīties.

- Nu? - Alekss apsēžoties uzvaras priekā uzlūkoja māti. Šarlote viņam uzsmaidīja un piepeši jutās ļoti veca. Cik Alekss izskatījās jauns, cik cerību pilns, laimīgs un akls!

- Ko nu? - Mātes zilajās acīs vīdēja maigums un skumjas.

- Kā - “ko nu”? Vai viņa nav apburoša?

- Jā. - Šarlote pašsaprotami atbildēja. - Viņa droši vien ir visskaistākā jaunā sieviete, kādu es jebkad esmu redzējusi. Un viņa ir valdzinoša un maiga, un burvīga, un man viņa patīk. Bet, Aleks... - Viņa labu brīdi vilcinājās un tad nolēma izteikt visu, ko domā. - Kāds tev.no viņas labums?

- Ko tad tas nozīmē? - Alekss, piepeši sadusmojies, iedzēra savas aukstās kafijas malku. - Viņa ir brīnišķīga.

- Cik labi tu viņu pazīsti?

- Ne pārāk. - Tad viņš uzsmaidīja mātei. - Bet es grasos šo situāciju mainīt, par spīti viņas mātei un tantei, un māsīcām un duenjām.

- Un kā būs ar viņas vīru?

Alekss piepeši izskatījās tā, it kā viņam būtu iešauts. Plati ieplestām acīm viņš raudzījās uz māti un tad tās neticīgi atkal piemiedza.

- Kā tu to domā - ar “viņas vīru”?

- Aleks, vai tu zini, kas viņa ir?

- Viņa ir daļēji spāniete un daļēji francūziete, viņa dzīvo Sanfrancisko, viņa nekur nestrādā, ir trīsdesmit divus gadus veca, kā es šodien uzzināju, un viņu sauc Rafaela Fi-lipsa. Es tikko noskaidroju viņas uzvārdu.

- Un tas tev neliek padomāt?

- Nē, un, Dieva dēļ, izbeidz runāt aplinkus! - Alekša acīs dega dusmu liesmas, un Šarlote Brendone apsēdās ērtāk krēslā un nopūtās. Tātad viņai bijusi taisnība. To apstiprināja uzvārds. Šarlote pati nezināja, kāpēc, bet viņa bija atcerējusies šo seju, kaut arī gadiem ilgi nebija manījusi viņas fotogrāfiju avīzēs. Pēdējo reizi viņa to bija redzējusi pirms septiņiem vai astoņiem gadiem, kad Džons Henrijs pēc pirmās triekas lēkmes atstāja slimnīcu. - Sasodīts, ko tu centies man pateikt, māt?

- Ka viņa ir precējusies, mīļais, turklāt ar ļoti ievērojamu cilvēku. Vai tev Džona Henrija Filipsa vārds neko neizsaka?

Alekss uz īsu mirkli aizvēra acis. Viņš domāja, ka mātes stāstītais nevar būt taisnība.

- Viņš taču ir miris, vai ne?

- Cik man zināms, nē. Pirms vairākiem gadiem viņš pārcieta daudzas triekas lēkmes, un tagad viņam varētu bū gandriz astoņdesmit gadu, bet es esmu pārliecināta, ka viņš vēl joprojām ir dzīvs. Ja nebūtu, mēs noteikti visi būtu par to dzirdējuši.

- Bet kāpēc tu domā, ka Rafaela ir viņa sieva? - Alekss izskatījās tā, it kā viņam tieši pierē būtu sākusies zemestrīce.

- Es atceros lasījusi par to laikrakstos un redzēju fotogrāfijas. Toreiz viņa bija tieši tikpat skaista. Sākumā mani pārsteidza fakts, ka viņš precas ar tik jaunu meiteni. Es nezinu, viņai bija apmēram septiņpadsmit vai astoņpadsmit. Viņa bija kāda ievērojama franču baņķiera meita. Bet, kad es viņus ieraudzīju kopā preses konferencē, kur biju ar kādu savu paziņu žurnālistu, un redzēju dažas fotogrāfijas, es to uztvēru gluži citādi. Zini, savā laikā Džons Henrijs Fi-lipss bija pavisam īpašs cilvēks.

- Un tagad?

- Kas to lai zina. Viņš esot saistīts pie gultas un triekas iespaidā zaudējis spēju kustēties, bet šaubos, vai sabiedrībai zināms kaut kas vairāk. Rafaela allaž turēta tālāk no sabiedrības acīm; tieši tāpēc es sākumā viņu nepazinu. Bet šī seja... tādu tik viegli neaizmirst. - Viņi saskatījās, un Alekss pamāja ar galvu. Arī viņš to nebija spējis aizmirst, un viņš zināja, ka nekad neaizmirsīs. - Kā noprotu, viņa tev neko par to nav stāstījusi. - Alekss atkal pakratīja galvu. - Bet ceru, ka viņa to darīs. - Mātes balss skanēja liegi. - Viņai tas tev jāpastāsta pašai. Varbūt man nevajadzēja... - Viņas balss apsīka, un Alekss atkal papurināja galvu un tad nelaimīgs uzlūkoja māti, kas bija viņa vissenākā draudzene.

- Kapec? Kapec Rafaelai jabut precētai ar to mūžveco izdzimteni? Viņš ir tik vecs, lai būtu viņas vectētiņš, un viņš taču ir tikpat kā miris. - Šāda netaisnība plosīja Alekša sirdi. Kāpēc? Kāpēc jābūt tā, ka tam cilvēkam pieder Rafaela?

- Bet viņš nav miris, Aleks. Es nezinu, kas viņai ir padomā attiecībā uz tevi. Bet vienu es tev teikšu godīgi: manuprāt, viņa pati ir apmulsusi. Viņa īsti neapzinās, ko viņa tev nodara. Un tev jāpatur prātā, ka viņa ir dzīvojusi pilnīgi noslēgtu dzīvi. Džons Henrijs Filipss gandrīz piecpadsmit gadu turējis viņu nost no sabiedrības acīm. Diez vai viņa ir radusi sastapties ar bravūrīgiem jauniem advokātiem vai uzsākt gadījuma sakarus. Varbūt es kļūdos, bet - diez vai.

- Es tev piekrītu. Ak Dievs! - Ilgi un nelaimīgi nopūties, Alekss apsēdās ērtāk krēslā. - Ko lai es tagad iesāku?

- Vai tu vēl ar viņu tiksies?

*

Viņš pamāja ar galvu.

- Šovakar. Viņa sacīja, ka gribot ar mani aprunāties. Nez vai tad viņa izstāstīs? Un kas notiks pēc tam?

Raudzīdamies tukšumā pāri mātes galvai, Alekss aptvēra, ka Džons Henrijs Filipss var nodzīvot vēl divdesmit gadu... un Aleksam tad jau būs gandrīz sešdesmit un Rafaelai piecdesmit divi. Gaidot veca vīra nāvi, var paiet viss mūžs.

- Ko tu domā? - Mātes balss bija ļoti klusa.

Alekss gausi atkal pievērsa skatienu viņai.

- Neko patīkamu. Zini, - viņš lēni ierunājās, - kādu vakaru es redzēju Rafaelu uz pakāpieniem netālu no viņas mājas. Viņa raudāja. Dienām ilgi es par viņu domāju un tad, braucot šurp, atkal ieraudzīju viņu lidmašīnā. Un mēs runājāmies un... - Viņš drūmi uzlūkoja māti.

-Aleks, tu viņu gandrīz nemaz nepazīsti.

- Tu maldies. Es viņu pazīstu. Es jūtos tā, it kā pazītu viņu labāk nekā jebkuru citu. Es pazīstu viņas dvēseli un prātu, un viņas sirdi. Es zinu, ko viņa jūt un cik vientuļa ir. Un tagad zinu arī, kāpēc. Un zinu vēl kaut ko. - Alekss ilgi un cieši raudzījās uz māti.

- Ko tad, Aleks?

- Ka es viņu mīlu. Es zinu, tas izklausās neprātīgi, bet tā ir.

- Tu to nezini. Par to pārāk agri spriest. Viņa tev ir gandrīz pavisam svešs cilvēks.

- Nē, nav vis. - Un tad Alekss vairs neko neteica. Viņš nolika uz galda naudu rēķinam, uzlūkoja māti un piecēlās kājās. - Mēs kaut ko izgudrosim. - Bet Šarlote Brendone tikai pamāja ar galvu, šaubīdamās, vai viņiem tas izdosies.

Kad Alekss pēc brīža Leksingtona avēnijā atvadījās no mātes, viņa acu skatiens vēstīja, ka viņš kaut ko cieši izlēmis. Un, noliecis galvu pretī stiprajam vējam, ātri dodamies ziemeļu virzienā, Alekss apzinājās, ka viņam ir vienalga, kādas pūles būs jāpieliek, lai iegūtu Rafaelu, bet viņš to izdarīs. Nekad agrāk viņš nevienu sievieti nebija gribējis tā, kā tagad gribēja Rafaelu. Un cīna par viņu tikko bija sākusies. Šajā cīņa Alekss Heils zaudēt nevelejas.

7

Vakarā bez piecām minūtēm vienpadsmitos, ātri pagājis pa Medisona avēniju, Alekss Heils nogriezās pa labi uz Septiņdesmit sesto ielu un iegāja viesnīcā “The Carlyle

Viņš bija pasūtījis galdiņu kafejnīcā un paredzējis kādu stundiņu parunāties ar Rafaelu, lai pēc tam abi varētu baudīt Bobija Šorta pusnakts šovu. Tas bija viens no izcilākajiem Ņujorkas talantiem un noskatīties viņa uzstāšanos kopā ar Rafaelu būtu patiess baudījums, ko Alekss tik ļoti gaidīja visu vakaru. Alekss pie durvīm atdeva savu mēteli, devās pie rezervētā galdiņa un sēdēja tur desmit minūtes, gaidīdams Rafaelas ierašanos. Piecpadsmit minūtes pāri vienpadsmitiem viņš sāka raizēties, un pusdivpadsmitos viņam ienāca prātā, vai nevajadzētu piezvanīt uz viņas numuru. Bet viņš saprata, ka tas nav iespējams. It īpaši tagad, kad Alekss zināja par viņas vīru. Viņš nojauta, ka jāgaida, nesaceļot skandālu.

Bez divdesmit minūtēm divpadsmitos viņš pamanīja Rafaelu lūkojamies pa stikla durvīm. Izskatījās tā, it kā viņa grasītos bēgt. Alekss centās pievērst sev viņas skatienu, bet Rafaela viņu neredzēja un, mirkli pārlūkojusi telpu, nozuda. Gandrīz nedomādams, Alekss piecēlās no galdiņa, steidzās pie durvīm un laukā foajē tieši laikā, lai ieraudzītu, kā Rafaela aiztraucas pa gaiteni.

- Rafaela! - viņš klusā balsī uzsauca, un Rafaela pagriezās. Viņas acis bija plati ieplestas un izbiedētas, seja -ļoti bāla. Viņa bija apvilkusi skaistu atlasa vakarkleitu ziloņkaula krāsā, kas taisni krita pār pleciem līdz pat melni apšūtajai apakšmalai. Uz kreisā pleca bija liela, izsmalcināta piespraude ar milzīgu baroka pērli vidū, ko ieskāva ahāti un briljanti, un ausīs bija pieskaņoti auskari. Viņa atstāja satriecošu iespaidu, un Alekss jau atkal redzēja, cik viņa ir neizsakāmi skaista. Kad Alekss uzsauca, viņa bija apstājusies un tagad stāvēja nekustīgi tāpat kā Alekss savā tumšzilajā, svītrotajā uzvalkā un ļoti nopietnu acu skatienu. - Neskrieniet vēl prom! Iedzersim un aprunāsimies. -Viņa balss bija ļoti maiga, un viņš vēlējās Rafaelu apskaut, bet neuzdrošinājās pieskarties viņas rokai.

- Es... nedrīkstu. Es nevaru. Es atnācu pateikt, ka... man ļoti žēl... ir jau tik vēls... es...

- Rafaela, vēl nav pat pusnakts. Vai mēs varam aprunāties kaut pusstundu?

- Te ir tik daudz cilvēku... - Viņa izskatījās ļoti nelaimīga, un Alekss piepeši atcerējās Bemelmena bāru. Viņam gan bija žēl palaist garām iespēju kopā ar Rafaelu noskatīties Bobija Šorta šovu, bet daudz nozīmīgāk viņam šķita pavadīt šo laiku, runājoties par to, ko vēlējās Rafaela.

- Te ir vēl viens bārs, kur mēs varēsim mierīgāk pasēdēt. Nāciet! - Un, negaidīdams atbildi, viņš saņēma Rafaelas roku savējā un veda viņu atpakaļ pa gaiteni uz bāru pretī kafejnīcai. Tur viņi apsēdās nišā pie maza galdiņa, un Alekss ar vieglu un laimīgu smaidu uzlūkoja Rafaelu. - Kojās gribētu iedzert? Vīnu? Heresu? - Bet viņa tikai papurināja galvu, un Alekss redzēja, ka viņa vēl joprojām ir ļoti nobažījusies. Kad viesmīlis aizgāja, Alekss pagriezās pret Rafaelu un klusu ierunājās: - Rafaela, vai kaut kas noticis? - Viņa gausi pamāja ar galvu, vispirms palūkodamās uz savām rokām. Viņas burvīgais profils pustumšajā telpā īpaši izcēlās, un Alekss viņu vēroja, prātodams, ka nekad nav redzējis par viņu skaistāku sievieti. Un tad viņa pacēla acis, meklēdama Alekša skatienu, it kā tas vien jau sagādātu viņai milzīgas ciešanas. Sāpju izteiksme viņas sejā bija tieši tāda pati, kādu Alekss bija redzējis pirmajā vakarā, kad bija atradis viņu raudam uz pakāpieniem. - Mēs varētu par to parunāt.

Rafaela ievilka elpu un apsēdās dziļāk krēslā, vēl joprojām nenovērsdama no viņa skatienu.

- Man jau iepriekš vajadzēja jums to izstāstīt, Aleks. Es esmu... - Viņa saminstinājās un tad turpināja: - Esmu jūs ļoti mānījusi. Nezinu, kas notika. Es laikam aizrāvos. Jūs lidmašīnā bijāt tik jauks. Jūsu māte bija tik apburoša. Bet es esmu pret jums izturējusies ļoti negodīgi, mans draugs... - Viņas acis pildīja ciešanas, un viņa viegli pieskārās Alekša rokai. - Esmu devusi jums maldīgu priekšstatu, ka esmu brīva, un, tā darīdama, esmu bijusi ļoti negodīga. Un tagad man jums jāatvainojas. - Viņa drūmi uzlūkoja Alekšu un atvilka savu roku. - Es esmu precējusies, Aleks. Man to vajadzēja jums pateikt jau pašā sākumā. Nezinu, kāpēc es iesaistījos šajā spēlītē. Bet tas bija ļoti, ļoti nepareizi. Es nevaru vairs ar jums tikties.

Viņa bija goda cilvēks, un Alekšu līdz sirds dziļumiem aizkustināja tā godīgā izteiksme, ar kādu Rafaela viņu šobrīd uzlūkoja, kamēr lielo acu skropstu galiņos mirdzēja asaras un seja bija ļoti bāla.

Alekss ierunājās ļoti maigi un nopietni, kā bija runājis ar Amandu, kad viņa vēl bija pavisam maza.

- Rafaela, es ļoti cienu jūs par to, ko jūs tikko sacījāt. Bet vai tiešām tas ietekmē mūsu... mūsu draudzību? Es saprotu jūsu situāciju. Bet vai mēs tomēr nevaram turpināt tikties? - Tas bija godīgs jautājums, un Alekss negrasījās tik viegli padoties.

Viņa skumīgi papurināja galvu.

- Es labprāt gribētu ar jums tikties... ja... ja es būtu brīva. Bet es esmu precējusies. Tas nav iespējams. Tā nebūtu pareizi.

- Kāpēc?

- Tā nebūtu godīgi pret manu vīru. Un viņš ir tik... - Rafaela saminstinājās, - ...tik labs cilvēks. Viņš ir bijis... ļoti godīgs... laipns pret mani... - Viņa novērsās, un Alekss redzēja pār vienu smalko ziloņkaula krāsas vaigu ātri noritam asaru. Alekss pasniedzās, lai ar pirkstu galiņiem noglāstītu viņas sejas gludo maigumu, un piepeši arī viņam sagribējās raudāt. Rafaela taču nerunāja nopietni. Viņa taču nevarēja vēlēties visu atlikušo mūžu būt uzticīga savam vīram. Vērojot viņas seju, Alekšu sāka pārmākt viņas teiktā nopietnība.

- Bet, Rafaela... jūs nevarat būt... tajā vakarā, kad es jūs redzēju uz pakāpieniem... jūs neesat laimīga. Es to zinu. Kāpēc mēs nevaram tikties un izbaudīt mūsu attiecības?

- Tāpēc, ka man nav tiesību to darīt. Es neesmu brīva.

- Dieva dēļ... - Alekss jau grasījās atzīties, ka viņš visu zina, bet Rafaela viņu apturēja, paceļot vienu roku, it kā aizsargādamās no uzbrucēja, tad viņa strauji pietrūkās kājās un, asarām vēl joprojām plūstot pār seju, uzlūkoja Alekšu.

- Nē, Aleks. Nē! Es nevaru. Esmu precējusies. Un es ļoti, ļoti nožēloju, ka pieļāvu šīs spēlītes turpināšanos. Es to nedrīkstēju darīt. Nebija godīgi tā ierasties uz pusdienām ar jūsu māti...

- Izbeidziet nožēlot un apsēdieties! - Viņš maigi pasniedzās pēc Rafaelas rokas un pavilka viņu sev līdzās atpakaļ uz krēsla, un Rafaela pati sev nesaprotamu iemeslu dēļ ļāva viņam to darīt, un tad Alekss ar roku notrausa asaras no viņas vaigiem. - Rafaela, - viņš runāja ļoti klusu, lai neviens cits to nedzirdētu, - es jūs mīlu. Es zinu, ka tas izklausās neprātīgi. Mēs gandrīz nemaz nepazīstam viens otru, un tomēr es jūs mīlu. Es gadiem ilgi esmu jūs meklējis. Jūs tagad nevarat to tā vienkārši pārtraukt. Ne jau tā dēļ, kas jums ir ar... ar jūsu vīru.

- Kā jūs to domājat?

- Cik saprotu no savas mātes teiktā, jūsu vīrs ir ļoti vecs un ļoti slims, un tāds bijis jau vairākus gadus. Jāatzīstas, kad iepazinos ar jums, man nebija ne jausmas, kas jūs esat; mana māte bija tā, kura jūs pazina, un viņa man izstāstīja, kas jūs esat, un par... par jūsu vīru.

- Tātad viņa zināja. Viņa katrā ziņā uzskata, ka esmu briesmīga. - Rafaela izskatījās bezgala nokaunējusies.

- Nē. - Alekss runāja ļoti noteikti un tad paliecās uz Rafaelas pusi. Viņa balsī ieskanējās kaisle. Viņš gandrīz vai spēja sajust sev līdzās Rafaelas zīdainās miesas siltumu, un vēl nekad viņu nebija pārņēmusi tāda iekāre, bet šis nebija īstais laiks kaislībai. Viņam bija jārunā ar Rafaelu, jāpārliecina viņa, jāliek saprast. - Kā gan kāds varētu jūs uzskatīt par briesmīgu? Jūs taču esat bijusi viņam uzticīga visus šos gadus, vai ne? - Tas bija gandrīz retorisks jautājums, un Rafaela lēnām pamāja ar galvu un nopūtās.

- Jā. Bet nav nekāda iemesla tagad tādai nebūt. Man nav tiesību uzvesties tā, it kā es būtu brīva, Aleks. Es tāda neesmu. Un man nav tiesību sagraut jūsu dzīvi, ne arī ienest tajā savas ciešanas.

- Jūsu vientulīgās dzīves iemesls ir jūsu pašas attieksme pret to. Vientuļa un viena ar ļoti slimu, vecu vīru. Jums ir tiesības uz kaut ko daudz, daudz vairāk.

- Jā. Bet nav jau viņa vaina, ka viss tā izvērtās.

- Tā nav arī jūsu vaina. Vai tāpēc jums sevi jāsoda?

- Nē, bet es nedrīkstu sodīt viņu. - Rafaelas balss tonis vēstīja Aleksam, ka viņš atkal var zaudēt šajā cīņā, un viņš juta sirdi iesmeldzamies. Un Rafaela stāvēja viņam tieši līdzās.

8

Alekss labu bridi kopā ar māsasmeitu noraudzījās, kā lejā, Rokfellera centrā, graciozi riņķo slidotāji. Viņi tikko bija tā agrāk pavakariņojuši “Café Français ”, un, lai paspētu laikā uz lidmašīnu, Aleksam līdz astoņiem vajadzēja nogādāt meiteni mājās.

- Kaut es visu mūžu varētu tā aizvadīt, tēvoci Aleks! -Mazā, smalkā, gaišmatainā meitene ar mirdzoši zilajām acīm un maigajām matu cirtām smaidīdama uzlūkoja tēvoci.

- Kā tad? Slidojot? - Alekss pavīpsnāja gan par meitenes teikto, gan arī par to, cik maza Amanda izskatījās viņam līdzās. Abi bija pavadījuši patīkamu vakaru, un glītās pusaudzes vientulība, kā allaž, sāpināja Alekša sirdi. Viņa nelīdzinājās nevienam citam savā ģimenē. Ne mātei, ne tēvam, pat ne vecmāmiņai vai Aleksam pašam. Viņa bija klusa un noslēgta, maiga un vientuļa, un uzticīga. Patiesībā šobrīd, tā stāvot saltajā gaisā, viņa Aleksam atgādināja Rafaelu. Varbūt viņas abas piederēja pie tādiem cilvēkiem, kuri dzīvē cietuši, un, lakodamies uz jauno meiteni, Alekss prātoja, vai viņa nav gandrīz tikpat vientuļa. Visu vakaru Alekšu nepameta doma, kas gan nodarbina māsasmeitas prātu. Viņa bija klusa un noraizējusies un tagad ar ilgpilnu skatienu, gluži kā izsalcis bērns, vēroja slidotājus. Alekss piepeši vēlējās, kaut viņam šovakar nebūtu jālido uz Sanfrancisko un kaut viņš varētu ilgāku laiku pavadīt ar māsasmeitu, varbūt viņi pat varētu nomāt slidas. Bet viņš jau bija pasūtījis lidmašīnas biļeti un norēķinājies par viesnīcas numuru. - Nākamreiz, kad es būšu pilsētā, mēs atkal atnāksim šurp.

Meitene viņam uzsmaidīja.

- Vai zini, man tas patiešām labi padodas.

- Ak tā? - Alekša skatiens bija ķircinošs. - Kā tad tas var būt?

- Es visu laiku eju slidot.

- Šeit? - Alekss ar patiku nolūkojās uz graciozo meiteni. Un viņam atkal bija žēl, ka pašam nav laika, lai ļautu māsasmeitai parādīt, cik “patiešām labi” tas viņai padodas.

Bet Amanda atbildot pakratīja galvu.

- Ne šeit. Es par savu kabatas naudu to nevaru atļauties. - Šis apgalvojums Aleksam šķita pilnīgi absurds. Viņas tēvs bija viens no galvenajiem Manhetenas ķirurgiem, un Ke-ja noteikti pelnīja diezgan labu naudu. - Es slidoju parkā, tēvoci Aleks. - Amanda tā viņu sauca tikai laiku pa laikam.

- Viena pati? - Alekss izskatījās satriekts, un Amanda viņam mundri uzsmaidīja.

- Reizēm. Zini, es jau esmu liela meitene.

- Vai tik liela, lai tev neviens neuzmāktos? - Viņš bija dusmīgs, un Amanda pakratīja galvu un iesmējās.

- Tu runā gluži kā vecāmāte.

- Vai viņa zina, ka tu viena ej slidot uz Centrālo parku? Ja tā padomā, vai tava māte to zina? - Keja galu galā bija atkal devusies uz Vašingtonu jau pirms Alekša ierašanās, un šoreiz viņš nebija vispār māsu saticis.

- Viņas abas to zina. Un es esmu piesardzīga. Ja slidoju vakarā, tad eju prom no parka kopā ar citiem cilvēkiem, lai man nebūtu jāstaigā vienai.

- Un kā tu zini, ka tie “citi cilvēki” nenodarīs tev pāri?

- Kāpēc gan lai viņi to darītu?

- Ak, Mendija, Dieva dēļ, tu taču zini, kādi te ir cilvēki! Tu Ņujorkā esi nodzīvojusi visu savu mūžu. Vai man tev paskaidrot, ko cilvēki mēdz nodarīt?

- Uz bērnu taču tas neattiecas. Kāpēc lai man kāds uzbruktu? Ko viņš ar to iegūtu? Slidu pāri, trīs dolārus un manas atslēgas?

- Varbūt. Vai arī... - Alekss pat nevēlējās to izrunāt. - Vai varbūt arī kaut ko daudz, daudz dārgāku. Viņi var tev nodarīt pāri. - Viņš negribēja izteikt vārdu “izvarot”. Ne jau šai nevainīgajai sejiņai, kas viņu uzlūkoja ar jautru smaidu. - Klau, izdari man pakalpojumu. Nerīkojies tā! - Un tad, saraucis pieri, viņš ielika roku kabatā un, izvilcis kabatas portfeli, izņēma no tā jaunu simtdolāru banknoti. Ar nopietnu izteiksmi viņš pasniedza to Amandai, un viņas acis izbrīnā plati iepletās.

- Ko tu dari?

- Tā tev būs slidošanas nauda. Es gribu, lai no šīs dienas tu nāc slidot šeit. Un, kad tev šī nauda izbeigsies, tu man to paziņo, un es tev atsūtīšu vēl. Lai tas paliek starp mums, jaunkundz, bet,es negribu, lai tu vairs slidotu Centrālajā parkā. Vai skaidrs?

- Jā, ser. Bet, Aleks, tu esi traks! Simts dolāru! - Un tad viņa plati pasmaidīja un atkal izskatījās kā desmit gadus veca. - Oho! - Un, neko vairs neteikdama, viņa pastiepās uz pirkstgaliem, apmeta viņam rokas ap kaklu, skaļi noskūpstīja uz vaiga un iebāza simtdolāru banknoti savā mazajā somiņā. Tas, ka Amanda bija pieņēmusi šo naudu, lika Aleksam justies labāk, bet Alekss nezināja to, ka Amanda slidoja bieži un šīs naudas viņai pietiks tikai dažām nedēļām. Un viņa kautrēsies lūgt, lai Alekss atsūta vēl. Gluži vienkārši viņa nebija tāda. Viņa nemēdza prasīt. Viņa vienmēr jutās pateicīga par to, ko saņēma, nemaz neprasot vēl.

Alekss negribīgi paskatījās pulkstenī un tad uz Amandu. Viņa nožēla tūlīt pat atspoguļojās Amandas sejā.

- Diemžēl, jaunkundz, mums ir jādodas projām. - Amanda pamāja ar galvu un neteica ne vārda, prātodama, cik drīz viņu atkal redzēs. Tēvoča viesošanās viņai allaž šķita kā saule pie debesīm. Tā un laiks, ko Amanda pavadīja ar vecomāti, darīja viņas dzīvi mazliet ciešamāku un daudz vērtīgāku. Viņi lēni devās augšup pa stāvo ielu uz Piektās avēnijas pusi, un, to sasniedzis, Alekss apturēja taksometru.

- Kad tu atkal atbrauksi, Aleks?

- Es nezinu. Diezgan drīz. - Aizbraucot no Amandas, Alekšu vienmēr pārņēma tāda pati sāpju un nožēlas izjūta. It kā viņam būtu vajadzējis izdarīt Amandas labā vairāk un viņš sev pārmestu, ka nav to darījis. Bet cik gan viņš varēja izdarīt? Kā lai viņš spēj aizstāt vecākus, no kuriem viens izturas kā akls un otram ir svešas jebkuras jūtas? Kā lai viņš spēj sniegt Amandai to, kā viņai nav bijis gandrīz septiņpadsmit gadu? Un, lai arī augumā maza, Amanda vairs nebija bērns, un pat Alekss nevarēja neņemt to vērā. Viņa bija izcili skaista meitene. Apbrīnojami vienīgi, ka viņa pati vēl nebija to atklājusi.

- Vai tu atbrauksi Pateicības dienā?

- Varbūt. - Alekss pamanīja lūdzošo skatienu Amandas acīs. - Nu labi, centīšos. Bet es neko nesolu. - Pa to laiku viņi jau bija nokļuvuši līdz Amandas mājai, un Alekss atvadījās no viņas ar apskāvienu, skūpstu uz vaiga un cieši piekļaujot meiteni sev klāt. Viņš pamanīja, ka, Amandai ejot prom, viņas acīs mirdz asaras, bet, Aleksam taksometrā aizbraucot tālāk, viņa pamāja ļoti galanti, un smaidā bija jaušams viss solījums, ko spēj sniegt tie, kam sešpadsmit ar pusi gadu. Braucot prom no viņas, Alekšu arvien pārņēma skumjas. Amanda viņam it kā atgādināja tās iespējas, ko viņš bija palaidis garām, bērnus, kuru viņam pašam nebija. Viņam būtu ļoti paticis, ja Amanda būtu viņa meita. Un šī pati doma viņu vienmēr sadusmoja. Māsa nebija pelnījusi tik burvīgu bērnu.

Alekss nosauca taksometra šoferim savam viesnīcas adresi, tur viņš no šveicara paņēma savas somas un tad, vēlreiz paskatījies pulkstenī un izdvesis garu, noguruma pilnu nopūtu, ērtāk iekārtojās sēdeklī.

- Uz Kenedija lidostu, lūdzu! - Tad viņš aptvēra, ka būs jauki atgriezties mājās. Ņujorkā viņš bija aizvadījis divas dienas, bet tās bija viņu nogurdinājušas. Saruna ar Rafaelu iepriekšējā vakarā bija likusi viņam justies drūmam un vientuļam. Darba lietas bija veikušās labi, bet it visur viņu vajāja emociju nemiers. Lēni braucot prom no pilsētas centra, Alekss atklāja, ka arvien mazāk prāto par Amandu un arvien vairāk aizdomājas par Rafaelu. Viņam bija žēl Rafaelas, un tomēr Alekss arī dusmojās uz viņu. Kāpēc viņa tik ļoti vēlējās būt uzticīga vīram, kurš bija pietiekami vecs, lai būtu viņas vectētiņš un jau daļēji miris? Tas nebija saprotams. Tas bija neprāts... Alekss atcerējās skatienu Rafaelas sejā, kad viņa iepriekšējā vakarā gāja prom. Vakar. Vēl tikai vakar viņš bija Rafaelu redzējis. Un tad piepeši, neizskaidrojamas niknuma lēkmes pārņemts, viņš sev jautāja, kāpēc viņam jāizprot, kāpēc viņam jāsamierinās ar to, ko Rafaela bija sacījusi. Patiesībā viņas teiktais nozīmēja: “Ej prom!” Bet Alekss bija nolēmis to nedarīt. Pēkšņi. Vienkārši nolēmis. - Šoferīt... -Alekss palūkojās apkārt tā, it kā piepeši būtu atmodies. Viņi brauca pa Deviņdesmit devīto ielu īstriveras rajonā. -Aizvediet mani uz viesnīcu “The Carlyle

-Tūlīt?

Alekss uzsvērti pamāja ar galvu.

- Un nevis uz lidostu?

- Nē. - Pie velna lidostu! Ja viņš nokavēs lidmašīnu uz Sanfrancisko, viņš jebkurā gadījumā varēs palikt mātes dzīvoklī. Viņa šajā nedēļas nogalē bija devusies uz Bostonu, lai reklamētu savu jauno grāmatu. Bija vērts pamēģināt vēlreiz, kaut lai redzētu Rafaelu. Ja viņa būs viesnīcā. Ja viņa nonāks lejā, lai parunātos ar Alekšu. Ja...

Savā viesnīcas numurā Rafaela bija izstiepusies lielajā divvietīgajā gultā, ģērbusies sārtā atlasa rītakleitā virs krēmkrāsas mežģīņu apakšveļas. Pirmo reizi, kā pašai šķita, pēc veselas mūžības viņa bija viena. Viņa tikko bija atvadījusies no savas mātes, tantes un māsīcām, kas tagad jau bija lidostā un gatavojās iekāpšanai lidmašīnā uz Buenosairesu. Rīt no rīta viņa atgriezīsies Sanfrancisko, bet šovakar varēja atpūsties viesnīcā un pilnīgi neko nedarīt. Rafaelai nevajadzēja izlikties apburošai, patīkamai, pacietīgai. Nevajadzēja ducī elegantu veikalu tēlot tulku savām radiniecēm. Nevajadzēja pasūtīt tām maltītes, ne ari skraidīt apkārt pa pilsētu un iepirkties. Viņa varēja gulēt šeit ar grāmatu rokās un atpūsties, un pēc neilga bri-ža viņai augšā uznesīs vakariņas. Viņa tās paēdīs svinīgi greznajā dzīvojamā istabā šajā numurā, kurā allaž apmetās, un, gulēdama gultā un lūkodamās apkārt, Rafaela izjuta reizē nogurumu un prieku. Bija tik jauki vairs nedzirdēt radinieču pļāpāšanu, netēlot jautrību un ik mirkli neizlikties laimīgai. Kopš ierašanās šeit Rafaela ne mirkli nebija varējusi pavadīt tā, kā pati vēlētos. Bet tā jau tas notika vienmēr. Tas bija galvenais. Nebija paredzēts, ka viņa paliktu vienatnē. Nekad. Tāda nebija sievietes sūtība. Sievietei bija paredzēts būt citu ieskautai, aizsargātai, aizstāvētai. Vienīgais izņēmums, protams, varēja būt kāda nakts viesnīcā pirms došanās atpakaļ uz Sanfrancisko nākamajā rītā - kā šoreiz. Viņa paliks savā istabā, pasūtīs maltīti numurā un no rīta limuzīnā dosies uz lidostu.

Galu galā jābūt taču piesardzīgai, Rafaela sev ciniski aizrādīja, paskat tik, kas notika, ja neuzmanījās. Jau tūkstošo reizi pēdējo četrdesmit astoņu stundu laikā viņas domas aizklīda pie Alekša, pie viņa sejas veidola, acu skatiena, platajiem pleciem, maigajiem matiem... Tā notiek. Tā lidmašīnās gadās iepazīties ar svešiniekiem. Tā gadās ar tiem pusdienot. Un iedzert. Tā var aizmirst savus pienākumus, un tā var iemīlēties.

Rafaela vēlreiz atgādināja sev, ko izlēmusi, iegalvoja sev, ka tas ir pareizais lēmums, un lika domām atkal pievērsties kam citam. Viņa sev iestāstīja, ka vairs nav nekāda iemesla domāt par Alekšu Heilu. Itin nekāda iemesla. Rafaela vairs nekad ar viņu neredzēsies. Nekad viņu neiepazīs tuvāk. Un tas, ko viņš iepriekšējā vakarā bija sacījis viesnīcas foajē, bija tikai muļķīga aizraušanā^. Muļķīga un pārdroša. Kā gan Alekss varēja gribēt, lai Rafaela vēl kādreiz ar viņu tiktos? Kas viņam lika domāt, ka Rafala vēlas uzsākt mīlas sakaru? Bet, iztēlē atceroties viņa seju, Rafaela neviļus sāka prātot, vai viņas māte jebkad darījusi kaut ko tamlīdzīgu. Vai viņa jebkad sastapusi Aleksam līdzīgu vīrieti? Un vai tādu bija sastapusi kaut viena no Rafaelai pazīstamajām sievietēm Spānijā? Viņas šķita pilnīgi apmierinātas ar savu noslēgto dzīvi: dzīvi, kurā viņas nepārtraukti tērēja naudu, pirka rotaslietas un kažokādas, un kleitas un apmeklēja viesības, bet dzīvoja citu sieviešu ieskautas, aiz rūpīgi apsargātām sienām. Kas gan viņai noticis? Kāpēc viņai piepeši nepatīk šīs tradīcijas? Citas viņai pazīstamās sievietes Parīzē un Madridē, un Barselonā gāja uz ballēm un izklaidējās, un apmeklēja visādus pasākumus, ļaujot gadiem ātri traukties garām. Un viņām bija bērni... Domājot par bērniem, Rafaelas sirds vienmēr iesmeldzās. Gadiem ilgi viņa nebija spējusi uzlūkot kādu garāmejošu sievieti stāvokli, lai tūlīt nesāktu raudāt. Viņa nekad nebija stāstījusi Džonam Henrijam, cik tukša jūtas bez bērniem. Bet viņa allaž nojauta, ka Džons Henrijs to zina. Tieši tāpēc viņš pret Rafaelu bija tik devīgs, tik ļoti viņu lutināja un vienmēr šķita viņu mīlam vēl vairāk.

Rafaela ar piespiešanos atvēra acis un piecēlās gultā sēdus, dusmodamās pati uz sevi, ka ļāvusi domām aizvirzīties šādā virzienā. Vēl vienu nakti un dienu viņa bija brīva no tādas dzīves. Viņai nevajadzēja domāt par Džonu Henriju, par viņa ciešanām, viņa triekas lēkmēm, par to, kas notiks ar viņu pašu, līdz ko vīrs nomirs. Viņai nevajadzēja domāt par to, no kā viņa atsacījās pašlaik un no kā jau bija atsacījusies. Nebija nekādas jēgas domāt par ballēm, kuras viņa nekad neapmeklēs, par cilvēkiem, ar kuriem nekad neiepazīsies, par bērniem, kuru viņai nekad nebūs. Viņas dzīve jau bija izlemta. Tas bija viņas liktenis, viņas nolemtais ceļš, viņas pienākums.

Rafaela ar delnu notrausa no vaiga asaru un paņēma ar piespiešanos grāmatu, kas atradās viņai līdzās gultā. Tā pati

Šarlotes Brendones grāmata, ko viņa bija nopirkusi lidostā, un tieši no šādām domām Šarlotes darbi viņu allaž bija atrāvuši. Lasot šīs grāmatas, Rafaela prātoja vienīgi par to aizraujošajiem sižetiem. Tās bija viņas vienīgā paradīze -turklāt jau gadiem ilgi. Omulīgi nopūtusies, Rafaela atkal atvēra grāmatu, juzdamās pateicīga, ka Šarlote Brendone vēl joprojām spēj sarakstīt divus romānus gadā. Dažreiz Rafaela tos pārlasīja vairākkārt. Lielāko daļu šo grāmatu viņa bija izlasījusi vismaz divas vai trīs reizes. Reizēm viņa tās lasīja dažādās valodās. Viņa bija paspējusi izlasīt tikai divas vai trīs lappuses, kad iezvanījās telefons, ielauzdamies pasaulē, kurā viņa bija iegrimusi.

- Hallo! - Šķita dīvaini, ka viņai kāds zvana. Mātei jau vajadzēja būt lidmašīnā. Un no Sanfrancisko viņai nekad nezvanīja, ja vien nebija noticis kaut kas šausmīgs. Turklāt viņa šorīt bija zvanījusi Džonam Henrijam, un kopēja bija sacījusi, ka viņš jūtoties labi.

- Rafaela! - Sākumā viņa nepazina runātāju, un tad piepeši viņas sirds sāka sisties straujāk.

- Jā? - Alekss tik tikko spēja viņu sadzirdēt.

- Es... piedodiet... es... es prātoju, vai varētu jūs satikt. Zinu, ka jūs jau vakar man visu paskaidrojāt, bet man tikai ienāca prātā - varbūt mēs varētu par to aprunāties mierīgāk un... nu, varbūt mēs vienkārši varētu būt draugi. - Alekša sirds sitās tikpat strauji kā viņai. Ko tad, ja Rafaela sacīs, ka nevēlas viņu redzēt? Piepeši viņš nespēja samierināties ar domu, ka nekad vairs viņu neredzēs. - Es... Rafaela... - Viņa nebija neko atbildējusi,,un Aleksam pēkšņi kļuva bail, ka viņa varbūt nolikusi klausuli. - Vai jūs tur vēl esat?

- Jā. - Šķita, ka viņa tik tikko spēj parunāt. Kāpēc Alekss tā rīkojas? Kāpēc viņš tagad zvana? Rafaela bija

samierinājusies ar savu pienākumu, savu atbildību; kāpēc Alekss tagad tik cietsirdīgā veidā viņu ķircina? - Es esmu šeit.

- Vai es varētu... vai mēs varētu... vai drīkstu jūs satikt? Es... es pēc dažām minūtēm došos prom uz lidostu. Man tikai ienāca prātā iegriezties, lai jūs satiktu. - Viņš par to vien domāja. Vispirms vēlreiz izrunāsies ar Rafaelu un tad steigsies uz pēdējo lidmašīnu.

- Kur jūs esat? - Rafaelas pierē parādījās pārdomu grumba.

- Es esmu lejā. - Viņš to pateica mulsā tonī, kā atvainodamies, un Rafaela iesmējās.

- Šeit? Viesnīcā? - Viņa pasmaidīja. Viņš patiesi ir jocīgs. Gluži kā mazs puika.

- Ko teiksiet?

- Aleks, es neesmu apģērbusies. - Bet tam nebija nozīmes. Un piepeši viņi abi zināja, ka Alekss ir uzvarējis. Pat ja tās būtu tikai dažas minūtes. Bet viņš bija uzvarējis.

- Nu un tad? Manis dēļ jūs varat staigāt, ietinusies dvielī... Rafaela... - Iestājās pailgs klusums. Un tad Alekss izdzirdēja attālu durvju zvanu. - Vai tā ir jūsu māte?

- Diez vai. Viņa tikko devās uz Buenosairesu. Man šķiet, ka tās būs manas vakariņas. - Mirkli vēlāk lēnām at-vērās numura durvis un viesmīlis iestūma istabā apkrautu galdiņu. Rafaela pamāja, ka parakstīs kvīti un, to izdarījusi, atkal pievērsās telefonam.

- Tātad ko mēs iesāksim? Vai jūs nonāksiet lejā vai arī man jāiet augšā un jādauzās pie jūsu durvīm? Vai varbūt man pārģērbties par viesmīli... ko jūs par to teiksiet?

- Aleks, izbeidziet! - Un tad viņa atkal šķita nopietna. - Es jau visu sakāmo pateicu vakar.

i

- Nē, nepateicāt vis. Jūs man nepaskaidrojāt, kāpēc tā rīkojaties?

- Tāpēc, ka es mīlu savu vīru. - Rafaela aizmiedza acis, nevēlēdamās sev atzīties, ka to pašu jūt arī pret Alekšu. - Un man nav citas izvēles.

- Tā nav taisnība. Mums ir daudzas iespējas izvēlēties. Tādas iespējas ir mums visiem. Reizēm mēs to nevēlamies, bet iespējas ir. Un es saprotu, kā jūs jūtaties, un cienu jūsu jūtas. Bet vai mēs nevaram vismaz aprunāties? Klau, es stāvēšu pie durvīm. Es jums nepieskaršos. Es apsolu. Es tikai vēlos jūs redzēt. Rafaela... lūdzu...

Rafaelas acīs bija asaras, un viņa dziļi ievilka elpu, lai liktu Aleksam iet prom, lai pateiktu, ka viņš nedrīkst kaut ko tādu viņai nodarīt, ka tā nav godīgi, un tad piepeši, pati nesaprazdama, kāpēc tā rīkojas, viņa pamāja ar galvu.

- Labi. Nāciet augšā! Bet tikai uz īsu brīdi. - Noliekot klausuli, Rafaelas roka trīcēja, un viņai tā noreiba galva, ka vajadzēja aizvērt acis.

Rafaelai pat neatlika laika apvilkt kaut ko citu, kad Alekss jau zvanīja pie durvīm. Viņa tikai savilka ciešāk rītakleitas jostu un noglauda matus. Tie gari un smagi slīga pār muguru, un viņa izskatījās daudz jaunāka nekā tad, kad nēsāja tos saņemtus mezglā. Rafaela ilgi vilcinājās pie durvīm, līdz tās atvēra, atgādinādama sev, ka vēl arvien var neļaut viņam ienākt. Tomēr viņa atslēdza durvis un nospieda rokturi, un tur nu viņa stāvēja, uzlūkodama izcili glīto vīrieti, kurš gaidīja durvju otrā pusē. Alekss brīdi stāvēja tikpat kluss kā Rafaela, un tad Rafaela pakāpās soli atpakaļ un aicināja ar mājienu viņu iekšā. Bet viņas sejā nemanīja smaidu, tajā valdīja ļoti nopietna izteiksme, un viņas skatiens sekoja Aleksam istabā.

- Sveicināta! - Viņš bija uztraucies un izskatījās puicisks, tā bridi stāvēdams un uzlūkodams Rafaelu. - Paldies, ka ļāvāt uznākt. Es zinu, tas izklausās mazliet neprātīgi, bet man vajadzēja jūs satikt. - Un, nenolaižot acis no Rafaelas, Alekss domāja, kāpēc viņš vispār atnācis. Ko lai viņš Ra-faelai saka? Ko vēl citu kā vien to, ka ikreiz, viņu ieraugot, vēl vairāk nekā iepriekš viņā iemīlas? Un, ja viņš Rafaelu neredzēja, arī tad viņas tēls nezuda - tas bija gluži kā rēgs, bez kā viņš nevarēja dzīvot. Tomēr viņš tikai skatījās un pamāja ar galvu. - Paldies!

- Ir jau labi. - Rafaelas balss bija ļoti klusa. - Vai gribat kaut ko ieēst? - Viņa viegli pamāja uz nokrautā galdiņa pusi, un Alekss pakratīja galvu.

- Nē, paldies! Es jau vakariņoju kopā ar savu māsasmeitu. Negribu jūs traucēt, sēdieties vien klāt un paēdiet! -Bet Rafaela tikai papurināja galvu un uzsmaidīja Aleksam.

- Vakariņas pagaidīs. - Un tad, mirkli klusējusi, viņa nopūtās un gausi pārgāja pār istabu. Izklaidīgi palūkojusies laukā pa logu, viņa lēni atkal pievērsās Aleksam. - Piedodiet, Aleks! Mani dziļi aizkustina jūsu jūtas, bet es tur neko nevaru līdzēt. - Šādā balsī varētu runāt vientuļa princese, kas apzinās savus karaliskos pienākumus un nožēlo, ka viņa nekā nespēj palīdzēt. Rafaelā it viss bija aristokrātisks: viņas stāja, sejas izteiksme, izturēšanās; pat sārtajā atlasa rītakleitā Rafaela Filipsa bija karaliska no galvas līdz kājām. Vienīgais, kas liecināja par viņas piederību pie cilvēkiem, bija neizsakāmo ciešanu pilnais skatiens, kas slēpās viņas acīs.

- Un jūsu jūtas, Rafaela? Kā ir ar jums?

-Ar mani? Es esmu tā, kas esmu. To es nevaru mainīt. Es esmu Džona Henrija Filipsa sieva. Un esmu tāda bijusi jau gandrīz piecpadsmit gadu. Man ar to jāsamierinās, Aleks. Un es to allaž darīšu.

- Un cik gadu viņš jau ir... tāds kā šobrīd?

- Vairāk nekā septiņus.

- Vai jums ar to pietiek? Iegalvot sev, ka jūs pildāt savu pienākumu? Vai tas kompensējušu zaudēto jaunību? Cik jums gadu? Trīsdesmit divi? Tā jūs esat dzīvojusi kopš divdesmit piecu gadu vecuma. Kā jūs to spējat? Kā jūs spējat turpināt tādu dzīvi?

Rafaela atbildot gausi papurināja galvu, un viņas acis bija asaru pilnas.

- Man tas ir jādara. Tas arī viss. Tas nav svarīgi.

- Saprotams, ka ir svarīgi. Kā jūs tā varat runāt? -Alekss piegāja Rafaelai klāt un maigi viņu uzlūkoja. - Rafaela, mēs runājam par jūsu dzīvi.

- Bet man nav citas iespējas, Aleks. Tieši to jūs nesaprotat. Varbūt tāpēc manas mātes dzīvesveids ir labāks. Varbūt tieši tur meklējama tā jēga. Dzīvojot tā, kā to dara viņa, nerodas nekādi kārdinājumi. Neviens netiek viņai tik tuvu, lai piespiestu izvēlēties. Nav nepieciešamas izvēles iespējas.

- Man ļoti žēl, ka tas ir tik sāpīgi. Bet kāpēc būtu jāizvēlas? Kāpēc mums tagad par to visu jārunā? Kāpēc mēs abi nevarētu būt draugi? Es no jums neko neprasīšu. Bet mēs varētu tikties kā draugi, kaut pusdienot kopā.

Tas bija sapnis, un Alekss to zināja, un Rafaela arī. Viņa papurināja galvu.

- Kā jums šķiet, cik ilgi tas turpināsies, Aleks? Es zinu, ko jūs izjūtat. Un es domāju, jūs zināt, ka es izjūtu to pašu. -Rafaelai to sakot, kaut kas Alekša sirdī gluži vai palēcās, un viņš vēlējās apskaut Rafaelu, bet neuzdrošinājās to darīt.

- Vai mēs varam to aizmirst? Vai varam izlikties, ka nekā tāda nav? - Alekša sejas izteiksme liecināja, ka tas nav iespējams.

- Manuprāt, mums tas jādara. - Un tad viņa tikko jaušami, bet drosmīgi pasmaidīja. - Varbūt mēs pēc dažiem gadiem atkal satiksimies.

- Kur? Vai jūsu ģimenes īpašumā Spānijā, kad viņi jūs atkal būs ieslēguši? Ko jūs gribat apmānīt? Rafaela! - Viņš piegāja pie Rafaelas un maigi uzlika rokas uz viņas pleciem, un viņa palūkojās uz Alekšu ar savām lielajām, sērīgajām, melnajām acīm, kuras Alekss jau tagad tik ļoti mīlēja. - Rafaela, cilvēki mēdz pavadīt visu mūžu, meklēdami mīlestību, gaidīdami un gribēdami to, ilgodamies pēc tās, un lielākoties viņi to neatrod. Bet reizēm, pavisam reti, mīlestība ierodas pati, tā iekrīt klēpī, klausās pie durvīm un saka: “Te nu es esmu, ņem mani, esmu tavējā.” Kad tā atnāk, kā gan var no tās novērsties? Kā var sacīt “tagad ne, varbūt vēlāk”? Kā jūs varat tā izlemt, zinot, ka tāda iespēja var arī nekad vairs neatnākt?

- Reizēm šādas iespējas izmantošana ir greznība, kādu nevar atļauties. Es to šobrīd nevaru atļauties. Tas nebūtu pareizi, un jūs to zināt.

- Es to nezinu. Vai, ļaujoties mīlestībai pret mani, jūs patiesi kaut ko atņemtu savam vīram? Vai viņa stāvoklī tas tiešām kaut ko mainītu?

- Varbūt. - Rafaela novērsa skatienu, un Alekss tā arī nebija noņēmis rokas no viņas pleciem. Abi stāvēja istabas vidū, viens otram pretī. - Varbūt ļoti daudz ko mainītu tas, ja es kļūtu vienaldzīga pret viņa vajadzībām, ja manis nekad nebūtu līdzās, lai raudzītos, vai viņš tiek kārtīgi aprūpēts, ja es ielaistos tuvās attiecībās ar jums un aizmirstu par viņu. Kaut kas tāds spētu viņu nogalināt. No tā varētu būt atkarīga viņa dzīvība vai nāve. Es nemūžam nespētu viņu tā nodot.

- Es arī nekad jums to neprasītu. Nekad. Vai tad jūs to nesaprotat? Es jau jums teicu, ka cienu jūsu abu attiecības, cienu to, kā jūs rīkojaties, kas esat un ko jūtat. Es to saprotu. Es tikai saku, ka jums ir tiesības uz kaut ko vairāk un man arī. Un tam nevajag neko mainīt jūsu attiecībās ar vīru. Zvēru, Rafaela. Es tikai vēlos ar jums dalīties tajā, kā mums abiem nav un varbūt nekad nav bijis. Kā noprotu, jūs dzīvojat tukšumā. Un es arī. Vienā otrā ziņā jau ilgu laiku tā esmu dzīvojis.

Rafaela uzlūkoja Alekšu, un viņas acīs vēl joprojām bija ciešanu pilnās apņēmības izteiksme.

- Kā jūs zināt, ka starp mums vispār kaut kas pastāvēs, Aleks? Varbūt tas, ko jūs jūtat, ir tikai ilūzija, sapnis? Jūs mani nepazīstat. Viss, ko jūs par mani domājat, ir fantāzija.

Bet Alekss šoreiz tikai papurināja galvu un maigi uzspieda savas lūpas Rafaelas mutei. Mirkli viņš juta Rafaelu sastingstam, bet Alekša rokas viņu apskāva tik ātri un tik cieši, ka viņa nespēja izrauties, un brīdi vēlāk viņa arī to nemaz nevēlējās. Viņa piekļāvās Aleksam tā, it kā viņš būtu pēdējais uz zemes palikušais vīrietis, un viss viņas augums sāka pulsēt tādā kaislē, kādu viņa nekad agrāk nebija pazinusi. Tad viņa aizelsusies atrāvās no Alekša un novērsusies pakratīja galvu.

- Nē, Aleks! Nē! - Rafaela pagriezās pret Alekšu, un viņas acīs dega dusmu liesmas. - Nē! Nedari tā! Nekārdini mani ar to, ko es nedrīkstu pieņemt. Es to nedrīkstu, un tu to zini! - Sagumušiem pleciem un asaru pilnām acīm viņa aizgriezās. - Lūdzu, ejl

- Rafaela... - Viņa lēni pagriezās, lai uzlūkotu Alekšu ar ciešanu pilnu seju. Un Alekss jutās tā, it kā Rafaela izkustu viņa acu priekšā, no viņas acīm pagaisa dusmas, viņa tās uz mirkli aizvēra, tad piegāja pie Alekša, apskāva viņu un alkaini tuvināja savu muti Alekša lūpām. - Ak, mīļā, es tevi mīlu... es mīlu tevi... - Viņa vārdi bija maigi, bet reizē kaislīgi, un Rafaela viņu apskāva un skūpstīja ar visu to mīlestību, ko bija aizturējusi vairāk nekā septiņus gadus. Un tad, pat nedomādams, Alekss noslidināja no Rafaelas pleciem sārto atlasa rītakleitu un nometās ceļos, lai skūpstītu viņas augumu. Rafaela stāvēja viņa priekšā kā dieviete, kuru viņš bija apbrīnojis jau kopš tā mirkļa, kad pirmo reizi redzēja viņu raudam uz pakāpieniem. Šī bija sieviete, pēc kādas viņš bija ilgojies, sieviete, kura viņam bijusi nepieciešama un kuru viņš gandrīz vienā mirklī bija iemīlējis. Un, kamēr viņš apskāva un glāstīja Rafaelu, viņa aptvēra, ka ir gatava atdoties Aleksam no visas sirds. Šķita, ka pagājušas vairākas stundas, pirms viņi beidza skūpstīties un pieskarties, un apskauties, un kaislīgi glāstīt viens otra augumu. Rafaela juta, ka viņas kājas trīc, un tad piepeši Alekss pacēla viņu uz rokām, atstādams sārto atlasa rītakleitu uz paklāja, un, lēni iegājis guļamistabā, nolika viņu gultā. - Rafaela? - Viņa lūpas kā jautājot veidoja Rafaelas vārdu, un viņa, tikko jaušami smaidīdama, gausi pamāja ar galvu. Alekss izslēdza gaismu un, ātri izģērbies, atgūlās viņai blakus. Viņš atkal gan ar muti, gan rokām kaislīgi pieskārās Rafaelas augumam. Viņa jutās tā, it kā sapņotu, it kā tas nemaz nenotiktu, it kā tā nevarētu būt īstenība, un tad ar kaisli, kādu agrāk nebija pazinusi, viņa atdevās Aleksam, augumam izliecoties un pulsējot, un kustoties ar iekāri, kādu viņa nebija sevī nojautusi. Un Alekss ar tādu pašu degsmi piekļāvās viņai, dziļi ietiecoties viņā līdz pašai dvēselei. Viņu rokas bija savijušās, kājas veidoja vienu veselumu, lūpas sakļāvušās nebeidzamā skūpstā, līdz piepeši viņu abu bauda sasniedza kulmināciju, kas abus šķita paceļam gluži vai spārnos.

Tad viņi klusēdami gulēja pustumsā, un Alekss uzlūkoja sievieti, kuru mīlēja. Mirkli viņu pārņēma pēkšņas bailes. Ko gan viņš bija izdarījis, un kā tagad rīkosies Rafaela? Vai Rafaela viņu ienīdīs? Vai viņu attiecības būs galā? Bet, ieraugot Rafaelas acīs ataustam maigumu, Alekss zināja, ka šīs ir nevis beigas, bet gan sākums, un, kamēr viņš tā raudzījās, Rafaela pieliecās viņam tuvāk, maigi noskūpstīja viņu uz lūpām un lēni noglāstīja viņa muguru. Alekša augums notrīsēja, un viņš savukārt noskūpstīja Rafaelu un tad atgūlās uz sāna un vēroja Rafaelu smaidām.

- Es tevi mīlu, Rafaela. - Šie vārdi bija izrunāti tik klusu, ka vienīgi Rafaela varēja tos dzirdēt, un viņa lēnām pamāja, liekot arī acīm pasmaidīt. - Es mīlu tevi. - Viņš to atkārtoja vēlreiz, un Rafaelas smaids kļuva vēl platāks.

- Es zinu. Un arī es tevi mīlu. - Viņa runāja tikpat klusu kā Alekss, un piepeši Alekss no jauna pievilka viņu sev tuvāk, cieši apskaudams tā, lai viņa nekad nevarētu tikt prom. Un, it kā sapratusi, Rafaela piekļāvās viņam. - Ir jau labi, Aleks... ak... ir jau labi.

Alekss atkal izslēdza gaismu, un brīdi vēlāk viņa rokas sāka glāstīt Rafaelas augumu.

9

T? afaela... - Tas izskanēja kā čuksts. Alekss gulēja, X \ paslējies uz viena elkoņa, un lūkojās uz viņu. Viņš nebija pārliecināts, ka Rafaela ir pamodusies. Bet viņas acis tikko austošajā rīta gaismā lēnām pavērās, un pirmais, ko viņa ieraudzīja, bija Alekss, kas raudzījās viņā ar mīlestības pilnu skatienu. - Labrīt, mīļotā! - Tad Alekss viņu noskūpstīja un noglauda garos, zīdainos matus, kas tik ļoti līdzinājās viņa paša matiem. Un piepeši Rafaela redzēja viņu iesmejamies un mīļi pasmaidīja.

- Par ko tu smejies tik agri no rīta?

- Man tikko ienāca prātā: ja mums kādreiz būs bērni un viņu mati nebūs pavisam melni, tu būsi pamatīgās nepatikšanās.

- Tiešām? - Rafaela uzjautrināta uzlūkoja Alekšu, un viņš pamāja ar galvu.

- Jā, tiešām. - Un tad viņa skatiens kļuva domīgs, viņš ar vienu pirkstu apvilka līniju ap Rafaelas krūtīm, tad uz leju pāri viņas augumam līdz pat tai vietai, kur sākās kājas, un tad pirksts atkal laiski atgriezās atpakaļ, lai tuvotos viņas krūtīm. Viņš mirkli pārtrauca šo darbošanos, un viņa acis parādījās jautājums. - Vai tu nevēlies bērnus, Rafaela?

- Tagad?

- Nē. Es domāju - vispār. Man tikai ienāca prātā, vai... -Viņš saminstinājās un tad nolēma pajautāt. - Vai tev var būt bērni?

- Domāju, ka jā. - Rafaela nevēlējās atzīties par Džona Henrija nespēju, tāpēc viņa vairāk neko neteica, bet Alekss vēroja viņas seju.

- Vai tev to nav tāpēc, ka tu nevēlējies, vai... citu iemeslu dēļ? - Alekss nojauta, ka viņa nelabprāt par to runā.

- Citu iemeslu dēļ.

Alekss klusēdams pamāja.

- Man jau tā šķita. - Tad Rafaela paliecās uz viņa pusi un maigi noskūpstīja viņu uz lūpām. Un tad viņa piepeši ar pārbiedētu izteiksmi sejā piecēlās sēdus, palūkojās pulkstenī un, pielikusi roku pie mutes, raudzījās uz Alekšu.

- Kas noticis?

-Ak Dievs... Es tikko nokavēju lidmašīnu.

Alekss gluži mierīgi pasmaidīja.

- Es savējo nokavēju jau vakar. Patiesībā, - viņa smaids pamazām kļuva platāks, - es tā arī nepaņēmu no šveicara savu bagāžu.

Bet Rafaela viņā neklausījās.

- Ko lai es tagad daru? Man jāpiezvana uz aviosabiedrību... noteikti jābūt vēl kādai lidmašīnai... mans Dievs, kad Toms ieradīsies lidostā man pretī...

Tiklīdz viņa pateica šos vārdus, Alekša vaigs apmācās.

- Kas ir Toms?

Šoreiz bija Rafaelas kārta pasmaidīt.

- Šoferis, muļķīt!

- Labi. Šā vai tā, tu vari piezvanīt uz mājām un pateikt, ka nokavēji lidmašīnu. Vienkārši pasaki, ka lidosi ar... - Viņš jau grasījās sacīt “ar nākamo reisu”, bet piepeši viņam kaut kas iešāvās prātā. - Rafaela, ko tu teiktu, ja... - Viņam gandrīz bija bail to izrunāt, un viņš gausi pasniedzās pēc Rafaelas rokas. - Ko tu teiktu, ja mēs nebrauktu mājās līdz pat rītdienai un kopīgi pavadītu nedēļas nogali šeit? Mēs to varētu.

- Nē, nevarētu vis. Mani gaida... Man jābūt...

- Kāpēc? Tev mājās nav nekā darāma. Tu pati tā teici, un viena diena vai pat divas dienas neko īpaši nemainītu. Pēc tam mums ilgi nebūs iespējas izmantot tādu brīvību kā šobrīd. Mēs esam šeit... divi vien, esam kopā... Ko tu teiksi? Līdz rītam... - To jautādams, Alekss apskāva Rafaelu, lūgdams Dievu, kaut viņa teiktu jā. Bet viņa atkal gausi atraisījās no skavām. Viņas seja bija domīga un nedroša.

- Man būs jāmelo, Aleks. Un ja...

- Ja kaut kas notiks, - viņi abi zināja, ka Alekss domā par Džonu Henriju, - tu varēsi doties atpakaļ ar nākamo reisu. Nebūs jau nekas citāds kā visu šo nedēļu, kuru tu te pavadīji kopā ar savu māti. Vienīgā atšķirība ir tā, ka tagad tu te būsi kopā ar mani. Lūdzu! - Viņš izskatījās tik maigs un puicisks, un Rafaela neko citu nevēlējās vairāk kā palikt Ņujorkā kopā ar viņu, bet kā tad ar viņas pienākumiem... ar Džonu Henriju... taču piepeši viņa apzinājās, ka šoreiz viņai jārīkojas tā, kā pati vēlas. Rafaela uzlūkoja Alekšu un pamāja ar galvu. Viņa izskatījās nobijusies, bet laimīgi satraukta, un Alekss aiz prieka iesaucās: - Mīļā, es tevi mīlu!

-Tu esi jucis!

- Mēs abi tādi esam. Es ieiešu dušā, tu pasūti brokastis, un tad dosimies pastaigāties. - Bet nevienam no viņiem nebija ienācis prātā, cik aizdomīgi būs pasūtīt brokastis divām personām, tāpēc Rafaela palūdza, lai uznes numurā milzīgu daudzumu ēdiena, un, kad viņai jautāja, cik personām, Rafaela uzsvērti atbildēja: “Vienai.” Viņa to atstāstīja Aleksam, kas stāvēja dušā, un atklāja, ka vēro Alekša augumu ar ilgām un apbrīnu. Viņš bija tik garš un spēcīgs, un glīts, viņš atgādināja grieķu dieva statuju. - Uz ko jūs tā lūkojaties, kundze? - Ūdenim plūstot pār seju, viņš pavērās uz Rafaelas pusi.

- Uz tevi. Tu esi tik skaists, Aleks!

- Tagad es tiešām zinu, ka tu esi jukusi. - Un tad Alekša skatiens uz brīdi kļuva nopietns. - Vai tu piezvanīji uz mājām? - Rafaela gluži kā norāta skolniece papurināja galvu, un Alekss stāvēja dušā pavisam nekustīgi, un ūdens, plūstot pār viņa augumu, lika Rafaelai vēlēties sekot tam ar mēli. Šobrīd viņa nespēja domāt par mājām. Mājas nelikās reālas. Viņa spēja domāt vienīgi par Alekšu. - Tu gan varētu to izdarīt, mīļā. - Rafaela lēni pamāja ar galvu un aizgāja pie telefona. Iztēles ainas ar Alekša glīto ķermeni kļuva bālākas. Piepeši viņa atkal jutās kā Džona Henrija Filipsa kundze. Ko lai viņa samelo? Telefoniste atsaucās pārāk ātri un tūlīt arī savienoja ar Sanfrancisko. Vēl pēc mirkļa līnijas otrā galā atskanēja slimnieku kopējas balss, kas pavēstīja, ka Džons Henrijs guļot: Sanfrancisko šobrīd pulkstenis bija viens, un Džons Henrijs jau bija paēdis pusdienas un tagad nosnaudās.

- Vai viņam nekas nekaiš? - Rafaelu māca izbailes.

*

Varbūt viņa taps sodīta. Varbūt Džonam Henrijam būs kļuvis sliktāk, un tā būs viņas vaina. Bet kopēja tūlīt pat atsaucās priecīgā balsī.

- Viņam klājas lieliski. Šorīt mēs viņu uz stundu iesēdinājām krēslā. Un, manuprāt, viņam tas patika. Pēc pusdienām es viņam brītiņu palasīju avīzi, un tad viņš tūlīt likās gulēt. - Tātad nekas nav mainījies; izklausījās, ka viss ir gluži tāpat kā pirms Rafaelas prombraukšanas. Viņa paskaidroja kopējai, ka aizkavējusies Ņujorkā kopā ar savu māti. Un nākamajā dienā viņa lidošot uz Sanfrancisko. Viņa mirkli nogaidīja, it kā bīdamās, ka kopēja tūlīt nosauks viņu par meli un padauzu, bet nekas nenotika, un Rafaela zināja, ka māte no Argentīnas nekādā ziņā nezvanīs, tātad nebija nekāda iemesla domāt, ka viņas mānīšanās tiks atklāta. Bet viņa pati jutās neizturami vainīga, tāpēc šķita neiespējami, ka citi to nezinātu. Viņa lūdza kopējai pateikt Tomam, lai šodien nebrauc viņai pretī uz lidostu, un sacīja, ka piezvanīs nākamajā rītā, lai pavēstītu, ar kuru reisu ielidos. Rafaelai ienāca prātā, ka viņa no lidostas varētu kopā ar Alekšu braukt taksometrā, bet, ja viņa tā darītu, mājinieki brīnītos par viņas rīcību. Visā savā mūžā viņa ne reizi nebija braukusi no lidostas taksometrā. Viņa pateicās slimnieku kopējai, lūdza pavēstīt Fi-lipsa kungam, ka viņa zvanījusi un ka viņai klājoties labi, un tad ar sadrūmušu seju un nopietnu skatienu nolika klausuli.

- Vai kaut kas noticis? - No vannasistabas parādījās Alekss ar sasukātiem matiem un dvieli ap vidu. Rafaela izskatījās citāda nekā pirms brīža, kad Alekss bija ierosinājis, lai viņa piezvana uz mājām. - Kas atgadījies?

- Nekas. Es... es tikko zvanīju uz mājām. - Viņa nodūra galvu.

- Vai kaut kas... ar... - Alekša balsī bija nepārprotams jautājums, un viņš izskatījās noraizējies, bet Rafaela ātri papurināja galvu.

-Nē, nē! Viņš jūtas labi. Es tikai... - Tad viņa nelaimīga uzlūkoja Alekšu. - Es tikai jūtos ļoti vainīga. Aleks, man

jādodas mājās. - Tas bija kā izmisis čuksts. Alekss apsēdās viņai līdzās. Bridi viņš sēdēja nekustēdamies, tad aplika roku ap Rafaelas pleciem un cieši viņu sev piekļāva.

- Ja vēlies to darīt, es neiebildīšu. Es jau tev teicu. Es tevi saprotu un allaž sapratīšu. - Rafaela uzlūkoja viņu ar apjukušu skatienu, un Alekss atkal piekļāva viņu sev klāt. - Ir jau labi, mīļā. Viss ir labi.

- Kāpēc tu esi tik labs pret mani? - To jautājot, Rafaela paslēpa seju pie Alekša kailā pleca.

- Tāpēc, ka es tevi mīlu. Arī to es tev vakar sacīju. -Viņš pasmaidīja un noskūpstīja Rafaelas matus.

- Bet tu gandrīz nemaz mani nepazīsti.

- Muļķības! Es tevi pazīstu no matu galiem līdz papēžiem.

Rafaela nosarka, tomēr saprata, ka Alekss to domājis

citā - daudz svarīgākā nozīmē. Un dīvaini, bet pēc tik īsa pazīšanās laika Rafaela viņam ticēja. Alekss tiešām viņu pazina. Labāk nekā jebkurš jebkad bija pazinis. Pat labāk nekā viņas vīrs.

- Vai tu būsi ļoti dusmīgs, ja es atgriezīšos mājās šodien? - Rafaela šķita nožēlas pilna, un viņa klusu nopūtās.

- Nē, es būšu ļoti bēdīgs. Bet ne dusmīgs. Ja tev tā jādara, es sapratīšu.

- Ko tu pats darīsi? Dosies apciemot māti vai māsu?

- Nē, māte ir Bostonā, Keja ir Vašingtonā, un manai māsasmeitai ir pašai savi plāni nedēļas nogalei. Es atgriezīšos mājās. Varbūt pat ar to pašu reisu, ar ko lidosi tu, ja varēsim sēdēt blakus. Vai tev pret to nebūs iebildumu? -Rafaela pamāja ar gaļvu. - Labi. - Viņš lēni piecēlās kājās. - Tad piezvani uz aviosabiedrību. Es iešu noskūties.

Alekss atkal atgriezās vannasistabā un aizvēra durvis. Rafaela palika sēžam, juzdamās tā, it kā tikko būtu atteikusies no vienīgā, ko vispār jebkad vēlējusies. No laika, ko varētu pavadīt kopā ar Alekšu. Kopā. Tikai viņi divi. Divi vien. Viņa tā ilgi sēdēja, tad piegāja pie aizvērtajām durvīm un klusi pieklauvēja.

-Jā?

- Vai drīkstu ieiet? - Alekss atvēra durvis un uzlūkoja Rafaelu ar smaidu, kas viņai atkal vēstīja, cik ļoti Alekss viņu mīl.

- Protams, drīksti, muļķīt! Tev nav jālūdz atļauja. Vai piezvanīji aviosabiedrībai?

Rafaela kautrīgi papurināja galvu.

- Es nevēlos to darīt.

- Kāpēc ne? - Gaidīdams atbildi, Alekss juta, ka viņa sirds sāk straujāk sisties.

- Tāpēc, ka es vēl negribu atgriezties. - Tā stāvēdama, viņa izskatījās kā maza meitene. Garie mati, vēl joprojām sajaukti kopš iepriekšējās nakts, krita pār pleciem. - Es gribu palikt šeit kopā ar tevi.

- Ak tā? - Alekss nespēja apvaldīt smaidu. Viņš nolika bārdas skujamo un, satvēris ar vienu roku Rafaelu, ar otru paķēra dvieli, lai noslaucītu no sejas putas. - Nu, es arī neko citu labāku nevēlētos. - Tad viņš ilgi un cieši noskūpstīja Rafaelu un atkal aizveda viņu uz gultu. Viņi mīlējās pusstundu, tad ieradās viesmīlis ar brokastīm.

Kad viesmīlis bija aizgājis, abi apsēdās pie brokastgal-da: Rafaela sārtajā atlasa rītakleitā un Alekss, ietinies dvielī. Abi bija laimīgi, smaidīja un kala plānus visai dienai. Viņi jutās tā, it kā allaž būtu bijuši kopā, - tik dabiski viņi sadalīja olu kulteni.

- Un tad es gribu nokļūt pašā debesskrāpja “Empire State Building” augšā un gribu ēst karstus kastaņus, un gribu slidot...

Alekss iesmējās.

- Tu runā gluži kā mana māsasmeita. Viņai ari patīk slidot.

- Tad mēs varētu iet kopā. Bet vispirms es gribu doties uz “Empire State Building”.

- Rafaela! - Alekss iesaucās un iztukšoja savu kafijas tasīti. - Vai tu runā nopietni?

- Protams, nopietni. Man nekad nav bijusi izdevība kaut ko tādu izdarīt!

-Ak, mīļā! - Alekss pārliecās pār galdu, lai viņu noskūpstītu. - Tu esi visskaistākā sieviete, kādu es jebkad esmu redzējis, Rafaela.

- Tad tu esi akls un jucis, un es tevi mīlu. - Bet viņai ienāca prātā, vai viņa pati nav jukusi. Tas taču bija pilnīgs neprāts. Un vistrakākais bija tas, ka Rafaela jutās tā, it kā būtu pazinusi Alekšu visu savu mūžu.

Viņi abi kopā sagudroja pasaciņu, ar kuras palīdzību Rafaelai izdevās dabūt no šveicara Alekša bagāžu, un, kad izsūtāmais zēns uznesa to augšā, Alekss apģērbās, bet Rafaela iegāja vannā. Tad viņi pļāpādami stāvēja viens otram blakus ģērbtuvē, kārtodami savus tērpus un juzdamies gluži kā jaunlaulātie medusmēnesī, un to arī Rafaela aizrādīja Aleksam, kad abi devās uz pilsētas centru. Izpatikdams Rafaelai, Alekss uzveda viņu debesskrāpja “Empire State Building” pašā augšā, viņi pusdienoja restorānā “Plaza” un tad vizinājās zirgu pajūgā pa parku. Viņi pavadīja divas stundas, klaiņodami starp Metropolitēna muzeja brīnumiem, tad parkā bridi vēroja rosīgu franču antīko priekšmetu izsoli. Pēc tam laimīgi un atpūtušies, un pamatīgi noguruši, viņi šķērsoja ielu, nokļuva viesnīcā “The Carlyle” un devās ar liftu atpakaļ uz Rafaelas numuru. Novelkot mēteli un iekarot to ģērbtuves skapī, Rafaela žāvājās, un Alekss, novilcis žaketi un kurpes, jau gulēja gultā un stiepa viņai pretī rokas.

- Nezinu, kā tu, lēdij, bet es esmu pārguris. Šaubos, vai kopš bērna gadiem būtu tik daudz izdarījis vienā dienā.

- Es arī. - Rafaela pēkšņi atklāja, ka vēlas aizvest Alekšu uz Parīzi un Barselonu, un Madridi, kur varētu izrādīt viņam visas savas iemīļotās vietas. Un vēl Rafaela gribēja aizvest Alekšu uz Santaeuheniju, lai viņš redzētu, kur viņa pavadījusi vasaras. Tur viņi varētu apciemot visus tos bērnus, kurus Rafaela tik ļoti mīlēja. Reizēm bija dīvaini tā par viņiem domāt. Bērni, kuriem viņa bija stāstījusi pasakas tūlīt pēc savām laulībām, tagad jau paši bija precējušies un auklēja savus bērnus. Reizēm Rafaela jutās ļoti veca, it kā nopietna viņas mūža daļa būtu pagājusi garām nepamanīta.

- Par ko tu tikko domāji? - Alekss uz mirkli bija pamanījis Rafaelas acīs jau pierastās skumjas.

- Es domāju par Santaeuheniju.

- Kāpēc? - Alekss taujāja sīkāk.

- Es domāju par turienes bērniem... ak, Aleks... tu nezini, cik ļoti es viņus mīlu!

Alekss saņēma Rafaelas roku savējā un ierunājās klusā, noteiktā balsī:

- Kādu dienu mums būs pašiem savi bērni.

Rafaela neatbildēja, šo tematu viņai nepatika apspriest. Tādas cerības viņa bija atmetusi pirms četrpadsmit gadiem.

- Tam nav nozīmes.

- Ir gan. Un ļoti liela. Mums abiem. Es ļoti gribēju bērnus, kad vēl biju precējies.

- Vai tavai sievai nevarēja būt bērni? - To jautājot, Rafaela izskatījās cerību pilna un ziņkārīga, it kā tas varētu viņus kaut kā saistīt, it kā viņus abus būtu aplaupījis viens un tas pats likteņa pavērsiens.

- Nē. - Alekss papurināja galvu un izskatījās domīgs. - Viņai varēja būt bērni. Bet viņai tie nepatika. Dīvaini, kā, laikam ejot, mainās cilvēku uzskati. Ja es šobrīd satiktu viņai līdzīgu sievieti, šaubos, vai spētu viņu mīlēt. Man šķita, ka varēšu Reičelu pierunāt. Bet man tas neizdevās. Viņa bija pārāk nodevusies savam darbam. Ja tā padomā, labi vien ir, ka mums nebija bērnu.

- Ko viņa darīja?

- Viņa bija advokāte. - Uz Rafaelu tas šķita atstājam iespaidu, un Alekss maigi noskūpstīja viņu uz lūpām. - Bet kā sieviete viņa nebija izcila, Rafael, neizskaties nu tāda!

- Vai tu viņu pameti?

Alekss atkal papurināja galvu.

- Nē. Viņa pameta mani.

- Kāda vīrieša dēļ?

- Nē. - Alekss pasmaidīja, un viņa smaidā vairs nemanīja rūgtumu. - Darba dēļ. Tas bija vienīgais, kas viņu interesēja. Vienmēr. Labi vien ir, ka viss izvērtās tā, kā ir šobrīd. - Viņi gulēja viens otram līdzās kā seni draugi un romantiski mīlētāji, un Alekss pasmaidīja.

- Vai viņai ir milzīgi panākumi?

- Droši vien.

Rafaela gausi pamāja ar galvu.

- Reizēm es vēlos, lai arī man tādi būtu. Tas, ko es, manuprāt, būtu veikusi ar panākumiem, man tika liegts, un viss pārējais... nu... necik daudz es gan nevaru paveikt.

-Tu stāsti bērniem pasakas.

Rafaela pasmaidīja un izskatījās apmulsusi.

- To gan laikam par mūža darbu nenosauksi.

Alekss viņu klusi pētīja, atcerēdamies mātes teiktos vārdus.

- Kāpēc tu nepieraksti savus stāstus? Tu varētu sacerēt bērnu grāmatas. - Rafaelai apdomājot šo priekšlikumu, viņas acis uz mirkli iemirdzējās, tad Alekss viņu apskāva.

- Ceru, ka tu zini: pietiks ari ar to, ja tu mīlēsi mani, neko citu vari nedarīt.

- Tiešām? Vai es tev neapnikšu? - Viņa patiesi izskatījās norūpējusies.

- Nekad. Jocīgi gan. Man allaž apkārt bijušas godkārīgas sievietes, profesionāles, kam rūp viņu karjera. Nekad nedomāju, ka spēšu saprast sievieti, kas ir tik atšķirīga. Un piepeši es aptvēru, ka visu laiku esmu vēlējies kaut ko tev līdzīgu. Es negribu cīnīties un sacensties, cenšoties pierādīt, kurš vairāk nopelna. Es tikai vēlos būt es pats kopā ar sievieti, kuru mīlu, kopā ar sirsnīgu un labsirdīgu, un gudru, un jauku būtni... - Viņš noskūpstīja Rafaelas kaklu.

- Vai zini, šis apraksts atbilst tev.

Rafaela ilgi viņā nolūkojās, tad pašķieba galvu uz vienu sānu.

- Vai zini, kas ir visdīvainākais? Šobrīd es jūtos tā, it kā šī būtu mana dzīve. Šeit. Kopā ar tevi. It kā nekas cits vairs neeksistētu, it kā mana dzīve Sanfrancisko vispār nebūtu īsta. Vai tas nav dīvaini? - Rafaela izskatījās apmulsusi, un Alekss maigi noglāstīja viņas seju un noskūpstīja viņu uz lūpām. Pēc tam viņš, tikko jaušami smaidīdams, lēnām atrāvās.

- Nē. Saprotams, ka man tas nepavisam neliekas dīvaini. - Tad viņa rokas atkal apskāva Rafaelu, un viņi kaislīgi skūpstījās, un Rafaelas rokas lēni aizslīdēja turp, kur starp Alekša kājām manīja piebriestam uzkalniņu.

10

Stjuartes balss skaļrunī jau kuro reizi paziņoja, ka lidmašīna nosēdīsies Sanfrancisko, un, tai lēnām tuvojoties zemei, Alekšu pārņēma nomācoša sajūta. Viņu abu kopīgi aizvadītās divas dienas bija šķitušas tik lieliskas, tik idilliskas. Iepriekšējā vakarā viņi bija devušies uz restorānu un pēc tam aizgājuši paklausīties Bobija Šorta uzstāšanos, kā jau Alekss bija plānojis pašā sākumā. Un Rafa-elai tā bija patikusi. Pēc tam viņi bija palikuši nomodā savā numurā un pļāpājuši gandrīz līdz četriem rītā. Pārmaiņus atklādami viens otra augumu un tad gulēdami cieši blakus, stāstot viens otram par savu līdzšinējo dzīvi. Kad svētdienas rītā uzlēca saule, Rafaela zināja it visu par Reičelu un Alekša māti, un Alekss bija uzzinājis par Rafaelas tēvu un brāli Ziljē-nu, kurš bija aizgājis bojā sešpadsmit gadu vecumā polo spēles laikā, un par viņas laulību ar Džonu Henriju, gan to, kāda tā bijusi sākumā, gan kāda ir tagad. Šķita, it kā viņi vienmēr būtu bijuši kopā, it kā viņi būtu viens otram radīti. Un šo-brid abi atgriezās Sanfrancisko, un Aleksam nāksies atlaist Rafaelu - vismaz uz kādu laiku. Un viņam būs jāsamierinās ar tiem īsajiem brītiņiem, ko Rafaela varēs viņam atvēlēt, kad viņa spēs izzagties no savas otras dzīves sava vīra mājās. Tā vismaz viņi bija runājuši iepriekšējā naktī.

- Par ko tu domā? Tu izskaties bezgala nopietna. -Pirms pašas lidmašīnas nosēšanās Alekss maigi uzlūkoja Rafaelu. Viņš it viegli nojauta, ka Rafaelu pārņēmušas tādas pašas skumīgas domas kā viņu. Nedaudzās abu kopā pavadītās dienas bija šķitušas kā visa dzīve, un tagad jau atkal viss mainīsies. - Vai tu jūties labi?

Rafaela viņu skumji uzlūkoja un pamāja ar galvu.

- Es tikai domāju...

- Par ko?

- Par mums. Par to, kā viss norisināsies turpmāk.

- Gan jau būs labi. - Viņš runāja Rafaelai pie pašas auss, klusi un jutekliski, likdams viņai uzbudināties, bet šoreiz viņa pakratīja galvu.

- Nē, nebūs vis.

Alekss paņēma viņas roku savējā un turēja to, cenzdamies uztvert Rafaelas skatienu, un piepeši viņam nepatika tas, ko viņš tur saskatīja. Viņš nojauta, ka Rafaelu atkal pārņēmusi vainas izjūta, bet galu galā to arī varēja sagaidīt, jo viņi tuvojās mājām. Tur Rafaelai būs grūtāk aizmirst savus pienākumus. Bet patiesībā viņai tas arī nebija jādara. Viņas dzīvē pietiks vietas abiem vīriešiem.

- Aleks... - Rafaela sastomījās. - Es tā nevaru. - Palūkojoties Aleksā, viņas acīs pavīdēja asaras.

- Kā tu to domā? - Alekss centās apslāpēt pats savu paniku un vismaz ārēji izrādīt mieru par to, ko, viņaprāt, Rafaela tikko bija sacījusi.

- Es nespēju.

- Šobrīd tev nekas nav jādara, tikai jānomierinās. -Viņš centās runāt profesionāli iedrošinošā balsī, bet šķita, ka tā Rafaelu nenomierina, jo asaras jau gausi ritēja lejup pa viņas vaigiem, līdz nokrita uz abu sadotajām rokām. - Mēs to visu izspriedīsim laika gaitā.

Bet Rafaela atkal pakratīja galvu, un nākamie vārdi vairs skanēja tikai kā čuksti.

- Nē... es kļūdījos... es tā nevaru, Aleks... šeit ne. Ne jau tajā pašā pilsētā, kur ir viņš. Tā gluži vienkārši nav pareizi.

- Rafaela, nevajag... atvēli tikai pati sev mazliet laika, lai pie tā pierastu.

- Pie kā? - Mirkli viņa izskatījās sadusmota. - Pie tā, ka krāpju savu vīru?

- Vai tu to sauc tikai tā vien?

Rafaela atkal pakratīja galvu, ar skatienu lūgdama Alekšu saprast.

- Ko lai es iesāku?

- Nogaidi! Mēģini dzīvot, priecājoties par to, kas ir starp mums. Esi godīga pret viņu un pati pret sevi. To vien es vēlos mums visiem... - Rafaela lēnām pamāja, un Alekss vēl ciešāk saspieda viņas roku savējā. - Vai tu tā darīsi?

Šķita, ka pagāja vesela mūžība, līdz Rafaela atbildēja.

- Es pamēģināšu.

Pēc mirkļa lidmašīna nosēdās, un, kad tā pilnīgi apstājās, parādījās divas stjuartes, viena no viņām nesa Rafaelas kažoku. Rafaela piecēlās un aplika to, neizrādīdama, ka vīrietis, kuram viņa bija nosēdināta blakus, viņai kaut ko nozīmētu. Viņa paņēma savu ceļasomu, aizpogāja kažoku un tad pamāja ar galvu. Vienīgi viņas acu skatiens pauda: “Es tevi mīlu.” Tad viņa devās prom un nozuda lidmašīnas aizmugurējā izejā, kā jau agrāk bija to darījusi. Kad viņa bija prom, durvis atkal aizvērās, un Alekss juta, ka viņu pārņem tāda vientulība, kādu viņš agrāk nebija piedzīvojis. Viņš piepeši jutās tā, it kā viņam būtu nolaupīts it viss, ko viņš mīlēja, un Alekšu pārņēma milzīgas izbailes... un ja nu viņš vairs nekad nesatiks Rafaelu? Gaidot kopā ar pārējiem, kad varēs izkāpt, viņš apspieda paniku un tad gluži kā zombijs devās uz bagāžas izsniegšanu, lai paņemtu savu somu. Ārpusē ietves malā Alekss pamanīja garo, melno limuzīnu un šoferi, kas kopā ar pārējiem vēl joprojām gaidīja Rafaelas somas. Alekss ātri izgāja no lidostas un brīdi lūkojās uz garo, melno automašīnu. Spožo gaismu atspulgs logos neļāva viņam saskatīt Rafaelu, tomēr viņš nevarēja saņemties un aiziet. It kā to nojaušot, Rafaela ar vienu pirkstu nospieda mazo podziņu, un viens no pakaļējiem logiem nolaidās lejā. Viņa bažīgi uzlūkoja Alekšu, vēlēdamās viņam atkal pieskarties. Abi nebeidzami ilgu mirkli lūkojās viens otrā, un tad, it kā viņiem atkal tikko būtu uzaususi saule, Alekss maigi uzsmaidīja Rafaelai, pagriezās un devās uz stāvvietas pusi. Sirdī viņš čukstēja vārdu “rīt”, vēlēdamies, kaut tas būtu jau šovakar.

11

ija jau gandriz piecpadsmit pari astoņiem un, Alekss

sēdēja savā guļamistabā, viegli piesizdams pie grīdas kāju. Uz galdiņa līdzās sieram un augļiem atradās atvērta vīna pudele, kamīnā spoži sprēgāja uguns, skanēja mūzika, un Alekss bija pagalam sanervozējies. Rafaela bija apsolījusi ierasties pēc pusastoņiem, bet viņa šodien ne reizi nebija zvanījusi, un Alekss prātoja, vai gadījies kāds iemesls, kāpēc viņa nav varējusi tikt laukā no mājām. Iepriekšējā vakarā pa telefonu viņa bija izklausījusies tikpat vientuļa kā Alekss, un viss Alekša augums bija smeldzis ilgās viņu apskaut. Un šobrīd viņš, pieri saraucis, lūkojās kamīna liesmās un prātoja, vai kaut kas nav atgadījies. Pēkšņi viņš salēcās, izdzirdējis telefona zvanu.

- Aleks! - Viņa sirds sāka sisties straujāk un tad vīlusies pierima. Zvanītāja nebija Rafaela, tā bija Keja.

- Ā! Sveika...

- Vai kaut kas noticis? Tu izklausies sanervozējies.

- Nē, es tikai esmu aizņemts. - Un viņam nebija atbilstošs garastāvoklis, lai runātos ar Keju.

- Strādā?

-Apmēram... nē... ne gluži... lai nu paliek. Kas lēcies?

- Ak Dievs, ar tevi jau nevar parunāt! Es gribēju apspriesties par Amandu.

- Vai kaut kas noticis?

- Nē, pagaidām vēl, paldies Dievam, ne. Par laimi, es par pusaudžiem zinu vairāk nekā tu. Tie simt dolāri, ko tu viņai iedevi, Aleks. Tā neies cauri.

- Kā tu to domā? - Klausoties māsas balsī, Alekss juta, ka viņa seja nocietinās.

- Es domāju tā - viņai ir sešpadsmit gadu, un šādā vecumā bērni naudu izmanto vienīgi narkotiku iegādei.

- Vai viņa tev pastāstīja, kāpēc es to iedevu? Un, starp citu, kā tu to uzzināji, man šķita, ka tas paliks vienīgi starp mums.

- Nav svarīgi, kā es to uzzināju. Es pārskatīju dažas viņas lietas un uzdūros naudai.

- Ak Dievs, ko tu ar to bērnu dari, Keja, pārmeklē viņas kabatas, vai?

- Ne gluži. Bet tu laikam aizmirsti, Aleks, cik svarīgs ir mans amats. Es nevēlos, lai viņa manā mājā glabātu narkotikas.

- Tevī klausoties, viņa šķiet īsta narkomāne.

- Muļķības! Bet, ja es viņai ļautu, viņa turētu mājās veselu kasti marihuānas, tāpat kā tu vai es mājās turam viskiju.

- Vai tu kādreiz esi viņai gluži vienkārši palūgusi, lai viņa to nedara?

- Kā tad! Vai tu tiešām domā, ka pusaudži dara tā, kā saka? - Kejas pilnīgais cieņas trūkums pret savu meitu darīja Alekšu traku, un, klausoties māsas balsī sadzirdamajos aplinkus mājienos, viņš bija gatavs vai uzsprāgt dusmās.

- Manuprāt, tava attieksme pret viņu ir pretīga. Pēc manām domām, viņa ir pusaudze, kurai var uzticēties. Un es viņai iedevu to naudu tādēļ, lai viņa varētu doties slidot uz Rokfellera centru. Viņa man stāstīja, ka bieži slidojot un darot to Volmena slidotavā parkā. Es nezinu, vai tu to aptver, bet, uzturoties Centrālajā parkā, meitene var tikt noslepkavota. Būdams viņas tēvocis, es gribētu izmaksāt viņai slidošanas nodarbības. Tomēr man nebija ne jausmas, ka tu viņai atņemsi šo naudu, citādi es to būtu nokārtojis kādā citā veidā.

- Kāpēc tu man neļauj pašai audzināt savu meitu, Aleks?

- Kāpēc tu neatzīsti, ka esi nekam nederīga māte? -Alekša balss bija dzirdama visā istabā. Viņš stāvēja, vēlēdamies, kaut varētu māsasmeitai palīdzēt. - Es gribu, lai tu atļauj Amandai paturēt to naudu.

- Man gluži vienalga, ko tu gribi. Es tev šodien nosūtīju čeku par tādu summu.

- Es to pats nokārtošu ar Amandu.

- Vari nepūlēties, Aleks! - Kejas balss bija salta kā ledus. - Es kontrolēju viņas pastu. - Alekša bezcerības izjūta bija tikai vājš atspulgs tai, kāda, viņaprāt, attiecībās ar Ke-ju jāpiedzīvo Amandai.

- Tu esi nekrietna ragana, vai tu to zini? Un tev nav tiesību mocīt savu bērnū.

- Un kas tu tāds esi, ka vari spriest, kā es izturos pret savu meitu? Tev, sasodīts, bērnu nav! Ko tu vispār zini?

- Varbūt neko, māšel. Varbūt pilnīgi neko. Un varbūt man nav bērnu, dārgā kongresmene Vilarda, bet tev, mīļā kundzīt, nav sirds.

Tad Keja nolika klausuli, un tajā pašā mirklī Alekss izdzirdēja atskanam durvju zvanu. Viņš juta, ka gluži kā paisums viņu pāršalc izjūtu virpulis. Viņš zināja - tā ir Rafaela. Tātad viņa tomēr atnākusi. Un piepeši Alekša sirds gluži vai pacēlās gaisā, bet viņš vēl nebija aizmirsis vārdu pārmaiņu ar māsu par Amandu, un viņš zināja arī to, ka vēlas ar meiteni parunāt pats. Viņš noskrēja kāpņu posmu no guļamistabas līdz parādes durvīm, atrāva tās vaļā un mirkli laimīgs, apmulsis un mazliet sanervozējies stāvēja un lūkojās uz Rafaelu.

- Es jau uztraucos, vai kaut kas nav noticis. - Viņa pakratīja galvu un neteica ne vārda, bet viņas smaids runāja pats par sevi, un viņa piesardzīgi nāca iekšā. Aizvēris durvis, Alekss apskāva Rafaelu un cieši piespieda sev klāt. -Ak, mīļā, kā es pēc tevis ilgojos... vai tev nekas nekaiš?

- Nē. - Šo tā jau kluso vārdu apslēpa Rafaelas kažoks un Alekša apskāvieni. Viņa bija apvilkusi lūšādas kažoku, kas viņai bija mugurā tajā vakarā uz pakāpieniem. Un tad viņa pati apskāva Alekšu, un Alekss pamanīja viņas acīs gurdumu un skumjas. Rafaela bija savā guļamistabā atstājusi zīmīti, ka aiziet pastaigāties un apciemot draugus, ja nu viņu kāds meklētu. Tādējādi neviens no kalpotājiem, nesagaidot viņu mājās tūlīt pēc pastaigas, nesatrauksies un nezvanīs policijai. Kalpotāji ne pārāk atzina Rafaelas vakara pastaigas, un Džonu Henriju, ja viņš to zinātu, ķertu jauna triekas lēkme. - Man jau šķita, ka šī diena nebeigsies nekad. Es gaidīju un gaidīju, un gaidīju, un katra stunda līdzinājās divām dienām.

- Tieši tāpat es šodien jutos birojā. Nāc! - Alekss saņēma Rafaelas roku un veda viņu uz kāpņu pusi. - Es gribu tev izrādīt augšstāvu.

Ejot cauri mājai, Rafaela pamanīja tukšo dzīvojamo istabu, savukārt viņu aizkustināja Alekša guļamistabas un kabineta omulība. Abas telpas pildīja krēmkrāsas toņi un mīkstas ādas mēbeles, milzīgi istabas augi un bezgalīgi gari grāmatplaukti. Alekša guļamistabā spoži dega kamīns, un Rafaela tūlīt jutās kā mājās.

- Ak, Aleks, te ir tik skaisti! Un tik omulīgi un silti! -Viņa strauji nometa smago kažoku un iekārtojās uz grīdas līdzās Aleksam kamīna priekšā. Zem viņiem atradās biezs, balts paklājs, viņu priekšā uz zema stikla galdiņa bija vīns un siers, un pastēte, ko Alekss bija īpaši nopircis Rafaelai pa ceļam uz mājām.

-Tev patīk? - Alekss laimīgs paraudzījās visapkārt. Šīs istabas iekārtojums bija viņa paša darbs tūlīt pēc mājas iegādāšanās.

- Neizsakāmi. - Viņa pasmaidīja, bet izturējās dīvaini klusi, un Alekss atkal nojauta, ka kaut kas nav kārtībā.

- Kas noticis, Rafaela? - Viņa balss bija tik maiga, ka Rafaelas acīs parādījās asaras. Ar visu jautro tērzēšanu par savu māju Alekss jau no paša pirmā mirkļa bija nojautis, ka Rafaela ir dziļi noraizējusies. - Kas atgadījies?

Rafaela uz brīdi aizvēra acis, tad atkal tās atvēra un instinktīvi pasniedzās pēc Alekša rokas.

- Es tā nespēju, Aleks... es gluži vienkārši nespēju. Biju domājusi... es grasījos... it visu biju izplānojusi: kā es varētu katru dienu pavadīt kopā ar Džonu Henriju un katru vakaru izmukt no mājām, lai “pastaigātos”, un tad atnākt šurp, lai būtu kopā ar tevi. Un, kad es par to domāju, -viņa atkal skumji pasmaidīja, - mana sirds vai lidoja. Es jutos jauna un aizrāvusies, un laimīga, gluži kā... - Rafaela saminstinājās, un viņas balss bija tikko dzirdama, bet acīs mirdzēja asaras. - Gluži kā līgava... - Rafaelas acis gausi aizklīda uz kamīna pusi, bet roku viņa atstāja Alekša plaukstā. - Bet es nepavisam tāda neesmu, Aleks. Es vairs neesmu jauna, vismaz ne tik jauna. Un man nav tiesību uz tāda veida laimi - ne jau kopā ar tevi. Un es neesmu līgava. Esmu precēta sieviete. Un man ir pienākums pret ļoti slimu cilvēku. - Viņas balss kļuva skaļāka, un viņa atrāva savu roku. - Es nevaru vairs nākt šeit, Aleks. Pēc šā vakara vairs ne. - Tagad, uzlūkojot Alekšu, Rafaelas balss bija izlēmības pilna.

- Kas lika tev pārdomāt?

-Atgriešanās mājās. Tas, ka ieraudzīju vīru. Atcerējos, kas es esmu.

- Un mani tu visā tajā aizmirsi? - Alekša paša ausīm tas izklausījās patētiski, un viņš dusmojās uz sevi par šādiem vārdiem, bet tā viņš patiesi jutās. Dzīve tikko bija veltījusi viņam nežēlīgu sitienu. Viņš tik ļoti vēlējās šo sievieti, bet viņam nebija lemts to iegūt.

Rafaela maigi pacēla Alekša roku pie savām lūpām un, to noskūpstījusi, papurināja galvu.

- Es tevi neaizmirsu, Aleks. - Un viņa piebilda: - Es tevi nekad neaizmirsīšu. - To pateikusi, viņa piecēlās, lai ietu. Alekss sēdēja, ilgi viņu vērodams, vēlēdamies viņu apturēt, pierunāt, tomēr apzinādamies, ka viņš neko nevar iesākt. Viņš bija gribējis atkal mīlēties ar Rafaelu, parunāties ar viņu, pavadīt ar viņu kopā nakti... pavadīt ar viņu kopā visu mūžu. Viņš gausi piecēlās kājās.

- Es gribu, lai tu kaut ko zinātu, Rafaela. - Alekss pasniedzās un apskāva viņu. - Es mīlu tevi. Mēs viens otru gandrīz nemaz nepazīstam, un tomēr es zinu, ka mīlu tevi. Es vēlos, lai, aizgājusi mājās, tu padomā par to, kā rīkojies, un, ja tu pārdomāsi, kaut uz mirklīti, es vēlos, lai tu atgriezies. Nākamajā nedēļā, nākamajā mēnesī, nākamajā gadā. Es tevi te allaž gaidīšu. - Ilgi, ilgi viņš turēja Rafaelu sev cieši piekļautu, prātodams, cik gan daudz laika paies, līdz atkal viņu satiks. Viņš nespēja pat pieļaut domu, ka varbūt tas nekad vairs nenotiks. - Es mīlu tevi. Neaizmirsti to.

- Neaizmirsīšu. - Pār Rafaelas vaigiem ritēja asaras. - Es arī tevi mīlu.

Tad viņi nogāja lejā, it kā zinātu, ka nav vairs nekādas jēgas palikt kopā, jo tas būtu pārāk sāpīgi viņiem abiem. Aplicis roku ap Rafaelas pleciem, Alekss pavadīja viņu mājās. Rafaelas acis bija asaru pilnas. Uz sava sliekšņa viņa pagriezās, reizi pamāja un nozuda.

12

akamos divus menešus Rafaela jutās ta, it ka at

rastos zem ūdens. Ikkatrs viņas solis šķita smagnējs un gauss. Viņa nespēja pakustēties, nespēja domāt, nespēja staigāt, tik tikko parunājās ar vīru, kurš ilgi lauzīja galvu pārdomās, kas varētu būt atgadījies Ņujorkā. Vai viņa būtu sanaidojusies ar māti, varbūt izcēlies kāds ģimenes strīds vai kaut kas tamlīdzīgs. Pagāja vairākas nedēļas, līdz Džons Henrijs izlēma par to ieminēties Rafaelai, bet, kad viņš to darīja, Rafaela šķita gandrīz nedzirdam.

- Vai tavai mātei kaut kas atgadījās, mazā? Vai viņa uzstāja, lai tu vairāk laika pavadītu Spānijā? - Viņš veltīgi centās rast atbildi un nespēja iztēloties, kas radījis tādu ciešanu izteiksmi Rafaelas acīs.

- Nē... nē... tas nebija nekas īpašs. - Tātad kaut kas tomēr bija. Bet kas?

- Vai kāds saslimis?

- Nē. - Viņa braši pasmaidīja. - Nepavisam. Es tikai jūtos ļoti nogurusi, Džon Henrij. Bet tev par to nav jāraizējas. Man tikai vairāk vajadzētu būt svaigā gaisā. - Bet pat bezgalīgi garās pastaigas viņai nelīdzēja. Viņa veltīgi staigāja no viena Presidio gala līdz otram, līdz pat mazajam dīķim pie Daiļo mākslu pils un līdz pat līča krastam, tad atkal ar pūlēm virzīdamās augšup kalnā. Bet, lai arī cik nogurusi vai aizelsusies viņa bija, lai arī kā centās sevi piespiest, viņa nespēja aizmirst Alekšu. Rafaela atklāja, ka dienu un nakti prāto, ko dara Alekss, vai viņš jūtas labi, vai ir laimīgs, vai strādā vai uzturas savā glītajā mājā Valedžo ielā. Šķita, it kā ikkatru brīdi viņa gribētu zināt, kur Alekss atrodas. Un tomēr viņa apzinājās, ka droši vien nekad vairs nesastaps Alekšu, nekad viņam nepieskarsies, nekad viņu neapskaus. Šī apziņa lika dziļi iesmelgties sirdij, līdz beigu beigās Rafaela tik ļoti cieta, ka kļuva gluži nejūtīga un viņas acis raudzījās gandrīz stiklaini.

Pēc diviem šādiem mēnešiem Rafaela aizvadīja Pateicības dienu kopā ar Džonu Henriju, kustēdamās gluži kā robots, ar atsvešinātām un vienaldzības pilnām acīm.

- Vai gribi vēl tītaru, Rafaela?

- Ko, lūdzu? - Viņa neizpratnē raudzījās uz vīru, šķietami nesaprotot, ko viņš tikko teicis. Viena no kalpotājām jau labu laiku bija stāvējusi Rafaelai blakus ar šķīvi rokās, veltīgi cenzdamās saistīt viņas uzmanību, līdz beidzot Džons Henrijs ierunājās. Viņi abi kopā Džona Henrija guļamistabā ēda Pateicības dienas vakariņas, kas tika pasniegtas uz paplātēm, lai viņš varētu palikt gultā. Pēdējos divos mēnešos viņa veselība atkal bija mazliet pasliktinājusies.

- Rafaela!

- Jā? Ai nē... atvaino... - Viņa novērsās un pakratīja galvu. Pēc tam viņa sēdēja, cenzdamās sarunāties ar vīru, bet viņš bija pārāk noguris. Pusstundu pēc vakariņām viņa zods gausi noslīga uz krūtīm, plakstiņi aizvērās, un viņš klusu iekrācās. Kopēja uzmanīgi paņēma prom paplāti un novietoja Džonu Henriju guļus stāvoklī, ar mājienu parādīdama Rafaelai, ka arī viņa varētu tagad iet. Rafaela lēnām devās prom pa garo gaiteni uz savām istabām, visu laiku domādama par Alekšu, un tad, gluži kā hipnotizēta, piegāja pie telefona. Tā nebija pareizi, un viņa to zināja. Bet galu galā viņa taču varēja piezvanīt Aleksam un novēlēt priecīgu Pateicības dienu. Kas gan tur ļauns? It viss, ja jau viņai vajadzēja censties izvairīties no Alekša, un Rafaela to apzinājās. Viņa nojauta, ka pat Alekša balss skaņa, viņa acu skatiens, viņa pieskāriens, it viss spētu viņu atkal ieraut burvīgajā tīklā, un viņa tik ļoti bija pūlējusies no tā aizbēgt. Goda un pienākuma apziņas dēļ viņa bija neizsakāmi centusies, un tagad, griežot Alekša numuru, viņa zināja, ka šī centība bijusi veltīga. Rafaela vairs ne mirkli ilgāk negribēja būt šķirta no Alekša. Viņa to nespēja. Gluži vienkārši nespēja. Viņa grieza Alekša telefona numuru, un viņas sirds strauji sitās. Šķita, paies vesela mūžība, līdz viņš atbildēs, bet Rafaela negrasījās nolikt klausuli.

- Hallo!

Izdzirdot Alekša balsi, Rafaela aizvēra acis. Viņu vienlaikus pārņēma atvieglojums, ciešanas un satraukums.

- Sveicināts! - Alekss sākumā nepazina viņas balsi, un tad viņa acis pārsteigumā iepletās.

-Ak mans Dievs!

- Nē. - Rafaela tikko jaušami pasmaidīja. - Tā esmu tikai es. Piezvanīju, lai novēlētu tev priecīgu Pateicību dienu.

Mirkli valdīja klusums.

- Paldies! - Alekss izklausījās sasprindzis. - Kā tev klājas?

- Man... man klājas labi... - Un tad Rafaela piepeši nolēma viņam visu izstāstīt. Un nebija svarīgi, vai Alekss nav pārdomājis, varbūt viņš vairs nemīlēja Rafaelu, varbūt saticis kādu citu. Rafaelai bija viņam tas jāizstāsta. Pat ja tas līdzēs tikai šim mirklim. - Man neklājas labi... es jūtos drausmīgi... es nespēju... - Viņa gandrīz ieelsojās, atcerēdamās pēdējo divu mēnešu ciešanas un tukšuma izjūtu. - Es vairs nespēju tā dzīvot. Es nevaru to izturēt... Ak, Aleks... - Pati to negribēdama, viņa bija sākusi raudāt: gan bēdu, gan arī atvieglojuma dēļ. Beidzot viņa atkal runāja ar Alekšu. Viņa nepavisam neraizējās, pat ja pasaule tūlīt uz vietas sabruktu. Viņa jutās laimīgāka, nekā bijusi mēnešiem ilgi.

- Kur tu esi? - Alekša balss joprojām bija saspringta.

- Mājās.

- Pēc piecām minūtēm satiksimies uz ielas stūra.

Rafaela jau grasījās sacīt “nē”, viņa grasījās sacīt Alek-

sam, ka nedrīkst tā rīkoties, bet viņai trūka spēka, lai vairs pretotos. Un viņa nemaz nevēlējās pretoties. Viņa klusi pamāja ar galvu un noteica:

- Es tur būšu.

Tad viņa ieskrēja vannasistabā, apslacīja seju ar aukstu ūdeni un steidzīgi noslaucīja to vienā no lielajiem Porthol-tas dvieļiem, pārvilka suku pār saviem tumšajiem matiem, atrāva ģērbtuves durvis, paķēra savu lūšādas kažoku un tad burtiski izskrēja no istabas, lejup pa kāpnēm un laukā pa durvīm. Šoreiz Rafaela neatstāja nekādu zīmīti, nekādu paskaidrojumu, un viņa arī nezināja, cik ilgi būs prom. Varbūt piecas minūtes, varfmt stundu. Bet Džonam Henrijam viņa šobrīd nebija vajadzīga. Viņš pašlaik gulēja, viņam bija kopējas, kalpotāji, ārsti, un Rafaela vismaz šoreiz gribēja kaut ko vairāk - daudz, daudz vairāk. To viņa apjauta, steig-sus skriedama uz ielas stūra pusi, tumšajiem matiem plīvojot, ar vaļēju kažoku, laimīgā smaidā savilktām lūpām un' tādu mirdzumu acīs, kāds tajās nebija manīts jau mēnešiem ilgi. Tuvodamās ielas stūrim, viņa piepeši ieraudzīja tur stāvam Alekšu tumšās biksēs un biezā džemperī, ar izspūrušiem matiem, spožu acu skatienu, mazliet aizelsušos. Viņš tik ātri steidzās pretī Rafaelai un apskāva viņu ar tādu spēku, ka viņi gandrīz nogāza viens otru no kājām. Alekss piespieda savu muti Rafaelas lūpām, un viņi šķita tā stāvam mūžīgi. Bija milzīga pārdrošība tā uzvesties uz ielas stūra, bet, par laimi, neviens viņus tur neredzēja, un šoreiz Rafaelai tas bija pilnīgi vienalga.

It kā bez vārdiem vienojušies, viņi pēc mirkļa sāka gausi iet uz Alekša mājas pusi, un, kad Alekss aiz abiem aizvēra durvis, Rafaela palūkojās apkārt un izdvesa ilgu nopūtu.

- Esi sveicināta mājās! - Alekss nepiebilda, cik ļoti ilgojies pēc viņas. To viņš pataupīja līdz brīdim, kad abi gulēja viens otram līdzās Alekša gultā. Abi jutās tā, it kā divus mēnešus būtu dzīvojuši aizmirstībā, tikko dzīvi, tikko eksistēdami apkārtējā trulumā un pastāvīgās ciešanās. Šie divi ar mokām pārciestie mēneši bija vieni no ļaunākajiem laika posmiem, ko Rafaela spēja atcerēties. Alek-sam tie bija pagājuši ļoti līdzīgi, tomēr šobrīd bija tāda sajūta, it kā nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis, it kā viņi nekad nebūtu šķirti un nekad vairs arī nebūs. Alekss gribēja pajautāt Rafaelai, kas tagad notiks, tomēr neuzdrīkstējās. Viņš nolēma tikai izbaudīt šo mirkli un lūgt Dievu, lai tagad Rafaela būtu gatava kaut kam vairāk nekā iepriekšējos divos mēnešos.

- Priecīgu Pateicības dienu, mīļā... - Viņš atkal apskāva Rafaelu, un viņi atkal mīlējās. Bija jau pāri desmitiem, kad Alekss beidzot atcerējās tītaru, ko bija atstājis cepeškrāsnī. Tas bija pārcepies par veselu stundu, bet, kad abi, nogājuši virtuvē, to atklāja, neviens no viņiem par to neuztraucās. Rafaela bija apvilkusi Alekša rītasvārkus, un Alekss bija ģērbies zilos džinsos un kreklā. Viņi kopā paēda un runājās, un smējās. Tā patiesi bija atgriešanās mājās, un atšķirībā no pirmajām šīs dienas svētku vakariņām Rafaela ēda tā, it kā gadiem ilgi nebūtu redzējusi ēdamo.

- Un tavs darbs? Vai tas labi sokas? - Tā sēdēdama, Rafaela izskatījās ļoti laimīga, viņa smaidīja gluži kā apmierināts, laimīgs bērns.

- Es gan tā neteiktu. - Alekss izskatījās samulsis. - Ja es strādātu pie kāda cita, es droši vien divu pēdējo mēnešu laikā būtu darbu zaudējis.

- Es tam neticu, Aleks.

- Tā ir taisnība. Es nespēju koncentrēties.

Rafaela tajā pašā mirklī kļuva nopietna.

- Es arī ne... - Un tad viņa atkal uzlūkoja Alekšu, un viņas skatiens atmaiga. - Es spēju domāt vienīgi par tevi. Mani bija pārņēmis gluži vai neprāts, un es netiku no tā vaļā.

- Vai tu to vēlējies?

- Jā. Kaut tikai tādēļ, lai beigtos šīs ciešanas. Man... -Rafaela samulsa un novērsās. - Man tas bija ļoti grūts laiks, Aleks. Kopš mūsu pēdējās tikšanās es nepārtraukti esmu cīnījusies ar savu sirdsapziņu.

- Un kas notika šovakar? Kas pamudināja tevi piezvanīt?

- Es vairs nespēju to paciest. Jutos tā, it kā varētu nomirt, ja tūlīt neaprunāšos ar tevi.

Alekss pamāja, pārāk labi pazīdams šo sajūtu. Viņš pārliecās pār galdu, lai noskūpstītu Rafaelu.

- Paldies Dievam, ka tu piezvanīji. Nedomāju vis, ka es būtu spējis to vēl daudz ilgāk izturēt. Es tik ļoti vēlējos tev piezvanīt! Jau simt reižu biju paņēmis rokā telefona klausuli. Divas reizes pat piezvanīju, bet tu neatsaucies, tāpēc vienkārši noliku klausuli. Ak Dievs, man šķita, ka es sajukšu prātā! - Rafaela klusā sapratnē pamāja, un, raugoties uz viņu, Alekss nolēma spert nākamo soli. - Un kas būs tālāk? - Tie bija biedējoši vārdi, bet Aleksam vajadzēja to pajautāt. Agrāk vai vēlāk viņam būs tas jāzina, un viņš vēlējās to noskaidrot tūlīt. - Vai tagad tu zini, kā vēlies rīkoties, Rafaela? - Viņš atstāja izlemšanu Rafaelas ziņā, tomēr jau bija apņēmies, ka šoreiz viņu viegli vis neatlaidīs. īpaši pēc tā, ko viņi abi pārdzīvojuši. Bet šoreiz viņam nevajadzēja Rafaelu īpaši pierunāt. Viņa maigi uzsmaidīja Aleksam un pieskārās ar savu roku viņa rokai.

- Mēs rīkosimies tā, kā mums jādara... būsim kopā, cik vien bieži tas iespējams.

Alekss sēdēja un brīdi vēroja Rafaelu, it kā viņam būtu bail noticēt tam, ko viņa tikko teikusi.

- Vai tu runā nopietni?

- Jā. Vai tu vēl joprojām mani gribi? Tā, kā gribēji agrāk?

Tas, ko Alekss tūlīt pat darīja, pilnībā atbildēja uz Rafaelas jautājumu. Viņš pacēla Rafaelu no krēsla un apskāva ar tādu spēku un kaisli, ka viņa tikko spēja paelpot.

- Aleks...

- Vai tā ir atbilde uz tavu jautājumu? - Alekša acīs parādījās pārgalvība un prieks, un aizrautība. - Mans Dievs, meitenīt, kā es tevi mīlu! Jā, es tevi gribu. Es tevi mīlu, tu man esi nepieciešama. Un es pieņemšu jebkuru veidu, kādu izgudrosim, lai mēs būtu kopā, cik bieži vien iespējams, nesāpinot ne tevi, ne... ne... - Rafaela pamāja. Alekss negribēja izrunāt Džona Henrija vārdu. Viņš piecēlās kājās un, pārgājis pār virtuvi, atvēra atvilktni un izņēma laukā kādu atslēgu. Viņš atgriezās tur, kur sēdēja Rafaela, pasniedzās pēc viņas plaukstas un uzmanīgi ielika tajā atslēgu. - Te būs šīs mājas atslēga, mīļotā, un es vēlos, lai tu būtu šeit, kad vien varēsi, cik vien gribēsi, vienalga, vai es pats te būšu vai ne.

Rafaelas acis pieplūda ar asarām, un Alekss maigi viņu apskāva, un vēl dažus mirkļus vēlāk abi atkal lēni uzkāpa augšstāvā. Rītasvārku kabatā Rafaelai bija Alekša mājas atslēga, un viņas acīs atmirdzēja tāds smaids, kāds iepriekš nekad tur netika manīts. Nekad mūžā viņa nebija jutusies laimīgāka.

Nākamās trīs stundas viņi pavadīja, atkal un atkal mīlēdamies. Tad viņi beidzot atgūlās viens otram līdzās, vēl joprojām kaisles pilni, tomēr neizsakāmi apmierināti. Atskanot telefona zvanam, Rafaela pārsteigumā satrūkās. Alekss paraustīja plecus un paņēma klausuli, gausi pieceldamies gultā sēdus. Klausoties viņš arvien vairāk sadrūma un, pat nedomādams, piecēlās kājās, vēl joprojām turēdams rokā klausuli, un viņa sejā parādījās šausmu izteiksme.

- Kas... kad... ak mans Dievs! Kā viņa jūtas? - Viņš sarauca uzacis un, rokai trīcot, paķēra pildspalvu. Saruna tikpat saraustīti turpinājās vēl kādu brīdi, un tad Alekss nolika klausuli un, klusu .ievaidēdamies, paslēpa seju rokās. Rafaela izbailēs vēroja viņu. Vienīgais, kas viņai ienāca prātā, bija iespēja, ka kaut kas atgadījies ar Alekša māti.

- Aleks... - Viņas balss bija baiļpilna un maiga. - Mīļais... kas ir? Kas noticis... mīļais... pastāsti man... lūdzu... -Viņa maigi uzlika rokas uz Alekša pleciem un tad viegli noglāstīja viņa galvu un kaklu. Alekss sāka raudāt. Šķita, pagāja vairākas stundas, pirms viņš pacēla galvu un palūkojās uz Rafaelu.

- Mana māsasmeita Amanda. - Vārdi skanēja aizsmakuši un čerkstoši. Un tad, ar neizsakāmām pūlēm savaldījies, viņš izstāstīja Rafaelai visu pārējo. - Viņa izvarota. Viņa tikko atrasta. - Alekss dziļi ievilka elpu un aizvēra uz bridi acis, tad tās atkal atvēra un turpināja. - Šajā pēcpusdienā pēc svētku pusdienām viņa devusies slidot... viena pati... parkā un... - Alekša balss drebēja. - Viņa piekauta, Rafaela. Viņai lauztas rokas, un mana māte sacīja... - Runādams viņš jau pilnīgi atklāti raudāja. - Viņi tai situši pa seju un... un... -Alekša balss bija pārvērtusies čukstā, - viņi izvarojuši... mazo Mendiju... - Viņš vairs nespēja parunāt, un Rafaela, asarām plūstot pār vaigiem, viņu apskāva.

Pagāja stunda, līdz viņi abi nomierinājās, un Rafaela devās atnest Aleksam tasīti kafijas. Viņš sēdēja gultā, lēni to dzerdams un smēķēdams cigareti. Viegli saraukusi pieri, Rafaela viņu bažīgi uzlūkoja.

- Vai tu šonakt vēl vari paspēt uz lidmašīnu? - Viņas acis bija lielas un tumšas, un asaru pilnas, un viņas seju apgaismoja gluži kā maģiska dvēseles gaisma. It kā Rafaela būtu pārņēmusi sevī Alekša dusmas, it kā Rafaelas klātbūtne vien liktu viņam aizmirst visu niknumu. Neatbildējis uz Rafaelas jautājumu, Alekss pievirzījās viņai līdzās un apskāvis cieši piespieda viņu sev klāt, it kā nemūžam nevēlētos laist vaļā. Tā viņi gulēja krietnu brīdi, un Rafaela visu laiku maigi glāstīja Alekša muguru. Viņi nerunāja ne vārda, un tad, uzmanīgi atrāvies no Rafaelas, Alekss atkal ielūkojās viņas sejā.

- Vai tu brauksi uz Ņujorku kopā ar mani, Rafaela?

-Tagad? - Viņa izskatījās apjukusi. Nakts vidū? Ko viņa sacīs saviem kalpotājiem un Džonam Henrijam? Kā lai viņa brauc kopā ar Alekšu? Viņai taču nebija pieticis laika, lai sagatavotu savējos. Domas strauji joņoja. Bet Amandu arī neviens nebija sagatavojis tam, kas noticis. Nabaga bērns! Uzlūkojot Alekšu, Rafaelas acīs vīdēja izmisuma izteiksme. - Aleks... es to gribētu... ļoti gribētu. Bet es nevaru. - Viņa jau tā šovakar bija spērusi tik lielu soli. Neko vairāk viņa vēl nebija spējīga. Un viņa nevarēja tā vienkārši pamest Džonu Henriju.

Alekss pamāja ar galvu.

- Es saprotu. - Viņš pagriezās, lai atkal uzlūkotu šo sievieti, kuru bija aizņēmies, kura piederēja nevis viņam, bet gan kādam citam, un kuru viņš tomēr tik ļoti mīlēja. - Es droši vien kādu laiku būšu prom. - Rafaela lēni pamāja ar galvu. Viņa ļoti vēlējās braukt kopā ar Alekšu, bet abi zināja, ka viņa to nevar. Rafaela cieši apskāva Alekšu un piedāvāja jebkuru mierinājumu, kādu vien viņa spētu sniegt.

- Man tik ļoti žēl, Aleks!

- Man arī. - Alekss tagad jau bija savaldījies. - Manu māsu par šādu attieksmi pret bērnu vajadzētu šaustīt ar pātagām.

- Tā nevar būt viņas vaina. - Rafaela izskatījās satriekta. - Kāpēc meitene bija viena pati? Sasodīts, kur bija viņas māte? Un tēvs... -^lekss atkal sāka raudāt, un Rafaela cieši piekļāva viņu sev klāt.

Viņi tonakt vēl trīs reizes piezvanīja uz slimnīcu, un, kad Rafaela beidzot devās mājās, Amandas stāvoklis joprojām tika raksturots kā kritisks. Tad jau bija pāri puspieciem rītā, un viņi abi jutās pārguruši, bet bija padarījuši to mazumiņu, ko spēja, un Rafaela bija palīdzējusi Aleksam sakravāt ceļasomas. Viņi bija stundām ilgi sēdējuši un runājušies, un lūkojušies kamīna liesmās. Alekss pastāstīja Rafaelai, kāda Amanda bijusi bērnībā. Rafaela no šā stāstījuma nojauta, cik ļoti Alekss mīl Amandu.

- Aleks!... - Rafaelas seja kamīna uguns gaismā izskatījās domīga. Tā bija vienīgā gaisma tumšajā istabā. - Kad Amanda atveseļosies, tu varētu vest viņu šurp.

- Uz Sanfrancisko? - Alekss izskatījās pārsteigts. - Kā gan es to varētu? Es neesmu sagatavojies... man nav... -Viņš klusu nopūtās. - Es visu dienu esmu birojā. Esmu aizņemts.

- Viņas māte arī ir aizņemta, tikai atšķirība ir tā, ka tu Amandu mīli. - Rafaela maigi pasmaidīja, pusizdzisušo ogļu mirdzuma apgaismota, un Aleksam šķita, ka nekad nav redzējis viņu skaistāku kā šajā brīdī. - Kad nomira mans brālis un māte kopā ar māsām atgriezās Santaeuhenijā... mums ar tēti nebija nekā vairāk kā mēs viens otram. - Ilgi viņa lūkojās kaut kur tālumā. - Un, manuprāt, mēs viens otram daudz palīdzējām.

Alekss domīgi viņu vēroja.

- Es ļoti šaubos, vai Mendijas vecāki ļaus man vest viņu šurp.

Rafaela rāmi uzlūkoja Alekšu.

- Vai tad pēc tā, kas noticis, viņiem vēl ir iespēja izvēlēties? Vai tur mazliet nav viņu vaina, ka viņi neparūpējās par meitu, ļāva viņai turp iet, varbūt nemaz nezināja, kur viņa atrodas?

Alekss pamāja. Tieši par to viņš pats bija domājis visu vakaru. Viņš visā vainoja māsu. Un viņas neprātīgo godkāri, kas jau labi sen bija izslēgusi jebko citu no viņas redzesloka.

- Es par to padomāšu. - Un tad viņš uzlūkoja Rafaelu. - Mēs varētu iekārtot viņai trešo stāvu.

Rafaela viņam uzsmaidīja.

- Jā, “mēs” varētu. Es to varētu itin viegli paveikt dažu dienu laikā. Bet, Aleks...

Tagad viņas acīs bija parādījies neizteikts jautājums, un šoreiz bija Alekša kārta pasmaidīt.

- Tu viņai ļoti patiktu. Tev piemīt it viss, ko viņas māte atteikusies viņai sniegt.

- Bet viņas mātei tas varētu nepatikt, Aleks... galu galā es... mēs neesam... - Viņa saminstinājās, un Alekss papurināja galvu.

- Nu un tad? Vai tas tiešām ir būtiski? Mums abiem.

Rafaela papurināja galvu.

- Bet citiem cilvēkiem, tiem, kuri Kejai ir nozīmīgi, tas varētu likties nepareizi.

- Man vienalga. - Tagad viņa balss bija kļuvusi skarba. Viņš vēlreiz domīgi palūkojās uz Rafaelu, prātodams par savu ģimeni un ceļojumu uz Ņujorku. - Kaut tu varētu braukt man līdzi! - To pašu viņš atkārtoja no rīta, kad Rafaela ģērbās, lai dotos mājup, un tad viņš to sacīja čukstus vēl pēdējo reizi, kad abi atvadījās, pirms Rafaelai atlika vienai noiet pēdējo kvartālu līdz mājām.

Rafaelas acis pelēkajā rītausmā bija miklas, un viņa nebija pārliecināta, bet viņai šķita, ka tādas ir arī Alekša acis. Abi savā ziņā bija atbalstījuši Amandu, palikdami nomodā, pieminēdami meiteni gan domās, gan sarunās, izjuzdami dziļu līdzcietību pret bērnu, kas savainots un sasists gulēja tik tālajā Ņujorkā. Bet, skūpstot Alekšu un vēl pēdējo reizi pieskaroties viņa sejai, Rafaela nepavisam nedomāja par Amandu.

- Es ari vēlos, kaut varētu braukt kopā ar tevi. - Viņa jau atkal izjuta šis situācijas nežēlību, to pienākumu spiedienu, ko viņai nācās pildīt Džona Henrija dēļ, tomēr viņa jutās tik pateicīga, ka viņas dzīvē atkal ir Alekss, ka viņi abi kopā var pabūt kaut nakti vai īsu mirkli. Vienīgais, ko Rafaela patiesi nožēloja, bija tas, ka viņa nespēj palīdzēt Aleksam veikt smago ceļojumu uz Ņujorku. - Va tu tiksi ar to galā? - Alekss pamāja ar galvu, bet nepasmaidīja. Viņš izturēs. Bet vai Amanda izturēs? Viņi te runāja par Amandas pārvešanu šurp, uz Sanfrancisko, bet ja nu viņa neizdzīvos? Tāda doma šajā brīdī viņiem abiem iešāvās prātā. Rafaelas lūpas viegli pieskārās Alekša acīm. - Vai es drīkstu tev piezvanīt? - Alekss pamāja un šoreiz arī pasmaidīja.

Viņi zināja, ka starp viņiem abiem vienā vakarā daudz kas ir mainījies. Tas bija kā lēciens, ko viņi bija veikuši roku rokā.

- Es apmetīšos pie savas mātes.

- Pasveicini viņu no manis. - Abu skatieni sastapās un vēl ilgi nenovērsās, kamēr Rafaela pēdējo reizi noskūpstīja Alekšu. - Un neaizmirsti, cik ļoti es mīlu tevi.

Tad Alekss viņu ilgi un cieši noskūpstīja, un beidzot, pamājusi ar roku, viņa devās prom. Brīdi vēlāk kvartālu tālāk aizvērās smagās ozolkoka durvis, un Alekss ātri devās uz savu māju, lai ieietu dušā, saģērbtos un paspētu uz Ņujorkas lidmašīnu.

13

Šarlote Brendone nervozi gaidīja foajē slimnīcas apakšstāvā, raudzīdamās uz reģistrācijas galdu un automātiem, kuros pārdeva saldumus un kafiju. Alekss devās augšup, lai pirmo reizi apmeklētu Amandu. Pēdējā ziņa, ko viņš bija saņēmis, kad zvanīja no viesnīcas "The Carlyle”, bija tāda, ka Amanda jūtoties labāk. Arī nomierinošo līdzekļu viņai vairs nebija dots tik daudz, taču tagad viņai ļoti sāpēja. Apmeklējumi nebija vēlami, bet, tā kā Alekss bija braucis tik tālu ceļu, lai viņu redzētu, viņu tomēr ielaida intensīvās terapijas palātā uz piecām vai desmit minūtēm, bet ne ilgāk.

Tajā brīdī, kad Alekss nozuda liftā, māte sēdēja lejā, truli raudzīdamās uz garāmgājējiem. Bet visas sejas bija svešas un neko neizteica; cilvēki steidzās iekšā un ārā, nesdami ziedus, dāvanas, iepirkumu tīkliņus ar rītakurpēm un pidžamām. Šarlote bija vērojusi divas sievietes pēdējos grūtniecības mēnešos, kuras gausi ienāca ar saspringtām sejām, cieši turēdamās elkonī saviem vīriem, kas bija sažņauguši rokās pārpildītas somas. Šarlote ar maigumu atcerējās šādus brīžus savā dzīvē, bet šovakar viņa jutās ļoti veca un nogurusi un spēja domāt vienīgi par savu mazmeitu, kas gulēja gultā vienā no augšējiem stāviem. Un Keja pat vēl nebija ieradusies meitu apraudzīt. Bija paredzēts, ka viņa pēc dažām stundām ielidos no Vašingtonas. Džordžs, protams, bija iegriezies, bet viņš tikai pārbaudīja ārstnieciskos rādītājus un bērnam nekādu mierinājumu nesniedza.

Džordžs patiesi šādos apstākļos nebija īstais cilvēks, lai būtu tēvs savai meitai. Viņš bija pārāk neiejūtīgs pret meitas pārdzīvojumiem.

- Māt! - Šarlote satrūkās, kad Alekss uzrunāja viņu, un pagriezusies ieraudzīja viņa acīs ciešanas. Tas no jauna lika viņas sirdij bailēs sažņaugties.

- Kā viņai klājas?

-Tāpat. Un kur, pie velna, ir Keja?

- Es jau tev teicu, ka viņa ir Vašingtonā, Aleks. Džordžs viņai piezvanīja tūlīt pēc tam, kad viņu informēja policija, bet viņa nevarēja izbrīvēties līdz pat šim vakaram. - Kopš tā murga bija pagājušas vairāk nekā divdesmit četras stundas. Un Alekša acis niknumā liesmoja.

- Sasodīts, viņu vajadzētu nošaut! Un Džordžs, kur, pie velna, ir viņš? Māsiņa apgalvo, ka viņš ienākot un izejot tikai tādēļ, lai pārbaudītu medicīniskos rādītājus.

- Viņš jau arī necik daudz nevar līdzēt, vai ne?

- Ko tu domā? - Viņi abi apklusa. Alekss nestāstīja mātei, ka, viņu ieraugot, Amanda bija raudājusi tik histēriski, ka mediķiem nācies izdarīt viņai vēl vienu injekciju. Bet Amanda vismaz bija viņu pazinusi un izmisīgi satvērusi Alekša roku. Šobrīd, uzlūkojot dēlu, Šarlotes Brendones

acis atkal piepildījās ar asarām, un, apsēdusies vienā no oranžajiem vinila krēsliem foajē, viņa izšņauca degunu.

- Ak, Aleks, kā gan kaut kas tāds varēja notikt?

- Tāpēc, ka šeit ir traki cilvēki, māt. Un tāpēc, ka abi Amandas vecāki neliekas par meiteni ne zinis.

Kad Alekss apsēdās uz krēsla Šarlotei līdzās, viņa klusu ierunājās:

- Vai tiešām tu tam tici, Aleks?

- Es nezinu, kam es ticu. Bet vienu gan es zinu. Lai arī ko Keja sirdī jūt pret savu bērnu, viņai tomēr nav tiesību būt tai, kas Amandu audzina. Pat ja viņai šķiet, ka mīl Amandu, un es pat neesmu pārliecināts, vai tā ir, viņai tomēr nav nekādas nojausmas, ko nozīmē būt mātei, kas viņai jādara bērna labā. Un Džordžs ir tikpat bezjēdzīgs.

Šarlote pamāja ar galvu. Viņa jau agrāk tā bija domājusi, bet nekad nebija paredzējusi kaut ko tamlīdzīgu. Viņa ielūkojās Aleksam acīs un pamanīja kaut ko tādu, ko iepriekš nebija redzējusi.

- Vai tu grasies kaut ko darīt šajā sakarā, Aleks? - Viņa piepeši bija to nojautusi. It kā viņa zinātu.

- Jā. - Alekss teica ar mierīgu izlēmību.

- Ko tu esi sadomājis? - Lai arī kas tas būtu, Šarlote zināja, ka tas būs kaut kas radikāls un darīts Amandas labā. Māte ļoti uzticējās savam vienīgajam dēlam.

- Es ņemšu viņu sev līdzi.

* 9

- Uz Sanfrancisko? - Šarlote Brendone mirkli izskatījās apjukusi. - Vai tu to drīksti?

- Es tā darīšu. Lai tikai viņi pamēģina mani aizkavēt! Es sarīkošu vislielāko skandālu, kādu jebkad gadījies piedzīvot, un tad jau redzēsim, kā manai dārgajai politiskajai māsai tas patiks. - Viņš bija izsaucis Keju uz divkauju, un viņi abi to zināja. Māte pamāja ar galvu.

- Vai tu domā, ka spēsi par viņu tur rūpēties, Aleks? Nav jau gluži tā, ka viņa slidojot būtu sasitusies. Pēc visa, kas noticis, būs ari emocionālas sekas.

- Es centīšos. Dabūšu viņai labu psihiatru un sniegšu visu iespējamo mīlestību. Tas nevar nākt par ļaunu. Un tas ir vairāk, nekā viņa dabū šeit.

- Zini, es varētu paņemt viņu pie sevis.

- Nē, nevarētu vis. - Alekss uzlūkoja māti. - Tu ar Keju nespēj cīnīties. Viņa tevi iebiedēs un pavēlēs Amandai jau pēc nedēļas atgriezties pie viņiem.

- Par to es neesmu pārliecināta. - Šarlote izskatījās tikai mazliet aizskarta.

- Kāpēc gan riskēt? Labāk uzreiz kārtīgi visu izlemt un

nošķirt. Sanfrancisko ir labi tālu.

*

- Bet tu tur būsi viens ar viņu, Aleks... - Sacīdama šos vārdus, Šarlote kaut ko saprata, un viņas skatiens ieurbās Alekša acīs, uzdodot nedzirdamu jautājumu. Alekss lēni sāka smaidīt. Viņš labi pazina savu māti.

- Jā? - Viņam no mātes nebija nekas slēpjams. Arī nekad agrāk nebija. Viņi bija draugi, un Alekss mātei uzticējās, pat attiecībā uz noslēpumu par Rafaelu.

Šoreiz arī Šarlote pasmaidīja.

- Es neesmu īsti pārliecināta, kā ietērpt vārdos to, ko es domāju. Tava... ē... jaunā draudzene... tā... ak...

- Augstais Dievs, māt! - Alekss klusu iesmējās. - Ja tu domā Rafaelu, tad - jā, mēs vēl joprojām satiekamies. -Viņš negribēja atzīties, ka Rafaela tikko atgriezusies pie viņa pēc divu mēnešu neciešamas atšķirtības. Alekss negribēja, lai māte vai kāds cits jebkad uzzinātu, ka Rafaela izjutusi šaubas. Tas dzēla viņa pašlepnumam un dvēselei, bet Alekss negrasījās slēpt no Šarlotes Brendones to, ka viņam ir mīlas sakars ar precētu sievieti, turklāt vēl tik pazīstamu. Uzlūkojot māti, viņa seja kļuva nopietna. - Mēs par visu to runājām vakarnakt, pirms es braucu šurp. Manuprāt, viņa varētu sniegt Amandai ļoti daudz.

- Es par to nešaubos, - Šarlote klusu nopūtās. - Bet, Aleks, viņai ir... citi pienākumi... viņas vīrs ir ļoti slims.

- Es to zinu. Bet viņiem ir slimnieku kopējas. Viņa gan nevarēs būt kopā ar Amandu dienu un nakti, bet kādu brītiņu viņa būs pie mums. - Alekss lūdza Dievu, kaut kā būtu.

- Un, pat nerēķinoties ar Rafaelu, māt, man tas ir jādara Amandas un arī sevis dēļ. Es nespēšu mierīgu sirdi dzīvot, ja atstāšu bērnu te, kad Keja visu laiku ir prom un Džordžs lidinās mākoņos. Viņa ir tuvu nonīkšanai uzmanības trūkuma dēļ. Mendijai nepieciešams vairāk, nekā viņi spēj sniegt.

- Un tu domā, ka tu to spēsi?

- Sasodīts, es zinu, ka centīšos.

- Nu, - māte dziļi ievilka elpu un uzlūkoja savu dēlu,

- es tev novēlu, kaut tev veiktos, mīļais. Manuprāt, tas, ko tu dari, ir pareizi.

- Paldies! - Alekša acīs parādījās asaras, viņš noskūpstīja māti uz vaiga un piecēlās. - Nāc, es aizvedīšu tevi mājās un tad atgriezīšos uz nākamo apmeklējuma laiku.

- Tu pēc lidojuma noteikti esi noguris. - Šarlote bažīgi uzlūkoja Alekšu, kuram zem acīm bija tumši riņķi.

- Es jūtos lieliski. - Un vēl labāk viņš jutās pēc kāda laiciņa, kad māte atvēra sava dzīvokļa durvis un izdzirdēja uzstājīgi zvanām telefonu. Pat nepalūdzis atļauju, Alekss metās pacelt klausuli, un viņa seja tūlīt atplauka smaidā. Zvanīja Rafaela.

- Kā viņa jūtas?

Smaids lēni pagaisa, jo Alekša domas atkal atgriezās pie māsasmeitas.

- Apmēram tāpat.

- Vai esi ticies ar māsu?

- Vēl ne. - Alekša balss kļuva skarbāka. - Viņa tikai šovakar atgriezīsies no Vašingtonas. - Rafaela līnijas otrā galā izskatījās satriekta, bet Alekss to nevarēja redzēt.

- Un kā jūties tu?

- Normāli. Un es mīlu tevi.

Rafaela pasmaidīja.

- Es tevi arī. - Visu dienu viņa bija neizturami ilgojusies pēc Alekša un devusies vairākās garās pastaigās. Viņa jau divas reizes bija aizgājusi uz Alekša mājām. Un viņai nelikās, ka ielauztos svešinieka mājā, viņa jutās tā, it kā atgrieztos savējā. Viņa bija rūpīgi sakopusi visu, kas palicis pēc Pateicības dienas vakariņām, un aplējusi Alekša istabas augus. Apbrīnojami, cik dabiski viņa jutās, iekļaujoties Alekša dzīvē. - Kā klājas tavai mātei?

- Lieliski.

- Pasveicini viņu no manis! - Abi vēl brīdi parunājās, un tad Alekss pavēstīja viņai, ka nolēmis vest Amandu pie sevis.

- Ko tu par to domā?

- Ko es domāju? - Rafaela šķita mazliet pārsteigta, ka viņai to jautā. - Es domāju, ka tas ir brīnišķīgi. Tu esi viņas tēvocis, un tu viņu mīli. - Un tad viņa kautrīgi piebilda: - Aleks... vai es varētu... vai es drīkstu iekārtot viņai istabu? - Alekss padomāja un pamāja ar galvu. Viņš gribēja sacīt Rafaelai, ka jānogaida, lai redzētu, vai Amanda vispār izdzīvos, bet viņš nespēja saņemties, lai pateiktu šos vārdus. Viņš tikai vēlreiz pamāja ar galvu, it kā vēlēdamies pagriezt likteni vajadzīgajā virzienā.

- Rīkojies! - To sakot, viņš palūkojās pulkstenī un aptvēra, ka viņam jāatgriežas slimnīcā. - Ja vari, piezvani man vēlāk. Man tagad jādodas atpakaļ. - Cik brīnišķīga bija Ra-faelas klātbūtne viņa dzīvē! Vairs nekāda klusuma, nekādas gaidīšanas, nekādu ciešanu vai nepatīkamas zaudējuma izjūtas. Rafaela bija viņa dzīvē, it kā allaž būtu tajā piedalījusies un vienmēr piedalīsies. - Es tevi mīlu.

- Es tevi arī, mīļais. Saudzē sevi!

Alekss maigi nolika klausuli, un māte, tikko jaušami smaidīdama, klusi nozuda virtuvē, lai pagatavotu tēju. Un, kad viņa pēc brīža atgriezās ar divām kūpošām tasēm, viņa redzēja, ka Alekss jau apvilcis mēteli.

- Vai tu tūlīt atgriezīsies slimnīcā? - Alekss nopietni pamāja ar galvu, un māte, neteikdama ne vārda, paņēma savu mēteli. Bet Alekss viņu tūlīt apturēja. Viņa bija aizvadījusi slimnīcā visu iepriekšējo nakti.

- Es gribu, lai tu mazliet atpūstos.

- Es nespēju, Aleks. - Un, ieraudzījis mātes acu skatienu, Alekss vairs neko neteica. Viņi abi iedzēra pa tējas malkam un devās ārā, lai apstādinātu taksometru.

14

tavedams durvis, viņš lūkojas uz Amandu, un vie

nīgais, ko viņš redzēja, bija tievs augumiņš, kas bija saritinājies kamoliņā baltajos palagos zem zilās segas. Arī Šarlote nevarēja saskatīt meitenes seju. Bet, apgājusi ap gultu un nostājusies blakus Aleksam, kurš arī bija pienācis pie Amandas, viņa apspieda savas izjūtas, lai tās neparādītos sejā. Tieši tāpat viņa vairākkārt bija jutusies iepriekšējā naktī.

Viņa redzēja mazu meitenīti, kas vairāk atgādināja deviņus, nevis sešpadsmit gadus vecu, un tikai pēc viņas apveida un rokām bija iespējams vāji nojaust viņas dzimumu un vecumu. Rokas lielākoties bija klātas ar pārsējiem, plaukstas gulēja nekustīgas kā divi mazi, aizmiguši putni, un seja, kuru viņi uzlūkoja, bija piepampusi, un tajā vīdēja zilumi. Mati ieskāva seju kā maigs, viļņots oreols, un acis, kas šobrīd pavērās, lūkojās atklātas un koši zilas. Tās mazliet līdzinājās Šarlotes acīm un pavisam mazliet Alekša acīm, bet šobrīd to bija grūti pateikt: tās izskatījās tik ciešanu pilnas un strauji pieplūda ar asarām.

- Mendija! - Alekša balss skanēja kā čuksts, un viņš pat neuzdrošinājās pieskarties meitenes rokai, bīdamies, ka varētu nodarīt viņai sāpes. Viņa, neteikdama ne vārda, lēni pamāja ar galvu. - Esmu atpakaļ un atvedu sev līdzi veco-māti. - Amandas acis pievērsās vecaimātei, un uz spilvena zem viņas galvas ritēja divas nepārtrauktas asaru straumītes. Nebija dzirdama ne skaņa, tikai sirdi plosošās zilās acis lūkojās uz pazīstamajām sejām, un tad atskanēja elsas. Alekss maigi glāstīja meitenes matus. Viņi prata sarunāties bez vārdiem. Alekss tikai stāvēja līdzās, mīļi uzlūkodams meiteni un viegli glāstīdams viņas matus. Un pēc mirkļa Amanda atkal aizvēra acis un aizmiga. Vēl pēc brīža māsiņa viņiem pamāja, un Šarlote un Alekss izgāja no palātas. Viņi abi izskatījās noguruši un neizsakāmi noraizējušies, bet Alekša acīs gailēja pieaugošs niknums pret māsu Keju. Viņš neko neteica, pirms abi nokļuva Šarlotes dzīvoklī, un arī tad viņš bija pārāk sadusmots, lai runātu.

- Es zinu, ko tu domā, Aleks. - Mātes balss skanēja iejūtīgi. - Bet šobrīd tas nepalīdzēs.

- Kāpēc ne?

- Labāk nomierinies, līdz varēsi pats parunāt ar Keju. Tad arī varēsi izgāzt uz āru visu, kas sakrājies.

- Un kad tas būs? Kā tev šķiet, kad Viņas Majestāte beidzot uzradīsies?

- Kaut es to zinātu, Aleks!

Kā izrādījās, tas noteka nākamajā dienā.

Alekss no plastikāta glāzītes dzēra kafiju, un Šarlote uz dažām stundām bija devusies mājās, lai nosnaustos. Tajā rītā Amanda bija pārvietota no intensīvās terapijas nodaļas koši sārti krāsotā, mazā palātā. Tagad viņa tur gulēja, izskatīdamās tikpat sasista un sakropļota, bet viņas acīs tomēr bija parādījies kaut kas dzīvīgs. Alekss bija runājis ar viņu par Sanfrancisko, un Amanda pat bija šķitusi gandrīz ieinteresēta.

Tikai pašā vakarā viņa uzdrošinājās atklāt tēvocim savas bailes.

- Ko es teikšu cilvēkiem? Kā lai es izskaidroju to, kas noticis? Es zinu, ka mana seja ir drausmīgi sadauzīta. Es to redzēju vienā no medicīnas māsas instrumentiem. - Spogulī viņai nebija ļāvuši skatīties. - Un palūkojies uz manām rokām! - Viņa paraudzījās uz abiem pamatīgajiem pārsējiem, kas sedza viņas elkoņus, un Alekss arī to darīja, bet neizrādīja savas jūtas.

- Tu sacīsi, ka Pateicības dienā nokļuvi autokatastrofā. Ar to pietiek. Tas ir pilnīgi ticami. - Tad Alekss pievērsa viņai tiešu un nozīmes pilnu skatienu un uzlika roku uz pleca. - Mīļā, nevienam tas nav jāzina. Ja vien tu pati nestāstīsi, un tas ir tavā ziņā. Bet citādi neviens to nezina. Tikai tavi vecāki, vecāmāte un es.

- Un visi, kas lasa laikrakstus. - Tad viņa pievērsa Aleksam vēl vienu izmisuma pilnu skatienu. - Vai par to bija rakstīts avīzēs?

Alekss atbildot noraidoši pakratīja galvu.

- Nē, nebija. Es jau tev teicu. Nevienam tas nav jāzina. Tevī nav nekā citāda kā pirms slimnīcas. Tu esi tā pati Amanda. Tev bija šausmīgs nelaimes gadījums, briesmīgi pārdzīvojumi, bet tas arī viss. Tevi tas nepārvērta. Tā nebija tava vaina. Cilvēki pret tevi neizturēsies citādi, Amanda. Tu neesi pārvērtusies. - Tieši to sarunā ar Alekšu no rīta bija uzsvēris ārsts: viņiem jāiegalvo Amandai, ka viņa nav pārvērtusies un ka tā nekādā ziņā nav bijusi viņas vaina.

Acīmredzot izvarošanas upuri parasti uzskatīja, ka ir kaut kādā ziņā atbildīgi, un vēlāk domāja, ka ir kaut kā pārvērtušies. Mendija sešpadsmit gadu vecumā, tiekot izvarota parkā, bija zaudējusi savu jaunavību. Nebija nekādu šaubu, ka šie pārdzīvojumi viņu smagi ietekmēs, bet psihiatri uzskatīja, ka, ņemot talkā ārstēšanu un milzīgu sapratni, viņai ir iespējas pilnībā atveseļoties. Ārsts vienīgi nožēloja, kā bija minējis no rīta, ka viņam nav izdevies sastapt Amandas māti un ka doktors Vilards arī nav varējis atrast laiku konsultācijai, tikai viņa sekretāre zvanījusi, lai pateiktu psihiatram, ka viņš drīkst darboties ar meiteni.

- Bet šādās nelaimēs ne jau tikai upuriem vajadzīga palīdzība, - ārsts bija uzsvēris sarunā ar Alekšu. - Arī ģimenei ir vajadzīga palīdzība. Viņu uzskati un viedoklis par to, kas atgadījies, uz visiem laikiem ietekmēs upura attieksmi pret sevi. - Un tad ārsts bija uzsmaidījis Aleksam. - Bet es ļoti priecājos, ka jūs varējāt ar mani šorīt aprunāties. Un pēcpusdien es tikšos ar Amandas vecmāmiņu. - Tad viņš kautrīgi bija piebildis frāzi, ko Alekss savā mūžā nepārtraukti dzirdēja. - Ziniet, mana sieva lasa visas viņas grāmatas.

Bet šobrīd Alekša prātu nepavisam nenodarbināja mātes grāmatas. Viņš bija pavaicājis Amandas ārstam, cik drīz meitene varēs doties uz mājām, un ārsts bija apgalvojis, ka tas varētu notikt nedēļas beigās. Tas nozīmēja piektdien, varbūt pat agrāk, un Alekšu tas pilnīgi apmierināja. Jo ātrāk viņš aizvedīs Amandu uz Sanfrancisko, jo laimīgāks jutīsies. Un tieši par to viņš domāja tajā brīdī, kad palātā ienāca Keja, izskatīdamās slaida un eleganta brūnā zamšādas bikškostīmā, ko rotāja ruda lapsāda.

Viņu skatieni sastapās un ilgu brīdi tā arī palika. Keja neteica ne vārda. Viņi piepeši bija kļuvuši pretinieki ringā, un ikviens no viņiem abiem aptvēra, cik bīstams spēj būt otrs.

- Sveicināta, Keja! - Alekss ierunājās pirmais. Viņš gribēja vaicāt, kā Keja izskaidro to, kāpēc viņai bijis nepieciešams tik ilgs laiks, lai ierastos slimnīcā, bet viņš negribēja rīkot skandālu māsasmeitas klātbūtnē. Un patiesībā tas arī nebija nepieciešams. It viss, ko viņš juta, viss Alekša niknums bija viegli izlasāms viņa acīs.

- Sveiks, Aleks! Jauki, ka atbrauci uz Austrumu piekrasti.

- Jauki, ka pārradies no Vašingtonas. - Šis bija pirmais raunds. - Tu laikam biji ļoti aizņemta. - Amanda viņus vēroja, un Alekss pamanīja, ka viņas seja nobāl. Viņš vēl nikni vilcinājās un tad izgāja no palātas. Kad Keja pēc brītiņa parādījās, Alekss viņu gaidīja foajē nišā. - Es gribu mirkli ar tevi aprunāties.

Keja viņu uzlūkoja izsmējīgā izbrīnā.

- Tā jau es domāju. Kāds nervozs tēvocītis - atbraucis visu šo garo ceļu uz Ņujorku.

- Vai tu aptver, Keja, ka tavs bērns gandrīz nomira?

- Lieliski aptveru. Džordžs pārbaudīja viņas veselības stāvokli trīs reizes dienā. Ja viņai būtu kļuvis ļaunāk, es atgrieztos mājās. Bet iznāca tā, ka es nevarēju, ja vien tā, sasodīts, ir tava darīšana.

- Kāpēc ne?

- Man bija divas tikšanās ar prezidentu. Vai esi apmierināts?

- Ne gluži. Pateicības dienā?

- Tieši tā. Kempdeividā.

- Vai gribi, lai es justos sajūsmināts?

- Tā ir tava darīšana. Bet mana meita ir mana meita.

- Ne jau tad, ja tu nepildi savus pienākumus, Keja. Viņai nepieciešams daudz vairāk nekā tikai tas, ka Džordžs pārlūko viņas medicīniskos datus. Dieva dēļ, viņai vajadzīga mīlestība un maigums, un uzmanība, un sapratne. Ak Dievs, tu taču esi sieviete, Keja! Viņa vēl ir tikai bērns. Un viņa ir piekauta un izvarota. Vai tu vispār spēj saprast, ko tas nozīmē?

- Pilnīgi. Bet nekas, ko es tagad darītu, to nemainīs. Un šīm divām dienām nebija nekādas nozīmes. Viņai nāksies ar to sadzīvot visu mūžu.

- Un cik lielu daļu no sava mūža tu grasies viņai veltīt?

- Pie velna, tā nav tava darīšana!

- Es esmu izlēmis citādi. - Alekša skatiens līdzinājās tēraudam.

- Un ko tieši tas nozīmē?

- Es viņu vedīšu sev līdzi. Ārsts apgalvoja, ka viņa būs spējīga to darīt jau piektdien.

- Kā tad! - Kejas Vilardas acis niknumā uzzibsnīja. - Aizved vien to bērnu kaut kur, un es tevi ietupināšu cietumā par viņa nolaupīšanu.

-Tu, nekrietnā padauza! -Alekss piemiegtām acīm nolūkojās uz māsu. - Dari vien tā, mīļā, bet tad tev jābūt pilnībā gatavai atbildēt par varmācīgu attieksmi pret bērnu. Es tavā vietā tā nerīkotos. Bērna nolaupīšana, ko tu neteiksi!

- Kā tu to domā - “varmācīga attieksme pret bērnu”?

-Tieši tā un vēl nevērība, un tas ir kriminālnoziegums.

- Vai tu domā, ka tev tas izdosies? Mans vīrs ir viens no ievērojamākajiem ķirurgiem Ņujorkā, liels humānists, mīļais Aleks.

- Jauki. Pierādi to tiesā! Tev tas patiktu, vai ne? Avīzēs tas izskatītos lieliski.

- Tu, nekrietneli! - Keja sāka pilnībā aptvert, ka Alekss runā nopietni. - Ko tu esi sagudrojis?

- Neko īpaši smalku. Amanda kopā ar mani brauks uz Kaliforniju. Uz ilgu laiku. Un, ja tev nepieciešams kaut ko paskaidrot saviem vēlētājiem, vari pavēstīt, ka viņa pārcieta smagu nelaimes gadījumu un viņai nepieciešama kārtīga atpūta siltā klimatā. Tam vajadzētu iedarboties.

- Un ko es teikšu Džordžam?

- Tā ir tava darīšana.

Keja uzlūkoja brāli ar izbrīnu.

- Tu tiešām runā nopietni, vai ne?

-Tiešām.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka man Amanda ļoti rūp.

- Un tu domā, ka man nerūp? - Viņa pat neizskatījās apvainota, tikai dusmīga.

Alekss klusu nopūtās.

- Es domāju, ka tev nav laika, lai par kādu rūpētos, Keja. Ja nu vienīgi par vēlētājiem un par to, vai viņi balsos par tevi vai ne. Es nezinu, kas tev rūp, un patiesībā mani tas neinteresē. Es zinu tikai to, ka tava attieksme sabeidz tavu bērnu, un es to nepieļaušu... es tev neļaušu tā rīkoties.

- Vai tu grasies viņu glābt? Cik aizkustinoši! Vai tev neliekas, ka tev būtu veselīgāk veltīt savu lieko emocionālo enerģiju kādai pieaugušai sievietei, nevis sešpadsmit gadus vecai meitenei? Tu taču saproti, ka visa šī uzmanība ir mazliet nenormāla, vai ne? - Bet Keja neizskatījās patiesi uztraukusies, un Alekss to zināja. Viņa bija tikai velnišķīgi nikna, un viņai nebija citas izejas.

- Savus nožēlojamos apvainojumus tu varētu paturēt pie sevis un līdz ar tiem arī savus godkārīgos plānus attiecībā uz manu bijušo sievu.

- Ar to tam nav nekādā sakara. - Bet bija acīm redzams, ka viņa melo.

- Tas gan ir kaut kas jauns. Un, ja tevi tas uztrauc, vari man ticēt: mana interese par Amandu ir tikai no tēvoča viedokļa. Kaut gan tevi jau tas nemaz neuztrauc.

- Man šķiet, ka tu esi muļķis, Aleks. Un tu spēlē spēlītes gluži tāpat kā Amanda.

- Vai tev šķiet, ka izvarošana bija spēlīte?

- Varbūt. Es vēl pārāk labi nezinu visus lietas apstākļus. Varbūt viņa tieši to vēlējās. Lai viņu izglābtu viņas lielais, glītais tēvocis. Varbūt viņa tieši tā sagudroja.

- Es domāju, ka tu esi vājprātīga.

- Ak tā? Vai zini, Aleks, mani tavas domas neuztrauc. Un es kādu brīdi ļaušu tev paspēlēt šo spēlīti. Varbūt Amandai tas nāks par labu. Bet pēc mēneša vai diviem es aizbraukšu viņai pakaļ, un ar to arī spēlīte beigsies. Tāpēc, ja tu domā, ka varēsi viņu paturēt, tu esi traks.

- Ak tā? Vai tu vēlies stāties tiesas priekšā par to, ko es minēju?

- Tu to nedarīsi.

- Neliec man to darīt! - Tā viņi brīdi stāvēja, vienādi naidīgi noskaņoti. Alekss šobrīd bija uzvarējis. - Ja vien šeit nekas radikāli nemainīsies, viņa paliks pie manis. Turklāt meitenei ir sešpadsmit gadu, Keja, viņa ir diezgan pieaugusi, lai izteiktu pati savas domas.

- Vai esi viņai sacījis, ka grasies viņu paglābt no manis?

- Vēl ne. Līdz pat šim rītam viņu bija pārņēmusi histērija.

Keja neko vairs neteica un, uzmetusi vēl pēdējo naid-pilno skatienu Aleksam, devās prom. Tad viņa vēl mirkli apstājās un ļauni ielūkojās Aleksam acīs.

- Nedomā, ka tu spēlēsi ar mani savas spēlītes, Aleks. Tu vari pagaidām ņemt viņu līdzi, bet, kad es gribēšu viņu mājās, viņa arī brauks. Vai skaidrs?

- Nedomāju, ka tu saproti manu nostāju.

- Nedomāju, ka tu saproti manējo. Tā ir bīstama. Tava rīcība var ietekmēt manu politisko karjeru, un kaut ko tādu es necietīšu, pat no pašas brāļa ne.

- Tad labāk uzvedies prātīgi, lēdija, un nejaucies manās darīšanās. Un tas ir brīdinājums.

Keja gribēja pasmieties par viņu, bet nespēja. Pirmo reizi mūžā viņai bija bail no sava jaunākā brāļa.

- Es nesaprotu, kāpēc tu tā dari!

- Un arī nesapratīsi. Bet es saprotu. Un Amanda arī sapratīs.

- Atceries, ko es teicu, Aleks! Kad viņa man būs nepieciešama mājās, viņa atgriezīsies šeit.

- Kāpēc? Lai parādītu vēlētājiem, cik dižena māte tu esi? Tās ir visīstākās muļķības. - Bet, Aleksam to sakot, Keja paspēra soli uz priekšu, it kā grasīdamās iecirst viņam pļauku. Viņš paspēja satvert Kejas rokas locītavu, un viņa acu skatiens bija biedējošs. - Nedari to, Keja!

-Tad, sasodīts, pazudi no manas dzīves!

- Ar prieku. - Viņa acis iekvēlojās uzvaras apziņā, un Keja pagriezās un, cik ātri vien spēdama, devās prom, pēc mirkļa nozuzdama ap stūri, tad liftā un vēl pēc īsa brīža limuzīnā, kas viņu gaidīja pie ietves.

Kad Alekss atgriezās Amandas palātā, viņa gulēja. Viņš maigi noglāstīja meitenes matus uz spilvena, paņēma savu mēteli un devās prom. Bet, klusi iedams cauri foajē, viņš nolēma, ka nespēj gaidīt, kamēr nokļūs līdz mātes dzīvoklim, lai tikai tad piezvanītu. Bija gan riskanti zvanīt Rafa-elai, bet viņam tas bija jādara. Viņam vajadzēja dalīties ar kādu savā priekā, un viņš gribēja dalīties vienīgi ar Rafaelu. Lietišķā balsī viņš palūdza, vai varētu runāt ar Filipsa kundzi. Un pēc mirkļa viņa paņēma klausuli.

- Rafaela!

- Jā... - Un tad, aptvērusi, kas zvana, viņa strauji ievilka elpu. - Ak! Vai...? - Izklausījās, ka Rafaela ir pārbijusies, it kā šis telefona zvans nozīmētu, ka Amanda ir mirusi.

- Nē, nē, viss ir labi. Bet man tev jāpavēsta, ka mēs ar māsasmeitu ieradīsimies Sanfrancisko nedēļas beigās un tavs tēvs gribēja, lai es tev piezvanu, kad būšu Savienotajās Valstīs. - Ja kāds klausījās, šī telefona saruna izklausījās gluži nevainīga. Un Rafaela bija pilnīgi sapratusi tās nozīmi. Viņas seja priekā staroja.

- Vai tava māsasmeita ilgi paliks pie tevis?

- Es... ē... tā domāju. Jā, - viņš pasmaidīja. - Noteikti.

-Ak... - Viņa satraukumā gandrīz nosauca Alekšu vārdā. - Es tā priecājos! - Un tad viņa iedomājās par istabu, ko bija apsolījusi iekārtot. - Es parūpēšos par viesu telpu sagatavošanu, cik ātri vien varēšu.

- Brīnišķīgi. Būšu ļoti pateicīgs un, protams, tev to atmaksāšu, tiklīdz nokļūšu Sanfrancisko.

-Ak, apklusti! - Viņa smaidīja klausulē, un vēl pēc neilga brīža abi beidza runāt. Piektdien, Alekss beidzot bija sacījis, vai varbūt sestdien. Tātad daudz laika viņai nebija.

15

Mākamās divas dienas Rafaelai pagāja drudžainā steigā. Rītus viņa pavadīja, lasīdama priekšā Džonam Henrijam un turēdama viņa roku, līdz viņš iesnaudās, un tad viņa steidzās uz pilsētas centru iepirkties, teikdama šoferim, lai viņu negaida. Viņa labprātāk brauca mājās taksometrā. Un, ja arī Toms atzina viņas uzvedību par mazliet ekscentrisku, viņš bija pārāk labi mācīts, lai par to kādam minētu, kamēr Rafaela jau ietraucās nākamajā veikalā. Katru pēcpusdienu viņa parādījās ar milzīgiem saiņiem, un lielākos priekšmetus viņa bija likusi nogādāt tieši mājās. Viņa sapirka dažādas lietas un mēbeles mazos, jocīgos veikaliņos, piemēram, brīnišķīgu, senu mazgājamo galdiņu kādā interjerista bodītē un veselu pīto mēbeļu komplektu izpārdošanā uz ielas. Viņa bija to pamanījusi, taksometrā steidzoties mājup. Otrās dienas vakarā viņa bija radījusi īstu haosu un gandrīz apraudājās no atvieglojuma, kad Alekss pa telefonu atvainojoties pavēstīja, ka neatgriezīsies līdz pat svētdienas vakaram, bet viņam esot brīnišķīgi jaunumi. Tajā rītā viņš bija ticies ar Džordžu, un šī tikšanās noritējusi gludi. Džordžs bija piekritis, ka aizbraukšana Amandai nāks par labu. Viņi nebija apsprieduši Amandas viesošanās ilgumu, bet, kad viņa būs Kalifornijā, šo laiku būs vieglāk pagarināt, jo viņa jau būs prom. Pagaidām Alekss bija nevērīgi pieminējis “dažus mēnešus”, un Džordžs nebija iebildis. Alekss bija sazvanījies ar labāko privāto vidusskolu Sanfrancisko, paskaidrojis, cik smags bijis Amandas “nelaimes gadījums”, nolasījis meitenes atzīmju sarakstu un pastāstījis, kas ir viņas māte un vecāmāte, un tad vairs nepavisam nebija grūti panākt viņas uzņemšanu skolā. Viņai bija paredzēts sākt mācības tūlīt pēc pirmā janvāra. Bet līdz tam laikam viņa atpūtīsies mājās, dosies pastaigās, atgūs veselību un darīs visu pārējo, lai pārvarētu šoku pēc izvarošanas. Pirms atgriešanās skolā viņai bija atvēlēts mēnesis, lai pamazām atlabtu. Un, kad Rafaela pavaicāja, kā to uzņēmusi Keja, Alekss izklausījās saspringts.

-Ar viņu saruna nevedās tik patīkami kā ar Džordžu.

- Ko tas nozīmē, Aleks?

- Tas nozīmē, ka es viņai neatstāju citu iespēju.

- Vai viņa ir ļoti dusmīga?

- Diezgan. - Tad viņš ātri mainīja sarunas tematu. Nolikusi klausuli, Rafaela domās pievērsās jaunajai meitenei, prātojot, kāda viņa būs un vai viņai patiks Rafaela.

Bija tāda sajūta, it kā Rafaela piepeši būtu ieguvusi ne tikai jaunu vīrieti, bet arī jaunu ģimeni. Un vēl jau bija jāpadomā par Keju. Alekss bija minējis, ka pēc kāda laika viņa māsa ieradīsies Sanfrancisko, lai pārbaudītu, kā jūtas Amanda. Rafaela cerēja, ka ar laiku viņi visi varētu kļūt draugi. Galu galā viņi taču bija civilizēti cilvēki. Keja nenoliedzami bija inteliģenta sieviete, un Rafaelai bija žēl, ka Alekss ar viņu īsti nesatiek. Varbūt Rafaela ar laiku varētu kaut ko iesākt, lai nomierinātu viņu iekarsušos prātus.

Rafaela rosījās pa Alekša māju, savezdama kārtībā trešo stāvu. Viņa bija sacījusi Aleksam, ka tur viņu būs iespējams sazvanīt, kamēr viņa iekārtos Amandas istabu, un, tikusi galā ar šo mīlas pilno darbu, viņa apsēdās gultā un plati un laimīgi pasmaidīja. Dažu dienu laikā viņa bija radījusi mazu brīnumu un pati bija ļoti iepriecināta.

Viņa bija pārvērtusi guļamistabu par plašu paradīzi. Istabu pildīja sārti puķoti audumi un Viktorijas stila pītās mēbeles, milzīgs puķots paklājs, ko viņa bija pirkusi “Macy’s” veikalā, un antīks mazgājamais galds ar baltu marmora virsmu. Vecajā izlietnē viņa bija ielikusi lielu, sārtu acāliju, un pie sienām karājās smalkas ziedu reprodukcijas zeltītos rāmjos. Gulta ar baltu baldahīnu un sārtām lentēm bija atgādāta tikai šajā rītā. Uz tās bija milzīgs sārts atlasa pārklājs, un tuvējo krēslu klāja neliela kažokāda. Mazajā kabinetā blakus guļamistabai arī varēja vērot puķotus audumus un pītas mēbeles. Rafaela pat bija atradusi mazu, glītu rakstāmgaldu, kas bija novietots pie logiem, arī van-nasistabu pildīja jaukas, sievišķīgas lietiņas. Fakts, ka Rafaela bija spējusi to visu paveikt tikai dažās dienās, bija patiesi apbrīnojams, un viņa pati vēl joprojām priecājās, ka viņai izdevies visus piekukuļot un glaimojot pierunāt, lai nogādā pirkumus šurp.

Par visām šīm precēm Rafaela bija norēķinājusies ar milzīgu žūksni skaidras naudas, ko bija izņēmusi no bankas trešdienas rītā; viņa negribēja, lai kāds no šiem pirkumiem tiktu uzrādīts čekos. Visi viņas rēķini tika pārskatīti Džona Henrija vecajā birojā, un būtu grūti izskaidrot, kur gadījušies čeki. Tādā veidā viņa gluži vienkārši bija izņēmusi konkrētu naudas summu, un gan jau viņa sagudros, kā to izskaidrot, piemēram, ar iepirkšanos sev par prieku, vai varbūt pēc kāda laika sekretārs nemaz neatcerēsies, vai šī summa izņemta pirms vai pēc Rafaelas ceļojuma uz Ņujorku.

Tagad vienīgais, kuram Rafaelai vajadzēja atbildēt, bija Alekss, un Rafaela mazliet uztraucās, ko viņš sacīs. Patiesībā viņa nebija iztērējusi daudz naudas, un Alekss viņai bija lūdzis, vai viņa nevarētu parūpēties par gultas sagādāšanu. Viņa, protams, augšstāva guļamistabā bija paveikusi daudz vairāk, nekā prasīts, bet patiesībā lielākā daļa iekārtojuma bija ļoti vienkārša. Viņa visu bija darījusi ar lielu mīlestību un laba stila un gaumes izjūtu. Atšķirību radīja bagātīgais ziedu sakopojums, mazie, baltie aizkariņi, ko viņa pati bija šuvusi un izrotājusi ar sārtām lentēm, šur tur izkārtotie spilventiņi, pītās mēbeles, ko viņa pati bija kādu vakaru nokrāsojusi ar aerosola krāsu. Šīs īpašās lietiņas gan izskatījās dārgas, bet patiesībā tādas nebija. Bet viņa cerēja, ka Alekss nedusmosies par dekorējumu pārpilnību; Rafaela gluži vienkārši bija atklājusi, ka nespēj rimties, līdz bija pārvērtusi telpu par ideālu istabu traumu pārcietušai meitenei. Pēc tām šausmām, ko Amanda pārdzīvojusi, Rafaela gribēja sagādāt meitenei kaut ko īpašu - mājas, kur viņa varētu atslābināties. Tagad Rafaela klusi aizvēra durvis un devās lejā uz Alekša guļamistabu, tur palūkojās visapkārt, izlīdzināja gultas pārklāju, paņēma savu mēteli, nogāja lejup pa kāpnēm un pa parādes durvīm izkļuva uz ielas.

Nopūzdamās Rafaela atvēra Džona Henrija savrupmājas durvis un gausi un domīgi devās augšup pa kāpnēm. Viņa paraudzījās apkārt uz samta drapērijām, viduslaiku gobelēniem, lustrām, lepnajām klavierēm foajē un atkal jau aptvēra, ka šīs ir viņas mājas. Ne jau omulīgais namiņš Va-ledžo ielā, ne jau tā vieta, kur viņa tikko bija aizvadījusi gandrīz nedēļu, gluži kā neprātīga posdama istabu jaunai meitenei, kas nepavisam nebija viņas radiniece.

- Filipsa kundze!

- Hmm... - Rafaela tramīgi pacēla galvu, jau grasīdamās doties pa gaiteni uz savu istabu. Bija jau gandrīz vakariņu laiks, un vēl vajadzēja pārģērbties. - Jā? - Viņai uzsmaidīja kopēja no otrās maiņas.

- Filipsa kungs jau visu pēdējo stundu taujā pēc jums. Varbūt jūs gribētu pirms pārģērbšanās uz brīdi ieiet pie viņa.

Rafaela pamāja ar galvu un nomurmināja:

- Jā. - Viņa lēnām piegāja pie vīra istabas durvīm, vienu reizi pieklauvēja, nospieda durvju rokturi un, negaidīdama, kamēr viņš atvēlēs ieiet, devās iekšā. Klauvējiens bija tikai formalitāte, līdzīga daudzām citām viņu dzīvē. Džons Henrijs gulēja gultā apsegts, viņa acis bija ciet un gaisma istabā ļoti blāva. - Džon Henrij! - Rafaelas balss līdzinājās čukstam. Viņa raudzījās uz veco vīru, kas gulēja gultā. Šajā pašā telpā reiz bija viņu abu guļamistaba, un tepat viņš ļoti sen bija dzīvojis kopā arī ar savu pirmo sievu. Sākumā Rafaelu tas bija uztraucis, bet Džons Henrijs bija tradīciju cilvēks un viņš bija vēlējies ievest Rafaelu tieši te. Un, šeit guļot, visi rēgi nezin kā bija pagaisuši. Tikai tagad Rafaela par tiem atkal bija iedomājusies. Šobrīd Džons Henrijs gandrīz vai šķita viens no viņiem. - Džon Henrij... - Viņa at-kal nočukstēja vīra vārdu, un viņš pavēra acis. Ieraudzījis Rafaelu, viņš tās atvēra pavisam, uzsmaidīja savu sašķobīto smaidu un paplikšķināja pa gultu sev līdzās.

- Sveika, mazā! Es jau agrāk par tevi apjautājos, bet man teica, ka tu esot aizgājusi. Kur tu biji? - Tā nebija nopratināšana, tas bija tikai draudzīgs jautājums, tomēr Rafaela sarāvās.

- Es biju izgājusi... iepirkties... - Viņa uzsmaidīja vīram. - Ziemassvētkiem. - Viņš nezināja, ka Rafaela jau pirms mēneša nosūtījusi dāvanu saiņus uz Parīzi un Spāniju.

- Vai tu nopirki kaut ko skaistu? - Rafaela pamāja ar galvu. - Ak jā, skaistu gan. Viņa bija nopirkusi burvīgas lietas... Amandai... sava mīļākā māsasmeitai. Apjausma par to, ko viņa darīja, vēlreiz trāpīja viņu kā sitiens. - Vai nopirki kaut ko skaistu sev? - Plati atvērusi acis, viņa lēnām papurināja galvu.

- Man nebija laika.

- Tad es gribu, lai tu rīt dodies iepirkties un nopērc kaut ko sev. - Rafaela uzlūkoja garo, stūraino auguma apveidu, kas piederēja vīrietim, kurš bija viņas vīrs, un viņu atkal pārmāca pašas vainas izjūta.

- Es labprātāk pavadīšu dienu šeit, kopā ar tevi. Es... es tevi pēdējā laikā neesmu pārāk bieži redzējusi... - Viņa kā atvainojoties uzlūkoja vīru, un viņš pakratīja galvu un pamāja ar nogurušo roku.

- Es nevēlos, lai tu te sēdētu kopā ar mani, Rafaela. -Viņš atkal pakratīja galvu, uz mirkli aizvēra acis un tad tās atkal atvēra. Šajās acīs, kas raudzījās uz jauno sievieti, bija kaut kas bezgalīgi gudrs un pieredzējis. - Es nekad neesmu vēlējies, lai tu te sēdētu un gaidītu kopā ar mani, mazā... nekad... man vienīgi žēl, ka šī gaidīšana velkas tik ilgi. - Mirkli Rafaela iedomājās, ka vīrs sācis murgot, un viņa to uzlūkoja ar piepešām bažām acīs. Bet viņš tikai pasmaidīja. - Nāve, mana mīļā... Nāve... Cik ilgi jāgaida līdz tam pēdējam mirklim? Un tu esi bijusi ļoti braša meitene. Es nekad sev nepiedošu to, ko esmu tev nodarījis.

- Kā tu tā vari teikt? - Rafaela šausmās uzlūkoja vīru. - Es mīlu tevi. Man pat prātā nenāk būt kur citur. - Bet vai šobrīd tā bija taisnība? Vai viņa labprātāk nebūtu kopā ar Alekšu, viņa pati sev jautāja, pasniegdamās pēc Džona Henrija rokas un ļoti maigi saņemdama to savējā. - Es nekad neko neesmu nožēlojusi, mīļais, vienīgi... - Vērodama vīru, viņa juta kaklā sakāpjam kamolu. - To, ka ar tevi tā noticis.

- Man vajadzēja nomirt pēc pirmās triekas. Es būtu nomiris, ja dzīve būtu mazliet godīgāka un ja tu un tas jaunais muļķa ārsts, kuru tu nolīgi, ļautu man to darīt.

-Tu esi jucis.

- Nē, neesmu vis, un tu to zini. Tā nav nekāda dzīve -ne man, ne tev. Es tevi te turu gadu no gada kā savu cietumnieci, tu vēl joprojām esi gandrīz bērns, un tā manis dēļ tiek izniekoti tavi labākie gadi. Manējie jau sen ir garām. Es... - Džons Henrijs uz mirkli aizvēra acis it kā sāpēs, un, viņu vērojot, Rafaelas piere vēl vairāk saraucās. - Es kļūdījos, tevi apprecēdams, Rafaela. Es biju pārāk vecs.

- Izbeidz, Džon Henrij! - Rafaelu biedēja tādi vārdi; pārāk bieži viņš tā nerunāja, bet viņa nojauta, ka vīrs daudz domājis par šo tematu. Rafaela viņu viegli noskūpstīja un cieši uzlūkoja. Gulēdams šajā milzīgajā divguļamajā gultā, viņš izskatījās pavisam bāls. - Vai tevi šonedēļ ir izveduši dārzā svaigā gaisā, mīļais? Vai arī uz terases?

Viegli un iešķībi pasmaidījis, viņš papurināja galvu.

- Nē, Naitingeilas jaunkundz, nav vis. Bet es negribu ārā. Es jūtos laimīgāks te, savā gultā.

- Nemuļķojies! Svaigs gaiss tev nāk par labu, un tev taču patīk dārzā. - Rafaela bija mazliet izmisusi un prātoja: ja viņa nebūtu pavadījusi tik daudz laika prom no vīra, viņa būtu zinājusi, ko dara kopējas. Viņām vajadzēja izvest Džonu Henriju ārā. Bija svarīgi, lai viņš mazliet kustētos, lai viņš būtu tik dzīvīgs un ieinteresēts, cik vien tas iespējams. Ja tā pietrūks, Rafaela zināja - viņš pārtrauks censties un agrāk vai vēlāk vienkārši padosies cīņā ar nāvi. To viņai ārsts bija sacījis jau pirms daudziem gadiem, un šobrīd viņa redzēja, ka vīra noskaņojums kļuvis ļoti pesimistisks. - Es tevi rīt izvedīšu ārā.

- Negribu, ka tu to darītu. - Mirkli viņš izskatījās īgns. - Es jau tev teicu, ka gribu palikt gultā.

- Tādā gadījumā tu to nedrīksti. Ko tu par to teiksi?

- Nejaukā skuķe! - Viņš veltīja Rafaelai niknu skatienu, bet tad uzsmaidīja un pacēla viņas roku, lai piespiestu tai savas lūpas. - Tomēr es tevi mīlu. Tik ļoti, ka nespēju tev izstāstīt... tik ļoti, kā tu nemaz nevari iedomāties. - Viņa acīs bija manāms viegls miklums. - Vai tu atceries tās pirmās dienas Parīzē... - Džons Henrijs smaidīja, un Rafaela arī pasmaidīja, - ...kad es tevi bildināju, Rafaela. -Viņš ļoti skaidri uzlūkoja sievu. - Mans Dievs, tu tad vēl biji tikai bērns! - Brīdi viņi abi maigi raudzījās viens otrā, un Rafaela paliecās uz priekšu, lai vēlreiz noskūpstītu viņa vaigu.

- Nu, tagad es esmu vecene, mīļais, un man ir veicies, ka tu vēl joprojām mani mīli. - Tad, vēl arvien smaidīdama, viņa piecēlās kājās. - Bet es labāk pārģērbšos vakariņām, citādi tu vēl mani izmetīsi no mājām un atradīsi sev citu meiteni! - Džons Henrijs par to iesmējās, un, kad viņa ar skūpstu un rokas mājienu izgāja no istabas, viņš jutās labāk, bet Rafaela visu atpakaļceļu līdz savai istabai rāja sevi, ka pagājušās pusotras nedēļas tik ļoti atstājusi vīru novārtā. Ko tad viņa bija darījusi: gandrīz veselu nedēļu skraidījusi apkārt, pirkdama mēbeles un audumus, un aizkarus, un paklājus? Bet, aizvērdama savas guļamistabas durvis, viņa zināja, ko bija darījusi. Viņa bija domājusi par Alekšu, par viņa māsasmeitu un viņas guļamistabas iekārtošanu, par to otru dzīvi, pēc kuras viņa tik ļoti alka. Ilgi raudzīdamās spogulī, šaustīdama sevi, ka gandrīz desmit dienas aizmirsusi vīru, Rafaela prātoja, vai viņai ir tiesības uz to, kas pastāvēja starp viņu un Alekšu. Te bija viņas liktenis - ar Džonu Henriju. Viņai patiesi nebija tiesību prasīt vēl kaut ko vairāk. Bet vai viņa spēja no tā atteikties? Pēc šiem diviem mēnešiem viņa vairs nebija par to pārliecināta.

Dziļi nopūzdamās, Rafaela atvēra savu ģērbtuvi un izņēma pelēku kleitu, kuru kopā ar māti bija pirkusi Madri-dē. Melnas, zemas kurpes, izsmalcināta pelēku pērļu kaklarota, kas bija piederējusi Džona Henrija mātei, atbilstoši auskari un smalka, pelēka apakšveļa. Viņa nometa to visu uz gultas un iegāja vannasistabā, aizdomājusies par savu rīcību, prātodama par vīrieti, kuru gandrīz bija aizmirsusi, un par to, kuru nekad nespētu aizmirst, tomēr zinādama, ka ir nepieciešama abiem. Protams, Džonam Henrijam vairāk nekā Aleksam, bet viņa bija vajadzīga abiem, un - vēl vairāk -viņa apzinājās, ka viņai ir vajadzīgi abi.

Pusstundu vēlāk Rafaela stāvēja spoguļa priekšā: elegances un grācijas iemiesojums bāli pelēkā zīda kleitā. Mati bija gludi sasukāti un saņemti mezglā uz pakauša, ausīs pērles, kas apstaroja seju. Un, raudzīdamās spogulī, viņa nezināja atbildes uz saviem jautājumiem. Viņa nespēja paredzēt šā stāsta beigas. Vienīgais, ko Rafaela cerēja, bija tas, ka neviens netiks sāpināts. Bet, aizvērusi guļamistabas durvis, viņa juta pār augumu pārskrienam trīsas, apzinādamās, ka tas ir par daudz prasīts.

16

Svētdienas vakarā kopēja nolika Džonu Henriju gulēt pusdeviņos, un Rafaela, domās iegrimusi, devās uz savu istabu. Visu vakaru viņa bija prātojusi par Alekšu un Amandu, cikos viņi izbrauks no pilsētas, lai iesēstos lidmašīnā. Tagad viņi atradās tikai divu stundu lidojuma attālumā no Sanfrancisko, bet pirmo reizi pēc ilgiem laikiem Rafaelai bija tāda sajūta, it kā viņi atrastos pavisam citā pasaulē. Visu dienu viņa bija pavadījusi kopā ar Džonu Henriju, no rīta izvedusi viņu dārzā, rūpīgi ievīstītu segās, ar siltu šalli un cepuri, un melnu kašmira mēteli virs zīda rīta-svārkiem. Pēcpusdienā Rafaela bija invalīdu ratiņos izstūmusi viņu uz terases, un vakarā Rafaelai bija jāatzīst, ka viņš izskatās labāk un, gulēt ejot, ir atpūties un patīkami noguris. Tieši tā arī Rafaelai vajadzēja uzvesties, tas bija viņas pienākums, viņš bija Rafaelas vīrs. “Laimē un nelaimē.” Bet viņas domas vēl un vēlreiz aizklīda pie Alekša un Amandas. Un, sēdēdama šajā ķieģeļu pilī, viņa arvien vairāk un vairāk jutās kā kapenēs. Bet viņa bija pārsteigta par savām izjūtām, un piepeši viņai uzmācās domas par to ļaunumu, kādu izraisīja viņas rīcība. Viņa vairs nebija pārliecināta, ka rīkojas pareizi.

Desmitos Rafaela vēl joprojām sēdēja, skumji raudzīdamās vienā punktā, apzinādamās, ka tikko ir piezemējusies Alekša un Amandas lidmašīna un ka viņi pašlaik izņem savu bagāžu un lūkojas pēc taksometra. Piecpadsmit minūtes pāri desmitiem viņa zināja, ka abi jau ir ceļā uz pilsētu, un ikviena Rafaelas ķermeņa šūniņa vēlējās būt pie viņiem. Bet atkal tas, ka viņa iemīlējusies Aleksā, Rafaelai šķita nepareizi, un viņa baidījās, ka galu galā par to cietīs Džons Henrijs -viņas uzmanības trūkuma, klātbūtnes trūkuma, jūtu trūkuma dēļ, un Rafaela zināja, ka Džons Henrijs neizdzīvotu, ja tā visa tiešām nebūtu. Bet vai nav iespējams atrast vidusceļu? Viņa atklāja, ka pati sev klusībā uzdod šo jautājumu. Viņa nebija pārliecināta, ka to spēj. Kopā ar Alekšu viņa jutās tā, it kā neviens cits vairs pasaulē neeksistētu, un Rafaela vēlējās būt tikai ar viņu un aizmirst visus citus. Bet viņa nedrīkstēja atļauties aizmirst Džonu Henriju. Ja viņa to aizmirstu, tikpat labi viņa varētu pielikt revolveri vīram pie deniņiem.

Rafaela sēdēja, raudzīdamās laukā pa logu, un tad piecēlās un izslēdza gaismu. Viņa vēl joprojām bija ģērbusies pelēkajā zīda kleitā kā vakariņās, kuras bija ēdusi no paplātes Džona Henrija istabā, kamēr abi bija sarunājušies un viņš ēšanas vidū laiku pa laikam iesnaudies. Viņš bija noguris no svaigā gaisa, ko šodien uzņēmis. Bet tagad Rafaela sēdēja gluži nekustīgi, it kā vērotu, meklētu kādu vai kaut ko, it kā ārpusē tūlīt varētu parādīties Alekss. Bija jau vienpadsmit, kad iezvanījās telefons, un Rafaela steidzās pacelt klausuli, labi zinādama, ka visi kalpotāji, izņemot Džona

Henrija kopēju, jau ir gultās. Viņa nespēja iedomāties, kas varētu zvanīt. Bet, pacēlusi klausuli un izdzirdējusi Alekša balsi, viņa notrīcēja.

- Rafaela! - Rafaelu biedēja doma, ka jārunā ar Alekšu no šejienes, bet viņa tik ļoti vēlējās būt kopā ar viņu. Pēc divu mēnešu atšķirtības un tad viņa brauciena, lai apmeklētu Amandu, šobrīd Rafaela atkal izmisīgi vēlējās būt kopā ar Alekšu.

- Amandas istaba ir apburoša. - Viņš runāja klusu, un mirkli Rafaela bijās, ka sarunu kāds varētu dzirdēt, bet Alekša balsī jautās tāds prieks, ka viņa nespēja iebilst.

- Vai viņai tā patīk?

- Amanda ir kā septītajās debesīs. Šī ir pirmā reize daudzu gadu laikā, kad esmu redzējis viņu tā izskatāmies.

- Labi. - Rafaela jutās apmierināta, cenzdamās iztēloties, kā jaunā meitene aplūko sārti balto istabu. - Vai viņa jūtas labi?

Alekss nopūtās.

- Es nezinu, Rafaela. Laikam gan. Bet cik labi gan viņa var justies pēc tā, kas noticis? Viņas māte pirms mūsu aizbraukšanas sarīkoja briesmīgu scēnu. Viņa centās piespiest Amandu justies vainīgai par prombraukšanu. Un tad Keja, protams, piebilda, ka baidās, kā viņas vēlētāji uztvers to, ka viņas meita dzīvo pie tēvoča, nevis pie viņas.

- Ja Keja pratīs to pareizi izskaidrot, varētu vienkārši likties, ka viņa ir ļoti aizņemta.

- Es viņai kaut ko tamlīdzīgu arī sacīju. Šā vai tā - saruna bija nepatīkama, un Mendija bija tik pārgurusi, ka visu ceļu lidmašīnā gulēja. Redzot brīnišķīgo istabu, ko tu viņai esi sagatavojusi, viņa jutās tik laimīga kā vēl nekad visas dienas laikā.

- Es priecājos. - Bet, sakot šos vārdus, Rafaela jutās neciešami vientuļa. Viņai būtu paticis redzēt Amandas seju, kad meitene ieiet istabā. Viņai būtu paticis sagaidīt abus lidostā, kopā ar viņiem mašīnā doties mājās un reizē ar viņiem ieiet iekšā, kopā ar viņiem izbaudīt ik mirkli, redzēt viņu smaidus, palīdzēt Amandai justies gaidītai šajā mājā, kur Rafaela pēdējās nedēļas laikā tik bieži bija iegriezusies. Un tāpēc, klausīdamās Alekša vārdos pa telefonu, viņa jutās atstumta un neizturami vientuļa. Tā bija gandrīz satriecoša sajūta, un viņa atcerējās to vakaru, kad bija raudājusi uz pakāpieniem netālu no mājas līdzīgas vientulības dēļ... to vakaru, kad pirmo reizi bija redzējusi Alekšu... tagad, par to domājot, tas šķita pirms gadsimta.

- Tu kļuvi pavisam klusa. Vai kaut kas noticis? - Alekša balss bija dobja un valdzinoša, un Rafaela aizvēra acis un pakratīja galvu.

- Es tikai kaut ko iedomājos... Atvaino...

- Kas tas bija?

Viņa mirkli vilcinājās.

- Tas vakars uz pakāpieniem... pirmā reize, kad es tevi redzēju.

Alekss pasmaidīja.

-Tomēr tu mani sākumā neredzēji. Es tevi pirmais ieraudzīju.

Bet, gremdējoties atmiņās par abu pirmo tikšanos, Rafaela atkal sāka raizēties par telefonu. Ja kāds no kalpotājiem ir nomodā, tas jebkurā brīdī var pacelt klausuli, un Rafaela satraucās, ko viņi ,varētu sadzirdēt vai nodomāt.

- Varbūt mēs par to varētu parunāt rīt.

Alekss viņu saprata.

- Vai tad mēs tevi redzēsim?

- Man tas patiktu. - Šī doma Rafaelu valdzināja, un vientulība uz brīdi pagaisa.

- Kurš laiks tev būtu vislabākais?

Rafaela klusu iesmējās: tagad, kad istaba Amandai bija iekārtota, viņai taču vairs nebija nekā darāma. Tas bija viņas vienīgais darba projekts jau daudzu gadu laikā.

- Tu tikai nosauc man laiku. Es ieradīšos. Vai varbūt būtu labāk, ja... - Viņa piepeši bažījās par Amandu. Varbūt bija par agru tikties ar meiteni? Varbūt viņai nepatiks iepazīties ar Alekša mīļāko, varbūt viņa vēlējās mīļoto tēvoci paturēt tikai sev vienai?

- Nerunā muļķības, Rafaela! Ja vien es spētu tevi pierunāt, es ļoti vēlētos, kaut tu atnāktu tūlīt. - Bet viņi abi zināja, ka Amanda ir nogurusi, un bija arī pārāk vēls. - Tu varētu pievienoties mums brokastīs. Vai vari atnākt tik agri?

Rafaela pasmaidīja.

- Vai sešos būs labi? Vai varbūt piecpadsmit pāri pieciem? Puspiecos?

- Izklausās lieliski. - Alekss iesmējās un aizvēra acis: viņš varēja iztēloties jebkuru Rafaelas sejas daļiņu. Viņš neizsakāmi vēlējās atkal satikt Rafaelu, pieskarties viņai, apskaut viņu, ļaut abu ķermeņiem savīties, it kā tie allaž būtu bijuši viens vesels. - Pats par sevi saprotams, ka, ņemot vēra laika starpību, es droši vien pamodīšos sešos. Tu varētu ieplānot nācienu šurp, kad būsi piecēlusies. Tev pat nav jāzvana. Es rīt no rīta nebraukšu uz biroju. Gribu pārliecināties, vai tā sieviete, kura nāks palīdzēt Amandai, ir derīga šādam darbam. - Tā kā Amandai bija lauztas abas rokas, viņa bija pilnīgi bezpalīdzīga, un Alekss bija licis savai sekretārei parūpēties, lai kopēja mazliet prastu mājas darbus un lai viņai būtu medicīnas māsas iemaņas. Un tad viņš pēc mirkļa piebilda: - Es tevi gaidīšu. - Ilgas viņa balsī varēja saklausīt tikpat skaidri kā alkas Rafaelas balsī.

- Es aiziešu agri. - Un tad, aizmirsusi savas bažas, ka viņu sarunu kāds varētu noklausīties, Rafaela teica: - Man tevis trūka, Aleks...

-Ak, mīļā! - Viņa balss izteica it visu. - Ja vien tu zinātu, kā man trūka tevis!

Vēl pēc brīža viņi beidza sarunu, un Rafaela ilgi sēdēja, ar starojošu smaidu sejā raudzīdamās uz telefonu. Viņa palūkojās pulkstenī un tad piecēlās kājās, lai noģērbtos. Bija gandrīz pusnakts, un pēc sešām vai septiņām, vai astoņām stundām viņa atkal būs kopā ar Alekšu. Šī doma vien lika Rafaelas acīm mirdzēt un sirdij sisties straujāk.

17

afaela bija uzlikusi modinātāju uz pusseptiņiem, un

stundu velak viņa klusi izslīdēja pa durvīm. Viņa jau bija aprunājusies ar vienu no Džona Henrija kopējām un paskaidrojusi, ka dosies uz rīta misi un tad ilgākā pastaigā. Tas šķita diezgan attaisnojošs izskaidrojums vairāku stundu prombūtnei. Tā viņa vismaz cerēja, steigdamās pa ielu decembra miglā un agrā rīta vēsumā, cieši ietinusies kažokā, kamēr visapkārt ausa pērļaini pelēka gaisma. Dažos mirkļos viņa sasniedza omulīgo māju Va-ledžo ielā un iepriecināta pamanīja, ka gandrīz visā namā jau iedegta gaisma. Tas nozīmēja, ka Alekss ir piecēlies. Rafaela mirkli vilcinājās, raudzīdamās uz balto misiņa durvju āmuriņu, nespēdama izšķirties, vai klauvēt, piespiest durvju zvanu vai izmantot savu atslēgu. Galu galā viņa izšķīrās par īsu durvju zvanu un tad stāvēja aizelsusies, satraukta, gaidīdama. Viņas sejā atausa smaids, pirms Alekss pieskārās durvju rokturim, un tad piepeši tur nu

viņš bija - tik garš un glīts, ar smaidu uz lūpām, mirdzošām acīm. Neteicis ne vārda, viņš žigli ievilka Rafaelu iekšā, aizvēra durvis un cieši viņu apskāva. Abi ilgi neko nerunāja, bet Alekša lūpas uzmeklēja Rafaelas lūpas, un viņi skūpstījās šķietami bezgalīgi. Pēc tam Alekss vienkārši turēja Rafaelu apskautu, sniegdams viņai sava auguma siltumu un ļaudams vienai rokai glāstīt viņas mirdzošos, melnos matus. Viņš uzlūkoja Rafaelu ar kaut ko līdzīgu izbrīnam, it kā joprojām nespētu ticēt, ka vispār ir ar viņu pazīstams.

- Sveicināts, Aleks! - Rafaela laimīga uzlūkoja viņu ar savām starojošajām acīm.

- Sveicināta! - Un tad viņš mazliet pakāpās atpakaļ. - Mans Dievs, tu izskaties burvīga.

- Taču ne šādā agrumā. - Bet tā bija. Rafaela izskatījās žilbinoša. Acis - lielas un spožas kā ahāti ar briljantiem, seja - sasārtusi no straujā nāciena. Viņa bija apvilkusi bālas persiku krāsas zīda blūzi un smilškrāsas bikses, bet pāri -lūšādas kažoku. Un bikšu apakšpusē Alekss pamanīja ka-nēļkrāsas zamšādas “Gucci” firmas kurpes. - Kā klājas Amandai? - Rafaela pavērsa skatienu uz augšstāvu, un Alekss atkal pasmaidīja.

- Viņa vēl guļ. - Bet šobrīd viņš nedomāja par Amandu. Vienīgā, par ko viņš šorīt spēja domāt, bija neticami skaistā sieviete, kas stāvēja gaitenī viņa priekšā, un, raudzīdamies uz viņu, Alekss nespēja izlemt, vai vest viņu lejā uz virtuvi un piedāvāt kafiju vai arī steigšus doties uz augšstāvu ar daudz intīmākiem mērķiem.

Bet Rafaela, vērojot, kā viņš mokās šaubās, pasmaidīja.

- Tu šorīt izskaties traki grēcīgs, Aleks. - Nebēdnības pilna, viņa novilka smago lūšādas kažoku un pārmeta pār kāpņu margām.

- Ak tā? - Viņš tēloja nevainīgo. - Diez kāpēc?

- Nespēju iedomāties. Vai man pagatavot tev kafiju?

- Es tieši grasījos to darīt. - Bet viņš izskatījās acīm redzami vīlies, un Rafaela iesmējās.

-Bet?

- Nekas... nekas... - Viņš sāka vadīt Rafaelu lejup, taču viņi netika tālāk par pirmo pakāpienu, kad Alekss pagriezās, lai viņu noskūpstītu, un tā viņi tur kavējās ilgāku laiku, abi cieši apskāvušies. Tā viņus arī ieraudzīja Amanda, kas samiegojusies kāpa lejā zili puķotā naktskreklā, blondajiem matiem ieskaujot glīto sejiņu, kur zilumi ap acīm jau bija pamazām sākuši bālēt.

- Ai! - Tas bija viens vienīgs pārsteiguma izsauciens, bet Rafaela to tūlīt sadzirdēja un gandrīz izlēca no Alekša apskāvieniem. Mazliet piesarkusi, viņa pagriezās un ieraudzīja Amandu, kas viņu vēroja ar neskaitāmu jautājumu pārpilnu skatienu. Tad viņa uzlūkoja Alekšu, it kā tur varētu rast izskaidrojumu. Kamēr Amanda tā skatījās, Rafaelai šķita, ka viņa līdzinās mazai meitenei.

Rafaela pagriezās un ar liegu smaidu sejā pagājās uz meitenes pusi, pastiepa roku un maigi pieskārās pirkstiem, kurus sedza pārsēji.

- Atvaino, ka es uzmācos tik agri no rīta. Es... es gribēju redzēt, kā tev klājas. - Viņa bija nokaunējusies, ka pārsteigta skūpstāmies uz kāpnēm, un mirkli viņu atkal pārņēma bailes, kā noritēs tikšanās ar Amandu, bet meitene izskatījās tik trausla un atklāta, ka nebija iespējams viņu

iztēloties kā draudu. Tieši Rafaela bija tā, kas jutās kā drauds, bīdamās, ka varbūt satraukusi meiteni.

Bet tad Amanda pasmaidīja, un viņas vaigos sakāpa viegls sārtums.

- Ir jau labi, atvainojiet, es negribēju iztraucēt jūs un tēvoci Alekšu. - Viņa bija iepriecināta, redzot abus skūpstāmies. Savā mājā viņa nekad nebija redzējusi jebkādas siltu jūtu izpausmes. - Es nezināju, ka šeit kāds ir.

- Parasti es tik agri nedodos ciemos, bet...

Alekss žigli iejaucās; viņš gribēja, lai Amanda zinātu, kas ir Rafaela un cik ļoti daudz tā nozīmē viņam. Amanda sešpadsmit gadu vecumā bija diezgan pieaugusi, lai to saprastu.

- Rafaela ir tā labā feja, kas iekārtoja tavu istabu, Men-dija. - Viņa balss bija maiga, un tāds pats bija arī skatiens, ar kādu viņš abas uzlūkoja, kamēr viņi visi trīs vēl vilcinājās pie kāpnēm.

- Tiešām? Jūs to izdarījāt?

Rafaela iesmējās par izbrīnu meitenes acīs.

- Daudzmaz. Es gan neesmu nekāda interjeriste, bet man sagādāja prieku iekārtot glīto, sārti balto istabiņu.

- Kā jūs to tik ātri paspējāt? Alekss sacīja, ka prom-braucot tā bijusi pilnīgi tukša.

- Es visu nozagu. - Viņi iesmējās, un Rafaela pasmaidīja. - Vai tev patīk?

- Un jūs vēl prasāt? Tā ir kolosāla! - Šoreiz Rafaela bija tā, kura iesmējās gan par šo aizrautību, gan izteicienu.

- Es priecājos. - Viņa vēlējās meiteni apskaut, bet īsti neuzdrošinājās to darīt.

- Vai varu jums, dāmas, piedāvāt brokastis? - Alekss viņām abām žilbinoši uzsmaidīja.

- Es tev palīdzēšu. - Rafaela pieteicās, sekodama viņam lejup pa kāpnēm.

- Es arī. - Amanda šķita laimīgi aizrāvusies pirmo reizi kopš traģēdijas. Un stundu vēlāk viņa izskatījās vēl laimīgāka: visi trīs sēdēja pie virtuves galda, tērzēdami pie cepto olu un šķiņķa, un grauzdiņu paliekām. Mendijai pat bija izdevies apziest grauzdiņu, lai gan abas rokas bija pārsietas. Rafaela bija pagatavojusi kafiju un Alekss parūpējies par visu pārējo.

- Lieliska komandas sadarbība! - Viņš izrīkoja abas sievietes, kamēr viņas ķircināja Alekšu, ka viņš esot pārāk valdonīgs šefpavārs. Bet acīm redzams bija tas, ka viņi visi trīs kopā jutās omulīgi. Rafaela novāca galdu, un viņai šķita, it kā tikko būtu saņēmusi nenovērtējami dārgu dāvanu.

- Vai varu palīdzēt tev apģērbties, Mendija?

- Protams! - Meitenes acīs atplauka smaids, un pusstundu vēlāk viņa ar Rafaelas palīdzību bija apģērbusies. Tikai deviņos, kad ieradās jaunā mājkalpotāja, Alekss un Rafaela atkal palika divatā.

- Viņa ir brīnišķīga meitene, Aleks.

Alekss viņai uzsmaidīja.

- Vai ne? Un... ak Dievs, Rafaela, apbrīnojami, kā viņa atlabst pēc... pēc tā, kas ar viņu noticis. Pagājusi tikai nedēļa. - To atceroties, viņa seja kļuva nopietna.

Rafaela pamāja ar galvu, atsaukdama atmiņā pagājušo nedēļu.

- Manuprāt, viņa atveseļosies. Un to esi panācis tu.

- Varbūt mēs abi. - Alekss bija labi pamanījis, cik maigi un mīļi Rafaela izturējās pret meiteni. Viņu aizkustināja

Rafaelas acīm redzamā sirsnība un atsaucība pret Amandu, un viņš cerēja, ka tas nozīmē lielisku saskaņu starp visiem trim nākotnē. Amanda tagad bija daļa no viņa dzīves, bet tāda bija arī Rafaela, un viņam bija ļoti svarīgi, lai starp visiem trim būtu tuvas un sirsnīgas attiecības.

s

18

Kā tu to domā, vai tev nepatīk šis eņģelis?- Alekss ar greizu smaidiņu uzlūkoja Amandu, stāvēdams tukšajā dzīvojamā istabā saliekamo kāpņu augšgalā. Rafaela un Mendija atradās lejā, un Mendija tikko bija paziņojusi, ka eņģelis izskatoties bezjēdzīgs.

- Paskaties uz viņu, viņš smīn. Viņš izskatās muļķīgs. - Ja jūs jautātu man, jūs abas arī izskatāties diezgan muļķīgas. - Viņas abas gulēja uz grīdas un spēlējās ar vil-cieniņu, ko Alekss bija uznesis no pagraba. Reiz tas bija piederējis viņa tēvam un tagad piederēja Aleksam.

Alekss notrausās no kāpnēm un aplūkoja sava darba augļus. Viņš jau bija izkārtojis spuldzītes, un, kamēr bija gājis pakaļ vilcieniņam, Mendija un Rafaela bija paveikušas lielāko daļu rotāšanas. Bija Ziemassvētku vakars, un pēc divām dienām viņus bija apsolījusi apciemot Alekša māte. Līdz tam laikam viņi te būs tikai trijatā: viņš, Amanda un

Rafaela. Viņa pavadīja kopā ar Alekšu tik daudz laika, cik vien spēja, bet viņai bija veicami ari savi darbi.

Viņa bija centusies sagādāt Džonam Henrijam mazliet lielāku svētku izjūtu, un Alekss pat bija devies kopā ar Rafaelu izvēlēties mazu Ziemassvētku eglīti. Un Rafaela veselu nedēļu bija plānojusi svinības kalpotājiem, ietīdama dāvanas un gatavodama smieklīgas sarkanas zeķes ar viņu vārdiem. Kalpotājus vienmēr iepriecināja viņas sirsnība, un Rafaelas pirktās dāvanas bija gan noderīgas, gan vērtīgas, viņi tik labprāt saņēma šīs veltes un priecājās par tām vēl daudzus gadus. It viss tika darīts ar augstsirdīgu degsmi, kas bija Rafaelai raksturīga. Dāvanas bija skaisti ietītas, rūpīgi izvēlētas, māja izskatījās burvīga, rotāta ar dekorējumiem un priežu čiekuriem, un mazām priedītēm, un pie parādes durvīm bija liels, glīts vainags. Vēl šorīt Rafaela bija izvadājusi Džonu Henriju viņa krēslā, izrādīdama māju, un pēc tam nozudusi, lai parādītos ar šampanieša pudeli. Bet šogad viņa pamanīja, ka Džons Henrijs visu vēro ar vēl mazāku interesi. Viņš šķita domās tālu prom no jebkāda Ziemassvētku prieka.

- Esmu par vecu tam visam, Rafaela. Es jau pārāk daudz to esmu atskatījies. Tam vairs nav nozīmes. - Izklausījās, ka viņš pat ar pūlēm izdabū vārdus.

- Nerunā muļķības! Tu tikai esi noguris. Turklāt tu nemaz nezini, ko es tev nopirku. - Bet Rafaela nojauta, ka pat tas nerosinās viņa interesi. Džons Henrijs bija arvien miegaināks, arvien pasīvāks, un tāds tagad bija jau mēnešiem ilgi, it kā viņam viss būtu vienaldzīgs.

Rafaela kopā ar Alekšu izdzīvoja Ziemassvētku prieku, un Amandā viņa redzēja to bērnišķīgo sajūsmu, kas viņai tik ļoti patika savos mazajos brālēnos un māsīcās Spānijā. Amandai prieku sagādāja akmeņozola zaru vītnes, garās sarkano ogu un popkorna virtenes eglītei; bija arī rotājumi, kurus viņi cepa un izgrieza, un krāsoja. Dāvanas viņi gan gatavoja, gan pirka. Nedēļām ilgi tas bija nogurdinošs process, un tagad tā kulminācija bija eglītes rotāšana. Tieši pirms pusnakts viņi bija to pabeiguši, un uz grīdas kaudzēs bija sakrautas dāvanas. Tukšajā viesistabā egle izskatījās milzīga, spuldzītes - žilbinošas, un mazais vilcieniņš laiski braukāja apkārt pa grīdu.

- Vai esi laimīga? - Alekss uzsmaidīja Rafaelai, kad abi bija atgūlušies kamīna priekšā Alekša istabā, kur viņš bija izkurinājis veselu klēpi malkas.

- Ļoti. Kā tu domā, vai Mendijai patiks dāvanas?

- Viņai pašai būs labāk, ja patiks, citādi es viņu aizsūtīšu atpakaļ pie Kejas. - Viņš bija nopircis Amandai tādu jērādas žaketi kā Rafaelai un apsolījis autovadītāju kursus, kad viņai būs noņemti pārsēji no rokām. Tas varētu notikt vēl pēc pāris nedēļām. Rafaela viņai bija sagādājusi slēpju zābakus, kādus Amanda bija vēlējusies, koši zilu kašmira džemperi un veselu kaudzi grāmatu.

- Vai zini, - Rafaela teica, laimīgi uzsmaidīdama Alek-sam, - tas nav tā, kā pērkot brālēniem vai māsīcām. Ir tāda sajūta... - Viņa vilcinājās izteikt šos vārdus, juzdamās muļķīgi. - Ir tāda sajūta, it kā man pirmoreiz mūžā būtu meita.

Alekss veltīja viņai kautrīgu smaidu.

- Es jūtos tāpat. Jauki, vai ne? Tagad es aptveru, cik tukša bija māja. Tagad tā ir pavisam citāda. - It kā lai to pierādītu, durvīs parādījās nebēdnīga sejiņa. Zilumi jau bija nozuduši, un pamazām no acīm izzuda ciešanu izteiksme.

Šā mēneša laikā, ko Amanda bija pavadījusi Sanfrancisko, viņa bija atpūtusies, devusies garās pastaigās un gandrīz katru dienu runājusies ar psihiatru, kas viņai palīdzēja tikt pāri izvarošanas faktam.

- Sveiki! Ko plānojat darīt?

- Neko īpašu. - Tēvocis uzlūkoja viņu ar laimīgu smaidu. - Kā tas nākas, ka tu neesi gultā?

- Esmu pārāk satraukusies. - To teikdama, Amanda ienāca istabā un izvilka aiz muguras paslēptus divus nelielus sainīšus. - Es gribēju jums abiem iedot šos te. - Rafaela un Alekss uzlūkoja viņu ar pārsteigumu un patiku. Amanda pastiepa dāvanas. Viņa nespēja valdīt satraukumu; apsēdusies uz gultas malas, viņa atmeta no sejas gaišos matus.

- Vai mums tos atvērt tūlīt, - Alekss paķircinājās, - vai arī jānogaida? Kā tu domā, Rafaela? - Bet Rafaela jau smaidīdama vēra vaļā savējo, tad noņēma papīru. Viņai aizrāvās elpa, un viņa tikko dzirdami iesaucās.

- Ak, Mendija... - Rafaela izbrīnā uzlūkoja meiteni. - Man nebija ne jausmas, ka tev ir fotoaparāts! - Bet Aleksandram viņa savu dāvanu nerādīja, nojauzdama, ka viņa dāvana ir līdzīga, un pēc mirkļa viņa redzēja, ka viņai bijusi taisnība. - Ak, tās ir tik burvīgas. Mendija... paldies! -Rafaelas sejā bija skaidri lasāms prieks. Viņa apskāva meiteni, kuru bija iemīlējusi, un Alekss ilgu un pārsteiguma pilnu brīdi vienkārši sēdēja un raudzījās uz savu dāvanu. Mendija viņus bija nofotografējusi, pašiem to nemaz nepamanot. Fotogrāfijas bija pārsteidzošas gan kompozīcijas, gan attieksmes ziņā. Amanda bija tās ierāmējusi un Alekša fotogrāfiju uzdāvinājusi Rafaelai un Rafaelas - Aleksam. Tagad viņš raudzījās uz pilnīgi nevainojamu Rafaelas atspulgu. Un tas bija ne tikai precīzs detaļās un vaibstos, bet arī garā, ko Amandai bija izdevies uztvert, spožo, melno acu sirsnībā, skumjās un mīlestībā, sejas maigumā, sejas krāsā. Pēc šīs fotogrāfijas varēja nojaust, ko šī sieviete domā un kā elpo, kustas. Un tikpat laba Amandai bija izdevusies Alekša fotogrāfija, kas bija uzņemta brīdī, kad viņš to nenojauta. Ar Rafaelu bija veicies grūtāk, jo viņa retāk bija kopā ar Men-diju, un Amanda nevēlējās uzmākties viņiem tajā mazumiņā laika, kad abi bija divatā. Bet no dāvanu saņēmēju apburtajām acīm varēja skaidri noprast, ka Amandas dāvanas ir lieliski izdevušās.

Rafaela pielēca kājās, lai noskūpstītu un apskautu meiteni, un Alekss pēc mirkļa darīja tāpat, un pēc tam visi trīs sēdēja uz grīdas līdzās kamīnam un stundām ilgi runājās. Viņi sprieda par cilvēkiem, par dzīvi, par sapņiem un vilšanos. Amanda tagad brīvi stāstīja par tām sirdssāpēm, ko viņai sagādājuši vecāki. Alekss māja ar galvu un mēģināja paskaidrot, kāda Keja bijusi meitenes gados. Viņi runāja par Šarloti un kā būtu, ja māte būtu viņa, un Rafaela bija pastāstījusi par sava tēva stingrību un cik nepiemērota viņas gaumei viņai šķitusi uzspiestā dzīve Spānijā kopā ar māti. Galu galā viņi pat parunāja par Rafaelas un Alekša attiecībām, atklāti sacīdami Amandai, cik pateicīgi viņi ir par jebkādu iespēju būt kopā, pat tikai uz mazu brītiņu. Abus pārsteidza tas, ka Amanda to saprata, ka viņa nejutās pārsteigta par Rafaelas laulību, un Rafaela pati ar neomulīgu izbrīnu aptvēra, ka Amanda viņu uzskata par kaut ko līdzīgu varonei, jo viņa turas kopā ar Džonu Henriju līdz pašām beigām.

- Bet man taču tas ir jādara. Viņš ir mans vīrs, pat ja... pat ja viss ir mainījies.

- Var jau būt, bet šaubos, ka daudzas sievietes tā darītu. Viņas aizietu ar Alekšu tikai tāpēc vien, ka viņš ir jauns un glīts un viņas Alekšu mīlētu. Droši vien ir grūti tā dienu un nakti palikt kopā ar tādu vīru. - Šī bija pirmā reize, kad viņi to atklāti pārsprieda, un mirkli Rafaela piespiedās, lai nemainītu sarunas tematu, bet izrunātos ar šiem diviem cilvēkiem, kurus viņa mīlēja.

- Ir grūti, - viņa teica ļoti klusu un izklausījās skumīga, jo domāja par vīra nogurušo seju. - Reizēm ir ļoti grūti. Viņš ir tik pārguris. Šķiet, esmu vienīgā, kas viņam vēl liek dzīvot. Reizēm neesmu pārliecināta, ka vēl ilgi spēšu nest šo slogu. Ko tad, ja kaut kas notiks ar mani, ja man nāksies aiziet, ja... - Viņa uzlūkoja Alekšu, un viņš saprata. Rafaela gausi pakratīja galvu. - Manuprāt, tad viņš nomirtu.

Amanda vēroja viņas seju, it kā meklētu atbildi uz kādu jautājumu, it kā censtos izprast sievieti, kuru bija tik ļoti iemīlējusi un kuru apbrīnoja.

- Bet ja viņš tiešām nomirtu, Rafaela? Varbūt viņš nemaz vairs negrib dzīvot? Vai ir pareizi viņu piespiest? - Šis jautājums bija vecs kā pati mūžība, un uz to nevarēja atbildēt vienā naktī.

- Es nezinu, mīļā. Zinu tikai to, ka man jādara viss, ko vien spēju.

Amanda uzlūkoja viņu ar atklātu apbrīnu, un Alekss abas lepnumā vēroja.

- Bet tu tik ļoti daudz dari arī mūsu labā.

- Nerunā muļķības! - Rafaela bija acīm redzami apmulsusi. - Es neko nedaru. Es te vienkārši uzrodos ik vakaru kā slikta feja, lūkojos jums pār plecu un taujāju, vai esat izmazgājuši veļu. - Tad viņa šķelmīgi uzsmaidīja Aleksam. - Un lieku sakārtot istabu.

- Jā, tas arī ir viss, ko viņa dara, mīļā. - Alekss ķircinoši iesaistījās sarunā. - Patiesībā viņa vispār nedara neko, tikai apēd mūsu pārtiku, staigā pa mūsu guļamistabām, sapoš māju, reizēm mūs pabaro, spodrina katlus, lasa atskaites, ar kuru sacerēšanu es tā nomokos, māca Amandai adīt, ravē dārzu, nes mums ziedus, pērk mums dāvanas. - Viņš uzlūkoja Rafaelu, būdams gatavs turpināt.

- Tas patiesi nav nekas īpašs. - Rafaela bija nosarkusi, un Alekss paraustīja viņas melno matu cirtu.

- Nu, ja tas vēl nav nekas īpašs, skaistā lēdija, es gan gribētu redzēt, kā tu darbojies pa īstam. - Viņi mirkli maigi saskūpstījās, un Amanda uz pirkstgaliem devās uz durvju pusi.

Nokļuvusi pie durvīm, viņa pasmaidīja.

- Arlabunakti, jūs abi!

- Ei, pagaidi mirklīti! - Alekss pastiepa roku, lai atvilktu viņu atpakaļ. - Vai tad tu nevēlies saņemt arī savas dāvanas? - Amanda iesmējās, un Alekss piecēlās un pievilka kājās arī Rafaelu. - Iesim, mīļās, ir taču Ziemassvētki! - Viņš zināja, ka nākamajā dienā Rafaela neatnāks līdz pat tumsai.

Visi trīs smiedamies un pļāpādami nokāpa lejā, ar acīm redzamu patiku ķerdamies pie dāvanām, uz kurām bija rakstīti viņu vārdi. Aleksam bija skaists īru džemperis no mātes, pildspalvu komplekts no Amandas vēl klāt tai fotogrāfijai, ko viņa bija pasniegusi augšstāvā, vīna pudele no māsasvīra, pilnīgi nekā no māsas un firmas “Gucci” portfelis no Rafaelas līdz ar kaklasaiti un dzejoļu grāmatu skaistā ādas iesējumā, par kuru viņš Rafaelai bija ieminējies apmēram pirms mēneša.

- Mans Dievs, sieviete, tu esi prātu zaudējusi! - Bet viņa pārmetumus pārtrauca Amandas prieka saucieni, kad viņa izsaiņoja savas dāvanas. Un tad bija Rafaelas kārta. Viņai bija maza smaržu pudelīte no Amandas, skaista šalle no Šarlotes Brendones - tā Rafaelu ļoti aizkustināja -, un tad tur bija maza, plakana kārbiņa, kuru Alekss pasniedza viņai, noslēpumaini smaidīdams un noskūpstīdams viņu. - Taisi vien vaļā!

- Es baidos. - Rafaelas balss skanēja kā čuksts, un Alekss pamanīja, ka, noņemot papīru un raugoties uz tumši zaļo samta kārbiņu, viņai trīc rokas. Iekšā atradās krēmkrāsas atlasa paliktnītis, uz kura gozējās izsmalcināti vienkārša, ar zeltu apvīta melna ahāta un ziloņkaula rota. Rafaela tūlīt pat saprata, ka tā ir rokassprādze, un tad izbrīnā pamanīja, ka tur ir arī auskari un burvīgs, pieskaņots ahāta un ziloņkaula gredzens. Viņa aplika visas šīs rotas un kā apburta uzlūkoja savu atspulgu spogulī. Viss derēja kā uzliets, pat melnbaltais gredzens. - Aleks, tu pats esi prātu zaudējis! Kā tu tā varēji! - Bet rotas bija burvīgas, un viņa nespēja pārmest Aleksam, ka viņš nopircis tik izsmalcinātu dāvanu. - Mīļais, man tās ļoti patīk. - Viņa ilgi un cieši noskūpstīja Alekšu uz lūpām. Amanda smaidīja un iedarbināja mazo vilcieniņu.

- Vai tu palūkojies gredzena iekšpusē? - Rafaela papurināja galvu, un Alekss novilka gredzenu no viņas labās rokas - Tur kaut kas ir rakstīts. - Rafaela žigli pacēla gredzenu pie acīm un uzlūkoja gravējumu, kas apvija gredzenu. Viņai acīs saskrēja āsaras, un viņa paraudzījās uz Alekšu. Tur bija rakstīts: “Kādreiz.” Tik vien. Tikai viens vārds. Tagad Alekša skatiens pauda kaut ko nozīmīgu, kavēdamies Rafaelas acīs. Gredzens vēstīja, ka reiz viņi būs kopā uz visiem laikiem. Kādreiz Rafaela piederēs tikai Aleksam un Alekss - Rafaelai.

Rafaela tonakt palika pie viņiem līdz trim, vēl stundu pēc tam, kad Amanda aizgāja gulēt. Šis bija skaists vakars, burvīgi Ziemassvētki. Guļot gultā cieši viens otram blakus un lūkojoties kamīna ugunī, Alekss paraudzījās uz Rafaelu un vēlreiz pačukstēja:

- Kādreiz, Rafaela, kādreiz. - Viņa vārdu atbalss vēl joprojām skanēja Rafaelas domās, kad viņa gāja pēdējo kvartālu uz mājām un nozuda dārza puses durvīs.

19

ļ^Tu, bērni, ja mani nenobeigs vecums, tad neapšau-1 1 bāmi to izdarīs mana uzvedība. Ar to, ko esmu apēdusi, noteikti pietiktu desmit cilvēkiem. - Šarlote Brendone apmierinātā pārgurumā uzlūkoja galdabiedrus, un pārējie trīs jutās līdzīgi. Viņi vakariņās bija notiesājuši veselu kalnu krabju salātu, un Rafaela mazās, zeltīti baltās tasītēs pasniedza kafiju. Šīs tasītes bija vienas no nedaudzajām jaukajām lietām, kuras Reičela bija aizmirsusi, pārceldamās uz Ņujorku.

Rafaela nolika Alekša mātei priekšā uz galda kafiju, un abas sievietes apmainījās Smaidiem. Starp viņām valdīja klusa sapratne, kas balstījās uz vienlīdzīgām spējām dalīties cilvēkā, kuru viņas abas ļoti mīlēja. Un tagad viņām tādi cilvēki bija divi. Un tas abas padarīja vēl tuvākas. Otrs cilvēks bija Amanda. >

- Man gan nepatīk to jautāt, māt, bet kā klājas Kejai? -Alekss, to vaicādams, izskatījās mazliet uztraukts. Šarlote vaļsirdīgi uzlūkoja viņu un tad savu vienīgo mazbērnu.

- Manuprāt, viņa ir ļoti sarūgtināta, ka Amanda dzīvo šeit. Un diezin vai viņa ir atmetusi cerību, ka Amanda atgriezīsies. - Visu sejas tūlīt saspringa, bet Šarlote steidzās viņus nomierināt. - Šaubos, vai viņa grasās kaut ko darīt šajā sakarībā, bet, manuprāt, viņa aptver, ko ir zaudējusi. -Četrās nedēļās kopš aizbraukšanas no Ņujorkas Amanda joprojām nebija saņēmusi nekādu ziņu no mātes. - Taču patiesībā man šķiet, ka viņai nav laika par to domāt. Viņas vēlēšanu kampaņa kļūst nevaldāma. - Šarlote apklusa, un Alekss pamāja ar galvu un uzlūkoja Rafaelu, kurai sejā rotājās bažīgs smaids.

- Neizskaties tik saspringta, skaistā lēdija! - Viņš to pateica klusu. - Ļaunā ragana no Austrumu krasta tev nenodarīs neko sliktu.

- Ak, Aleks! - Visi četri iesmējās, bet Rafaela, domājot par Keju, vienmēr jutās neomulīgi. Viņai bija dīvaina nojauta, ka Alekša māsa būtu gatava uz jebko, lai vien gūtu no dzīves to, ko vēlas. Un, ja viņa sadomātu izšķirt Alekšu un Rafaelu, varbūt viņa atrastu paņēmienu, kā to izdarīt. Tieši tāpēc arī viņi gādāja, lai Keja par abiem neko neuzzinātu, un dzīvoja pilnīgi noslēgti. Viņi nekur negāja kopā sabiedriskās vietās un satikās tikai Alekša mājās. Nebija neviena, kurš zinātu par viņu attiecībām, tikai Šarlote un tagad arī Amanda.

- Vai tu domā, ka viņa uzvarēs vēlēšanās, māt? - Alekss pētoši uzlūkoja māti un aizdedza vienu no saviem retajiem cigāriem. Viņš smēķēja vienīgi Havanas cigāru, kad varēja tos dabūt: garus, tievus brīnumus ar spēcīgu aromātu. Viņam tos piegādāja kāds draugs, kas laiku pa laikam lidoja uz Šveici, kur pirka šos Kubas cigārus no cita sena drauga.

- Nē, Aleks, nedomāju vis. Manuprāt, šoreiz Keja ir nokodusi lielāku kumosu, nekā spēj sagremot. Viņas godkāre ir daudz spēcīgāka par viņu pašu. Bet viņa katrā ziņā cenšas to panākt ar smagu darbu un ļoti daudzām spēcīgām runām. Viņa cīnās, lai gūtu atbalstu no ikviena ietekmīga politiķa, kuru vien spēj atrast.

Alekss svešādi uzlūkoja māti.

-Arī no mana bijušā sievastēva?

- Protams.

- Lai Dievs viņai palīdz! Keja ir nepārspējama. Viņai piemīt vairāk sasodītas nekaunības nekā jebkuram citam, ko es pazīstu. - Un tad viņš pagriezās pret Rafaelu. - Mans bijušais sievastēvs ir ietekmīgs politiķu aprindās, un viņš ir viens no iemesliem, kāpēc Keja bija tik saniknota, kad es šķīros no Reičelas. Viņa baidījās, ka vecais vīrs varētu būt dusmīgs. Un tā arī bija.

Alekss uzjautrināts Rafaelai uzsmaidīja.

- Sasodīti dusmīgs. - Tad viņš atkal pievērsās mātei. - Vai Keja tiekas ar Reičelu?

- Droši vien. - Šarlote nopūtās. Lai sasniegtu, ko vēlas, viņas meitu neapturēs nekas. Un tā tas bija vienmēr.

Alekss atkal pagriezās pret Rafaelu un saņēma viņas roku savējā.

- Vai redzi, no kādas interesantas ģimenes es esmu? Un tu vēl apgalvo, ka tavs tēvs esot īpatnējs. Tev gan vajadzētu iepazīt kādu no maniem brālēniem un tēvočiem. Ak Dievs, vismaz puse no viņiem ir traki!

Pat Šarlote uzjautriņāta smējās, bet Amanda izgāja virtuvē un sāka mazgāt traukus. Alekss pēc brītiņa to pamanīja un, saraucis pieri, pavērās Rafaelā.

- Vai kaut kas nav tā, kā vajag?

Rafaela klusu pačukstēja:

- Manuprāt, viņu sarūgtina runas par māti. Tās atsauc dažas smagas atmiņas

Šarlote Brendone bridi izskatījās noraizējusies, un tad viņa Aleksam un Rafaelai pavēstīja jaunumus.

- Man gan nepavisam negribas jums to tagad stāstīt, bērni, bet Keja sacīja, ka centīšoties atbraukt šurp. Uz nedēļas beigām. Viņa pa Ziemassvētkiem vēlējās sastapt Amandu.

- Nolādēts! - Alekss ar troksni un nopūtu atgāzās krēslā. - Kāpēc tagad? Ko viņa, sasodīts, grib?

Māte viņu uzlūkoja pavisam atklāti.

-Amandu. Un kā tu domā? Pēc Kejas domām, Mendi-jas atrašanās šeit iedragā viņas politisko karjeru. Viņai bail, ka cilvēki varētu nodomāt: te ir kāds noslēpums, varbūt meitene ir stāvoklī vai atgūstas no narkotiku lietošanas.

- Ak, Dieva dēļ! - Kad Alekss to pateica, Rafaela nozuda virtuvē, lai, mazgājot traukus, papļāpātu ar Mendiju. Viņa pamanīja, ka meiteni satraukusi šī saruna, un beigās Rafaela aplika viņai roku ap pleciem un izlēma viņai izstāstīt, lai arī viņa būtu tam sagatavota.

- Amanda, tava māte ieradīsies šeit.

- Ko? - Meitenes acis iepletās. - Kāpēc? Viņai neizdosies aizvest mani sev līdzi. Es nebraukšu... es... viņa tā nedrīkst... - Amandas acis pieplūda ar asarām, un viņa piekļāvās Rafaelai, kas viņu cieši turēja apskautu.

- Tev nekur nav jābrauc, bet tev vajadzētu ar viņu sastapties.

- Es to negribu.

- Viņa ir tava māte.

- Nē, nav vis. - Amandas acu skatiens kļuva salts, un Rafaela bija satriekta.

-Amanda!

- Es tā ari domāju. Bērna dzemdēšana vēl nepadara sievieti par māti, Rafaela. Par māti padara mīlestība un rūpes par šo bērnu. Mātei jābūt līdzās, kad bērns ir slims, jādara bērns laimīgs, jākļūst par bērna draugu. Ne jau tas, ka viņa vāc balsis un uzvar vēlēšanās, liecina, ka viņa ir māte. Ak Dievs, tu man esi māte vairāk, nekā viņa jebkad bijusi. -Rafaela bija aizkustināta, bet viņa negribēja nostāties starp māti un meitu. Par to viņa vienmēr bažījās. Savā ziņā viņa gan Amandas, gan Alekša dzīvē nevarēja būt vairāk kā neredzama daļiņa. Viņai nebija tiesību ieņemt Kejas vietu.

- Varbūt tā nav godīgi pret viņu, Amanda.

- Nē? Vai tu zini, cik bieži es viņu redzu, Rafaela? Ja kāda laikraksta žurnālisti vēlas nofotografēt viņu mājās, ja viņa dodas tikties ar kaut kādu sasodītu jauniešu bariņu un es viņai esmu vajadzīga kā dekorācija, ja es palīdzu viņai kaut kur izskatīties labāk, tad arī es viņu redzu. Tās ir vienīgās reizes, kad viņu satieku. - Un tad sekoja pēdējais arguments. - Vai viņa ir man uz šejieni piezvanījusi?

Rafaela savukārt pajautāja:

- Vai tu būtu gribējusi, lai viņa zvana?

Amanda atbildēja godīgi.

- Nē, nebūtu vis.

- Varbūt viņa to nojauš.

- Vienīgi tad, ja tas viņai būtu bijis izdevīgi... - Un tad, pakratījusi galvu, Amanda aizgriezās, vairs būdama nevis dusmīga, jauna sieviete, kas visu uztver, bet jau atkal bērns. - Kā tu to nesaproti?

- Es saprotu. - Vēl vairāk, nekā Rafaela vēlējās Amandai atzīties. - Esmu pārliecināta, ka viņai nav viegls raksturs, mīļā, bet...

- Ne jau tas. - Amanda pievērsās viņai ar asarām acīs. - Ne jau viņas smagais raksturs. Nelaime tā, ka es viņai neko nenozīmēju. Un tā ir bijis vienmēr.

- To tu nezini. - Rafaelas balss skanēja iejūtīgi. - Tu nekad neuzzināsi, kas norisinās viņā. Varbūt viņa jūt daudz vairāk, nekā tu domā.

- Par to nu es šaubos. - Jaunās meitenes acu skatiens bija salts, un Rafaela juta līdzi viņas sāpēm. Viņa piegāja pie Amandas un brīdi turēja viņu apskautu.

- Es mīlu tevi, dārgā. Arī Alekss tevi mīl un vecmāmiņa. Tev esam mēs visi.

*

Amanda pamāja ar galvu, cenzdamās apspiest asaras.

- Kaut viņa nebrauktu šurp!

- Kāpēc? Viņa nevar tev nodarīt pāri. Te tu esi pilnīgā drošībā.

- Tam nav nozīmes. Viņa mani biedē. Viņa centīsies aizvest mani prom.

- Ne jau tad, ja tu to negribēsi. Tu esi pārāk pieaugusi, lai tevi varētu piespiest kaut kur braukt. Turklāt Alekss to nepieļaus.

Amanda skumīgi pamāja ar galvu, bet, palikusi viena savā guļamistabā, viņa ilgi raudāja. Doma, ka atkal būs jāsatiekas ar māti, viņai uzdzina bailes. Un, kad Alekss nākamajā rītā devās uz biroju, Amanda sēdēja, ar sērīgu skatienu vērdamās miglā, kas klāja līci. Tā šķita kā ļauna vēstnese, un piepeši, lūkodamās miglā, Amanda saprata, ka viņai kaut kas jādara, pirms māte atbraukusi.

Pagāja pusstunda, iekams māte atsaucās uz telefona zvanu, un viņa izklausījās aizvainota.

- Kam man jāpateicas par šādu godu, Amanda? Tu man jau mēnesi neesi zvanījusi.

Amanda neatgādināja mātei, ka ari viņa nav ne zvanījusi, ne atrakstījusi.

- Vecmāmiņa teica, ka tu braukšot šurp.

- Tieši tā.

- Kāpēc? - Amandas balss ietrīcējās. - Tas ir...

- Kas ir, Amanda? - Kejas balss līdzinājās ledum. - Vai ir kāds iemesls, kāpēc tu nevēlies, lai es brauktu?

-Tev nav nepieciešams to darīt. Viss ir pilnīgā kārtībā.

- Labi. Es ar prieku par to pārliecināšos.

- Kāpēc? Sasodīts, kāpēc? - Pati to negribēdama, Amanda sāka raudāt. - Es negribu, lai tu brauc šurp!

- Cik aizkustinoši, Amanda. Vienmēr ir jauki zināt, cik ļoti tu mani gaidi.

- Nav jau tā, vienkārši...

-Kas?

- Es nezinu. - Amandas balss līdzinājās čukstam. - Man tas atgādinās Ņujorku. - Vai arī viņas turienes vientulību, to, cik maz vecāki viņai sniedza, cik tukšs allaž bija viņu dzīvoklis, to Pateicības dienu, kuru viņa bija pavadījusi viena... un tad tikusi izvarota.

- Nekļūsti bērnišķīga! Es taču nelūdzu tevi braukt šurp. Es pati aizbraukšu tevi apciemot. Kāpēc gan tam vajadzētu tev atgādināt Ņujorku?

- Es nezinu. Bet tā būs.

- Muļķības! Un es gribu pati paskatīties, kā tev klājas. Tavs tēvocis ir ļoti centies, lai es neko neuzzinātu.

- Viņš ir aizņemts.

- Ak tā? Kopš kura laika? - Kejas balsī varēja saklausīt nicinājumu, un Amandu tūlīt sakaitināja viņas vārdi.

- Viņš vienmēr ir bijis aizņemts.

- Reičela bija aizņemta, mīļā, nevis Alekss.

- Neesi tik nekrietna, māt.

- Izbeidz, Amanda! Tu tā nedrīksti ar mani runāt. Tu diemžēl esi tik sasodīti akla attiecībā uz savu tēvoci Alekšu, ka tu pat nepamani viņa trūkumus. Nav nekāds brīnums, ka viņš vēlas, lai tu dzīvotu pie viņa. Galu galā viņam taču nekā cita, ko darīt, nav! Reičela man stāsta, kāds viņš ir patmīlis, viņam neesot neviena drauga. Tagad, protams, viņam esi tu.

- Cik tu pretīgi izsakies! - Kā allaž, runājot ar māti, Amandu pārņēma niknums. - Viņam ir sasodīti lieliska advokāta prakse, viņš ļoti cītīgi strādā, un viņam dzīvē ir vēl daudz kas cits.

- Un kā tu to zini, Amanda? - Mātes vārdos skanēja tik ļauns mājiens, ka Amandai aizrāvās elpa.

- Māt! - Viņa bija ļoti jauna un ļoti satriekta.

- Nu? - Keja vēl vairāk uzstāja. - Tā taču ir taisnība, vai ne? Tiklīdz tu atgriezīsies pie manis, viņš atkal paliks viens. Nav brīnums, ka viņš tik ļoti cenšas tevi paturēt pie sevis.

- Man kļūst pretīgi tevī klausīties. Starp citu, viņam ir brīnišķīga draudzene, kas desmit tevis vērta un ir man labāka māte, nekā tu jebkad esi bijusi vai būsi.

- Ak tā? - Keja pēkšņi ieinteresējās, un Mendijas sirds sāka strauji sisties. Meitene zināja, ka viņai nevajadzēja to stāstīt mātei, bet viņa nespēja izturēt mājienus, kurus māte izteica. Tas bija par traku. - Un kas viņa ir?

- Tā nav tava darīšana.

- Tā tikai tu domā. Baidos, ka es tev nepiekrītu, mīļā. Vai viņa dzīvo kopā ar jums abiem?

- Nē. - Amanda bija sanervozējusies. - Nē, nedzīvo. -Ak Dievs, ko viņa bija izdarījusi! Viņa instinktīvi nojauta, ka, izstāstot to mātei, pieļāvusi briesmīgu kļūdu, un piepeši viņa baidījās Rafaelas un Alekša, un arī sevis dēļ. - Tam nav nozīmes. Man nevajadzēja tev neko sacīt.

- Kāpēc ne? Vai tas ir noslēpums?

- Nē, protams, ne. Dieva dēļ, māt, pajautā to Aleksam! Netincini mani!

- Es to darīšu. Protams, es pati to noskaidrošu, kad būšu tur.

Un tā viņa arī darīja. Nākamajā vakarā ap pusdesmitiem bez jebkāda iepriekšēja brīdinājuma pie durvīm atskanēja zvans, un Alekss steigšus devās turp. Viņš nespēja iedomāties, kas varētu atnākt tik vēlu vakarā. Rafaela bija lejasstāvā, kur kopā ar Alekša māti un Amandu dzēra tēju ar cepumiem un pļāpāja. Viņas nebija sagatavojušās tai vīzijai, kas mirkli vēlāk parādījās kāpņu galā. Virtuves durvīs stāvēja Amandas māte, vērodama viņas ar pastiprinātu interesi. Viņas rudie mati bija tikko safrizēti, mugurā pelēka mohēras žakete un pieskaņoti svārki. Ideāls izskats politiķei. Kostīms dīvainā veidā darīja viņas izskatu vienlaikus lietišķu un sievišķīgu. Bet Rafaelu vairāk intriģēja viņas acu skatiens. Viņa piecēlās kājās un graciozi pastiepa roku sveicienam.

- Labvakar, Vilarda kundze. Priecājos iepazīties! - Keja vispirms strupi sasveicinājās ar māti, noskūpstīdama viņu uz vaiga, tad saņēma pasniegto roku, spēcīgi to pakratīja un novērsās no bezgala glītās sejas. Nezin kāpēc viņai šķita, ka šo seju ir kaut kur redzējusi. Tā šķita pazīstama, tomēr Keja nebija ar šo sievieti tikusies, vismaz viņai pašai tā likās. Vai viņa to būtu kaut kur redzējusi? Varbūt skatījusi fotogrāfiju? Šīs domas viņu nodarbināja, gausi virzoties uz to pusi, kur stāvēja meita. Amanda nebija pagājusi viņai pretī, un, cik visiem citiem bija zināms, abas nebija sazinājušās kopš tās dienas, kad Amanda aizbrauca no Ņujorkas. Amandai bija pietrūcis drosmes kādam atzīties, ka zvanījusi mātei iepriekšējā dienā un izpaudusi noslēpumu par Rafaelu.

- Amanda! - Keja viņu jautājoši uzlūkoja, it kā gribētu zināt, vai viņa sasveicināsies.

- Sveika, māt! - Amanda negribīgi piespieda sevi paiet tuvāk mātei un apmulsusi un nelaimīga nostājās pēdas atstatumā.

- Tu izskaties ļoti labi. - Keja nevērīgi noskūpstīja Amandu uz pieres un palūkojās viņai pār plecu. Bija acīm redzams, ka vairāk par visiem šajā telpā viņu interesē Rafaela. Rafaelai piemita kaut kas tik izcils un elegants, ka Alekša māsa jutās neizsakāmi ieintriģēta.

- Vai gribi kafiju? - Alekss ielēja viņai tasīti, un Rafaela piespiedās nekustēties. Pēdējā mēneša laikā viņa bija tā pieradusi pie namamātes lomas, ka viņai šobrīd bija sev jāatgādina, lai nedara neko tādu, kas varētu viņu nodot. Tāpat kā jebkurš cits viesis, viņa mierīgi sēdēja pie galda.

Nākamo pusstundu turpinājās bezjēdzīgas sarunas, un tad, pārmijusi dažus vārdus ar Alekšu, Rafaela atvainojās un devās prom, paskaidrodama, ka ir jau vēls. Bija mazliet pāri desmitiem. Un, tikko durvis aiz viņas aizvērās, Keja pievērsa savas piemiegtās acis brālim un veltīja viņam plānu smaidiņu.

- Ļoti interesanti, Aleks. Kas viņa ir?

- Draudzene. Es jūs iepazīstināju. - Viņš ar nolūku runāja nevērīgi un nepamanīja, ka Amanda piesarkusi.

- Ne gluži. Tu man pateici tikai viņas vārdu. Kāds ir viņas uzvārds? Vai viņa ir ietekmīgs cilvēks?

- Kāpēc tu jautā? Vai tu arī šeit meklē atbalstītājus savai vēlēšanu kampaņai? Viņa nevēl šajā valstī, Keja. Pataupi savu enerģiju kādam citam. - Alekša māte izskatījās uzjautrināta un, dzerdama kafiju, sāka klepot.

- Man nezin kāpēc šķiet, ka kaut kas attiecībā uz viņu nav kārtībā. - Tas, kā māsa to teica, sakaitināja Alekšu, un viņš veltīja Kejai niknu skatienu. Viņu māca bažas, ka nav pavadījis Rafaelu atpakaļ līdz mājām, bet viņš bija piekritis Rafaelai, ka labāk būs īpaši neizrādīt Kejai abu attiecības. Jo mazāk viņa zinās, jo labāk viņiem visiem.

-Tu gan runā muļķīgi, Keja.

- Tā gan? - Ak Dievs, viņa atradās šajā mājā nepilnu stundu un jau tagad darīja Alekšu vai traku. Viņš centās to neizrādīt, bet tas nebija iespējams. - Kāds tad ir tas lielais noslēpums? Kāds ir viņas uzvārds?

- Filipsa. Viņas bijušais vīrs bija amerikānis.

- Vai viņa ir šķīrusies?

j >

- Jā. - Alekss meloja. - Vai tu vēlies zināt vēl kaut ko? Vai viņai ir krimināla pagātne, atsauksmes no darbavietas, zinātniski sasniegumi?

- Vai viņai tādi ir?

- Vai tam ir kāda nozīme? - Kad abu acu skatieni sastapās, viņi apzinājās, ka starp abiem pastāv gandrīz karastāvoklis. Keja prātoja, kāpēc. Viņa bija pilnīgi aizmirsusi sava brauciena mērķi un aizbildniecisko interesi par meitu; tagad viņu interesēja vienīgi brāļa intriģējošā draudzene. - Un vēl svarīgāk, Keja, - vai tā vispār ir tava darīšana?

- Domāju gan, ja j£}u viņa grozās ap manu meitu, es gribētu uzzināt, kas viņa tāda ir. - Ideāls aizbildinājums. Mātes tikumi. Tie viņu aizsedza gluži kā lietussargs. Alekss pasmīnēja.

-Tu nekad nemainīsies, vai ne, Keja?

- Tu ari ne. - Neviens no viņiem to nebija domājis kā komplimentu. - Viņa man šķiet tāda tukša. - Alekss piespieda sevi neprotestēt. - Vai viņa strādā?

- Nē. - Bet viņš tūlīt pat nožēloja, ka atbildējis. Sasodīts, kāda gan Kejai daļa? Nekāda, un viņai nebija tiesību to jautāt.

-Tev laikam šķiet, ka tas ir šausmīgi sievišķīgi. Es domāju - nestrādāšana.

- Man nekas nešķiet. Tā ir viņas darīšana. Ne jau manējā. Vai tavējā. - Un, to pateicis, Alekss paņēma savu kafijas tasi, piecēlās kājās un zīmīgi uzlūkoja visas trīs sievietes istabā. - Kā noprotu, Keja, tu ieradies apciemot meitu, tāpēc atstāšu jūs divatā, lai ari man nepatīk atstāt bērnu divatā ar tevi. Māt, vai vēlies ar savu tēju nākt augšā? -Šarlote Brendone pamāja ar galvu, pētoši uzlūkoja meitu, tad mazmeitu un sekoja dēlam laukā no istabas. Tikai tad, kad abi bija uzkāpuši augšstāvā, viņa pamanīja, ka Alekss atkal atslābinās. - Ak Dievs, māt, ko gan viņa iedomājas, tā pratinādama?

- Neuztraucies par to. Viņa tikai tevi pārbauda.

- Ak Dievs, viņa gan ir nekrietna! - Šarlote Brendone neko neatbildēja, bet viņa bija acīm redzami satriekta.

- Es ceru, ka viņa nebūs pārāk barga pret Mendiju. Man šķita, ka, Kejai ienākot istabā, meitene izskatījās ļoti nomākta.

- Tādi bijām mēs visi. - Alekss domīgi raudzījās kamīna ugunī. Viņš prātoja par Rafaelu un vēlējās, kaut viņa nebūtu aizgājusi. Bet, ņemot vērā Kejas pratināšanu, labi vien bija, ka viņa to nebija dzirdējusi.

Pēc stundas Amanda pieklauvēja pie tēvoča istabas durvīm. Viņas acis bija valgas, un viņa jutās pārgurusi, tāpēc smagi apsēdās krēslā.

- Kā bija, mīlulīt? - Alekss papliķēja viņai pa roku, un Amandas acis pieplūda ar asarām.

- Kā jau allaž, sarunājoties ar viņu. Draņķīgi. - Tad Amanda vēlreiz izmisīgi nopūtās. - Viņa nupat aizgāja. Teica, ka rīt mums piezvanīšot.

- Nevaru vien sagaidīt. - Alekss izskatījās skumīgs un pasniedzās, lai sabužinātu māsasmeitas matus. - Neļauj viņai sevi iebiedēt, mīļā! Tu zini, kāda viņa ir, bet šeit tev viņa neko nevar padarīt.

- Ak ne? - Amanda piepeši sadusmojās. - Māte man sacīja, ja es neatgriezīšoties mājās līdz marta sākumam, viņa parūpēšoties, lai mani ievieto kādā nervu klīnikā, un stāstīšot visiem, ka es esot zaudējusi prātu un aizbēgusi no mājām.

- Kas tad notiks martā? - Alekss bažījās, bet ne tik ļoti kā viņa māsasmeita, kaut gan iemesls bija.

- Tad māte uzsāks vēlēšanu kampaņu koledžās. Viņa grib, lai es braukāju līdzi. Māte uzskata: ja tur domās, ka viņa prot saprasties ar sešpadsmit gadus vecu meiteni, viņa spēs saprasties arī ar studentiem. Kaut viņi to zinātu! Ak Dievs, es labprātāk atrastos nervu klīnikā. - Bet, kad Amanda pagriezās pret Alekšu, viņas acu skatiens bija kā desmit gadus vecai. - Kā tu domā, vai māte tiešām tā rīkosies, Aleks?

- Protams, nē! - Vjņš uzsmaidīja māsasmeitai. - Kā tad tas izskatītos laikrakstos? Sasodīts, tad jau daudz labāk izskatās, ja tu esi šeit.

- Par to es nepadomāju.

- Uz to viņa ari paļāvās. Viņa tikai cenšas tevi iebiedēt.

- Nu, tas viņai izdevās. - Tad Amanda iedomājās, ka vajadzētu izstāstīt Aleksam par savu telefona sarunu ar māti, ka viņa pieminējusi Rafaelu, bet kaut kāda iemesla dēļ meitene gluži vienkārši nespēja saņemties un par to ierunāties, un, viņa cerēja, varbūt tas, ka viņa iegrūdusi Rafaelu mātes zobos, nemaz neko īpašu nemainīs.

Kādu brīdi tā arī bija. Līdz pieciem rītā, kad Keja gausi modās savā gultā viesnīcā “Fairmont”. Pēc Austrumu piekrastes laika bija astoņi no rīta, un viņa pamodās, kā jau paradusi, lai konstatētu, ka Sanfrancisko vēl ir tikai pieci. Viņa klusi gulēja nomodā, prātodama par Amandu un brāli, un tad par to pusstundu, ko bija pavadījusi kopā ar Rafaelu... tumšās acis... melnie mati... šī seja. Un piepeši, it kā viņai priekšā kāds būtu nolicis fotogrāfiju, Keja atcerējās seju, ko bija redzējusi iepriekšējā vakarā.

- Mans Dievs! - viņa skaļi ierunājās un piecēlās sēdus, raudzīdamās uz tālāko sienu, un tad, piemiegusi acis, atkal atgūlās. - Vai tas varētu būt... neiespējami... bet ja nu... - Viņas vīrs bija ieradies uz kaut kādas īpašās Kongresa komisijas sēdi. Tas gan bija pirms daudziem gadiem, un viņš jau toreiz bija vecs, bet ļoti cienījams finansists valstī, un šobrīd Keja skaidri atcerējās, ka viņš dzīvoja Sanfrancisko. Keja ar viņu bija runājusi tikai īsu brīdi un iepazīstināta ar viņa izcili skaisto jauno sievu. Toreiz viņa vēl bija gandrīz pavisam bērns, un arī Keja pati tad vēl bija gluži jauna. Uz Keju nebija īpašu iespaidu atstājusi tumšacai-nā jaunā skaistule, toties viņas vīra iekšējais spēks un personība gan. Džons Henrijs Filipss... Filipss... Rafaela Filipsa, Alekss bija sacījis... viņas bijušais vīrs, viņš bija piebildis. Un, ja tā bija taisnība, šī sieviete droši vien bija ļoti vērtīga. Ja viņa šķīrusies no Džona Henrija Filipsa, viņa varētu būt miljonus vērta. Bet vai tā tiešām bija? Vai viņa ir šķīrusies? Keja piepeši sāka par to šaubīties. Viņa nebija dzirdējusi par šķiršanos. Viņa nogaidīja stundu un tad piezvanīja savai sekretārei Vašingtonā.

Šādu informāciju nebūs grūti iegūt, viņa prātoja. Un viņai bija taisnība. Sekretāre piezvanīja viņai pēc pusstundas. Cik visiem bija zināms - un viņa bija runājusi ar vairākiem cilvēkiem, kam vajadzētu būt šādai informācijai, - Džons Henrijs Filipss vēl joprojām bija dzīvs un nebija šķīries. Vairākus gadus viņš bijis atraitnis un tagad precējies ar kādu francūzieti, vārdā Rafaela, kas ir ietekmīga franču baņķiera Antuāna de Momē-Malla meita. Viņai varētu būt maz-liet pāri trīsdesmit, un šis pāris dzīvojot noslēgtībā Rietumu piekrastē. Filipsa kungs jau vairākus gadus esot ļoti nopietni slims. Tāds viņš tiešām ir, noteica Keja, nolikdama klausuli savā aptumšotajā viesnīcas istabā Sanfrancisko, bet, pēc Kejas domām, tāds bija arī viņas brālis. Juzdama iekšēji pieaugam niknumu, Keja nosprieda, ka viņas brālis jau gadiem ilgi bijis ārprātīgs. Un tieši to viņa Aleksam pateica nākamajā rītā.

20

Vai tu, sasodīts, esi pilnīgi zaudējis prātu, tu, neaptveramais stulbeni? - Keja bija saniknota iebrāzusies viņa birojā tikai neilgi pēc tam, kad Alekss tur ieradās pats.

- Oho, cik tu šorīt esi apburoša! - Aleksam nepavisam nebija noskaņojuma tikties ar māsu un it īpaši redzēt šo izrādi, ko viņa demonstrēja pie viņa rakstāmgalda. - Vai drīkstu jautāt, uz ko tu to attiecini?

- Uz to precēto sievieti, ar kuru tev ir romāns, Aleks. Tieši uz to es attiecinu.

- Es sacītu, ka tu esi izdarījusi divus gluži pašpaļāvīgus pieņēmumus. Vai tev tā neliekas? - Viņš gan izskatījās mierīgs, tomēr sēdēja un dusmīgi vēroja, kā Keja skraida pa kabinetu. Beidzot viņa apstājās un pāri rakstāmgaldam uzlūkoja Alekšu.

- Ak tā? Vai tu vari apgalvot, ka tā, kuru es vakar sastapu, nebija Džona Henrija Filipsa kundze? Un ka tev ar viņu nav romāns?

- Sasodīts, man tev nekas nav jāapgalvo. - Bet Alekšu satrieca māsas precīzā informācija.

-Ak tā? Un arī viņas vīram tev nekas nav jāsaka?

- Nedz viņas vīrs, nedz viņa, nedz es pats neesam tava sasodītā darīšana, Keja. Vienīgā, par ko tev šeit ir darīšana, ir tava meita, un tas arī viss! - Alekss piecēlās kājās un nostājās Kejai pretī. Bet viņš zināja, ka Keja grib atspēlēties. Viņa bija zaudējusi meitas mīlestību droši vien uz visiem laikiem, un Alekss bija draudējis publiski atklāt, ka viņa cietsirdīgi izturējusies pret bērnu. Ar tādiem paņēmieniem viņam tagad nebija cerību iegūt Kejas draudzību. Bet viņam tas šķita vienaldzīgi. Viņš nevēlējās Kejas draudzību. Tomēr viņš vēlējās uzzināt, ko Keja zina par Rafaelu un kā to atklājusi. - Par ko tu īsti runā?

- Es runāju par to, ko apgalvoja mana meita: ka tavā dzīvē esot sieviete, kas ir desmit manis vērta, kā viņa izteicās, un es gribu zināt, kas viņa tāda ir. Tāpēc ka man ir tiesības to zināt, Aleks. Man ir tiesības zināt, kas atrodas manas meitas tuvumā. Es esmu viņas māte, lai arī ko tu par mani domātu. Arī Džordžs nesamierināsies ar to, ka tu Amandu mūžīgi paturēsi pie sevis. Amanda ir arī viņa meita.

- Es būtu pārsteigts, dzirdot, ka viņš to ir atcerējies.

-Ak, Dieva dēļ, aizveries! Tu ar visiem saviem pārgudri dievbijīgajiem komentāriem. Tev ir viegli tā ierasties un paņemt visu gatavu. Tev nevajadzēja par viņu rūpēties sešpadsmit gadu.

- Tev arī ne.

i

- Muļķības! Svarīgi ir tas, Aleks, - kas īsti tagad grozās ap viņu? Tieši to es gribu noskaidrot.

- Un tu uzskati, ka Filipsa kundze nav piemērota, lai atrastos Mendijas tuvumā? - Alekss gandrīz smējās māsai sejā.

- Tas arī nav svarīgākais. Svarīgākais ir tas, ka tu, šķiet, esi uzsācis romānu ar sievieti, kuras vīrs ir viens no ietekmīgākajiem vīriem šajā valstī, un, ja to kāds atklās, tas būs mans politiskais gals. Ne jau manas rīcības dēļ, bet šīs saistības dēļ, tevis un tava pretīgā skandāla dēļ, un man nenāk ne prātā ļaut, lai tu mani politiski sagrauj tikai savas prastās mīlēšanās dēļ.

Tas, ko Keja pateica, Aleksam bija par daudz. Pat nedomājot, viņš pārliecās pār rakstāmgaldu un saķēra Kejas roku.

-Tagad paklausies, tu, prastā politiķu padauza! Tā sieviete atsver ne tikai desmit, bet desmit tūkstošus tevis. Viņa ir lēdija no galvas līdz pat papēžiem, un manas attiecības ar viņu, sasodīts, nepavisam nav tava darīšana. Ja runājam par tavu bērnu, viņa pret Amandu ir vienkārši brīnišķīga, un, ja runājam par mani, es rīkošos tā, kā vien man ienāks prātā. Un tev gar to nav nekādas daļas. Es nospļaujos par tavu politisko karjeru, un tā vienmēr ir bijis. Tev jau nu gan daudz labāk patiktu, ja es vēl joprojām būtu precējies ar Reičelu un tu no tā gūtu kādu labumu. Velti cerēts, lielā māsa, velti cerēts. Es vairs neesmu ar Reičelu precējies, un es nekad vairs pie viņas neatgriezīšos, un viņa ir gandrīz tikpat liela nekrietnele kā tu, dārgā. Bet tā sieviete, ar kuru man šobrīd attiecības, ir neparasta būtne, un tā nu sagadījies, ka viņa ir precējusies ar vecu vīru, kam jau gandrīz astoņdesmit gadu un kas ir piekalts pie gultas. Viņš var nomirt kuru katru dienu, un tad es apprecēšos ar sievieti, ar kuru tu vakar iepazinies, un, ja tev tas nepatīk, vecenīt, tu vari iet pie visiem velniem!

- Cik burvīgi tu runā, Aleks, un cik jauki plūst tava valoda! - Keja centās atbrīvot savu roku, bet Alekss viņu nelaida. Viņš saņēma to vēl stingrāk, un viņa skatiens arvien vairāk nocietinājās. - Fakts ir tāds, dārgais, ka tas vecais zēns vēl nav miris, un, ja par šo sakaru kāds uzzinās, tu iekulsies lielākajā skandālā visā valstī.

- Šaubos gan. Un patiesībā man tas ir vienalga, Keja, tikai Rafaela man ir svarīga.

- Tad labāk sāc domāt! - Kejas acis ļauni uzzibsnīja. - Jo, iespējams, es pati painteresēšos par šīs lietas iznākumu.

- Un izdarīsi politisku pašnāvību? - Alekss rūgti pasmējās par Keju un, palaidis vaļā viņas roku, apgāja ap rakstāmgaldu, kur viņa stāvēja. - Es par to neuztraucos.

- Bet varbūt vajadzētu, Aleks. Varbūt vienīgais, kas man jādara, lai nokārtotu visu tavā vietā, ir pašai to izstāstīt vecajam vīram.

-Tu netiksi viņam klāt.

- Neesi tik pārliecināts. Ja gribēšu, tikšu viņam klāt. Vai arī viņai. - Keja stāvēja, ar skatienu nomērīdama brāli, un Aleksam nācās piespiesties, lai neiecirstu viņai pļauku.

- Pazūdi no mana biroja!

- Ar prieku. - Viņa devās uz durvju pusi. - Bet, ja es būtu tavā vietā, es labāk divreiz apdomātu savu rīcību. Tu spēlē lielā spēlē, uz augstām likmēm, un šajā spēlē tu neuzvarēsi, Aleks, jo man tas varētu maksāt karjeru. Esmu likusi pārāk lielas cerības uz nākamajām vēlēšanām, lai ļautu tev spēlēties ar dinamjtu kaut kādas sīkas franču padauzas dēl.

- Ārā no mana biroja! - Šoreiz Alekss viņai uzkliedza. Keja sarāvās, kad Alekss atkal sagrāba viņas roku, gandrīz aizvilka viņu pie durvīm un atrāva tās vaļā. - Un nemaisies pa vidu! Liec mūs visus mierā, nolādēts! Tu neesi labāka par jebkuru palaistuvi!

- Ardievu, Aleks! - Stāvēdama durvīs, Keja ieskatījās viņam cieši acīs. - Atceries, ko es teicu. Ja vajadzēs, es tikšu viņam klāt. Atceries to!

- Ārā! - Šoreiz viņš pazemināja balsi, un Keja apgriezās uz papēža un aizgāja. Apsēdies pie rakstāmgalda, Alekss atklāja, ka trīc. Pirmo reizi mūžā viņam patiesi bija gribējies kādu nogalināt. Viņam bija gribējies nožņaugt Keju par katru viņas izteikto nekrietno vārdu. Aleksam kļuva nelabi, atceroties vien, ka Keja ir viņa māsa. Un, tā sēžot, viņš sāka bažīties par Amandu, prātodams, vai Keja nemēģinās piespiest viņu atgriezties Ņujorkā. Un pēc pusstundas smagām pārdomām viņš pavēstīja sekretārei, ka dodas prom un šodien vairs neatgriezīsies. Tieši tajā mirklī, kad Alekss izgāja no biroja, Rafaela savā mājā pacēla telefona klausuli. Zvanīja Alekša māsa, un Rafaelas piere saraucās.

- Nē, nekas nav atgadījies. Man ienāca prātā, ka mēs varētu sastapties un kopā iedzert kafiju. Varbūt es drīkstētu pa ceļam iegriezties pie jums, kad vēlāk došos apciemot Mendiju...

Rafaela apjuka.

- Diemžēl tas nav iespējams, man... - Viņa jau bija grasījusies teikt, ka viņas vīrs ir slims. - Mana māte nejūtas labi. Viņa šobrīd ir apmetusies pie manis. - Un kā vispār Keja dabūjusi viņas telefona numuru? No Alekša? No Men-dijas? No Šarlotes? Rūpju rieviņas Rafaelas pierē kļuva vēl

dziļākas.

>

- Saprotu. Tādā gadījumā mēs varētu satikties kaut kur citur.

Rafaela ieteica viesnīcas “Fairmont” bāru. Viņas sastapās neilgi pirms pusdienlaika un abas pasūtīja dzeramo. Bet Keja negaidīja, kamēr atnesīs dzērienus, viņa uzreiz atklāja Rafaelai iemeslu, kāpēc gribējusi tikties. Viņa nepavisam neslēpa sava nāciena mērķi.

- Es gribu, lai jūs pārtraucat tikties ar manu brāli, Fi-lipsa kundze.

Rafaela bezgala apjuka, un viņu pārsteidza šīs sievietes izcilā nekaunība.

- Vai drīkstu jautāt, kāpēc?

- Vai jums tiešām tas vēl jāprasa? Dieva dēļ, jūs esat precējusies, turklāt ar ļoti ietekmīgu cilvēku. Ja jūsu sakars ar Alekšu kļūs zināms, tas būs skandāls mums visiem.

Rafaela pirmo reizi pamanīja patiesu ļaunumu šīs sievietes acīs. Viņa bija naida pilna līdz pat sirds dziļumiem.

- Kā noprotu, jums tas tiešām būtu skandāls. Tā ir, vai ne? - Viņa runāja ļoti laipni, izsmalcināti smaidīdama.

Bet arī Keja atbildot smaidīja.

- Es gan domāju, ka visvairāk šis skandāls ietekmēs jūs. Nespēju iztēloties, ka jūsu vīram vai jūsu ģimenei Eiropā ļoti patiktu šāda ziņa.

Rafaela uz mirkli apklusa, cenzdamās atgūt savaldīšanos. Viesmīlis atnesa viņu dzērienus un atkal nozuda.

- Nē, man tas nepatiktu, Vilarda kundze. - Rafaelas skatiens uzmeklēja Kejas acis, cenšoties nodibināt sievišķīgu sapratni. - Man pašai tas nenācās viegli. Es negribēju uzsākt sakaru ar Alekšu - gan viņa paša, gan sevis dēļ. Es viņam ļoti maz spēju sniegt. Mans mūžs pilnībā pieder manam vīram, un viņš ir ļoti slims. - Runājot viņas balsi pildīja skumjas un acis pieplūda ar asarām. - Bet es mīlu jūsu brāli. Es viņu ļoti mīlu. Es mīlu arī savu vīru, bet... - Rafaela nopūtās un izskatījās ļoti eiropeiska un vēl burvīgāka nekā jebkad, stipra un tomēr ļoti trausla. Keja viņu neieredzēja. Tāpēc ka Rafaelai piemita tas, kā Kejai nekad nebūs. - Es nevaru paskaidrot, kas notika ar Alekšu vai arī kāpēc tā notika. Tā gluži vienkārši notika. Un mēs cenšamies rast tam vislabāko iespējamo risinājumu. Varu jums apgalvot, Vilarda kundze, ka mūsu attiecības ir ļoti diskrētas. Neviens nekad to neuzzinās.

- Muļķības! Mana māte to zina. Mendija zina. Arī citi to atklās. To nevar noslēpt. Jūs spēlējaties ne tikai ar uguni. Jūs spēlējaties ar atombumbu. Vismaz no mana viedokļa tā ir.

- Tātad jūs vēlaties, lai mēs to izbeigtu? - Rafaela jutās nogurusi un sadusmota. Cik briesmīgi patmīlīga bija šī sieviete! Amandai taisnība. Keja domāja vienīgi par sevi.

- Jā, vēlos. Un, ja Alekša raksturs nebūs tik spēcīgs, lai to izdarītu, tad izdariet to jūs. Bet tas ir jāizbeidz. Ne tikai manis dēļ vien, arī jūsu dēļ. Jūs nevarat atļauties, lai tas atklātos, un, ja man vajadzēs, es pati pastāstīšu jūsu vīram.

Rafaela viņu satriekta uzlūkoja.

- Vai jūs esat prātu zaudējusi? Viņš ir paralizēts, saistīts pie gultas, viņu visu laiku kopj, un jūs grasāties viņam stāstīt kaut ko tādu? Jūs taču viņu nogalināsiet! - Rafaela bija saniknota, ka Keja uzdrošinājusies piedraudēt ar kaut ko tādu, un Keja tiešām atgādināja sievieti, kas būtu uz to spējīga.

- Tad labāk padomājiet par to. Ja tas jūsu vīru nogalinātu, tad viņš īstenībā mirtu no jūsu rokas. Jūsu varā ir visu pārtraukt tūlīt, kamēr neviens cits to vēl nav uzzinājis. Turklāt padomājiet, ko jūs nodarāt manam brālim. Viņš vēlas bērnus, viņam nepieciešama sieva, viņš ir vientuļš. Ko jūs viņam varat sniegt? Laiku pa laikam dažas stundiņas? Kaķi maisā? Sasodīts, lēdija, jūsu vīrs var nodzīvot vēl desmit vai piecpadsmit gadu. Vai to jūs piedāvājat Aleksam? Slēpjamu mīlas romānu turpmāko desmit gadu laikā? Un jūs vēl apgalvojat, ka mīlat viņu? Ja jūs viņu mīlētu, jūs ļautu viņam iet. Jums nav tiesību palikt kopā ar viņu un sabojāt viņam dzīvi.

Kejas vārdi Rafaelai ļoti sāpēja. Viņai neienāca prātā, ka šobrīd Keja Vilarda rūpējas nevis par Alekša dzīvi, bet gan par savējo.

- Es nezinu, ko lai jums saku, Vilarda kundze. Es nekad neesmu vēlējusies sāpināt jūsu brāli.

- Tad nedariet to! - Rafaela apmulsusi pamāja ar galvu, Keja pasniedzās pēc rēķina, parakstīja savu vārdu un viesnīcas numuru un piecēlās. - Šķiet, mēs to būtu nokārtojušas, vai ne? - Rafaela atkal pamāja ar galvu un, neteikusi vairs ne vārda, devās prom, un asarām plūstot pār vaigiem, aizsteidzās garām šveicaram.

Keja savukārt devās apciemot Mendiju. Alekss jau bija atgriezies no biroja, un, kad Keja ieradās, viņi abi klusi sēdēja Alekša istabā. Keja šobrīd nevarēja aizvest Mendiju sev līdzi. Viņas interese par meitu jau bija pagaisusi. Viņa bija nolēmusi tūlīt atgriezties Vašingtonā un tikai atgādināja, lai Mendija padomā par martu, stīvi atvadījās no Alekša un pieteica mātei, ka abas vēl redzēsies Ņujorkā. Šarlote grasījās doties prom nākamajā pēcpusdienā.

Kad Kejas īrētais limuzīns aizbrauca, bija acīm redzams, ka mājā visi izjūt atvieglojumu. Atvieglojums sāka gaist tikai tad, kad Alekss aptvēra, ka Rafaela nav zvanījusi jau visu pēcpusdienu. Un tad viņš nojauta, kas noticis, un tūlīt piezvanīja viņai.

- Es... es atvainojos... biju aizņemta... nevarēju piezvanīt... es... - No viņas balss toņa Alekss acumirklī visu saprata.

- Mums tūlīt pat jāsatiekas.

- Es diemžēl... - Asarām plūstot pār vaigiem, Rafaela centās saglabāt mierīgu balsi.

- Piedod, Rafaela! Man vajag tevi satikt... tas ir sakarā ar Mendiju...

-Ak mans Dievs... kas noticis?

- Es to nevaru paskaidrot, pirms tevi nesatikšu.

Divdesmit minūtes vēlāk viņa jau bija ieradusies, un

Alekss ļoti atvainojās, ka mānījies, jo viņš bija zinājis, ka tikai tā piedabūs Rafaelu atnākt tūlīt, pirms viņa atkal aizbēgs un noslēgsies no visa tā, kas viņiem abiem bija tik nepieciešams. Alekss godīgi atklāja, kas atgadījies starp viņu un māsu, un piespieda Rafaelu pastāstīt par to stundu, ko viņa kopā ar Keju bija aizvadījusi “Fairmont” bārā.

- Un tu viņai tici? Vai tu tiešām domā, ka tu man kaut ko atņem? Es jau gadiem ilgi neesmu bijis tik laimīgs.

- Bet kā tev šķiet, vai viņa to izdarīs? - Rafaela vēl joprojām bija nobažījusies par Kejas draudiem izstāstīt visu Džonam Henrijam.

- Nē, nedomāju vis. Viņa ir nekrietna. Tomēr viņa nav pilnīgi jukusi. Viņa nekā nespētu piekļūt tavam vīram.

- Zini, varētu gan. Es, piemēram, nepārbaudu viņa pasta

sūtījumus. Viņa sekretāri to atnes uz mājām un nodod tieši

viņam rokās.

*

- Dieva dēļ, viņa taču kaut ko tādu nerakstīs vēstulē! Viņa ir pārāk norūpējusies par savu reputāciju.

- Tā laikam gan. - Rafaela izdvesa garu nopūtu un ļāva Aleksam sevi apskaut. - Ak Dievs, viņa ir neticama sieviete!

- Nē, - viņš maigi iebilda, - tu esi neticama sieviete. -Tad viņš uzmanīgi palūkojās uz Rafaelu. - Vai aizmirsīsim visu, kas noticis pagājušajās divās dienās?

- Es to labprāt darītu, Aleks. Bet vai tā vajag? Kā lai mēs zinām, ka viņas draudi ir tukši?

- Saproti, ir tikai viens, kas manai māsai rūp, Rafaela, un tā ir viņas karjera. Galu galā tā ir vienīgā, kas viņai svarīga, un, lai ieriebtu mums, viņai nāktos to apdraudēt, un to viņa nedarīs. Tici man, mīļā, es zinu, ka nedarīs. - Bet Rafaela nebija tik pārliecināta.

Viņas un Alekša, un Amandas dzīve turpinājās, bet Ke-jas Vilardas draudi vēl mēnešiem ilgi šķita atbalsojamies Rafaelas ausīs. Viņa vienīgi cerēja, ka Aleksam taisnība un Kejas draudi ir tukši.

21

Amanda! - Rafaela iesaucās, aizvērusi mājas durvis. Bija četri pēcpusdienā, un Rafaela zināja, ka Amandai jau jābūt mājās no skolas. Šajos mēnešos, kopš Amanda bija apmetusies dzīvot pie Alekša, Rafaelai par ieradumu bija kļuvis iegriezties tur pēcpusdienās, reizēm pirms Mendijas pārnākšanas no skolas, lai sakoptu māju, pagatavotu Mendijai kaut ko ēdamu un mierīgi pasēdētu dārzā saulītē, gaidot atgriežamies meiteni. Reizēm viņas ilgi runājās par to, kas abām šķita svarīgs, reizēm Mendija pastāstīja kādu smieklīgu atgadījumu ar Alekšu, un pēdējā laikā Rafaela rādīja savus uzmetumus bērnu grāmatai, kuru bija sākusi rakstīt pēc Ziemassvētkiem. Nu jau viņa ar to strādāja piecus mēnešus un cerēja to pabeigt līdz jūlijam, kad grasījās doties uz Spāniju.

Šajā dienā viņa bija atnesusi līdzi nevis savu manuskriptu, bet žurnāla “Time” eksemplāru. Uz vāka bija Ke-jas Vilardas fotogrāfija un zem tās raksts “Baltais nams 1992. gadā... 1996. gadā... 2000. gadā?”. Rafaela bija domīgi to izlasījusi un tad paņēmusi līdzi, kad devās apraudzīt, vai Mendija jau atgriezusies no skolas. Tas, ka Rafaela ik dienas apmeklēja Valedžo ielas māju, pamazām bija kļuvis par ieradumu, un tagad Mendija cerēja, ka Rafaela tur būs katru dienu. Viņa parasti ieradās tad, kad Džons Henrijs pēcpusdienās iemiga. Un pēdējā laikā viņš gulēja arvien ilgāk un ilgāk, līdz beidzot kopējām viņš bija jāmodina uz vakariņām sešos.

*

- Amanda! - Rafaela ilgi stāvēja klusēdama. Viņas tumšie mati bija pabāzti zem glītas, mazas salmu platmales, un viņa bija apvilkusi izsmalcināti modelētu krēmkrāsas linu kostīmu. - Mendija! - Mirkli viņai šķita, ka dzirdējusi troksni, tāpēc viņa gausi kāpa augšup.

Rafaela atrada meiteni trešajā stāvā vienā no pītajiem krēsliem viņas guļamistabā. Kājas pavilkusi zem sevis un piespiedusi zodu pie ceļgaliem, viņa drūmi raudzījās laukā pa logu.

- Amanda!... Mīļā... - Vēl arvien iespiedusi padusē žurnālu un savu smilškrāsas ķirzakādas somiņu, Rafaela apsēdās uz gultas. - Vai skolā kaut kas atgadījās? - Sēdēdama viņa pasniedzās un saņēma meitenes roku. Un tad Amanda lēnām pavērsa savu seju pret Rafaelu, uzreiz pamanīdama žurnālu viņas padusē.

- Kā redzu, tu arī to izlasīji.

- Ko? Rakstu par tavu māti? - Skaistā sešpadsmit gadus vecā meitene pamāja ar galvu. - Vai tāpēc tu esi tik sa-

/

rūgtinātā? - Bija pilnīgi neraksturīgi Mendijai, ka, izdzirdot Rafaelas balsi, viņa tūlīt neskrēja smejoties lejā pa kāpnēm, pilnā balsī stāstot par to, kas atgadījies skolā. Bet tagad meitene tikai vēlreiz pamāja ar galvu. - Man tas raksts nemaz nelikās slikts.

- Ja nepiemin to, ka nekas no rakstītā nav taisnība. Sasodīts, vai tu lasīji, kā es pagājušajā gadā piedzīvoju šausmīgu autokatastrofu un pamazām atveseļojos saulainajā Rietumu piekrastē pie sava tēvoča, kamēr māte ikkatru brīvu brītiņu ierodas mani apciemot? - Ar nelaimīgu skatienu viņa uzlūkoja Rafaelu. - Pie velna, es tikai priecājos, ka viņa kopš Ziemassvētkiem vairs nav šeit iegriezusies. - Tiesa gan, citu iespēju Kejai nemaz īpaši nebija. Pēc šā viena skandalozā apmeklējuma Alekss bija pilnīgi spējīgs aizliegt Kejai šeit rādīties, bet viņa jau vairs nebija atbraukusi. Patiesībā pēc pāris pirmajiem mēnešiem viņa pat lāgā nebija zvanījusi. - Ak Dievs, Rafaela. Viņa ir tāda nekrietnele, un es viņu ienīstu...

- Nē, neienīsti vis. Varbūt ar laiku jūs viena otru izpratīsiet labāk. - Rafaela nezināja, ko vēl sacīt. Viņa mierīgi pasēdēja kopā ar Amandu vēl kādu brīdi un tad viegli pieskārās viņas rokai. - Vai gribi iet pastaigāties?

- Ne visai.

- Kāpēc ne?

Amanda sadrūmusi paraustīja plecus, un Rafaela saprata. Arī viņu pašu māca bailes no Kejas Vilardas. Starp viņām gan nekas vairs nebija atgadījies, bet Rafaela vienmēr apzinājās, ka vēl visu ko var sagaidīt. Kejas pēdējā saruna ar Alekšu bija vēl nepatīkamāka, bet Keja bija piekritusi pagaidām atstāt Amandu tur, kur viņa bija.

Pusstundu vēlāk Rafaelai izdevās piespiest Amandu iziet žilbinošajā maija saulītē, un viņas roku rokā staigāja šurpu turpu pa Vienības ielu un iegriezās visos veikalos, beigās apstādamās kafejnīcā “Kantāte”, lai iedzertu atdzesētu kapučīno. Viņām blakus krēsli bija nokrauti ar muļķīgām lietām pildītiem saiņiem.

- Vai tu domā, ka Aleksam patiks tas plakāts? - Amanda pāri savai kafijas tasei uzlūkoja Rafaelu, un abas pasmaidīja.

- Noteikti patiks. Mums vajadzēs to piespraust viņa kabinetā, pirms viņš pārnācis. - Uz lielā plakāta bija kāda sērfotāja Havaju salās, un tas patiktu vienīgi pusaudžiem. Bet svarīgākais bija tas, ka viņu iepirkšanās bija pilnīgi novērsusi Amandas domas no mātes, un Rafaela jutās atvieglota. Viņas negāja mājās līdz pat pussešiem, un Rafaela steidzīgi pameta Amandu vienu, apsolīdamās, kā vienmēr, iegriezties vakarā. Tad viņa devās īsajā ceļā uz pašas mājām, domādama par to, cik ļoti viņas dzīve pēdējos sešos mēnešos savijusies ar Mendijas un Alekša dzīvi. Vakars bija mierīgs un skaists, saule dāvāja zeltainu gaismu visos logos, vēlās pēcpusdienas debesis jau sāka zaudēt liego mirdzumu. Kad Rafaela jau bija pusceļā uz mājām, viņa izdzirdēja sev aiz muguras autosignālu un, pagriezusies atpakaļ, izbijusies ieraudzīja melnu poršu, bet tad pamanīja pie stūres Alekšu.

Rafaela palika stāvam. Abu skatieni sastapās un neatrāvās viens no otra, it kā viņi redzētos pirmo reizi. Alekss, apturējis mašīnu, smaidīdams atspiedās pret sarkano ādas sēdekli.

- Vai gribat pavizināties, lēdija?

- Es nekad nerunāju ar svešiniekiem.

Brīdi neviens no viņiem neteica ne vārda, tikai smaidīja. Un tad Alekša piere mazliet saraucās.

- Kā jūtas Mendija? - Šķita, it kā viņiem abiem tagad būtu pusaugu meita. Viņa nodarbināja abu domas arī tad, kad viņi palika divatā. - Vai viņa redzēja to rakstu “Time”1 -

Rafaela ar nopietnu sejas izteiksmi pamāja un piegāja tuvāk mašīnai.

- Mendija šorīt bija aizgājusi no skolas, Aleks. Es nezinu, ko viņai sacīt. Viņa ar katru reizi arvien vairāk dus-mojas uz savu māti. - Rafaela sarauca pieri, Alekss pamāja ar galvu, un Rafaela viņu bažīgi uzlūkoja. - Kad mēs viņai teiksim par jūliju?

- Pagaidām ne. Mēs vēl paspēsim to pateikt vēlāk.

- Kad - vēlāk?

- Mēs to viņai pateiksim jūnijā. - Bet Alekss arī izskatījās nobažījies.

- Un ja nu viņa nebrauks?

- Viņai jābrauc. Vismaz šoreiz. - Un tad viņš nopūtās. - Vēl tikai vienu gadu, kamēr Mendijai apritēs astoņpadsmit, mēs varam arī mazliet uzjautrināt Keju. Tiesāšanās šobrīd nevienam nenāktu par labu. Ja Mendija spēs izturēt šo vienu braucienu, tam vajadzētu palīdzēt mierīgu attiecību saglabāšanā. Vai zini, ņemot vērā faktu, ka Kejai šis ir vēlēšanu gads un ka viņa uzskata Amandu par būtiski svarīgu, lai vēlēšanās uzvarētu, brīnums vēl, ka viņa nav likusi meiteni nolaupīt un pārvest mājās. Mums laikam jābūt pateicīgiem par tādu sīku laimīti.

Rafaela uzlūkoja Alekšu.

- Ja māte piespiestu Mendiju atgriezties, viņa tur nepaliks.

- Droši vien tāpēc Keja arī nemaz nemēģināja to darīt. Bet, sasodīts, vasarā mēs neko nevarēsim līdzēt. Mendijai vienkārši būs jābrauc. - Rafaela tikai pamāja. Par to viņi bija vienojušies jau pirms mēneša. Tieši pirms Ceturtā jūlija svētkiem Amanda atgriezīsies mājās pie mātes, kopā ar viņu pavadīs mēnesi vasarnīcā Longailendā, augustā kopā ar vecmāmiņu dosies viena mēneša ceļojumā uz Eiropu, tad atgriezīsies Sanfrancisko, lai vēl gadu mācītos skolā.

Alekss uzskatīja par svarīgu uzvaru to, ka izdevies Ke-ju pierunāt, lai Amanda atgriežas Sanfrancisko, bet viņš zināja, ka māsasmeitu padarīs traku doma par došanos mājās. Alekss bija piezvanījis Amandas psihiatram, kurš uzskatīja, ka viņa izturēs tikšanos ar māti; viņš arī apgalvoja, ka psiholoģiskā trauma pēc izvarošanas gandrīz jau ir pārvarēta. Viņi visi zināja, ka Amanda paģībs, uzzinot, ka viņai jābrauc prom no Alekša un jāatgriežas mājās pie Džor-dža un Kejas. Rafaela plānoja kopā ar Amandu lidot uz Austrumu piekrasti un atstāt viņu Ņujorkā, kur pati pārlaistu nakti viesnīcā, pirms dosies pavadīt nedēļu Parīzē un tad divas Spānijā. Tas bija viņas gadskārtējais ceļojums, lai apmeklētu vecākus un pavadītu mazliet laika Santaeuhenijā. Un šogad tas viņai nozīmēja pat vēl vairāk nekā agrāk. Rafaela grasījās izmēģināt savas bērnu grāmatas galīgo variantu, nolasot to saviem mazajiem brālēniem un māsīcām, un viņa nespēja vien sagaidīt, kad redzēs, kā to uzņems bērni. Viņa gluži vienkārši lasot tulkos stāstus spāniski. Viņa jau agrāk to bija darījusi, kad bija atvedusi sev līdzi grāmatas no Savienotajām Valstīm. Bet šis gads bija vēl nozīmīgāks, jo šoreiz viņa lasīs pati savus stāstus, un, ja bērniem tie patiks, Rafaela nosūtīs krājumu Šarlotes aģentam, un tad jau rudenī redzēs, vai kāds šo grāmatu pirks.

Kad Rafaela uzlūkoja Alekšu, viņš smaidīja.

- Kas tad ir tik smieklīgs, Aleksandr?

- Mēs. - Tagad viņš uzsmaidīja maigāk, acīs atspīdēja liegs mirdzums. - Paklausies tik, kā mēs apspriežam savas pusaugu meitas problēmas. - Alekss brīdi vilcinājās, tad pamāja uz tukšo sēdekli sev līdzās. - Vai nevēlies uz brīdi iekāpt? - Rafaela šaubījās tikai mirkli un, palūkojusies pulkstenī, izklaidīgi paraudzījās apkārt, vai tuvumā nav neviena pazīstama.

- Man patiesi būtu jāiet mājās... - Viņa gribēja būt pie Džona Henrija, kad viņam sešos ienesīs vakariņu paplāti.

- Es tevi nespiedīšu. - Bet viņa skatiens bija tik maigs, seja tik glīta, un viņi jau tik ilgi nebija varējuši būt divatā. Šķita, ka it visu laiku Amanda bija kopā ar viņiem. Un, kad meitene ap pusnakti uzkāpa augšstāvā, viņiem arī neatlika daudz laika, jo Rafaelai bija jādodas mājās.

Tagad viņa pasmaidīja un pamāja ar galvu.

- Es to ļoti gribētu.

- Vai mums ir laiks mazliet pavizināties?

Rafaela pamāja, juzdamās brīva un nebēdnīga, un Alekss strauji iedarbināja mašīnu un traucās prom, iekļaujoties Lombarda ielas steidzīgajā straumē, tad nokļūstot Pre-sidio kokiem apstādītajā noslēgtībā, virzoties vēl tālāk uz ūdens pusi, līdz abi jau atradās pie mazā cietokšņa Fortpoin-tā zem Zelta Vārtu tilta. Virs viņiem pāri tiltam uz Marinas pusi traucās satiksmes straume, pa ūdeni peldēja burulai-vas, prāmis, vairākas mazas motorlaivas. Uzpūta viegls vējiņš, sabužinādams Rafaelas matus, kad viņa noņēma savu salmu cepuri.

- Vai gribi izkāpt? - Alekss noskūpstīja Rafaelu, viņa pamāja, un abi izkāpa laukā no mašīnas. Divi tumšmataini, slaidi, glīti cilvēki, sadevušies rokās, lūkojās uz līci. Tā stāvēdama un domādama par šiem mēnešiem, ko abi jau aizvadījuši kopā, Rafaela brīdi jutās ļoti jauna. Viņi bija kļuvuši tik tuvi, tik daudzas naktis pavadījuši kopā čukstēdamies, runādami, sēdēdami pie kamīna, mīlēdamies, skriedami lejā uz virtuvi divos naktī, lai pagatavotu omleti vai sviestmaizes, vai piena kokteili. Viņiem piederēja tik daudz un reizē tik maz... tik daudz sapņu... tik maz laika... un tāda nebeidzama cerība. Tā stāvot blakus un lūkojoties, kā saulrieta gaisma atmirdz pār laivām, Rafaela pagriezās pret Aleksandru, prātodama, vai viņiem jebkad būs vēl kaut kas vairāk. Dažas minūtes, stunda, tās stundas pirms saullēkta, daži nolaupīti mirkļi - un nekas vairāk. Pat šis bērns, kas viņiem bija uzticēts, nebija viņu pašu, un vēl pēc gada Amanda jau būs prom. Viņa jau prātoja, kādās koledžās pieteikties, un Rafaelu un Alekšu jau bija pārņēmusi zaudējuma izjūta, pirms bija pienācis tam laiks, un viņi vēlējās, lai Amanda vēl daudzus gadus paliktu pie viņiem.

- Par ko tu tikko domāji, Rafaela? - Alekss viņu maigi uzlūkoja un aiztrauca ar roku no viņas acīm matu šķipsnu.

- Par Amandu. - Rafaela saminstinājās un noskūpstīja Alekša roku, kad tā slīdēja gar viņas lūpām. - Es vēlos, kaut viņa būtu mūsu meita.

Alekss klusēdams pamāja.

- Es arī. - Viņš gribēja sacīt, ka reiz, pēc dažiem gadiem, viņiem abiem būs pašiem savi bērni. Tomēr viņš to neteica, zinādams, cik ļoti Rafaelu skumdina tas, ka viņai nav bērnu. Tas viņiem bija aizliegts temats. Rafaela jutās vainīga, ka attur Alekšu no apprecēšanās ar kādu citu, lai viņam pašam būtu bērni.

- Es ceru, ka viņai šovasar klāsies labi. - Viņi sāka lēnām soļot pa ceļa malu. No līča uzšļakstīja ūdens šalts, nokrizdama pavisam netālu no viņu kājām.

Alekss pagriezās pret Rafaelu.

- Es ceru, ka arī tev klāsies labi. - Viņi gan nebija daudz par to runājuši, bet pēc sešām nedēļām Rafaela grasījās doties uz Spāniju.

- Tā būs. - Viņi apstājās, un Rafaela cieši saņēma Alekša roku. - Man tevis ārkārtīgi pietrūks, Aleks.

Viņš apskāva Rafaelu.

- Ari man tevis pietrūks. Ak Dievs... - Viņš mirkli padomāja. - Es nemaz nezinu, ko bez tevis iesākšu. - Alekss bija ļoti pieradis, ka ik vakaru var satikt Rafaelu, un tagad vairs nespēja iztēloties dzīvi bez viņas.

- Es taču nebūšu projām ilgāk kā trīs nedēļas.

- Man tā liksies mūžība, vēl jo vairāk tāpēc, ka arī Mendija būs prom.

- Varbūt tu pārmaiņas pēc vismaz pastrādāsi.

Viņš liegi uzsmaidīja Rafaelai, un, laivām gausi slīdot garām pa ūdeni, abi skūpstījās un klīda roku rokā vēl pus-stundiņu, un tad ar nožēlu atgriezās mašīnā. Tas bija patīkams nobeigums šai zeltainajai pēcpusdienai, un, kad Alekss izlaida Rafaelu divu kvartālu attālumā no viņas mājām, viņa ar pirkstu galiem viegli pieskārās Alekša lūpām, nosūtīja viņam skūpstu un izkāpa no mašīnas.

Rafaela noraudzījās, kā Alekss aizbrauc uz Valedžo ielas pusi, un smaidīdama soļoja atlikušos divus kvartālus uz mājām. Apbrīnojami, cik pavisam citāda kļuvusi viņas dzīve pagājušo septiņu mēnešu laikā, kopš viņa iepazinusies ar Alekšu. Tā it kā bija pārvērtusies nedaudz, bet reizē -neizsakāmi daudz. Viņa bija mīļākā brīnišķīgam, glītam, apburošam, jaunam advokātam, “mīlestības meita”, kā viņu nosauca Šarlote, romānu rakstniece, kuru Rafaela allaž bija apbrīnojusi, viņa bija māte aizstājēja burvīgai septiņpadsmit gadus vecai meitenei, un Rafaela jutās tā, it kā savrupmāja Valedžo ielā ar jocīgo, pāraugušo dārziņu un ķieģeļu virtuvi ar vara katliem būtu viņas mājas. Un tomēr viņa bija tā pati, kas vienmēr bijusi, - Džona Henrija Filip-sa kundze, slavena finansista franču izcelsmes sieva, fran-ču baņķiera Antuāna de Mornē-Malla meita. Kā jau arvien, viņa grasījās doties uz Santaeuheniju apciemot savu māti, viņa darīja visu to pašu, ko bija darījusi agrāk. Tomēr viņas dzīvē tagad bija daudz kā vairāk, tā bija kļuvusi daudz bagātāka, pilnīgāka, atšķirīgāka, laimīgāka. Savā nodabā smaidīdama, Rafaela pagriezās ap pēdējo stūri un nonāca pie mājas. Tas, kas notika viņas dzīvē, nesāpināja Džonu Henriju, viņa sev stingri apgalvoja, ielikdama atslēgu parādes durvju slēdzenē. Viņa vēl joprojām no rītiem pavadīja vairākas stundas kopā ar vīru, uzraudzīja, lai kopējas būtu rūpīgas un uzmanīgas, lai maltītēs Džonam Henrijam tiktu pasniegts tas, kas viņam garšoja, ik dienas viņa vismaz stundu lasīja vīram priekšā. Bet atšķirība bija tā, ka viņas dzīvē bez visa tā vēl bija tik daudz kā vairāk.

No rīta nosēdējusi pie Džona Henrija, viņa divas vai trīs stundas pavadīja savā istabā, pabeidzot bērnu grāmatu, kuru grasījās pārbaudīt, lasot to bērniem Spānijā. Ap četriem pēcpusdienā viņa lēni aizstaigāja uz Valedžo ielu, jo Džons Henrijs tajā laikā nosnaudās. Viņa gandrīz vienmēr paspēja tur ierasties pirms Amandas, tādējādi meitene atgriezās mājās pie kāda, kas viņu mīlēja, un viņai nenācās būt mājās vienai. Bieži arī Alekss pārradās tieši pirms tam, kad Rafaela jau grasījās doties uz savu māju. Viņi mēdza saskūpstīties un sasveicināties gluži kā precēts pāris, vienīgā atšķirība bija tā, ka Rafaelai tūlīt bija jāsteidzas prom, lai vēl kādu stundu vai divas pavadītu ar Džonu Henriju, papļāpātu, ja viņš vēlētos Runāties, izstāstītu viņam kādu jautru atgadījumu vai pagrieztu viņa krēslu tā, lai viņš varētu raudzīties uz laivām līcī. Viņi vienmēr vakariņoja kopā, bet šim nolūkam vairs netika izmantota ēdamistaba. Džons Henrijs ēda gultā no paplātes. Un, pārliecinājusies, ka Džons Henrijs ir labi aprūpēts, ka ieradusies kopēja un māja kļuvusi klusa, Rafaela vēl pusstundu nogaidīja savā istabā un tad devās prom.

Viņa bija gandrīz pārliecināta, ka visi kalpotāji nojauš, kur un cik ilgi viņa uzturas, bet neviens nekad neuzdrošinājās pieminēt viņas ikvakara nozušanu, un arī to, kāpēc četros vai piecos no rīta noklaudz durvis, neviens vairs nejautāja. Rafaela beidzot bija atradusi veidu, kā dzīvot pēc astoņiem neciešamas vientulības un sāpju gadiem, un tā bija dzīve, kurā neviens necieta, nevienam netika nodarīts pāri, neviens netika sāpināts. Džons Henrijs nekad neuzzinās par Alekšu, un starp Rafaelu un Alekšu pastāvēja kaut kas tāds, kas viņiem abiem ļoti daudz nozīmēja. Rafaelu reizēm vienīgi uztrauca tas, ko bija sacījusi Keja: ka Rafaela atturot Alekšu no kādas citas, kas viņam varētu sniegt vairāk. Bet Alekss apgalvoja, ka viņš vēlas tieši tādu dzīvi ar Rafaelu, un šobrīd Rafaela apzinājās, ka pārāk stipri viņu mīl, lai spētu no viņa atteikties.

*

Skrienot augšup pa kāpnēm uz savu guļamistabu, viņa jau domās nosprieda, ko vilks mugurā. Viņa vēl nesen bija salonā Magnin ” iegādājusies tirkīzkrāsas zīda kleitu, kas žilbinoši piestāvēja viņas ādai un tumšajiem matiem, līdz ar briljantu un tirkīzu auskariem.

Viņa bija nokavējusi tikai desmit minūtes, kad pieklauvējusi atvēra Džona Henrija istabas durvis. Viņš, atspiedies spilvenos, sēdēja gultā ar priekšā noliktu paplāti. Raugoties, kā vīrs tur sēž ar dziļi iegrimušām acīm, no kurām vienai bija noslīdējis plakstiņš, grumbu izvagotu seju, kam viena puse nekustīga, saliektām un trauslām kalsnajām rokām, sakumpušu garo augumu, Rafaela piepeši uz sliekšņa apstā-

jās. Bija tāda sajūta, it kā viņa nebūtu vīru redzējusi ļoti ilgi. Izskatījās, ka Džonu Henriju lēnām pamestu tā vārgā dzīvotgriba, kas bija viņu balstījusi gandrīz astoņus gadus.

- Rafaela... - Viņš dīvaini uzlūkoja Rafaelu, izteikdams viņas vārdu tajā sakropļotajā veidā, kādā runāja pēdējos astoņus gadus, un Rafaela gandrīz pārsteigta uzlūkoja vīru, atkal jau atcerēdamās, ar ko viņa ir precējusies, kādi ir viņas pienākumi un cik tāla viņai ir iespēja jebkad kļūt par Alekša sievu.

Viņa ar vienu roku notrauca no acīm asaras un pagriezās, lai klusi aizvērtu durvis.

22

Rafaela atvadījās no Alekša piecos no rīta, kad devās prom pati uz savām mājām. Somas viņa bija sakravājusi jau iepriekšējā vakarā, un tagad viņai atlika vienīgi atstāt dažus norādījumus kalpotājiem, apģērbties, pabrokastot un pirms prombraukšanas atvadīties no Džona Henrija. Šī atvadīšanās būs vienkārša un svinīga - skūpsts uz vaiga, vēl pēdējais skatiens, pieskāriens viņa rokai un, kā jau allaž, tikko jaušama vainas izjūta, ka viņa brauc prom. Ka vajadzētu palikt pie vīra, nevis doties uz Spāniju. Bet tas bija kā rituāls, pie kura viņi abi bija pieraduši, un Rafaela tā bija darījusi jau piecpadsmit gadu. Daudz sāpīgāka Rafaelai bija šķiršanās no Alekša, un viņa sarāvās, jau domājot vien, ka neredzēs Alekšu kaut vienu dienu. Nākamās nedēļas šķita gandrīz neizturamas. Neilgi pirms rītausmas viņi bija cieši apskāvušies. Bija gandrīz tā, it kā viņi bītos, ka kaut kas uz visiem laikiem nostāsies starp abiem, it kā viņi viens otru vairs nekad neatradīs. Rafaela piekļā-

vās Aleksam cieši, cieši, un tā nu viņi stāvēja kāpņu galā, bet Rafaela pat nepakustējās, lai ietu prom. Tad viņa skumīgi uzlūkoja Alekšu, viņas acis pieplūda ar asarām, un, meitenīgi pasmaidījusi, viņa pakratīja galvu.

- Es nevaru saņemties un aiziet no tevis.

Alekss pasmaidīja un pievilka viņu sev vēl tuvāk.

- Tu nekad neaizej no manis, Rafaela. Lai kurp tu dotos, es allaž esmu ar tevi.

- Kaut tu varētu kopā ar mani braukt uz Spāniju!

- Varbūt kādreiz. - Vienmēr kādreiz... reiz... bet kad? Šo domu Rafaelai nekad nepatika apcerēt līdz galam, jo no tās vienmēr izrietēja cita doma: kad pienāks viņu “reiz”, Džons Henrijs būs miris. Šķita, ka, prātojot vien par to, viņa palīdz nogalināt vīru, tāpēc viņa labāk nedomāja un dzīvoja tagadnē.

- Varbūt. Es tev atrakstīšu.

- Vai es tev drīkstu rakstīt?

Rafaela pamāja ar galvu.

- Neaizmirsti atgādināt Mendijai par otru koferi un

viņas tenisa raketi!

>

Alekss viņai uzsmaidīja.

- Jā, māmiņ. Es viņai to pateikšu. Cikos man viņa jāpamodina?

- Pusseptiņos. Lidmašīna ir deviņos.

Alekss vedīs Mendiju uz lidostu, bet diez vai, tur ierodoties, viņam izdosies ieraudzīt Rafaelu. Viņu, kā jau parasti, turp nogādās šoferis, un viņa tūlīt tiks pavadīta uz lidmašīnu. Bet viņi bija pasūtījuši Mendijai biļeti uz to pašu reisu, un Ņujorkā Rafaela īrētajā limuzīnā aizvedīs Mendiju uz viesnīcu “The Carlyle”. Tieši uz turieni viņai pakaļ ieradīsies Šarlote un pavadīs meiteni uz Kejas dzīvokli.

Amanda bija kategoriski paziņojusi, ka nevēlas viena sastapties ar māti. Abas nebija redzējušās kopš asās vārdu pārmaiņas pēc Ziemassvētkiem, un Amanda ļoti nelabprāt atgriezās mājās. Viņas tēvs, bez šaubām, atkal bija kādā medicīniskā konferencē Atlantā un nebūs mājās, lai atvieglotu šo nepatīkamo brīdi.

- Aleks... - Rafaela veltīja viņam pēdējo ilgu pilno skatienu. - Es tevi mīlu.

- Es tevi arī, mīļā. - Viņš cieši piespieda Rafaelu sev klāt. - Gan viss būs labi. - Rafaela klusēdama pamāja, īsti nezinādama, kāpēc viņā šis ceļojums raisa nelabas priekšnojautas, bet viņa ļoti nevēlējās šķirties no Alekša. Visu nakti viņa bija nogulējusi nomodā Aleksam līdzās. - Vai esi gatava doties? - Rafaela pamāja ar galvu, un šoreiz Alekss viņu pavadīja gandrīz līdz pašām mājām.

Viņa nesastapa Alekšu lidostā, bet jutās gluži kā mājās, kad ieraudzīja lidmašīnā iekāpjam Mendiju salmu cepurē ar platām malām, baltā kokvilnas kleitā un baltās sandalēs, kuras viņas bija kopīgi pirkušas. Meitene rokā nesa tenisa raketi; Rafaela bija baidījusies, ka viņa to aizmirsīs.

- Sveika, mammucīt! - Mendija viņai uzsmaidīja, un Rafaela pasmējās skaistajai meitenei pretī. Ja viņa būtu garāka un neizskatītos tik draiskulīga, viņa vairāk atgādinātu sievieti. Bet pašlaik viņa vēl arvien izskatījās kā meitene.

- Es ļoti priecājos tevi redzēt. Man jau kļuva vientulīgi.

-Aleksam arī. Viņš piededzināja olas, izlaistīja kafiju, aizmirsa grauzdiņus, un pa ceļam uz lidostu gandrīz izbeidzās benzīns. Šaubos, vai viņa domas kavējās pie tā, ko viņš darīja, lai neteiktu vairāk. - Abas sasmaidījās; Rafaelai bija patīkami kaut dzirdēt par Alekšu, it kā tādējādi varētu viņu kaut nedaudz tuvināt. Viņas sarunājās visu lidojuma laiku līdz Ņujorkai pāri visai valstij. Pēc piecām stundām abas beidzot nokļuva Ņujorkas tveicē un haosā, un smirdošajā furorā. Bija tāda sajūta, it kā Sanfrancisko nemaz neeksistētu un viņas vairs nekad nespēs rast atpakaļceļu. Rafaela, un Mendija uzlūkoja viena otru ar pārsteiguma izteiksmi un ilgojās atkal nokļūt mājās.

- Es vienmēr aizmirstu, kā šeit ir.

Mendija izbrīnā raudzījās visapkārt.

- Ak Dievs, es arī. Ārprāts, te ir briesmīgi! - Bet tūlīt viņām pienāca klāt šoferis, un pēc brīža viņas jau bija nosēdinātas limuzīnā ar gaisa kondicionētāju. - Varbūt galu galā nav nemaz tik slikti. - Amanda laimīga uzsmaidīja Ra-faelai, kas pasmaidīja pretī un saņēma viņas roku. Viņa būtu gatava atdot visu, kaut varētu braukt poršā līdzās Aleksam, nevis sēdēt limuzīna pakaļējā sēdeklī Ņujorkā. Nu jau mēnešiem ilgi viņu kaitināja noslēgtā dzīve kopā ar Džonu Henriju, kalpotāji, aizsardzība, milzīgā māja. Rafaela vēlējās kaut ko daudz vienkāršāku, piemēram, mājiņu Valedžo ielā un dzīvi kopā ar Amandu un Alekšu.

Viesnīcā abas gaidīja zīmīte no Šarlotes, ka viņa aizkavēsies, jo piedalās sanāksmē izdevniecībā, un būs vēlāk. Amanda un Rafaela devās augšā uz savu numuru, novilka kurpes un noņēma cepures, apsēdās uz dīvāna un pasūtīja limonādi.

- Vai vari iedomāties, cik tur, ārā, ir karsts? - Mendija izmisusi uzlūkoja Rafaelu, un Rafaela pasmaidīja. Meitene meklēja jebkuru iemeslu, lai ienīstu Ņujorku.

- Longailendā nebūs tik slikti. Tu varēsi peldēties katru dienu. - Bija tā, it kā viņa pierunātu bērnu doties uz vasaras nometni, bet Amanda neizskatījās apmierināta. Tajā brīdī atskanēja durvju zvans. - Droši vien atnestas mūsu limonādes.

Rafaela žigli devās pie durvīm. Koši sarkanais zīda kostīms, kas viņai bija mugurā lidojot, bija tikai mazliet saburzījies, un viņa izskatījās ļoti skaista koši sarkanajā tērpā, kas piestāvēja viņas baltajai ādai un tumšajiem matiem. Amandu allaž pārsteidza tas, cik Rafaela ir skaista. Pie kaut kā tāda nekad īsti nevarēja pierast: pie šīs apburošās sejas un milzīgajām, tumšajām acīm. Alekss nekādā ziņā nebija pie tā pieradis, jo ikreiz, kad Rafaela ienāca pa durvīm, viņš izskatījās kā apžilbis. Un viņa vienmēr bija tik burvīgi saposusies, nevainojami eleganta. Šobrīd, kamēr Amanda viņu vēroja, Rafaela atvēra durvis, viegli un bezpersoniski smaidīdama, cerēdama ieraudzīt viesmīli ar paplāti, uz kuras būs divas augstas glāzes ar atdzesētu limonādi. Toties viņa ieraudzīja viesnīcas numura durvīs stāvam Amandas māti, sakarsušu, saburzītā, neglīti zaļā linauduma kostīmā, ar savādu pašapmierinātu smīniņu sejā. It kā viņa būtu uzvarējusi. Amanda juta, ka viņai pārskrien baiļu trīsas, un Rafaela izskatījās laipna, bet saspringta. Pēdējo reizi viņas bija tikušās “Fairmont ” bārā pirms sešiem mēnešiem, kad Keja bija draudējusi atklāt Džonam Henrijam Rafaelas mīlas sakaru ar Alekšu.

- Māte nevarēja atnākt, tāpēc es nospriedu, ka pati ieradīšos Mendijai pakaļ. - Viņa brīdi nenovērsa acis no Rafaelas, tad ienāca iekšā.

Rafaela aizvēra durvis un vēroja, kā Keja dodas pāri telpai pie sava vienīgā bērna, kas stāvēja, nervozi lūkojoties uz māti plati ieplestām acīm, pat nepakustoties uz viņas pusi un nesakot nevienu vārdu.

- Sveika, Mendija! - Keja piegāja meitenei tuvāk un ierunājās pirmā, bet Amanda vēl joprojām neko neteica. Rafaela pamanīja, ka Amanda vairāk nekā jebkad atgādina pārbiedētu bērnu. Viņa izskatījās izmisīgi nelaimīga, tā stāvot un vērojot, kā tuvojas garā rudmate. - Tu labi izskaties. Vai tā tev ir jauna cepure? - Amanda pamāja ar galvu, un Rafaela aicināja Keju apsēsties. Tobrīd atkal atskanēja durvju* zvans un tika atnesta limonāde. Rafaela piedāvāja vienu Ke-jai, kas no tās atteicās, un otru pasniedza meitenei, kura to paņēma, neteikdama ne vārda, tikai ar acu skatienu izmisīgi lūgdamās Rafaelu, un tad viņa nolaida skatienu lejā un malkoja savu dzērienu. Šis bija dīvains un nepatīkams mirklis, un Rafaela žigli uzsāka saviesīgu sarunu par ceļojumu. Tomēr pusstunda, ko viņas tur nosēdēja, bija neomulīga, un Rafaela jutās atvieglota, kad Keja piecēlās, lai ietu.

- Vai jūs dosieties tieši uz Longailendu? - Rafaela jautāja, vēlēdamās, kaut varētu nomierināt Mendiju.

- Nē. Pats par sevi saprotams, ka mēs ar Mendiju dosimies nelielā ceļojumā. - Ar šiem vārdiem viņa tūlīt saistīja meitas uzmanību. Amanda uzlūkoja viņu ar naidīgu skatienu.

-Ak tā? Uz kurieni?

- Uz Minesotu.

- Vai tam ir kaut kāds sakars ar tavu vēlēšanu kampaņu, māt? - Tie bija pirmie vārdi, ko Amanda šodien veltīja savai mātei, un tos pildīja pārmetumi un nicinājums.

- Tā varētu teikt, tur būs gadatirgus, bet man vajadzēs apmeklēt vienu otru panākumu. Man šķita, tev tas patiks. -Pēc Kejas sejas izteiksmes varēja spriest, ka viņa ir nikna, tomēr viņa neuzdrošinājās ļaut dusmām klaji izpausties. Tad viņa paraudzījās uz Amandu, kas izskatījās pārgurusi un ne

laimīga. Vienīgais, ko viņa vēlējās, bija atgriezties Sanfrancisko pie Alekša, un Rafaela zināja, ka ari viņai pašai tas liktos daudz patīkamāk. Tikai manieres un labā audzināšana ļāva viņai izturēties pret Keju vairāk nekā pieklājīgi.

Amanda paņēma savu vienīgo koferi un tenisa raketi un pagriezās pret Rafaelu. Mirkli viņas tā stāvēja, un tad Rafaela strauji apskāva Amandu. Viņa gribēja pateikt meitenei, lai viņa ir pacietīga un maiga, bet tajā pašā laikā stipra un neļauj mātei sevi sāpināt, viņa gribēja pateikt vēl daudz ko, bet tagad nebija vairs ne īstā vieta, ne laiks.

- Atpūties labi, mīļā! - Un tad viņa klusāk piebilda: - Man tevis pietrūks.

Bet Amanda to pateica atklāti, ar asarām acīs.

- Arī man tevis pietrūks. - Klusi raudādama, viņa izsteidzās viesnīcas gaitenī, un Keja vēl mirkli apstājās durvīs, it kā cenzdamās paturēt atmiņā ik vaibstu Rafaelas sejā.

- Paldies, ka atvedāt viņu no lidostas. - Ne ar vienu vārdu netika pieminēts pārējais, ko Rafaela Amandas labā darījusi: tie seši mīlestības un mātes rūpju pilnie mēneši, kad viņa palīdzēja Aleksam aprūpēt māsasmeitu, kuru viņi abi tik ļoti bija iemīlējuši. Bet Rafaela no šīs sievietes nevēlējās nekādu pateicību. Vienīgais, ko viņa vēlējās, būtu Kejas apgalvojums, ka viņa nesāpinās meiteni. Taču tādu solījumu viņa gūt nevarēja, tāpat kā nevarēja pavēlēt Kejai būt laipnai pašai pret savu bērnu.

-Ceru, ka jums abām šis būs jauks mēnesis.

- Noteikti būs. - Keja to paziņoja ar tikko jaušamu ziņkārīgu smaidiņu, visu laiku vērodama Rafaelu. Un tad, gandrīz vai smīnēdama pār plecu, viņa uzgrieza muguru tumšmatainajai skaistulei. - Novēlu jums Spānijā jauku atpūtu! -

j

To pateikusi, viņa kopā ar Amandu iegāja liftā, un Rafa-e-la, piepeši juzdamās iztukšota un vientuļa, palika prātojam, kā gan Keja zina, ka viņa dosies uz Spāniju. Diez vai Alekss to bija pieminējis viņu īsajās telefona sarunās, kurās tika izlemti Mendijas plāni jūlijam. Tajā apstāklī, ka Keja bija atnākusi pakaļ savai meitai, bija kaut kas dīvains un ļauns, bet Rafaela nosprieda, ka pati ir pārāk aizdomu pilna pret Keju. Galu galā Keja bija pierādījusi, ka visi viņas draudi ir tukši. Viņa nebija īstenojusi neko no tā, ko bija piedraudējusi iepriekšējā ziemā. Kejas ļaunākais grēks šķita viņas nebeidzamā patmīlība un nevaldāmās politiskās ambīcijas, kas noteica ikkatru viņas soli.

23

ākamajā rītā, iekāpjot Parīzes lidmašīnā, Rafaela pat

1 1 nemaz nedomāja par tikšanos ar saviem brālēniem un māsīcām, vienīgais, ko viņa vēlējās, bija doties mājās. Šis ceļojuma posms tikai aizveda viņu vēl tālāk prom no turienes, kur mita viņas sirds, un viņa jutās nogurusi un vientuļa. Rafaela aizvēra acis un centās iztēloties, ka ir ceļā uz Kaliforniju, nevis Franciju.

Pie šāda lidojuma viņa bija pieradusi un, garlaicības mākta, nogulēja pusi ceļa pāri Atlantijas okeānam. Viņa mazliet palasīja, paēda pusdienas un vakariņas un smaidīdama prātoja par lidojumu uz Ņujorku iepriekšējā rudenī, kad bija iepazinusies ar Alekšu, bet šobrīd viņai, gluži tāpat kā agrāk, šķita nepieņemami sarunāties ar svešiem cilvēkiem. Rafaela vēl kavējās atmiņās, kad lidmašīna jau grasījās nolaisties Parīzē. Alekšu jau nekādā ziņā vairs nevarēja nosaukt par svešinieku. “Un kā jūs abi iepazināties?” Viņa iztēlojās tēvu jautājam. “Lidmašīnā, tēt. Viņš man piesējās.” - “Ko viņš izdarīja?” Aizsprādzēdama drošības jostu un sagatavodamās nolaisties, Rafaela gandrīz skaļi iesmējās. Vēl arvien uzjautrinādamās par šo domu, viņa pirms visiem pārējiem pasažieriem tika aizvesta no lidmašīnas, izvadīta cauri muitai, tomēr, nonākusi pie lidostas izejas un ieraudzījusi tēva seju, viņa vairs nepavisam nejutās priecīga. Tēvs, stāvēdams kā statuja, izskatījās bargs un gandrīz dusmīgs, vērojot, kā Rafaela nāk viņam pretī, tērpusies apģērbā, kas liktu atzinīgi pasmaidīt jebkuram vīrietim. Viņa bija apvilkusi melnu kostīmu, baltu zīda blūzi un galvā uzlikusi mazu, melnu salmu cepuri ar plīvuru. Rafaelas sirds piepeši nodrebēja. Bija acīm redzams, ka kaut kas atgadījies. Viņš pavēstīs sliktas ziņas... varbūt Rafaelas māte... vai Džons Henrijs... vai kāds brālēns... vai...

- Labdien, tēt! - Kad Rafaela pastiepās, lai viņu noskūpstītu, tēvs tikko jaušami izslējās, un viņa spēcīgais augums šķita vēl stīvāks nekā klints. Viņa seja bija veca un grumbu izvagota un acis auksti raudzījās uz meitu. Ar baiļu izteiksmi sejā Rafaela ielūkojās viņa ledaini zilajās acīs. - Vai kaut kas noticis?

- Par to mēs parunāsim mājās. - Ak Dievs... tātad kaut kas ar Džonu Henriju! Un tētis negribēja viņai to pavēstīt šeit. Piepeši visas domas par Alekšu izzuda no Rafaelas galvas. Viņa spēja domāt vienīgi par veco vīru, kuru bija atstājusi Sanfrancisko, un, kā jau allaž, pārmeta sev, ka viņu atstājusi.

-Tēt... lūdzu... - Viņi stāvēja lidostā, lūkodamies viens otrā. - Vai tas ir... tas ir... - Viņas balss pārvērtās čukstā. - Par Džonu Henriju? - Tēvs tikai papurināja galvu. Pēc vesela gada neredzēšanās ar meitu viņam tagad nebija nekā, ko viņai sacīt. Viņš bija ka granīta siena. Abi iekapa tēva melnajā sitroenā. Viņš pamāja šoferim, un viņi devās uz mājām.

Visu brauciena laiku pa Parīzi Rafaela sēdēja sastingusi bailēs, un, kad viņi beidzot apstājās pie tēva mājas, viņai trīcēja rokas. Šoferis atvēra viņiem durvis. Viņa melnais formastērps pilnīgi atbilda Rafaelas tēva sejas izteiksmei un Rafaelas garastāvoklim. Ieejot milzīgajā foajē, ko pildīja spoguļi zeltītos rāmjos un Luija XV laika galdiņi ar marmora virsmām, Rafaelu pārņēma dīvaina sajūta. Pie vienas sienas karājās lielisks Obusonas gobelēns, pa lielajiem logiem pavērās jauks skats uz dārzu, tomēr šī greznība šķita ledaina un vēl tikai pasliktināja situāciju. Tēvs ar nepatiku uzlūkoja Rafaelu un pamāja sava kabineta virzienā augšup pa garajām marmora kāpnēm. Rafaela piepeši atkal jutās kā bērnībā, it kā viņa kaut kādā sev nezināmā veidā būtu kļūdījusies.

Rafaela sekoja viņam augšup pa kāpnēm, vienā rokā nesdama savu somiņu un cepuri un gaidīdama, kad varēs noskaidrot, ko īsti viņa nogrēkojusies. Varbūt tam tomēr ir kaut kāds sakars ar Džonu Henriju. Steidzīgi kāpjot augšup, Rafaela nespēja iedomāties, kas tas varētu būt, ja vien tas nebija atgadījies pa to laiku, kamēr viņa bija Ņujorkā. Varbūt vēl viena triekas lēkme? Bet nelikās, ka tēvs viņai grasītos pavēstīt sliktas ziņas. Drīzāk gan nopelt viņu par kaut ko tādu, ko viņa izdarījusi. Rafaela no jaunības laikiem atcerējās šo tēva īpašo sejas izteiksmi.

Viņš nopietni iesoļoja savā kabinetā, un Rafaela viņam nekavējoties sekoja. Šai telpai bija ļoti augsti griesti, koka paneļu sienas, kuras aizsedza grāmatplaukti, un rakstāmgalds, kas būtu pietiekami liels prezidentam vai karalim. Šīs mēbeles bija no Luija XV laikiem, glītas, bagātīgi zeltītas un ļoti masīvas. Tēvs apsēdās uz sava krēsla pie rakstāmgalda.

- Pa to laiku, kamēr... - Viņš dusmīgi uzlūkoja Rafaelu un pamāja uz krēslu rakstāmgalda otrā pusē. Viņa balsī vēl ne mirkli nebija ieskanējusies sirsnība. Nebija neviena laipna vārda vai tikko jaušama apskāviena. Un, kaut arī tēvs nekad nebija licies pārāk sirsnīgs cilvēks, ne arī īpaši izrādīja savas jūtas, šobrīd viņš bija pārlieku bargs.

- Tēt... kas noticis? - Rafaelas seja garā brauciena laikā bija kļuvusi ļoti bāla, un tagad, gaidot, kamēr tēvs kaut ko sacīs, tā šķita vēl bālāka.

- Kas noticis? - Viņa uzacis un seja bija niknuma pārņemta. Vispirms viņš raudzījās galdā, tad uz Rafaelu. - Vai tad mums jāspēlē spēlītes?

- Bet, tēt... man nav ne jausmas.

- Tādā gadījumā, - viņš gandrīz izkliedza šos vārdus uz meitu, - tev pilnīgi nemaz nav sirdsapziņas! Vai varbūt tu esi ļoti naiva, ja domā, ka vari jebkurā pasaules malā darīt visu, ko vien vēlies, tā, lai to neuzzinātu citi. - Viņš ļāva meitai mirkli aptvert sacīto, un Rafaelas sirds sāka pukstēt straujāk. - Vai tu sāc mani saprast? - Viņš pieklusināja balsi un skarbi uzlūkoja Rafaelu, bet viņa papurināja galvu. - Nē? Tad varbūt man jārunā ar tevi skaidrāka valoda, atklātāk, nekā tu runā ar mani vai savu nabaga vīru, kas guļ slims, saistīts pie gultas. - Tēva balsi pildīja pārmetumi un nicinājums pret vienīgo meitu, un piepeši, gluži kā bērns, kas pārsteigts kādā šausmīgā nedarbā, Rafaela juta, ka viņu pārņem kauns. Bālos vaigus pēkšņi pārpludināja sārtums, un Antuāns de

Mornē-Malls pamāja ar galvu. - Varbūt tagad tu mani saproti.

Bet Rafaela atbildēja pavisam noteikti.

- Nē, nesaprotu.

- Tad tu esi ne vien krāpniece, bet arī mele. - Šie vārdi lielajā, askētiskajā telpā atbalsojās ka zvana skaņas. - Pirms dažām nedēļām, - viņš teica ļoti uzsvērti, it kā uzrunātu parlamentu, nevis savu vienīgo dzīvu palikušo meitu, - es saņēmu vēstuli. No kādas amerikāņu kongresmenes Kejas Vi-larda kundzes. - Tēvs nopētīja Rafaelas seju, un viņa juta, ka sirds bailes pamirst.

Rafaela gaidīja, tikko spēdama paelpot.

- Jāatzīstas, man bija ļoti sāpīgi lasīt šo vēstuli. Sāpīgi vairāku iemeslu dēļ. Bet visvairāk tāpēc, ka es par tevi, savu meitu, uzzināju tādas lietas, kādas nemūžam nebiju gaidījis. Vai man turpināt? - Rafaela gribēja teikt, lai neturpina, bet neuzdrīkstējās. Tēvs jau tāpat runāja tālāk, kā jau viņa paredzēja. - Viņa man pavēstīja ne vien to, ka tu krāp savu vīru. Vīru, ja drīkstu tev atgādināt, Rafaela, kas allaž bijis tikai labs pret tevi, kopš tu vēl biji bērns. Vīru, kas tev uzticas, kas mīl tevi, kam tu esi nepieciešama ik brīdi, lai ar visu savu spēku, domām un elpas vilcieniem palīdzētu viņam dzīvot. Ja tu viņam sniegsi kaut mazliet mazāk, tu viņu nogalināsi, to, es ceru, tu pati saproti. Tātad tu ne vien iznīcini šo cilvēku, kas tevi mīl un kas ir mans senākais un dārgākais draugs, bet tu acīm redzami sagrauj arī vairāku citu cilvēku dzīvi, piemēram, tam vīrietim, kuram droši vien bija sieva, kas viņu mīlēja, un kuru tu esi pakļāvusi sev, neļaujot viņam uzsākt sakarus ar kādu citu kārtīgu sievieti un gādāt bērnus, ko viņš noteikti neizsakāmi vēlas. No Vilar-

da kundzes vēstules es noprotu arī to, ka viņas meita pēc ļoti nopietna nelaimes gadījuma devusies uz Kaliforniju, lai atgūtos un dzīvotu pie tā vīrieša, kuru tu esi atņēmusi viņa sievai. Noprotu arī to, ka tu ar savu šokējošo uzvedību acīm redzami samaitā arī šo bērnu. Turklāt Vilarda kundze ir kon-gresmene, un no viņas vārdiem es saprotu: ja šis skandāls nonāks atklātībā, pagalam būs viņas mūža darbs. Patiesībā viņa man apgalvoja: ja tu nepārtraukšot attiecības ar viņas brāli, viņa nekavējoties atteiksies no savas politiskās karjeras, jo nespēs pārdzīvot to pazemojumu, ko šāds skandāls sagādās viņai, viņas vīram, viņas padzīvojušai mātei un bērnam. Varu arī piebilst, ja šī lieta nonāks atklātībā, tu apkaunosi arī mani un Malla banku, nemaz nerunājot par to, kā tavu uzvedību uztvers Spānijā. Un padomā, ko par tevi rakstīs presē.

Rafaela jutās tā, it kā tikko būtu sista krustā, un viss piedzīvotais, pārmetumi, Kejas rīcība, tēva teiktie vārdi, bija gandrīz vairāk, nekā viņa spēja izturēt. Kā lai viņa tēvam paskaidro? Ar ko lai sāk? Patiesība bija tā, ka Keja bija nekrietna, godkārīga politiķe, kuru savu mērķu sasniegšanā neatturēs nekas, un viņa nepavisam negrasījās atteikties no karjeras, viņa gribēja startēt jaunās vēlēšanās, šoreiz uz senatores vietu. Un Amandu Rafaela un Alekss nepavisam “nesamaitāja”, bet gan dziļi mīlēja. Un Alekss, kad iepazinās ar Rafaelu, vairs nebija precējies ar Reičelu un nebūt nevēlējās viņu atkal atgūt. Un Rafaela pati vēl joprojām sniedza visu iespējamo Džonam Henrijam, bet viņa mīlēja arī Alekšu. Taču tēvs tikai sēdēja, dusmīgi lūkodamies uz Rafaelu. Rafaela paraudzījās uz tēvu un jutās tik bezspēcīga viņa priekšā, ka viņai no acīm izsprāga asaras un plūda pār vaigiem.

- Jāsaka ari tas, - tēvs pēc brīža turpināja, - ka manā dabā nav noticēt pavisam sveša cilvēka vārdiem. Radot sev zināmas neērtības un milzīgus izdevumus, es nolīgu detektīvu, kas pēdējās desmit dienas sekoja tavām gaitām un apstiprināja tās sievietes teikto. Katru nakti, - viņš nikni uzlūkoja Rafaelu, - tu pārradies mājās ne agrāk kā piecos no rīta. Un, pat ja tev nerūp tas, ko tu nodari apkārtējiem, Rafaela, manuprāt, tev būtu vajadzējis vairāk uztraukties pašai par savu reputāciju! Tavi kalpotāji tevi noteikti uzskata par padauzu... ielasmeitu! Par palaistuvi! -Viņš kliedza uz meitu un piecēlās no krēsla, lai sāktu staigāt pa telpu. Rafaela joprojām nebija teikusi ne vārda. -Kā tu vari tā rīkoties? Kā tu spēj būt tik bezgodīga, tik nekrietna, tik lēta? - Viņš pagriezās pret Rafaelu, kas klusēdama pakratīja galvu, tad saņēma to rokās. Mirkli vēlāk viņa izšņauca degunu mežģīņu kabatlakatiņā, ko izņēma no somiņas, dziļi ievilka elpu un pavērās uz tēvu, kurš stāvēja istabas otrā pusē.

-Tēt... šī sieviete mani ienīst... viss, ko viņa saka...

- Ir taisnība. Manis nolīgtā cilvēka ziņojumi to apstiprina.

- Nē! - Rafaela dedzīgi papurināja galvu, arī pieceldamās kājās. - Nē, vienīgā patiesība ir tā, ka es mīlu viņas brāli. Bet viņš nav precējies, kad mēs iepazināmies, viņš bija šķīries...

Tēvs viņu nekavējoties pārtrauca.

- Un tu esi katoliete, vai varbūt esi to aizmirsusi? Un precēta sieviete, vai varbūt esi aizmirsusi arī to? Man vienalga, lai viņš būtu kaut zulu priesteris, fakts ir tāds, ka tu esi precējusies ar Džonu Henriju un neesi brīva, lai ielaistos, ar ko vien vēlies. Pēc tā, kā tu esi rīkojusies, es nekad vairs nespēšu paskatīties viņam acīs. Es nespēšu uzlūkot savu senāko draugu, jo mana meita, ko es viņam atdevu par sievu, ir padauza!

- Es neesmu padauza! - Rafaela uzkliedza tēvam, apspiedusi elsas. - Un tu mani viņam neatdevi, es pati ar viņu apprecējos, jo tā vēlējos... es viņu mīlēju... - Viņa apklusa.

- Es negribu klausīties tavās muļķībās, Rafaela. Es gribu dzirdēt tikai vienu. Ka tu nekad vairs nesatiksies ar to vīrieti. - Viņš dusmīgi uzlūkoja meitu un lēni devās uz viņas pusi. - Un, kamēr tā nebūs un tu man nebūsi to svinīgi apsolījusi, manā mājā tev nav vietas. Patiesībā, - viņš paraudzījās pulkstenī, - pēc divām stundām ir tava lidmašīna uz Madridi. Es gribu, lai tu dodies turp, visu apdomā, un es pēc dažām dienām aizbraukšu tevi apciemot. Gribu, lai līdz tam laikam tu būtu uzrakstījusi vēstuli tam vīrietim un pavēstījusi, ka starp jums viss beidzies. Un, lai pārliecinātos, ka turi savu solījumu, esmu nolēmis uzdot, lai tevi izseko uz nenoteiktu laiku.

- Bet kāpēc, Dieva dēļ, kāpēc?

- Tāpēc, ka, Rafaela, ja tev nav goda jūtu, man tādas ir. Tu esi lauzusi solījumus, ko devi, apprecoties ar Džonu Henriju. Tu apkauno gan mani, gan sevi. Un es nevēlos, lai mana meita būtu padauza. Ja tu atteiksies pildīt to, ko es lūdzu, teikšu tev skaidri un gaiši: man nebūs citas izejas kā pastāstīt par tavu nodarījumu Džonam Henrijam.

- Dieva dēļ, tēt... lūdzu... - Tagad Rafaela elsoja gandrīz histēriski. - Tā taču ir mana dzīve... tu viņu nogalināsi... tēt... lūdzu...

- Tu apkauno manu vārdu, Rafaela. - Viņš raudzījās uz Rafaelu, nepieejot tuvāk, un tad atkal atgriezās pie sava krēsla un apsēdās.

Rafaela skatījās uz tēvu, aptverdama, cik briesmīgs ir tas, kas noticis, un pirmo reizi mūžā ienīzdama kādu tik ļoti kā vēl nekad. Ja Keja šobrīd stāvētu viņai līdzās šajā pašā istabā, Rafaela ar prieku būtu nogalinājusi viņu kailām rokām. Tagad viņa ar izmisuma pilnu skatienu pievērsās tēvam.

- Bet, tēt... kāpēc... kāpēc tu tā dari? Es esmu pieaugusi sieviete... tev nav tiesību...

- Man ir visas tiesības. Tu acīmredzot pārāk ilgi esi bijusi Amerikā, mana dārgā. Un droši vien pārāk ilgi tev arī dota brīva vaļa, kamēr tavs vīrs slimojis. Vilarda kundze rakstīja, ka mēģinājusi vest tevi pie prāta, bet tu un tas vīrietis neesot klausījušies. Viņa apgalvoja: ja nebūtu tevis, viņš atgrieztos pie savas sievas, ja nebūtu tevis, viņš varētu nodibināt ģimeni un padomāt par bērniem. - Tēvs pārmetoši uzlūkoja Rafaelu. - Kā gan tu spēj kaut ko tādu nodarīt cilvēkam, kuru, kā tu saki, mīlot? - Viņa vārdi un sejas izteiksme Rafaelai griezās sirdī gluži kā nazis; viņa skatiens nenovērsās no Rafaelas acīm. - Tomēr man rūp nevis tas vīrietis, bet gan tavs vīrs. Tieši pret viņu tev jāizjūt visstiprākā uzticība. Un es runāju pavisam nopietni, Rafaela, es viņam to izstāstīšu.

-Tas viņu nogalinās. - Rafaela to pateica ļoti klusu, un pār viņas seju joprojām ritēja asaras.

- Jā, - tēvs strupi atcirta. - Tas viņu nogalinās. Un viņa nāve būs uz tavas sirdsapziņas. Es gribu, lai Santaeuhe-nijā tu par to padomātu. Un es gribu, lai tu zini, kāpēc es parūpējos, lai tu brauktu prom jau šovakar. - Viņš piecēlās, un viņa granītstingrajā sejā piepeši parādījās noraidoša izteiksme. - Es necietīšu zem sava jumta padauzu, Rafaela, pat vienu nakti ne. - Tad viņš piegāja pie sava kabineta durvīm, atvēra tās, tikko jaušami palocījās un pamāja, lai Rafaela iet ārā. Nebeidzamu mirkli tēvs cieši nolūkojās Rafaelā, kas notrīcēja un izskatījās satriekta, bet viņš tikai papurināja galvu un pateica meitai divus vārdus: - Uz redzēšanos! - Tad viņš aizvēra aiz Rafaelas durvis, un viņa bija spiesta doties pie tuvākā krēsla un apsēsties.

Rafaela jutās tik nelabi un tā trīcēja, ka bija pārliecināta - viņa tūlīt noģībs. Tomēr viņa sēdēja: apstulbusi, šausmu pārņemta, aizvainota, apmulsusi, dusmīga. Kā tēvs viņai varēja kaut ko tādu nodarīt? Un vai Keja bija zinājusi, ko dara? Vai viņa būtu paredzējusi, kādu briesmīgu efektu atstās šī vēstule? Rafaela sēdēja kā sastingusi ilgāk nekā pusstundu un tad, palūkojusies pulkstenī, aptvēra: ja tēvs grozījis viņas lidošanas plānus, viņai tūlīt jādodas uz lidostu.

Pametusi vēl skatienu atpakaļ uz tēva kabineta pusi, Rafaela gausi gāja lejup pa kāpnēm. Šobrīd viņai nebija ne mazākās vēlēšanās atvadīties no tēva. Viņš bija pateicis visu, ko gribējis, un Rafaela zināja, ka viņš vēl ieradīsies Santa-euhenijā. Bet viņai bija pilnīgi vienalga, ko tēvs darīja vai draudēja, vai teica; viņam nebija tiesību iejaukties Rafaelas un Alekša attiecībās. Un viņai bija vienalga, kā tēvs draudēja rīkoties ar viņu. Viņa neatteiksies no Alekša. Viņa nokāpa līdz priekštelpai, pzlika galvā savu melno salmu cepurīti ar plīvuru un paņēma somu. Tikai tagad viņa aptvēra, ka bagāža tā arī netika izņemta no sitroena un ka šoferis vēl joprojām stāv tepat pie durvīm. Patiesībā viņa tika padzīta no tēva mājām, bet Rafaela bija tik dusmīga, ka par to neuztraucās. Tēvs bija izturējies pret viņu kā pret kādu lietu, mēbeli, kaut kādu mantu, un Rafaela negrasījās viņam to atļaut. Viņš nebija Rafaelu pārdevis Džonam Henrijam. Viņa pati bija apprecējusies. Un tēvs nedrīkstēja visu izstāstīt Džonam Henrijam. Rafaela to viņam neļaus. Ar gurdu nopūtu un izmisumu acīs viņa iekāpa atpakaļ sitro-enā. Šīs sajūtas neizraisīja ilgais ceļojums no Savienotajām Valstīm. Atceļā uz lidostu viņa nebilda ne vārda. Viņa sēdēja un domāja par to, ko bija sacījis tēvs.

24

Tajā pašā laikā, kad Rafaela bija ceļā uz Parīzes lidostu, Alekss Sanfrancisko tikko bija piedzīvojis visneparastāko telefona zvanu. Viņš sēdēja, salicis rokas uz rakstāmgalda, lūkojās uz tām un prātoja, kāpēc viņam zvanīts. Tam katrā ziņā vajadzēja būt saistītam ar Rafaelu, bet vairāk neko viņš nezināja. Un, izjuzdams dīvainu un baisu smagumu, viņš gaidīja noteikto laiku. Piecas minūtes pāri deviņiem viņam bija piezvanījis viens no Džona Henrija sekretāriem un lūdzis šajā pašā rītā, ja viņš varot, ierasties Filipsa kunga mājā. Sekretārs bija pateicis vienīgi to, ka Fi-lipsa kungs gribot Alekšu satikt kādā nozīmīgā personiskā jautājumā. Vairāk nekas paskaidrots netika, un Alekss neuzdrošinājās jautāt. Nolicis klausuli, Alekss tūlīt bija piezvanījis māsai, bet kongresmene Vilarda šorīt nebija sastopama, un Alekss zināja, ka citur atbildi negūs. Viņam nāksies gaidīt, kamēr vēl pēc divām stundām viņš sastaps Džonu Henriju. Par visu vairāk Alekss baidījās, ka Džonam

Henrijam kāds ir pastāstījis par Rafaelu un tagad vecais vīrs viņiem pavēlēs vairs nesatikties. Varbūt viņš pats jau aprunājies ar Rafaelu, tikai viņa neko nav teikusi Aleksam. Varbūt Džons Henrijs jau vienojies ar Rafaelas ģimeni, ka viņu paturēs Spānijā. Alekss nojauta, ka noticis kaut kas briesmīgs, tomēr šādā situācijā, turklāt ņemot vērā Džona Henrija gadus, viņš nedrīkstēja neierasties, kaut gan viņš būtu vēlējies neiet. Tā Alekss sprieda, novietodams savu mašīnu ielas malā otrpus Džona Henrija mājas.

Viņš gausi piegāja pie milzīgajām ozolkoka durvīm, kuras tik bieži bija redzējis, piespieda durvju zvanu un gaidīja, pēc mirkļa parādījās nopietna izskata sulainis. Brīdi Alekss jutās tā, it kā jebkurš šīs mājas kalpotājs zinātu par viņa noziegumu un grasītos piespriest viņam sodu. It kā viņš būtu mazs zēns, kuru kāds gribētu pārmācīt par ābolu zagšanu, bet nē, šoreiz bija daudz, daudz ļaunāk. Alekss apjauta, ka viņam nav pilnīgi nekādas izvēles. Vismaz tik daudz nu viņš Džonam Henrijam bija parādā - ierasties pie viņa, lai arī ko vecais vīrs darītu vai sacītu.

Sulainis ieveda Alekšu foajē, no kurienes kāda kalpotāja pavadīja viņu augšup pa kāpnēm līdz Džona Henrija istabām. Pa gaiteni Aleksam pretī nāca padzīvojis vīrietis, labvēlīgi viņam uzsmaidīja un pateicās, ka viņš varējis tik ātri ierasties pie Filipsa kunga. Pats sevi viņš nosauca par Filipsa kunga sekretāru, un Alekss pazina balsi, kuru bija dzirdējis pa telefonu.

- Cik labi, ka jūs tik ātri ieradāties. Henrija kungam tas nepavisam nav raksturīgs. Nu jau daudzus gadus viņš nav lūdzis nevienu ierasties šeit, pie sevis mājās. Bet, kā noprotu, šī ir ļoti svarīga personiska lieta, un viņam šķita, ka jūs varētu viņam palīdzēt.

Alekss jau atkal jutās nobažījies.

- Protams! - Alekss atklāja, ka uz vecā sekretāra teikto nomurmina kaut ko nesakarīgu, un prātoja, vai gaidot, kamēr ieradīsies kopēja, lai ievestu viņus iekšā, viņš tūlīt nenoģībs. - Vai viņš ir ļoti slims? - Alekss apzinājās, ka tas ir muļķīgs jautājums, bet sekretārs pamāja. Alekss taču no Rafaelas teiktā zināja, cik īsti slims ir Džons Henrijs, tomēr viņš bija tik ļoti sanervozējies vienīgi tāpēc, ka atradās šeit, pie Džona Henrija guļamistabas durvīm, “viņas” mājā. Pa šiem gaiteņiem Rafaela staigāja katru dienu. Šajā mājā viņa katru rītu brokastoja pēc tam, kad bija aizgājusi no Alekša, pēc tam, kad abi bija mīlējušies.

- Heila kungs... - Kopēja bija atvērusi durvis, un sekretārs pamāja ar roku. Mirkli Alekss šķita vilcināmies un tad iegāja pa durvīm savā tumšajā uzvalkā, baltajā kreklā un tumšzilajā punktotajā kaklasaitē, juzdamies kā cilvēks, kas dodas uz sava nāvessoda izpildi, bet vismaz dara to ar eleganci. Viņš neapkaunos Rafaelu, nebūs gļēvulis, tāpēc arī viņš bija atnācis, ne arī izskatīsies viņas necienīgs. Alekss bija pa ceļam iegriezies mājās, lai pārģērbtos: tumšā, smalki svītrotā uzvalkā, ko bija nopircis Londonā, baltā kreklā un Diora modelētā kaklasaitē, bet pat tas nelīdzēja, kāpjot pāri slieksnim un uzlūkojot sagumušo stāvu lielajā, antīkajā gultā.

- Filipsa kungs? - Alekša balss gandrīz līdzinājās čukstam. Gan sekretārs, gan kopēja tūlīt bija nozuduši. Tagad viņi bija divi vien: abi vīrieši, kuri mīlēja Rafaelu; viens tik slims un vecs, un satrieķts, otrs tik jauns un stalts. Alekss stāvēja un raudzījās uz cilvēku, ar kuru Rafaela bija apprecējusies pirms piecpadsmit gadiem.

- Lūdzu, nāciet iekšā! - Džona Henrija runa bija krop

ļota un grūti saprotama, bet Alekss it kā nojauta viņa vārdus, jo bija noskaņojies tam, kas notiks. Viņš bija juties vīrišķīgs, jo labprātīgi bija atnācis, lai uzklausītu dusmu uzliesmojumus vai apvainojumus, kādus vien Džonam Henrijam labpatiktos izteikt, bet tagad viņš vairs tik vīrišķīgs nejutās, jo aptvēra, cik vārgs un slims ir viņa pretinieks. Džons Henrijs vārgi pamāja uz krēslu līdzās gultai, norādīdams, lai Alekss tur apsēžas, tomēr nekādu vārgumu nevarēja manīt asajās, zilajās acīs, kas vēroja Alekšu, nomērot viņu no galvas līdz kājām. Alekss piesardzīgi apsēdās uz krēsla, vēlēdamies, kaut tūlīt pamostos savā gultā un aptvertu, ka tas bijis tikai nepatīkams sapnis. Šis bija viens no tādiem brīžiem dzīvē, no kuriem ikviens gribētu izvairīties.

- Es gribu... - Džons Henrijs runāja ar piepūli, bet viņa skatiens ne mirkli nenovērsās no Alekša, un pat šobrīd viņš radīja iespaidu, ka spēj pavēlēt. Viņam nepiemita nekas valdonīgs, tikai kaut kāds iekšējs spēks, pat šādam - sakropļotam; ikviens uzreiz nojauta, ka viņš ir dižens cilvēks. Tagad bija vieglāk saprast, ko viņš reiz nozīmējis Rafaelai un kāpēc viņa joprojām vīru mīlēja. Starp viņiem bija vairāk nekā lojalitāte, starp viņiem pastāvēja kaut kas ļoti īpašs, un uz mirkli Alekss izjuta kaunu par to, ko viņi nodarījuši. - Es gribu... - Džons Henrijs centās turpināt, piepūlēdams to mutes pusi, kas vairs nekustējās, - pateikties jums... ka atnācāt. - Tikai tagad Alekss aptvēra, ka viņa acis ir ne vien caururbjošas, bet arī labsirdīgas. Alekss pamāja ar galvu, īsti nezinādams, ko sacīt. “Jā, ser,” viņam šķita vispiemērotākā atbilde. Viņš apbrīnoja šo cilvēku.

- Jā. Jūsu sekretārs apgalvoja, ka tas esot svarīgi. - Viņi abi zināja, ka tas skan muļķīgi. Par spīti savai sakropļotajai mutei, Džons Henrijs mēģināja pasmaidīt.

.j

- Patiešām, Heila kungs... pa... tiešām. - Un tad pēc neilga klusuma viņš turpināja: - Es ceru... es jūs... nenobie-dēju... lūgdams jūs... - Šķita, ka viņš nespēs pabeigt teikumu, bet viņš bija nolēmis to izdarīt. Viņiem abiem šobrīd bija smagi. - ...Atnākt šurp. Tas ir ļoti svarīgi, - viņš skaidrāk piebilda, - mums visiem... trim... man taču nav jāpaskaidro.

- Es... - Alekss prātoja, ka nez vai ko vajadzētu noliegt. Džona Henrija vārdos nebija pārmetumu. Tajos bija tikai patiesība. - Es saprotu.

- Labi. - Džons Henrijs pamāja ar galvu, izskatīdamies apmierināts. - Es mīlu savu sievu, Heila kungs... - Viņa acis bija dīvaini spožas. - Tik ļoti, ka mani sāpina... šausmīgi sāpina... tas, ka viņai te jādzīvo kā ieslodzītai, kamēr es... es esmu piesaistīts šim bezjēdzīgajam, nedzīvajam ķermenim... un viņa te dzīvo... pieķēdēta man... - Džons Henrijs bija sāpju sagrauzts, un viņa skatiens aicināja Alekšu saprast, - ...šādam te. Tā nav nekāda dzīve... jaunai sievietei... tomēr... viņa ir tik laba pret mani.

Alekss nespēja klusēt. Viņš ierunājās aizsmakušā balsī:

- Viņa jūs arī ļoti mīl. - Alekss vēl vairāk jutās vainīgs, ka iejaucies citu dzīvē. Viņi ar Rafaelu taču bija mīlnieki. Viņš bija tas, kas izārdīja ģimeni. Šī bija pirmā reize, kad viņš to īsti saprata. Viņa bija šā vīrieša, nevis Alekša sieva. Un, spriežot pēc tā, ko viņi juta viens pret otru, Rafaela iederējās šeit. Un tomēr - vai viņš patiesi varēja tam ticēt? Džons Henrijs bija ļoti vecs vīrs, pamazām, bet nepārtraukti viņš tuvojās nāvei un, šķita, pats nojauta, ka Rafaelai tāda eksistēšana ir cietsirdīgs pārbaudījums. Šobrīd viņš bezpalīdzīgi uzlūkoja Alekšu.

- Ir šausmīgi viņai kaut ko tādu... nodarīt...

- Jūs taču to nevēlējāties.

Džons Henrijs tikko jaušami pasmaidīja.

- Nē... nevēlējos... Bet tā notika... Un tomēr... es turpinu dzīvot... un sagādāju viņai mokas...

- Tā nav taisnība. - Viņi te sēdēja kā divi seni draugi, katrs apzinādamies otra esamību un nozīmību; abu vīriešu dzīvē šis bija ļoti savāds brīdis. - Viņa nenožēlo ne mirkli, ko pavadījusi kopā ar jums. - Alekss atkal apspieda vēlēšanos piebilst “ser”.

- Bet viņai vajadzētu gan... to nožēlot... - Džons Henrijs uz brīdi aizvēra acis. - Es nožēloju... - Viņš atkal atvēra acis, un tās bija tikpat caururbjošas kā iepriekš. - Es to nožēloju viņas... un sevis dēļ... Bet es jūs neaicināju šurp, lai stāstītu par savu nožēlu... un sāpēm... es jūs atsaucu, lai pajautātu... pārjums.

Alekša sirds sāka sisties straujāk, un viņš nolēma saņemt drosmi.

- Vai drīkstu jums jautāt, kā jūs par mani uzzinājāt? -Vai Džons Henrijs jau pašā sākumā bija zinājis? Vai viņš visu laiku licis kalpotājiem izsekot Rafaelu?

- Es saņēmu... vēstuli.

Alekss juta, ka viņa sirdī iedegas dīvainas dusmas.

- Vai drīkstu jautāt, no kā?

- Es to... nezinu.

- Vai tā bija anonīma?

Džons Henrijs pamāja ar galvu.

- Tajā bija pavēstīts tikai tas... ka jūs... un... - Šķita, viņš nevēlas Alekša klātbūtnē izrunāt Rafaelas vārdu, pietika jau ar to, ka viņi te sēdēja kopā un runāja patiesību. - Ka jums ar viņu ir mīlas sakars... jau gandrīz gadu... - Viņš sāka klusi klepot, un Alekss satraucās, bet Džons Henrijs pamāja ar roku, norādot, ka viss ir kārtībā, un pēc mirkļa viņš turpināja: - Tur bija nosaukta jūsu adrese un telefona numurs, paskaidrots, ka jūs... esat... advokāts... un pavisam skaidri bija sacīts... ka no manas puses būtu gudri... to pārtraukt. - Viņš ziņkārīgi uzlūkoja Alekšu. - Kāpēc tā? Vai tā vēstule bija... no jūsu sievas? - Izklausījās, ka viņš ir ieintriģēts, bet Alekss papurināja galvu.

- Man nav sievas. Es jau vairākus gadus esmu šķīries.

- Vai viņa... vēl joprojām... ir greizsirdīga? - Džons Henrijs ar piepūli izrunāja vārdus.

- Nē. Manuprāt, tā vēstule, kuru jūs saņēmāt, ir no manas māsas. Viņa ir politiķe. Patiesībā kongresmene. Un viņa ir briesmīga, patmīlīga, ļauna sieviete. Viņa domā, ja šis mans... ē... sakars nonāks atklātībā, tāds skandāls sagraus viņas politisko karjeru.

- Iespējams, ka viņai ir... taisnība... - Džons Henrijs pamāja ar galvu. - Bet vai kāds to zina? - Viņam bija grūti noticēt kaut kam tādam par Rafaelu.

- Nē. - Alekss dedzīgi apgalvoja. - Neviens. Tikai mana māsasmeita, bet viņa dievina Rafaelu un prot glabāt noslēpumus.

- Vai viņa vēl ir mazs bērns? - Džons Henrijs šķita pasmaidām.

- Viņai ir sešpadsmit gadu, un viņa ir tās pašas manas māsas meita. Pēdējos mēnešus Amanda, mana māsasmeita, dzīvoja pie manis. Pateicības dienā viņa tika smagi sāpināta, un, kamēr pašas māte pret viņu bija ļoti neiejūtīga, jūsu... ē... Rafaela, - viņ$ nolēma turpināt un pateikt visu līdz galam, - izturējās pret viņu brīnišķīgi. - To sakot, viņa acīs atplauka sirsnība, un Džons Henrijs atkal pasmaidīja.

- Viņa noteikti ir brīnišķīga... tādos gadījumos. Viņa ir ļoti... neparasts... cilvēks. - Tam piekrita viņi abi, un tad Džona Henrija seja kļuva skumīga. - Viņai būtu vajadzīgi... bērni. - Viņš piebilda: - Varbūt kādreiz... viņai tie būs. Alekss neko neteica. Un beidzot Džons Henrijs turpināja: - Tātad jūs domājat, ka rakstītāja ir... jūsu māsa?

- Jā. Vai viņa jums vēstulē kaut kādā veidā draudēja?

- Nē. - Džons Henrijs šķita satriekts. - Viņa tikai paļāvās... uz... manām... spējām... to pārtraukt... - Viņš piepeši izskatījās uzjautrināts un pamāja uz savu nekustīgo augumu zem segas. - Kāda gan pārliecība par... vecu, vecu vīru. - Bet, Aleksam raugoties viņa acīs, garā viņš nemaz tik vārgs nelikās. - Pastāstiet man... ja drīkstu jautāt... kā tas sākās?

- Mēs iepazināmies lidmašīnā - pagājušajā gadā. Nē... tā nav taisnība... - Alekss sarauca pieri un aizvēra uz mirkli acis, atcerēdamies pirmo reizi, kad bija redzējis Rafaelu uz pakāpieniem. - Es viņu redzēju kādā vēlā vakarā... sēžam uz pakāpieniem un raugāmies uz līci... - Viņš negribēja stāstīt Džonam Henrijam, ka Rafaela toreiz raudājusi. - Manuprāt, viņa bija neticami skaista, bet tas arī viss. Es necerēju viņu atkal sastapt.

- Tomēr tā notika? - Džons Henrijs likās ieintriģēts.

- Jā, tajā lidmašīnā, ko es minēju. Pamanīju viņu lidostā, un tad viņa nozuda.

Džons Henrijs viņam labvēlīgi uzsmaidīja.

- Jūs laikam esat romantiķis.

Alekss tikko jaušami piesarka un kautrīgi pasmaidīja.

- Esmu.

- Viņa arī. - Džons Henrijs runāja kā Rafaelas tēvs, tomēr nepiebilda, ka pats arī kādreiz bijis romantiķis. - Un kas notika pēc tam?

- Mēs runājāmies. Es pieminēju savu māti. Rafaela tobrīd lasīja vienu no viņas grāmatām.

- Jūsu māte raksta? - Viņa interese šķita augam.

- Viņa ir Šarlote Brendone.

- Ļoti... iespaidīgi... Esmu lasījis dažas viņas agrāk iznākušās... grāmatas... man būtu paticis ar viņu iepazīties. -Aleksam būtu paticis teikt, ka tā notiks, bet viņi abi zināja, ka tas nenotiks. - Un jūsu māsa ir... kongresmene... tā tik ir ģimenīte! - Viņš labsirdīgi uzsmaidīja Aleksam un gaidīja turpinājumu.

- Uzaicināju Rafaelu... pusdienās Ņujorkā kopā ar manu māti un... - viņš vilcinājās tikai sekundes desmitdaļu, - tad es nezināju, kas viņa ir. Pēc pusdienām māte man to pastāstīja.

- Viņa zināja?

- Viņa pazina Rafaelu.

- Jūtos pārsteigts... viņu pazīst tikai nedaudzi cilvēki... Es viņu esmu turējis labi noslēptu no... preses. - Alekss pamāja ar galvu. - Viņa pati... jums to... nepastāstīja?

- Nē. Nākamajā reizē, kad Rafaelu satiku, viņa man pastāstīja vienīgi, ka ir precējusies un nevar uzsākt mīlas sakaru. - Džons Henrijs acīm redzami apmierināts pamāja ar galvu. - Viņa bija ļoti noteikta, un es laikam... diemžēl... uzstāju ar savu viedokli.

- Kāpēc? - Džona Henrija balss klusajā istabā piepeši kļuva skarba.

- Piedodiet! Es citādi nespēju... Es... kā jau jūs teicāt, esmu romantiķis. Es viņā iemīlējos.

- Tik drīz? - Šķita, ka Džons Henrijs tam netic, bet Alekss palika pie sava.

- Jā. - Viņš dziļi ievilka elpu. Bija grūti to visu stāstīt

Džonam Henrijam. Un kāpēc? Kāpēc vecais vīrs gribēja to visu zināt? - Mēs atkal satikāmies, un, manuprāt, ari es viņu saistīju. - Rafaelas vīram nebija jāzina, ka Ņujorkā viņi abi mīlējušies. Viņiem bija tiesības arī uz saviem noslēpumiem. Rafaela piederēja ne vien Džonam Henrijam, bet arī Aleksam. - Mēs atgriezāmies Sanfrancisko ar vienu un to pašu lidmašīnu, bet šeit es viņu sastapu vairs tikai vienu reizi. Rafaela ieradās, lai pateiktu, ka nevar ar mani satikties. Viņa negribēja būt neuzticīga jums.

Džons Henrijs izskatījās pārsteigts.

- Viņa ir... apbrīnojama sieviete...

Alekss tam noteikti piekrita.

- Un tad? Vai jūs atkal uzstājāt? - Tas nebija pārmetums, tikai jautājums.

- Nē. Es liku Rafaelu mierā. Viņa man piezvanīja divus mēnešus vēlāk. Un, manuprāt, mēs abi bijām jutušies vienlīdz nelaimīgi.

- Tad tas arī sākās?

Alekss piekrītoši pamāja.

- Skaidrs. Un cik ilgi tas turpinās?

- Gandrīz astoņus mēnešus.

*

Džons Henrijs gausi pamāja ar galvu.

- Es visu laiku... vēlējos... lai viņa atrod kādu. Viņa bija tik vientuļa... un es neko nespēju... līdzēt. Pēc kāda laika pārstāju... par to domāt... viņa šķita samierināmies... ar tādu dzīvi. - Viņš bez jebkāda pārmetuma uzlūkoja Alekšu. - Vai ir kāds iemesls... kāpēc... man to vajadzētu pārtraukt? Vai viņa ir... nelaimīga? - Alekss lēni pakratīja galvu. - Un jūs?

- Nē. - Alekss klusu nopūtās. - Es viņu ļoti mīlu. Man tikai žēl, ka jūs to esat uzzinājis. Mēs negribējām jūs sāpināt. To nu Rafaela nekādā ziņā nebūtu pieļāvusi.

- Es zinu. - Džons Henrijs viņu laipni uzlūkoja. - Zinu... un jūs... neesat mani sāpinājuši. Jūs man neesat neko atņēmuši. Viņa ir mana sieva tikpat lielā mērā, kā bijusi visu laiku... cik vien viņa to spēj... šobrīd. Viņa ir tikpat sirsnīga pret mani kā allaž... tikpat maiga... tikpat mīļa. Un, ja jūs viņai sniedzat kaut ko vairāk... mazliet prieka... sirsnības... mīlestības... ko gan es varu viņai pārmest? Nav taisnīgi manā vecumā... turēt skaistu, jaunu sievieti ieslēgtu... Nē! - Viņa balss spēcīgi atbalsojās istabā. - Nē... es viņai to neaizliegšu! - Un tad viņš atkal pieklusa. - Viņai ir tiesības uz laimi kopā ar jums... tāpat kā agrāk uz laimi kopā ar mani. Dzīve ir kā gadalaiku maiņa... uzskatu maiņa... sapņu maiņa... mums jāmainās tiem līdzi. Ja viņa paliks piesaistīta pagātnei, viņu gaida tāds pats liktenis kā mani. Būtu negodīgi viņai to nodarīt... tas tad būtu īstais skandāls... -Viņš laipni uzsmaidīja Aleksam. - Un ne jau tas, kas pastāv starp jums abiem. - Un tad Džona Henrija balss gandrīz pārvērtās čukstā. - Esmu pateicīgs jums... ja jūs... esat padarījis... viņu laimīgu, un es ticu, ka tā ir. - Tad viņš ilgāku laiku klusēja. - Un tagad? Ko jūs esat plānojis kopā ar viņu darīt un vai vispār esat plānojis? - Viņš atkal izskatījās nobažījies, it kā censtos nokārtot mīļotā bērna nākotni.

Alekss šaubījās, ko viņam sacīt.

- Mēs reti par to runājam.

- Bet jūs taču par to... domājat?

- Domāju. - Alekss bija atklāts pret viņu. Džons Henrijs bija pārāk laipns, lai pret viņu tāds nebūtu.

- Vai jūs... - Vecā vīra acīs saskrēja asaras. - Parūpēsieties par viņu... manā vietā?

- Ja viņa man to ļaus.

Džons Henrijs pakratīja galvu.

- Ja viņi... jums to ļaus... ja ar mani kaut kas notiks, viņi ieradīsies Rafaelai pakaļ... un aizvedīs viņu prom. -Viņš klusu nopūtās. - Viņai esat vajadzīgs jūs... ja būsiet pret viņu labs, jūs viņai būsiet ļoti vajadzīgs... tikpat ļoti kā reiz... biju vajadzīgs es.

Alekša acis arī bija kļuvušas mitras.

- Es jums to apsolu. Es rūpēšos par viņu. Un nekad, nekad neatraušu viņu no jums. Ne tagad, ne vēlāk, ne pēc gada, diviem vai piecdesmit. Es gribu, lai jūs to zinātu. -Viņš pasniedzās un saņēma Džona Henrija vārgo roku savējā. - Viņa ir jūsu sieva, un es to atceros. Vienmēr esmu atcerējies. Un vienmēr atcerēšos.

- Un kādu dienu jūs ar viņu... apprecēsieties? - Abu skatieni sastapās un neatrāvās.

- Ja viņa būs ar mieru.

- Parūpējieties... lai būtu. - Viņš cieši saspieda Alekša roku, un tad viņa acis aizvērās, viņš likās pārguris. Mirkli vēlāk viņš tās atvēra un viegli pasmaidīja. - Jūs esat labs cilvēks, Aleksandr.

- Pateicos, ser. - Beidzot viņš to bija pateicis. Un jutās

labāk. It kā viņi būtu tēvs un dēls.

*

- Jūs parādījāt drosmi, atnākdams šurp.

- Man tas bija jādara.

- Un jūsu māsa? - Džons Henrijs vaicāja, un Alekss tikai paraustīja plecus.

- īstenībā viņa nevar sagādāt mums nekādas nepatikšanas. - Viņš uzlūkoja Džonu Henriju. - Ko gan vēl viņa var izdarīt? Jums viņa to jau izstāstījusi. Viņa nevar to izpaust atklātībā, jo tad par to uzzinātu viņas vēlētāji. -Alekss pasmaidīja. - Viņai nav nekādas varas.

Bet Džons Henrijs likās noraizējies.

- Viņa var sāpināt... Rafaelu. - Viņš to pateica tik klusu, gluži kā čukstu. Bet beidzot viņš bija pateicis šo vārdu.

- Es to neļaušu. - Un, to teikdams, Alekss izskatījās tik stiprs, ka Džons Henrijs pilnīgi nomierinājās.

- Labi. - Pēc brīža viņš piebilda: - Ar jums kopā viņa būs drošībā.

- Vienmēr.

Tad viņš ilgi raudzījās uz Alekšu un atkal pastiepa savu roku. Alekss to saņēma savējā, un Džons Henrijs to paspieda un klusu nočukstēja:

- Es jums dodu savu svētību, Aleksandr... pasakiet to arī viņai... kad pienāks laiks... - Ar asarām acīs Alekss noskūpstīja vārgo roku, ko turēja savējā, un brīdi vēlāk devās prom, lai ļautu vecajam vīram atpūsties.

Viņš izgāja no lepnās savrupmājas ar tādu miera sajūtu, kādu iepriekš nebija pazinis. Pati to negribēdama, māsa bija sagādājusi viņam nenovērtējami dārgu dāvanu. Viņa bija nevis pārtraukusi Alekša romānu ar Rafaelu, bet gan pasniegusi viņam atslēgu uz nākotni. Savādi vecmodīgā veidā, ar savas svētības došanas rituālu, Džons Henrijs Filipss bija atdevis Rafaelu Aleksandram Heilam, nevis kā īpašumu vai nastu, bet kā neizsakāmi vērtīgu dārgumu, kuru katrs no viņiem savā laikā bija solījis mīlēt un sargāt.

Rafaela, mīļā... - Kad Rafaela izkāpa no lidmašīnas Madridē, māte steidzās viņai pretī un apskāva viņu. - Bet kas tas par neprātu? Kāpēc tu nakti nepaliki Parīzē? Kad tavs tēvs man paziņoja, ka tu ieradīsies tūlīt, es jau viņam teicu, ka tas ir neprāts. - Alehandra de Mor-nē-Malla paraudzījās uz tumšajiem lokiem, kas veidojās zem meitas acīm, un maigi viņu sarāja, bet pēc tā, kā viņa to darīja, Rafaela saprata, ka mātei nav ne jausmas, kāpēc viņas plāni mainījušies. Acīmredzot tēvs neko nebija stāstījis ne par vēstuli no “Vilarda kundzes”, ne arī par mīlas sakaru ar Alekšu un šo apkaunojumu.

Rafaela gurdi uzsmaidīja mātei, vēlēdamās justies laimīga, viņu redzot, vēlēdamās justies kā pārbraukusi mājās, drošā patvērumā no tēva dusmām. Bet viņa juta vienīgi pārgurumu un ausīs dzirdēja atbalsojamies tēva vārdus: “Es necietīšu zem sava jumta padauzu, Rafaela, pat uz vienu nakti ne.”

- Mīļā, tu izskaties pārgurusi, vai esi pārliecināta, ka neesi slima? - Pārsteidzošais bālais skaistums, kas Alehan-dru de Santosu Kvadralu jau meitenes gados bija darījis slavenu, pusmūža vecumā bija tikai nedaudz mazinājies. Viņa vēl joprojām bija izcili glīta sieviete, kuras skaistumu mazināja vienīgi tas, ka viņa nelikās pārāk interesanta un burvīgajās, zaļajās acīs nebija manāms nekas īpaši intriģējošs. Bet kā statuja viņa būtu apburoša; arī kā portrets - viņa jau vairākas reizes bija ļoti skaisti pozējusi. Taču viņai nepiemita Rafaelas dūmakainais skaistums, nebija arī krasi kontrastējošie piķa melnie mati un ziloņkaula krāsas āda. Mātē nemanīja nekā no Rafaelas jūtu dziļuma, ne arī gudrības, asprātības vai aizrautības. Alehandra gluži vienkārši bija ļoti eleganta sieviete ar ļoti glītu seju, laipnu sirdi, lielisku audzināšanu, labām manierēm un vieglu, graciozu gaitu.

- Es jūtos labi, māt. Esmu tikai nogurusi. Nevēlējos velti tērēt laiku Parīzē, jo nevaru palikt pārāk ilgi.

- Tiešām? - Māte izskatījās vīlusies, ka šī ciemošanās būs īsa. - Kāpēc ne? Vai Džons Henrijs atkal ir ļoti slims, mīļā?

Rafaela pakratīja galvu, un viņas devās mašīnā no lidostas uz Madrides pusi.

- Nē. Man tikai nepatīk viņu pārāk ilgi atstāt vienu. -Tomēr meitas sejā valdīja saspringums un ciešanas, to Alehandra pamanīja arī nākamajā dienā, kad abas devās uz San-taeuheniju.

Iepriekšējā vakarā Rafaela jau agri bija atvainojusies un aizgājusi, apgalvodama, ka viņai nepieciešams vienīgi kārtīgi izgulēties un tad viņa jutīsies labāk. Bet māte nojauta viņā atturību, pat atsvešinātību, kas viņai lika bažīties, tur-

klāt pa ceļam uz Santaeuheniju nākamajā dienā Rafaela nepateica ne vārda. Tieši tad māte pavisam nobijās un vakarā piezvanīja uz Parīzi vīram.

- Antuān, kas noticis? Meitene patiesi par kaut ko sēro. Es neko nesaprotu, bet kaut kas nepavisam nav kārtībā. Vai esi pārliecināts, ka tas nav saistīts ar Džonu Henriju? -Pēc astoņiem viņa slimības gadiem šķita dīvaini, ka Rafaelu tas šobrīd varētu tik ļoti sāpināt. Tad Antuāns, izdvesis nožēlas pilnu nopūtu, viņai visu izstāstīja, un viņa to samulsusi uzklausīja. - Nabaga bērns!

- Nē, Alehandra, nē. Šajā gadījumā nav iemesla viņu žēlot. Viņa uzvedas riebīgi, un drīz tas kļūs visiem zināms. Kā tu jutīsies, kad izlasīsi par to tenku lapās vai arī redzēsi kādā avīzē viņas fotogrāfiju, kurā viņa dejo ballītē ar kādu svešu vīrieti? - Vīrs šķita ļoti vecs un konservatīvs, bet Alehandra savā telefona līnijas galā tikai pasmaidīja.

- Tas neizklausās pēc Rafaelas. Vai tev liekas, ka viņa tiešām to vīrieti mīl?

- Šaubos. Patiesībā tam nav nozīmes. Es viņai visu pateicu ļoti skaidri. Viņai nav pilnīgi nekādas izvēles. - Alehandra atkal domīgi pamāja ar galvu un tad paraustīja plecus. Droši vien Antuānam taisnība. Viņam gandrīz vienmēr bija taisnība, tāpat kā lielākoties taisnība bija viņas brāļiem.

Bet vēlā vakarā viņa ierunājās par šo tematu Rafaelai, kas ilgi pastaigājās pa izsmalcināto, skulptūrām rotāto dārzu. Tur auga palmas un garas, tumšas cipreses, ziedēja puķes, burbuļoja strūklakas, un žogi bija apcirpti putnu formās, bet Rafaela staigājot domāja par Alekšu un neko no tā nemanīja. Vienīgais, par ko viņa spēja domāt, bija vēstule, ko Keja nosūtījusi viņas tēvam, un tas, ka viņa nepadosies tēva draudiem, lai cik ļoti viņš uzstātu. Galu galā

viņa bija pieaugusi sieviete. Viņa dzīvoja Sanfrancisko, bija precējusies un pati noteica savu dzīvi. Bet, prātojot par tēva vārdiem, Rafaela vēl un vēlreiz apjauta, cik ļoti viņas ģimene joprojām kontrolē viņu.

- Rafaela! - Izdzirdējusi savu vārdu, Rafaela satrūkās un tad ieraudzīja māti, tērpušos garā, baltā vakarkleitā, ar nebeidzami garu, lielisku pērļu virteni ap kaklu. - Vai es tevi nobiedēju? Piedod! - Viņa pasmaidīja un maigi saņēma meitas elkoni. Alehandra prata labi mierināt un dot padomus citām sievietēm, tieši ar to viņa visu laiku Spānijā nodarbojās. - Par ko tu staigādama domāji?

- Ak... - Rafaela lēni izelpoja. - Neko īpašu... šo un to, par Sanfrancisko... - Viņa uzsmaidīja mātei, bet viņas acīs bija nogurums un skumjas.

- Par savu draugu? - Piepeši Rafaela apstājās, un māte apskāva meitas plecus. - Nedusmojies! Es šovakar runāju ar tavu tēvu. Es ļoti raizējos... tu izskaties tik noskumusi. -Bet viņas balsī nebija pārmetumu, vienīgi līdzjūtība, un viņa maigi vadīja Rafaelu uz priekšu pa līkumotu taciņu. - Man ļoti žēl, ka tā noticis.

Rafaela ilgu laiku neteica neko un tad pamāja ar galvu.

- Man arī žēl. - Viņai nebija žēl sevis, bet savā ziņā viņa juta līdzi Aleksam. Tā bija gadījies vienmēr, jau pašā sākumā. - Viņš ir brīnišķīgs cilvēks. Viņš ir pelnījis daudz vairāk, nekā es spēju viņam sniegt.

- Tev par to vajadzētu padomāt, Rafaela. Apsver to savā sirdī. Tavs tēvs baidās no apkaunojuma, bet, manuprāt, ne jau tas ir svarīgi. Maņ šķiet, tev vajadzētu padomāt, vai tu nesabojā citam cilvēkam dzīvi. Vai tu izposti šā cilvēka dzīvi? Zini, - viņa viegli pasmaidīja un atkal saspieda Ra-faelas plecus, - ikviens reizi vai divas mūžā... izdara kaut

ko neapdomīgu. Bet svarīgi ir, lai to nedarītu ar tādu cilvēku, kuru tu vari sāpināt. Ar kādu, kuru tu labi pazīsti, tas ir vienkāršāk, reizēm tas var būt pat brālēns vai vēl kāds cits precēts cilvēks. Bet ir cietsirdīgi rotaļāties ar brīviem vīriešiem, kas no tevis vēlas vairāk, kas cer uz kaut ko tādu, ko tu nespēj sniegt, Rafaela. Vēl vairāk, tas ir bezatbildīgi. Ja tavā situācijā tā ir, tad nav pareizi, ka tu mīli to cilvēku.

Māte tikko bija uzkrāvusi vēl vienu nastu tam milzīgajam smagumam, ko Rafaela juta sevi nospiežam jau kopš ierašanās šeit. Pēc tam kad viņa bija atguvusies no dusmām par tēva vārdiem, viņu bija pārņēmusi depresija, jo tēva vārdos bija kaut daļa patiesības. Rafaelu jau visu laiku bija satraucis fakts, ka varbūt viņa kaut ko atrauj Džonam Henrijam: laiku vai garu, vai uzticību, vai pat kādu daļiņu jūtu. Un jau pašā sākumā viņa bija bažījusies arī par to, ka attur Alekšu no produktīvākām attiecībām.

Tagad māte ieteica viņai uzsākt mīlas sakaru ar kādu brālēnu vai citu precētu vīrieti, bet ne ar Alekšu. Viņa apgalvoja, ka mīlestība pret Alekšu ir cietsirdīga. Un piepeši visas šīs emocijas pārmāca Rafaelu, un viņa vairs ne mirkli ilgāk nespēja to izturēt. Viņa pakratīja galvu, paspieda mātes roku un skriešus metās pa taciņu atpakaļ uz māju. Māte sekoja viņai lēnāk, ar asarām acīs to ciešanu dēļ, kādas bija pamanījusi Rafaelas sejā.

26

Tās dienas, ko Rafaela šajā vasarā pavadīja Santaeu-henijā, bija vienas no nelaimīgākajām, un katra no tām viņu nomāca - žņaudza gluži kā ap kaklu aplikta dzelzs skava. Šogad pat bērni viņu nesajūsmināja. Viņi bija skaļi un nepaklausīgi, nepārtraukti izstrādāja visādus jokus ar pieaugušajiem un dažādi kaitināja Rafaelu. Vienīgais gaišais mirklis - viņiem bija patikuši Rafaelas stāsti, bet pat tas, šķita, viņai pārāk daudz nenozīmēja. Pēc dažām pirmajām dienām Rafaela salika savus manuskriptus atpakaļ koferī un atlikušajā laikā atteicās jebko stāstīt bērniem. Viņa uzrakstīja divas vai trīs vēstules Aleksam, bet piepeši pašai tās visas šķita samākslotas un briesmīgas. Bija neiespējami neizstāstīt Aleksam, kas noticis, bet Rafaela nevēlējās to darīt, līdz pati visu būs apdomājusi. Ikreiz, kad Rafaela mēģināja rakstīt Aleksam, viņa jutās vēl vainīgāka, ik dienas viņu arvien vairāk nomāca tēva un mātes sacītais.

Viņa izjuta gandrīz vai atvieglojumu, kad pēc pirmās

Santaeuhenijā pavadītās nedēļas tēvs ieradās tur pavadīt nedēļas nogali, un pēc oficiālajām pusdienām, kurās piedalījās visi Santaeuhenijas iemītnieki - todien trīsdesmit divi cilvēki -, tēvs paziņoja, ka vēlas runāt ar Rafaelu mazajā atpūtas telpā, kas atradās līdzās viņa istabai. Kad Rafaela turp aizgāja, tēvs izskatījās tikpat bargs kā Parīzē, un Rafaela neapzināti apsēdās svītrotajā zaļbaltajā krēslā, uzvezdamās gluži kā bērns.

- Nu, vai esi nākusi pie prāta? - viņš jautāja bez aplinkiem, un Rafaelai, dzirdot tēva vārdus, nācās apspiest trīsas. Smieklīgi, ka viņas vecumā vēl vajadzētu bīties no tēva, bet viņa pārāk daudzus gadus bija uzklausījusi tēva pavēles, lai viņu neietekmētu tēva varenība. Viņš bija Ra-faelas tēvs un vīrietis. - Vai esi?

- Neesmu pārliecināta, vai tevi saprotu, tēvs. Es joprojām nepiekrītu tavam viedoklim. Mana rīcība, lai cik ļoti tev tā nepatiktu, nav sāpinājusi Džonu Henriju.

- Ak tā? Un kā tad ar viņa veselību, Rafaela? Kā no-protu, viņš nejūtas visai vesels?

- Viņš jūtas normāli. - Rafaelas balss nodrebēja, un tad viņa piecēlās un pagājās pa telpu, beidzot nonākdama tēva priekšā, lai pateiktu viņam savu taisnību. - Viņam ir septiņdesmit septiņi gadi, tēt. Gandrīz astoņus gadus viņš pārsvarā bijis saistīts pie gultas. Viņam bijušas vairākas triekas lēkmes, un šobrīd viņam gaužām maz gribas turpināt šādu eksistēšanu. Vai tiešām tu vaino mani?

- Ja viņam tik gaužām maz gribas dzīvot, vai tu drīksti riskēt ar to pašu mazo vēlmi, kas viņam atlikusi? Vai tu drīksti riskēt, ka viņam kāds to pateiks un ka tas viņam būs pēdējais salmiņš? Tu laikam esi ļoti pārdroša sieviete, Rafaela. Es tā neriskētu. Ja vien es nebūtu pilnīgi pārliecināts, ka, tā iedzenot viņu nāvē, mani pēc tam nemocīs sirdsapziņa... un tas, ja drīkstu piebilst, tavos apstākļos varētu notikt. Vai varbūt tev tāda doma nav ienākusi prātā?

- Ir gan. Bieži. - Rafaela klusu nopūtās. - Bet, tēt... es mīlu... to cilvēku.

- Tomēr ne tik ļoti, lai rīkotos tā, kā viņam būtu vislabāk. Tas mani apbēdina. Man šķita, ka tev ir dziļāka dvēsele.

Rafaela viņu skumji uzlūkoja.

- Vai tiešām man jābūt tik pilnīgai, tēt? Vai man jābūt tik ļoti stiprai? Esmu bijusi stipra jau astoņus gadus... astoņus... - Bet Rafaela nespēja parunāt, viņa jau atkal raudāja un tad bikli uzlūkoja tēvu. - Tik vien man vairs atlicis.

- Nē. - Viņš runāja ļoti kategoriski. - Tev ir Džons Henrijs. Ne uz ko vairāk tev nav tiesību. Un tikai tad, kad viņa vairs nebūs, tu varēsi apsvērt citas iespējas. Bet šobrīd tev šīs durvis nav atvērtas. - Viņš bargi uzlūkoja meitu. - Un Džona Henrija dēļ es ceru, ka tev tās vēl ilgu laiku nebūs atvērtas. - Rafaela uz brīdi nolieca galvu, bet tad pavērās augšup un devās uz durvju pusi.

- Paldies, tēt! - Viņa pateica šos vārdus ļoti klusu un izgāja no istabas.

Nākamajā dienā tēvs devās uz Parīzi, bet gan viņam, gan mātei bija skaidrs, ka no viņu teiktā kaut kas iegūlis Rafaelas prātā. Viņa bija zaudējusi lielāko tiesu sava cīņas-spara, un beigu beigās vēl pēc četrām Santaeuhenijā pavadītām dienām un piecām negulētām naktīm viņa piecos no rīta piecēlās, piegāja pie rakstāmgalda savā istabā un paņēma papīra lapu un pildspalvu. Nebija jau tā, ka viņa vairs nespētu pretoties vecākiem, viņa vairs nespēja pretoties savai iekšējai balsij, ko viņiem bija izdevies iespaidot. Kā lai viņa zina, ka viņas rīcība nesāpina Džonu Henriju? Un viņu teiktais par Alekšu arī bija taisnība. Viņam bija tiesības uz kaut ko vairāk, nekā Rafaela spēja viņam sniegt, un varbūt viņa vēl daudzus gadus nebūs brīva, lai varētu viņam to dot.

Rafaela sēdēja pie rakstāmgalda, vērdamās uz tukšo papīra lapu un zinādama, kas viņai jāraksta. Ne jau tēva vai mātes, vai Kejas Vilardas dēj, viņa sev iegalvoja, bet Džona Henrija un Alekša dēļ un tā dēļ, ko Rafaela bija viņiem parādā. Pagāja divas stundas, līdz viņa sacerēja vēstuli, kuru beigās parakstot viņa gandrīz vai nespēja saskatīt. Pār Ra-faelas vaigiem tik strauji tecēja asaras, ka acu priekšā bija viena vienīga migla, bet uzrakstītie vārdi Aleksam bija pilnīgi .skaidri. Rafaela bija paziņojusi, ka nevēlas turpināt abu attiecības. Ka viesošanās laikā Spānijā viņa visu kārtīgi pārdomājusi, ka nav jēgas turpināt mīlas sakaru, kam nav nākotnes. Viņa esot aptvērusi, ka Alekss nav piemērots ne viņai, ne arī dzīvei, kādu viņa reiz vadīs, kad būs brīva. Viņa pavēstīja, ka Spānijā kopā ar savu ģimeni jūtas laimīgāka, ka šeit esot viņas īstā vieta, un, tā kā Alekss ir šķīries un viņa ir katoliete, viņa tāpat nekad nevarēs ar Alekšu apprecēties. Viņa izmantoja jebkurus melus un ieganstus, un apvainojumus, kādus vien spēja atrast, jo negribēja, lai Aleksam vēl paliktu šaubas par attiecību turpināšanu. Rafaela gribēja pilnībā atbrīvot Alekšu, lai viņš varētu atrast citu sievieti un negaidītu viņu. Rafaela gribēja būt pārliecināta, ka veltījusi viņam vēl pēdējo dāvanu - brīvību, un, ja arī, to darot, viņai šajā vēstulē bija jāizliekas cietsirdīgai, Alekša dēļ viņa bija ar mieru tā rīkoties. Tā bija Rafaelas pēdējā dāvana Aleksam.

Bet otra vēstule, ko viņa uzrakstīja, izrādījās, bija vēl grūtāks darbs. Tā bija vēstule Mendijai, un to Rafaela nosūtīja uz Šarlotes Brendones adresi Ņujorkā. Tajā bija paskaidrots, ka attiecības starp viņu un Alekšu mainījušās un, kad Rafaela atgriezīsies Sanfrancisko, viņi vairs nesatiksies, bet viņa allaž mīlēs Mendiju un atcerēsies tos mēnešus, ko viņi visi trīs pavadījuši kopā.

Kad Rafaela bija pabeigusi abas vēstules, bija jau astoņi no rīta, un viņa jutās tā, it kā no pusnakts līdz rītausmai būtu sista. Viņa uzvilka biezu frotē rītakleitu un klusi aizskrēja uz foajē telpu, kur atstāja abas vēstules uz sudraba paplātes. Tad viņa gausi izgāja laukā un cauri dārzam devās uz nomaļu vietiņu pludmalē, kuru bija atklājusi, vēl bērns būdama. Viņa novilka rītakleitu un naktskreklu, nometa sandales un dedzīgi metās ūdenī, peldēdama tik spēcīgi un tik tālu, cik vien spēja. Viņa nupat bija atteikusies no tā vienīgā, kā dēļ dzīvoja, un tagad viņai bija vienalga, vai viņa ir dzīva vai mirusi. Viņa bija centusies pagarināt Džona Henrija dzīvi vēl par kādu dienu vai gadu, vai desmit, vai pat divdesmit gadiem, bija atbrīvojusi Alekšu, lai viņš varētu precēties un gādāt bērnus, un viņai pašai nepalika nekā, vienīgi tukšuma izjūta, kas viņu bija pārņēmusi jau visus pēdējos vientuļos astoņus gadus.

Rafaela aizpeldēja tik tālu, cik vien spēja, un tad peldēja atpakaļ, līdz katra ķermeņa vietiņa smeldza. Viņa gausi izkāpa no ūdens, devās pie savas rītakleitas un atgūlās uz tās smiltīs. Garās, slaidās kājas mirdzēja rīta saulē, bet pleci raustījās elsās. Tā viņa gulēja gandrīz stundu un, atgriezusies mājās, pamanīja, ka abas viņas vēstules kalpotāji jau paņēmuši no sudraba paplātes un nogādājuši uz pilsētu nosūtīšanai. Tas nu bija padarīts.

Kad Aleksandrs Sanfrancisko saņēma šo vēstuli, pirms divām nedēļām Džona Henrija sniegtā svētība gandrīz vairs neko nenozīmēja. Rafaela bija pati pieņēmusi lēmumu, un, kad viņa atteicās atbildēt uz Alekša drudžainajiem telefona zvaniem, bija pilnīgi skaidrs, ka nekas viņas lēmumu nemainīs. Alekss bija rēķinājies ar iespēju, ka pēc Kejas vēstules saņemšanas Džons Henrijs varētu piespiest Rafaelu izbeigt šīs attiecības, bet viņš nebija paredzējis, ka Rafaela pati varētu tām pielikt punktu pilnīgi bez jebkāda iemesla, tikai tāpēc vien, ka viņa tā vēlējās. Vientulībā Aleksam Džona Henrija svētība piepeši likās cietsirdīga.

27

Aizbraucot no Spānijas, Rafaelai pēc atgriešanās Sanfrancisko visas dienas šķita nebeidzami garas. Katru dienu viņa stundām ilgi sēdēja līdzās Džonam Henrijam lasīdama, prātodama, reizēm sarunādamās. Viņa lasīja vīram priekšā avīzes, centās atrast grāmatas, kas viņam reiz bija patikušas, kopā ar viņu sēdēja dārzā un pati lasīja grāmatas, kamēr viņš arvien biežāk snauda. Bet ikkatra stunda, ikkatra diena, ikkatrs mirklis vilkās tik lēni, it kā tiem būtu pielikts svina atsvars. Katru rītu Rafaelai šķita, ka vēl vienu dienu viņa vairs neizturēs. Un vakarā viņa bija pārgurusi no dienas piepūles, tāpat vien sēžot vīram līdzās, gandrīz nepakustoties, galvā atbalsojoties pašas balsij un Džona Henrija klusajai šņākuļošanai, kamēr viņa lasīja.

Šobrīd viņa šķita nolemta tādai gausu mocību pilnai dzīvei. Tā bija atšķirīga no tās, ko Rafaela bija vadījusi, pirms pagājušajā gadā iepazinās ar Alekšu. Tad viņa nebija pazinusi neko citu, viņa nebija izjutusi tādu prieku, kā iekārtojot istabu Mendijai, nebija cepusi maizītes vai slaistījusies dārzā, vai nepacietīgi gaidījusi mājās pārnākam Alekšu, nebija smiedamās kopā ar Mendiju skrējusi augšup pa kāpnēm vai tieši pirms rītausmas ar Alekšu nolūkojusies burvīgās ainavās. Tagad no tā vairs nebija nekā, tikai bezgalīgi drūmas dienas, kaut arī laukā bija silta vasara, sēdēšana dārzā, raugoties, kā virs galvas veļas balti, pūkaini mākoņi, vai sēdēšana savā istabā, vēlu vakaros klausoties, kā līča krastā kurkst vardes.

Reizēm Rafaela atcerējās savas iepriekšējās vasaras Santaeuhenijā vai pat tās, ko pirms desmit gadiem bija pavadījusi kopā ar Džonu Henriju. Bet tagad nebija vairs nekādas peldēšanās, nekādu smieklu, nekādas skriešanas pludmalē, vējam plandot matus. Nebija vairs nekā, neviena, tikai Džons Henrijs, un viņš arī bija citāds nekā pirms gada. Viņš bija noguris, īstenībā pilnīgi pārguris un sevī noslēdzies, viņu ļoti maz interesēja pasaule, kas sniedzās tālāk par viņa gultu. Džonu Henriju vairs nepavisam neinteresēja politiskā situācija, ne arī svarīgie līgumi ar arābiem par naftu, ne iespējamās dabas katastrofas, par ko uztraucās visa pasaule. Viņam gluži vienaldzīga bija arī sava vecā firma un jebkurš no partneriem. Džonam Henrijam patiesi nerūpēja nekas, un, ja kaut mazākais sīkumiņš neizdevās, viņš piepeši varēja kļūt ļoti īgns - it kā viņš būtu apvainojies par visu un uz visiem, līdz sācis visus ienīst par pēdējos astoņos gados pārciestajām mokām. Viņš bija noguris no gausās iz-dzišanas. Kādu rītu viņš sacīja Rafaelai:

- Ja jau man agrāk vai vēlāk tikpat jāmirst, es gluži labi varētu to darīt tūlīt.

Pēdējā laikā Džons Henrijs to vien runāja - kaut viss jau

būtu galā, kā viņš ienīst šīs kopējas, ka nevēlas, lai viņu stumdītu invalīdu ratiņos. Viņš neparko nevēlējās, lai kāds viņu traucētu, un tikai Rafaelas dēļ viņš īpaši centās, it kā negribēdams sodīt Rafaelu par to, kā pats jutās. Bet ikvienam, kurš viņu redzēja, bija nepārprotami skaidrs, ka viņš ir neizsakāmi nelaimīgs, un Rafaela tad vienmēr atcerējās sava tēva vārdus. Galu galā varbūt tēvam bija taisnība - Džonam Henrijam nepieciešama pilnīgi visa viņas uzmanība. Tagad jau noteikti tā bija, ja arī par agrākajiem laikiem tā nevarēja teikt. Vai varbūt Rafaelai tikai šķita, ka viņa ir vīram vēl vairāk vajadzīga, tāpēc ka viņai pašai tagad nebija cita darāmā. Bet Džons Henrijs šķita izbaudām katru mirkli, jo Rafaela uzskatīja par savu pienākumu būt viņa tuvumā, sēdēt viņam līdzās un vērot vīru, kamēr viņš gulēja. It kā viņa būtu devusi vēl vienu pēdējo solījumu ziedot šim cilvēkam visu savu mūžu. Un tajā pašā laikā bija jūtams, ka Džons Henrijs beidzot atmetis jebkādu dzīvotgribu. Arī Rafaela arvien vairāk izjuta šo smagumu. Ja jau Džons Henrijs bija noguris no dzīvošanas, ko gan viņa spēja izdarīt, lai panāktu, ka viņš vēlas dzīvot? Iepotēt viņam savu jaunību, savu dzīvesprieku, savu dzīvotgribu? Bet viņas dzīve nebija laimīgāka kā Džona Henrija dzīve. Kopš viņa bija pārtraukusi attiecības ar Alekšu, Rafaelai vairs nebija jebkāda iemesla turpināt savu eksistenci, ja nu vienīgi pienākuma dēļ iedvest dzīvotgribu Džonam Henrijam. Bija dienas, kad Rafaelai šķita, ka viņa vairs ilgāk to nespēs izturēt.

Pēdējā laikā viņa gandrīz vairs neizgāja no mājām, un, ja arī to darīja, tad šoferis viņu aizveda uz kādu vietu, kur viņa varēja ilgi un mierīgi pastaigāties. Uz pilsētas centru viņa nebija aizbraukusi kopš atgriešanās no Spānijas vasarā, un apkārtnē viņai bija bailes klaiņot pat vakaros, bīstoties, ka kaut kur varētu sastapt Alekšu. Viņš bija saņēmis Rafaelas vēstuli iepriekšējā dienā, pirms viņa aizbrauca no Santaeuhenijas, un, kad sulainis pavēstīja, ka zvanot no Amerikas, Rafaela bija vienu briesmīgu mirkli sēdējusi nekustīgi, vēloties, kaut zvanītājs būtu Alekss, un tajā pašā laikā baidoties no tā. Viņa neuzdrošinājās neatsaukties uz zvanu, jo uztraucās, ka tas varētu būt saistīts ar Džonu Henriju.

Tā nu viņa ar strauji pukstošu sirdi un trīcošām rokām devās pie telefona un, izdzirdējusi Alekša balsi, bija cieši aizmiegusi acis un centusies apspiest asaras. Viņa loti klusi un mierīgi pavēstīja Aleksam, ka, dzīvojot Santaeuhenijā, visu prātīgi apdomājusi un viņai neesot vairs nekā piebilstama pie tā, ko viņa uzrakstījusi Alekša tikko saņemtajā vēstulē. Viņš bija nosaucis Rafaelu par jukušu, apgalvojis, ka viņu kāds noteikti piespiedis tā rīkoties, jautājis, vai tas kaut kā nav saistīts ar to, ko Keja viņai sarunājusi Ņujorkā. Rafaela apgalvoja, ka ar to visu tam neesot nekāda sakara, ka viņa pati tā izlēmusi, un, nolikusi klausuli, viņa bija raudājusi vairākas stundas. Atteikšanās no Alekša bija sāpīgākais lēmums Rafaelas mūžā, bet viņa vairs nedrīkstēja riskēt, ka viņas dalītā uzmanība novedīs nāvē Džonu Henriju, un viņa arī nevēlējās atņemt Aleksam visu to, ko viņš bija pelnījis gūt kopā ar kādu citu. Galu galā viņas tēvs un Keja bija uzvarējuši. Un tagad Rafaelai atlika vienīgi samierināties ar to un tā dzīvot līdz mūža galam. Vasaras beigās viņai šķita, ka vēl atlikušie gadi stiepjas priekšā kā drūmu tukšu istabu virtene.

Septembrī, kad Džons Henrijs jau rīta pusē sāka gulēt vairākas stundas, Rafaela, lai kaut kā sevi nodarbinātu, atkal ķērās pie savas bērnu grāmatas. Juzdamās muļķīgi, ka vispār kaut ko tādu dara, viņa beidzot pārrakstīja visu ar rakstāmmašīnu un manuskriptu nosūtīja kādai bērnu grāmatu izdevniecībai Ņujorkā. Tādu ideju viņai bija ierosinājusi Šarlote Brendone, un Rafaelai šķita mazliet muļķīgi tā rīkoties, bet viņai nebija nekā, ko zaudēt, un vēl jo mazāk, ko darīt.

Pabeigusi grāmatu, Rafaela atkal jutās aizgājušās vasaras atmiņu nomākta. Gadījās brīži, kad viņu pārņēma briesmīgas dusmas uz tēvu, un viņa prātoja, vai jebkad piedos tēvam tos vārdus, ko viņš bija sacījis. Tēvs bija kļuvis tikai mazliet pieļāvīgāks, kad Rafaela bija viņam piezvanījusi no Santaeuhenijas, lai pavēstītu, ka nokārtojusi “visu, kas saistīts ar Sanfrancisko”. Tēvs bija paziņojis, lai Rafaela negaidot par to uzslavu, ka tas esot vienīgi viņas pienākums un ka viņam bijis ļoti sāpīgi likt lietā tik daudz spēka, lai mainītu šo situāciju, un to Rafaelai pašai jau sen esot vajadzējis darīt. Viņš aizrādīja, ka Rafaela likusi viņam smagi vilties, un pat mātes maigākie vārdi galu galā nespēja atvairīt Rafaelai domu, ka viņa ir zaudējusi.

Tieši ar tādu sajūtu viņa dzīvoja tajā rudenī Sanfrancisko; tā lika viņai atteikties no mātes ierosinājuma uz pāris dienām sastapties Ņujorkā, kur māte ar savu parasto svītu ieradās pa ceļam uz Brazīliju. Rafaela neuzskatīja, ka viņa vairs varētu atļauties braukt uz Ņujorku, lai tiktos ar māti. Viņas vieta bija pie Džona Henrija, un viņa vairs nekad nepametīs vīru līdz pat tai dienai, kad viņš nomirs. Kas zina, vai tie mēneši, kad viņa kursēja starp savu un Alekša māju, nav kaut kādā veidā paātrinājuši Džona Henrija nāves tuvošanos. Protams, būtu bezjēdzīgi viņai stāstīt, ka jebkurš paātrinājums tajā virzienā Džonu Henriju pat ļoti iepriecinātu. Tagad viņa gandrīz ne mirkli nepameta vīru, ja nu vienīgi savu reto pastaigu laikā.

Māti mazliet satrauca Rafaelas atteikums pievienoties viņai “The Carlyle” viesnīcā, un viņai ienāca prātā, vai Rafaela vēl arvien dusmojas uz tēvu par to, kas bija norisinājies starp abiem jūlijā. Bet Rafaelas atteikuma vēstule neliecināja, ka viņa dusmotos. Vairāk šķita, ka viņa būtu noslēgusies sevī. Māte pati sev nosolījās, ka no Ņujorkas piezvanīs Rafaelai, lai pārliecinātos, ka viņai tiešām nekas nekaiš, bet, tā kā visapkārt bija māsas un māsīcas, un brāļu un māsu meitas ar visām savām prasībām un iepirkšanos, un laika atšķirība, mātei pat nebija izdevības piezvanīt, un viņa aizbrauca uz Riodežaneiro.

Rafaelai tas tik un tā neko nenozīmēja. Viņai nebija nekādas vēlēšanās runāt ne ar māti, ne tēvu, un tajā vasarā viņa bija arī nolēmusi, ka vairs neatgriezīsies Eiropā līdz pat Džona Henrija nāvei. Šķita, ka viņš dzīvo kaut kādā iesaldētā stāvoklī, lielākoties gulēdams vai slīgdams depresijā, kad negulēja, atteikdamies ēst un šķietami zaudēdams jebkuras vēl atlikušās spējas. Ārsts Rafaelai apgalvoja, ka cilvēkam tādā vecumā un vēl pēc pārciestajām triekas lēkmēm viss esot normāli. Pārsteidza tikai tas, ka viņš jau agrāk nebija zaudējis dzī-votprieku. Rafaelai šķita ironiski, ka vīram kļūst sliktāk, kaut arī viņa pilnīgi sevi tam velta. Bet ārsts sacīja, ka viņam varētu kļūt arī mazliet labāk un varbūt pēc dažiem šādas letarģijas mēnešiem viņš brīnumainā kārtā atgūs savu dzīvotprieku. Bija nepārprotami skaidrs, ka Rafaela dara visu, lai vīru izklaidētu, un tagad viņa pat sāka gatavot dažus gardumus, lai rosinātu Džonu Henriju ēst. Tāda dzīve vairumam cilvēku būtu kā murgs, bet Rafaela to likās pat neievērojam. Atteikusies no vienīgā, kas viņai bija daudz nozīmējis, un šķīrusies no diviem cilvēkiem, kūms tik ļoti bija mīlējusi - no Aleksandra un Amandas -, viņa patiesi vairs nedomāja, kā izmantot savu laiku.

Novembris pagāja gluži tāpat kā iepriekšējie mēneši, un pienāca decembris, kad Rafaela saņēma vēstuli no izdevniecības Ņujorkā. Viņi bija sajūsmināti par Rafaelas aizsūtīto manuskriptu, jutās pārsteigti, ka viņai nav sava aģenta, un kā avansu par šo grāmatu gribēja izmaksāt viņai piecus tūkstošus dolāru. Grāmatu viņi ilustrēšot un cerot izdot nākamajā vasarā vai rudenī. Brīdi Rafaela izbrīnījusies raudzījās uz vēstuli, un tad, pirmo reizi pēc ilgiem laikiem, viņas seja atplauka platā smaidā. Gluži kā skolniece viņa ar vēstuli rokā steidzās augšup pa kāpnēm, lai parādītu to Džonam Henrijam. Tur nokļuvusi, viņa atklāja, ka vīrs guļ savā krēslā ar pavērtu muti, zodu uz krūtīm, klusi šņākuļo-dams. Rafaela brīdi tā stāvēja, viņu vērodama, un viņa atkal jutās neizsakāmi vientuļa. Viņa tik ļoti bija vēlējusies to izstāstīt Džonam Henrijam, un cita neviena viņai nebija. Viņa atkal izjuta smeldzīgas ilgas pēc Alekša, bet tūlīt šīs domas aizdzina, pati sev iegalvodama, ka tagad Alekss noteikti atradis viņai kādu aizstājēju, ka Mendija ir laimīga un Alekss varbūt pat ir jau apprecējies vai saderinājies. Vēl pēc gada viņam varētu būt bērni. Vai simto reizi Rafaela juta, ka paveikusi labu darbu.

Viņa salocīja vēstuli un atgriezās lejasstāvā. Rafaela aptvēra arī to, ka Džons Henrijs neko nav zinājis par viņas sacerētajiem bērnu stāstiem un ka viņam varētu likties ļoti dīvaini, ja Rafaela to paziņotu tikai tagad. Labāk jau neteikt neko. Un māti tas, protams, neinteresētu, bet rakstīt tēvam Rafaelai nebija vēlēšanās. Galu galā nebija neviena, kam pastāstīt, tāpēc Rafaela apsēdās un uzrakstīja atbildi, pateikdamās par avansu, kuru pieņēma, kaut gan vēlāk pati nesaprata, kāpēc tā rīkojusies. Tā bija tikai sava “es” apliecināšana, kas piepeši likās ļoti muļķīga, un pēc tam, kad bija atdevusi vēstuli šoferim nosūtīšanai, Rafaela to nožēloja. Viņa bija tik ļoti pieradusi liegt sev it visu, ko vēlējās, ka pat šī mazā balva tagad šķita nevajadzīga.

Dusmodamās uz sevi, ka rīkojusies tik muļķīgi, Rafaela vēlāk pēcpusdienā, kamēr Džons Henrijs gulēja, palūdza, lai šoferis viņu aizved uz pludmali. Viņai gluži vienkārši gribējās pastaigāties svaigā gaisā, palūkoties uz suņiem un bērniem, just sejā vēju un tikt prom no mājas sastāvējušā gaisa. Viņai nācās sev atgādināt, ka pavisam tuvu ir Ziemassvētki. Bet šogad tam nebija nekādas nozīmes. Džons Henrijs bija pārāk noguris, lai interesētos, vai tie tiks svinēti vai ne. Rafaela aptvēra, ka prāto par tiem Ziemassvētkiem, ko bija pavadījusi kopā ar Alekšu un Mendiju, un tad atkal aizdzina šīs atmiņas no domām. Pēdējā laikā viņa pat reti ļāvās atmiņām.

Bija jau gandrīz četri, kad šoferis piebrauca ar mašīnu līdzās furgoniem un pikapiem, un, pasmaidījusi par neatbilstošo vīziju, kādu apzinājās iemiesojam, Rafaela apvilka melnas spāņu teniskurpes, kādas bieži valkāja Santaeu-henijā, un izkāpa stiprajā vējā. Viņa bija ģērbusies pūkainā aitādas jakā, sarkanā džemperī ar augstu apkakli un pelēkās biksēs. Rafaela vairs neģērbās tik izsmalcināti, kā bija to darījusi agrāk. Nebija jau lielas jēgas tērpties eleganti, lai sēdētu līdzās Džonam Henrijam, kamēr viņš guļ, vai ēstu no paplātes viņa istabā, kamēr viņš neko neredzošām acīm vēro televīzijas ziņu raidījumu.

Šoferis Toms raudzījās, kā Rafaela nozūd lejup pa kāpnēm uz garo, smilšaino pludmali, un tad viņu uz brīdi pamanīja, kad viņa staigāja gar ūdens malu. Vēlāk Toms jau vairs viņu nevarēja atšķirt no pārējiem cilvēkiem. Viņš iekāpa mašīnā, ieslēdza radio un aizsmēķēja cigareti. Tobrīd

Rafaela jau bija pagājusi tālu prom pa pludmali, vērodama, kā trīs labradori dzenā cits citu pa ūdeni un kā grupiņa jauniešu džinsos, apsegušies ar segām, dzer vīnu un spēlē ģitāras.

Viņu dziedāšana pavadīja Rafaelu arī tālāk pa pludmali, un beidzot viņa apsēdās uz kāda baļķa un dziļi ieelpoja sāļo gaisu. Bija tik jauki atrasties šeit, kaut dažus mirkļus izrauties cilvēkos, vismaz redzēt citus dzīvojam, ja arī pašai nekāda īstā dzīve vairs neiznāca. Viņa tikai sēdēja un lūkojās uz cilvēkiem, kas gāja garām, sadevušies rokās, skūpstīdamies, apskāvušies, runādami un smiedamies vai arī skriedami cits citam līdzās. Viņi visi šķita ļoti nodarbināti, un Rafaela prātoja, kurp viņi dodas pēc saulrieta.

Tad viņa atklāja, ka vēro kādu skrejošu vīrieti. Viņš skrēja no tālākā pludmales gala taisni, gluži kā automāts, neapstādamies, līdz beidzot, vēl arvien kustēdamies tik līgani kā baletdejotājs, pārgāja soļos un turpināja ceļu. Rafaelu jau no tālienes bija saistījušas skrējēja līganās kustības, un, vīrietim pienākot tuvāk, viņa ilgi nespēja atraut no tā acis. Tad viņas uzmanību novērsa kāds bērnu bariņš, un, atkal paraudzījusies uz to pusi, viņa redzēja, ka vīrietis ģērbies sarkanā jakā un ir ļoti garš, bet sejas vaibstus nevarēja saskatīt, līdz viņš bija pavisam tuvu. Piepeši Rafaelai aizrāvās elpa, jo viņa to pazina. Viņa pārsteigta sēdēja, nespēdama ne pakustēties, ne pagriezties, lai vīrietis neieraudzītu viņas seju. Viņa tikai sēdēja un skatījās, kā Alekss tuvojas un tad apstājas, jo bija pamanījis viņu. Viņš krietnu brīdi nekustējās un tad gausi, bet noteikti nāca uz to pusi, kur viņa sēdēja. Rafaela vēlējās bēgt prom, izgaist, bet, redzējusi, kā viņš skrien pa pludmali, apzinājās, ka tas viņai neizdosies, un viņa bija aizklīdusi jūdzēm tālu no mašīnas.

Šobrīd Alekss noteikti un nepielūdzami tuvojās, līdz jau stāvēja viņas priekšā, nolūkodamies, kā viņa sēž uz baļķa.

Ilgi neviens no viņiem nerunāja, un tad, it kā pats to negribēdams, Alekss pasmaidīja.

- Sveicināta! Kā klājas? - Bija grūti ticēt, ka viņi nebija tikušies jau piecus mēnešus. Uzlūkojot šo seju, ko Rafaela domās tik bieži un tik skaidri bija skatījusi, šķita, ka vēl vakar viņi bijuši kopā.

- Man klājas labi. Un tev?

Alekss nopūtās un neatbildēja.

-Tev klājas labi, Rafaela? Patiešām? - Šoreiz viņa pamāja ar galvu, prātodama, kāpēc Alekss nav atbildējis uz jautājumu, kā viņam klājas. Vai tad viņš nebija laimīgāks? Vai nebija atradis viņai aizstājēju? Vai tad tieši tas nebija iemesls, kāpēc Rafaela viņu bija atbrīvojusi no abu attiecībām? Viņas ziedošanās taču noteikti nesusi augļus. - Es vēl joprojām nesaprotu, kāpēc tu tā rīkojies. - Alekss cieši uzlūkoja Rafaelu, nepavisam negrasīdamies iet prom. Viņš bija gaidījis šo sarunu piecus mēnešus. Pat ja viņu kāds vilktu prom, viņš neietu.

- Es jau tev sacīju. Mēs esam pārāk atšķirīgi.

- Ak tā? Divas atšķirīgas pasaules, vai ne? - Viņa vārdi skanēja rūgti. - Kas tev to iestāstīja? Tavs tēvs? Vai vēl kāds cits? Vai kāds no taviem Spānijas brālēniem? - Nē, Rafaela gribēja viņam iebilst, to mums noorganizēja tava māsa. Tava māsa un mans tēvs ar savu sasodīto izsekošanu un draudiem izstāstīt Džonam Henrijam, vienalga, vai tas viņu novestu nāvē vai ne... tas viss un mana sirdsapziņa. Es gribu, lai tev būtu bērni, kuru man nekad nebūs.

- Nē. Neviens man to neiestāstīja. Es gluži vienkārši sapratu, ka tā rīkoties būs pareizi.

- Tiešām? Vai tev neliekas, ka mēs būtu varējuši izrunāties? Kā pieauguši cilvēki, saproti. Tur, no kurienes es nāku, ļaudis parasti izrunājas, pirms pieņem svarīgus lēmumus, kas ietekmē citu cilvēku dzīvi.

Rafaela piespieda sevi salti uzlūkot viņu.

- Tas sāka ietekmēt manu vīru, Aleks.

-Ak tā? Dīvaini, ka tu to pamanīji, atrodoties sešu tūkstošu jūdžu attālumā no viņa Spānijā.

Tad Rafaela paraudzījās uz viņu lūdzoši, un viņas acīs varēja pamanīt pagājušo piecu mēnešu ciešanas. Alekss jau bija ievērojis, cik kalsna kļuvusi viņas seja, cik tumši loki zem acīm, cik trauslas viņas rokas.

- Kāpēc tu tagad par to runā, Aleks?

-Tāpēc, ka jūlijā tu man tādu iespēju nedevi. - Viņš bija zvanījis Rafaelai jau pēc atgriešanās Sanfrancisko, un viņa bija atteikusies runāt. - Vai tu zināji, ko tā vēstule nodarīs man? Vai tu par to vispār domāji? - Un pēkšņi, paveroties Aleksam sejā, Rafaela visu saprata. Vispirms viņu bija pametusi Reičela, nedodot nekādu iespēju cīnīties pret neredzamo konkurentu - simt tūkstošus gadā vērto darbu Ņujorkā. Un tagad Rafaela bija izdarījusi gandrīz to pašu, aizbildinādamās ar Džonu Henriju un viņu “atšķirībām”. Piepeši viņa to visu redzēja citā gaismā un juta līdzi tam, ko pamanīja Alekša acīs. Tagad zem viņa caururbjošā skatiena Rafaela nodūra galvu un pieskārās ar savu slaido, kalsno roku smiltīm.

- Piedod... Ak Dievs... lūdzu, piedod... - Viņa uzlūkoja Alekšu, un viņai acīs bija asaras. Un ciešanas, ko Alekss tajās saskatīja, lika viņam nomesties ceļos smiltīs Rafaelai līdzās.

- Vai tu vispār aptver, cik ļoti es tevi mīlu?

Rafaela aizgrieza galvu, pacēla roku, it kā vēloties viņu apklusināt, un nočukstēja:

- Aleks, nevajag... - Bet Alekss saņēma viņas roku savējā un pagrieza ar otru Rafaelas seju tā, ka viņa atkal raudzījās Aleksā.

- Vai tu dzirdēji, ko es teicu? Es tevi mīlu. Mīlēju toreiz, mīlu tagad un allaž mīlēšu. Un var jau būt, ka es tevi nesaprotu, varbūt starp mums ir atšķirības, bet es varu censties šīs atšķirības labāk izprast, Rafaela. Varu, ja tu man sniegsi tādu iespēju.

- Bet kāpēc? Kāpēc tu vēlies tikai daļēju dzīvi kopā ar mani, ja vari gūt pilnvērtīgu kopā ar kādu citu?

- Vai tāpēc tu tā rīkojies? - Reizēm Alekss par to bija iedomājies, bet nebija spējis saprast, kāpēc viņa izlēmusi tik steidzīgi un tik noteikti. Bija jābūt vēl kādam iemeslam.

- Daļēji. - Šobrīd Rafaela atbildēja viņam godīgi un ielūkojās acīs. - Es gribēju, lai tev būtu kaut kas vairāk.

- Bet es gribēju vienīgi tevi... - Un tad viņš klusāk piebilda: - Un arī tagad es to vien gribu. - Bet Rafaela papurināja galvu.

- Tu to nevari dabūt. - Un pēc ilgākas klusēšanas viņa noteica: - Tā nebūs pareizi.

- Kāpēc ne, sasodīts? - To jautājot, Alekša acīs iedegās kaisle. - Kāpēc? Tava vīra dēļ? Kā tu vari ziedot sevi visu cilvēkam, kurš, kā tu man apgalvoji, allaž gribējis, lai tu būtu laimīga, un droši vien mīl tevi tik loti, lai padarītu brīvu, ja tas būs iespējams.

Alekss zināja, ka Džons Henrijs jau savā ziņā padarījis Rafaelu brīvu. Tomēr viņš nevarēja stāstīt Rafaelai par abu tikšanos. Rafaelas sejā skaidri varēja saskatīt briesmīgo spriedzi, kādu viņa pārcieta. Būtu neprāts to vēl papildināt, pastāstot viņai, ka Džons Henrijs zina par abu mīlas sakaru.

Bet Rafaela viņā neklausījās.

- Es to apsolīju. Laimē un nelaimē... slimībā un veselībā... līdz nāve mūs šķirs... Ne nīkuļošana, ne triekas lēkmes, ne Alekss... Es nedrīkstu pieļaut, ka man kaut kas liktu aizmirst savus pienākumus.

- Pie velna tavus pienākumus! - Viņš saskaitās, un Rafaela izskatījās satriekta un papurināja galvu.

- Nē, ja es necienīšu to, par ko esmu viņam pateicīga, viņš nomirs. Tagad es to zinu. Tēvs man to šovasar paskaidroja, un viņam bija taisnība. Dieva dēļ, viņš tik tikko vairs turas pie dzīvības.

- Bet tam, sasodīts, nav nekāda sakara ar tevi! Kā tu to nesaproti? Vai tu ļausi, lai tēvs vada tavu dzīvi? Vai tu ļausi, lai tevi vada tavi “pienākumi” un “atbildība”, un tava “cēlā pateicība”? Un kā tad ar tevi, Rafaela? Kā ar to, ko tu vēlies? Vai tu jebkad ļauj sev padomāt par to? - Patiesība bija tā, ka viņa centās par to nedomāt. Vairs ne.

- Tu nesaproti, Aleks. - Rafaela runāja tik klusu, ka Alekss tikko spēja viņu vējā sadzirdēt. Viņš apsēdās Rafa-elai līdzās uz baļķa, un abu augumi atradās tik tuvu, ka Rafaela notrīcēja.

- Vai vēlies manu jaku? - Viņa papurināja galvu. Un tad Alekss turpināja: - Es saprotu gan. Manuprāt, tu šovasar izdarīji kaut ko neprātīgu, tu nesi milzīgu upuri, lai izpirktu to, ko uzskati par milzīgu grēku.

Bet viņa atkal papurināja galvu.

- Es gluži vienkārši nedrīkstu to nodarīt Džonam Henrijam.

Lai arī kā Alekss censtos, viņš nespēja pateikt Rafaelai, ka viņas attiecības ar vīru taču jau ir mainījušās.

- Ko nodarīt, Dieva dēļ! Pavadīt dažas stundas ārpus mājas? Vai tev jāpieķēdējas pie viņa gultas?

Rafaela pamāja.

- Šobrīd jā. - Un tad, it kā viņai tas būtu jāpastāsta Aleksam, viņa turpināja: - Mans tēvs bija licis mani izsekot, Aleks. Viņš draudēja izstāstīt Džonam Henrijam. Un tas manu vīru būtu nogalinājis. Man nebija citas izvēles.

-Ak mans Dievs! -Alekss pārsteigts viņu uzlūkoja. Un viņa jau vēl nebija piebildusi, ka izsekošana uzsākta pēc Alekša māsas Kejas atsūtītās vēstules. - Kāpēc gan lai viņš kaut ko tādu darītu?

- Stāstītu Džonam Henrijam? Neesmu pārliecināta, ka viņš to darītu. Bet es nedrīkstēju riskēt. Viņš teica, ka to darīs, tāpēc man bija jārīkojas tā, kā es rīkojos.

- Bet kāpēc lai viņš būtu licis tevi izsekot?

Rafaela paraustīja plecus un ielūkojās Aleksam acīs.

- Patiesībā tam nav nozīmes. Lika - un cauri!

- Un tu, tu te sēdi un gaidi?

Viņa aizvēra acis.

*

- Nerunā tā! Es negaidu. Pēc taviem vārdiem izklausās, it kā es gaidītu, kad viņš nomirs, bet tā nav. Es gluži vienkārši daru to, ko izlēmu pirms piecpadsmit gadiem, kļūstot viņa sieva.

- Vai tev neliekas, ka tādā situācijā viss mazliet mainās, Rafaela? - Alekša acis lūdzās, bet Rafaela atkal papurināja galvu. - Labi, es tev neko neuzspiedīšu. - Viņš jau aptvēra, kādu spiedienu viņa pārcietusi Spānijā. Bija grūti iztēloties, ka tēvs Rafaelu izsekojis un draudējis izstāstīt viņas vīram par viņas mīlas sakaru.

Rūpīgi slēptā niknumā Alekss prātoja, ko viņš labprāt izdarītu ar Rafaelas tēvu, un tad viņš paraudzījās Rafaelai acīs.

- Es visu atstāšu, kā ir. Es tevi mīlu. Es tevi vēlos. Ar jebkādiem taviem nosacījumiem, jebkad, kad vien tu varēsi. Vienalga, vai tas notiks rīt vai pēc desmit gadiem. Nāc pieklauvē pie manām durvīm, un es tevi tur gaidīšu. Vai tu to saproti, Rafaela? Vai zini, ka es runāju nopietni?

- Zinu, bet, manuprāt, tā rīkoties ir neprāts. Tev jāturpina sava dzīve.

- Un tev ne?

- Tas ir citādi, Aleks. Tu neesi precējies, bet es esmu. -Kādu brīdi viņi klusēdami sēdēja uz baļķa, lūkodamies jūrā. Bija ļoti jauki pēc tik ilga laika vienkārši atkal būt kopā. Rafaela gribēja paildzināt šo brīdi, bet metās jau krēsla un sāka celties migla.

- Vai tevi vēl joprojām izseko?

- Diezin vai. Tagad tas vairs nav nepieciešams. - Viņa liegi uzsmaidīja Aleksam un vēlējās, kaut varētu tikai pieskarties viņa vaigam. Bet viņa zināja, ka nedrīkst to atļauties. Vairs nekad. Un tas, ko viņš teica, bija neprāts. Viņš taču nevarēja sēdēt un gaidīt Rafaelu visu savu atlikušo mūžu.

- Nāc! - Alekss piecēlās un pastiepa viņai pretī roku. - Es tevi pavadīšu līdz tavai mašīnai. - Un tad viņš pasmaidīja. - Vai varbūt tā nemaz nav prātīga doma?

- Nav gan. - Rafaela arī pasmaidīja. - Bet tu vari pavadīt mani pusi ceļa. - Tumsa iestājās diezgan ātri, un Rafaelu nepavisam nesajūsmināja iespēja iet uz mašīnu vienai. Viņa uzlūkoja Alekšu ar maigi jautājošu skatienu. Viņas uzacis bija sarauktas un acis šobrīd kalsnajā sejā šķita pat vēl lielākas, nekā bija. - Kā klājas Amandai?

Alekss noraudzījās viņā ar maigu smaidu.

- Viņai tevis pietrūkst... gandrīz tikpat ļoti kā man...

Rafaela neatbildēja.

- Kā viņai pagāja vasara?

- Kopā ar Keju viņa izturēja tieši piecas dienas. Mana dārgā māsa bija izplānojusi visu mēnesi, lai viņa ik mirkli varētu izrādīt Mendiju saviem vēlētājiem. Mendija pamēģināja, kā tas ir, un pasūtīja māti tālāk.

- Vai viņa atgriezās mājās?

- Nē, mana māte ar viņu ātrāk aizbrauca uz Eiropu. -Viņš paraustīja plecus. - Man šķiet, abas tur jauki pavadījušas laiku.

- Vai tad viņa tev neko nestāstīja?

Alekss ilgi un cieši uzlūkoja Rafaelu.

- Šaubos, vai es tad dzirdēju, ko kāds man stāstīja. Tā tas vilkās apmēram līdz novembrim. - Rafaela pamāja ar galvu, un viņi turpināja ceļu. Un tad viņa beidzot apstājās.

- No šejienes es tālāk iešu viena.

- Rafaela... - Alekss vilcinājās, bet tad nolēma, ka viņam tas jāpajautā. - Vai es drīkstu tevi vēl kādreiz satikt? Vienkārši aiziesim kopā pusdienās... vai kaut ko iedzert...

Bet Rafaela papurināja galvu.

- Es tā nevaru.

- Kāpēc ne?

-Tāpēc, ka mēs abi gribēsim kaut ko vairāk, un tu pats to zini. Lai paliek tā, kā tas ir pašreiz, Aleks.

- Kāpēc? Lai es tā ilgojos pēc tevis, ka nespēju sakarīgi domāt, un lai tu iznieko savu dzīvi? Vai tā tam jāpaliek? Vai tāpēc tavs tēvs draudēja izstāstīt Džonam Henrijam, lai droši zinātu, ka mēs abi dzīvosim šādi? Vai tu tiešām nevēlies neko vairāk, Rafaela? - Un tad, nespēdams vairs savaldīties, Alekss pasniedzās un maigi apskāva Rafaelu. - Vai tad tu neatceries, kā tas bija?

Viņas acis saskrēja asaras un, pamājusi ar galvu, viņa paslēpa seju pie Alekša pleca, nevēlēdamās redzēt viņa seju.

- Jā... jā... es atceros... bet tas ir beidzies...

- Nē, nav vis. Es joprojām tevi mīlu. Es tevi vienmēr mīlēšu.

- Tu nedrīksti to darīt. - Beidzot viņa ar ciešanu pilnu skatienu uzlūkoja Alekšu. - Tev tas viss jāaizmirst, Aleks. Tā jābūt.

Alekss neko neatbildēja, tikai papurināja galvu.

- Ko tu darīsi Ziemassvētkos? - Tas bija dīvains jautājums, un Rafaela apmulsusi paskatījās uz Alekšu, nesaprazdama, kas viņam padomā.

- Neko. Kāpēc tu jautā?

- Mana māte vedīs Amandu uz Havaju salām. Viņas aizbrauc divdesmit piektajā piecos pēcpusdienā. Tu varētu atnākt vakarā uz tasi kafijas. Es apsolu, ka neko tev neuzspiedīšu, neizprašņāšu un nepieprasīšu nekādus solījumus. Es gluži vienkārši vēlos tevi redzēt. Man tas nozīmētu ļoti daudz. Lūdzu, Rafaela... - Viņa balss apsīka, un Rafaela stāvēja, līdz beidzot, sāpju un ciešanu pārpilna, piespieda sevi pakratīt galvu.

- Nē. - Tas skanēja kā čuksts. - Nē.

- Es tev neļaušu tā rīkoties. Es būšu mājās. Viens pats. Savās mājās Ziemassvētku vakarā. Padomā par to. Es gaidīšu.

- Nē... Aleks... lūdzu!

-Tam nav nozīmes. Ja tu neatnāksi, es sapratīšu.

- Bet es negribu, lai tu tur sēdētu viens. Un es neiešu.

Alekss neko neteica, bet viņa acis iemirdzējās cerībā.

- Es tur būšu. - Tad viņš pasmaidīja. - Uz redzēšanos! -Viņš noskūpstīja Rafaelu uz pieres un papliķēja ar savām lielajām rokām viņai pa pleciem. - Saudzē sevi, mīļā! -Viņš stāvēja un noskatījās, kā Rafaela, neteikusi ne vārda, gausi aizgriezās.

Viņa paskatījās atpakaļ un redzēja Alekšu sarkanajā virsjakā vēl arvien stāvam, vējam pluinījot viņa tumšos matus.

- Es neiešu, Aleks.

- Tam nav nozīmes. Es gribu būt mājās. Ja nu tu gadījumā atnāc. - Un, Rafaelai ejot prom uz kāpņu pusi, kas veda atpakaļ pie mašīnas, Alekss nosauca viņai pakaļ: - Tiksimies Ziemassvētkos!

Noraugoties, kā Rafaela iekāpj limuzīnā, Alekss prātoja par viņas uzticību Džonam Henrijam, viņam pašam un visiem saviem pienākumiem. Viņš ļaus, lai Rafaela pati pieņem lēmumu.

*

Bet pamest Rafaelu viņš nespēja.

28

Mazā eglīte, kas bija uzlikta uz galda istabas otrā pusē, jautri mirguļoja. Rafaela un Džons Henrijs no jau pārāk pierastajām paplātēm ēda tītara cepeti. Džons Henrijs šķita klusāks nekā parasti, un Rafaela prātoja, vai šī svētku gaisotne viņam neuzdzen depresiju, vai tā neatgādina izbraucienus ar slēpēm jaunībā vai ceļojumus kopā ar Rafaelu, vai tos gadus, kad viņa dēls vēl bija mazs zēns un lejā, foajē, greznojās milzīga egle.

- Džon Henrij... mīļais... vai tev nekas nekaiš? - Rafaela noliecās un maigi uzrunāja vīru. Viņš pakratīja galvu, bet neko neatbildēja. Viņš domāja par Alekšu un abu sarunu. Kaut kas bija noticis, bet Džons Henrijs pēdējo mēnešu laikā bija izjutis tādu depresiju, ka nebija pamanījis Rafaelas noskaņojumu. Viņa parasti mānīja vīru ar savu neizsakāmo izlēmību rūpēties par viņa dzīvotprieku, apslēpjot pati savas ciešanas. Nopūties viņš atslējās pret spilveniem.

- Esmu ļoti noguris no visa, Rafaela.

- No kā, no Ziemassvētkiem? - Viņa izskatījās pārsteigta. Vienīgais Ziemassvētku liecinieks bija mazītiņā egle Džona Henrija guļamistabā, bet varbūt spuldzīšu gaisma bija par spilgtu viņa acīm.

- Nē, no visa. No dzīvošanas... vakariņu ēšanas... ziņu skatīšanās, kad patiesībā nekas jauns nenotiek. No elpošanas... runāšanas un gulēšanas... - Viņš drūmi uzlūkoja Rafaelu, un viņa acīs nebija ne vēsts no laimes, pat ne mazumiņa.

*

- No manis tu taču neesi noguris, vai ne? - Rafaela maigi uzsmaidīja vīram un grasījās noskūpstīt viņa vaigu, bet viņš aizgriezās.

- Nedari... tā. - Viņa balss bija klusa un skumīga, un spilvenu apslāpēta.

- Džon Henrij... kas noticis? - Viņu vērojot, Rafaela izskatījās pārsteigta un sāpināta. Viņš gausi atkal pievērsa seju sievai.

- Kā tu vari tā jautāt? Kā tu spēj... dzīvot tā... vēl arvien? Kā tu spēj te izturēt?... Reizēm es prātoju... par tiem vecajiem vīriem... kas nomirst Indijā... kur sadedzina... viņu jaunās sievas uz bēru sārta. Es nejūtos labāks par viņiem, Rafaela.

- Nerunā tā, nemuļķojies, es tevi mīlu...

-Tad tu esi traka. - Neizklausījās, ka viņš būtu uzjautrināts, vairāk gan šķita dusmīgs. - Un, ja tu tāda esi, es gan neesmu. Kāpēc tu kaut kur neaizbrauc? Aizbrauc brīvdienās... Dieva dēļ, dari kaut ko... tikai nesēdi šeit, izniekodama savu dzīvi. Manējā ir galā, Rafaela... - Viņa balss pārvērtās čukstā. - Manējā ir galā. Un tāda bijusi jau gadiem ilgi.

- Tā nav taisnība. - Ar asarām acīs Rafaela centās viņu pārliecināt. Vīra sejas izteiksme spēja salauzt viņas sirdi.

- Tā ir taisnība... un tev ar to... jāsamierinās. Es jau gadiem ilgi... jūtos kā miris... Bet ļaunākais ir tas, ka... es dzenu nāvē arī tevi. Kāpēc tu neaizbrauc kādu laiku pavadīt mājās, Parīzē? - Viņš atkal un atkal prātoja, kas atgadījies starp Rafaelu un Alekšu, bet nevēlējās to vaicāt. Viņš negribēja, lai Rafaela saprastu, ka viņš par abiem zina.

- Kāpēc? - Rafaela izskatījās satraukta. - Kāpēc Parīzē? - Pie tēva? Pēc tā, kas bija noticis vasarā? Šī doma vien uzdzina viņai nelabumu. Bet Džons Henrijs no savas gultas nelokāmi viņu uzlūkoja.

- Es gribu... lai tu uz kādu laiku... aizbrauc.

Rafaela kategoriski papurināja galvu.

- Es nebraukšu.

- Brauksi gan! - Viņi strīdējās gluži kā bērni, bet neviens no viņiem nebija priecīgs un neviens no abiem nesmaidīja.

- Nē, nebraukšu.

- Sasodīts, es gribu, lai tu kaut kur aizbrauc!

- Labi, tad es došos pastaigāties. Šī ir arī mana māja, un tu nevari mani tā aizsūtīt. - Viņa paņēma no vīra paplāti un nolika to uz grīdas. - Manuprāt, es tev gluži vienkārši esmu apnikusi, Džon Henrij. - Viņa mēģināja paķircināt vīru, bet viņa acīs neatmirdzēja nebēdnīgās uguntiņas, kādas varēja pamanīt Rafaelas acīs. - Varbūt tev vajadzīga tikai kāda jauna, seksīga kopēja.

Bet Džonu Henriju tas neuzjautrināja. Viņš tikai gulēja, drūmi raudzīdamies sievā. Rafaela pēdējā laikā pamanīja, ka viņš kļūst arvien īgnāks.

- Beidz runāt muļķības! - viņa maigi teica un sirsnīgi paliecās uz priekšu. - Es mīlu tevi un negribu braukt prom.

- Bet es gribu, lai tu aizbrauc.

Rafaela klusēdama sēdēja kādu bridi, ļaudama Džonam Henrijam sevi vērot, un tad viņš piepeši klusu ierunājās.

- Es gribu nomirt, Rafaela. - Viņš aizvēra acis un turpināja: - Tas ir vienīgais, ko es vēlos. Un kāpēc es nemirstu... ak Dievs, kāpēc es nemirstu? - Viņš atvēra acis un atkal paraudzījās uz Rafaelu. - Pasaki man to! Pie velna, kur ir taisnība? - Viņš pārmetoši pievērsās sievai. - Kāpēc es vēl joprojām esmu dzīvs?

- Tāpēc, ka tu esi vajadzīgs man. - Rafaela pateica to klusu, un Džons Henrijs pakratīja galvu un atkal novērsās. Tad viņš ļoti ilgi neteica neko, un, uzmanīgi pieiedama tuvāk gultai, Rafaela pamanīja, ka viņš jau aizmidzis. Viņu skumdināja tas, cik ļoti nelaimīgs ir Džons Henrijs. It kā viņa vēl nedarītu pietiekami daudz.

Uz pirkstgaliem istabā ienāca kopēja, un Rafaela ar mājienu norādīja, ka Džons Henrijs iemidzis. Viņas izgāja laukā, lai čukstus apspriestos. Lēmums bija tāds, ka viņš droši vien gulēs visu nakti. Šī diena viņam bija gara un grūta, un Ziemassvētkiem nebija nekādas nozīmes. Patiesībā nekam vairs nebija nozīmes. Viņš bija noguris no itin visa.

- Ja esmu vajadzīga, būšu savā istabā, - Rafaela pačukstēja kopējai, un tad domīgi devās prom pa gaiteni. Nabaga Džons Henrijs, cik nožēlojama eksistence! Un, pēc Ra-faelas domām, netaisnība bija nevis tā, ka viņš joprojām bija dzīvs, bet gan tā, ka viņu vispār piemeklējušas triekas lēkmes. Ja nebūtu to, šādā vecumā viņš vēl būtu dzīvesprieka pilns. Varbūt ne tāds kā piecdesmit vai sešdesmit gadu vecumā; viņš būtu mazliet vairāk noguris, bet laimīgs un darbīgs, un dzīvespriecīgs. Tagadējā stāvoklī viņam nebija nekā, un savā ziņā viņam bija taisnība. Džonu Henriju bija grūti nosaukt par dzīvu.

Domādama par vīru, Rafaela lēni iegāja savā mazajā kabinetā un ļāva domām pievērsties kam citam. Tam, ka viņas ģimene svin Ziemassvētkus Santaeuhenijā, savam tēvam, un nenovēršami viņas domas aizklīda pagātnē līdz tiem Ziemassvētkiem pagājušajā gadā, kurus viņa bija svinējusi kopā ar Aleksandru un Amandu. Un tad jau vai simto reizi šajā dienā Rafaela atcerējās, ko Alekss bija sacījis pludmalē pirms trim nedēļām. “Es gaidīšu... es būšu mājās...” Rafaela vēl arvien domās dzirdēja viņu to sakām. Un, sēdēdama viena pati savā kabinetā, viņa atkal ieprātojās, vai Alekss tiešām ir mājās. Bija vēl tikai astoņi, pieklājīgs laiks, un Rafaela gluži labi varētu iziet pastaigāties, bet kur šī pastaiga viņu novedīs? Kas notiks, kad viņa tur aizies? Vai tas būtu gudri un prātīgi darīts? Vai tam vispār ir jēga? Viņa zināja, ka nav, ka viņas vieta ir šeit, Džona Henrija lielajā, tukšajā mājā. Stundām gausi ritot uz priekšu, Rafaela pēkšņi juta, ka viņai jāaiziet turp, kaut uz mirkli, kaut uz pusstundu, bet viņai jāredz Alekss. Tas bija neprāts, un viņa to zināja, bet pusdesmitos Rafaela pielēca kājās no krēsla, vairs ne mirkli ilgāk nespēdama palikt mājās. Viņai bija jāiet.

Rafaela žigli apvilka sarkanu vilnas mēteli virs vienkāršās, melnās kleitas, apāva garus, plānus melnas ādas zābakus, uzmeta plecā melnu ādas somiņu un pārvilka ar ķemmi pār matiem. Domājot par to, ka satiks Alekšu, viņa juta sirdi straujāk sitamies. Viņa pārmeta sev, ka ies turp, bet piepeši pasmaidīja, iztēlojoties mirkli, kad Alekss atvērs durvis. Rafaela atstāja savā istabā zīmīti, ka aiziet pastaigāties un pēc tam apciemos kādu draugu, ja nu nāktu viņu meklēt, un gluži kā lidojot aizsteidzās uz nelielo māju, kuru nebija redzējusi jau piecus ar pusi mēnešus.

Ieraugot Alekša māju, viņa apstājās uz ielas, lūkodamās uz to un klusu nopūzdamās. Viņa jutās tā, it kā gandrīz pusgadu būtu maldījusies un beidzot atradusi mājupceļu. Nespēdama apslāpēt smaidu sejā, viņa šķērsoja ielu un piespieda durvju zvanu, tūlīt pat izdzirdēdama Alekša straujos soļus uz kāpnēm. Iestājās klusums, tad durvis atvērās, un tajās stāvēja Alekss, nespēdams noticēt tam, ko redzēja, līdz viņa sejā atplauka tāds pats smaids kā Rafaelas acīs.

- Priecīgus Ziemassvētkus! - Viņi to pateica reizē un pēc tam reizē iesmējās. Alekss pakāpās sānis, paklanījās un tad veltīja Rafaelai sirsnīgu smaidu. - Esi sveicināta mājās, Rafaela! - Neteikusi ne vārda, viņa gāja iekšā.

Dzīvojamā istabā tagad bija mēbeles. To bija iekārtojuši Alekss un Mendija, gājuši uz izsolēm un veikaliem, un mākslas galerijām, un krāmu tirgiem, galu galā izveidodami omulīgu kompozīciju no franču provinciālā un agrīnā amerikāņu stila, pievienojot glītu paklāju, mierīgas franču impresionistu gleznas, daudz sudraba un dažus alvas izstrādājumus, dažas glītas, senas grāmatas. Uz galdiem bija lielas krūzes ar ziediem, un katrā stūrī atradās istabas augi, bet virs mazās marmora kamīna dzegas - kāpelējošie vīteņaugi. Dīvāns bija balts, mazie spilventiņi izgatavoti no kažokādas un gobelēna, un bija arī daži izšuvumi, kurus Amanda bija pagatavojusi Aleksam mājas iekārtošanas laikā. Kopš Rafaelas aiziešanas viņa bija kļuvusi tēvocim vēl tuvāka un izjuta pienākumu “rūpēties par viņu”, jo nebija neviena cita, kas to darītu. Viņa mudināja Alekšu lietot pareizu uzturu, vitamīnus, izgulēties, aizrādīja par pārāk ātru braukšanu, pārāk smagu strādāšanu un dārza neravēšanu. Savukārt Alekss ķircināja Amandu par viņas pielūdzējiem, gatavošanas māku, kosmētiku, garderobi, un tomēr kaut kādā veidā lika viņai saprast, ka viņa ir visjaukākā meitene pasau

lē. Kopīgi viņi vadīja saimniecību, un, pārkāpusi pār slieksni, Rafaela varēja just šeit valdošo mīlestību; tā plūda no katra istabas kakta.

- Aleks, te ir burvīgi.

- Vai ne? Mendija to lielākoties iekārtoja, kad pārnāca no skolas. - Viņš izskatījās lepns par aizbraukušo māsasmeitu un ieveda Rafaelu dzīvojamā istabā. Viņa izjuta atvieglojumu, ka var sēdēt telpā, kura viņiem abiem neradīja kopīgas atmiņas. Rafaela bija mazliet satraukusies, ka Alekss viņu uzvedīs savā guļamistabā un nosēdinās kamīna priekšā - viņa nebūtu varējusi izturēt tās atmiņas - vai arī kabinetā, vai pat lejasstāvā, virtuvē. Šeit bija lieliski, jo telpa bija silta un skaista, un tā bija jauna.

Alekss viņai piedāvāja kafiju un brendiju. Pirmo viņa pieņēma, no otrā atteicās un apsēdās uz glītā, mazā dīvāna, atkal jau apbrīnodama smalko istabas iekārtojumu. Pēc mirkļa Alekss atgriezās ar kafiju, un, kad viņš nolika tasīti, Rafaela redzēja, ka Alekša rokas trīc tikpat ļoti kā viņai.

- Es gan īsti nezināju, vai tu šeit būsi, - Rafaela nervozi iesāka, - bet nolēmu riskēt.

No sava krēsla līdzās dīvānam Alekss viņu nopietni uzlūkoja.

- Es taču tev teicu, ka būšu. Un es runāju nopietni. Tagad tev jau to vajadzētu zināt. - Rafaela pamāja ar galvu un iedzēra karsto kafiju.

- Kā gaidījāt Ziemassvētkus?

- Normāli. - Alekss pasmaidīja un paraustīja plecus. - Mendijai tas bija liels notikums, un vakar ielidoja mana māte, lai vestu viņu uz Havaju salām. Viņa jau gadiem ilgi solījusi Mendijai šo ceļojumu, un šobrīd šķita piemērots laiks. Māte tikko pabeigusi grāmatu, arī viņai noderētu atpūta. Kā mēdz teikt, jaunāka viņa nekļūst.

t

- Tava māte? - Rafaela izskatījās reizē satriekta un uzjautrināta. - Viņa nekad nebūs veca. - Un tad Rafaela atcerējās kaut ko tādu, ko bija aizmirsusi pastāstīt Aleksam, kad abi sastapās pludmalē. - Manu grāmatu arī izdos, - viņa nosarka un klusu iesmējās, - kaut arī tā nepavisam nav tik svarīga kā romāns.

- Tava bērnu grāmata? - Alekša sirds priekā salēcās, un Rafaela pamāja ar galvu.

- Man to paziņoja tikai pirms dažām nedēļām.

- Vai tev palīdzēja kāds aģents? - Rafaela papurināja galvu.

- Nē. Laikam gluži vienkārši iesācējas veiksme. - Viņi viens otram uzsmaidīja, un tad Alekss atlaidās ērtāk krēslā.

- Es priecājos, ka tu esi šeit, Rafaela. Es jau sen vēlējos tev parādīt šo istabu.

- Un es vēlējos tev pastāstīt par grāmatu. - Viņa maigi pasmaidīja. Bija tāda sajūta, it kā abi būtu atguvuši draugu. Bet ko lai viņi dara turpmāk? Viņi nevarēja atjaunot to, kas starp abiem bijis agrāk. To Rafaela zināja. Tas pārāk satricinātu jau tā nestabilās attiecības ar Keju, Rafaelas tēvu, māti, Džonu Henriju. Rafaela ilgojās, kaut varētu izstāstīt Aleksam, kāda bijusi viņas pagājusī vasara - gluži kā ļauns murgs.

- Par ko tu tikko domāji?

Lūkodamās kamīnā, Rafaela bija izskatījusies bezgala skumja. Viņa atklāti paraudzījās uz Alekšu.

- Par pagājušo vasaru. - Viņa nopūtās. - Tā bija briesmīga.

Alekss, arī izskatīdamies domīgs, pamāja ar galvu un tad tikko jaušami pasmaidīja.

- Es vienkārši priecājos, ka tu esi atgriezusies un mēs varam parunāties. Man vissmagāk bija tāpēc, ka nevarēju vairs ar tevi runāt... tevi redzēt... apzināties, ka, atgriežoties mājās, tevis te nebūs. Mendija teica, ka arī viņai tas bijis vissmagākais. - Viņa vārdi griezās Rafaelas sirdī gluži kā nazis, un viņa novērsās, lai Alekss nepamanītu ciešanas viņas acīs. - Ko tu tagad dari, Rafaela? - Alekša balss bija maiga, un viņš domīgi raudzījās kamīnā.

- Lielāko daļu laika esmu pie Džona Henrija. Dažos pēdējos mēnešos viņa veselība ir pavisam pasliktinājusies.

- Jums abiem noteikti ir smagi.

- Galvenokārt viņam.

- Un tev? - Viņš cieši uzlūkoja Rafaelu, bet viņa neatbildēja. Tad, neko vairs neteikdams, Alekss paliecās uz viņas pusi un maigi noskūpstīja viņu uz lūpām. Rafaela neiebilda, viņa nedomāja par to, ko abi dara. Viņa tikai skūpstīja Alekšu, sākumā viegli un tad ar visu to kaisli un ciešanām, un vientulību, un alkām, kas viņu pārpludināja kopš pagājušās vasaras. It kā šis skūpsts būtu visu to atmodinājis, un Rafaela juta, ka arī Alekss cenšas apslāpēt savu kaisli.

- Aleks... es nedrīkstu... - Ne jau atkal. Viņa nedrīkstēja to atkal sākt, un Alekss pamāja ar galvu.

-Es zinu, mīļā. Ir jau labi. - Tā viņi sēdēja labu laiku, raudzīdamies kamīnā, runādami par sevi un viens par otru, par to, kas ar viņiem noticis, un par to, kā viņi jutušies, un tad piepeši abi jau pļāpāja par ko citu: par cilvēkiem un lietām, kas viņus uzjautrinājuši, par jocīgiem brīžiem, it kā sešus mēnešus viņi būtu šo informāciju krājuši. Kad Rafaela atvadījās no Alekša uz ielas stūra netālu no savām mājām, jau bija trīs naktī. Alekss bija uzstājis, ka pavadīs viņu uz mājām. Un tad, gluži kā skolnieks, viņš brīdi vilcinājās un nolēma riskēt. - Vai es drīkstu tevi vēl kādreiz satikt, Rafaela? Tā kā šodien... - Alekss nevēlējās Rafaelu atkal aizbiedēt, un viņš tikko bija noklausījies, kādā pakļautībā Rafaela dzīvojusi: gan īstenībā, gan domās. Šķita, ka viņa apsver Alekša jautājumu, bet tikai mirkli, tad viņa pamāja ar galvu.

- Varbūt mēs varētu pastaigāt pa pludmali?

-Rīt?

Viņa pasmējās par šo jautājumu un pamāja ar galvu.

- Ļoti labi.

- Satiksimies tieši tepat, un mēs varam braukt ar manu mašīnu. - Rīt būs sestdiena, un viņš būs brīvs. - Divpadsmitos?

- Norunāts. - Juzdamās ļoti jauna un meitenīga, Rafaela uzsmaidīja Aleksam un pamāja ar roku, un tad viņa jau bija prom, visu ceļu līdz mājai savā nodabā smaidīdama. Viņa nedomāja ne par Džonu Henriju, ne par savu tēvu, ne Keju Vilardu, ne kādu citu. Viņa domāja vienīgi par Aleksandru... Alekšu Heilu... par to, ka nākamajā dienā divpadsmitos viņu satiks un abi dosies uz pludmali.

29

edeļas beigas Alekss un Rafaela jau tikās katru

pēcpusdienu, vai nu pastaigājoties pa pludmali, vai laiski sēžot kamīna priekšā, dzerot kafiju un runājot par dzīvi. Rafaela parādīja Aleksam līgumu par savu grāmatu, kad tas tika atsūtīts no Ņujorkas, un Alekss viņai pastāstīja par savām jaunākajām juridiskajām lietām, un viņi aizbrauca uz Fortpointu. Ja Alekss nestrādāja, viņi kopīgi pavadīja pēcpusdienas un dažas stundas vakaros, kad Džons Henrijs jau bija aizmidzis. Vienmēr bija tādi brīži, kad Rafaela varēja nebūt pie Džona Henrija, jo viņš gulēja, tāpēc viņa nejutās tā, it kā laupītu vīram kaut mirkli no viņa uzmundrināšanai paredzētā laika. Viņa veltīja Aleksam to laiku, kas piederēja tikai viņai vien: pa pusstundiņai, pa mirklim, lai pastaigātos un elpotu, un domātu, un būtu. Tās bija laimīgas viņu kopīgi pavadītās stundas, kurās viņi atkal no jauna atklāja viens otru. Bet šoreiz viņi atklāja vairāk nekā pirms gada, taču iespējams, ka pa to laiku, kamēr viņi bija vieni, abi bija ļoti

pieauguši. Gan Rafaela, gan Alekss bija ārkārtīgi pārdzīvojuši viens otra zaudējumu, tomēr uz katru tas bija iedarbojies citādi. Viņu attiecības joprojām bija ļoti trauslas, tās bija tikko sākušās, un abi baidījās. Rafaela baidījās radīt tādu pašu traģisku situāciju kā pirms gada, izraisot Alekša māsas un pašas tēva dusmas, un vēl arvien viņai nedeva mieru doma, ka viņa attur Alekšu no pilnvērtīgākām attiecībām. Bet Alekšu biedēja vienīgi tas, ka Rafaela atkal varētu nobīties un aiziet. Viņam galu galā bija Džona Henrija svētība, tāpēc viņš nepavisam nemocījās vainas apziņā. Viņi veidoja savas attiecības ļoti piesardzīgi, soli pa solītim tuvodamies viens otram, līdz pat nākamajai dienai pēc Jaungada iestāšanās, kad Rafaela aizgāja pie Alekša uz mājām divos pēcpusdienā pēc tam, kad Džons Henrijs bija paziņojis, ka grib gulēt visu dienu, un šķita, ka viņš patiešām nodomājis to darīt.

Rafaela aizgāja un nospieda durvju zvanu, pat nebūdama pārliecināta, vai Alekss būs mājās, un viņš atvēra durvis, ģērbies džinsos un ērtā, vecā džemperī ar augstu apkakli. Redzot stāvam pie durvīm Rafaelu, viņa sejā atspoguļojās neaprakstāms prieks.

- Kāds jauks pārsteigums! Ko tu te dari?

- Es tikai iedomājos tevi apciemot. Vai es tevi iztraucēju? - Nosarkdama viņa piepeši aptvēra, ka bijusi visai pašpārliecināta. Ja nu Alekša augšstāva istabā būtu kāda sieviete? Bet viņš tūlīt nojauta Rafaelas aizdomas un iesmējās.

- Nē, kundze. Jūs mani nepavisam “neiztraucējāt”. Vai gribi kafiju? - Viņa pamāja ar galvu un sekoja Aleksam lejā uz virtuvi.

- Kas tad te pastrādājis? - Viņa pamāja uz mirdzošajiem vara katliem un apsēdās uz virtuves krēsla.

-Es.

- Tiešām tu?

- Protams! - Un tad viņš viegli uzsmaidīja Rafaelai. - Man ir daudz talantu, par kuriem tu nezini.

- Un kādi tie ir?

Alekss pasniedza Rafaelai siltas kafijas tasīti un no savas vietas laimīgs nolūkojās, kā viņa to dzer.

- Diez vai man tev vajadzētu uzreiz izpaust visus savus noslēpumus.

Kādu brīdi viņi sēdēja klusēdami, dzēra kafiju un priecājās viens par otra klātbūtni, un tad, kā jau parasti, sāka apspriest dučiem dažādu jautājumu. Viņu kopīgi pavadītais laiks vienmēr šķita aiztraucamies bezgala ātri. Tad Alekss atcerējās, ka viņam ir mātes jaunās grāmatas manuskripts.

- Ai, Aleks, vai es drīkstu to palasīt? - Rafaelas acis iemirdzējās.

- Protams. Tas ir augšā. Izklāju to pa visu rakstāmgaldu.

Rafaelas acis mirdzēja priekā par šādu iespēju, un, aizmirsusi kafiju, viņa steidzīgi sekoja Aleksam augšā pa kāpnēm. Viņa izlasīja pāris lappušu, kas viņai ļoti patika, un uzsmaidīja Aleksam. Pēkšņi Rafaela aptvēra, ka šī ir pirmā reize, kad viņa atkal atrodas Alekša istabā. Viņa piesardzīgi palūkojās gaiteņa otrā pusē, kur atradās Alekša guļamistaba, un tad viņu skatieni sastapās un neatrāvās viens no otra. Alekss viņu noskūpstīja - lēni, izjusti, al-kaini, un Rafaelas mugura izliecās baudā, kad Alekss viņu apskāva. Viņš gaidīja, līdz Rafaela viņu apturēs, bet viņa to nedarīja, un Alekss ļāva rokām glāstīt viņas augumu. Tad, it kā savstarpēji vienojušies, viņi lēni devās uz gaiteņa otru pusi.

Pirmo reizi sava pieauguša cilvēka dzīvē Alekss bija samulsis par to, ko dara, par viņu tikko atsāktās kaisles sekām. Viņš tik izmisīgi baidījās zaudēt Rafaelu, bet tieši Rafaela bija tā, kura klusi pačukstēja: - Lai notiek, Aleks. -Un, kad Alekss vilka nost viņas džemperi, viņa piebilda: - Es tevi tik ļoti mīlu. - Gluži kā baleta izrādē Alekss viņu lēnām izģērba, un Rafaela savukārt novilka viņa drēbes. Viņi skūpstījās un glāstīja, un apskāva viens otru maigi un kaislīgi, un šķita, ka mīlēšanās aizņem visu pēcpusdienu, bet, kad viņi beidzot atlaidās viens otram līdzās, pilnīgi apmierinājuši gan savu miesu, gan garu, gan sirdi, viņi abi izskatījās laimīgāki, nekā jebkad agrāk bijuši. Atspiedies uz elkoņa, Alekss nolūkojās uz Rafaelu ar tādu smaidu, kādu viņa nekad iepriekš nebija redzējusi.

- Vai tu zini, cik laimīgs es jūtos, redzot tevi šeit?

Viņa viegli pasmaidīja.

- Man tevis ļoti pietrūka, Aleks... visādā ziņā. - Alekss pamāja ar galvu un atgūlās viņai līdzās. Viņa pirksti turpināja glāstīt, mute alkaini skūpstīja, augumu pārņēma trīsas, un piepeši viņš aptvēra, ka atkal vēlas Rafaelu. It kā tagad viņam nekad vairs nebūtu gana, it kā viņa varētu atkal pamest Alekšu un vairs neatgriezties. Viņi mīlējās vēl un vēlreiz, un tad atkal vakarā, un tad viņi kopīgi iegāja siltā vannā. Rafaela sapņaini sēdēja tajā, aizvērusi acis.

- Mīļā, tu esi burvīga.

- Un ļoti miegaina. - Viņa pavēra vienu aci un pasmaidīja. - Man jāceļas augšā un jāiet mājās. - Bet šķita tik dīvaini, ka viņai kaut kur jāiet, vēl dīvaināk, ka jāsauc tā otra māja par “mājām”. Viņas mājas atkal bija šeit, pie Alekša, kur viņi varēja dalīties savā dzīvē, dvēselē, miesā un mīlestībā. Un viņai bija vienalga, ar ko šoreiz piedraudēs tēvs. Viņa nekad nepametīs Alekšu. Lai Keja raksta viņam vēl vienu sasodītu vēstuli. Lai viņi visi iet pie velna! Viņai bija nepieciešams šis vīrietis. Un galu galā viņa to bija pelnījusi.

Alekss viņu atkal noskūpstīja, un abi joprojām sēdēja vannā, un Rafaela ķircinājās, teikdama: ja Alekss vēl reizi viņai pieskarsies, viņa izsauks policiju. Bet viņš bija tikpat noguris kā Rafaela un, vezdams viņu mājās, laimīgs nožāvājās, vēl reizi noskūpstīja Rafaelu un tad, kā parasti, ļāva viņai pēdējo kvartālu iet vienai.

Rafaela iegāja mājā, bet tur valdīja dīvains klusums, it kā būtu apstājušies visi pulksteņi, it kā kāda skaņa, kas visu laiku atbalsojusies šajā milzīgajā savrupnamā, būtu apklususi. Rafaela nosprieda, ka vainīgi vienīgi viņas iztēle un nogurums, un pasmaidījusi un nožāvājusies kāpa augšā. Bet, nonākusi uz pirmā kāpņu laukumiņa, viņa piepeši pamanīja pie Džona Henrija durvīm ārpusē divas kalpotājas un divas kopējas. Mirkli viņas sirds mitējās pukstēt, un viņa nesaprata, kas notiek. Viņa apstājās kāpņu galā, un kalpotājas viņu pamanīja.

- Vai kaut kas noticis?

- Jā... - Kopējai, kas uzlūkoja Rafaelu, bija stipri piesarkušas acis. - Jūsu vīrs, Filipsa kundze...

- Ak mans Dievs! - Rafaela to pateica klusu. Redzot kopējas un viņu sejas izteiksmi, viņa visu saprata.

- Vai viņš ir... - Rafaela nespēja pabeigt teikumu, un kopēja pamāja ar galvu.

- Viņš ir miris. - Bet tad, pašas emociju pārmākta, viņa atkal sāka raudāt, un otra kopēja viņu apskāva.

- Kā tas notika? - Rafaela lēni tuvojās viņām, ļoti taisni izslējusi muguru un runādama pavisam klusu. Viņas acis izskatījās milzīgas. Džons Henrijs bija nomiris tajā brīdī, kad

viņa gulēja gultā ar Alekšu - skūpstīdamās, koķetēdama un mīlēdamās. Šīs situācijas piedauzība viņai trāpīja gluži kā pļauka sejā, un tajā pašā mirklī viņa atcerējās, ko iepriekšējā vasarā bija sacījis tēvs. Viņš bija nosaucis Rafaelu par padauzu. - Vai viņam bija vēl viena triekas lēkme?

Mirkli visas četras stāvēja kā sastingušas, un tad kopēja, kura bija raudājusi, ieraudājās vēl skaļāk, bet abas kalpotājas nozuda. Tad otra kopēja uzlūkoja Rafaelu, un viņa saprata, ka viņas prombūtnes laikā noticis kaut kas pavisam ļauns un neparedzēts.

- Ārsts grib runāt ar jums, Filipsa kundze. Viņš jūs gaida jau divas stundas. Mēs nezinājām, kur jūs esat, bet jūsu istabā atradām zīmīti un pieņēmām, ka jūs drīz atgriezīsieties mājās. - Tā stāvot, Rafaelai kļuva pavisam nelabi.

- Vai ārsts vēl ir te?

- Viņš ir Filipsa kunga istabā, pie līķa. Bet tam drīz atbrauks pakaļ. Ārsts grib izdarīt sekciju, lai būtu pilnīgi pārliecināts. - Rafaela viņu nesaprašanā uzlūkoja un tad iesteidzās Džona Henrija istabā. Piegājusi pie gultas un ieraudzījusi viņu tur guļam, Rafaela stāvēja pavisam nekustīgi. Viņš izskatījās tā, it kā būtu aizmidzis, un Rafaelai pat šķita, ka redzējusi viņu pakustinām roku. Tā stāvēdama, viņa pat neievēroja ārstu. Viņa spēja redzēt vienīgi Džonu Henriju - tik nogurušu, tik sarāvušos, tik vecu.

- Filipsa kundze... Rafaela!

Izdzirdējusi kādu balsi sev līdzās, Rafaela strauji apmetās riņķī un, ieraudzījusi, kas viņu uzrunā, nopūtās.

- Sveicināts, Ralf! - Bet tad, it kā magnēta pievilkts, viņas skatiens atkal atgriezās pie tā vīrieša sejas, ar kuru viņa bija precējusies piecpadsmit gadu. Viņa pat vēl nebija pārliecināta, ko izjūt. Skumjas, tukšumu, nožēlu, bēdas,

kaut ko, bet viņa vēl īsti nezināja, kas tas ir. Viņa vēl īsti neaptvēra, ka viņš ir miris. Tikai pirms dažām stundām viņš bija sacījis, ka ir noguris, un tagad viņš izskatījās tā, it kā būtu aizmidzis.

- Rafaela, ieiesim otrā istabā.

Viņa sekoja ārstam ģērbistabā, ko tik bieži bija izmantojušas kopējas, un tagad viņi tur abi stāvēja kā divi sazvērnieki, bet ārsts, Rafaelu uzlūkodams, izskatījās nelaimīgs, un bija skaidri noprotams, ka viņam kaut kas sakāms.

- Kas noticis? Kas tas ir, ko man neviens nesaka? Tā nav trieka, vai ne? - Piepeši viņa instinktīvi jau zināja. Un ārsts pakratīja galvu un apstiprināja viņas ļaunākās nojautas.

- Nē, tā nebija trieka. Tas bija briesmīgs nelaimes gadījums. Šausmīga kļūda, gandrīz nepiedodama kļūda, bet tā nebija ļauni domāta, jo neviens jau nevarēja zināt, kā viņš jūtas.

- Ko jūs man cenšaties pateikt? - Rafaelas balss kļuva spalga, un viņa jutās tā, it kā galvā kaut kas grasītos pārsprāgt.

- Ka jūsu vīrs... Džons Henrijs... kopēja iedevusi viņam vienu miegazāļu tableti un atstājusi pudelīti uz naktsgaldiņa... - Iestājās ilgs klusums, un Rafaela šausmās vērās ārstā. - Viņš izdzēris tās zāles, Rafaela. Visu pudelīti. Viņš izdarījis pašnāvību. Es nezinu, kā vēl citādi lai jums to pasaku. Bet tā tas noticis. - Viņa balss apsīka, un Rafaela juta, ka vēlas kliegt. Viņš bija izdarījis pašnāvību... Džons Henrijs bija izdarījis pašnāvību, kamēr viņa kaut kur mīlējās ar Alekšu... viņa bija iedzinusi vīru nāvē... nogalinājusi gluži kā kailām rokām. Vai viņš bija uzzinājis par Alekšu? Vai nojautis kaut ko? Vai viņa būtu varējusi to novērst, ja

būtu bijusi līdzās? Vai varētu... vai būtu... kas būtu, ja... domas mežonīgi riņķoja, un acis piepūlē iepletās, bet Rafaela nespēja izdvest ne skaņas. Viņa nespēja pateikt ne vārda. Viņas tēvam bijusi taisnība. Viņa bija nogalinājusi vīru. Džons Henrijs bija izdarījis pašnāvību. Beidzot Rafaela saņēmās un uzlūkoja ārstu.

- Vai viņš man atstāja vēstuli?

Ārsts pakratīja galvu.

- Nē, neatstāja.

- Ak mans Dievs! - Rafaela klusu noteica un tad nemaņā noslīga uz grīdas pie ārsta kājām.

30

ntuans de Morne-Malls ierādās no Parīzes sešos

nakamaja vakara, un atbraucis viņš atrada Rafaelu

sēžam un lūkojamies uz līci. Izdzirdējusi sev aiz muguras tēva balsi, Rafaela piecēlās no krēsla un pagriezās, lai sasveicinātos ar viņu. Antuāns pamanīja, ka Rafaelas acis ir gandrīz stiklainas. Iepriekšējā vakarā viņa nebija gājusi gulēt un bija atteikusies no ārsta piedāvātajiem nomierinošajiem līdzekļiem. Tagad viņa te stāvēja, izskatīdamās ļoti nogurusi un ļoti tieva melnā vilnas auduma kleitā, kas šķita padarām viņu vēl vājāku. Mati bija stingri saņemti uz pakauša, acis lielas un gandrīz pilnīgi iekritušas spokaini bālajā sejā. Paraudzījies uz meitas kājām, tēvs redzēja, ka viņa apvilkusi melnās sēru zeķes, un viņai nebija nekādu rotaslietu, vienīgi smagais zelta gredzens, kuru viņa jau piecpadsmit gadu nēsāja uz kreisās rokas.

-Tēt... - Rafaela lēnām tuvojās tēvam, un viņa skatiens cieši pētīja meitas seju. No Rafaelas balss pa telefonu viņš

bija nopratis, ka noticis kaut kas šausmīgs un neaptverams, vēl kas vairāk nekā viņas vīra nāve. Kaut ko viņa vēl nebija izpaudusi.

- Rafaela, man patiesi ļoti žēl. - Viņš mazliet izslējās un apsēdās uz krēsla Rafaelai līdzās. - Vai tas... notika ļoti ātri?

Viņa neteica neko, tikai lūkojās uz līci, cieši pieķērusies tēva rokai.

- Es nezinu... laikam gan...

- Tu nebiji pie viņa? - Antuāns de Mornē-Malls uzlūkoja Rafaelas seju un sarauca uzacis. - Kur tad tu biji? -Piepeši viņa balsi pildīja aizdomas, un Rafaela nespēja ieskatīties viņam acīs.

- Es biju uz brītiņu izgājusi.

Tēvs pamāja ar galvu.

- Vai tā bija vēl viena triekas lēkme? Vai gluži vienkārši viņa sirds neizturēja? - Tāpat kā daudzi cilvēki viņa vecumā, tēvs gribēja precīzi uzzināt, kā iestājusies nāve, varbūt tāpēc, lai viņš jau zinātu, ko gaidīt, kad tā atnāks pie viņa. Tomēr kaut kas meitas sejas izteiksmē viņam šķita dī-vains. Rafaela nopietni apsvēra, vai to stāstīt tēvam, bet viņa zināja arī to, ka ir bezjēdzīgi viņam melot. Viņa pazina tēvu - viņš aprunāsies ar visiem: ar kalpotājiem, kopējām, ārstu. Nejauši vai ar nolūku viņš atklās patiesību. Mājā to jau zināja visi. Rafaela bija vienojusies ar ārstu, ka neko nestāstīs par Džona Henrija nāves apstākļiem, bet kopējas izpļāpāja kalpotājai, tā savukārt sulainim, kurš satriekts un samulsis pavēstīja jaunumus šoferim. Un nepaies ilgs laiks, līdz kāds no viņiem to pastāstīs kādam draugam vai draudzenei citā mājā, un beigu beigās to jau zinās visa pilsēta. Džons Henrijs Filipss izdarījis pašnāvību. Un Rafaelai bija skaidrs, ka to uzzinās arī viņas tēvs.

- Tēt... - Rafaela gausi pagriezās pret tēvu un beidzot ieskatījās viņam acīs. - Tā nebija trieka... - Viņa uz mirkli cieši aizvēra acis, pieķērās pie krēsla, tad atkal atvēra acis un turpināja: - Tā bija... viņš iedzēra tabletes, tēt... - Viņas balss bija tikko dzirdama. Tēvs uzlūkoja Rafaelu, nesaprazdams, ko viņa cenšas pateikt. - Es... viņš... viņš pēdējā laikā bija tādā depresijā... viņš nevarēja ciest šo slimošanu... -Viņa apklusa, jo acis pieplūda asarām un kaklu aizspieda elsas.

- Ko tu man centies pateikt? - Kā sastindzis sēdēdams uz krēsla, viņš raudzījās uz meitu.

- Es tev saku, ka... - Rafaela dziļi ieelpoja. - Kopēja atstājusi miegazāles uz galdiņa viņam līdzās... un viņš tās izdzēris... visas. - Tagad viņa to bija pateikusi.

- Viņš izdarīja pašnāvību? - Tēvs izskatījās šausmu pārņemts, bet Rafaela lēnām pamāja ar galvu. - Mans Dievs, un kur biji tu? Kāpēc tu neuzraudzīji, lai kopēja noliek zāles? Kāpēc tu nebiji klāt?

- Es nezinu, tēt... bet neviens nezināja, ka Džons Henrijs vēlas nomirt. Tas ir, es to zināju... viņš bija tik noguris, un pēdējā laikā viņu tik ļoti skumdināja šī gadiem ilgā slimošana. Bet neviens nedomāja... es nedomāju... man nekad neienāca prātā, ka viņš...

- Mans Dievs, vai tu esi jukusi? Kā tu varēji būt tik neuzmanīga? Kā varēji neuzraudzīt it visu, ko dara kopējas? Tas bija tavs pienākums... - Viņš grasījās turpināt, bet Rafaela pielēca no krēsla, it kā grasītos kliegt.

- Izbeidz, tēt! Izbeidz! Es tur neko nevarēju līdzēt... neviens nevarēja! Neviens tur nav vainīgs... tas bija...

- Tu taču iesniegsi prasību tiesā pret kopēju, vai ne? -

Antuāns de Mornē-Malls kļuva lietišķs. Bet Rafaela papurināja galvu, atkal jau izskatīdamās salauzta un iztukšota.

- Protams, nē. Viņa taču nevarēja zināt... tas bija nelaimes gadījums, tēt.

- Nelaimes gadījums, kas nogalināja tavu vīru. - Abu skatieni sastapās un ilgu laiku nenovērsās. Un tad, it kā nojauzdams vēl kaut ko vairāk, ko Rafaela nebija izstāstījusi, tēvs, acis piemiedzis, vēroja meitu. - Vai ir vēl kaut kas, Rafaela? Kaut kas tāds, ko tu man neesi stāstījusi? - It kā šī doma būtu pārvērtusies pārliecībā par Rafaelas vainu, ne vairs tikai minējumā, viņš ļoti taisni izslējās krēslā un, acis nenovērsdams, raudzījās meitā. - Kur biji tu, kad viņš nomira, Rafaela? - Rafaela drūmi uzlūkoja tēvu, juzdamās nevis kā sieviete, bet gluži kā bērns. - Kur biji tu? - Jautājot viņš drausmīgi uzsvēra katru vārdu, un Rafaelai nebija, ko atbildēt.

- Es biju izgājusi no mājām.

-Ar ko?

- Ne ar vienu. - Bet bija bezjēdzīgi liegties. Tēvs to jau bija nojautis, un Rafaela saprata, ka viņš zina. Tagad viņa uzlūkoja tēvu ar tādu sevis šaustīšanas un ciešanu izteiksmi sejā, ka vārdi nemaz nebija nepieciešami.

- Tu biji kopā ar viņu, vai ne, Rafaela? Vai ne? - Tēva balss kļuva draudīga, un, nespēdama izvairīties no atbildes, Rafaela pamāja ar galvu. - Mans Dievs, tad jau tu viņu nogalināji. Vai tu saproti? Vai zini, kādēļ viņš iedzēra tās tabletes? - Tēvs uzlūkoja Rafaelu ar atklāta pretīguma izteiksmi, bet viņa atkal papurināja galvu.

- Viņš to nezināja, tēt. Esmu par to pārliecināta.

- Kā gan tu vari būt pārliecināta? Kalpotāji to noteikti zināja un viņam pastāstīja.

- Viņi nebūtu kaut ko tādu Džonam Henrijam nodarījuši, un domāju, ka viņi nezināja. - Viņa nedzirdamiem soļiem piegāja pie loga. Ļaunākais tagad bija aiz muguras. Tēvs zināja patiesību. Viņš vairs neko nevarēja teikt. Tagad viss bija skaidri zināms: viņas neuzticība, viņas nodevība, viņas neuzmanība pret Džonu Henriju, kas bija beidzis savu dzīvi ar tablešu palīdzību, nevis Dieva rokas vadīts.

- Tātad tu man meloji, apsolīdama, ka nekad vairs ar viņu netiksies?

- Nē, es tev teicu taisnību. - Rafaela atkal pagriezās pret tēvu. - Es patiešām nesatikos ar viņu, bet pirms divām nedēļām mēs nejauši sastapāmies.

- Un tu, protams, tūlīt ielīdi pie viņa gultā.

-Tēt... lūdzu...

- Vai tad tā nebija? Vai tad tieši tas neiedzina nāvē tavu vīru? Padomā par to! Vai tu spēsi dzīvot ar tādu apziņu? Vai spēsi?

Rafaelai atkal saskrēja asaras acīs, un viņa pakratīja galvu.

- Nē, nespēšu.

- Tu esi slepkava, Rafaela! - Vārdi līda laukā no tēva mutes kā čūskas, un to inde saindēja it visu tuvākajā apkārtnē. - Slepkava un padauza! - Viņš izslējās visā augumā un pagriezās pret Rafaelu. - Tu esi apkaunojusi mani, un sirds dziļumos es no tevis atsakos, bet sevis paša un tavas mātes dēļ es tev neļaušu vairs mani apkaunot. Man nav ne jausmas, ko tu esi ieplānojusi ar savu mīļāko. Droši vien tev vislabāk patiktu aizbēgt kopā ar viņu tajā pašā mirklī, kad Džons Henrijs tiks guldīts zemes klēpī. Bet tas, mana dārgā, nenotiks. Nekādā ziņā. Ko tu darīsi vēlāk, nav mana darīšana, un, kā jau tu pati man nepārtraukti aizrādi, tu esi pieaugusi sieviete. Pretīga, amorāla, bet pieaugusi jau nu noteikti. Tādēļ pēc gada, pēc pienācīga sērošanas laika, tu atkal varēsi atsākt savu padauzas dzīvi. Bet līdz tam laikam uz gadu tu būsi godīga gan manis, gan savas mātes, gan tā cilvēka piemiņas dēļ, kuru es ļoti mīlēju, pat ja tu to nedarīji. Pēc bērēm tu kopā ar māti lidosi uz Spāniju. Un tur arī gadu paliksi. Es parūpēšos par visu, kas saistīts ar māju un īpašumu; šo lietu nokārtošana tāpat aizņems gandrīz tikpat ilgu laiku, un pēc gada tu varēsi atgriezties šeit un darīt visu, ko vien vēlēsies. Bet šo vienu gadu, kaut vienu gadu, tu esi parādā tam cilvēkam, kuru iedzini nāvē. Ja tev būtu jāiet cietumā, tas būtu uz visu atlikušo mūžu. Un fakts ir tāds, dāmiņa, ka ar apziņu par to, ko tu esi nodarījusi, tev būs jādzīvo līdz pat sava mūža beigām. - Viņš svinīgi piegāja pie durvīm un pagriezās. - Esi gatava bēru dienā doties prom. Vairs ar tevi par to nerunāšu. Viens pieklājīgas sērošanas gads par cilvēku, kuru tu novedi līdz pašnāvībai, ir maza samaksa.

Rafaela stāvēja un raudzījās, kā tēvs iziet no istabas, un pār viņas vaigiem lēni ritēja asaras.

Alekss viņai piezvanīja tikai nākamajā rītā. Veselu dienu šī ziņa nebija parādījusies laikrakstos, bet nākamajā rītā tā jau aizņēma pirmo lappusi. Džons Henrijs Filipss miris. Rakstā bija paskaidrots, ka viņš jau daudzus gadus bijis saistīts pie gultas, ka pārcietis vairākas triekas lēkmes un jau astoņus gadus bijis paralizēts. Rafaela rakstā bija tik tikko pieminēta; bija teikts vienīgi tas, ka pēc viņa nav palicis neviens bērns, tikai viņa otrā sieva, bijusī Rafaela de Mornē-Malla de Santosa Kvadrala; pēc tam bija nosauktas firmas, kuras viņš dibinājis, bagātība, ko atstājis, nozīmīgie starptautiskie darījumi, kurus viņš panācis visu šo gadu laikā. Bet ne jau tas Alekšu interesēja. Nopircis laikrakstu ceļā uz darbu, viņš bija to pārsteigts uzlūkojis.

Tā viņš nekustēdamies stāvēja un kādu bridi lasīja, tad ieskrēja atpakaļ mājā, lai piezvanītu Rafaelai. Viņš jau bija prātojis, kāpēc Rafaela nav atnākusi iepriekšējā vakarā, un baidījies, ka viņa varbūt pārdomājusi par abu attiecību atsākšanu un ka abu iepriekšējā vakara mīlēšanās Rafaelai atkal izraisījusi vainas apziņu un atgrūdusi no viņa. Tagad Alekss prātoja, kā viņa uztvērusi to, ka Džons Henrijs miris, kamēr pati bijusi kopā ar viņu. To viņš varēja secināt no izlasītā. Tur bija minēts, ka Džons Henrijs nomiris vakarā, un Alekss saprata, ka vai nu tas noticis pa to laiku, kamēr Rafaela bijusi prom, vai arī tūlīt pēc viņas atgriešanās mājās. Alekss centās iztēloties skatu, kas Rafaelu sagaidījis pēc abu kopīgi pavadītajām stundām, un, griežot Rafaelas numuru, viņam neviļus pārskrēja drebuļi. Pagāja vairākas minūtes, līdz Rafaela pēc sulaiņa uzaicinājuma pienāca pie telefona, un, kad viņa atsaucās, viņas balss skanēja nedzīvi un vienaldzīgi. Bet viņa savā galā, pacēlusi klausuli un izdzirdējusi Alekša balsi, juta pār visu augumu pārskrienam trīsas. Šī balss bija kā nežēlīgs atgādinājums tam, ko viņa darījusi tobrīd, kad viņas vīrs iedzēris nāvējošās tabletes.

- Rafaela! - Alekša balss bija klusa, un bija skaidri manāms, ka viņš ir noraizējies. - Es tikko izlasīju avīzē. Man ļoti žēl... - Un tad, mirkli klusējis, viņš jautāja: - Vai tev nekas nekaiš? - Pagaidām viņa neko nebija teikusi, tikai sasveicinājusies.

- Nē. - Viņa runāja,ļoti lēni. - Nekas. - Tad piebilda: -Atvaino... brīdī, kad tu piezvanīji, es biju aizņemta. - Viņa bija izvēlējusies uzvalku, ko ģērbt Džonam Henrijam, un līdzās viņai bija stāvējis tēvs ar sejas izteiksmi, kurā apvienojās pārmetumi meitai un sēras par savu zaudēto draugu. - Bēres ir rit. - Tas, ko viņa sacīja, izklausījās drūmi un nesakarīgi, un Alekss apsēdās uz kāpnēm ar telefonu rokās un aizvēra acis. Bija pilnīgi skaidrs, kas noticis. Rafaelu bija pārņēmusi vainas apziņa par sava vīra nāvi. Aleksam bija viņa jāsatiek. Jāaprunājas ar viņu. Jāuzzina, kā viņa patiesībā jūtas.

- Vai varu tevi satikt pēc bērēm, Rafaela? Tikai uz mirklīti. Es tikai gribu pārliecināties, ka tev nekas nekaiš.

- Pateicos, Aleks. Es jūtos labi. - Viņa runāja kā zom-bijs, un Alekss pēkšņi pārbijās. Izklausījās, it kā viņa būtu stipri sazāļota vai, vēl ļaunāk, šoka iespaidā.

- Vai varu tevi satikt?

- Es rīt došos uz Spāniju.

- Rīt? Kāpēc?

- Es braukšu kopā ar saviem vecākiem. Mans tēvs uzskata, ka man vajadzētu sērošanas laiku pavadīt tur.

Ak Dievs! Alekss pakratīja galvu. Kas īsti noticis? Ko viņi Rafaelai nodarījuši? Ko iestāstījuši?

- Cik ilgs ir tas sērošanas laiks?

Rafaela atbildēja bez jebkādām emocijām.

- Viens gads.

Alekss, bezgala apjucis, raudzījās grīdā. Tātad viņa brauc prom un nebūs veselu gadu? Alekss jau atkal bija Rafaelu zaudējis, un viņš to zināja. Viņš zināja arī to, ka šoreiz tas būs uz visiem laikiem. Ja Rafaelai Džona Henrija nāve saistījās ar viņu attiecību atjaunošanu, tad abu mīlas sakars vienmēr paliks kā nepatīkams fakts, ko viņa vēlēsies aizmirst. Alekss saprata vienīgi to, ka viņam jāsatiek Rafaela. Uz minūti, uz desmit sekundēm, vienalga, uz cik īsu brīdi, bet jāsatiek, lai atgrieztu viņu īstenībā, lai atgādinātu, ka viņš patiesi Rafaelu mīl, ka viņi nav izdarījuši neko sliktu un nav radījuši iemeslu Džona Henrija nāvei.

- Rafaela, mums jāsatiekas.

- Šaubos, vai tas būs iespējams. - Viņa palūkojās pār plecu un redzēja tēvu blakusistabā.

- Būs gan. - Tad Aleksam kaut kas ienāca prātā. - Uz tiem pakāpieniem blakus tavam dārzam, kur es tevi pirmo reizi redzēju. Vienkārši aizej turp, un es tevi tur gaidīšu. Uz piecām minūtēm, Rafaela... tas arī viss... lūdzu!

Alekša balss tonis bija tik lūdzošs, ka Rafaelai gandrīz kļuva viņa žēl, bet viņa vairs ne pret vienu neko nejuta. Ne pret sevi, ne Alekšu, varbūt pat ne pret Džonu Henriju. Tagad viņa bija slepkava. Ļauna sieviete. Viņa bija kā sastingusi. Bet ne jau Alekss bija vainīgs Džona Henrija nāvē. Tā bija viņa. Tāpēc nebija iemesla sodīt Alekšu.

- Kāpēc tu gribi mani satikt?

- Lai parunātos.

- Un ja nu kāds mūs redzēs? - Bet kāda tam nozīme? Viņa jau bija pieļāvusi vislielāko grēku. Un viņas tēvs zināja par Alekšu, zināja, ka Rafaela bijusi kopā ar viņu tobrīd, kad Džons Henrijs iedzēra tabletes. Kāda gan tam nozīme, ja vien Aleksam no tā kļūs vieglāk? Viņa tāpat nākamajā dienā aizbrauks uz Spāniju.

- Neviens mūs neredzēs. Un es nepalikšu ilgāk kā dažas minūtes. Vai tu atnāksi?

Rafaela pamāja ar galvu.

-Jā.

- Pēc desmit minūtčm. Es tevi tur gaidīšu.

Viņi nolika klausules, un pēc desmit minūtēm Alekss nervozi gaidīja pie apakšējā pakāpiena, kur pirmo reizi bija redzējis laternu gaismā apspīdēto Rafaelu lūšādas kažokā, kas viņu ieskāva kā maigā mākonī. Viņš nebija sagatavojies tai vīzijai, kas nāca pie viņa šobrīd lejup pa kāpnēm. Viss ap Rafaelu bija sastindzis un tumšs, un nomācošs. Vienkārša, melna kleita, nekādas kosmētikas, biezas, melnas zeķes, melnas kurpes. Un viņas acu skatiens biedēja Alekšu līdz pašiem sirds dziļumiem. Viņš pat neuzdrošinājās tuvoties Rafaelai. Viņš gluži vienkārši stāvēja un gaidīja, līdz Rafaela nonāca un nostājās viņa priekšā ar nomācošu ciešanu izteiksmi melnajās acīs.

- Sveiks, Aleks! - Alekss jutās tā, it kā ari viņa būtu mirusi. Vai viņu kāds būtu nogalinājis, ko īstenībā viņas tēvs arī bija izdarījis.

- Rafaela... ak, mīļā... - Viņš vēlējās apskaut Rafaelu, bet neuzdrošinājās, tāpēc tikai stāvēja ar ciešanu izteiksmi acīs. Un tad sacīja: - Apsēdīsimies. - Viņš apsēdās uz pakāpieniem un pamāja, lai Rafaela dara to pašu. Gluži kā mazs robots viņa tā darīja, vēsā gaisa un auksto pakāpienu dēļ pievilkdama ceļgalus cieši pie zoda. - Es gribu, lai tu pastāsti man, kā jūties. Tu izskaties tik sazāļota, ka mani tas biedē, un, manuprāt, tu vaino sevi tajā, ar ko tev nav nekāda sakara. Džons Henrijs bija vecs, Rafaela, un slims, un ļoti noguris. Tu pati man to stāstīji. Viņš bija noguris no dzīves, viņš gribēja nomirt. Tā bija tikai sagadīšanās, ka tā notika tieši tovakar.

Rafaela drūmi uzsmaidīja viņam un papurināja galvu, it kā viņai būtu žēl, ka Alekss ir tāds muļķis.

- Nē, tā nebija tikai sagadīšanās, Aleks. Es viņu nogalināju. Viņš nenomira miegā, kā bija rakstīts avīzēs. Vai patiesībā nomira, bet ne jau dabiskā miegā. Viņš izdzēra visu miegazāļu pudelīti. - Viņa pagaidīja, kamēr Alekss to aptvers, un vēroja viņu ar savām nedzīvajām acīm. - Viņš izdarīja pašnāvību.

- Ak mans Dievs... - Alekss izskatījās satriekts, it kā viņam kāds būtu iecirtis pļauku, bet tagad viņš saprata, ko bija saklausījis Rafaelas balsī un ko tagad saskatīja viņas sejā. - Bet vai tu to droši zini, Rafaela? Vai viņš atstāja kādu vēstuli?

- Nē, to viņam nemaz nevajadzēja darīt. Viņš gluži vienkārši izdarīja pašnāvību. Bet mans tēvs ir pārliecināts, ka viņš zinājis par mums, tātad patiesībā es viņu esmu nogalinājusi. Tā apgalvo mans tēvs, un viņam ir taisnība. - Mirkli Alekšu pārņēma vēlēšanās nogalināt viņas tēvu, bet Rafaelai viņš neko neteica.

- Kā gan viņš to zina?

- Kāda cita iemesla dēļ lai Džons Henrijs to darītu?

- Tāpēc ka viņš bija tik sasodīti noguris no dzīvošanas, it kā jau būtu miris, Rafaela. - Bet Rafaela tikai pakratīja galvu. Viņa negrasījās klausīties. Alekss apgalvoja, ka viņa nav vainīga, turpretī viņa neatkāpās no domas par abu milzīgo nodarījumu. Un, ja arī tā nebija Alekša vaina, tad viņas jau nu noteikti bija.

Viņa lēnām papurināja galvu.

- Nē, neticu. Es domāju, ka manam tēvam ir taisnība. Kāds mūs noteikti redzējis un pastāstījis Džonam Henrijam, varbūt kalpotāji vai kaimiņš, kad mēs kādu nakti atgriezāmies mājās.

- Nē, Rafaela, tu maldies. Kalpotāji viņam neko neizstāstīja. - Viņš maigi uzlūkoja Rafaelu. - To izdarīja mana māsa, kad tu pagājušajā vasarā biji Eiropā.

-Ak mans Dievs! - Rafaela izskatījās tā, it kā tūlīt varētu noģībt, un Alekss pasniedzās un saņēma viņas roku.

- Nenotika nekas slikts. Keja gribēja, lai notiktu, bet nenotika. Viens no Džona Henrija sekretāriem piezvanīja un uzaicināja mani aiziet uz jūsu māju.

- Un tu aizgāji? - Rafaela izskatījās satriekta.

- Jā, aizgāju. Viņš bija brīnišķīgs cilvēks, Rafaela. -Aleksam acīs, tāpat kā Rafaelai, bija asaras.

- Un kas notika?

- Mēs ilgi sarunājāmies. Par tevi. Par mani arī laikam. Par mums. Viņš man deva savu svētību, Rafaela. - Alekss raudāja. - Viņš sacīja, lai es rūpējoties par tevi pēc tam... -Alekss paliecās uz Rafaelas pusi, bet viņa atrāvās. Svētībai tagad vairs nebija nekādas nozīmes. Pat Alekss to zināja. Tagad tā nāca par vēlu. - Rafaela, mīļā, neļauj viņiem sevi sāpināt. Neļauj viņiem atņemt to, ko gribam mēs abi, jo pat Džons Henrijs atzina, ka tā ir pareizi.

- Nav pareizi. Mēs ļoti, ļoti kļūdījāmies.

- Vai tiešām? - Viņš cieši uzlūkoja Rafaelu. - Vai tu tam tiešām tici?

- Vai tad man ir cita iespēja, Aleks? Kā lai es ticu kaut kam citam? Tas, ko es darīju, nogalināja manu vīru, noveda viņu līdz pašnāvībai... Vai tu vari man apgalvot, ka es neesmu izdarījusi neko sliktu?

- Jā, un to teiktu jebkurš, kas zinātu šo situāciju. Tu neesi vainīga, Rafaela. Nav svarīgi, ko apgalvo tavs tēvs. Ja Džons Henrijs vēl būtu dzīvs, viņš tev noteikti sacītu to pašu, ko es. Vai tu tiešām esi pārliecināta, ka viņš tev neatstāja vēstuli? - To jautājot, Alekss paraudzījās Rafaelai acīs. Šķita dīvaini, ka Džons Henrijs to nav darījis. Viņš piederēja pie tādiem cilvēkiem, kas atstātu vēstuli, bet Rafaela tikai atkal papurināja galvu.

- Neatstāja. Ārsts pārbaudīja, kad ieradās pie viņa, un kopējas ari. Nebija nekādas vēstules.

- Tu esi pārliecināta? - Rafaela atkal pamāja. - Un kas tagad notiks? Vai tu kopā ar māti dosies uz Spāniju un izpirksi savu grēku? - Viņa vēlreiz pamāja. - Un pēc tam? Vai atgriezīsies šeit? - Alekss jau domās nolēma sevi garam, vientuļam gadam.

- Es nezinu. Man būs jāatgriežas, lai visu nokārtotu. Kad būs apzināts īpašums, es māju pārdošu. Un pēc tam, -viņa vilcinājās, tad, raudzīdamās uz savām kājām, vienmuļā balsī turpināja: - Es droši vien atgriezīšos Parīzē vai varbūt Spānijā.

- Rafaela, tas ir neprāts. - Alekss vairs nespēja novaldīt rokas. Viņš saspieda Rafaelas garos, tievos pirkstus savējos. - Es tevi mīlu. Es gribu, lai tu kļūtu mana sieva. Nav nekāda iemesla, lai tā nenotiktu. Mēs neesam izdarījuši neko sliktu.

- Nē, Aleks. - Ļoti gausi viņa atrāvās no Alekša, atbrīvodama arī savu roku. - Esam gan izdarījuši. Es esmu izdarījusi kaut ko ļoti sliktu.

- Un tagad tu visu atlikušo dzīvi cietīsi šo nastu, vai ne?

Bet vēl svarīgāk bija tas, un Alekss to apzinājās, ka visu atlikušo mūžu Alekss Rafaelai atgādinās to, ko viņa uzskatīja par savu milzīgo grēku. Viņš bija zaudējis Rafaelu. Likteņa kaprīzes dēļ, sagadīšanās dēļ, dzīves pārguruša, veca cilvēka neprāta dēļ, Rafaelas tēva ļauno pieņēmumu dēļ. Viņš bija zaudējis Rafaelu.

Un tad, it kā zinādama, ko Alekss domā, Rafaela pamāja ar galvu un piecēlās. Viņa stāvēja, ilgi nolūkodamās uz Alekšu, un tad klusi nočukstēja:

-Ardievu!

Viņa nepieskārās Aleksam, nenoskūpstīja viņu un negaidīja atbildi. Viņa pagriezās un lēni devās augšup pa kāpnēm. Alekss viņu vēroja šausmās par to, ko tobrīd zaudēja, un par to, kā viņa rīkojas. Savā melnajā apģērbā viņa izskatījās pēc mūķenes. Šī bija trešā reize, kad Alekss viņu zaudēja. Bet tagad viņš zināja, ka tas ir uz visiem laikiem. Sasniegusi labi apslēptās dārza durvis, Rafaela tās atgrūda vaļā un iegājusi aizvēra. Viņa neatskatījās uz Alekšu, un pēc durvju aizvēršanās neatskanēja vairs ne mazākais troksnis. Alekss vēl stāvēja lejā, kā pašam šķita, stundām ilgi un tad gausi, ciešanu nomākts, juzdamies tā, it kā mirtu, uzgāja augšā pa kāpnēm, iesēdās mašīnā un brauca mājās.

31

eres bija tik privātās, cik vien iespējams, bet tapat

mazaja baznīciņa bija sapulcējies vairak nekā simt

cilvēku. Rafaela kopā ar māti un tēvu sēdēja pirmajā rindā. Uz tēva vaigiem bija asaras, un Rafaelas māte pilnīgi atklāti raudāja par cilvēku, kuru tik tikko bija pazinusi. Nākamajā rindā tūlīt aiz viņiem sēdēja pusducis radinieku, kas bija atbraukuši Rafaelas mātei līdzi no Spānijas. Tur bija Alehandras brālis un divas viņas māsas, un māsīca ar savu meitu un dēlu. Viņi bija atbraukuši, lai sniegtu atbalstu ne vien Alehandrai, bet arī Rafaelai, tomēr Rafaela vairāk jutās tā, it kā viņi būtu cietumsargi, kas ieradušies, lai aizvestu viņu atpakaļ uz Spāniju.

Tieši Rafaela bija tā, kas visu bēru ceremonijas laiku sēdēja sausām acīm, neko neredzošu skatienu vērdamās uz zārku, kuru klāja baltu rožu kalns. Par ziediem bija parūpējusies Rafaelas māte, tēvs bija nokārtojis visu pārējo. Rafaelai neatlika nekas, ko darīt, viņa sēdēja savā istabā un

domāja par to, ko noziegusies. Laiku pa laikam viņa atcerējās Alekšu, viņa sejas izteiksmi abu pēdējās tikšanās laikā, to, ko viņš bija sacījis. Bet Rafaela zināja, ka Alekss maldās. Viņa nepārprotami bija vainīga, kā bija apgalvojis viņas tēvs, un Alekss tikai centās remdēt viņas vainas apziņu. Bija savādi apzināties, ka Rafaela vienlaikus zaudējusi viņus abus. Alekšu viņa bija zaudējusi tikpat noteikti kā Džonu Henriju, un, stingi sēdēdama un klausīdamās mūzikā, viņa apzinājās, ka nekad vairs nevienu no viņiem nesatiks. Tieši tad viņa sāka raudāt, asaras nežēlīgi ritēja pāri vaigiem zem biezā, melnā plīvura, līdz turpināja pilēt uz klēpī saliktajām rokām. Visas ceremonijas laikā Rafaela ne reizi nepakustējās. Viņa sēdēja kā noziedzniece tiesā, un viņai nebija nekā, ko sacīt, lai sevi aizstāvētu. Vienu vienīgu neprātīgu mirkli Rafaelai sagribējās pielēkt kājās un visiem paziņot, ka viņa nav ar nolūku iedzinusi vīru nāvē, ka viņa nav vainīga, ka tā ir tikai kļūda. Bet viņa tomēr bija vainīga, Rafaela pati sev nedzirdami atgādināja. Viņa bija vainīga. Un tagad viņai būs par to jāmaksā.

Kad ceremonija bija galā, visi klusēdami brauca uz kapsētu. Džonam Henrijam vieta bija blakus viņa pirmajai sievai un dēlam, un, raudzīdamās uz zālaino pauguru, kur viņi bija apglabāti, Rafaela apzinājās, ka nekad netiks apglabāta te, viņam līdzās. Diez vai viņa jebkad vairs dzīvos Kalifornijā. Pēc gada viņa atgriezīsies uz dažām nedēļām, lai paņemtu savas mantas un pārdotu māju, un tad kādu dienu viņa nomirs un tiks apglabāta Eiropā. Nezin kāpēc tas viņai šķita vairāk atbilstošs variants. Viņai nebija tiesību tikt guldītai līdzās Džonam Henrijam. Viņa bija sieviete, kas novedusi vīru nāvē, vīra slepkava. Apbedīt Rafaelu šeit būtu svētuma zaimošana. Un mācītāja runas nobeigumā pie kapa tēvs uzlūkoja Rafaelu, it kā sacītu to pašu.

Tad viņi klusēdami brauca atpakaļ uz mājām, un Rafaela atgriezās savā istabā. Viņa jau gandrīz bija sakravājusi savas mantas. Viņai taču nebija nekā cita, ko darīt, un viņa nevēlējās ne ko teikt, ne kādu redzēt. Neviens nelikās pārāk ieinteresēts ar viņu runāt. Visi ģimenes locekļi zināja, kas noticis. Viņas tantes un tēvoči, un māsīcas, un brālēni gan nenojauta par Rafaelas mīlas sakaru, bet zināja, ka Džons Henrijs izdarījis pašnāvību, un visu acu skatieni šķita gandrīz vai apsūdzam Rafaelu, it kā viņi vēl un vēlreiz atkārtotu, ka tā ir bijusi Rafaelas vaina. Tāpēc Rafaelai bija vieglāk ar viņiem nesatikties, neredzēt ne viņu sejas izteiksmi, ne acu skatienus, un tagad viņa sēdēja savā istabā, atkal jau kā cietumniece, apskauzdama Džonu Henriju par viņa drosmi. Ja viņai būtu bijusi tā zāļu pudelīte, viņa būtu tās izdzērusi. Viņai vairs nebija atlicis, kā dēļ dzīvot, un viņa būtu bijusi pateicīga, ja varētu nomirt. Bet Rafaela zināja arī to, ka viņai jāsaņem sods, un nāve bija pārāk viegla izeja. Viņai vajadzēs dzīvot, apzinoties, ko nodarījusi te, Sanfrancisko, paciešot ģimenes locekļu skatienus un čukstus Spānijā. Rafaela zināja, ka arī četrdesmit vai piecdesmit gadu vēlāk viņi joprojām atcerēsies šo gadījumu un izteiks aizdomas, ka tur bijis kaut kas vairāk, nekā viņiem stāstīts. Bet varbūt tad viņiem būs zināms arī par Alekša eksistenci. Cilvēki runās par “to Rafaelu”, kura krāpusi savu vīru... vai atceraties, viņš izdarīja pašnāvību... es nezinu, cik viņai bija gadu... varbūt trīsdesmit... ziniet, patiesībā viņa bija tā, kura iedzina vīru nāvē.

Iztēlē dzirdot šos vārdus, Rafaela saņēma seju rokās un sāka raudāt. Viņa raudāja to bērnu dēļ, kas nekad viņu nepazīs un nezinās patiesību par to, kas šeit noticis, Alekša dēļ un tā dēļ, kas starp viņiem varētu būt, Mendijas dēļ, kuru viņa nekad vairs neredzēs, un beigu beigās - Džona Henrija dēļ... tā dēļ, ko viņš bija izdarījis... tā dēļ, kāds viņš reiz bijis... tā vīrieša dēļ, kurš viņu tik sen bija mīlējis un bildinājis, kad abi pastaigājās gar Sēņu. Rafaela sēdēja viena savā istabā un raudāja stundām ilgi, un tad viņa klusi aizgāja uz Džona Henrija guļamistabu un vēl pēdējo reizi palūkojās apkārt.

Deviņos augšā uzkāpa māte, lai pavēstītu Rafaelai, ka laiks doties prom, lai paspētu uz lidmašīnu. Viņas pusvienpadsmitos izlidos uz Ņujorku, nokļūs tur sešos no rīta pēc Ņujorkas laika un septiņos turpinās lidojumu uz Spāniju. Madridē lidmašīna ieradīsies astoņos vakarā pēc turienes laika. Rafaelu gaidīja garš ceļojums un ļoti garš gads. Kad viens no kalpotājiem paņēma abas viņas somas un nonesa lejā, Rafaela gausi devās lejup pa galvenajām kāpnēm, zinādama, ka nekad vairs te nedzīvos. Viņas dienas Sanfrancisko bija galā. Viņas dzīve kopā ar Džonu Henriju bija beigusies. Viņas kopīgie mirkļi ar Alekšu bija noslēgušies traģiski. Savā ziņā Rafaelas mūžs jau bija galā.

- Gatava? - Māte līdzjūtīgi uzlūkoja Rafaelu, un Rafaela pavērās viņā ar tukšu skatienu, kādu Alekss bija redzējis šorīt, pamāja ar galvu un izgāja pa durvīm.

32

Pavasarī Rafaela caur Sanfrancisko saņēma savas bērnu grāmatas eksemplāru, kuras iznākšana bija paredzēta jūlija beigās. Viņa to klusi un atturīgi pārskatīja. Šķita, pagājis tūkstoš gadu, kopš viņa uzsākusi tās rakstīšanu, un tagad tā likās pavisam nenozīmīga. Rafaela par to neizjuta nekādu prieku. Bet pašlaik viņa nejuta neko arī pret bērniem vai pat pret sevi. Viņa ne pret vienu neko nejuta. Piecus mēnešus viņa bija kustējusies kā zombijs, no rītiem piecēlusies, apģērbusies melnās sēru drēbēs, gājusi brokastīs, atgriezusies savā guļamistabā, atbildējusi uz vēstuļu kaudzēm, ko viņai vēl joprojām pārsūtīja no Sanfrancisko; tās visas bija līdzjūtības vēstules, un viņa atbildēja uz speciāla, šim nolūkam piemērota papīra ar melnām apmalēm. Pusdienlaikā viņa uz brīdi parādījās no savas guļamistabas, lai tūlīt pēc tam atkal nozustu. Laiku pa laikam viņa pirms vakariņām vientulībā pastaigājās un allaž raudzīja, lai viņai nebūtu pavadoņu, pat ja nācās tos lūgt, lai atstāj viņu vienu.

Bija skaidrs, ka Rafaela nevēlas nevienu redzēt un ka viņa ļoti pārdzīvo šo sērošanas gadu. Tūlīt pēc ierašanās viņa bija izlēmusi, ka viņai nav ne mazākās vēlēšanās palikt Madridē. Viņa gribēja noslēgties Santaeuhenijā, būt viena pat šajā ģimenes ligzdiņā, un sākumā viņas vecāki piekrita. Māte un pārējie ģimenes locekļi Spānijā bija pieraduši pie sērošanas tradīcijām, viņi to darīja gadu, un aizgājēju atraitnes un bērni šo laiku ģērbās tikai melnā. Un pat Parīzē tā nebija gluži nepierasta lieta. Bet tas fanātisms, ar kādu Rafaela pievērsās sērošanai, visiem šķita pārāk savāds. Likās, ka viņa sevi sodītu un izpirktu neskaitāmus nezināmus grēkus. Pēc pirmajiem trim mēnešiem māte ierosināja, lai Rafaela aizbrauc uz Parīzi, bet šim ierosinājumam tūlīt sekoja noraidījums. Rafaela gribēja palikt Santaeuhenijā, viņa nevēlējās nekur braukt. Viņa izvairījās no jebkuras sabiedrības, pat no savas mātes. Viņa nedarīja neko citu, kā vien palika savā istabā, rakstīja nebeidzamas atbildes vēstules uz atsūtītajiem līdzjūtības apliecinājumiem un devās savās vientuļajās pastaigās.

Starp vēstulēm, kas pienāca pēc Rafaelas ierašanās, bija viena gara un izjusta no Šarlotes Brendones, un tā aizkustināja jauno sievieti. Šarlote atklāti un sirsnīgi pavēstīja, ka Alekss viņai izskaidrojis Džona Henrija nāves apstākļus. Viņa cerot, ka Rafaela būšot tik prātīga, lai nevainotu vīra nāvē sevi. Vēstulē bija gara filozofiskā daļa, kas attiecās uz Džona Henrija rakstura vājumu. Šarlote rakstīja, ka pazinusi viņu jau tad, kad viņš bijis jauns vīrietis, un, kā viņa gadu gaitā nopratusi, šis vājums noteikti satriecis viņa garu. Spriežot pēc tā, kāds viņš bijis un kāds kļuvis, kā mīlējis Rafaelu, viņa dzīve noteikti bijusi kā cietums, no kura viņš ilgojis aizbēgt, un tieši to viņš arī izdarījis, lai arī aiz viņa palikuša-

jiem varbūt nācies to grūti saprast, ka nāve viņam bijusi atbrīvošana. “Kaut arī viņa rīcība bija egoistiska, ” Šarlote rakstīja Rafaelai, “es ceru, ka Tu to reiz pieņemsi un sapratīsi bez jebkādiem pašpārmetumiem un sevis šaustīšanas. ” Viņa mudināja Rafaelu vienkārši pieņemt to, cienīt vīra piemiņu un pašai sevi un dzīvot tālāk. Viņa lūdza Rafaelu būt labai pašai pret sevi, lai arī ko tas nozīmētu.

Tā bija vienīgā vēstule, uz kuru Rafaela neatbildēja nekavējoties, sēdēdama nebeidzami garās stundas savā ziloņkaula tornī. Šarlotes vēstule nedēļām ilgi palika uz rakstāmgalda neatbildēta. Rafaela gluži vienkārši nezināja, ko atbildēt. Beigu beigās viņa uzrakstīja, ka jūtas pateicīga par sirsnīgajiem vārdiem un Šarlotes viedokli un cer, ja Šarlote kādreiz būšot Eiropā, tad uz brītiņu iegriezīšoties Santaeu-henijā. Lai arī cik ļoti sāpīga Rafaelai bija Šarlotes saistība ar Alekšu, viņai Šarlote bija patikusi un viņa reiz gribētu to atkal satikt. Bet, izteikusi šādu priekšlikumu, viņa negaidīja, ka Šarlote reaģēs jau jūnija beigās. Viņas ar Mendiju bija tikko devušās uz Londonu, lai, kā parasts, reklamētu Šarlotes jaunāko grāmatu. Bija paredzēta arī filmas uzņemšana, un Šarlote bija ļoti aizņemta. Viņai bija iecerēts lidot uz Parīzi un tad uz Berlīni, bet, vēl atrodoties Eiropā, viņa plānoja aizlidot uz Madridi, lai apciemotu dažus draugus. Viņas ar Mendiju ilgojoties satikt Rafaelu un prātojot, vai izdosies viņu atvilināt uz Madridi vai arī pašām kādu pēcpusdienu aizbraukt uz Santaeuheniju. Viņas labprāt vēlējās uzņemties šādu ceļojumu, lai redzētu Rafaelu, un Rafaela bija dziļi aizkustināta. Tik ļoti, ka neuzdrošinājās atteikties ar abām tikties, bet mēģināja ar laipniem vārdiem viņas no tā atrunāt. Viņa paskaidroja, ka nevarot aizbraukt no Santaeuhenijas, jo viņai jāpieskatot bērni un jāraugoties, lai mātes neskaitāmie viesi justos labi. Tā, protams, nebija taisnība. Tā kā vasaras brīvdienās šeit bija sabraucis vairums pārējo ģimenes locekļu, Rafaela bija kļuvusi vēl noslēgtāka nekā jebkad un bieži ieturēja maltītes no paplātes savā istabā. Emocionālajiem spāņiem tas nelikās nekas neparasts sērošanas laikā, tomēr Ra-faelas māte sāka arvien vairāk bažīties.

Vēstule, ko Rafaela nosūtīja Šarlotei uz Parīzi, tika nolikta uz tās pašas sudraba paplātes, kur visi ģimenes locekļi atstāja nosūtīšanai paredzēto pastu. Bet tieši tajā dienā, kad Rafaela to tur nolika, viens no bērniem sabāza visas vēstules somā, lai pa ceļam tās ienestu pastā, jo kopā ar māsām un brāļiem devās uz pilsētu pirkt saldumus, un vēstule, kuru Rafaela bija rakstījusi Šarlotei, izkrita viņam no rokas, pirms sasniedza pastkastīti. Vai vismaz tāds bija vienīgais izskaidrojums, ko Rafaela varēja rast, kad pēc trim nedēļām, jūlijā, nesaņēmusi nekādu atbildi, Šarlote viņai piezvanīja.

- Vai mēs drīkstam aizbraukt pie tevis?

Rafaela ilgi vilcinājās, vienlaikus juzdamās nepieklājīga un nokļuvusi sprukās.

- Es... te ir tik karsts, jums te nepatiks... un ziniet, ceļš uz šejieni ir tik slikts, ka es nevēlos jums sagādāt neērtības.

-Tad atbrauc uz Madridi! - Šarlotes balss skanēja jautri.

- Es patiesi nevaru braukt, kaut arī to ļoti vēlētos. - Tie bija salti meli.

- Nu tad izskatās, ka mums nav citas iespējas, vai ne? Ko tu teiktu par rītdienu? Mēs varētu noīrēt mašīnu un pēc brokastīm doties ceļā. Ko teiksi?

-Trīs stundu braucienā, lai tikai satiktu mani? Ak, Šarlote... es jūtos briesmīgi...

- Nevajag. Mums tas sagādās prieku. Vai tev nav iebildumu? - Mirkli Šarlote nebija pārliecināta, ka Rafaela patiešām vēlas viņas satikt, un piepeši viņai ienāca prātā, vai tik viņa neuzmācas, varbūt Rafaela nemaz nevēlas vi-ņas redzēt. Varbūt šī saistība ar Alekšu viņai joprojām šķita neizturami sāpīga. Bet, Rafaelai atbildot, šķita, ka viņa priecātos abas redzēt.

- Būs brīnišķīgi jūs satikt!

- Nespēju vien sagaidīt, kad tevi redzēšu, Rafaela. Un diez vai tu varēsi pazīt Mendiju. Vai tu zināji, ka viņa rudenī mācīsies Stenfordā?

Savā līnijas galā Rafaela maigi pasmaidīja. Mendija... viņas Amanda... viņa priecājās, uzzinot, ka Mendija vēl joprojām paliks dzīvot kopā ar Alekšu. Viņa Aleksam bija nepieciešama tikpat ļoti kā Alekss viņai.

- Es priecājos. - Un tad viņa nespēja noturēties, nepajautājusi: - Un Keja?

- Zini, viņa zaudēja vēlēšanās. Bet to tu noteikti zināji jau pirms prombraukšanas. Tas bija pagājušajā gadā. - Ja tā padomā, Rafaela tiešām to bija zinājusi, jo bija par to lasījusi avīzēs, bet Alekss viņu īsajā attiecību atjaunošanas laikā nebija vēlējies runāt par savu māsu. Viņš bija neglābjami sastrīdējies ar Keju Amandas dēļ, un Rafaela bieži prātoja, ko Alekss būtu darījis, ja uzzinātu par Kejas vēstuli viņas tēvam. Viņš droši vien būtu nogalinājis Keju. Bet Rafaela nebija viņam to stāstījusi. Un tagad viņa par to priecājās. Kāda gan tam nozīme? Viņu kopīgā dzīve bija galā, un beigu beigās Keja taču bija viņa māsa. - Mīļā, mēs visu to izrunāsim rīt. Vai mums tev kaut ko aizvest no Madrides?

-Atbrauciet tikai pašas! - Rafaela pasmaidīja un nolika klausuli, bet visu atlikušo dienu viņa nervozi staigāja pa istabu, prātodama, kāpēc ļāvusi sevi pierunāt. Un ko viņa darīs, kad abas ieradīsies? Viņa nevēlējās redzēt ne Šarloti, ne Amandu, nevēlējās nekādus atgādinājumus par pagātni. Tagad viņa dzīvoja jaunu dzīvi Santaeuhenijā. Nekā cita viņai vairs nebūs. Kāda jēga saglabāt saites ar bijušo?

Kad Rafaela tovakar ieradās vakariņās, māte pamanīja, cik nervozi viņai trīc rokas, un domās piezīmēja, ka jāaprunājas ar Antuānu. Pēc viņas ieskatiem, Rafaelai vajadzētu griezties pie ārsta. Viņa jau mēnešiem ilgi izskatījās sabrukusi. Kaut arī laukā spoži spīdēja vasaras saule, viņa uzturējās savā istabā un bija spokaini bāla, kopš ierašanās no Sanfrancisko viņa bija zaudējusi piecpadsmit vai divdesmit mārciņu svara un salīdzinājumā ar pārējiem ģimenes locekļiem izskatījās acīm redzami nevesela ar savām milzīgajām, tumšajām, nelaimīgajām acīm neizturami drūmajā sejā.

It kā garāmejot Rafaela tomēr minēja mātei, ka nākamajā dienā viņai būs divas viešņas no Madrides.

- Nu, patiesībā viņas ir no Savienotajām Valstīm.

-Ak tā? - Māte viņu sirsnīgi uzlūkoja. Bija patiess atvieglojums, ka Rafaela tomēr ar kādu tiksies. Viņa nebija vēlējusies redzēt pat savus vecos paziņas Spānijā. Šis nu bija visīstākais sēru laiks, kādu Alehandrai jebkad nācies redzēt. - Kas viņas ir, mīlā?

- Šarlote Brendone un viņas mazmeita.

*

- Tā rakstniece? - Māte izskatījās pārsteigta. Viņa bija lasījusi dažas spāniski tulkotās Šarlotes grāmatas un zināja, ka viena no viņas māsām lasījusi tās visas. - Tava tante Anna Kristīna būs sajūsmināta. - Alehandra izskatījās apmierināta, bet Rafaela tāda nebija.

- Vai tante būs šeit?

- Viņa ari ieradīsies rit. Viņa paliks te nedēļu. Un tavas draudzenes? Vai gribēsi, lai viņas te paliek pa nakti? -Rafaela izklaidīgi pakratīja galvu un atgriezās savā istabā.

Nākamajā priekšpusdienā viņa vēl joprojām atradās savā istabā, kad viena no kalpotājām uzkāpa augšā un klusu pieklauvēja pie viņas durvīm.

- Donna Rafaela... jums ir viesi. - Viņa tik tikko uzdrošinājās traucēt Rafaelu. Durvis atvērās, un piecpadsmit gadus vecā meitene istabenes formastērpā acīm redzami nodrebēja.

- Paldies! - Rafaela pasmaidīja un devās uz kāpņu pusi. Viņa bija tik sanervozējusies, ka pašas kājas šķita kā koka stabi. Dīvaini, viņa tik ilgi nebija tikusies ne ar vienu draugu, ka nezināja, ko sacīt. Nopietna, mazliet nobijusies, ģērbusies vienā no elegantajām, melnajām vasaras kleitām, ko māte viņai bija nopirkusi Madridē, joprojām nēsādama melnās zeķes, viņa gāja lejup pa kāpnēm, izskatīdamās biedējoši bāla.

Šarlote gaidīja kāpņu lejasgalā un neapzināti sarāvās, ieraudzījusi Rafaelu. Viņa vēl nekad nebija redzējusi nevienu tik ciešanu nomāktu un nelaimīgu; melnajā kleitā ar milzīgajām, bēdu pārņemtajām acīm Rafaela izskatījās kā ciešanu iemiesojums. Viņa gan tūlīt uzsmaidīja Šarlotei, bet šis smaids vairāk līdzinājās skumīgam rokas stiepienam pār nepārvaramu bezdibeni. Bija tā, it kā Rafaela kopš viņu pēdējās tikšanās nokļuvusi citā pasaulē, un, viņu vērojot, Šarlotei uznāca gandrīz nepārvarama vēlēšanās raudāt. Viņai kaut kā izdevās to apspiest, un viņa sirsnīgi un maigi apkampa Rafaelu. Lūkojoties, kā šī nomāktā skaistule apskauj Amandu, Šarlote aptvēra, ka Rafaela kļuvusi vēl skaistāka nekā agrāk, bet tas bija tāds skaistums, uz kuru tikai skatās, bet kuram nekad nepieskaras un nekad to neiepazīst tuvāk. Visu ciemošanās laiku Rafaela bija viesmīlīga un gracioza, apburoši izturējās pret viņām abām, izrādīdama māju un dārzus, vēsturisko kapelu, ko cēlis viņas vecvectēvs, un iepazīstināja ar visiem bērniem, kuri ar savām auklītēm rotaļājās īpašā dārzā, kas bija izveidots tieši viņiem. Šī ir lieliska vieta vasaras atpūtai, Šarlote prātoja, un tā ir kā citas dzīves, citas pasaules relikvija, tomēr tā nav īstā vieta tādai jaunai sievietei kā Rafaela; te viņa tikai apraktu savu mūžu, un Šarloti biedēja Rafaelas apgalvojums, ka viņa iecerējusi palikt te dzīvot.

- Vai tad tu neatgriezīsies Sanfrancisko? - Šarlote izskatījās satriekta.

Rafaela ātri pakratīja galvu.

- Nē. Ar laiku man, protams, vajadzēs turp aizbraukt, lai nokārtotu mājas pārdošanu, bet varbūt es to pat varu izdarīt no šejienes.

- Tad varbūt tu vēlēsies pārcelties uz Parīzi vai Mad-ridi?

- Nē. - Viņa to pateica ļoti noteikti un tad uzsmaidīja Amandai, bet Amanda visā ciemošanās laikā nebija pateikusi gandrīz ne vārda. Kopš viņu ierašanās meitene lielākoties bija tikai raudzījusies uz Rafaelu. Amanda jutās tā, it kā skatītos uz reiz pazīstama cilvēka rēgu. Šī sieviete vairs nebija Rafaela. Viņa bija kā sabrucis sapnis. Un, gluži tāpat kā Šarlote, Mendija pavadīja visu pēcpusdienu, cenzdamās apspiest asaras. Viņa spēja domāt vienīgi par to laiku, kad Alekss un Rafaela bija laimīgi, kad Rafaela katru dienu bija gaidījusi Mendiju atgriežamies mājās no skolas. Bet tagad, uzlūkojot šo sievieti, viņa šķita kā pavisam svešs cilvēks, kaut kas atšķirīgs un savāds. Viņa gan Mendijai atgādināja Rafaelu, bet tas ari bija viss. Un meitene izjuta atvieglojumu, kad Rafaela beidzot ierosināja, lai viņa iet nopeldēties, un, gluži tāpat kā reiz Rafaela, ari Mendija tagad centās ar ilgas un nogurdinošas peldes palīdzību apsvērt savas izjūtas, dodot Šarlotei iespēju pabūt divatā ar Rafaelu, ko viņa jau visu dienu bija vēlējusies. Kad viņas apsēdās viena otrai blakus ērtos krēslos kādā noslēgtā dārza stūrītī, Šarlote uzlūkoja Rafaelu ar maigu smaidu.

- Rafaela... vai drīkstu runāt ar tevi kā sena draudzene?

- Katrā ziņā. - Bet viņas sejā tūlīt parādījās izbiedētas stirnas izteiksme. Viņa nevēlējās atbildēt ne uz kādiem jautājumiem, nevēlējās pamatot savus lēmumus. Tagad šeit bija viņas dzīve. Un viņa nevēlējās to izrādīt nevienam citam, vienīgi sev.

- Manuprāt, tu moki sevi vairāk, nekā jebkurš spēj iedomāties. Es to saskatu tavā sejā, tavā nomākto acu skatienā, tavā runā... Rafaela... ko lai es tev saku? Ko lai kāds vispār saka, lai atbrīvotu tevi no šīm mokām? - Vienā mirklī Šarlote bija nonākusi pie lietas būtības, un Rafaela novērsās, lai vecākā sieviete nepamanītu asaras viņas acīs. Viņa izlikās raugāmies dārzā un gausi un skumīgi pakratīja galvu.

- Es nekad vairs nebūšu brīva, Šarlote.

- Bet tu esi sevi šeit ieslodzījusi. Tevi ir pārņēmusi vainas apziņa par kādu nodarījumu, par kuru es nemūžam neticēšu, ka tu būtu to darījusi. Nemūžam. Es allaž uzskatīšu, ka tavs vīrs bija pārguris no dzīves, un, ja tu ļausies, manuprāt, arī tu to apzināsies.

- Es to neapzinos. Un nekad neapzināšos. Tam šā vai tā vairs nav nozīmes. Man bija pilnvērtīga dzīve. Piecpadsmit gadu es biju precējusies. Es neko vairāk nevēlos. Tagad esmu šeit. Esmu atgriezusies mājās.

- Bet tās vairs nav tavas mājas, Rafaela. Un tu runā kā veca sieviete.

Rafaela pasmaidīja.

- Es tieši tā arī jūtos.

- Tas ir neprāts. - Un tad mirkļa iedomā Šarlote palūkojās Rafaelai acīs. - Brauc mums līdzi uz Parīzi!

- Tagad?

- Šovakar mēs atgriezīsimies Madridē un rīt lidosim atpakaļ uz Parīzi. Ko tu par to teiksi?

- Tas izklausās mazliet neprātīgi. - Rafaela viegli pasmaidīja. Viņai tas nepavisam nepatika. Viņa jau gadu nebija braukusi uz Parīzi, un viņai nebija ne mazākās vēlēšanās turp doties.

- Vai tu par to padomāsi?

Rafaela skumīgi pakratīja galvu.

- Nē, Šarlote. Es gribu palikt šeit.

- Bet kāpēc? Kāpēc tev tas jādara? Tāda dzīve nav tev domāta.

- Nē. - Rafaela papurināja galvu. - Ir gan. - Un tad viņa beidzot uzdrošinājās uzdot jautājumu, kas jau visu dienu nedeva viņai mieru. - Kā klājas Aleksam? Vai viņš tagad jūtas labi? - Viņš bija divas reizes rakstījis Rafaelai, un viņa nebija atbildējusi, bet no Alekša vēstulēm viņa bija secinājusi, ka viņš ir satriekts par to, kas noticis, un visu to vēl pastiprināja Rafaelas aizbraukšana, atteikšanās atbildēt uz vēstulēm un nesalaužamā uzstājība, ka viņi nekad vairs nesatiksies.

Šarlote lēni pamāja.

- Viņš kaut kā turas. - Bet šī reize bija daudz smagāka nekā šķiršanās no Reičelas, un Šarlote vairs nebija īsti pārliecināta, ka viņš jebkad spēs no tās pilnīgi atgūties. Viņa gan nezināja, vai vajadzētu to teikt Rafaelai. Nez vai Rafaela spētu izturēt vēl lielāku vainas apziņu par to, kāda viņu jau nomāca. - Tu tā arī viņam neaizrakstīji, vai ne?

- Nē. - Rafaela atklāti ielūkojās Šarlotei acīs. - Man šķita, ka viņam būs labāk, ja es uzreiz pārcirtīšu visas saites.

- Tā tu jau reiz agrāk domāji, vai ne? Un toreiz izrādījās, ka tev nav taisnība.

- Tas bija citādi. - Rafaela izskatījās aizdomājusies, atcerēdamās scēnu ar tēvu pirms gada Parīzē. Cik šausmīgi viņa bija jutusies, cik svarīgi tas bija šķitis, bet tagad viss bija mainījies un nekas no agrākā vairs nelikās svarīgs. Keja bija zaudējusi savās dārgajās vēlēšanās, Rafaela - zaudējusi Alekšu, Džons Henrijs - miris... Tagad Rafaela uzlūkoja Šarloti. - Keja uzrakstīja vēstuli manam tēvam, izstāstot par manu mīlas romānu ar Alekšu un lūdzot to pārtraukt, ko tēvs arī izdarīja. - Redzēdama, cik satriekta ir Šarlote par dzirdēto, Rafaela nolēma nepieminēt vēstuli Džonam Henrijam, jo tas bija vēl cietsirdīgāks nodarījums. Viņa uzsmaidīja Alekša mātei. - Tēvs draudēja izstāstīt manam vīram un lika mani izsekot. Viņš arī apgalvoja, ka es esot patmīlīga un izpostot Alekša dzīvi, neļaujot viņam apprecēties un gādāt bērnus. - Viņa nopūtās. - Toreiz man tiešām nebija citas izvēles.

- Un šoreiz?

-Tēvs gribēja, lai, es gadu nodzīvoju šeit. Viņš uzskatīja, ka tas ir vismazākais, ko es varētu darīt, - viņas balss pārvērtās gandrīz čukstā, - pēc tam, kad iedzinu nāvē Džonu Henriju.

- Bet tu viņu neiedzini nāvē. - Mirkli iestājās klusums, tad Šarlote turpināja: - Kas notiks pēc šā gada? Vai tava ģimene iebildis, ja tu no šejienes aizbrauksi?

- Es nezinu. Tam ari nav nozīmes, Šarlote. Es neaizbraukšu. Es iederos šajā vietā. Te ari palikšu.

- Kāpēc tu te iederies?

- Es nevēlos to apspriest.

- Sasodīts, izbeidz sevi nosodīt! - Šarlote pasniedzās un saņēma Rafaelas roku savējā. - Tu esi skaista, jauna sieviete ar gudru galvu un labu sirdi, tu esi pelnījusi pilnvērtīgu, laimīgu dzīvi, bērnus, vīru... Alekšu vai kādu citu, tas lai paliek tavā ziņā, bet tu nedrīksti sevi šeit aprakt, Rafaela.

Rafaela lēni atbrīvoja roku no Šarlotes tvēriena.

- Nē, drīkstu gan. Pēc tā, ko esmu nodarījusi, es nespēju dzīvot nekur citur. Lai arī kam es pieskartos, lai arī ko mīlētu, ar kuru apprecētos, es domāšu par Džonu Henriju un Alekšu. Par vienu, ko nogalināju, un otru, kura dzīvi gandrīz izpostīju. Kādas man tiesības jaukties vēl kāda cita dzīvē?

- Rafaela, tu neesi ne nogalinājusi, ne arī izpostījusi kāda dzīvi. Ak Dievs, kā es vēlos, kaut tu to saprastu! - Bet viņa zināja, ka tas ir gandrīz bezcerīgi. Rafaela bija ieslēgusies savā čaulā un tikko spēja sadzirdēt, ko viņai saka. -Tātad tu nebrauksi uz Parīzi?

- Nē. - Rafaela viegli pasmaidīja. - Bet pateicos jums par uzaicinājumu. Un Mendija izskatās brīnišķīgi. - Tā bija zīme, ka Rafaela vairs nevēlas runāt par sevi. Viņa vairs nevēlējās apspriest savus lēmumus. Viņa ierosināja apskatīt rožu dārzus mājas otrā pusē. Abām pievienojās Amanda, un pēc brīža viešņām bija pienācis laiks doties prom.

Rafaela ar nožēlas pilnu izteiksmi noraudzījās, kā viņas aizbrauc, tad atgriezās lielajā mājā un pāri sārtajam marmora foajē gausi devās augšup pa kāpnēm.

Kad Šarlote izbrauca ar nomāto mašīnu pa Santaeuhe-nijas galvenajiem vārtiem, Amanda sāka raudāt.

- Kāpēc viņa nebrauks uz Parīzi?

Arī Šarlotes acīs bija asaras.

- Tāpēc, ka viņa to nevēlas, Mendija. Viņa vēlas sevi dzīvu aprakt šeit.

- Vai tu nevarēji viņu pierunāt? - Mendija izšņauca degunu un noslaucīja asaras. - Ak Dievs, viņa izskatījās briesmīgi. It kā būtu mirusi viņa pati, nevis Džons Henrijs.

- Savā ziņā, manuprāt, tā arī ir. - Šarlote izgrieza mašīnu uz Madrides šosejas un ļāva asarām plūst pār vaigiem.

33

Septembri Alehandra sāka mudināt Rafaelu braukt uz Madridi. Pārējie ģimenes locekļi jau bija devušies atpakaļ uz Barselonu un Madridi, bet Rafaela bija nolēmusi visu ziemu pavadīt Santaeuhenijā. Viņa apgalvoja, ka gribot uzrakstīt vēl vienu bērnu grāmatu, bet tā bija neveikla aizbildināšanās. Viņa nepavisam nedomāja vairs neko rakstīt un pati to zināja. Bet māte uzstāja, lai Rafaela kopā ar viņu atgrieztos pilsētā.

- Es negribu, māt.

- Muļķības! Tev tas nāks par labu.

- Kāpēc? Es taču nevaru apmeklēt ne teātri, ne operu, ne ari viesības.

Māte domīgi uzlūkoja Rafaelas novārgušo un nogurušo seju.

- Pagājuši jau deviņi mēneši, Rafaela. Tu varētu laiku pa laikam kaut kur aiziet kopā ar mani.

- Paldies... - Viņa drūmi pavērās mātē. - Bet es gribu

palikt šeit. - Stundu garā saruna tā ari nedeva nekādus rezultātus, un pēc tam Rafaela, kā parasti, nozuda savā istabā. Tur viņa mēdza sēdēt stundām ilgi, lūkodamās dārzā, domādama, sapņodama. Pēdējā laikā bija mazāk vēstuļu, uz kurām atbildēt. Un grāmatas viņa vairs nelasīja. Viņa tikai sēdēja, domādama: reizēm par Džonu Henriju, reizēm par Alekšu un tiem brīžiem, ko viņi bija pavadījuši kopā. Tad viņa prātoja par ceļojumu uz Parīzi, kad tēvs viņu bija izmetis no savas mājas un nosaucis par padauzu. Pēc tam viņa atcerējās skatu, kādu bija ieraudzījusi, pārnākot mājās tajā naktī, kad Džons Henrijs... un tad viņas tēva ierašanās... tas, kā viņš nosauca Rafaelu par slepkavu. Tā viņa arī sēdēja, gremdēdamās atmiņās un lūkodamās laukā, bet neko neredzēdama, nekur nebraukdama, neko nedarīdama, tikai nīkdama. Mātei pat bija bail aizbraukt no Santaeuhenijas; Rafaelas uzvedība viņu biedēja. Meita bija tik atsvešinājusies, tik apmulsusi, tik noslēgta, tik vienaldzīga. Šķita, ka viņa vairs pat neēd, nekad nerunājas ne ar vienu, ja nebija spiesta to darīt, nekad neiekļaujas jautrībā un diskusijās, nekad nesmejas. Bija briesmīgi viņu tādu redzēt. Bet septembra beigās māte beidzot uzstāja.

- Man vienalga, ko tu saki, Rafaela. Es tevi vedīšu atpakaļ uz Madridi. Varēsi noslēgties tur. - Turklāt Alehan-dru bija nogurdinājis drēgnais rudens laukos. Viņa pati alka pēc izpriecām, viņa nespēja saprast, kā jauna sieviete trīsdesmit četru gadu vecumā spēj izturēt šādu dzīvi. Tā nu Rafaela sakravāja savas somas un devās mātei līdzi, pa ceļam nerunājot ne vārda, un aizbraukusi tūlīt devās augšā uz lielajām istabām, kurās ^llaž bija dzīvojusi mātes mājās. Laikam ritot, neviens viņu pat īsti vairs neievēroja. Ne tantes, ne māsīcas, ne brālēni, ne tēvoči. Viņi samierinājušies pieņēma Rafaelu tādu, kāda viņa bija tagad.

Māte uzsāka sezonu ar vairākām viesībām, un mājā visu laiku skanēja mūzika un smiekli, tika rīkoti deju vakari. Viņa iesaistījās vairākos labdarības pasākumos un kopā ar citiem apmeklēja operu, rīkoja lielas un mazas vakariņas un šķita nepārtraukti izklaidējam veselu viesu pulku. Novembra sākumā Rafaela vairs to nespēja izturēt. Likās, ka ikreiz, kad viņa nokāpa lejā, tur jau priekšā gaida apmēram četrdesmit cilvēku vakartērpos un melnos tauriņos. Un māte bija kategoriski aizliegusi Rafaelai ieturēt maltītes savā istabā. Viņa apgalvoja, ka tas esot neveselīgi un pat sērošanas laikā viņa varētu vismaz paēst kopā ar mātes viesiem. Turklāt viņai nākšot par labu tikties ar cilvēkiem, tā uzstāja māte, bet Rafaela nepiekrita. Decembra pirmās nedēļas beigās viņa nolēma braukt prom un paņēma telefona klausuli. Viņa pasūtīja biļeti uz Parīzes lidmašīnu, prātodama, ka dažas dienas vientulībā tēva mājā būtu īsts atvieglojums. Rafaela allaž brīnījās, kā māte un tēvs vispār viens otru pacietuši: māte, būdama tik sabiedriska, tik vieglprātīga, tik rosīga, un tēvs - tik nopietns un atturīgs. Bet atbilde, protams, bija tā, ka māte dzīvoja Madridē, turpretī tēvs - Parīzē. Pēdējā laikā viņš ļoti reti brauca uz Spāniju. Viņš uzskatīja, ka ir par vecu Alehandras vieglprātīgajām izpriecām, un Rafaela atzina, ka viņa arī jūtas tāpat.

Viņa piezvanīja tēvam, lai pavēstītu, ka ieradīsies, kaut gan tēvam viņas klātbūtne noteikti nesagādātu nekādas īpašas problēmas. Arī tēva mājā Rafaelai bija sava istaba. Uz viņas telefona zvanu neviens neatsaucās, un sākumā klausuli bija pacēlusi kāda jauna kalpotāja. Tad Rafaela nolēma sagādāt tēvam pārsteigumu. Viņa atgādināja sev, ka nav bijusi tēva mājās kopš pagājušā gada, kad viņš bija pārmetis meitai mīlas romānu ar Alekšu. Bet tagad viņa vienpadsmit mēnešus ar savu mokošo mūķenes dzīvi Spānijā bija izpirkusi grēkus. Rafaela zināja, ka tēvs atzinīgi vērtē viņas tagadējo dzīvi, un pēc viņa bargajiem pārmetumiem bija atvieglojums apzināties, ka viņš šobrīd varētu vērtēt meitu mazliet augstāk.

Lidmašīna uz Parīzi bija pustukša. Orlī lidostā viņa iesēdās taksometrā un, ieradusies pie tēva mājas, mirkli stāvēja, apbrīnodama tās greznumu. Savā ziņā viņa vienmēr jutās dīvaini, kad tur atgriezās. Šajā pašā mājā viņa bija dzīvojusi bērnībā, un tajā viņai šķita, ka ir nevis pieaugusi sieviete, bet atkal tā pati mazā meitene. Šī māja viņai atgādināja arī Džonu Henriju un viņa pirmos braucienus uz Parīzi, abu ilgās pastaigas pa Luksemburgas dārziem un klaiņošanu gar Sēņu.

Rafaela piezvanīja pie durvīm, un tās atvēra nepazīstama persona. Tā bija istabene formastērpā ar īgnu seju un biezām, melnām uzacīm. Viņa jautājoši uzlūkoja Rafaelu, kad taksometra šoferis ienesa somas.

-Jā?

- Es esmu Filipsa kundze, de Mornē-Malla kunga meita. - Istabene pamāja ar galvu, neizskatīdamās ne iepriecināta, ne ieinteresēta par atbraucēju, un Rafaela pasmaidīja. - Vai mans tēvs ir mājās?

Jaunā sieviete pamāja ar galvu, un viņas acīs parādījās dīvaina izteiksme.

- Viņš ir... augšstāvā.

Bija astoņi vakara, un Rafaela nepavisam nebija pārliecinātā, vai sastaps tēvu mājās. Bet viņa zināja, ka viņš vai nu ir mājās viens un vakariņo, vai arī kaut kur aizgājis. Šeit nepastāvēja iespēja iztraucēt viesības, kā tas bija mātes mājā, kur dejojoši pārīši smiedamies traucās pa gaiteņiem.

Tēvs nepavisam nebija tik sabiedrisks un deva priekšroku sastapties ar citiem cilvēkiem restorānos, nevis mājās.

Rafaela atkal veltīja sievietei sirsnīgu skatienu.

- Es iešu augšā pie viņa. Vai jūs nebūtu tik laipna un neliktu kādam no kalpotājiem pēc brītiņa uznest somas manā istabā? - Un tad, aptvērusi, ka šī sieviete varbūt nezina, kura istaba tā ir, viņa piebilda: - Lielā, zilā guļamistaba otrajā stāvā.

- Ā! - atsaucās istabene un tad piepeši aizspieda muti, it kā nespētu saņemties, lai pateiktu vairāk. - Jā, kundze. -Viņa pamāja ar galvu un atgriezās bufetes telpā, bet Rafaela lēni devās augšup pa kāpnēm. Viņa gan neizjuta īpašu prieku par atgriešanos šeit, bet te vismaz valdīja miers, un tas atviegloja pēc nepārtrauktās rosības Spānijā. Sasniegusi otro stāvu, Rafaela aptvēra, ka pēc Sanfrancisko mājas pārdošanas viņai nāksies iekārtot pašai savu vietiņu. Viņa prātoja par neliela zemesgabala iegādi tieši blakus Santaeuhenijai, kur varētu uzcelt sev māju. Kamēr to būvēs, viņa varētu mierīgi padzīvot Santaeuhenijā. Tas būtu lielisks iegansts, lai nedzīvotu pilsētā. Arī par visu to viņa vēlējās apspriesties ar tēvu. Kopš Rafaelas aizbraukšanas no Sanfrancisko tēvs bija kārtojis visus viņas īpašuma darījumus, un tagad viņa gribēja zināt, kas ir paveikts. Vēl pēc dažiem mēnešiem viņa gribēja atgriezties Kalifomijā, lai pārdotu māju.

Tēva kabineta durvju priekšā Rafaela mirkli vilcinājās, lūkodamās uz smalki grieztajām dubultdurvīm, un tad klusi devās pati uz savu istabu, lai novilktu mēteli, nomazgātu rokas un sasukātu matus. Nebija nekādas steigas satikt tēvu. Viņš droši vien tagad bibliotēkā lasa vai pārskata dažus dokumentus un smēķē cigāru.

Neapstādamās, lai padomātu, ko dara, Rafaela pagrieza lielo misiņa rokturi un iegāja savas vecās istabas priekštelpā. Lai nokļūtu istabā, vajadzēja ieiet pa divām durvīm. Viņa iegāja pa vienām un tad nevērīgi atvēra otras. Bet piepeši viņu pārņēma biedējoša sajūta, it kā viņa būtu iegājusi nepareizā dzīvoklī. Pie viņas spoguļa sēdēja gara, drukna, gaišmataina sieviete, ģērbusies zilā mežģīņu peņuārā, ko ap apkakli rotāja spalvu pušķi, un, kad viņa piecēlās kājās, lai ar nekaunīgi vaicājošu skatienu uzlūkotu Rafaelu, Rafaela pamanīja, ka viņas zilās atlasa rītakurpes ir pieskaņotas tērpam. Šķietami nebeidzamu mirkli Rafaela stāvēja, nespēdama saprast, kas ir šī sieviete.

- Jā? - Viņa uzmeta Rafaelai valdonīgu skatienu, un mirkli Rafaelai šķita, ka šī sieviete tūlīt pavēlēs, lai Rafaela atstāj pati savu istabu. Un tad viņa piepeši aptvēra, ka tēvam acīmredzot ir viesi un ka viņa taču te ieradusies pilnīgi bez brīdinājuma. Bet patiesībā tas neradīja nekādas neērtības. Rafaela tikpat labi varēja pārgulēt zeltaini dzeltenajā viesu istabā trešajā stāvā. Tā stāvot, viņai vēl neienāca prātā, cik dīvaini ir tas, ka tēva viesi apmetušies nevis tajā istabā, bet šeit.

- Es ļoti atvainojos... man šķita... - Rafaela nezināja, vai stādīties priekšā vai iet prom, nesakot neko.

- Kas jūs šeit ielaida?

- Man nav ne jausmas. Šķiet, ka te ir jauna istabene.

Sievietes izturēšanās pauda dusmas, un mirkli Rafaelu

pārņēma sajūta, ka šeit ir druknās sievietes māja.

- Kas jūs esat?

- Rafaela Filipsa. - Viņa viegli nosarka, un sieviete apstājās pusceļā. Viņu vērojot, Rafaelai radās nojauta, ka jau agrāk šo sievieti ir kaut kur redzējusi. Gaišajos matos, acīs, viņā visā bija kaut kas mazliet pazīstams, bet Rafaela nespēja atminēties, kur viņu redzējusi, un tajā brīdī pa buduāra durvīm iznāca viņas tēvs. Viņš bija ģērbies tumšsarkanā zīda peldmētelī, izskatījās sakopts un tīrs, un glīts, bet mugurā viņam bija tikai šis peldmētelis, kas bija mazliet pavēries un atklāja skatienam sirmo apmatojumu uz krūtīm. Kājas viņam bija basas. - Ai... - Rafaela atkāpās uz durvju pusi, it kā būtu iegājusi istabā, kurā viņa nebija drīkstējusi ieiet. Un, to darīdama, viņa aptvēra, ka tieši tā arī ir. Viņa bija iegājusi savā istabā bezgala nepiemērotā brīdī, un, cenzdamās to visu aptvert, gluži satriekta atcerējās, kur redzējusi šo sievieti. - Ak mans Dievs! - Un tad Rafaela tikai stāvēja, raudzīdamās uz tēvu un gaišmataino sievieti, kas bija Francijas Ministru kabineta ietekmīgākā ministra sieva.

- Tu vari iet, Žoržeta. - Tēvs runāja skarbi, bet viņa seja izskatījās nervoza, un sieviete bija nosarkusi un aizgriezās. - Žoržeta... - tēvs klusu sacīja, ar galvu pamādams uz buduāra pusi, un viņa nozuda, bet viņš, saņēmis ciešāk peld-mēteli, pievērsās meitai. - Vai drīkstu jautāt, ko tu te dari šajā istabā bez jebkāda brīdinājuma?

Pirms atbildēšanas Rafaela ilgi vērās tēvā, un piepeši viņu pārņēma niknums, kādu viņai bija vajadzējis izjust pirms gada. Šis niknums bija tik spēcīgs, ka viņa nespēja to ne apslāpēt, ne arī turēties tam pretī. Soli pa solim viņa tuvojās tēvam ar tādām liesmojošām dusmām acīs, kādas viņš vēl nekad nebija redzējis. Neapzināti Antuāns de Mor-nē-Malls ar roku satvēra krēsla atzveltni sev līdzās, un, uzlūkojot savu bērnu, viņš notrīsēja.

- Ko es šeit daru, tēt? Man šķita, ka es atbraucu ciemos pie tevis, es atbraucu apciemot savu tēvu Parīzē. Vai tas būtu kas neparasts? Varbūt man vajadzēja piezvanīt, lai nesamulsinātu kundzi, viņu pazīstot, bet man šķita, ka būs interesantāk, ja es ieradīšos negaidīta. Un iemesls, kāpēc stāvu šajā istabā, tēvs, ir tas, ka tā reiz bija mana. Bet, domāju, daudz būtiskāks ir jautājums, ko tu dari šajā istabā, tēvs? Tu, ar savu svēto morāli un nebeidzamajām runām! Tu, kas izmeti mani no šīs mājas vairāk nekā pirms gada un nosauci par padauzu! Tu, kas nosauci mani par slepkavu, jo es it kā “nogalināju” savu septiņdesmit deviņus gadus veco vīru, kurš jau gandrīz deviņus gadus bija gluži kā miris! Un ja nu ministra kungam rit būs triekas lēkme, tēt, vai ari tu tad būsi slepkava? Ja nu viņam uznāk infarkts? Ja nu viņš atklāj, ka viņam ir vēzis, un izdara pašnāvību, jo nespēj to izturēt, vai tad arī tu uzņemsies vainu un sodīsi pats sevi, kā sodīji mani? Ja nu tavs mīlas romāns ar viņa sievu sagrauj viņa politiķa karjeru? Un kā tad viņa, tēt? Kā tad viņa? No kā tu atturi šo kundzi? Kādas tiesības tev tā rīkoties, kamēr mana māte sēž Madridē? Kādas tagad tev ir tiesības, kādu nebija man pirms gada kopā ar cilvēku, ko es mīlēju? Kādas tiesības... kā tu to varēji! Kā tu to varēji! - Rafaela trīcēdama stāvēja tēva priekšā, kliegdama viņam sejā. - Kā tu spēji man kaut ko tādu nodarīt pagājušajā gadā? Tu izmeti mani no šīs mājas un tajā pašā naktī aizsūtīji uz Spāniju, jo teici, ka necietīsi padauzu zem sava jumta. Nu te tiešām ir padauza zem tava jumta, tēt. - Rafaela histēriski norādīja uz buduāru un, pirms tēvs paspēja viņu atturēt, devās pie durvīm, kur ieraudzīja ministra sievu sēžam uz Luija XVI stila krēsla maliņas un slaukām asaras kabatlakatiņā. Rafaela viņu

* 9 >

uzlūkoja. - Labdien, kundze!

Tad viņa pagriezās j>ret tēvu.

- Un ardievu! Es arī nepavadīšu nakti zem šā jumta kopā ar padauzu, bet padauza esi tu, tēt, nevis šī kundze vai es. Tu esi... tu esi... - Viņa sāka histēriski elsot. - Tas, ko tu man sacīji pagājušajā gadā, gandrīz nogalināja mani... gandrīz gadu esmu šaustījusi sevi par to, kā rīkojās Džons Henrijs, kaut gan ikviens cits man apgalvoja, ka neesmu vainīga, jo viņš to darīja tāpēc, ka bija tik vecs un tik slims, un tik nelaimīgs. Bet tu man pārmeti, ka esmu viņu nogalinājusi, un nosauci mani par padauzu. Tu sacīji, ka es tevi apkaunoju, ka esmu radījusi ieganstu skandālam, kas sagraus tavu labo vārdu. Un kā tad ar tevi pašu, sasodīts! Kā ar viņu? - Rafaela pamāja uz sievieti zilajā peņuārā. - Vai tev neliekas, ka šis te izraisīs visu skandālu skandālu? Kā tad ar taviem kalpotājiem? Un kā ar ministra kungu? Ko teiks vēlētāji? Ko teiks tavi klienti bankā? Vai tie tev nemaz nerūp? Vai varbūt tikai es esmu tā, kas dara kaunu? Mans Dievs, tas, ko es izdarīju, bija tikai sīkums salīdzinājumā ar tavu rīcību. Un tev ir uz to tiesības, ja tu to vēlies. Kas gan es tāda esmu, lai noteiktu tev, ko tu drīksti un ko nedrīksti, kas ir labi un kas slikti, bet kā gan tu uzdrošinājies mani apsaukāt? Kā tu varēji man kaut ko tādu nodarīt? -Viņa mirkli elsodama nolieca galvu un tad atkal ar naidpil-nu skatienu uzlūkoja tēvu. - Es tev nekad to nepiedošu, tēt, nekad...

Raudzīdamies uz meitu, viņš izskatījās satriekts: jau pavecais augums slābani turēja peldmēteli, sejā atspoguļojās sāpes par to, ko viņa tikko bija teikusi.

- Rafaela... man nebija taisnība... man nebija taisnība... Šis te sākās pēc tam. Es tev zvēru. Tas sākās šovasar...

- Man pilnīgi vienalga, kad tas sākās. - Rafaela nežēlīgi svieda vārdus tēvam sejā, bet viņš tikai stāvēja un raudzījās uz meitu un uz savu mīļāko, kas sēdēja uz krēsla un raudāja. - Kad es tā rīkojos, tu mani nosauci par slepkavu. Tagad, kad to dari tu, tas nav nekas. Es būtu pavadījusi visu savu atlikušo mūžu Santaeuhenijā, mocīdamās sirdsapziņas pārmetumos. Un vai zini, kādēļ? Tā dēļ, ko tu man sacīji. Jo es tev ticēju. Jutos tik neizturami vainīga, ka pieņēmu visus pārmetumus, ko tu man uzkrāvi. - Tad viņa pakratīja galvu un devās no buduāra pie istabas durvīm. Tēvs viņai neveikli sekoja, bet Rafaela apstājās tikai uz mirkli, lai ar nicinājuma pilnu skatienu palūkotos atpakaļ.

- Rafaela... man ļoti žēl...

- Kā tev žēl, tēvs? Ka es tevi atmaskoju? Vai tu pats man būtu to izstāstījis? Vai tu būtu man sacījis, ka esi pārdomājis, ka es neesmu nogalinājusi savu vīru? Vai tu būtu darījis man zināmu, ka esi domās visu pārlicis un varbūt tomēr tev nav bijusi taisnība? Kad īsti tu man to būtu pateicis? Ja es te nebūtu uzradusies nelaikā, kad īsti tu būtu atbraucis pie manis un to pateicis? Kad?

- Es nezinu... - Viņa balss skanēja kā aizsmacis čuksts. -Ar laiku... es būtu pateicis...

- Tiešām? - Rafaela kategoriski pakratīja galvu. - Es tev neticu. Tu nekad to nebūtu izdarījis. Un visu laiku būtu te uzjautrinājies ar savu mīļāko, kamēr es sevi dzīvu apraktu Spānijā. Vai, to apzinoties, tu spēsi mierīgi dzīvot? Vai spēsi? Vienīgais, kurš ir izpostījis kāda cita dzīvi, tēvs, esi tu. Tu gandrīz izpostīji manējo.

Un, to pateikusi, viņa aizcirta durvis. Vienā mirklī Rafaela bija lejā un redzēja, ka viņas somas joprojām stāv foajē. Trīcošām rokām viņa paņēma katrā rokā pa somai, pārmeta pār plecu rokassomiņu, atvēra durvis un devās prom no mājas, lai uzmeklētu fuvāko taksometru stāvvietu. Viņa zināja, ka aiz stūra tāda ir, un viņai bija vienalga, ja vajadzētu pat iet kājām uz lidostu, bet viņa atgriezīsies Spānijā. Vēl arvien trīcēdama, viņa satriekta beidzot atrada taksometru un, palūgusi šoferim nogādāt viņu Ori! lidostā, atspieda galvu pret sēdekli un aizvēra acis.

Viņu bija pārņēmis naids un dusmas pret tēvu. Kāds gan viņš nelietis, kāds liekulis... un kā tad ar māti? Kā ar visiem tiem pārmetumiem, ko viņš bija izteicis? Ar visu to, ko bija apgalvojis? Bet, dusmodamās visu ceļu līdz lidostai, Rafaela saprata, ka patiesībā arī tēvs ir tikai cilvēks, tāds pats kā droši vien viņas māte, tāds pats kā bijusi viņa pati, kāds reiz senos laikos bijis Džons Henrijs. Varbūt patiesi viņa nebija iedzinusi nāvē Džonu Henriju? Varbūt īstenībā viņš gluži vienkārši vairs nebija vēlējies turpināt savu eksistenci.

Lidojot mājup uz Madridi, Rafaela raudzījās naksnīgajās debesīs, visu to pārdomādama, un pirmo reizi gandrīz gada laikā viņa jutās mazinājusi mokošo vainas un ciešanu nastu, ko pati sev bija uzkrāvusi. Rafaela atklāja, ka viņai ir žēl tēva, un piepeši viņa klusu iesmējās, iztēlodamās tēvu sarkanajā peldmētelī un viņa drukno pusmūža mīļāko pe-ņuārā ar spalvām ap resno kaklu. Kad lidmašīna nolaidās Madridē, viņa joprojām klusu smējās, arī izkāpjot viņas sejā bija smaids.

34

Nakamaja rīta Rafaela nonaca leja brokastīs, un, kaut arī viņas seja bija tikpat bala un nomāktā ka visu

šo gadu, viņas acīs bija manāms citāds mirdzums, un, dzerdama kafiju, viņa jautri atbildēja mātei, ka nokārtojusi visu, par ko bija gribējusi runāt ar tēvu, un nolēmusi atgriezties mājās.

- Bet kāpēc tad tu viņam vienkārši nepiezvanīji?

- Tāpēc, ka man šķita - lai to nokārtotu, paies ilgāks laiks.

- Bet tas ir muļķīgi. Kāpēc tu nepaliki un nepaciemo-jies pie tēva?

Rafaela nolika savu kafijas tasīti.

- Tāpēc, ka es gribēju pēc iespējas ātrāk atgriezties šeit,

māt. /

-Ak tā? -Alehandra nojauta kaut ko aizdomīgu un uzmanīgi ielūkojās meitai acīs. - Kāpēc?

- Es došos uz mājām.

- Uz Santaeuheniju? - Alehandra izskatījās sadusmota. - Dieva dēļ, nesāc nu atkal! Paliec Madridē vismaz līdz Ziemassvētkiem, un tad mēs brauksim turp visi. Es negribu, lai tu tagad dotos turp. Šajā gadalaikā tur ir pārāk drēgns.

- Es to zinu, un ne jau turp es grasos doties. Es runāju par Sanfrancisko.

- Ko? - Māte izskatījās apjukusi. - Vai to tu pārspriedi ar tēvu? Ko viņš teica?

- Neko. - Rafaela gandrīz pasmaidīja, atcerēdamās sarkano peldmēteli. - To izlēmu es pati. - Tas, ko viņa bija atklājusi par tēvu, beidzot bija viņu atbrīvojis. - Es gribu doties mājās.

- Nekļūsti smieklīga! Tavas mājas ir šeit, Rafaela. -Viņa pamāja visapkārt uz izsmalcināto namu, kas jau piecdesmit gadu bija ģimenes īpašumā.

- Jā, daļēji. Bet arī tur man ir mājas. Es gribu atgriezties tur.

- Un ko tu tur darīsi? - Māte izskatījās nelaimīga. Vispirms Rafaela bija kā ievainots zvērs slēpusies Santaeuhe-nijā, un tagad viņa vēlējās aizbēgt. Bet mātei bija jāatzīst, ka Rafaelā parādījušās kaut kādas dzīvesprieka pazīmes. Vēl jau tās tikko varēja pamanīt... mirdzumu acīs... bet tās atsauca atmiņā to sievieti, kāda Rafaela reiz bija. Viņa joprojām bija neparasti klusa, dīvaini noslēgta, pat šobrīd negribēja sacīt, ko darīs turpmāk. Alehandra neviļus prātoja, vai Rafaela atkal nav saņēmusi ziņu no tā vīrieša, vai tas nav iemesls, kāpēc viņa dodas prom, un, ja tā, tad māte nebija pārāk apmierināta. Galu galā kopš Rafaelas vīra nāves bija pagājis tikai vienpadsmit mēnešu. - Varbūt pagaidīsi līdz pavasarim?

Rafaela pakratīja galvu.

- Nē. Es braukšu tūlīt.

-Kad?

- Rīt. - To viņa bija izlēmusi turpat - tikko. Rafaela nolika savu kafijas tasīti un ielūkojās mātei acīs. - Un es nezinu, cik ilgi tur palikšu, nezinu arī to, kad atgriezīšos. Varbūt pārdošu to māju, varbūt ne. Es vēl nezinu. Vienīgais, ko zinu, ir tas, ka, dodoties prom no turienes, es biju satriekta. Man jāatgriežas tur. - Māte zināja, ka tā ir taisnība. Bet viņa baidījās zaudēt Rafaelu. Viņa negribēja, lai Rafaela paliek Savienotajās Valstīs. Viņas īstā vieta bija Spānija.

- Tu varētu ļaut, lai tēvs visu nokārto tavā vietā. - Vismaz tā būtu rīkojusies Alehandra pati.

- Nē. - Rafaela viņu apņēmīgi uzlūkoja. - Es vairs neesmu bērns.

- Vai vēlies, lai kāds no taviem brālēniem brauc tev līdzi?

Rafaela tikko jaušami pasmaidīja.

- Nē, māt. Es tikšu pati galā.

Māte vēl vairākas reizes mēģināja par to runāt ar Rafaelu, bet veltīgi, un bija jau par vēlu, kad viņa to paziņoja tēvam. Nākamajā dienā viņš ar trīcošām rokām paņēma telefonu un piezvanīja uz Spāniju. Viņš domāja, ka Rafaela ir izstāstījusi mātei par viņu, varbūt viņa paša laulība draud izjukt kā no bumbas sprādziena. Bet viņš uzzināja vienīgi to, ka Rafaela no rīta aizlidojusi atpakaļ uz Kaliforniju. Bija par vēlu viņu apturēt, bet Alehandra gribēja, lai vīrs piezvana Rafaelai un liek atgriezties mājās.

- Diez vai viņa paklausīs, Alehandra.

- Tevi viņa paklausīs, Antuān. - Dzirdot šos vārdus, tēvs atcerējās scēnu pirms divām dienām, kad Rafaela bija viņu atmaskojusi, un pēkšņi viņš jutās pateicīgs Rafaelai, ka viņa nebija neko stāstījusi mātei. Tagad viņš tikai papurināja galvu.

- Nē, viņa mani nepaklausīs, Alehandra. Vairs ne.

35

Lidmašīna nosēdās Sanfrancisko starptautiskajā lidostā žilbinoši skaidrā decembra pēcpusdienā pulksten trijos. Saule spoži spīdēja, gaiss bija silts, pūta viegls vējš, un Rafaela dziļi ievilka elpu, brīnīdamās, kā iztikusi bez šā spirdzinošā gaisa. Bija tik labi gluži vienkārši būt šeit, un, pati izņēmusi savu bagāžu, viņa jutās stipra un brīva, un neatkarīga. Līdzās nesējam viņa izgāja laukā un pasauca taksometru. Šoreiz viņu negaidīja limuzīns, šoreiz neviens viņu nebija īpaši izvadījis no lidmašīnas. Rafaela nebija lūgusi, lai viņu pavada cauri muitai. Viņa bija stāvējusi rindā tāpat kā pārējie pasažieri, un šī sajūta bija jauka. Rafaela bija nogurusi no mūžīgās slepenības un pasargātī-bas. Viņa zināja, ka pienācis laiks pašai rūpēties par sevi. Viņa bija iepriekš piezvariījusi, lai paziņotu Džona Henrija kalpotājiem par savu ierašanos, kaut arī mājā viņu vairs bija atlicis tikai nedaudz. Pārējos tēvs bija atlaidis, dažiem izmaksājot pensiju, dažiem nelielas naudas summas, ko vi-

ņiem bija atstājis Džons Henrijs, bet visi bija aizgājuši ar nožēlu par zudušajiem laikiem. Viņi visi uzskatīja, ka Rafaela vairs nekad neatgriezīsies, un nedaudzie atlikušie ar pārsteigumu uztvēra ziņu, ka viņa ir ceļā uz mājām.

Kad taksometrs apstājās nama priekšā un Rafaela piezvanīja pie durvīm, viņu sagaidīja sirsnīgi un draudzīgi smaidi. Visi kalpotāji bija laimīgi, viņu atkal satiekot, laimīgi, ka mājā bez viņiem ir vēl kāds, kaut arī visi nojauta, ka Rafaelas atgriešanās ir arī pārmaiņu vēstnese. Viņi pagatavoja Rafa-elai jaukas vakariņas ar pildītu tītaru un batātēm, un sparģeļiem, un brīnišķīgu ābolu pīrāgu. Savā starpā viņi apsprieda, cik briesmīgi tieva viņa kļuvusi un cik nelaimīga un sagurusi izskatās, un ka viņi nekad vēl nav redzējuši tik skumju pilnas acis. Bet viņa izskatījās labāk nekā visu aizgājušo gadu Santaeuhenijā, kaut gan kalpotāji taču to nevarēja zināt.

Lai viņiem izpatiktu, Rafaela bija vakariņojusi ēdamistabā, un pēc tam viņa gausi klīda pa māju. Tā šķita dīvaini skumīga, tukša, nemīlēta, kā citas ēras relikvija, un, raugoties visapkārt, Rafaela zināja, ka pienācis laiks to pārdot. Ja viņa paliks Sanfrancisko, par ko viņa gan nebija pilnīgi pārliecināta, tik liela māja viņai nebūs vajadzīga. Lēnām kāpdama augšstāvā, viņa zināja, ka tajā viņa vienmēr jutīs depresiju. Te viņa vienmēr atcerētos Džonu Henriju - tādu savārgušu, kāds viņš bija pēdējos sava mūža gadus.

Savā ziņā viņu vilināja doma palikt Sanfrancisko, bet, ja viņa to darīs, viņai būs nepieciešama daudz mazāka māja... kā Aleksam... Valedžo ielā... Par spīti visām Rafaelas pūlēm atvairīt domas par Alekšu, tās atkal jau aizklīda pie viņa. Nebija iespējams ieiet guļamistabā, lai neatcerētos vakarus, kad viņa bija nepacietīgi gaidījusi, kad varēs doties pie Alekša. Šobrīd, tajā stāvot un raugoties sev apkārt, Rafaela prātoja, kā viņam klājas, kas noticis, kā viņš pārvērtis savu dzīvi pagājušā gada laikā. Rafaela vairs nebija saņēmusi nekādu ziņu ne no Amandas, ne Šarlotes, un viņa jau pati to bija paredzējusi. Viņa arī neplānoja ar abām tagad sazināties... ar Alekšu arī ne... pat nedomāja viņam piezvanīt, lai pavēstītu, ka ir atgriezusies. Viņa bija atgriezusies, lai tiktu galā ar atmiņām par Džonu Henriju, lai pārdotu māju, sakravātu viņa mantas, lai izsvērtu pati savas jūtas. Rafaela vairs neuzskatīja sevi par slepkavu, bet, ja nu jādzīvo tālāk, viņa apzinājās, ka pilnīgi jātiek skaidrībā ar pagātni, turklāt tajā vietā, kur viss noticis, tad viņu vairs nemocīs sirdsapziņa un viņa varēs vai nu palikt Sanfrancisko, vai arī atgriezties Spānijā. Vairs nebija svarīgi, kur viņa apmetīsies. Visu viņas turpmāko dzīvi noteiks tas, kā viņa uztvers pagātnes notikumus. To viņa ļoti labi apzinājās, nemierīgi staigādama no istabas istabā, cenzdamās nedomāt par Alekšu, neļaudama sev atkal justies vainīgai par Džona Henrija nāves apstākļiem.

Bija gandrīz pusnakts, kad Rafaela beidzot saņēma drosmi, lai ieietu Džona Henrija guļamistabā. Viņa ilgi tur stāvēja, lūkodamās visapkārt, atcerēdamās stundas, ko bija pavadījusi kopā ar viņu; lasot viņam priekšā, sarunājoties, klausoties, ēdot vakariņas no paplātēm, un tad nezin kāda iemesla pēc Rafaela atcerējās dzejoļus, kas Džonam Henrijam tik ļoti bija patikuši... un, it kā būtu paredzējusi to darīt, viņa lēni piegāja pie grāmatplaukta un sāka pārlūkot grāmatas. Plāno dzejoļu krājumu viņa atrada apakšējā plauktā, kur to kāds bija nolicis. Džons Henrijs to lielākoties bija turējis uz naktsgaldiņa līdzās gultai. Rafaela tagad atcerējās, ka redzējusi tur to nākamajā rītā... pēc tās nakts... Šobrīd viņa neviļus iedomājās, vai Džons Henrijs to lasījis pirms nāves. Tā bija dīvaina, romantiska iedoma, kam diez vai bija kaut kāds sakars ar to, kā noticis īstenībā, bet Rafaela atkal jutās viņam tuva. Viņa apsēdās pie gultas, turēdama rokā plāno krājumu un atcerēdamās pirmo reizi, kad abi kopā to bija lasījuši viņu medusmēneša laikā Francijas dienvidos. Šo dzejoļu krājumu Džons Henrijs bija nopircis pavisam agrā jaunībā. Viegli pasmaidījusi, Rafaela sāka šķirstīt krājumu un pēkšņi pārstāja, atšķirdama to pazīstamajā lappusē, kas bija atzīmēta ar tajā ieliktu vienu vienīgu zilu papīra lapu. Grāmatai atveroties šajā vietā, Rafaelas sirds piepeši sāka dīvaini strauji sisties, jo viņa aptvēra, ka zilo papīra lapu klāj nedroši skri-celējumi, kā Džons Henrijs bija sācis rakstīt pēdējos sava mūža gados. Likās, viņš ir kaut ko atstājis Rafaelai, kādu ziņu, dažus pēdējos vārdus... un tad, sākdama lasīt, viņa aptvēra, ka tieši to viņš arī izdarījis un, palūkojoties uz vēstules beigām, Rafaelas acis aizmiglojās.

“Mana mīļotā Rafaela, ” viņa vēlreiz pārlasīja šos vārdus caur asarām, kas jau sāka lēnām ritēt pār vaigiem. “Šis ir bezgalīgi garš vakars tikpat bezgalīgi gara mūža beigās. Pilnvērtīga mūža. Un tas bija jo pilnvērtīgāks Tevis dēļ. Cik neizsakāmi dārga balva Tu man esi bijusi, mana mīļotā. Kā izcils, nevainojams briljants. Tu nekad neesi pārstājusi mani apburt, mani aplaimot, sagādāt man prieku. Šobrīd es spēju vienīgi lūgt, lai Tu man piedotu. Es jau tik ilgi esmu par to domājis. Tik ilgi jau esmu vēlējies kļūt brīvs. Tagad es aizeju - bez Tavas atļaujas, bet ceru, ka ar Tavu svētību. Piedod man, mīļotā, es Tevi atstāju ar visu to mīlestību, kas man visā mūžā bijusi Tev jāsniedz. Un domā par mani nevis kā par mirušu, bet gan brīvu. No visas sirds - Džons Henrijs. ”

Rafaela vēl un vēlreiz pārlasīja šos vārdus. “Domā par mani nevis kā par mirušu, bet gan brīvu. ” Viņš tomēr bija atstājis Rafaelai vēstuli. Atvieglojuma izjūta bija tik milzīga, ka viņa tikko spēja pakustēties. Džons Henrijs bija lūdzis Rafaelu piedot viņam. Cik gan tas viss bija absurdi! Un cik aplam viņa bija domājusi... nevis miris... bet brīvs. Viņa tagad domāja par Džonu Henriju kā par brīvu un svētīja viņu, kā viņš to bija lūdzis pirms gada. Un šī svētība atgriezās pie viņas pašas. Jo piepeši, pirmo reizi visa šā gada laikā, arī Rafaela jutās brīva. Viņa lēni gāja cauri mājai, zinādama, ka viņi abi ir brīvi. Gan viņa, gan Džons Henrijs. Viņš bija aizgājis tālāk, kā to tik neizsakāmi bija vēlējies. Viņš bija izvēlējies to ceļu, kas viņam šķita pareizākais. Un tagad Rafaela bija brīva, lai rīkotos tāpat. Viņa bija brīva, lai aizietu no šejienes... lai turpinātu savu dzīvi... Viņa atkal bija viņa pati. Un piepeši Rafaela vēlējās piezvanīt Aleksam, lai pastāstītu par šo vēstuli, bet viņa zināja, ka nedrīkst to darīt. Būtu neizsakāmi nežēlīgi pēc visa šā laika atkal ielauzties Alekša dzīvē. Bet viņa tik ļoti to vēlējās pastāstīt Aleksam! Viņi abi tomēr nebija noveduši Džonu Henriju nāvē.

Trijos naktī atgriezusies savā guļamistabā, viņa prātoja par abiem vīriešiem: maigi un mīļi, un viņa tos abus mīlēja tik ļoti, kā ilgu laiku nebija spējusi. Viņi visi tagad bija brīvi... visi trīs. Beidzot.

Nākamajā rītā viņa piezvanīja nekustamo īpašumu aģentam un lūdza iekļaut māju pārdodamo īpašumu sarakstā, piezvanīja uz vairākiem muzejiem, uz bibliotēkām gan Kalifornijas universitātē, gan Stenfordā un kādai mēbeļu pārvadātāju firmai, lūgdama atsūtīt vairākus vīrus, dažas kastes un līmlenti. Bija pienācis laiks doties prom. Viņa tā bija izlēmusi. Viņa nebija tikusi skaidrībā, kurp dosies un ko darīs, bet bija pienācis laiks izvākties no mājas, kas bijusi Džona Henrija māja, bet nekad nav bijusi viņas māja. Varbūt pat bija pienācis laiks atgriezties Eiropā, bet par to Rafaela vēl nejutās pārliecināta. Ar Džona Henrija vēstuli viņa bija atbrīvota no sava “grēka”. Rafaela rūpīgi salocīja vēstuli un ielika to savā rokassomiņā. Viņa gribēja to kopā ar dažiem svarīgiem dokumentiem nolikt bankā. Šis bija vissvarīgākais dokuments, kāds viņai jebkad piederējis.

Līdz nedēļas beigām Rafaela bija nokārtojusi dāvinājumus muzejiem, un abas universitātes, kuras viņa bija sazvanījusi, bija sadalījušas grāmatas. Rafaela paturēja tikai dažas -tās, ko bija iegādājusies kopā ar Džonu Henriju, un, protams, dzejoļu krājumu, kurā viņš savā nāves vakarā bija atstājis Ra-faelai pēdējo vēstuli. Šajās dienās Rafaelai bija piezvanījis tēvs, un Rafaela bija viņam pastāstījusi par vēstuli. Tad tajā līnijas galā bija iestājies ilgs klusums, un, kad tēvs atkal ierunājās, viņa balss bija aizsmakusi, un viņš atvainojās Rafaelai par visu, ko bija sacījis. Rafaela apgalvoja, ka neturot uz viņu ļaunu prātu, bet, nolikuši klausules, abi prātoja, kā gan var atgūt zaudētu gadu, kā var sadziedēt brūces, kas varbūt nekad nesadzīs. Bet tieši Džons Henrijs bija tas, kurš bija remdējis Rafaelas ciešanas, savā pēdējā vēstulē sniegdams viņai vislielāko dāvanu - patiesību.

Kad Rafaela ar kalpotājiem saiņoja pēdējās kastes, viss šķita kā sapnis. Šis process viņiem bija aizņēmis mazliet vairāk nekā divas nedēļas, un nākamās nedēļas beigās - uz Ziemassvētkiem - viņa jau plānoja atgriezties Spānijā. Nebija nekāda iemesla, lai viņa paliktu šeit. Māja jau tikpat kā bija pārdota kādai sievietei, kurai tā neizsakāmi patika, bet kuras vīram vēl bija nepieciešams pavisam nedaudz laika, lai pieņemtu galīgo lēmumu par tās pirkšanu. Visas mēbeles bija paredzēts pārdot izsolē, tikai dažas mazākās Rafaela grasījās nosūtīt mātei uz Spāniju. Šeit viņai patiesi vairs nebija nekā darāma, un Rafaela gribēja pēc dažām dienām pārcelties uz viesnīcu, kur dzīvos pēdējās dienas, pirms uz visiem laikiem aizbrauks no Sanfrancisko. Tagad viņai bija palikušas tikai atmiņas, kas klīda pa tukšo māju kā veci rēgi. Atmiņas par vakariņām ēdamistabā kopā ar Džonu Henriju, kad Rafaela bija tērpusies zīdā un pērlēs, par vakariem kamīna priekšā... par pirmo reizi, kad viņa bija redzējusi šo māju. Nāksies ari šīs atmiņas iesaiņot un paņemt līdzi, tā viņa sev sacīja, pabeigusi kravāšanos pulksten sešos vakarā tieši nedēļu pirms Ziemassvētkiem. Ārā jau bija tumšs, un pavāre gatavoja Ra-faelai vakariņās olas ar šķiņķi, tieši to, ko viņa vēlējās. Ģērbusies vecās haki krāsas biksēs, Rafaela sēdēja uz grīdas un nopūzdamās pārlaida skatienu apkārt. It viss bija sagatavots, lai nesēji to nogādātu izsoles firmā un kuģu kompānijai, kas nosūtīs dažas Rafaelas izvēlētās lietas uz Spāniju. Bet, jau vakariņojot, Rafaela domās atkal aizklīda pie Alekša un tās dienas tieši pirms gada, kad viņi vēlreiz bija sastapušies pludmalē. Viņa prātoja, vai, aizbraucot uz turieni, viņa atkal tur satiktu Alekšu, bet pati pasmaidīja par šādu aplamu domu. Ari šis sapnis tagad bija galā.

Pabeigusi maltīti, viņa aiznesa šķīvjus atpakaļ uz virtuvi. Pēdējie vēl atlikušie kalpotāji dosies prom pēc dažām dienām, un Rafaela bija atklājusi, ka ir savādi patīkami pašai rūpēties par visu vajadzīgo šajā dīvaini tukšajā mājā. Bet tagad te vairs nebija grāmatu, ko lasīt, ne vēstuļu, uz ko atbildēt, ne televizora. Rafaelai pirmo reizi ienāca prātā aiziet uz kino, tomēr viņa izlēma brīdi pastaigāties un tad doties pie miera. Nākamajā rītā viņai vēl šis tas bija jānokārto un jāiegriežas aviokompānijā, lai pasūtītu lidmašīnas biļeti atpakaļceļam uz Spāniju.

Laiku pa laikam pavērdamās apkārt, viņa lēni klīda pa Brodveju, lūkodamās uz rāmi glītajām mājām un zinādama, ka aizbraucot neilgosies pēc tām. Māja, pēc kuras viņa tik neizsakāmi bija ilgojusies, bija daudz mazāka, daudz vienkāršāka, smilškrāsā ar baltu apdari un košiem, pavasarīgiem ziediem dārzā tās priekšā. Kājas it kā bija nojautušas viņas domas, un Rafaela aptvēra, ka dodas īstajā virzienā, līdz pagriezās gar stūri un ieraudzīja šo māju pavisam netālu. Patiesībā viņa nemaz nevēlējās to redzēt. Tomēr viņa zināja, ka grib būt šeit, lai vēlreiz izjustu mīlestību, ko bija te pazinusi. Beidzot viņa bija pateikusi ardievas mājai, kurā bija dzīvojusi kopā ar Džonu Henriju, tagad šķita, ka viņai vēl jāatvadās no mājas, kurā bija iepazinusi Alekšu. Un varbūt tad viņa jutīsies tā, lai atrastu sev jaunu mitekli, šoreiz savas mājas, un varbūt kādu dienu arī vīrieti, kuru spētu mīlēt tā, kā bija mīlējusi Alekšu un pirms tam Džonu Henriju.

Ejot Rafaela jutās gandrīz neredzama, it kā varens spēks, ko viņa patiesi nespēja izskaidrot, viņu vilktu uz priekšu. It kā viņa būtu gaidījusi visu nedēļu, lai te atnāktu, atkal redzētu šo māju, aptvertu visu, ko tā viņai nozīmējusi, un atvadītos - nevis no cilvēkiem, bet no šīs vietas. Kad Rafaela tur nokļuva, māja bija tumša, un viņa zināja, ka iekšā neviena nav. Viņa pat iedomājās, ka, iespējams, Alekss vispār aizbraucis, varbūt uz Ņujorku, un tad viņa atcerējās, ka Mendija mācās koledžā. Viņa droši vien jau aizbraukusi mājās pie Kejas Ziemassvētku brīvdienās vai arī kopā ar Šarloti atkal devusies uz Havaju salām. Visi šie cilvēki šķita tik attālinājušies no Rafaelas dzīves, un viņa ilgi stāvēja, lūkodamās mājas logos, atcerēdamās, izjuzdama it visu, ko bija te jutusi, novēlēdama visu to labāko Aleksam, lai arī kur viņš būtu. Bet viņa, tur stāvēdama, nepamanīja, ka piebrauca melnais poršs, atvērās garāžas durvis un garais, tumšmatainais vīrietis pie stūres sēdēja un skatījās. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka tā, kas stāv otrpus ielai, lūkodamās mājas logos, ir Rafaela, bet viņš zināja, ka tas nav iespējams, ka šī ir tikai ilūzija, sapnis. Sieviete, kas tur stāvēja, sapņaini vērdamās uz māju, šķita garāka un daudz tievāka, un mugurā viņai bija vecas haki krāsas bikses un biezs, balts džemperis, bet mati saņemti pazīstamā mezglā. Šis siluets ļoti līdzinājās Rafaelai, arī viņas sejas veidols, cik nu Alekss varēja spriest no attāluma, bet viņš zināja, ka Rafaela ir Spānijā un, kā bija apgalvojusi Alekša māte, pilnīgi zaudējusi interesi dzīvot. Alekss bija atmetis jebkādu cerību ar viņu sazināties. Uz viņa vēstulēm Rafaela nebija atbildējusi, un no mātes sacītā viņš saprata, ka Rafaela ieslīgusi pilnīgā bezcerībā. Viņa bija atteikusies no visa, ko reiz mīlējusi, atteikusies no sapņiem un dzīvotgribas, un jūtām. Gandrīz gadu Alekss nebija spējis to pārdzīvot, bet tagad viņš bija samierinājies. Gluži tāpat kā reiz viņš bija aptvēris, ka nedrīkst sevi mocīt Reiče-las dēļ, tagad viņš bija sapratis, ka nedrīkst vairs cerēt uz Rafaelas atgriešanos. Viņa to nevēlējās. Tik daudz viņš apjauta un tādēļ pēc ciešanu pilna gada negribīgi atmeta visas cerības. Bet viņš vienmēr atcerēsies... vienmēr... nekad viņš nebija mīlējis nevienu sievieti tik ļoti kā Rafaelu.

Un tad, nospriedis, ka sieviete pie viņa mājas nav Rafaela, viņš atkal ieslēdza pārnesumu un iebrauca garāžā. Pāri ielai zēns, kam tik dedzīgi patika noraudzīties, kā melnais poršs atgriežas mājās, stāvēja un raudzījās ar pierasto apbrīnu uz mašīnu. Tagad viņi ar Alekšu bija draugi. Kādu dienu Alekss bija zēnu pavizinājis kvartāla garumā. Bet ne jau zēns bija tas, kas šobrīd saistīja Alekša uzmanību. Tā bija sievietes seja, ko viņš redzēja atpakaļskata spogulī. Tā bija viņa... tā bija... Alekss izlēca no porša tik ātri, cik vien viņa garās kājas ļāva, un strauji metās ārā pa automātiskajām durvīm, pirms tās aizvērās, un tad viņš piepeši tur stāvēja, gandrīz nekustēdamies, tikai vērodams sievieti, kas trīcēdama stāvēja ielas otrā pusē un raudzījās uz viņu. Viņas seja bija daudz kalsnāka, acis lielākas, pleci šķita mazliet sagumuši zem apģērba, ko viņa bija apvilkusi, un viņa izskatījās nogurusi. Bet tā bija Rafaela, sieviete, par kuru viņš tik ilgi bija sapņojis un beidzot samierinājies, ka nekad vairs to neredzēs. Un nu piepeši viņa bija šeit un raudzījās uz Alekšu, un Alekss netika skaidrībā, vai viņa smejas vai raud. Viņas lūpās bija tikko jaušams smaids, bet ielas laternu gaismā atmirdzēja asara uz vaiga.

Alekss neteica ne vārda, viņš tikai stāvēja, un tad Rafaela sāka iet uz viņa pusi - lēni, piesardzīgi, it kā cīnītos ar straumi, kas plūda starp abiem. Pār viņas vaigiem strauji ritēja asaras, bet smaids kļuva platāks, un tagad arī Alekss viņai uzsmaidīja. Viņš nezināja, kāpēc Rafaela atrodas šeit, vai viņa atnākusi, lai sastaptu viņu, vai arī tikai tādēļ, lai šeit stāvētu, atcerētos un sapņotu. Bet tagad, atkal viņu saticis, Alekss vairs nepieļaus, ka viņa aiziet. Šoreiz vairs ne, un tad viņš paspēra pēdējo soli Rafaelai pretī un apskāva viņu. Alekša lūpas pieskārās Rafaelas lūpām, un viņš juta savu sirdi strauji sitamies, un tad arī Rafaelas sirdi, kad bija piekļāvis viņu ciešāk klāt un atkal noskūpstījis. Viņi stāvēja un skūpstījās ielas vidū, un tuvumā nebija nevienas mašīnas. Tikai mazs zēns, kas bija atnācis, lai redzētu melno poršu, bet galu galā redzēja divus skūpstāmies. Taču zēnu sajūsmināja automašīna, nevis abi pieaugušie, kas, piekļāvušies viens otram, stāvēja Valedžo ielas vidū un klusi smējās. Vīrietis notrauca asaras no sievietes vaigiem, viņi vēlreiz saskūpstījās un tad roku rokā lēni iegāja Alekša dārzā un nozuda. Zēns paraustīja plecus, vēl pēdējo reizi uzmeta skatienu garāžai, kur mita viņa sapņu mašīna, un devās mājās.

Daniela Stila

BURVĪGĀ SVEŠINIECE

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Silvija Silīte

Operatores Ilona Babāne, Ilona Smimova, Iveta Paegle Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds “Kontinents”,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums.

Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. №93

Apgādā “KONTINENTS” internēta gramatnica

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www. kon tine nts. 1 v

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Stīla Daniela Burvīgā svešiniece

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

23

24

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35