Kalndruva Mārtiņš

Gravā pogoja lakstīgalas

Mārtiņš Kalndruva

Gravā pogoja lakstīgalas

Stāsti

Mākslinieks R. Tālbergs

.

AUSA IEPELĒKS RĪTS

Saulei rietot vējš pieņēmās. Nemierīgie padebeši, gabalaini kā ar milzīgu lemesi ap-vērsta iezilgana zeme, uzliesmoja. Tad iesarkanās liesmas saplaka un nodzisa. Rietu pamale it kā sašaurinājās un pārklājās ar zemiem, rūsganiem griestiem. Nu tā atgādināja lielu krāsns spelti, kas pilna zvērojošu ogļu. Pēc laiciņa arī tās nodzēsa dzestrais, plēsīgais ziemeļvakaru vējš, kas nežēlīgi uzbruka bērzu birzij un svaidīja, sakļāva un lieca sāņus birzs malā augošo kļavu un ošu lapotnes, it kā gribēdams tās atraut no stumbriem un aizmest līdzi mākoņiem.

Palaikam vējš, kā nenomierināms ārdoņa, uzbrāzās šķūnim, kas, apaugdams ar vakara krēslu, stāvēja klajā laukā netālu no mājām. Vējš piespieda savas platās, bezjūtīgās krūtis stāva dēļiem un jumta ģēvelei, it kā izmēģinādams, vai vecā ēka spēs izturēt negaidītu spēcīgu grūdienu.

Šķūnis krakstēja, bet turējās. Tas bija viens no tiem pagātnes šķūņiem, kuri cits pēc

cita ieliec savas Jumtu muguras, dīvaini sagriežas, nošķiebjas uz sāniem un pēdigi sagāžas.

Šī ēka bija kā glezna. Daudzos gados saule un vējš, lietus un sniegs, vasaras kvēle un ziemas sals to bija apveltījuši brīnišķīgām pelēcīgām toņkārtām. Sudrabaini pelēks kā ķērpis, pelēks ar zaļganu nokrāsu kā sūna, pelēks ar dzeltenu piemaisījumu kā meža zeme, pelēks ar bronzainu spīdumu kā rudens lapas, pelēks, kas atgādināja pērno zāli, pelēks ... nē, nē, te vienkārši vajadzīga ota un Eduards Kalniņš vai Valdis Kalnroze, lai attēlotu šī šķūņa ieplaisājušos dēļus, kas vairs nelīdzinājās kokam, bet vieglam šūnakmenim. Taču visbrīnišķīgākais bija jumts. Tas savus brīnumus labprāt rādija katram, kas, nogūlies uz muguras šķūņa krēslā, tūliņ nepadevās miegam, bet vaļējām acīm bridi lūkojās augšup. Ko gan visu tāds gulētājs neredzēja! Viņam pretī raudzījās ziboši dažāda lieluma aplīši, balti mēnestiņi visdažādākajās diluma un pieauguma pakāpēs, spoži pīrādziņi, kuriem nezināmi kārumnieki nokoduši galus, kā ar īlenu izdurti starojoši punktiņi, kā naža asmens šauras spraudziņas, mazi sudraba zāģīši, balti zīda ielāpiņi un vesels lērums citādu spīdumu un spožumiņu. Ja ārā smējās saule, likās, ka jumts mirkšķinātu ar tūkstoš priecīgām acīm un, smaržīga vasaras vēja apskauts, viegli nopūstos.

Kopš kolhoza nodibināšanas šķūnī vasaras karstos dienvidus pārlaida un naktis pārgulēja liels aitu pulks, kas ganījās netālu plašā gravā, pie kuras kā robežstabi stāvēja četras vecas bucenes.

Tajā vētrainajā vakarā šķūnim tuvojās divi cilvēki — aitu gane Marija Kaudze un kolhoza priekšsēdētājs Imants Krasts, kas gāja uz savu dzīves vietu — māju birzs malā. Aitu gane, kā parasts, nāca sava bara priekšgalā, liela, mierīga, melnīgsnēju seju un tumšām, dzīvām acīm. Vienā sejas pusē bija redzama melna kā piķis matu šķipsna, kas, izspraukusies no izbalējušā vilnas lakata apakšas, svaidijās vējā. Uz garās, zilgani pelēkās pusvadmalas kleitas uzģērbtais vatnieks priekšpusē taukaini spīdēja un izplatīja sūru smaržu, kāda paliek drēbēs, bieži saskaroties ar aitām. Pēc nemazgātas vilnas smaržoja pat ganes rokas, jo tās bieži nesa jērus, kas saviem spēkiem netika baram līdzi.

Nebija vārdam vietas — par lopiņiem Marija Kaudze rūpējās. To jau priekš kolhoza dibināšanas zināja viss ciems. Jo saimnieki, pie kuriem Marija savā laikā kalpoja, galu galā izrādījās lāga ļaudis. Viņi vispirms, visiem dzirdot, uzskaitīja Marijas netikumus, starp kuriem bija abi vislielākie grēki, kādi kalponē vispār spēj iemājot, proti — viņa pavairāk ēdot un darbā esot palēna. Taču, noslēguši grēku sarakstu, tie paši tiesneši nenoslēpa, ka par lopiem Marija gādājot kā reti kāda meita un spēka viņai esot vairāk nekā dažam klienam vīrelim (vērā liekams fakts, ko pietiekami novērtē, arī zirgu pērkot).

Šī vērtējuma labvēlīgo dalu atminējās pirmie kolhoza amata viri, kad saveda vienuviet aitas un tās izsalkušas sāka ķerties ar zobiem cita citai pie vilnas. Žigli nosprieda, ka šādai aitu armijai par virspavēlnieku jā-ceļot Marija Kaudze, jo še vajadzēšot gan gādības, gan spēka. (Ja aita nosprāgs, kas cits raks bedri kā kopēja.)

Šādā nestundā izrādījās, ka Marija, ja vajadzīgs, prot it ātri un noteikti rīkoties. Viņa nolika aitām priekšā visu ēdamo, ko vien spēja atraut savas Ziedaļas mutei. Pēc tam izdzina baru ēst pērno kūlu. Vārgākajiem jēriem uztaisīja īpašu aizgaldu un atdeva viņu tukšajiem vēderiem Ziedaļas pienu. Drīz kaimiņi pamanīja, ka Marija loti bieži cep maizi. Nu bija ko brīnīties, kā viens cilvēks var ielocīt tik daudz lielu klaipu. To, ka maizes ēšanā piedalās vesels bars četrkājainu palīgu, sākumā neviens nezināja.

Tā Marija ar pirmo soli kolhozā iekāpa atbildīgā amatā un nebeidzamās raizēs. Labi, ka viņa bija lēna un slipra. Cilvēku, kam vājāki nervi, jau pirmajā dienā būtu aizbaidījusi projām aitu blēšana, kas skanēja pretī, līdzko pavēra kūts durvis. Bēdas vēl pavairoja jēri, kas atnesās dučiem vien, bet, nedabūjuši pietiekami piena, drīz vien vairs negribēja lēkāt.

Tās Marijai bija karstas dienas.

Tajās dienās visiem mutē bija jauni vārdi: «kolektīva manta», «sabiedrības īpašums», «artelis». Partorgs, garām ejot, iegriezās arī aitu novietnē un, no lielas runāšanas galīgi aizsmacis, mācīja: — Biedre Kaudze, vissvarīgākais ir saprast. Tās ir tavas aitas, manas aitas, visu aitas. Tā kā zini...

Kā gan Marija uzreiz būtu varējusi saprast tik raibu rēķinu? Viņu šādas gudrības gandrīz vai apskurbināja. Viņa apstājās savas armijas vidū un domāja daudz vienkāršāk un skaidrāk: «Te ir aitas un jēri. Tā ir dzīva radība un vērta manta, kas uzticēta man. Man tad arī jāatbild par katru galvu un asti.»

Tā domādama, Marija varonīgi cīnījās par katra jēra dvēseli. Ja kāds vārgulitis vairs necēlās augšā, bet, galvu klanīdams, vienaldzīgi aplūkoja pakaišiem nomestos salmus, Marija saknieba lūpas un viņas sejas mazliet izplūdušie vaibsti kļuva asi un noteikti.

— Nekas, brālīt, nebūs, — viņa sacīja apņēmīgi. — Tu te netaisīsi jokus.

Tāds jērs tūliņ aizceļoja uz istabu, kur pāris nedēļas nodzīvoja kā slimnīcas palātā. Atgriezies aizgaldā, tas vairs neskatījās pasaulē tik bēdīgām acīm un daudz stingrāk turējās uz kājām.

Bažas par mazajām dzīvībām visuzmācošākās bija rītos, kad Marija atvēra acis. Pirmās gaismas zaļganais svīdums tai izlikās kā kluss pārmetums par to, ka viņa tik ilgi gulējusi un veselu nakti atstājusi aitas bez uzraudzības. Ātri saģērbusies, viņa steidzās uz kūti, klausīdamās pati savas sirds pukstienos, kas likās neatlaidīgi skandināja: «Kas tik nu būs? Kas tik nu būs?» Pie kūts durvīm Marija da-žurīt brīdi apstājās. Nebija drosmes tūliņ ieiet un paskatīties, kas nakti aizgaldā noticis. Tikai pienācīgi saņēmusies, viņa atrāva durvis un iegājusi pacēla gaisā lukturi. Skatiens pārlidoja jēru bariņam, un sirds nomierinājās. Nekā ļauna nemanīja. Nu Marija iekāpa aizgaldā, notupās pakaišos un apsveicinājās ar katru jēru atsevišķi. Kādus gan dīvainus vārdus viņa tur nesarunāja! Tā vairs nebija klusā Marija Kaudze, kas nevarēja vārdu pār lūpām pārdabūt. Te valoda viņai plūda naigi kā vientuļš meža strauts.

— Ei, ei, Tilbiksīti, tu šorīt it prišiņš! — Marija vīteroja. — Ko tu, Kancīt, manai pogai dari? Pagaidi, Rudgalvīt, vēl nav brokastlaiks. Ē, Rešķīti, mans īkšķis tev nav nekāds pups. Panāc tuvāk, Ķebelkājīt! Kas tev ar dibentiņu? Vēderiņš pasprucis?

Ķebelkājīti tūlīt apskatīja no visām pusēm, atzina, ka viņš sasirdzis, un pie reizes noteica arī ārstēšanās režīmu: — Nu tu man, ķēr-nākslīti, sūksi olu! Citādi, kas zin, aiziesi vēl dieva ganībās.

Atgadījās, ka šādos rītos piepeši kāds jērs atminējās, ka ir tikai jērs, piesita visas četras reizē pie zemes — staps! — un palēcās gaisā. Pār Marijas seju tad pārslīdēja silta, sārta blāzma un likās, ka viņas priecīgais acu skatiens sacītu: «Nu, ko es teicu? Mēs taču esam dzīvotāji!»

Tiešām, vārguji kādu laiku nodriegāja un tad galīgi izlēma, ka jāturas dzīvo pusē.

Likās, tie bija arī atzinuši, ka viņu īstā māte ir ar divām kājām, tādēļ cieši jāseko tām. Tā nu iznāca, ka Mariju bieži pavadīja prāvs jēru bariņš. Ganībās jēri centās sevi jo biežāk atgādināt. Šķērēja, šķērēja zāli, te uzreiz viens iedomājās aiziet pie ganes. Bet, ja gāja viens, vai tad citi drīkstēja kavēties? Saskrējuši ap Mariju, jēri ostīja viņas adāmo groziņu, kas izplatīja bezgala patīkamo maizes smaržu, un ātrāk nelikās mierā, līdz groziņš bija tukšs. Pat tad daži vēl neatlaidās, bet kāpa ar priekškājām Marijai klēpī un bāza viņai pie zoda un deguna savas kārīgās mutes, kas smaržoja pēc zemes un zāles. Dažs tekulēns šādās reizēs kļuva pat bezkaunīgs — izpauda savu neapmierinātību, grūzdams mīkstos raģeļus Marijai sānos. Tādu bezgodi viņa apgrieza riņķī, pagrūda uz bara pusi un pamācīja: — Ej, ej, palaidni! Šķibī zāli!

Kolhoza vadība atviegloti nopūtās. Kopējo apmierinājumu un prieku vispilnīgāk izteica priekšsēdētāja vietnieks Kauls: — Tā, biedri. Tas krāms ar aitām, paldies dievam, no pleciem nost.

Bet Marija šo krāmu nesa, reizēm gluži salīkusi. Nesa gadiem ilgi. Par to viņai neliedza atzinību — katru gadu ielika goda plāksnē

(patiesībā izbalējušo ģīmetni nemaz nenoņēma), un, kad vien iznāca runāšana par kolhoza labākajiem ļaudīm, ikviens novēlīgi sacīja: — Lūk, aitkope Marija Kaudze! Zelts, ne cilvēks. Gādā par kolektīvo mantu vēl vairāk kā par savējo.

Tomēr atgadījās, ka, šo slavēšanu dzirdot, kāds sāka blēdīgi irgt un izmeta mīklainu teicienu: — Jā, jā, ēd ar aitām pie viena galda. Pati kļuvusi par aitu. Tā sakot, valdei par prieku.

Marija nepētīja, ko par viņu runā, bet domāja garas domas. Par piemēru, ko visu ne-sastāstīja zootehniķis kursos, kurus viņa apmeklēja kārtīgāk par pašu mācību pasniedzēju. Aitām vajadzēja sausas ganības, mīkstas zāles un lapu siena. Tā viņš sacīja, un tā bija rakstīts arī tai biezajā grāmatā, kam uz vāka bija uzdrukāts: «Aitkopība». Šo grāmatu Marija nopirka ciema veikalā un, nostādījusi uz deguna no mātes mantotās brilles, vaļas brīžos ņēmās lasīt. Ja neskaita kalendāru, tā bija pirmā grāmata, ko viņa lasīja pēc tam, kad nolika pie malas pamatskolas otrās klases lasāmo grāmatu un katehismu.

Tāda «Aitkopība» radīja galvā īstu mudžekli. Reizēm Marijai likās, ka domas nemaz nebūtu galvā, bet kaut kur zemāk — krū-. tīs. Tas bija kamols ar simt galiem, bet neviens nekur neaizveda. Patecēja, patecēja un izbeidzās. Marija pūlējās šos galus sasaistīt, dabūt rokā vienotu, stipru pavedienu. Te tātad bija aitas. Kolektīva manta. (Šis vienreiz-viens viņai tagad bija galvā.) Bet kā kolektīvs par savu mantu gādāja? Dažuziem atveda sienu, kas, līdzko tam pieskārās, laida gaisā zaļu putekļu mākoni. Vasarā ieslodzīja aitas gravā, kur pēc lielāka lietus nevarēja ar sausu dibenu apsēsties. Vai tādās ganībās aita varēja noēsties apaļa un apaugt ar biezu vilnu? Nē, viņai sāka sāpēt kājas un iemetās aknās blaktis ...

Tik tālu aizdomājusi, Marija saposās gājienam uz kantori.

Viņa pagaidīja pie durvīm, kamēr nāca priekšsēdētājs. Pateica tikai trīs strupus vārdus: — Aitām vajag ganību, — un saknieba lūpas.

— Kā? — brīnījās Krasts. — Kur tad tās jūsu aitas tagad atrodas?

— Tur aita nevar dzīvot. Viņai vajag sausu, — Marija atbildēja.

— Zinu, ka vajag. Bet patlaban es jums nekā nevaru iedot. Pagaidiet. Padomāsim ari par aitām.

Bet Kaudze, likās, nesaprata, ko viņai saka. — Tur ir slapjš, — viņa stūrgalvīgi runāja savu. — Es tur nevaru ganīt. Jēri nīkst nost.

Krasts juta, ka sāk uztraukties. Viņš nesen bija uzņēmis uz pleciem kolhoza rūpes. Vispirms vajadzēja padarīt galveno — sagādāt lopiem barību, iekārtot lauku sistēmas, meliorēt, audzēt bekonus. Plāni plēsa galvu vai pušu. Bet pēkšņi viņam uzplijās ar aitām.

— Saprotiet, — viņš runāja jau nepacietīgi, — mēs nevaram sausas ganības izcept kā pankūkas. Ar laiku — jā. Bet tagad... es steidzos.

Marija brīdi noskatījās viņā kā apmāta, savādām pētījošām acim, it kā gribētu saredzēt katru priekšsēdētāja apslēptāko domu, un aizgāja.

Bet nākošajā rītā tā sagaidīja priekšsēdētāju pie viņa dzīvokļa un noprasīja: — Kā tad paliks?... Ar tām ganībām?

Šoreiz Krastam atradās negaidīts palīgs — Kauls, ar ko viņš mitinājās zem viena jumta un kas vēl vienmēr bija vietnieks.

— Tu te nebāzies virsū ar savām aitām! — Kauls rājās. — Mēs nodarbojamies ar svarīgām lietām ... Iedod pa klēpim lapu, pa ķo-cim burkānu, un aitas tev dancos kā balerīnas.

— Vajag sausāku vietu, — Marija palika nelokāma. — Citādi aitas nosprāgs... Ap šķūni ir lauka zāliens. Tur nevajag ganīt zirgus un jūsu privāto govi, bet aitas.

Tā nu bija pārlieku dzēlīga valoda. Vietniekam saskrēja galvā pavairāk asiņu. — Tu pati esi aita! — viņš iesaucās. — Visus šos gadus tev bija labi. Bet nu uzreiz — aitas nosprāgs! Tāpēc, ka tu par viņām vairs negribi rūpēties. Lai, tā teikt, valde viņas gana, lai iedod labāko lauku. Nekā nebūs!

— Ar Jums, Kaul, neviens nerunā, — Marija saglabāja mieru. — Aitām vajag to lauku pie šķūņa.

Pēc lieliem strīdiem, kas Krastu traucēja un kaitināja, izdevās lietu kaut kā nokārtot — aitu ganībām ierādīja daļu no lauka.

Bet priekšsēdētājā iesakņojās pārliecība, ka Kaudze ir stūrgalvīga, aprobežota un ķildīga. Radās rūgtums, ko vēl padziļināja kāds atgadījums nedaudz vēlāk. Uz rudens pusi, kā parasti, kolhozā saradās talcinieki, ko vajadzēja paēdināt. Tādās reizēs vispirms no dzīves jāatvadās teķiem, bet vēlāk, ja vajadzīgs, ķeras ari pie aitiņām. Marija šajās dienās staigāja satinusies lakatā, it kā viņai saltu vai sāpētu zobi. Patiesībā tai sāpēja sirds, kad cits pēc cita pazuda grūti audzētie jēri.

Kādudien pie Krasta ieradās dažas sievas ar priekšlikumu: viņas došot teķīšus, ko mielot talciniekus, lai artelis dodot pretī aitiņas.

«Kāpēc neiepriecināt cilvēkus?» sprieda Krasts un piekrita.

Apmaināmos teķus ielika smagajā mašīnā, un priekšsēdētājs pats aizbrauca sievām līdzi. «Tā būs drošāk,» viņš domāja. «Citādi, kas zina ... No Kaudzes var sagaidīt visādas ērmošanās.»

Marija patlaban bija iedzinusi aitas šķūnī, kad mašīna piebrauca. Krasts pateica, kāpēc viņi ieradušies. Kaudzes sejā nepakustējās ne vaibsts, tikai lūpas savādi savilkās un acis ieguva to spulgo apmātības izteiksmi, kas priekšsēdētāju vienkārši kaitināja. Kādu bridi Marija stāvēja nekustīga kā statuja. Likās, viņai vajadzēja milzīgu piepūli, lai saprastu vienkāršos, skaidros Krasta vārdus.

Pēdīgi tie tomēr aizsniedza Marijas apziņas centru, ievilkdami pierē divas līmeniskas līnijas.

— Nevar, — viņa sacīja.

— Kā nevar? — Krastam aiz brīnumiem mute palika pusviru.

— Aitiņas nevar dot, — Marija papildināja. — Tām ir pussmalkā vilna. Tās ir jātur.

— Bet ar ko tad ēdināsim talciniekus? — Krasts uztraucās.

— Ja viņām ir teķīši, — Marija tikko manāmi pavērsa zodu pret sievām, — nopērciet.

Krasts juta, ka sirds sāk joņot. Kas te īsti notika? Te grāva viņa autoritāti! Gane sāka komandēt kolhozu. Sievas gaidīja un vēroja priekšsēdētāju niknām acīm.

— Es domāju, mēs te netirgosimies, — viņš teica stingri. — Mums aitu ieaudzēšanas plāns ir izpildīts. Mēs neiesim svaidīt naudu. Lūdzu, nekavējiet!

Nu notika kaut kas negaidīts. Marija apsviedās riņķī, iestājās šķūņa durvis un cieši tās saturēja abām rokām.

— Nerunājiet te man par savu plānu! Nedošu. Nevienu aitiņu!

Krasts neticēja savām acīm un aus m. Viņu, kolhoza priekšsēdētāju, tātad nelaida pat šķūnī. Kā kādu vazaņķi svešinieku vai zagli. Tai sievietei taču vairs nebija prāta. Viņu vajadzēja vienkārši saņemt aiz čupra un pasūtīt bekot, vienkārši aiztriekt ratā.

Bet viņa tur stāvēja ar tādu fanātisku taisnības apziņu visā apņēmīgi saslietajā augumā, tik liela, drosmīga un stipra, ka Krasts piepeši sajuta — neviens lai nepavēlēs atdot nokaušanai jaunās aitiņas.

Viņš pagriezās pret mašīnu, paplātīja rokas un pasacīja pavisam klusi:

— Es te nekā nevaru darīt.

Nu sievām paspruka ar pūlēm valdītā valoda. Marija dabūja tādu vēju, no kā pat vecam jūrniekam pārskrietu šermuļi. Kopējo secinājumu izkliedza pati vecākā un niknākā:

— Driģenes sarijušies! Vecmeitās dzīvodama, prātiņu izdz.vojusi! Kauls pareizi saka: «Ar ailam dauzīdamās, pati par aitu palikusi!»

«Tiešām — īsta aita,» domās toreiz piekrita Krasts, palēnām atžirbdams kā no smaga trieciena.

...Visu pēcpusdienu dakšodams uz vezuma rudzu kūļus, priekšsēdētājs bija sasvīdis, noputējis un noguris un cita nekā nevēlējās kā ātrāk nokļūt mājās. Ar Kaudzi viņš tagad nepavisam negribēja satikties. Krasts zināja, ka gane katrā ziņā atkal ko prasīs. Apnikušas viņam bija šis pastāvīgās vajadzības. Tomēr gausinātais solis nepaglāba no jaunas nepatīkamas satikšanās. Marija, aizvirzījusies ar visu baru Krastam uz ceļa priekšā, apstājās.

Viņš jau pa gabalu sajuta sev pievērstas pazīstamās, uzmācīgās acis un apņēmās būt nepiekāpīgs.

— Nu? — noprasīja parupji. — Kas tad nu atkal?

— Tai šķūnī nav droši, — Marija sacīja. — Tas uzkritīs aitām virsū.

— Kāpēc tad uzreiz tā kritīs? — Krasts izmeta mazliet zobgalīgi.

— Tāpēc, ka ir liels vējš. Un tā ir veca ēka, — Marija paskaidroja.

— Nu, — Krasts pagriezās ar seju pret bargo, dziestošo pamales kvēli, — ja ir stāvējis līdz šim, tad stāvēs arī šonakt. Bez tam ... redziet pati, — viņš rūgti, pārmetoši pasmaidīja un noņēma cepuri. Biezie, tumšie mati bija pielipuši pierei kā piķa plācenis.

Kaudze palūkojās uz šiem sviedru salīmētajiem matiem, uz daudzajām gaišajām va-dziņām priekšsēdētāja noputējušajā sejā un savādi sakustējās, it kā ar spēku savaldīdama to, ko vēl vajadzēja pateikt. Viņa vairs nesacīja nekā. Pagrieza priekšsēdētājam muguru un sāka dzīt nost no ceļa aitas, lai viņš varētu paiet garām.

... Krastu atmodināja skaļš sitiens logā. Troksnis atgādināja pātagas pliukšķi. Tā pa rūtīm iesist varēja vienīgi vēja norauta jumta skaida.

Vētra bija pieņēmusies.

Nakts aiz loga smagi elsoja un krāca. Visa debess un zeme nepārtraukti draudīgi dunēja. Šī bargā dunoņa, likās, nemitīgi cēlās kaut kur tālē un vēlās šurpu līdzīgi lieliem jūras viļņiem. No varenā vētras orķestra, kur tūkstoš vijoles nemitīgi meta gaisā vistrakākos picikato, kur dūca un dārdēja milzīgi kontrabasi, kā pērkons grāva bungas un pārgalvīgi spiedza pikolo flautas, reizēm izrāvās koku izmisīgie šņācieni, kas likās paužam nāves bailes, ārprātu vai lielas mokas.

«Tādā laikā šķūnis tiešām var apgāzties,» Krasts, atceroties sarunu ar Kaudzi, iedomājās un uzrāva sērkociņu. Pavīdēja sienas pulksteņa ciparnīca. Puspieci, viņš tikko paspēja saskatīt, jo, nezin no kurienes istabā iekjuvusi, vēja vēda nopūta uguni. «Nudien, nebūs labi,» Krasts bažījās un sāka ģērbties. Kaut ko vajadzēja darīt. Bet ko? Viņš piegāja pie loga un brīdi vēroja, kā vējš svieda pāri debesīm melnu mākoņu klēpjus. Tur, kur tie aizvēlās aiz apvāršņa augstā mūra, reizēm parādījās bāli debess laukumiņi. Svīda jau gaisma. «Pirmais, ko šodien darīšu, būs izraudzīt aitām citu ēku. Ar lopiem nedrīkst riskēt,» Krasts nolēma un sāka solot pa istabu. Likās, ka gaisma, kas pamalē kļuva arvien jūtamāka, mazinātu draudus. Priekšsēdētājs atsēdās gultā un gribēja vēl brīdi atlaisties ar visām drēbēm. Bet tad viņš izdzirda liktenīgo vētras brāzienu. Tas nāca ar draudīgu rūkoņu, smagi šņākdams, iegāzās birzī un Iztrieca cauri istabai vēsu gaisa strāvu. Tai pašā mirklī telpā ielauzās dīvaina graboša skaņa, it kā apgāztos ar sausiem dēļiem piekrauti milzīgi rati. Šī skaņa ķēra Krastu kā briesmīgs sitiens. Viņš sajuta visā augumā gurdinošas tirpas, kas it ka iestrēga kaklā.

Vienu mirkli viņu pārņēma vēlēšanās — kaut nebūtu jāiet skatīties, kas noticis. Kaut varētu aizbēgt uz t pusi, prom pa vientulīgu meža ceļu uz tādu vietu, kur negulstas virsū pastāvīgas rūpes un neuzbrūk briesmīgas nelaimes.

Bet tūliņ viņš atrāva durvis un, uzgrūzdamies priekšnamā noliktiem spaiņiem, ar kailu galvu izskrēja pagalmā.

Dīvaini sakumpis, viņš aizgāja līdz laidara stūrim un skatījās uz to pusi, kur vajadzēja pacelties šķūnim. Izzuda pēdējais cerības stariņš — tai vietā, kur vēl vakar stāvēja šķūnis, plētās liels, melns plankums. Nelaime bija notikusi.

Krastam likās, ka krūtīs sāktu dauzīties liela, smaga dūre. Ar katru sitienu tā neatlaidīgi prasīja: «Ko tu izdarīji? Ko tu izdarīji?»

Viņš aizskrēja mājas otrā pusē, kur dzīvoja vietnieks, un kā neprātīgs dauzīja durvis. Izdzirdis briesmīgo ziņu, jau tā pārbiedētais Kauls galīgi pazaudēja galvu.

— Ak dievs, to nelaimi! — viņš vaimanāja. — Ak es muļķis! Kādēļ neatteicos?.. .

Ar neaizsietiem zābakiem pa zemi šļūkdams, Kauls izgāja Krastam iidzi uz lauka. Te viņš pēkšņi satvēra priekšsēdētāju aiz piedurknes un apturēja. — Dari, ko zini, bet es to nevaru redzēt, — sacīja kā lūgdamies. — Vai tu dzirdi, cik kluss. No šķūņa nenāk ne skaņas. Viņas visas ir beigtas. Dievs augstais! Divi simti galvu. Kā tu domā, ko mēs par šito dabūsim? Ak dievs! — vietnieks saķēra galvu. — Es esmu atbildīgais par lopkopību.

— Mēs dabūsim to, kas mums pienākas! —-Krasts atbrīvoja roku un juta mostamies pret vietnieku neizskaidrojamu pretīgumu.

Bet Kauls neļāva viņam iet. — Mūs nevar sodīt, — viņš runāja aizgūtnēm. — Tie ir ārkārtēji apstākļi. Stihija. Tādā laikā var apkrist katra ēka.

— Laid vaļā roku!

Atbīdījis no sevis Kaulu, priekšsēdētājs pavērsās pret šķūni un sāka iet pretī savai nelaimei un kaunam. Viņa saspringtais skatiens, kā palīga meklējot, pārslīdēja laukam un apstājās pie gravas malā augošajām buce-nēm. Vienas vairs nebija. Arī to bija notriekusi vētra un nometusi lejā gravā. Bet kas tur vēl bija saskatāms, gabaliņu no nolauztā koka? Tas pelēkais, kas atgādināja siena kopiņas vai ciņus. Krasts bridi skatījās aizturētu elpu un pēkšņi juta, ka krūtis sāk ņirbēt kaut kas ārkārtīgi gaišs, kaut kas līdzīgs skaidram saules lēktam. Viņš tikko novaldīja skaļu prieka kliedzienu.

Roka neapzināti ieķērās Kaula svārku apkaklē un grieza tā galvu uz gravas pusi.

— Paskaties, paskaties! — Krasts sauca ar savādu kaismi. — Redz, kur mūsu aitas! Redz, kur sēž cilvēks!

Kā priecīgi pārsteigts bērns, Kauls jocīgi sasita rokas, un tūliņ no viņa mutes sāka plūst cildinoši vārdi: — Vai es neteicu, ko? Pirmrindniece! Zelta gabals!

Bet Krasts šo slavas dziesmu neklausījās.

«Ek, mēs nejēgas!» viņš nodomāja un ātri nokāpa gravā, kur aitu bara vienā malā sēdēja Kaudze. Krastam gribējās satvert viņas gādīgo, nenogurstošo roku, noskūpstīt to un pateikt, cik daudz laba tā darījusi.

— Es jums pateicos, — Krasts sacīja, stāvēdams labu gabalu atstatu, un tūliņ sajuta, ka nespēj izteikt ne niecīgu daļiņu no tā lielā, skaidrā un siltā, kas pildīja krūtis. Tādēļ viņš piemetināja: — No visas sirds.

Tieši šajā brīdī tam prātā ienāca nelādzīgās domas, ko viņš par Mariju bija domājis.

Bet Marijas skatiens, pavērsdamies pret Krastu, pauda vienīgi izbrīnu un lielu nogurumu. Viņa acīm redzot nesaprata, par ko tai pateicās.

Ausa iepelēks rīts.

KĀ JAU LAUKOS

Kolhoza «Sarkanais strēlnieks» brigadieris Juris Stumbrs atbrauca no pļavas, izskata pēc iestrēba dažas karotes zupas (lai neapbēdinātu māti) un atkrita gultā, aiz noguruma nejaudādams novilkt pat zābakus. Tik daudz gan vēl iespēja, kā pagriezt radio ieslēdzēju. Tad tūliņ mīlīgs kā bērza šalka viņu apņēma miegs. Tomēr auss kā pa sapņiem uztvēra diktora lasījumu.

Nu izrādījās, ka pasaulē ir vēl kaut kas stiprāks par miegu, kas uzbrūk siena dakšas izmocītam puisim. Tiklīdz Stumbrs sadzirdēja par vēja virziena maiņu un iespējamu lietu jau tuvākajās divi dienās, miegs bija kā ar roku atņemts. Brigadieris piecēlās sēdus. «Melo kā meteoroloģiskais birojs,» prātā iešāvās skolas gados nodeldētais teiciens. Kaut diktors šoreiz patiešām būtu samelojies, jo Stumbra brigādei lankās gulēja nesagrābti ap astoņdesmit vezumu sausa siena.

Stumbrs izgāja pagalmā. Silts gaiss kā pirts gars mīksti uzsēdās uz pleciem. Bezdelīgas necēlās augstāk par radio antenas pelēko, saplaisājušo smaili, kura kā izkaltis, brīdinošs pirksts norādīja uz šķērseniskām, nekustīgām

mākoņu šķiedrām. Tādas sen nebija manītas. Tās vienmēr atnesa laika maiņu. Tātad radio bija runājis patiesību. Stumbram pēkšņi iegribējās uzsmēķēt, bet kabatā atradās vienīgi ar gružiem un siena ziediem sajauktas tabakas atbiras. Viņš apsēdās zālē pie kastaņas un atspieda muguru pret to. «Kāpēc nevienu darbu nevaram padarīt laikā?» apziņā sāka grauzties sūra doma. Vai tā vienkārši nebija kauna lieta? No Jāņiem līdz Jēkaba dienai pat no tālienes nemanīja lietus mākoni, tomēr siens nebija zem jumta.

«Kāpēc tā iznāca?» doma vērpās tālāk. «Tāpēc, ka pašā labākajā siena laikā priekšsēdētājs nolēma izrīkot dēlam kāzas. Sievas, kas varēja nākt uz pļavu, braukāja pa visām tuvākajām pilsētām, dāvanas meklēdamas. Un kur tad pašas dzīres. Divas dienas nekustējās neviena pļaujmašīna. Un tagad Au-ris . . .»

Jā, nupat kāzošanas reize bija uzbrukusi Stumbra brigādei. Piena vedējs Auris izprecināja meitu, studenti ķīmiķi, kādam tur rīdziniekam. Tēvs bija centies — uzlicis uz klāsta septiņus pūrus iesala, nogāzis goteni un aicinājis gandrīz visu brigādi. Daži gan smīkņāja, ka tas viss darīts cerībās pēc daudzām dāvanām. Lai nu kā — brigādes darbam šīs kāzas cirta robu. Jo sevišķi tādēļ, ka mājas atradās pa ceļam uz laukam, un kurš kārtīgs virs gan varētu tikt garām vietai, kur plaucē divdibenu traukus un pa durvīm veļas

ārā rūgstoša alus dvaša? Tā aizvakar Stumbrs nokārtoja, ka būvbrigādes viri Pavāru Andžs un Brūniķu Kristaps nāks palīgā pie dakšoša-nas, bet līdz pļavai atmeimuroja vienīgi Andžs. Un tad arī nekā cita nespēja kā vienīgi nožagoties: — Si-itik daudz siena mēs nevaram savākt.

Sarūgtinājumā par gaidāmo traucējumu darbā Stumbrs bija atteicies kāzās iet. Tāpēc viņu daudzi pēla, un ari tas nebija patīkami.

Par to visu domājot, kāre pēc smēķa ņēma virsroku. Brigadieris piecēlās un iegāja istabā, kur, zem savas melnās platmales galvu paslēpis, krāca tēvs.

— Būs lietus. Radio teica, — dēls, gulētāju pamodinājis un saņēmis pusduci papirosu, pateica paldies vietā.

— Vai! Tad tu izraksti man zirgu, — vecais uztraucās. — Mums lejā pie upes vēl viena apredele siena. Mēs ar māti pa diviem uzrausim augšā.

Tēvam tātad stāvēja prātā vienīgi viņu pašu trīs gubiņas.

— Nekā nerakstīšu, — Stumbrs atmeta un atkal izgāja pagalmā. Atsēdās vecajā vietā un sāka sūkt papirosu.

«Kā lai dabū zem jumta sienu?» uzmācās jautājums. Bet atbilde neradās. Galvā nāca citas domas. Vajadzēja vērtēt, kā viņi līdz šim saimniekojuši. Un tad rādījās nepievilcīgas ainas. Kolhoza dzīve bija ritējusi pieticīgi, bez vēriena, kā kalmēs un grīšļos iestrēgusi

upe. Kaut kā apsēja zemi, novāca sējumus, izvilka lopus. Ar palīgnozarēm spēlējās kā bērni. Ja šai ziņā ko uzsāka, tad vienmēr bija klāt priekšsēdētāja Rūdolfa Kurpenieka vecākais brālis viszinis Ādams. Kādu laiku viņš, lielidamies un tūkstošiem rubļu peļņas solīdams, vadāja karpu mātes, lika būvbrigādei taisīt dīvainas kastes, uzplūdināja un nolaida dīķus. Tomēr peļņu nesagaidīja. Nemākulīgi taisītajās kastēs sablīvētās zivis nosmaka. Zivkopis turklāt neievēroja, ka mātes jau nārstojušas, un, dambju vārstus cilādams, aizlaida mazuļus bariem vien uz upi. Atlikušās zivis paši noķēra un izcepa. Pēc tam nosprieda, ka ar zivkopību īstiem zemkopjiem, kam no tēvu tēviem mantotas zemnieka aknas, nav ko ķēpāties.

Nu nolēma upes rīta krastā ierīkot plašu sakņu dārzu un dēstīt ābeles. Par dārznieku valde iecēla to pašu Ādamu. Ābeles tiešām kaut kur padabūja, un sausnējais, mazliet salikušais Ādams, ar asu vanaga degunu pats sev ceļu rādīdams, iezīmēja stādīšanas vietas. Sēja un stādīja arī agros un vēlos kāpostus, galda burkānus, sarkanās bietes un visādus ēdamus dārzaugus. Bet līdz ar sējas beigām Ādama interese par plaši ievirzīto dārzniecību izbeidzās. Ābeles ieauga nezālēs. Ziemai nākot, neviens nevīžoja tām piesiet kadiķa zarus vai aptīt stumbrus ar salmu grīstēm, tādēļ zaķi janvāra sprēgoņā te mielojās kā pie kāzu galda. Tā nākotnes iekarošanai mo-

bilizētā abēju armija jau pirmajā ziemā bīstami izretinājās. Vēl bēdīgāk izgāja burkāniem, kājiem un sarkanajām bietēm. Tās drīz vien atradās tādā nezāļu biezoknī, ka rind-starpu rušinātāji, kas pēdīgi ieradās ar prātīgiem zirgiem un modernām ierīcēm, nevarēja vairs rindas atrast. Drīz sākās runas, ka kolhozs esot pārāk tālu no pilsētām un trūkstot arī darbaspēka, tādēļ dārzkopībai nodoties neesot lietderīgi. Ābeles, zināms, šad tad varēšot iestādīt (jo tām nav vajadzīga kopšana), bet noņemšanās ar dārzeņu un ogulāju plantācijām nekādu labumu nedošot.

Te nu pēkšņi izrādījās, ka Ādams ir lietpratējs arī dravniecības jautājumos. Un priekšsēdētājs kādā valdes sēdē teica apmēram šādu runu: — Palīgnozares, biedri, ir vajadzīgas. Partija un valdība no mums to prasa. Tad nu es domāju — tā kā mums visapkārt ir lieli meži un daudz liepu, tāpat silu un visādu citādu vietu, kur bitēm ganīties, — mums vienkārši jāpievēršas biškopībai. Cilvēks, kas šo lietu pieprot, mums būtu. — Te priekšsēdētājs ieturēja pauzi un pacēla briļļu stiklus pret brāli, kurš kā ekstāzē raustīja tievā kakla aso gāmuru. — Brālis, — kolhoza saimnieks turpināja, — ar tiem kukaiņiem ir daudz darījies. Viņam nekad nav bijis mazāk par vienu vaj divi bišu kastēm ...

Vārdu sakot, Ādams atkal kādu laiku bija pacilāts. Veda no pilsētas cukuru, ai ko ga tavot bitēm ēsmu, pieprasīja pat bišu amoliņa

un facēlijas sēklas, lai iesētu labas bišu ganības. Bet tad atkal kaut kā iznāca, ka arī bites negribēja vairot kolhoza ienākumus. Kuras nenobeidzās, tās sanīkušas gurdi staigāja pa skrēju līstītēm un izturējās tā, it kā atrastos nevis savās majas, bet tālā, nemīlīgā svešumā.

, Kādu laiku Ādams atpūtās, tad sāka atgādināt brālim, ka partija un valdība prasot, lai kolhozi iekārtotu palīgnozares. — Kālab mēs nevarētu audzēt trušus? — viņš noprasīja.

— Jā, vai zini! — jaunākais brālis priecīgi uztvēra. — Tie ir vaislīgi dzīvnieki un, kad labi baro, dod daudz gajas. Kur tad vēl ādas! Saimniecībā katrs tūkstotis labs.

Tā tapa trušu ferma, kā Ādams lieliski dēvēja tās trīsdesmit trušu mājiņas, kas stāvēja viņa pagalmā gar ēku sienām. Visās mājiņās aiz stiepļu pinumiem kustējās zilganas, baltas un pelēkas ausis. Ādams pļāva viķauzas, vezumiem vien veda uz sētu un, ar kaimiņiem sastapdamies, izmeta: — Ēd kā traki. Bet tad ari aug! Kas tur būs gaļas!

Acīs neviens Ādamam dzēlīgu vārdu neuzdrošinājās teikt. Vienīgi traktorists Aivars, ne nieka nebēdādams par tādu priekšsēdētāja brāli, zobojās: — Tad tik tu apstellē pie kalēja kādu pusduci krietnu tuteņu, ar ko tos barokļus nogalēt.

Vārdu sakot, cilvēki izniekojās dažādi un ieslīga atkal pieticīgā mierā. Triju bijušā barona muižu zeme, kas sastādīja kolhoza īpa-

šumu, bija tik auglīga, ka arī bez tā, kas rudeņos sapuva, iznāca par izstrādes dienu pa pusotra kilograma. Kaut arī no govs neprata izslaukt ne divi tūkstoši litru piena un cūkkopībai nebija nekāda virziena, tomēr pie labības normas varēja pielikt pa divi līdz trīs rubļi naudas. Ievērojot vēl to, ka pat visgrūtāko gadu pavasaros govis piecēlās pašas saviem spēkiem, Rūdollu Kurpenieku rajonā uzskatīja par saprātīgu saimnieku, kas «pēc jaunumiem nedzenas, kalnus negāž, tomēr stāv stingri uz kājām». Tā viņš savā amatā noturējās visus deviņus gadus, kas nemanot bija aizritējuši kopš kolhoza dibināšanas.

Juris Stumbrs jau, kā lauksaimniecības tehnikuma audzēknis, saprata, ka kolhozs var dot daudz vairāk, nekā viņi bija paraduši saņemt. Nobeidzis tehnikumu, viņš — jauns agronoms neatlaidīgi pūlējās, lai nosusinātu dzimtā kolhoza pārpurvotās pļavas. Un, ja šodien divi simti hektāru lieko ūdeni satecināja drenu caurulēs, tad tas lielā mērā bija Stumbra nopelns.

Pirms gada Stumbrs uzņēmās brigādes vadību. Tagad puisim visā pilnibā atklājās pieticīgās saimniekošanas ēnas puses. Ik uz soļa bija jāsastopas ar ļaudīm, kas labo vārdu «mēs» attiecināja tikai uz savu istabu, sievu, bērniem un piemājas zemi. Par kolhozu runājot, vēl tagad sacīja: «viņi sēj», «viņi pļauj», «viņi tā grib». Kad Stumbrs ierunājās, ka cilvēki jāieinteresē darbā ar papildu atlīdzību, kantorī tam cēlās pretī. Priekšsēdētājs atbalstīja vecīgo rēķinvedi. — Mēs, — viņš teica, — te neiesim izsvērt uz aptiekas svariem, cik katrs padarījis. Un vispār — visi darbi ir vienlīdz svarīgi. Tādēļ nekādas pa-pildapmaksas nebūs. Tas nav audzinoši. Viss jāpadara — un cauri.

Tā kā runāšana par papildapmaksu arvien izcēlās ražas novākšanas laikā, slaucējas turējās priekšsēdētāja pusē. — Kā tad tā? — skanēja iekaisušas balsis. — Tie, kas ies uz lauka, saņems papildu devas uz mūsu rēķina. Nekā nebūs! . . .

Šīs domas šodien sagula Stumbram virsū kā sutīgs negaisa mākonis. Kā gribējās izslie-ties visā auguma, pacelt plecus, izriest krūtis un iegriezt dzīvi citās sliedēs! Labu paraugu netrūka. Tepat kaimiņu rajona kolhozā «Straume» dzīvei bija cits pulss. Cilvēki gudroja, strīdējās, mācījās un kā viena darbīga ģimene cēla savu saimniecību. No smiltainēm un grantskalniem viņi ieguva daudz vairāk nekā «Sarkanajā strēlniekā» labā zemē.

Vēlēšanās tikt ātrāk uz priekšu reizēm ieplūda Stumbra krūtīs kā nevaldāms tvaiks. Šodien viņš asāk nekā jebkad sajuta, kā tā dedzina un plēš krūtis vai pušu ...

Rīdams lielus dūma malkus, viņš citu pēc cita sadedzināja tēva dotos papirosus. Atgriezās grūtais jautājums: «Kā lai dabū zem jumta sienu?» Tas patlaban bija galvenais.

Bet arī tagad Stumbrs nekā neizdomāja.

Viņu iztraucēja motocikla pukstient, kas pēkšņi atskanēja aiz kūts. Tas bija septiņgadīgās skolas fiziskās audzināšanas skolotāja Arnolda Dievera trīsritenis. Pats Arnolds sēdēja pie stūres, bet blakus laiviņā puszvi-lus šūpojās kolhoza priekšsēdētājs Rūdolfs Kurpenieks.

— Zini, kas par lietu, — Arnolds, kādreizējais Stumbra klases biedrs, ņēmās skaidrot, — atbraucām pie tavas vecmāmiņas. Es šovakar pie Aura turēšu ceremonijmeistara zizli. Un tad, draudziņ, vajag zināt visas kāzu parašas. Būs vesels švadrons rīdzinieku, un mēs, saproti, nevaram izgāzties. Kas mēs par lauciniekiem, ja lāgā nezināsim, kā jaunlaulātos mičo, kā iet poli, kā jauno pāri apgulda un tā joprojām? Viss, saproti, jāzina sīki un smalki. Lai viss būtu tautiskā garā. Vārdu sakot — tradicionāli. Tālab mēs atbraucām, jo visi saka, ka tava vecmāmiņa esmot tā lielākā zinteniece.

Stumbrs bija reizē apjucis un īgns. «Paskat, ar ko nodarbojas!» iešāvās prātā.

— Nu tad tikai ej pie vecmāmiņas, — viņš atbildēja, pieri krunkodams. — Izpētī kāzu parašas, bet man, tu zini, jātaisās uz pļavu. Sieniņš jānoliek zem jumta.

— Ko? Tu esi sabozies? — Arnolds draudzīgi uzsita Stumbram uz pleca. — Neesi, draudziņ, vecmodīgs. Tev tikai darbs un darbs. It kā cita nekā pasaulē nebūtu. Tu, es tev pateikšu, esi atpalicis. Tagad, saproti,

mūsu dzīvei cits virziens. Palasi, lūdzams, literatūru. Blakus darbam priekšplānā tagadiņ izvirzās visas cilvēcīgās intereses. Vai tā nav? Vai tu varbūt domā, ka tavs siens ir svarīgāka lieta nekā kāzas?

Dievera runīgums un veclaicīgo vārdu jaukšana valodā pastiprināja aizdomas, ko modināja Stumbram sejā iepūstā elpa.

— Tu esi iedzēris, — Stumbrs sacīja vēsi.

— Un kas par to? — Arnolds ieplēta acis. — Neesmu taču darbā. Vispārīgi es palīdzu izrīkot kāzas. Un, kas uz to pļavu attiecas, saki taisnību, — neesmu organizējis skolēnus? Neesmu gājis palīgā? Un vari būt mierīgs — nosvinēsim kāzas un iesim atkal.

— Nu tad jau gaužām labi. Es atkal pasūtīšu kosmiskajās laboratorijas jauku laiku, — Stumbrs atteica ar skaidri jaužamu zobgalību un pagriezās pret priekšsēdētāju.

Garš, kaulains, ar briļļu stikliem aizsegtām bālganām acīm, tas stīvi smaidīja un ar mēles galiņu laizīja sarkano apakšlūpu. Š:s izdarības liecināja, ka ari viņš jau paspējis saskarties ar alus krūzi.

— Man tūliņ vajadzīgas abas mašīnas, — Stumbrs sacīja savā pazemajā baritonā.

Kurpenieks samirkšķināja acis, it kā viņam būtu grūti saprast skaidru latviešu valodu. Taču tūliņ viņš izslējās, lai izskatītos iespaidīgāks, un sacīja: — Tu esi traks!

— Man vajag mašīnu, — Stumbrs atkārtoja

noteikti. — Jāved siens. Radio ziņoja, ka rīt līs.

— Mašīnas, es tev saku, šodien nebūs, — priekšsēdētājs atbildēja, vārdus atdalīdams un uzsvērdams. — Un rīt arī nebūs. Viena ir mežā pēc meijām. Un otra ... otra ... Velns lai parauj! Ja tu pats esi no kolektīva atrāvies, vai man tev pārskats jādod? ... Cilvēki taisās uz kāzām — un viss.

— Bet ja aizlīs pļava?

Kurpenieks pablenza pāri brillēm uz kastaņas galotni un nopurināja galvu. — Neaizlīs. Kā var līt? Debess kā nolakota. Un vispār, kad mēs kaut ko neesam savākuši?

Stumbrs valdīja uztraukumu, kas cēlās kā vētras bangas. — Saki labāk, — kad mums kaut kas nav sapuvis?

Kurpenieka vaigu galos radās brūngani plankumi.

— Ko tu man to bāz acīs? Kuram tad nesapūst?

Stumbrs tūliņ neatbildēja, tikai viņa sejas muskuli savilkās. (Uztraukumā viņš mēdza sakost zobus, lai neizspruktu neapdomīgi vārdi.)

— Tev — komunistam nu gan tā nepieklātos runāt, — viņš sacīja paskarbi. — Ko tad tas nozīmē? Acīm redzot pieņēmumu, ka tādas lietas ir dabiskas. Tā sakot, pie kolhozu iekārtas piederīgas. Jo tev ...

— ... Tu man te nemācīsi, — Kurpenieks rupji pārtrauca, — kas komunistam jārunā.

Tu vēl sēdēji uz skolas sola, kad man jau bija biļete kabatā un es ...

— Piedod, — savukārt pārtrauca Stumbrs,

— es nepabeidzu. Jo tev, es gribēju sacīt: kad tu saimniekoji «Silgaiļos», nepalika uz lauka ne vārpa. Un vispār — vai tu vari nosaukt kādu vietu Gudriķu ciemā, kur pirms kolhoza dibināšanas būtu sapuvusi kaut spaile siena? Kāpēc tas tā, es prasu?

— Tu man te neko neprasīsi 1 — Kurpe-nieka vaigu gali sāka kvēlot. — Es deviņus gadus neesmu gulējis cilvēka miegu.

— Prasīšu, — Stumbrs atbildēja stingri.

— Prasīšu pats sev, tev un visiem. Un tūliņ arī atbildēšu. Tas bija tādēļ, ka mēs kā privātīpašnieki visu pratām pakļaut galvenajam, svarīgākajam. Mums, ja tas bija vajadzīgs, nebija ne nakts, ne svētku. Mūsu svētki bija padarīts darbs. Mēs naktī neaizvērām acis tik ilgi, kamēr nebijām izgudrojuši, kā padarīt to, kas jāpadara.

— Ko tad tu īsti gribi? — priekšsēdētājs paliecās uz priekšu. Viņa lielās, blāvās acis kļuva stingas, bet vaigu kvēle plētās aizvien plašāka. — Varbūt gribi parakties man apakšā? Izcelt mani no segliem?

Sārtās lūpas tuvu pie Stumbra sejas izdvesa alus, siļķu un ķiploku smaržu. Stumbrs nepatikā novērsās. «Ko es te ar viņu runāju?» iedomājās. «Jau tā bieza piere. Un tad vēl kārtīga ķivere.» Taču nenovaldījās: — Es tevi no segliem izcelt netaisos. Bet uzmanies, ka pats neizkriti.

Pienāca Arnolds un uzlika Stumbram uz pleca plaukstu. — Neārdies, vecaisl

Stumbrs atvirzīja plecu un vienu mirkli padevās uztraukumam.

— Bet es ārdīšos! — viņš iesaucās, taču tūliņ pazemināja balsi. — Man ir jāpadara darbs, tādēļ lai tev ir zināms, — viņš cieši vērās Kurpeniekā, — ka es solīšu cilvēkiem papildu atlīdzību par siena savākšanu.

— Ja tev ir ko dot, soli, — priekšsēdētājs centās pacelt plecus, cik vien iespējams, augstu. — Es anarķiju nepieļaušu.

— Tad mums vairs nav ko runāt.

— Nerunāsim, velns lai parauj! Mēs atbraucām pie tavas vecāsmātes ...

Jau pēc dažām minūtēm Stumbrs bija uz motocikla. Ar traku motora sprausloņu izbiedēja aiz kūts nātru biezokni sagūlušās vistas, pār mazo, ielīkušo gatves tiltiņu pārlēca kā krosa braucējs, bet, ticis uz lielceļa, vienā mirklī uzmeta gaisā garu putekļu vērpeti.

Stumbra smadzenēs, kā lamatās iekritis putns, svaidījās jautājums: «Kā lai dabū zem jumta sienu?»

Mašīnu tātad nebūs. Bet priekšā vesela gara pavakare. Ja varētu sadūšot tos, kas neiet pie Aura. Ja pieliktu mazajam HTZ lielo platformu ar gumijas riteņiem, ko pērn uztaisīja labības vešanai? Ja sameklētu divus krāvējus redefu ratiem? Galvenais, zināms, būtu traktors ...

Padrāzies garām Aura sētai, kur divi jaunekļi patlaban stiepa pār ceļu un atsēja ķiršos sarkanu plakātu ar uzrakstu:

«Sirsnīgi sveicam jauno pāri!

Lai Jums saule gaiši spīd

Jaunā dzīvē katru brīd'!» —

Stumbrs iegriezās pie traktorista Aivara Dūdas.

Tas bija septiņpadsmitgadīgs galva ģimenei, kurā ietilpa māte, divas māšeles, kas vēl sūca miegu no īkšķiem, un brālis, kas visdrošāk jutās tad, kad pie tēvu zemes turējās ar visām četrām.

Aivars, izstīdzējis filozofs ar pāraugušiem matiem un lielām, apdauzītām rokām, sēdēja uz zemes mājas ēnas pusē un drūmi vērās uz Aura dzīvojamās ēkas pelēko čukuru. Tā kā no Dūdām nevarēja gaidīt kaut cik vērtīgu dāvanu un turklāt Aivars bija palaidis valodas, ka «sievastēvs esot pierikojis speciāli no Aizputes vestu atslēgu izridētajam kambarim, kur nolikt šķinķību», tad Dūdas nebija aicināti. Tādēļ Aivars sadrūmis klausījās, kā pie Aura čalo ieskurbušie sētas posēji, un visā klusībā rija siekalas.

Kad brigadieris apsēdās Aivaram blakus, pēdējais tikko pameta uz viņu rezervētu skatienu, it kā brīdinādams: «Uz mani neceri.»

Brigadiera vajadzību Aivars noklausījās, ne vaibstu nepakustinot, tad padukurēja pret īkšķi pūkatnu smakra gahi un ātbildēļa:

— Nekas neiznāks.

— Kā tad tā, draudziņ? — Stumbrs izbrīnījās. — Siens mums taču jāsavāc.

— Liela lieta, ka jāsavāc, — Aivars atbildēja nesatricināmā mierā. — Bet ko es savai govij došu? Romānus lasīt? Kad lopu tur, tad vajag ko priekšā likt. Bet es vēl neesmu ne apskatījies, kas tur ir, kur tu man teici pļaut.

Stumbrs iekoda apakšlūpu zobos un brīdi sēdēja piemiegtām acīm.

— Vai tad tu tieši šodien pļausi? — viņš vaicāja.

— Ko tad gaidīt? — Aivars atvaicāja.

— Rāceņrokamu laiku? Šodien un rīt mans pļauj. Citādi, ja lopam nebūs, tad pašam arī jākar zobi vadzī.

— Velna milti! — Stumbrs paklusi izlamājās. Kā nu derēja piesolīt puisim vezumu siena vai vismaz gabalu kultivēto pļavu atāla! Bet, lūdzu, sēdi te tagad kā ar sasietām rokām.

— Tad tas tavs pēdējais vārds? — viņš noprasīja, celdamies kājās.

— Nūja, ka pēdējais, — Aivars pagrieza pret brigadieri neizteiksmīgu skatienu.

— Mans bez pavalga nevar ķerpīt.

Stumbrs sēdās uz motocikla un aizbrauca

līdz «Strīķiem» un «Pavāriem». Tur solījās lidz vakaram nākt uz pļavu, bet svētdienā gan ne. Tad griboties pašiem kaut ko sapļaut saviem kustoņiem.

«Ek,» Stumbrs nodomāja, «ja es viņiem piesolītu pa hektāram atāla, tad mēs uzreiz sarunātu.»

Atpakaļ braukdams, brigadieris dzina motociklu vēl ātrāk. Izklaidīgi vērodams šauro ceļmalas taku, viņš laikā nepamanīja strauju izliekumu un piepeši atradās grāvī. Par laimi, tas bija viens no tiem mīlīgajiem grāvjiem, kas, ar pelēku smilgu vizuļiem un saldām medus puķu putām izgreznoti, mēdz pieglauzties lauku ceļiem un celiņiem. Tāds grāvis netīko salauzt neuzmanīga braucēja kaulus, notašķīt viņu ar dubļiem vai kā citādi apbēdināt. Nē, braucējs tajā iesēstas kā mātes klēpī. Gar acīm nošķīst nevis dzirkstis, bet no smilgu skarām izbiris gaismas sudrabs. Benzīna un eļļas tvanu, kas mutuļiem vien ceļas no sakarsušās un niknās mašīnas, drīz pārspēj puķu medainā smarža un zāles rūgtenā dvaša, kura tik veca kā pasaule, bet vienmēr jauna un stipra kā īsta mīlestība.

Tomēr dīvainā kārtā priecāties par to, ka iebraucis grāvī, neviens nemēdz. Arī Stumbrs nepriecājās, aši izslēdza motoru un izgrūda: — Velns lai parauj!

Šī neveiksme it kā uzlika vainagu visām pārējām šajā dienā piedzīvotajām neveiksmēm. — Neiet gan nekā, — Stumbrs izdvesa un pēkšņi sajutās tik nomocījies, ka nejaudāja vairs braukt tālāk. Atsēdās turpat uz grāvja malas. Skatiens, parasti možs, ar tikko samanāma smaida nokrāsu, tagad gurdi pārslīdēja apkārtnei.

Šajā vietā līdzenie lauki bija uzmetuši ku-kumu, no kura pret ziemeļvakariem atklājās tāls skats uz plašajām lankām ielejā un augstu, mežainu apvārsni. Tikai vienā vietā zilo mežu jostu bija pārrāvis rudzu lauks, kā plats, izbalējis lielceļš ietiekdamies šķietami bezgalīgajā tālumā. Un likās, tieši no šīs tālās, gaišās druvas izcēlās sudrabotās mākoņu kodeļas, kas pamazām saradās pamalē.

«Būs lietus,» brigadieris domāja un pievērsa skatienu ielejai. Novāktās lanku platības, ar atālu apzēlušas, klājās spirgti zaļas kā milzīgas, biezas segas. Bet viņā malā zaļajam cauri audās pelēcīgs raksts. Tur atāls cīnījās ar tiem astoņdesmit vezumiem, kas vēl gulēja nesavākti. Pa šo kā ar viegli pelēku eļļas krāsu iekrāsoto lauku kustējās trīs zirgi, mazi kā rotaļlietas. Ar abiem bērajiem, kas no tālienes izskatījās gluži melni, strādāja Leons un Imants, bet ar palso, kam viena priekškāja zibēja balta kā ar marli aptīta, braukāja Austra. Domās Stumbrs brīdi sekoja meitenei. Brūna kā baravika, saulē aplu-pušu degunu un nobaltojušiem matiem, viņa ar lielo grābekli savilka sienu glītos vālos. Šad tad pameta skatienu uz puikām un nikni izšāva mēli, kad tie, meiteni ķircinādami, nosauca viņu par pakulgalvu . . .

Uz mazajiem palīgiem skatoties, Stumbram sasila sirds. Nekas, bērni mācēja strādāt. Šie trīs skolēni bija sagrābuši daudz siena.

Brīdi Stumbrs ļāva skatienam noslīdēt grāvja zālē, ko bija samīdījis pats savām kājām. Zemei piespiestie un samudžinātie stiebri nemanot cēlās augšup. Līdz ar sarkanā āboliņa galviņu augšpēdu zemē notriekta kamene visiem spēkiem nopūlējās tikt uz kājām un izspraukties no zāles biezokņa. Liels, zaļš sienāzis, nobarojies kā pavārs, bet acim redzot smagi kontuzēts, apņēmīgi kāpa pāri smilgām, kas gulēja krustām šķērsām kā cirsmā sagāzti baļķi.

«Paskat, kā darbojas,» nodomāja Stumbrs. «Iznāk, ka es viens, kā nogāzos, tā paliku.»

Brigadieris pacēla galvu un atkal vērās uz lankām. Atmiņā uzausa kāda aina. Viņš ir atgriezies no lauksaimniecības tehnikuma un zina, kādu nazi prasa vira bārda. Viensētu robežstabus aizskalojuši četrdesmitdevītā gada pārvērtību pali. Notašķījies ar kūdru, līdz puszābakam grimdams irdenajā arumā, jaunais agronoms iet pa lankām un redz, ka S-80 vienā grāvju starpā nejēdzīgi samuļļājis zemi. Platās, smagās velēnu slejas vietām palikušas pusstāvus, vietām gāzušās atpakaļ. Arī dziļums nav pietiekams. Juris pieiet pie traktora, uz kura sēž vienaldzīgi hektāru mednieki.

— Jums būs jāpārar, — viņš saka.

MTS vīri, kas ne acu galā nevar ieredzēt prasīgo agronomu, smīn un skatās viņam garām, kur jūnija saulē liesmo vecupes atlieka — neliels dīķis.

— Ko tu, jaunais cilvēk, teici? — prasa vecākais, plecīgs sarkanbārdis. — Tev varbūt gribētos peldēt?

— Es teicu, ka jums būs jāpārar, — atbild Juris. — No kolhoza neviens aktu neparakstīs, pirms te nebūs kārtīgs arums.

Traktorists pagriež seju pret piekabinātāju un piemiedz kreiso aci.

Piekabinātājs, liels, kaulains vīrs, izkāpj no kabīnes un pieiet pie agronoma.

— Lasies, tu pienapuika! — viņš nožņirk-stina zobus.

Juris stāv kā zemē ieaudzis. Viņš nav radis atkāpties. Bet te piepeši četras rokas ieķeras viņa vatniekā, un tūliņ trīs vīri sāk dīvainu deju, niknu un ilgu. Deja virzās uz dīķa pusi. Stumbrs ir sava vārda cienīgs, stiprs un sīksts, turklāt tehnikumā grūdis lodi, trenējies svaru celšanā un kārtslēkšanā. Bet divi pret vienu tomēr ir divi pret vienu. Dīķa mala nāk aizvien tuvāk. Tomēr arvien grūtāk klājas traktora apkalpei. Par daudz tecināts rīklēs brandvīns. Arī gadu tiem diviem stipri vien vairāk, un gadi, kā zināms, nepalielina plaušu ietilpību. Tādēļ abiem sāk pietrūkt elpas un uzmākties nežēlīgs pagurums. Varbūt tādēļ Jurim izdodas izraut labo roku no neatlaidīgajām spīlēm. Ar atbrīvoto roku viņš paspēj ieķerties vatnieka priekšā,

nošņirkst un aizlido pogas, un apģērba gabals paliek tiem diviem rokās. Juris ir brīvs...

Tikpat nikni, gan tikai ar vārdiem, viņš cīnījās ar MTS galveno agronomu un direktoru, cīnījās arī partijas rajona komitejā. Un panāca, ka MTS nodeva nevainojamu darbu. Tad lankās sāka augt mieži un auzas, saauga vīram līdz krūtīm un šūpoja sārtu vakara gaismu. Bet tur, kur stiebri sakņojās zemē, uzdīga āboliņa trejlapis, timotiņš, pļavu au-zene un skarene.

Daudz soļu bija iets un skriets, daudz stundu gudrots, kamēr tika pie šīm sēklām. Tā bija vesela vēsture. Un tagad . . .

— Nekā nebūs! — Stumbrs piepeši iesaucās balsī un strauji piecēlās. — Pietiek! ... Sienu mēs savāksim.

Viņš sāka soļot pa ceļu, gabaliņu uz lanku pusi un atpakaļ. Zvanīt uz rajonu nebija nozīmes. Nebija cerību, ka pirmais sekretārs vai izpildu komitejas priekšsēdētājs sēdēs savā kabinetā. Tātad jālemj pašam. Un Stumbrs izlēma. «Lieta ir skaidra,» viņš sprieda. «Siens nedrīkst salīt. Diezgan esam pūdējuši, diezgan sliktu vākuši. Tagad jādara viss, ko cilvēks var izdarīt, lai savāktu labu sienu. Cilvēki ir, un cilvēki nāks. Viņi strādās arī naktī un visu svētdienu, ja tiem atlīdzinās. Un to es darīšu. Solīšu papildu atlīdzību ... Pēc tam pakarosim ...»

Viņš izstūma motociklu uz ceļa un pagrieza atpakaļ. Vajadzēja vēlreiz braukt pie Aivara,

vēlreiz uz «Strīķiem» un «Pavāriem». Visur tur, kur varēja atrasties kāds noderīgs cilvēks.

«No svētdienas man nekas neiznāks,» iešāvās prātā, kad motors, sākdams strādāt, izgrūda dūmainu elpu. Bet tūliņ Stumbrs ar to samierinājās.

«Kā jau laukos,» viņš nodomāja.

ANNAS AKA

Siltā vasaras dienas pavakarē, izstaigājuši krustu šķērsu brigādes laukus, iznācām palielas zemienes malā. Es slaucīju aprasojušo pieri un ar acīm meklēju noderīgu vietu, kur atsēsties, bet mans draugs Jūlijs, kolhoza «Liepuleja» brigadieris, vērsa iepelēko, jautro acu skatienu pret jauniem tālumiem un spirgti apvaicājās: — Ko lai tev tagad, par piemēru, parādu?

Man bija neērti sacīt, ka kājās iemeties sen nemanīts vājums un ceļgali kļuvuši jocīgi nesaturīgi. Raudzīju izvairīties citādi.

— Tā, — sacīju. — Apskatījām tavu iedzīvi. Nekas. Esi pūlējies. Sevišķi padevušies mieži. Diženi. Vārpas kā velējamās vāles. Un kur tie akoti! Kā kazaku pīķi. Vispār barga labība.

— Jā, neko brēkt. Arī usnes bargas, — Jūlijs iesmējās un neatlaidās. — Ja jau pēdīgi esi atbraucis pie manis ciemos, tad droši vien gribēsi redzēt arī zivju dīķus.

— Tālu? — bažīgi apvaicājos.

— Kas par tālumu! Ar roku var aizkacēt. Aiz tā lielā ozola, kas tur stāv kā siena kaudze. Nebūs ne trīs kilometru.

To dzirdot, man likās, ka kājas zaudētu pēdējo stingrumu. — Nezinu, — sacīju. — Patiesībā man tie dīķi...

— Tad varbūt apskatīsim trušus? — draugs žigli ķēra uz citu pusi. — Mums vispusīga saimniecība. Tas aiz tā pakalna, pie upes. Akmens sviediens.

Viņam viss bija tuvu kā vienas mājas sētā, bet man tobrīd apkārtējie lauki likās izpletušies tik plaši kā jūras māre. Es purināju galvu.

Jūlijs neapvainojās: — Kā tev patīk. Varam aiziet arī līdz augļu dārzam. Labs dārzs. Iedēstījām galvenokārt bumbieres un salcie-tīgas ābeles, bet pa vidu zustrenes. Apkārt uzlikām aizsargžogu pret vēju. Meža bumbieres, Kazdangas ķiršus, kurvju kārklus, bal-zampapeles.

— Vai tev nav kaut kas tuvāk? — prasīju.

Jūlijs padomāja un deva sev pa pieri skalu

pliķi. — Re, kā aizmirsul Pats galvenais ir tepat lejā. Annas aka.

Un, it kā bīdamies, ka es neaizbēgu, neredzējis šo aku, viņš saņēma mani cieši aiz elkoņa. Kā piedzēries tenterēju pa nokrauli lejā un nolēmu, ka nekad vairs neiešu kopā ar kolhozu brigadieriem, jo viņus soļošanā pat zirgs nepārspēs.

Nokāpām zemajā līdzenumā. Lopu kājas to bija padarījušas līdzīgu bezgalīgam cūku rakumam. Pagalam nodilušais zāles zelmenis, retās, aplauzītās smilgas, ugunspuķes un kaut

kādas bārkstainas lapas, kas spīdēja kā sudrabs, nespēja apsegt izmīdīto kūdru.

Pa tādu zemi ejot, modās neizprotama grūtsirdība. Negribējās te būt. Likās, pat bites, kurām te gāja pāri lidojuma trases, palielināja ātrumu. Jā, bitēm te nebija ko darīt.

Pavēros uz Jūliju. Viņam iešķērsu pār degunu bija izaugušas sūras grumbas.

— Ta ir, — viņš sacīja bez parastā možuma, kā skaļi turpinot iesāktu domu, — zeme brēc un nobeidzas, bet mēs nevaram iztaisīties palīgā. Sen te vajadzēja augt kuplai, sulīgai zālei.

Nemanot nonācām pie zemienes vidū izraktas bedres. Jūlija seja noskaidrojās. Viņš uzkāpa uz cieti nomīdītā zemes valnīša, kas puslokā apņēma bedri, un svinigi paziņoja: — Lūk, Annas aka!

Piegāju tuvāk un apskatīju norādīto vietu vērīgāk. Ne visai dziļas bedres dibenā blāva kā acu baltums snauda ūdens lāma. No vienas puses pa slīpi nomīdīto bedres malu tai varēja piekļūt lopi. Duļķainajā ūdenī neveikli airējās melna ūdensvabole, bet vienā stūrī zem nokarenas velēnas un divi slīpām smilgām sēdēja zaļā varde. Likās, viņa uzmanīgi klausījās kādas patīkamas, bet citiem neuztveramas skaņas. Cita nekā bedrē nebija. Pārlaidu skatienu bedres apkārtnei. Blakus valnim, smilgās ieaugusi, puva gara sile. Netālu no tās, uz mutes apgāzta un izžuvusi kā zemesrieksta čaula, gulēja otra, mazāka.

— Nu? — Jūlijs noprasīja. — Ko tu sacīsi?

— Pēc akas tā kā neizskatās, — palēni iebildu. Parasta bedre, kur lopiem nodzerties.

— Nekā nebij! — Jūlijs iesaucās, sagrāba aiz gala sauso sili un uzvilka uz bedres malas. — Apsēdies, izstāstīšu.

Ar neizsakāmu atvieglojuma sajūtu nolaidos sēdus un tūliņ nospriedu, ka neviens sēdeklis labuma ziņā nevar sacensties ar apgāztu sili. Kādus saldus mirkļus tā sagādāja maniem locekļiem! Es sajutos tik laimīgs, apmierināts un atvieglots, it kā būtu atkal atguvis savus zaudētos zēna gadus. Likās, ka vējš, kas mazliet smaržoja pēc zemenēm un siena, mani mīli apskautu kā labs brālis. Neap-skaudu vairs Jūliju par viņa žiglajām kājām. Man viņš tagad likās bezgala jauks, mīlīgs puisis. «Nava jau tev, cilvēka bērns, viegli,» izgudrēm nodomāju. «Noskrējies gluži kārns, nobrūnējis kā nomizots alksnis, matiņi pārauguši.» Gribējās pastiept roku un pabužināt drauga vara krāsas cekulu, ko viegli apsedza zemes vasarīgo putekļu iepelēkais pūderis. Bet enerģiskā, možā izteiksme, kas pavīdēja viņa stingrās sejas vaibstos, nebūt neprasīja pēc žēlošanas.

— Pēc lauksaimniecības tehnikuma, kā zini, aizgāju dienēt. — Jūlijs iesāka. — Tiku līdz jaunākā leitnanta uzplečiem. Kad atgriezos privātā, bija iespējams iekārtoties pilsētā. Bet es, atvaino, agronoms. Un vispār — cilvēks ar sirdsapziņu. Atnācu uz kolhozu un ar pirmo soli iekāpu brigadiera godā ... Atzīšos — biju mazliet atsvešinājies no lauku ļaudīm, mazliet iedomīgs kļuvis. Cilvēks kā nekā skolojies, arī karadienestā izcēlies. Bet patiesībā man bija maz sajēgas, kā brigādē rīkoties. «Kas tad te liels?» domāju. «Viens divi apgriezīšu brigādi otrādi.» Kā toreiz spriedu — brigadiera vienīgais pienākums ir apkopt zemi un lopus. Ka jārūpējas arī par cilvēkiem, to, draudziņ, nesajēdzu. Vispār, nepratu vēl cilvēkus vērtēt. Dažs pļāpa un izdabātājs sākumā man likās īstais brigādes balsts. Kā nu ne — viņš tev vienmēr turas tuvumā, māca, dod gudrus padomus. Ja ko strādā, tad arvien iekārtojas tā, lai tu katrā ziņā redzētu viņa čaklumu.

— Abet, — es, cīnīdamies ar negaidīti uzbrukušu snaudienu, iestarpināju, — tu gribēji par to Annu. Nu iznāk liela novirze.

— Nav nekādas novirzes! — Jūlijs iebilda.

— Ja par dzīvi runā, jāizsaka viss pēc kārtas. Bet ja tu negribi... — viņš pēkšņi sadrūma un, norāvis sakaltušu smilgu, iebāza mutē.

— Pasarg dievs, stāsti!

Jūlijs kodīja savu smilgu un spļaudījās.

— Kas tur ko stāstīt! Vienkārša dzīve, vienkārši cilvēki. Te tev neiznāk nekāds O'Henri.

— Tomēr, tomēr, — es dedzīgi pierunāju.

— Neņem ļaunā, ka tik netaktiski iejaucos. Es taču gribu dzirdēt par Annu.

Jūlijs, pieri krunkodams, brīdi klusēja. Tad nomela smilgu.

— Ar Annu bija citādi, — viņš iesāka domīgi. — Ka tāds cilvēks kolhozā vispār dzīvo, uzzināju tikai pavasarī, kad laida ganos govis. Man piepeši vajadzēja meklēt ganus. Kā nekā kompleksā brigāde. Kad sāku aprunāties, ko nu darīt, kāds it kā pa jokam izmeta: — Mūsu brigādei ir labāk nekā citām. Mums jau ir Anna. Lielais cābans. Tas ir tāds meitietis, kas zaļu zāli gaida vēl nepacietīgāk nekā paši ragaiņi.

Papētīju. Patiešām, vienu no ganāmpulkiem kopš kolhoza dibināšanas sešus gadus pēc kārtas ganījusi šī Anna. Man sacīja — esot drusku jocīgs cilvēciņš, tā ap sešdesmit. Dzīvojot viena kā cirsmā atstāta priede. Bet lopu dēļ vai pušu raujoties.

Kāds kaut ko ieminējās arī par viņas istabu, kur it kā esot nelāga dzīvošana. Pieminēja arī kājas un reimatismu. Bet tādi sīkumi man toreiz neturējās galvā. Izdabūjām lopiņus ganībās, un paldies dievam. Aizmirsu Annu.

Satikāmies un pirmos vārdus pārmijām tikai ap siena laiku. Gāju uz fermu palūkoties, kā tur ar piena dzesināšanu. Slaucējas kliedza, ka skābstot. Iegadījās tieši pusdienas laiks. Soļoju pa gatvi gar dārzu. Tas, kā parasti vecajās mājās, neapkopts, gar apsūnojušo zedeņu žogu ķiršu biezoknis. Vecie pus-nokaltuši, jaunie saņēmušies kā pavasara zāle. Pļauj kaut ar izkapti. Gāju un domāju, kas te beigās iznāks. Ieperināsies vēl vilki. Te uzreiz ieraudzīju — sēž jaunajos kociņos sieviete. Apstājos. Tas bija vienkāršs lauku cilvēks. Galvas lakatiņš noslīdējis uz pleciem, plānajos matos baltas šķipsnas. Lūpas ātri kustējās, kas liecināja par spraigu domu darbību, bet gaiši pelēkās acis skatījās kaut kur tālumā. «Ši pati būs tā Anna,» nodomāju. Jutu, ka kaut kas jāsaka.

— Kā tad klājas? — vaicāju.

Viņa, likās, nesadzirdēja. Tikai pēc laiciņa nomurmināja: — Jā, jā. Kājas.

Pametu skatienu uz viņas kājām. Redzamas bija tikai sasprēgājušas pēdas un mazliet uz ārpusi nošķiebti pirksti. Vienas kājas pirkstus viņa spaidīja plaukstā.

— Kas tad vainas? — palaidu balsi diktāk, jo nopratu, ka cilvēks lāgā nedzird.

— Lauž, — viņa izdvesa. Grauž kā suns.

«Nu, ko?» nodomāju. «Ko es varu līdzēt,»

un, nomurminājis: — Gan jau pāries, — kopos projām.

«Aprobežots cilvēciņš,» nospriedu. «Bet, palūk, kolhozā iemantojusi slavu.»

Izrunājos ar slaucējām. Kad griezos uz iešanu, Katrīna Freiberga, fermas vecākā, — o, tev vajadzētu redzēt, kas par diženu sievieti! — panāca gabaliņu līdzi. It mīlīgi saņēma mani aiz piedurknes un pateica: — Bet taga-diņ, brigadier, paskatīsimies, kā dzīvo mūsu veterāns. Mūsu Anna.

Neko darīt. Iegājām vienā no vecās mājas istabām. Pretī vēdīja sastāvējies, ar putekļu un netīru drēbju smaku piesātināts gaiss. Pēc āra saulainā spožuma iekšā vairs nesaredzēju nekā. Un kā gan būtu varējis kaut ko saredzēt, ja vienīgā loga trešā daļa bija aiznaglota ar dēļu galiem, bet pārējās divas trešdaļas aizsedza nezāļu lapas. Izrādījās, aiz loga auga vesels mežs vībotņu, dadžu un suņa stobru. Pamazām acis tomēr pierada pie krēslas. Pavēros apkārt. Bija diezgan bēdīgs skats. It kā ar ļaunu smīnu man pretī raudzījās pussagruvusī plīts, kā nolobītas egļu mizas sakaltušas pastalas, izplēnējis gultas maiss, ar garozām un netīriem traukiem izpušķots galds.

— Nevīžība! — sašutis izmetu.

— Nesakiet vis, — Katrīna nepiekrita. — Vai jus esat padomājuši, kā mums nāk tie litri piena, ar ko esam citām fermām priekšā? Citur no rītiem gani vēl baro miegu, kad mūsu Anna jau mazgājas rasā. Un vakaros —■ viņa pielaiž baru pie sētas vārtiem, mēs izslaucam, un govis atkal aiziet līdz pusnaktij ganīties. Tad nu neatliek vis daudz tā laika, kad uzpost un uzposties.

— Bet dienasvidi taču gari, — iebildu.

— Tā mums liekas. Bet, kad tie krūmu plandāgi izvandīti, gar laukmalām izskraidīts un piedevām sešdesmit gadi uz pleciem iznēsāti, tad, dienasvids garš vai īss, nav cilvēkam vairs ne spēka, ne patikas uz kājām turēties. Bez tam — vai jūs zināt, kadas viņai kājas?

— Kā man to zināt? — meloju.

— Nu redzat, mīļais, — Katrīna mazliet pastiepa un uzsvēra to «mīļais», — tad nesteidzieties ar spriedumiem! Un vispārīgi — es jums gribētu nopietni ieteikt padomāt par mūsu ganiem, sevišķi par šo. Vai tad nu liela muiža — sataisīt plīti un iestiklot logu? Vai nabagi paliksim, ja viņai pagādās pāri gumijas zābaku un lietus mēteli? Viņa jau pati uz pilsētu aizbrauc pa divi gadiem reizi. Bet jums automobiļi katru dienu iet uz visām debess pusēm.

Šajos vārdos klausoties, es sāku domās pārcilāt iecienītākās birokrātu burvības formulas. Tās, ar kuru palīdzību viņi, kā ar ta-votu ieziesti, izslīd cauri visām situācijām. — Labi, — sacīju, — padomāsim, nokārtosim.

Laimīgi atkratījos no Katrīnas. Bet pa ceļu man pretī nāca Anna. Laikam bija izrēķinājusi, ka esmu kāds amata vīrs. Līdzko piegāju tuvāk, šī sāka sūroties: — Tur apakšā, tajā klajumā, vairs nav ūdens. Tur vajadzētu izrakt bedri. Govis slāpst. Zāles jau tā nav, un ja vēl dzert nedabū ... Ai, — viņa paklusu ievaidējās un pieķērās pie žoga. — Būs lietus . .. Grauž kā suns. — Sūrais, gurdenais skatiens, tāpat kā iepriekš, lūkojās man garām. Gandrīz varēja domāt, ka vārdi netika sacīti man, bet kaut kā vispārīgi.

— Paskatīsimies, ko tur var darīt, — atteicu un pastiepu soli.

Anna ar visām savām vainām un vajadzībām paslīdēja man garām un izgaisa kā miglas mutulis. Pasaulē, manuprāt, bija daudz svarīgāku lietu. Divi viri, par piemēru, sila klajumā raka pakaišu kūdru. Tur vajadzēja steidzīgi uzcelt nojumes. Ilggadīgajos zālājos pilnā spēkā gāja pļaušana. Sauso vajadzēja vest mājās, bet vēl nebija gatavas ragavas, ko likt klāt «Belorusam». Vārdu sakot — briesmas. Bet viņiem plīts, gumijas zābaki, bedre ...

Pēc dažām dienām Anna atkal sevi atgādināja. Gāju uz Upatu purvu. Tas ir, uz to pusi, aiz meža, — Jūlijs pameta ar roku pret koku biezienu klajuma malā. — Tur strādāja melioratori. Spraucos cauri brikšņiem un uzdūros virsū mūsu govīm. Kāda patlaban pārlauza kārti un iestūrēja zaļbarībā. (Vienu nosusinātā purva stūri bijām jau uzplēsuši un izmēģinājumam iesējuši vīķau-zas.) «Nu,» es domāju, «lai jau lopiņš ieplūc. Ko es tur jaukšos.» Te ieraudzīju — gar kārklu krūmiem zagās vecais Bēgots. Ir mums tāds garš, liels tēvainis. īsts plāngaldiņa urbējs, kas palaikam palīdzēja Annai ganīt. Vienmēr čikst, ka kājas stīvas un krūtis sāp. Bet, ka tu būtu redzējis, — cik veikls! Pielīda kā trapers govij no mugurpuses klāt un — šmiuks! — ar pātagu.

Sai brīdi, kur gadījusies, kur ne, parādījās

Anna. Nāca, jocīgi tecēdama, savilkušies gluži kumpa. Acis baismīgi zvēroja. — Ahā! Nu es tevi pieķēru. Nu tu man, maitas gabals, atbildēsi! — viņa iekliedzās pārvērstā, neskanīgā balsī un uzbruka vecim.

— Uja, ragana! — tas iesaucās, atvilka roku it kā uz sišanu, bet laikam bija pārāk nobijies.

Anna veicīgi sagrāba pātagas kātu, bet vecais to nelaida vaļā. Kāts no kadiķa griezts — nelūza.

— E, ļaudis, palīgā! — Bēgots auroja un pūlējās Annu atgrūst, bet tā neatlaidās.

— Nu tu man dabūsi! ... Nu tu dabūsi... — viņa, raustīdama kātu, nikni sēca.

— Sen skatos ... Kur tām govīm tās šūies rodas? ... Vai uz zariem saplēšas vai cita citu sabada? ... Bet paskat tikai... Viņš tas, kas sit lopus... Ganīt nevīžo un tad tikai šmiuk-stina ... Es tev, elles prauls, ādu pār acīm noraušu! ... Gabalos tevi, slinkuma maiss, sasitīšu!

Pēdīgi kāts nokrakšķēja. Abi gali tagad bija Annai rokās. Viņa tos paslēja gaisā. Domāju — gāzīs Bēgotam. Bet nē. Nesita. Sa-vicināja un aizsvieda pāri galvai krūmos, kur pātaga iekārās alkšņa galotnē. Pati apcirtās uz iešanu, bet tūliņ atkal pievērsās vecim.

— Un tā kā tu uz pēdām pazustu! — sakliedza.

«Skat, kas par ugunīgu sievišķi,» nobrīnījos. «Tā liekas — ne ko redz, ne dzird, ne saprot. Bet, lūdzu, kas viņai iekšā.»

Mani modās pret Annu tā kā simpātijā, bet reizē izjutu ari to nepatiku, ko rada divu cilvēku plēšanās. «Ķīvējas te pa krūmiem kā mazi bērni,» rūgti nodomāju. «Kāds aklums un sīkumainība! Kur te lielais, skaistais mērķis, pēc kā tiecamies un kam visi jāsaliedē kopējai gaitai?»

Neviļus atcerējos bedri, par ko Anna runāja. Atcerējos ari viņas tumšo istabu un sāpošās kājas. Bet tūliņ sevi nomierināju — gan jau. Tā ari viss palika.

Taču pēc pāris nedēļām satikāmies atkal. Šoreiz te — pie šīs bedres. Patlaban dzinām sienu. Atgadījās labs žāvētājs, tādēļ rāvām uz nebēdu. Kādā dienasvidū gāju te pāri uz Upatu purvu, kur patlaban taisījām gubas. Bija nežēlīgi karsts. Gaiss dziedāja un trīcēja kā stīga. «Ek,» domāju, «kā derētu nolikties kaut kur ēnā un nosnaust pusstundiņu!» Bet, redzi pats, te nav ne koku, ne krūmu. Laidu acis visapkārt un ieraudzīju svaigu rakumu. «Kas tad tas?» nodomāju un gāju skatīties. Jau pa gabalu redzēju — bija izsviesta liela, dziļa bedre un tās vidū stāvēja Anna. Seja kvēloja. Izbalējusī kleita visgarām ar rāvu un kūdru notašķīta, sirmie mati slapji kā pirtī izmazgāti. Bet acis vērīgi raudzījās, kur izdarīt nākošo lāpstas dūrienu.

Viņa mani nepamanīja. Iestājās bedres stūri, kur sausāks, un svieda ārā smagās, ķe-pīgās māla pikas. Labu brīdi stāvēju kā stabs un skatījos uz savado racēju. «Cik dienasvi-dus viņa te tā rok?» iedomājos... Tāda bedre, tu zini, nemaz nav joka lieta. Zēna gados esmu palīdzējis rakt. Abi lielie brāli, tēvs un es reiz norāvāmies četras stundas, lai iztaisītu līdzīgu bedri. Bet tagad raka viena veca sieviete . . . Dicnasvidus kvēlē, tai laikā, kad viņai vajadzēja atpūsties... Jā, draugs, — Jūlijs ievilka dziju elpu, — ir cilvēki, kas mēdz gudri runāt un mācīt. Viņi nomocīs tevi ar savu runāšanu un tā arī neizmācīs. Bet ir, kas ar savu kluso, godīgo darbu, ar savu labo priekšzīmi aizķer tev sirdi un liek tev sevi pārvērtēt. . . Patiešām, Anna ar savu lāpstu it kā pieskārās manai apziņai... Mani pārņēma tik nelāga sajūta, kādu agrāk nebiju piedzīvojis. Aiz kauna nosvīdu gluži slapjš, apgriezos un lavījos projām. Gluži vienkārši — uzmetu kūkumu un aizgāju teciņus vien. Tā, klusiņām bēgot, visa mana lielība un pārākuma apziņa saplaka, kā saplok saulē izburbējis sniega vīrs. Pēkšņi es, draudziņ, ieraudzīju, cik nepiedodami vienaldzīgi biju izturējies pret cilvēku ...

Jūlijs apklusa, norāva gundegu un, virpinādams to pirkstos, bridi piemiegtām acīm skatījās spožajā debess tālē, kur kā ābeles zars ziedēja iesārts mākonis.

Draugs gribēja ceilies, bet es viņu atturēju. — Tu tā kā lāgā nepabeidzi, — aizrādīju. — Ko, par piemēru, tagad dara tava Anna?

— Taisies rakstīt stāstu? — draugs pavērsa pret mani acis, kurās jau plaiksnījās ar vieglu zobgalību jaukta jautrība. — Nu, tad vari droši iepīt sekojošu teicienu: «Brigadieris Jūlijs Eglītis savu kļūdu izlaboja . . .» Pareizi, vecais. Tajā pašā vasarā aizšķūtēju Annu uz dūņu vannām. Kamēr viņa ārstēja kājas, iestiklojām istabai logu, ielikām jaunu grīdu, samūrējām plīti. Vārdu sakot — stāsts ar laimīgām beigām. Kaut gan, — Jūlijs ieturēja zīmīgu pauzi, — gluži bez sarežģījumiem arī turpmāk neiztikām.

— Nu, nu? — interesējos.

— Redzi, kā iznāca. Atbrauca Anna mājās. Mēs tūliņ, lūdzu, nolikām viņu pie izlases ganāmpulka uz lauka. Ganībām visapkārt žogi. Kas nu šai ko neganīt? Bet, vai tu vari iedomāties, kas notika? Šī sēdēja, sēdēja. Te kādu vakaru atnāca pie manis mājās un pateica: — Es, redziet, gribu atpakaļ pie savām govīm. Tur uz lauka man garš laiks. Bēdājos. Tie vairs nav gani.

Man no brīnumiem mute pavērās un tā arī palika pusviru. Kurš katrs cits būtu slavējis dievu to tēvu par vieglām dienām, bet viņa bēdājās. Kad nekā neatbildēju, Anna pamīņā-jās un runāja atkal. — Redziet, — sacīja, — es no mazām dienām esmu pieradusi pie krūmiem, mežiem, cirtumiem. Kad egle laista uz galvas rasu un kadiķis bada rokas, tad, redziet, zinu — esmu ganos. Tad tu cilvēks ej un paskrieni, nosvīsti un noperies rasā ... Tad tev patīk padziedāt. Un alksnis ar kārklu dzied līdzi. Tad tu laid govis verstīm tālu un priecājies, kad tās atrod zāli. Bet tā tupi kā nosūnojis akmens uz lauka.

— Ko es varēju atbildēt? — Jūlijs paplātīja rokas. — Cerēju, ka nomierināsies. Bet manu, ka vēl šodien nav īsti apmierināta.

Stāsts par Annu bija galā.

DZIĻOS MEŽOS

Elma rauj savā piefermas lauciņā burkānus, ko ar visiem lakstiem saliks govīm barības galdos. Palaikam viņa apstājas, atglauž ar delnas virspusi no vaiga nepaklausīgu, gaišu sprogu un paveras spraugā starp birzi un priedaini. Tā ir vienīgā vieta, kas skopi paver skatu uz dūmakainu augusta tāli. Spraugā ir sacelti rudzu statiņi, un to nekustīgais, mazliet skumjais baltums pamazām pārņem arī debesis, izdzēsdams tajās vasaras zilumu. Aiz rudzu statiņiem priedaines tumšajam pakausim piespiedušās pelēkas mājas ar tālu saredzamu televizora antenu. Tur ir kolhoza kantoris, vienīgā vieta, kas Elmai atgādina straujo, plašo dzīvi, kura, kā viņai liekas, šalc kaut kur aiz tumšajām mežu skanstīm. Pie kantora bieži piebrauc automobiļi, tur sarodas ļaudis. Arī tagad Elma var saskatīt divas svešas mašīnas, kas ieradās pirms pusstundas.

Bet citādi — visapkārt mežs.

Zemas, izspūrušas priedes, liekas, kāpj augšup pa krauju un skatās lielā laidara logos. Lejā pavīd zaļš pļavas stūris. Tur tumša un lēna lokās Bebrupe. Bet arī tai priekšā aizstājušies vasaras saulē apsūbējuši alkšņi. Lejas otrā pusē uz pazemas kraujas apmeties liels mežs — nekustīgs un stiprs kā tumšās bruņās iekalts senlaiku karaspēks.

Mežam nav gala. Tajās vietās, ko nav paspējuši aizņemt skuju koki, nostājušies bērzi, apses un pīlādži, kā dīvainiem priekškariem aizsegdami skatu uz pasauli. Te nevar redzēt, no kurienes mākoņi izceļas un kur iegulstas apvāršņu zilajās bārkstis. Apvāršņa te nemaz nav.

Pa meža spraugu ielūkodamās ar pienainu dūmaku aizvilktajā tālē, Elma sajūt skumjas. Tās ir it kā timekļu pavedieni — vizošas, maigi trīsošas, klusas. Sis skumjas Elma pazīst. Tās visbiežāk ierodas rāmajās dienās uz rudens pusi, kad aiz birztalām vientulīgi rej suņi un savādas, it kā viegli apzeltītas dziesmas izkliedz sētu gaiļi. Rudeņi ar dzērvju ģigām un mēļā puskrēslā raudošiem alksnājiem Elmai bijuši visgrūtākie. Tad viņa daudzreiz staigājusi viena pa nobirušām, sa-vilgušām lapām un ilgojusies, ilgojusies ...

Te nav ne deju pulciņa, ne dziesmu, ne teātra mēģinājumu. Līdz tuvākajam klubam Grīviņu centrā ir desmit kilometri. Vasarā Elma uzsēžas uz divriteņa un aizlido turp. Bet rudeņos, kad pat ratu ritenis negrib iet ņauri dubļu plančkām, un ziemā, kad putenis steidzīgi aizber katru svaigu pēdu, jāiztiek ar kino, ko divi reizes mēnesī izrāda kantorī.

Un tomēr Elma nav no šejienes aizgājusi.

Viņai reiz bija izdevība. Kad nomira māte, ierādās tēvabrālis, zivju fabrikas meistars, un sacīja: — Ko tu, meiten, te nīksi tajā negala darbā? Braucam uz fabrlķi. Ierīkošu cehā.

Bet Elmai uzmācās bailes no svešās, nepazīstamās vietas. Tieši tad viņai likās, ka nekur tā nebūs tik stipra kā šeit, ka lielās jūras elpa sastindzinās viņu pašu, brāluku Armandu, māsiņu Hildu un pusaklo tēvu, visus viņas nevarīgos piederīgos, kuriem Elma palikusi galvenā apgādniece.

Bet ne jau bailes vien aizturējušas Elmu dziļajos mežos. Arī trīspadsmit brūnaļas, kas bāza viņai pie rokām mitrus purnus, glāstīja tai drēbes mēlēm un skatījās tik uzticīgām, spodrām acīm, ka reizēm likās — lopiņi smaidītu. Vai tās tā varēja atstāt? Cik pūļu tām nebija atdots!

Jau tajā vecumā, kad meitenes vēl labprāt ģērbj un gulda lelles, Elma zināja, kā slaucot gurst rokas. Bet viņa pazina arī lepnumu, kad iepratās ar divām baltām strūklām sakult slaucenē čaukstošu putu kūkumu.

Elmas māte, kolhoza «Partizānis» slaucēja, vienmēr slimoja. Jau tur, kur no neziņas miglas iznāk pirmie bērnības atmiņu tēli, māte stāvēja mazliet salīkusi, pelēku, novājējušu seju un zilgani bālām lūpām.

Kad slimība galīgi noguldīja māti gultā, Elma jau bija tik tālu, ka varēja viņu mierināt: — Tu, māmiņ, nebēdā. Tev ir liela

Šodien tas viss nezin kādēļ nāk Elmai atmiņā. Viņas rokas gausi taustās pa burkānu lakstiem un reizēm apstājas pavisam.

meita. Re, cik liela! — viņa paslepen pacēla papēžus no grīdas. — Mūsu govis mēs nevienam neatdosim.

Kad brigadieris šaubīdamies pateica: — Bet tu taču, meiten, esi tāds sikaliņš kā kaņepu kauls, — iejaucās pārējās slaucējas. Pār visu laidaru noskanēja dižās Ortes spēcīgā balss: — Kas te vēl nebūs par muļķībām! Meitens taču viņas jau sen slauc. Meitēnam jādod govis!

Tā pati dzīve pārvilka platu svītru Elmas cerībām pabeigt Grīviņu septiņgadīgo skolu. No piektās klases viņa kā pilntiesīga slaucēja iegāja kolhoza laidarā ...

Vai galvenais tomēr nebija sapņi, kas viņu tik cieši piesaistīja šai vietai?

Viņa sapņoja arī bērnībā, bet kopš trim gadiem sapņi ieguva noteiktu virzienu un mērķi.

Tieši pirms trijiem gadiem ieradās jaunais priekšsēdētājs Elmārs Grantainis. Elmai viss zināms, visu viņa atceras. Jau labu laiku pirms Grantaiņa ierašanās atnāca vēsts, ka nu viņi dabūšot trīsdesmittūkstošnieku. «Tas nebūs nieka vīrs, ja jau viņam trīsdesmit tūkstoši kabatā,» sprieda klibais naktssargs Ķierpu Andžs.

Un tad kādā augusta dienā viņš atnāca. Garš, brūnās kurpēs un no laba auduma šūdinātā uzvalkā. Kaut gan saule uzbāzīgi piedāvāja sutīgu siltumu, no jaunā priekšsēdētāja vestes izgriezuma cēli liecās laukā mēja kaklasaite ar liru uz platākā gala. Tas radīja cienīgu iespaidu. Taču ne visiem šis cienīgums patika.

— Nūū, — rūca Andžs, zīzdams savas pīpes irbenāja spici, — ja viņš tāā ... pa direktora modei... tad būs latatā.

Bet jaunais priekšsēdētājs nodomāja dzīvot pa direktora modei. Drīz vien pirktie svārki, ar cēlo instrumentu izgreznotā kaklasaite un kurpes ar gumijas zoli nolikās uz ilgstošu atpūtu drēbju skapī, ko atveda līdzi Grantaiņa sieva. No pieredzējušiem ļaudīm Grantainis drīz vien guva atziņu, ka uz lauku ceļa nekas nav labāks par gumijas zābaku. Par atpūtu nebēdādams, trīsdesmittūkstoš-nieks sāka gādāt lopiem ēdamo, rīkot mēslu krātuves un rūpēties par sēju un pļauju. Ja gadījās, ka dubļos iegrima maisiem piekrauti rati, priekšsēdētājs pirmais ķērās ritenim pie spieķiem, un, kad veda sienu vai labību, viņš labprāt pastrādāja ar dakšu. Darbiem apkrāvies, viņš daudzreiz aizmirsa laikā apgriezt matus, nodzīt bārdu un arī dažā citā ziņā kļuva nevērīgs pret sevi.

Pirmajos menešos kolhoza filozofi sprieda dažādi. Vieni sacīja, ka «pilsētas kauls, kaut arī rupjš, tik cietu cēlienu tomēr neizturēs». Otri teica, ka «iesākumā viņi visi ir dūšīgi un grib izrādīt, ka kaut ko var».

Taču pēc gada Oktobra svētkos, apmērcējuši ūsas alū, vīri sita Grantainim uz pleca ar sastrādātām plaukstām — Elma pati to redzēja — un kolhoza dārznieks Kūla, it kā būtu no visiem pilnvarots, sauca: — Tu esi mūsējais, velns lai parauj! Ar tevi mēs dibenā nenoiesim! Bet sākumā, kad es ieraudzīju to šlipsi ... ar to pijoli, es domāju — diezin kā būs?

Grantainis parādīja vīriem pašu kautrīgāko no saviem Smaidiem un atbildēja: — To pijoli uz tās šlipses es nemaz neredzēju. Kad nācu šurp, domāju: kā tad bez šlipses? Un tā arī nopirku pirmo, kas patrāpījās pa rokai ...

Tāds bija šis atnācējs. Mierīgs, kluss cilvēks, ar laipnām, mazliet sminīgām acīm. Viņš nekad nepagāja Elmai garām neaprunājies. Reizēm izmeta kā pa jokam: — Meiten, es apstellēju goda plāksni. Pacenties! — Bet citreiz: — Es iepazinos ar tavu dzīves gājumu. Nebēdā, mazā! Netiki kalnā pa skolas ceļu, kāpsi pa otru pusi. No dzīves .. . Vai esi dzirdējusi par Martu Semuli? Kāpēc tu to nevarētu? Ja gribēsi, būs tev tāpat ordeņi pie krūtīm ... Brauksi savā mašīnā. Un ļaudis sacīs: «Palūk, Elma Dūdiņa! Slavenā slaucēja .. .» Jā, Elma, mums jākāpj uz augšu. Cita ceļa nav ... Es tev palīdzēšu.

Tā Elma iemācījās sapņot mazliet godkārīgus, bpt visumā skaistus sapņus. Vai tos viņa varēja še pamest un aiziet uz jūras krastu?

Katrreiz, kad Elma nāk uz savu piefermas lauku, viņa atceras to kluso, skaidro marta pēcpusdienu, kad viņu uzņēma komjaunatnē. Tas notika kolhoza sarkanajā stūrīti... Viņa stāv priekšā pie galda. Trīcošajās rokās papīra lapiņa, uz kuras uzrakstīti daži vārdi. Sirds Elmai dauzās kā negudra, mute sausa un mēle kā sastingusi. Kā glābiņu meklēdama, viņa iemet skatienu logā. Netālu plūst upe. Nē, ne upe — vesela liela palu straume, kurā kā dīvaini gulbji peld ledus gabali... Bet Elmai nekas nespēj palīdzēt. Viņai tagad pašai jātiek galā. Un, vaigiem kvēlojot, viņa saraustīti, steidzīgi nolasa uz papīra lapiņas uzrakstītos vārdus. Viņa, Elma, stādamās komjaunatnē, apņemas no katras viņas gādībā nodotās govs izslaukt trīs tūkstoši litru piena ...

Elmai nevajadzētu te raut burkānus un nest augšā. Pārējās slaucējas tā nedara. Arī vīķ-auzu zaļbarība ir laba, un to atved ar zirgu. Bet Elma zina, ar kādu kāri govis krīt uz burkāniem. Viņas jutīgās rokas tūliņ samana, ka pēc tādas maltites tesmeņi ir stingrāki un piens dzeltenāks. Tādēļ viņa iet lieku soli.

Elma sasien nesamās segas galus, uzmet nastu uz muguras un steidzas. Viņa šoreiz ir aizkavējusies. Pa nokalni līganā solī jau nāk augšup ganāmpulks. Nu jāsleidzas, lai vēl paspētu pēdējo nešļavu ielikt kastēs.

Pie laidara durvīm Elma vēlreiz ieskatās meža spraugā. Abas svešās mašīnas joprojām stāv pie kantora. Bet nu jau ap tām grozās ]audis.

... «Partizānim» šodien sabraukuši ciemi — kaimiņi no «Zelta vārpas» pārbaudīt sociālistiskās sacensības rezultātus. Šādā gadījumā uz dziļajiem mežiem, kuros kā mazas saliņas izstreijātas «Partizāņa» aramās platības, ceļu atradis arī rajona izpildkomitejas lauksaimniecības inspekcijas «vilītis», kas atvedis galveno zootehniķi.

Nogaidījuši, kad pārnāk ganāmpulks, svarīgās sanāksmes dalībnieki piebrauc pie lielā laidara, no kurienes nolemts sākt saimniecības apskati. «Zelta vārpas» priekšsēdētājs Ivars Kalns — jauns, padrukns cilvēks gludi skūtiem vaigiem un vienmēr smaidošām acīm — mudina kaimiņu priekšsēdētāju Grantaini: — Nu tad rādi ar, kas tev tai piena fabrikā paslēpts. Saimnieks būdams, ej pa priekšu! Kas zin, gadās pretī nikns vērsis. Un tādā gadījumā pats zini — labāk, ja kādam var paslēpties aiz muguras.

Grantaiņa iegarenā, paplānā seja savelkas smaidā, kas vienu mirkli liekas ļoti kautrs un sirsnīgs, bet otru — jau mazliet zobgalīgs un viltīgs. Ar pasmagās rokas sastrādātajiem pirkstiem Grantainis pieskaras pakausim, it kā gribētu to pakasīt, un nejauši pabīda brūno žokeja cepuri vēl dziļāk uz pieres.

— Te jau ir biedre Gaigala, — viņš pamet ar roku iesāņus, kur, gaišā vasaras mētelī tērpusies, stāv inspekcijas galvenā zooteh-niķe. — Kas attiecas uz lopiem, tad jau viņa tā īstā saimniece.

Gaigala, neliela gaišmate tajā vecumā, kad gadu skaitu vairs labāk nepētīt, pārmetoši izsaucas: — Ko nu jūs! — tomēr apmierināti pasmaida un liek koši dzeltenā vasaras kurpē ieauto kāju pāri laidara slieksnim.

Grantainis ieiet kūtī pēdējais un apstājas pie Elmas, kurai daži saules stari ar iedzeltenu, maigu uguni aizdedzinājuši nepaklausīgās matu sprogas, kas izspraukušās no lakatiņa pie meitenes auss. Vaigi Elmai mazliet kvēlo. Viņa slauc sparīgi, nedaudz sakumpusi un iesāņus nolīkusi. Grantainis pievērš skatienu viņas kailajām, nobrūnējušajām rokām un redz, kā ritmiski savelkas un atslābst muskuli. Un neviļus priekšsēdētājam ienāk prātā, ka šīs rokas izslaukušas veselu piena jūru.

— Nu kā tad tev, Elma? — viņš apvaicājas. — Govīm piens pieturas?

Elma pavērš pret Grantaini domīgu seju ar divām lielām, brīnumaini zilām acīm un pasmaida. Tas ir atklāts, sirsnīgs un gaišs smaids, kas kaut kā savādi, ar joni pārņem meitenes seju.

— Jā, priekšsēdētāj, piens pieturas, — Elma atbild.

— Tad tev iznāks prēmija. Varēsi nopirkt «Moskviču».

— Ko nu jūs, — Elma ar rokas locītavu atglauda saules apspīdētās sprogas. — Līdz «Moskvičam» vēl tālu. Taču prēmijai vajadzētu būt...

— Un kā Armandam ar aritmētiku? Vai iet kārtīgi uz vasaras nodarbībām? — Grantai-nis kļūst nopietns.

— Es viņu vienmēr aizsūtu, — arī Elma kļūst nopietna. — Bet reizēm viņš blēņojas. Kā tiek līdz Lošupei, tā makšķeres kāts rokā un skola no galvas ārā. Briesmas ar viņu, — Elma ievelk pierē divas dzijas rievas un nopūšas.

— Tad tāds resgalis tev tas brājuks, — arī Grantaiņa pierē brīdi sacejas grumbas. Bet tūliņ tās izlīdzinās. — Tu, Elma, pasaki viņam, lai atnāk uz kantori! Saki, ka es liku! Un nemaz nebēdājies. Gan mēs pa abiem ...

Lai ilgāk neaizkavētu Elmu, Grantainis apstājas pie dižās Ortes. Liekas, viņš ar nolūku turas tālāk no delegātu galvenās grupas, kur patlaban par «Partizāni» runā labus vārdus.

— Palūkojieties! — galvenā zootehniķe saņem «Zelta vārpas» priekšsēdētāju aiz mēteļa pogas. — Kādas viņiem govis! Divi tūkstoši septiņi simti litru viņi no katras noteikti izslauks. Un tas ir daudz. Te šajos mežos, šajos smiltājos . .. Kad jūs pie tā tiksiet?

Kalns nezaudē savu omulīgo smaidu. Viņš skatās uz govju pakaļkājām un piemiedz acis. — Netīras, cienītā galvenā, viņiem tās varenās govis, — pasaka klusi.

Tomēr «Partizāņa» agronome, maza, mu-tiga meiča, sadzirdējusi.

— Govis nav netīras, — viņa cenšas atspēkot. — Ja tās drusku noguļas, tad tā ir kūts vaina. Te ir bijuši tādi gudrinieki, kas iztaisījuši stāvvietas par īsam.

Galvenā zootehniķe sarauc pastrupo degunu.

Taču mazā agronome, kas še aizpilda ari zootehniķes vietu, paspēj novirzīt valodu uz citu pusi.

— Bet tagad, kaimiņ, paskatīsimies, — viņa koķeti vēro Kalnu ar neatlaidīgu skatienu, — cik mums barības sagādāts. Katra mūsu govs ziemā varēs apēst pusotras tonnas vislabākā siena un četras tonnas skābbarības. Bez tam salmi. Tos mēs nemaz nesvērsim. Lai vico, cik grib.

Gaigalai acīm redzot nepatīk mazās valo-dīgums, nepatīk viņas Kalnam pievērstais skatiens. Taču agronome runā patiesību.

— Jā, vai zināt, — Gaigala pievēršas Kalnam, — no bada viņi atkāvušies. Malacis tas Grantainis. Nosusināja upes leju, iekopa kultivētas ganības un pļavas. Gribētos zināt: kad jūs pie tā tiksiet?

Sārtums Kalna patuklajos vaigos mazliet sabiezē, taču acis nezaudē smaidu. Viņš veicīgi pieiet pie bļodas, kur «Partizāņa» slaucējas mazgājušas rokas, un iemērc brūnganajā šķidrumā rādāmā pirksta galu.

— Redzietl — Kalns paslej pirkstu gaisā, un nu viņa vaigos izveidojas glītas, sirpjveidīgas dobes. Lūpas, padodamās platam smaidam, atsedz baltus zobus. — Pie mums, cienītā galvenā, tādos draņķos rokas nemazgā. Arī dvielis, palūk, kāds nekāds ... Mums pie sienām ūdens tvertnes ar pīpītēm. Un tīri dvieļi, protams... Tādas tvertnītes neko nemaksā. Tepat Grīviņā, ņem, cik vajag.

Gaigalas pastrupajiem vaigiem uzklājas brūngans tonējums. — Te nu bija, — viņa uzmet agronomei nicigu mirkli. — Slavas dziesmu dziedat, bet to, ka netīrs, neredzat.

Mazā nav uz mutes kritusi. — Es galu galā esmu agronome. Ko jūs gribējāt? Lai govīm tesmeņus mazgāju?

Gaigalai ap muti veidojas dzēlīga vīpsna. — Jūs mīlat iegrozīties tā: ja kas labs, ko parādīt, tad esat zootehniķe. Bet, kad jāsaņem pārmetums, tad kūts nav jūsu darīšana. Biedri Grantaini!

«Partizāņa» priekšsēdētājs, saucienu izdzirdīs, nāk pasmagiem soļiem, ar apvalkātiem zābakiem betonu šļūkādams. Viņu, bijušo partijas rajona komitejas instruktoru, tagad grūti atšķirt no dzimtajiem Grīviņu zemniekiem. Tāds pats smagnējs, tādi paši izbalējuši svārki ar paīsām piedurknēm; arī vaigi un zods, tāpat kā viņiem, netiek un netiek vaļā no asiem bārdas rugājiem.

Jau pa gabalu viņš redz, ka gaidāms pārmetums. Par to liecina Gaigalas nervozās,

nepacietīgās kustības un bargais skatiens, kurā, šķiet, piepeši iesalis pelēks ledus.

Grantainis pienāk pie bļodas un mirklī visu saprot. «Kā es to neredzēju!» viņš pats sev pārmet, tomēr paklusu vaicā: — Kas par lietu? — un ar savu augumu cenšas it kā aizsegt trauku. Viņam negribētos, ka šī nelādzīgā lieta tāda liela pulka klātienē izskanētu pa visu kūti. Lai svešie domā, ko grib, bet savas slaucējas Grantainis pazīst. Tie ir vienkārši, godīgi lauku ļaudis, kas savu darbu dara pēc labākās sirdsapziņas. Viņš negribētu piedzīvot, ka tām šajā brīdī pārmestu netīrību. Galu galā par citām viņš sevišķi neuztraucas — lielākā daļa ir pieredzējušas sievas. Bet par mazo Elmu sirds sajūt bažas. Viņai ir pārāk jūtīga daba, to var ātri ievainot. Bez tam viņas dzīve ...

Taču kā Gaigalai zināt, ko izjūt tāds ap-spurojies, lācīgs priekšsēdētājs? Kas viņai stāstījis, kādus sarežģītus ceļus izstaigājusi mazā Elma? Gaigala ir vienkārši sadusmota. Viņai vispār ir aša daba un mēle. Un patlaban viņa grib būt principiāla un taisnīga.

— Jūs vēl prasāt, kas par lietu? — viņa nomērī Grantaini dusmīgām acīm. — Netīrība! Sanitāro noteikumu neievērošana! Lūk, kas par lietu! ... Kur tas redzēts, — zooteh-niķe saceļ plecus un līdzi pleciem paceļ arī balsi, — cilvēki, kas slauc pienu un darbojas ar piena traukiem, mazgā rokas vircā. Es tiešām nesaprotu, — Gaigalas skatiens aizšaujas uz abiem kūts galiem, — kā tā var rīkoties sievietes, kas taču visur rūpējas par tīrību un skaistumu!

Ari Grantainis pamet uz abām pusēm steidzīgus skatienus. Nav vairs šaubu — asie vārdi ir aizskanējuši līdz abiem kūts galiem. Nevienā slaucenē vairs nečurkst piens. Dažas slaucējas, arī Elma, ir piecēlušās kājās un stāv kā zemē iemietas. Elmas vaigi liesmo kā divas magones, bet acis zaudējušas košo zilumu. Kaut kas iedzeltens it kā ar rūsainu plīvuru aizklāj meitenes tīro skatienu.

Nu vairs nevar klusēt.

— Ir jau tiesa, — Grantainis saka samierinoši, — ūdens tiešām ir tāds ... tāds drusku pēc rāvas. Un arī dvielis, — priekšsēdētājs saņem mitro, netīro drēbes gabalu rokā, — ne visai. Bet tā ir mana vaina. Nepagādāju tvertnes, neparūpējos par dvieļiem ...

Ar to varbūt šī smagā saruna beigtos, ja balsi nepaceltu vecā Betija, kas slaucamās reizēs nāk palīgā mazmeitai Lilijai.

— Tad jau nu gan govs tesmeni iztaisīs par dievgaldu. Mazgāsim un slaucīsim. Ak debesu tēvs! Man plaukstas gar govs pupiem nodeldētas, bet tādus ērmus neesmu ne redzējusi, ne dzirdējusi.

Šai vietā vientiesīgā Lilija skaļi pasmejas.

«Zelta vārpas» priekšsēdētājs mīlīgām acīm paskatās vispirms uz smējēju, tad uz galveno zootehniķi un izteiksmīgi sašķoba muti, it kā daudznozīmīgi pateikdams: «Lūk, kā!»

Gaigalas vaigu brūnganā kvēle sadalās atsevišķos plankumos. Viņai ir augstskolas izglītība un ilggadēja prakse. Bet kas še jādzird? Sājos mūža mežos. Vai tā jau nav tumšu ļautiņu ņirgāšanās? Gaigalas ātri kaistošā daba nespēj pretoties dusmu ugunīm. Viņas skatiens uztver Elmas sejā kaut ko smīnam līdzīgu. Tā ir izteiksme, kas slikti slēpj pilnīgu apmulsumu, bezpalīdzību un kaunu. Bet Gaigala ir pārāk satraukta, lai to saredzētu.

— Un jūs arī! — viņa uzbrūk Elmai. — Jauna meitene. Droši vien komjauniete. Bet vēl smīnat! Par ko? Pati par savu netīrību, par savu nevīžīgo darbu... Un jūs, biedri Grantaini, — Gaigala pavēršas pret priekšsēdētāju, — jūs viņas aizstāvat, meklējat šai netīrībai dažādus aizbildinājumus! Devītajā gadā pēc kolhoza dibināšanas! Skaisti gan. Vienkārši brīnišķīgi!

Grantainis vēl vienmēr tur rokā netīro dvieli un piepeši ievēro audumā iešūtus burtus «E. D.». «Elma Dūdiņa,» viņam iešaujas prātā. «Tas ir viņas pūra dvielis. No tā niecīgā krājuma, ko māte atstāja.» Līdz ar šo domu priekšsēdētāju apšļāc it kā karsts vilnis.

— Es neko neaizbildinu, — viņš saka, nemanīdams, ka balss skan skaļāk nekā parasti. — Nepareizi rīkojamies, un te nav ko aizbildināties. Bet par šo lietu vajag citādi runāt... Jūs, biedre Gaigala, reti pie mums iegriežaties, tādēļ nepazīstat mūsu cilvēkus. Te, lūk, — Grantainis mazliet pamet ar īkšķi uz Elmas pusi, — ir mūsu labākā slaucēja. Dūdiņa... Vārds jums droši vien nebūs svešs ... Bet jūs tā ...

— Kā? — uztraucas Gaigala, kas vairs nevar atkāpties. — Runāju patiesību. Vai varbūt tā nav netīrība, kas pie jums te valda?

Grantaiņa pierē ievelkas nepacietības grumbas.

— Tiesa, netīrība. Bet vai tādēļ tūliņ ar tādiem vārdiem? ... Tie, es jums sacīšu, ir pārāk smagi, netaisni un arī nevajadzīgi. Paskatieties — te cilvēks atnesis uz kūti savu dvieli, kas varbūt nepieciešams istabā ... Bez tam mūsu īpatnējie apstākļi... Ļaudis te kūlušies uz priekšu kā pa brukstalām. Es esmu piektais priekšsēdētājs. Tādēļ...

— ... tādēļ pēdīgi ievediet kārtību! — pārcērt Gaigala un ātriem soļiem iet no kūts ārā.

Grantainis atkal paliek pēdējais. Kā sitienu dabūjis, viņš tausta pieri un pūlas aptvert, kas noticis. Bet galva ir karsta, un domas nejēdzīgi lēkā. Viņš patlaban nekā nespēj izdomāt, tikai jūt, ka noticis kaut kas ļoti nelāgs. «Kur Elma?» viņš sev nobažījies jautā un aplaiž skatienu visapkārt. Meitenes kūtī nav. Bet Grantainim viņa katrā ziņā jāsatiek, tādēļ viņš iet to meklēt.

. ... Elma sēž piena noliktavā uz dzesināmās tvertnes betona malas un, seju plaukstās iespiedusi, nevaldāmi elso.

Pārējās slaucējas nežēlīgi dauza ar piena traukiem cementa grīdu un izkrata sirdis.

— Te tev nu bija pirmrindniece! Skrēji, plēsies, bet dabūji pigu!

— Valdi muti, Trine! Vai neredzi, ka meitēnam sāp.

— Un es laikam no koka izdrāzta? Man nesāp? Laikam patīkami klausīties, ka šitāda pilsētas madāma tevi nosunī?

— Es tikai saku — jāmet pie malas tā slauktuve. Lai slauc paši. Lai slauc tie tīrīgie.

— Ko tu nu, Katrīne, runā. Patiesību sakot — šmucīgi jau mēs rīkojamies.

— Lai tad runā kā ar cilvēkiem! Kā mūsu priekšsēdētājs. Vai kāds dzirdējis, ka viņš kādreiz lietotu šitādu muti?

— Nu, mīļā! Ko tu par priekšsēdētāju. Viņš zina, ar ko runā. Bet šitie — reiz pa pusgadu parāda degunu un projām. Mēs viņiem kā zili dūmi.

Priekšsēdētājam ienākot, sarunas apraujas. Kā ar noslogotu sirdi viņš pieiet pie Elmas un ar sirsnību, kāda gandrīz nav gaidāma no tāda liela, spuraina vīra, saka: — Mazā, neraudi! ... Tā jau mums pasaulē neiznāk ... gludi vien ... Ak tu mūžs! Kā kādreiz neat-dauzām pieri... Bet galvu augšā!

Elmas pleci mazliet norimst, bet seja joprojām slēpjas plaukstās. Granlainis liek pussoli meičai tuvāk.

— Paklausies, Elma, — viņš noraizējies mundrina. — Mēs taču te esam tie īstenie saimnieki. Ne jau viņi. Viņi atbrauc un aizbrauc. Bet mums te jādzīvo. Te ir mūsu mājas. Vai tad tādēļ pārlieku jāuztraucas, ja kādam tas aizmirstas un viņam iznāk ne tāda valoda, kādas vajadzētu ... Tas jau nav slikti domāts. Un vispārīgi... Kas tad mums ko neizdarīt? ... Ar to mazgāšanos un dvieļiem. Nopirksim dvieļus, nopirksim ūdens tvertnes un mazgāsimies kā pīlēni. Kā sēdīsimies pie govs, tā nomazgāsim i rokas, i kājas ...

Pēc tādas valodas šur tur sejas sašķobās uz smaidīšanu. Arī Elma paceļ asaru izraibinātu seju un gurdi pasmaida. Kaut kur meitenes sirds dziļumos vēl guļ bēdas, bet pāri tām jau aizņirb kā gaiša ezera mirga.

— Ko jūs, priekšsēdētāj, — Elma saka. — Kad slauc govis, kājas taču neviens nemazgā.

— Tā? — Grantainis brīnās. — Nu tad iztiksim ar rokām. Ak tu mūžs!

Sadzirdējis, ka viņu nepacietīgi sauc mašīnās sakāpušie delegācijas dalībnieki, «Parti-zāņa» priekšsēdētājs izsteidzas no piena mājiņas un pa garo kūts gaiteni dodas uz izeju.

Abās pusēs, smagi tusnīdamas, govis liekas uz dusu. Priekšsēdētājs izdveš nopūtu, un tai līdzi aiziet daļa smaguma.

Viņš zina, ka mazā Elma atkal smaida. Viņš sadzird, ka piena telpā kāda slaucēja jau iesmejas balsī. Tā ir laba skaņa.

Var iet tālāk.

VAI SIRDIJ VAR PAVĒLĒT?

Studentes piezīmes

Es rakstu tepat uz kūtsaugšas, kur šovakar sev iekārtoju guļvietu. Naktis vēl nav tik tumšas, ka nevarētu saredzēt papīru. Es velti pūlējos aizmigt. Nē, miegs nav ne prātā.

Tikai aizvakar ierados mājās un laikam jau rīt vai parīt braukšu projām. Tā ir sagadījies, ka šoreiz nevarēšu ne nedēļu nodzīvot vietā, kur katra zemes pēda ir manu sapņu pilna, kur ik zars vēl, liekas, klausās, kā dip manas bērnības bezrūpīgie soļi. Un tieši tādēļ, ka domās jau pošos ceļā, man viss še top vēl tuvāks, vēl mīļāks.

Kaut kas neaptverami liels un stiprs iemīt lauku klusumā. Vai tas vispār ir klusums? Man liekas, ka tā var runāt vienīgi tie, ko apdullinājuši pilsētas trokšņi. Nē, te nav klusuma, bet visapkārt aužas mūzika. Klau, kā vējš klusi klusi dzied ošos. Birzī sapņaini ietrīsas apses galotne. Viegli, maigi, naksnīgi iezvanās kļavas. Bet vesels sienāžu orķestris uz savu vijoļu smalkajām stīgām nemitīgi skandina karstu, mazliet smeldzīgu adadžo.

Pa vaļējo jumta lūku varu vērot, kā blāzma pamazām iebrien melno mežu dziļumā. Nav

tā vairs tik liela, gaiša un dzidra kā Jāņu laikā. Tad tā bija kā skaista meitene. Nu, liekas, gar apvārsni lēni ietu padzīvojusi sieva tumšsarkanā, savalkātā lakatiņā, kas pazemīgi pārvilkts pār pieri.

Cik daudz esmu pārdzīvojusi šajās divi dienās! Kādas negaidītas krāces sašķēlušas manas līdzšinējās dzīves diezgan mierīgo plūdumu! Liekas, visi pamati tagad būtu salīgojušies un mani kā norautu lapu svaidītu nerimtīgs vējš ... Esmu daudz sapņojusi par dzīvi, par mīlestību. Esmu tiekusies tai pretī, kā koks tiecas pret gaismu. Bet kāpēc dzīve ir tik savāda? Kāpēc cilvēks tajā nevar novilkt savu ceļu taisnu un mierīgu kā saules staru? Kāpēc mīlestība savijas ar sāpēm? Kāpēc tā, līdzīgi rozei, ir apaugusi asiem dzelkšņiem? Kāpēc tā pie manis atnākusi it kā asinīs sabakstītām kājām?

Manī nav tik daudz iedomības, lai sevi uzskatītu par skaistuli. Taču ne vidusskolā, ne vēlāk Rīgā man nevajadzēja raizēties, ko darīšu sarīkojumā un vai izbraukumos nebūs jāgarlaikojas. Manām iepelēkajām acīm ir baložu nokrāsa. Skropstas man nekad nav sagādājušas sirdssāpes. Es tās neesmu nedz locījusi, nedz centusies izskaistināt ar krāsu, jo tās pietiekami garas un biezas. Manas uzacis ir slaidi izliekušās un vienmērīgi noaugušas. Arī tās neesmu centusies uzlabot ar skūšanu vai krāsošanu. Manām lūpām nepiemīt nekā eņģeliska. Tās drīzāk ir biezas nekā

plānas, drīzāk dara muti lielu nekā mazu. Maniem matiem ir tā iepelēkā nokrāsa, kādu var vērot vai pie katras otrās galvas. Augumā esmu liela, spēcīga, ar slieksmi uz apaļumu, bet man nav gadījies dzirdēt, ka par to kāds zobotos. Bet kādēļ to rakstu? Guļu pustumsā, domās aplūkoju sevi kā spogulī un ņemos aprakstīt. Kā muļķe. Vai es tāda esmu? Nē, kāpēc tīšuprāt darīt sev pāri?! Zēni ar savu «vīrieša prātu» nereti sapinās algebriskajās izteiksmēs un aicināja mani palīgā. Viņu asprātības ieroci bieži vien atcirtās pret manējiem, tā ka bija ar kaunu jāpaslēpj. Bet ko tas viss man ir devis?

Manas alkas mīlēt vēl nekad nav sastapušas tādu atbalsi, kas darītu laimīgu. Un tas varbūt tādēļ, ka, būdama maza meitene, satiku Pēteri Kalnarāju. Nu mūsu ceļi atkal krustojas.

Es zinu, ka man nevajadzētu par viņu domāt. Visu, kas ar viņu saistās, vajadzētu izraut no sirds, kā izrauj nezāli no dobes un aizmet pa roku galam. Bet vai sirdij var pavēlēt?

Es viņu atminos no skolas gadiem. Toreiz biju maza knīpa, bet viņš sestajā klasē — manās acīs liels puisis. Kādreiz, skrejot ap stabu, pārtrūka sadilušais striķis. Es ietriecos ar galvu zemē un paliku apdullusi guļam. Pirms atjēdzos, kāds mani pacēla, slaucīja manu asaraino seju, glaudīja man matus un ar neaizmirstamu gādību, maigumu un līdzjūtību

runāja pie pašām lūpām: — Maziņā! Mazulīt! Tu stipri sasities? Tev kaut kur sāp?

Tas bija Pēteris. Sāpes un apmulsums mani gluži sastindzināja. Nespēju pateikt ne vārda. Tādu — ne dzīvu, ne mirušu — viņš mani ienesa skolotāju istabā.

Vēlāk esmu daudz domājusi par šo atgadījumu. Kur viņš, puika, toreiz ņēma šādus vārdus? Varbūt viņa māte tā kādreiz bija runājusi? Un kāpēc viņš tos sacīja man? Vai tādēļ, ka biju maza un ļoti sasitusies? Vēl tagad krūtīs man dziļi dziļi un silti trīc: «Maziņā! Mazulīt! Tev kaut kur sāp?»

Un, jūtot sirdī šo silto, tīro skaņu, es vēlreiz pārdomāju, kas nolicis aizvadītajās divi dienās.

Pēdējā laikā maz esmu bijusi mājās. Aizpa-gājušajā vasarā man operēja aklo zarnu, pagājušajā — biju tālā talkā Kazahijas stepēs, bet šogad mani aizkavēja jaunatnes festivāla sarīkojumi.

Uz mājām braucu ar savādām nemiera trīsām. Tas nebija parastais satraukums, ko izjūtu katru reizi, kad pēc ilgāka laika krūtis ieelpo dzimtās puses dārgo gaisu. No mātes vēstulēm zināju, ka mūsu mājās notikušas pārmaiņas, ka man būs jādzīvo zem viena jumta ar cilvēku, kuru atmiņai nespēja atņemt ne laiks, ne dzīves iespaidu mainīgā plūsma.

Atbraucu ar vakara autobusu, ienācu sētā un pirmo ieraudzīju viņu — Pēteri. Kas gan

ar mani notika? Manī pēkšņi kaut kas uzliesmoja. Likās, tumšās kvēles pilnā debess mala pārvērtās par ugunīgu krāsns muti un ielēja man sejā neizturamu versmi. Kur bija palicis viss mans pilsētnieciskais slīpējums (cik muļķīgi gan es izsakos!), attapība un sabiedriskā pieredze? Es brīdi stāvēju pilnīgi apmulsusi un nezināju, ko iesākt. Kā pa sapņiem redzēju — viņš paplēta ceļgalus, nolaida zemē kuplmatainu bērnu un piecēlās no soliņa blakus namdurvīm. Gara auguma, kalsnējs, pašauru, saulē iedegušu seju un mazliet nekārtīgiem matiem, viņš man atgādināja lielu, labsirdīgu zēnu. Bet iebrūno acu siltais skatiens bija vīrišķīgi drošs, gudrs. Viņš sniedza man roku, ko līdz pusei atsedza sarkanrūtainā virskrekla uzrotītā piedurkne, īsu mirkli es izjutu šīs rokas spēku. Paturot manus pirkstus nedaudz ilgāk kā parasts, viņš sacīja mierīgā, patīkamā balsi: — Apsveicu talciniekus!

Es kaut cik atguvos. — Jūs tūliņ no saimnieciskā viedokļa.

— Ko lai dara? Tāds mans amats. Kā nekā — brigadieris. Un rudzi, jūs pati redzat, gatavi, — viņš teica un pasmaidīja.

Saka, ka smaidā vispilnīgāk atklājoties cilvēka iekšējā pasaule. Ja tā, tad Pēterim tā ir brīnišķīga. Es neviena cilvēka sejā neesmu redzējusi tik daudz dvēseliskas gaismas, tik daudz kautrīga jaukuma kā Pētera sejā, kad viņš smaida.

Un es smaidīju pretī. Es citādi nevarēju.

Arī mazais, iegremdējis īkšķi dziļi mutē, smaidīja. Bet papīram man nav jāliekuļo — par šo smaidu es nepriecājos. Sajutu, ka šis mazais mani attālināja no Pētera. Likās, sirdī kāds sāpīgi iedūra. Redzēju — pāri slieksnim rāpās vēl otrs mazs cilvēks. Tādiem pašiem kupliem matiem un nosmulētu zodu. «Tē-te, tē-te,» viņš runāja vienā gabalā, atmiekšē-dams jau tā mīkstos vārdus ar siekalām, kas lējās pāri lūpām.

Mazajam ap galvu novilnīja katūna svārku mala. Pacēlu acis. Atspiezdamās ar rokām pret stenderēm, durvis it kā iekārās sieviete. «Pētera sieva,» sirds man pateica. Mana apziņa kā fotoplate vienā mirkli uztvēra viņas izskatu. Tad tāda bija tā, kuras dēļ es vairākas dienas nostaigāju kā mocekle — toreiz, kad saņēmu ziņu par Pētera kāzām. Vēl jauna, bet acīm redzot no tās sieviešu sugas (kā gan es izsakos!), kas, iepeldējušas laulības ūdeņos, tūliņ sāk sausēt, kaut gan lielajam vairumam precēto sievu ir slieksme noapaļoties un izplūst. Viņas pievilcību tiecās pilnīgi uzvarēt nekoptie, iedzeltenie mati un rūgtās vītuma rievas (es brīnos, kur daudzas sievas tās tik ātri saķer).

Sievu ieraudzījis, Kalnarājs kļuva nopietns. («Ahā priekšniecība!» es domās tūliņ aptvēru radušos stāvokli.)

— Nāc, Lūcij, apsveicinies. Kaimiņiene. Dzeņu meita Velta. Mēs tā pa druskai skolas biedri, — viņš sacīja it kā atvainodamies un pussoli atkāpās.

Lūcija nāca un slaucīja rokas priekšautā. Rūgtās rievas ap viņas muti kļuva dziļākas, acis piemiedzās un it kā šāva uz mani caur pieri.

— Labvakar! — viņa pateica sausi, atbilstoši savam izskatam, un pavērsās pret vīru. — Tu ej uznes no ezera ūdeni. Man jāaplej veļa. Ar akas cieto nevar.

— Jā, — viņš atteica paklausīgi un iegāja istabā...

Vēlāk es viņu atkal ieraudzīju pa mūsu logu. Viņš, nedaudz noliecis galvu, ar nēšiem uz muguras gāja lejup pa nokalni uz ezermalu.

— Tas ir Kalnarājs. Es jau tev rakstīju. Kopš pavasara dzīvo mūsmājās. Te iznākot brigādes centrs, — māte, pamanījusi manu skatienu, pateica dzedri.

— Jā, es zinu, — atteicu vienaldzīgi. — Mēs jau paguvām aprunāties. Kā sadzīvojat?

Arī tēvs pavērās logā. — No pašas labāk pa gabalu. Scrpa. Bet pats lādzīgs. Pārlieku labsirdīgs. Un tad jau ... — tēvs pievērsās šķīvim un nevarēja lāgā nogriezt mīksti izcepto gaļu. Sakāmais viņam it kā sajuka. — Ko tur, meit...

Mātes acis izmeta zibsni. Viņa sparīgi nolika nazi blakus šķīvim. — Kā tad tu uzreiz tāds zinātājs? Kā tad šim trūkst? Lai visiem būtu tāda dzīve kā viņam. Ak tu tētīt! Sieva, bērni, amats ...

Tēva sejai pārslīdēja ēna. — Labi jau, labi, māt, — viņš drīzāk nopūtās nekā izrunāja skali.

Šai brīdī man ļoti gribējās noglāstīt tēva roku un palūgt, lai viņš pastāsta par dzīvi mājas otrā galā. Bet tad es būtu sadusmojusi māti. Man likās, ka viņas sejā atspoguļojās kaut kas līdzīgs tam, ko pirms pusstundas redzēju kādā citā.

Līdzko apgūlos un paliku vienatnē ar nemierīgu, sīkos gabaliņos sadrupinātu mēnesnīcu (pie loga vējš līgoja vecos jasmīnu krūmus), domas atgriezās pie Kalnarāja. «Cik viņam tagad gadu?» es sev vaicāju un sāku galvā rēķināt: «Man pašai drīz būs divdesmit divi. Tātad — divdesmit astoņi vai deviņi.» Vienu mirkli man smadzenēs iešāvās pavisam neprātīga doma: «Mēs taču tik labi saderētu kopā!» Bet tūliņ to aizgainīju.

Nākošajā rītā māte apsēdās uz manas gultas malas, ilgi grozījās, vairākreiz nopūtās, saknieba lūpas un pazagšus vēroja mani neizprotamām acīm, kurās mijās sarga modrība un soģa bargums, un pēdīgi izkratīja sirdi: — Es tev, meit, gribēju tūliņ pateikt. Lai tu zinātu ... Ar to Kalnarāju tu nekādās darīšanās neielaidies. — Sastapusi manu pārsteigto skatienu, viņa centās izsacīties pēc iespējas ātrāk un skaidrāk: — Tas, ko tēvs tur vakar muldēja, ir tīrās muļķības. Viņš no tādām lietām nekā nesaprot. Kalnarāļa, redžl, ir par vīru drusku vecāka, un viņš no skata — nav vārdam vietas... Un tad tu pati vari saprast, kā tas ir.

— Esi, māt, bez bažām, — centos saīsināt biedinošo vēstījumu. Krūtīs man sakāpa sūrums. Spējš aizkaitinājums piecēla mani gultā sēdus. Ko gan tas nozīmēja? Acīm redzot kādu te, mūsu mājā, uzmanīja kā bīstamu apcietināto.

— Vispār, māt, — sacīju ar slikti valdītu sašutumu, — to tu man varēji arī neteikt. Lai iet ratā tādi Kalnarāji! Un visi tādi, ko sievas tur zem tupelēm un vadā kā sunīšus saitē. Man tādu vajadzētu! Es uz tādiem skatītos! Jāsmejas! — Un es tiešām smējos ...

Bet, līdzko viņu neviļus satiku — tas bija tās pašas dienas vakarā, — viss mans rūgtums un nievas aizkūpēja kā migla, visi lielīgie solījumi aizmirsās. Viņš man uzsmaidīja tik gaiši un draudzīgi, ar tādu īstu, skaidru prieku acīs, kā dažreiz uzsmaida uz-lēcošai saulei. Un es atbildēju. Es atkal smaidīju pretī. Pati nezinot. Tikai pēc brītiņa atskārtu, kādu grēku daru, un nosarku, kā man likās, līdz matu galiem.

— Rīt mēs tepat uzkalnā pļaujam rudzus, — viņš sacīja. — Lūdzu, talkā. «Atkal no saimnieciskā viedokļa,» man iešāvās prātā, bet es atbildēju rātni un nopietni: — Tad jau gandrīz būs jāiet. Kaut gan baidos, vai vairs pratīšu kūli sasiet.

— Nu, nu. Kas to reiz iemācījies, tas vairs neaizmirst. Priekš tam mūžs par īsu.

Vairāk nekā nebija. Viņš iegāja savā galā. Bet kādai ar tiem pašiem nedaudzajiem vārdiem pietika, lai sāktu negantu pratināšanu.

— Patīk tev gan ar to pilsētnieci runāt. Līdzko satiec — mēle kā tītavas. Būtu labāk paskatījies, vai man nevajag palīdzēt. Bet tas tev nenāk ne prātā. Lai es te viena ar diviem bērniem un visu saimniecību kaut uzkaros ... Ko tu atkal ar viņu runāji?

Atbildi nesadzirdēju. Tai droši vien nebija ne puse tā spalguma, kas uzbrukumam. Bet vajadzēja cirst pretī. E, kā vajadzēja!

«Kā tu domā — ja reiz esmu tavs vīrs, vai tad vairs nedrīkstēšu ar citu sievieti parunāt? Vai tev liekas, ka divi cilvēki nodibina kopdzīvi tādēļ, lai viens otru apveltītu pārmetumiem, izspiegotu un censtos nolaupīt viens otram pēdējo brīvības drusciņu? Vai es tev nepalīdzu? Es dienu noskrejos kā suns, bet vakarā, atnācis mājās, sanesu ūdeni, sacērtu malku, saroku kartupeļus un padaru visus sīkos darbus, ko tu pali tīri labi varētu padarīt. Kādus kalnus tad tu gāz? Viena govs, divas aitas, cūka un sakņu dārziņš. Un tie divi bērni. Tie, protams, arī. Bet vai tas kas sevišķs? Tas nav nekāds varoņdarbs. Tas ir dabiski, ka sieviete dzemdē bērnus un par viņiem rūpējas. Nē, mīlā, nemaz nerādi mūžīgi saīgušu seju un nepacel balsi. Labāk

sakārto savus matus un mazliet uzposies!» Tā, vismaz tā viņam būtu vajadzējis atbildēt.

Remdinot satraukumu, nogāju pie ezera. Liepās uz krasta klusi zuzēja noziedējusi vasara. Iezaļgani melnajos ūdens spoguļos skatījās rūsganas padebešu galvas. Ātri spārnus vicinot, uz ezera otru galu aizlaidās dažas meža pīles. Es ilgi stāvēju krastā un sajutu, ka manī līdz ar vakara valgo elpu ieplūda skaidrība un miers... Daba ir brīnišķīga. Tajā viss ir tīrs, nomierinošs, saskanīgs. Bet, līdzko nonākam saskarē ar cilvēkiem, viss sarežģījas, sapinas, savelkas grūti atraisāmos mezglos.

Cieši nolēmu ar Kalnarāju vairs nerunāt ne vārda. «Vai tad es nevaru izvairīties, iekārtoties tā, ka viņu nesatieku? Kāpēc man vairot rūgtumu, kura viņa dzīvē acīm redzot netrūka?»

Bet šodien, kad no rīta izgājām laukā, man vajadzēja siet kūļus tieši pie Pētera mašīnas. Sākumā es gan gribēju pie otras, bet tai sējēju pietika.

Kalnarājs mums ierādīja vietas un pats sēdās uz mašīnas. Es viņu gandrīz nemaz neredzēju. Lauka malā rindā auga bucenes, kuru lielie, sarkanie ogu ķekari laistījās saulē. Es skatījos uz tiem.

Bet mašīna, šņakstinādama asos zobus, atnāca arī pie manis. Vēl vienmēr vēroju kokus.

— Vai nav skaisti? — pļāvējs vaicāja.

— Kvēlo kā jaunas asinis. Tādēļ tie ir svēti. Senču svētie koki.

Es tikai mirkli atgriezos. Lai redzētu, vai viņš varbūt nezobojas. Un tūliņ mani apskāva viņa smaida siltums. Es apbiru kā ar viegliem ķiršu ziediem. Sirds man notrīsēja kā jauna apse. Pretēji savam lēmumam sāku pavadīt viņu zaglīgiem skatieniem. Pelēkā kamzolī, kailu galvu, viņš atgādināja filmā «Zvejnieka dēls» redzēto Oskaru. Es tiešām negribēju uz Kalnarāju skatīties. Tikai mazliet, paslepšus. Bet katrreiz, kad pavēros, sastapu viņa acis. Un tas bija tāpat, it kā mēs būtu sarunājušies, diezin ko viens otram pasacījuši.

Man bija viegli. Likās, es negāju pa lauku, bet lidoju. Kūļi nebija asi un smagi, rugāji nemaz nedurstīja rokas. Labiba, silta, vizoša un maiga, glaudās man pie krūtīm un sejas. Es reizēm glāstīju vārpas un priecājos par tām tāpat kā par ziediem. Kad atliecu muguru un palūkojos apkārt — visus uzkalnus apskāva saules piesātinātais gaiss. Visa zeme vizēja iedzelteni balta, klusa un reizē skanīga. Gaismas bija tik daudz, ka šķita — pat debesis zaudējušas savu zilumu.

Bet tad kaut kas notika. Kalnarājs apturēja pļaujmašīnu pie man.a gabala, nokāpa no sēdekļa un apvaicājās, kā man ejot. Viņš vērīgi apskatīja manus kūļus un dažus pat pacilāja aiz saitēm. To viņam nevajadzēja darīt. Jutos tā, it kā aizskartu mani pašu. Vaigi man sāka degt tik ļoti, ka acis kļuva mitras. Tātad viņš

man neticēja. Gribēja manu darbu pārbaudīt. Nu ko? Lai jau pārbauda. Manus kūļus dakšo-tājam nekad nav vajadzējis pārsiet.

— Labi. Patiešām labi kūļi, — Kalnarājs uzslavēja, un ar to pietika, lai mana noskaņa mainītos. Es kļuvu lepna kā skolniece, kuras sacerējumu skolotājs nolasījis klasei priekšā. Bet tūliņ Pēteris atkal izdarīja ko tādu, kas visu sabojāja.

— Lūdzu parādiet, kā jūs sienat! — viņš teica.

Kāpēc ne? Es paņēmu kopiņu, atdalīju nelielu stiebru šķipsnu, apņēmu apkārt, sagriezu un aizspraudu galus.

— Mjā, — viņš novilka neizprotami.

— Tā jau arī var. Bet es rīkojos mazliet citādi. Ar resgaļiem. Paskatieties!

Viņš noliecās un rādīja savu gudrību. Bet es neskatījos. Man atkal kā muļķei sāka karst vaigi, un es vēroju, ko dara citas sējējas. Vai nesmejas, ka brigadieris mani, neprašu, māca.

— Tā, redziet, — viņš cilāja kūli. — Ja sien ar resgaļiem, tad neizbirst neviens grauds.

Es viņam izbirdinot graudus? Tā jau bija tīrā bezkaunība.

— Nu, ar to, cik te sienot izbirdinu, es gan laikam jūs nabagus nepadarīšu, — atbildēju.

— Man liekas, ka vairāk graudu pazūd, ja labību sapūdē uz lauka, ja nenogrābj rugājus un nenolasa vārpas.

Mana atbilde laikam iznāca pārāk asa.

Kalnarāja lūpas savilkās mazliet rūgtā izteiksmē, bet acis vēroja mani ar skumju izbrīnu. — Apvainojāties? — viņš vaicāja ar rūpēm un nožēlu. Aizvainojums tūliņ izgaisa. Bet es iecirtos.

— Par ko gan? — noprasīju salti. — Brigadierim taču pienākas dot aizrādījumus un uzmanīt, kā cilvēki strādā.

Viņš manī paskatījās tādām acīm, it kā negribētu ticēt savām ausīm, viegli pašūpoja galvu, it kā sacītu: «Tad tā jūs mani sapratāt!» un uzsēdās uz mašīnas.

Līdz pusdienai vairs nepārmijām ne vārda. Tā ir labi, — sacīju un vēros pļāvējam garām. Bet, lai kur skatījos, — vai uz buceņu grezno kvēli, vai uz saules apslacīto druvu — nekam vairs nebija tā līksmā starojuma, ko, pļauju sākot, atbalsoja mana sirds.

Cilādama labības kopas, sāku domāt par notikušo. Un, jo ilgāk domāju, jo skaidrāks man kļuva, ka esmu uztraukusies bez iemesla. Kas to teica, ka brigadieris gribēja manu darbu pārbaudīt vai mani mācīt? To es pati izgudroju. Vai tad nevarēja būt, ka viņš vienkārši vēlējās ar mani parunāt un, iemeslu meklēdams, pieķērās kūļiem?

Pēcpusdienā vairs neizturēju. Rudzu druva tad bija jau pārvērtusies par garu, šauru strēli, un, kad Kalnarājs gar otru pusi brauca garām, es mirkli palūkojos pāri vārpām ... Šai pašā mirklī mēs izlīgām.

Kad mašīna nonāca pie manis, atgadījās

kas negaidīts. Zem riteņiem piepeši atskanēja smalks izbaiju brēciens. Es ieraudzīju rugājos svaidāmies rūsganu, pelēku dzīvibiņu. Tas bija pavisam mazs zaķēns ar ievainotām pakaļkājām. Varbūt zirgi tām bija uzlikuši virsū savus smagos pakavus, varbūt pārvēlies pāri kāds no riteņiem. Zaķēns vairs nespēja tikt no vietas. Es viņu paņēmu rokās. Cik tas bija mazs, mīksts un mīļš!

Kalnarājs apturēja zirgus un pienāca klāt.

— Redziet, ko jūs padarījāt, — es rādīju viņam sakropļoto zaķēnu.

Viņš līdzjūtīgi pieskārās ar pirkstgaliem vēl vienmēr brēcošajam spalvu vīšķītim. Glāstot zaķēnu, Kalnarāja pirksti piedūrās manējiem un acumirklī piepildīja mani kā ar dīvainām šalkām.

— Ko mēs ar to kustonīti iesāksim? — viņš vaicāja. — Būtu nežēlīgi atstāt dzīvu.

— Un jūs būtu ar mieru to nonāvēt? Pēc tam, kad tas izglābies no izkapts zobiem?

— Tad ne jau. Ja jums patīk, lai zaķa bērns dzīvo, — viņš tūliņ piekrita un vēl arvien dedzināja manu roku ar savējo.

— Es to izaudzināšu, — sacīju apņēmīgi un, cenzdamās tūliņ izdomāt, kā to izdarīt, pavēros uz māju pusi. Tas, ko ieraudzīju, lika man izbailēs nodrebēt. Mums tuvojās melna padebess, pērkons un zibens — nāca Kalnarāja sieva. Kā caur miglu redzēju — pļāvēji bija nosēdušies zem kuplākās buce-nes launagot.

Sieva ar savu groziņu apstājās pusceļā starp mums un pārējiem. Spēriens bija daudz briesmīgāks nekā gaidīju:

— Nu, cik ilgi es te stāvēšu? — viņa laida balsij pilnu vaļu. — Varbūt ēst nemaz nenāksi? Būsi paēdis no acīs skatīšanās! Skaisti gan! Nostājušies lauka vidū kā īsts pārītis. Tik vēl trūka, ka kristu viens otram ap kaklu.

Redzēju, ka Kalnarāja seja satumsa. Viņš izdvesa īsu, smagu «eh» un aizgāja. Dzirdēju viņu sakām: — Tu nu gan varētu drusku savaldīties, neapvainot cilvēkus un nepadarīt mūs smieklīgus citu acīs.

Tad sākās ellišķīgs troksnis. Nebijis man rokā tas nelaimīgais kustonītis, būtu aizspiedusi ausis. Kaut gan gāju, cik vien ātri varēju, uz mājām, tomēr mani panāca Kalnarā-jas kliegšana: — Tu lakstosies ap pilsētas mātītēm un es lai klusēju! Neceri! Lai visa pasaule dzird! ...

Cik jau te tās pasaules bija, tā tiešām dzirdēja.

Kā bēgle iesteidzos mājās. Māte salika uz galda visādus labumus, bet es tiem nepieskāros. Meloju, ka sasāpējusi galva, un paslēpos savā istabā. Novakara ēnojums un ar kuplajiem jasmīniem aizsegtie logi pildīja telpu ar zaļganu krēslu. Tā mani mazliet atviegloja. Iekritu gultā, skatījos uz vecajiem, saplaisā-/ jušajiem griestu baļķiem, kas gadu desmitus uzsūkuši ne mazumu bēdu, un uzticēju tiem arī savējās.

Domas joņoja, jaucās un svaidījās. Es velti nopūlējos tās kaut cik sakārtot. Biju par daudz aizskarta, apvainota, pazemota. Sajutos tā, it kā sejā man būtu iespļauts, it kā es būtu dubļiem apmētāta. Kādēļ? Par ko? Vai es kādam kaut ko biju nodarījusi? Man patika Kalnarājs. Bet vai tādēļ biju noziegusies? Man patika arī saule un puķes, un ūdeņi. Es tos vēroju un priecājos. Kādēļ es nedrīkstēju paskatīties uz cilvēku, kas man par visiem tuvāks, kādēj nedrīkstēju ar viņu parunāt? Kādēļ man bija aizliegta šī mazā laime? Un es jau pēc tās arī netiecos. Es vairījos, cik spēju. Bet gadījās tas nelaimīgais zaķēns... Un par to mani lamāja. Tas bija netaisni, necilvēcīgi, briesmīgi.

Manī uzvirda spējas dusmas. Es pietrūkos sēdus un čukstēju: — Ai, sargies tu, sieva! Nemētājies ar vārdiem! Ja vien gribēšu... ar desmit sargiem nenosargāsi savu vīru.

Bet tūliņ man sametās kauns par šīm domām. Ar ko es gribēju cīnīties? Ar nelaimīgu cilvēku? Nabaga sievu, kas briesmīgi nodarījusi pāri pati sev un arī tam, ko tik neprātīgi apsargāja? Tad jau daudzkārt labāk pazust no šejienes. Lai dzīvo mierā tie, kam še jādzīvo. Es te biju iekritusi kā akmens seklā dīķī, sacēlusi viļņus un dulķes, uzvandījusi senas nogulsnes, kas nu mutuļoja un griezās man apkārt. Bet es aizbraukšu, un viss droši vien norims. Vai tā maz bija mīlestība, ko saskatīju Pētera acīs? Vai tajās neatspogujo-

jās vienīgi manu kvēlo jūtu atblāzma? ... Jā, jā, braukšu projām. Rīt, parīt vai kādā no tuvākajām dienām. Pāris draudzeņu mani dedzīgi lūdza ciemos. Un galu galā arī mācību sākums vairs nebija aiz kalniem. Varēju kādu nedēļu agrāk atgriezties Rīgā.

Pēc launaga izgāju laukā un, ne ar ko neizrādot, ko esmu pārdzīvojusi, nostrādāju līdz vakaram.

Pēc garās darba dienas biju nosvīdusi un noputējusi. Kājas un rokas man karsa un sūrstēja, tādēļ, gribēdama atvēsināties, gāju lejup pie ezera.

Kā tas savādi vizmaini kvēloja!

Odenī bija iegrimuši visi ugunīgie vakara mākoņi. Apsēdos krastmalā uz lielā, apsūnojušā akmens un izjutu gurdumu, kāds mani vienmēr pārņem, kad esmu daudz strādājusi. Dienas asie pārdzīvojumi, likās, izzuda līdz ar norieta kvēlojumu. Pie ezera bija pilnīgs miers un vientulība. No mežiem, grāvjiem un aparām, no laukiem, rudzu statiņiem un krūmāja, no koku tumšajiem cekuliem un apvāršņu tāluma cēlās silta krēsla. Spējas vēlēšanās mudināta, izģērbos un iebridu ezerā. Cik ūdens bija labs! Kā dzīvs tas mani apskāva siltām un reizē atvēsinošām skavām.

No bērnu dienām ieradusi peldēt, ūdenī sajutos viegla un droša.

Apmetu vairākus plašus lokus, apgriezos uz muguras un ļāvu velgai matus. Atvieglota, mierīga vēroju plašo debess celtni. Augstu

augstu kā spīdīgas linu šķiedras vēl staroja daži mākoņi, bet zemākie, nekustīgi un smagi, jau zaudēja pēdējo sārtumu. Es cēlu rokas augstu pār līmeni un peldēju, nevērodama virzienu. Kad man ap rokām satinās lēpju lapu vijīgie kāti, zināju, ka esmu tuvu krastam. Dīvainas ir šīs lēpju lapas. Kā augšup pavērtas ezera plaukstas. Bet ūdensrozes ir ezera acis — vēsas, skaidras, mierīgas.

Es klusi peldēju gar niedrēm, kalmēm un doņiem kā gar teiksmainu melnu mežu. Vakars bija tik rāms. Dzirdēju katru skaņu kā uz ūdens, tā krastā.

Negaidīts pie manis atlidoja soju troksnis. Gar ezermalu kāds gāja. Bez skaņas aizpeldēju, kur niedrājs kļuva retāks, un ieraudzīju ... krastmalā Kalnarāju.

Mans miers vienā mirklī bija pagalam. Viss dienā pārdzīvotais atgriezās ar divkāršu asumu. Acīm redzot man no šī cilvēka netikt vaļā. Viņš atkal bija manā tuvumā, un es pati nezināju, vai par to priecājos vai dusmojos.

Kalnarājs pagāja garām, apstājās pie lielā akmens un skatījās uz manām drēbēm. Tad viņš pienāca gandrīz pie paša ezera.

— Velta!

Viņš sauca manu vārdu. Paklusu, kā sazvērnieks, kas dod norunātu signālu savam biedram.

Es klusēju. Apjukumā nezināju, ko atbildēt.

— Velta! — Noskanēja pār visu ezeru, un

tas jau pauda skaidri samanāmu nemieru. Nu vairs nevarēja neatbildēt.

— Ko jūs gribat? — atsaucos nelaipni.

Vispirms no krasta man atbildēja atvieglojošs: — Ahā! — Tad it kā atvainošanās: — Es domāju, kur jūs esat. Vai ar jums nav kaut kas noticis ...

— Ar mani nekas nav noticis, — lietoju to pašu nelaipno toni. — Ejiet projām.

— Iešu, — viņš atbildēja paklausīgi un sāka gausiem sojiem iet pa taku augšā. Izskatījās, it kā viņš nestu lielu smagumu, kaut gan uz pleciem cita nekā nebija kā divēji iemaukti.

Es viņu pavadīju skatieniem un klusi saucu tā vārdu. Tātad viņš manis dēļ uztraucās... Bezgala labais!

Tas ir viss.

Es paveros pa jumta lūku. Arā ir pelēcīga krēsla. Viss pagalms pieplūdis ar miglu. Tā ir sakāpusi līdz ēku jumtiem, apņēmusi koku stumbrus, atstādama virspusē tikai tumšās lapotnes. Tajās nemitīgi pakšķina rasa. Vai jau rīts? Es mazliet izliecos pa lūku. Tiešām. Cik ilgi esmu rakstījusi! Aiz miglā ietītā ezera, aiz tikko saredzamiem mežiem, kas izskatās kā melnas, mēmas pilsētas, jau augstu pacēlusies bāla blāzma. Nāk jauna diena.

Kas būs tālāk? Man likās, ka esmu visu skaidri izdomājusi un zinu, kā rīkoties, bet tagad jūtu, ka nezinu vairs nekā.

KUKURŪZA

Ieraksts dienasgrāmatā

Pirms dažām dienām manās rokās nonāca kādas meitenes dienasgrāmata. Patiesību sakot, es dabūju tikai dažas lapas, jo pārējo viņa aiz labi saprotamas kautrības izplēsa ārā. Viņa gribēja kaut ko noplēst vai vismaz nosvītrot arī no tā, ko bija ar mieru nodot man, bet pēdīgi apdomājās. Laikam savu iespaidu darīja mans bēdīgais izskats. Biju dzirdējis, ka meitenei esot «nags uz rakstīšanu» un ka viņai esot vesela klade, kurā «viss tik smalki izlikts ka rakstniekiem». Un te nu autore draudēja sašņīpāt un sadriskāt tās pašas nedaudzās lapas, kas varēja atklāt rakstnieces talantu. Kā lai tādā gadījumā cilvēks nekļūtu bēdīgs?

Meitenes vārds ir Ausma. Uzvārds lai paliek noslēpums, jo darīšana taču ir ar dienasgrāmatu. Turpretī visu rakstīto nododu cienījamam lasītājam bez pārgrozījumiem. Tādā kārtā es gribētu lasītāju padarīt par līdzvērtē-tāju un palīgu grūtā jautājuma atrisināšanā: vai Ausmai ir rakstnieces talants? Iespējams arī, ka šīs nedaudzās lapas satur kaut ko pa-mācīgu un rosinošu.

Un te nu ir Ausmas rakstītais.

«Nekad vēl savā mūžā neesmu jutusies tik salauzta, sarūgtināta un durstīgas neziņas pārpilna kā šovakar. Jau vairākas stundas nemitīgi domāju par savu dzīvi, cenšos izsvērt, vai esmu rīkojusies pareizi vai nepareizi, tomēr pie skaidrības netieku. Domas vēl vienmēr ir juceklīgas un nedrošas. Kā nomaldījies ceļa gājējs tās apstājas, taujā un meklē, bet atbilde nerodas. Cik dzīve tomēr ir sarežģīta! Ar vārdiem par to ir viegli runāt. Ja ņem tos frāžu simtus, ko cilvēki apgroza, runājot par dzīvi, tad iznāk, ka dzīvot ir ļoti viegli. Dzīve tad liekas kā dzelzceļa stiga, kur katra sliede ar milimetru nomērīta. Bet pamēģini dzīvot, un drīz vien tev atklāsies, ka īstenībā nekādu sliežu nav, ka tu esi kā ceļa cirtējs, kas ar cirvi rokā iestājies necaurredzamā biezoknī. Tev jaizcērt pašam savs ceļš ...

Diena iesākās kā laba dziesma — pacilājošos, saskanīgos akordos. Es agri izgāju no mājām, un mani labu brīdi neatstāja sajūta, ka vajadzētu laisties skriešus. Kaut kas mani cēla it kā spārnos. Likās, tas bija rāmais, tīkami vēsais pavasara rīts. Apvārsni trijās pusēs aizsedza mēļi sārta dūmaka, bet ceturtajā — viegli trīsēja vēsa, zeltaina kvēle. Es daudzreiz pagriezos atpakaļ un vēroju šo gaismu, jo tā man patika. Ikreiz, kad atskatījos, pamanīju, ka pamales kvēle kļuvusi spožāka. Pēdīgi es uz to vairs nespēju skatī-

ties. Tad uzlēca saule. Šai brīdi izjutu tādu prieku, ka pacēlu roku un pamāju pret rīta apvārsni, it kā tas man būtu mīļš, tuvs cilvēks.

Mani zābaciņi jautri kraukstēja rīta uzsalumā, tādēļ ka uz ceļa vēl bija ledus. Tas bija mans skolas ceļš, uz kura katrs olis un zvirgzdu sauja varētu stāstīt par jaunības gadu sapņiem ... Kad gāju uz skolu, man patika apstāties uz nelielajiem ceļa uzkalniņiem, no kuriem pavērās tāli apvāršņi gaišā zilgmes dūmakā. Meži, kas ietiecās šķietami bezgalīgā tālumā, man daudzreiz atgādināja tumšzaļu audeklu, uz kura neredzams meistars joslām vien noklājis brīnišķīgu zilumu — vispirms naksnīgi tumšu, tad aizvien gaišāku, kamēr aizsniedza pašu debess malu. Tai noslēpumainā meistara roka bija uzsegusi pie-nainu plīvuru. Man aizvien likās, ka šis dūmakā tērptais tālums mani aicinātu pie sevis, lai atklātu daudzus brīnišķīgus noslēpumus ... Kādēļ es nepaklausīju šim aicinājumam, kādēļ paliku še mežu ielokā?

Par to es, vientulīgi ejot, pārdomāju. Domās atgriezos atpakaļ līdz vidusskolas absolventu klasei un tad soli pa solim izsekoju savai līdzšinējai dzīvei.

Vidusskolu nenobeidzu slikti. Tādēļ man nekas nestāvēja ceļā uz Fiziskās kultūras institūtu, kurā biju nodomājusi iestāties pēc tam, kad rajona skolu sacensībās vieglatlētikā ieguvu pirmo sporta klasi. (Atminos, daži

nekādi nevarēja saprast, kā sportiste var rakstīt labus domrakstus un interesēties par dzeju. It kā visam, kas saistās ar literatūru, vajadzētu būt bālam, izstīdzējušam, ar slimām krūtīm.)

Vēl šodien nesaprotu, kas ar mani toruden notika. Mani pamodās kaut kas spītīgs. (Māte saka — tas esot mūsu ģimenē.) Jo tajā rudeni mūsu kolhoza priekšsēdētāja dēls aizprecējās uz Grīviņu mežsaimniecību un būvbrigā-des Arnis uz Bašu ķieģeļu cepli. Vēl atminos — toreiz laidu balsij pilnu vaļu, ja manīju, ka mani var noklausīties kāds no abu ģimeņu piederīgiem vai viņu draugiem. «Brīnums gan,» mēdzu sacīt, «kā tā dzīve pārgrozījusies. Līdz šim pie saviem vīriem parasti aizgāja sievietes, bet tagad otrādi. Mūsu Zigfrīds un Arnis, ne ausis nepakustinādami, pamet kolhozu un aizlaižas pie savām iecerētajām.»

Atceros, viens otrs man parunāja līdzi. Bet bija arī, kas pateica: «Ko tu, meiten, klaigā?» Vissirdīgāk mani nostrostēja māte. «Kas tev par daļu?» viņa rājās. «Lai laižas lapās, kas var. Vai te kolhozā kādu vieglumu atrast? Gudri dara Zigfrīds un Arnis.»

Tad es devu pati sev solījumu: «Tu, Ausma, strādāsi te. Strīpa pāri skolām.»

Man nebija nodoma izdarīt kaut ko ievēro-' jamu vai varonīgu, kā tas gandrīz iznāca pēc rajona avīzē ievietotā raksta, kurā mani daudzināja par sava kolhoza patrioti un nostā-

dīja citām vidusskolas absolventēm par paraugu. Es nepavisam necerēju par tādu kļūt. Vienīgi vēlējos rīkoties citādi kā daži mūsu ciema jaunieši. Varbūt manā zemapziņā brieda slepens aizkaitinājums, ka tik daudz runā, raksta un galu galā ari dzied par pareizo ceļu, kāds ejams jaunatnei, bet, kad pa šo ceļu jāiet, tad, skaties vien, vēl vienmēr netrūkst tādu, kas drāžas uz pretējo pusi...

Pirmais rudens bija grūts.

Kad miglainajā gaisā izdzisa dzērvju sasaukšanās, kad birztalās nemanot sarūsēja pēdējās lapas un visa pasaule, zvaigznes ieskaitot, likās izmirkusi lietū un rasā, es pēkšņi jutos tik viena kā zemē ierakts stabs vientuļā ceļmalā. Neizsakāmi gribējās dzirdēt biedreņu balsis, lūkoties elektrisko spuldžu saulītēs un sajust zem kājām ietnes asfaltu.

Bet pamazām tam tiku pāri. Pienāca laiks, kad vairs nevajadzēja ilgoties pēc spuldžu gaismas. Iekārtojām paši savu spēkstaciju. Tiesa, mūsu gaisma ir mazliet skopāka nekā pilsētā. Bet, kad spuldzītei uzliek zaļganu, vieglu abažūru, var gluži labi iztikt. Arī par draudzeņu trūkumu drīz vien nevarēju vairs sūroties. Es, kā mēs tagad mēdzam sacīt, diezgan ātri «ievirzījos orbitā». Saradās bezgala daudz darīšanu. Dramatiskā kopa, deju pulciņš, sieviešu dubultkvartets — cik tur nebija iešanu! Bez tam mani ievēlēja par komjaunatnes organizācijas sekretāri. Kur tad vēl dienišķais darbs. Man nu gan tas ir tāds, kura

dēļ skaudību neesmu izpelnījusies. Un atkal laikam tās pašas spītības dēj. Tai pašā reizē, kad neaizgāju uz institūtu, nolēmu — ja jau nost no papīriem, tad jo tālāk. Tādēļ, kad saņēmu piedāvājumus strādāt kantorī, bibliotēkā vai tautas namā, mana atbilde bija nelokāma: «Nē. Lauku brigādē.»

«Darbs galu galā paliek darbs,» spriedu. Un pareizi. Lauku darbā esmu atradusi daudz poēzijas, kaut arī tas neļauj saglabāt skaistus nagus un dara plaukstas raupjas kā pakulu audeklu.

Tā vieglāk, nekā cerēju, tiku pāri grūtsirdībai. Ieaugu savā kolhozā, kā koks ieaug zemē, jutu, ka te esmu vajadzīga. Pieradu pie tā, ka vai ik uz soļa dzirdēju: «Ausma, Ausma, Ausma.» Kļuvu kaut kas līdzīgs centrālajai asij, ap kuru viss griežas. Un tas sagādāja apmierinājumu. Man arvien biežāk likās, ka visu daru pareizi, ka galu galā rajona avīzes slavinājums ir pilnam pelnīts.

Tikai reizēm vientuļās stundās — naktīs, kad mani pamodināja gultai klusi piezagusies mēnesnīca, vai vēlos vakaros, kad ar skatieniem pavadīju aizejošo blāzmu, krūtīs sakustējās dīvains nemiers. Vai tās bija vecās ilgas pēc skolas ceļa vai šaubas, ka varbūt ar manu dzīvi viss nebūt nav tik labā kārtībā, kā iedomājos, pati nezināju. Tas nebija uzmācīgs, mokošs nemiers, bet līdzīgs klusai, garāmslīdošai skaņai.

Un, lūk, priecīga un apmierināta ar sevi

un visu pasauli, es gāju pa ierasto ceļu, un man nebija ne mazākās nojausmas, ka šis tikko jūtamais nemiers, šī klusā skaņa jau pēc dažām stundām kļūs uzmācīgi smaga, neatlaidīga, līdz sāpīgumam asa.

Tādēj izstāstīšu visu savai apbružātajai kladei, visu, kas šodien notika.

Virsrakstu jau esmu uzrakstījusi, iesākot šīs piezīmes. Tik tiešām — «Kukurūza». Jo man nav jābaidās, ka sacerējumu ar šādu virsrakstu daudzi varbūt nelasīs, ka daži rauks degunus un sacīs: — Tas ir atkal par kolhozu. Tā ir aģitācija, plakāts. — Arī kritiķiem nebūs jāraksta strostēšanas raksts, ka atkal viens sacerējums par šodienas tematiku nav izdevies, ka pozitīvā varoņa nemaz nav vai arī viņš izdevies greizs, ka tas viss nav tā kā dzīvē. Es neesmu rakstniece un nerakstu publicēšanai, bet vienīgi, lai atvieglotu savu sirdi un sakārtotu domas ...

Es gāju uz rajona centru. Mani aicināja komjaunatnes rajona komitejas jaunais sekretārs Ints Pāvuls. Paziņojumā, kam es uzmetu tikai paviršu skatienu, bija teikts kaut kas par kukurūzu. «Tātad viņam darbs mūsu rajonā jāiesāk ar atdzisušu lietu uzsildīšanu,» nodomāju.

Pavisam labi atcerējos, kā mēs ar šo augu iesākām. Ari komjauniešiem šajā pasākumā bija paredzēta sava loma. Nodibinājām īpašu posmu, un es biju posminiece. Bet galu galā darbs iznāca vienīgi zobgaļiem. Viņi, skatī-damics uz lielo kukurūzas lauku, sacīja, ka tā tikai esot laba za|ā masa. Nevajadzēšot ne pļaut, ne smalcināt. Jāapliekot vienīgi dēļi apkārt, gan tā saskābšot turpat uz vietas. Tādas runas izcēlās tādēļ, ka kukurūza nemanot ieauga milzīgās balandās, usnēs un pērkonēs un galīgi pazuda.

Arī komjauniešu lauks ļoti skaisti ieauga nezālēs, jo mēs nekādi nevarējām sataisīties tam palīgā. Par mūsu izaudzētajām nezālēm visādi mēļoja. Teica, ka tādas, gods dievam, Latvijas laukos nekad neesot redzētas. Teica, ka tās ar mierīgu sirdi varot vest uz kuru izstādi vien gribot. Godalga rokā būšot.

Patīkami nebija, kad rajonā mūs vēlāk tā kā pratināja, kāpēc viss tik nelāgi beidzies.

Tas viss man ienāca prātā, kad saņēmu rajona komitejas uzaicinājumu. «Nu, ko?» nodomāju. «Parmalsim to lietu vēlreiz.»

Man ļoti patika tā vientulīgi iet. Tādā rītā es būtu varējusi vai puspasaules izstaigāt. Steigties nevajadzēja, jo sanāksmes sākums bija nolikts desmitos, bet patlaban nebija vairāk kā pusastoņi. Tātad varēja mierīgi noiet atlikušos piecus kilometrus.

Bet negaidot patīkamo vientulību iztraucēja pakavu troksnis. Es atskatījos un pazinu brigadieri Lablauku. Tie bija viņa gaiši pelēkie pārvelkamie svārki, melnā ausaine un /sirmais zirgs, ko ieraudzīju. Traucējums bija tik negaidīts un nepatīkams, ka es gluži vai sadusmojos. Soļi neviļus kļuva ātrāki un papēži spēcīgāk cirtās ledū. Ko viņš gan iedomājas!

Bet tūliņ arī sapratu, cik muļķīgs, cik nepamatots mans uztraukums. Es taču atrados uz ceļa, kur katram tiesības iet vai braukt. Un bez vajadzības neviens to nedara. Taču jūtas ne katrreiz paklausa saprāta balsij. Neparko nespēju atvairīt sarūgtinājumu par iztraucēto vientulību. Nu bija īstā reize atcerēties Lablauka «vecos grēkus». Vai viņš kā sīksta sakne neturējās pie visa vecā? Vai viņš neiegrūda kukurūzu vissliktākajā tīrumā un neļāva tai aiziet bojā? O, man bija pamats turēt uz viņu dusmas ...

Es zināju, ka brigadieris mani aicinās kamanās, bet apņēmos atteikties. Pasacīšu, ka vēlos iet kājām. Un viss.

Viņš piebrauca, pavirzījās sēdekļa malā, atmeta kāju pārklāju un piesmakušā veca vīra balsī sacīja: — Sēdies, meit! — Mirkli ielūkojos viņa rūsganajās, gadu aizmiglotajās acīs un iegarenajā sejā, kuru kā viegla sarma ietvēra bārdas rugāju sirmums. Redzēju — viņš pielika dūraini pie acs un notrauca rīta vēsumā izritējušu asaru. Šī kustība pauda kaut ko ļoti vienkāršu, sirsnīgu. Bet mani nezin kādēļ uzvirda vēl sīvāks aizkaitinājums. Tomēr atteikties nespēju. Nomurmināju pateicību un iesēdos kamanās.

Bridi braucām klusēdami. Tad Lablauks, manī nepaskatīdamies, apvaicājās, uz kurieni es iedama.

Pasacīju.

Lablauks nekā neatbildēja, tikai pakustināja galvu, tā palēni no apakšas uz augšu. Tas varēja nozīmēt tik daudz, ka viņš manis teikto sapratis. Tad viņš līdz ar garu nopūtu pateica: — Jāāā, — un mirkli pievērsa man asarojošās acis.

— Arī es sataisījos uz pilsētu. Jāaiziet pie dakteriem ... Kājas vairs neklausa ... Jārauga kaut kā saremontēt, ja jau no darba vaļā netiek ... Tā ir, Ausma, cilvēks uz vecumu kļūst līdzīgs nolietotai mašīnai. Te vienā vietā vaina, te otrā ... Bet pavasaris ... tas ir paģērīgs .. . Tam vajag, lai visi, kas vien var kustēt, būtu ierindā.

Arī šie vārdi mani kaitināja. Man likās, ka tie sacīti ar nolūku parādīt, cik viņš, Lablauks, apzinīgs, kā viņš, sevi nežēlodams, pūlas arteļa labā.

Tad līdz rajona centram runāja vienīgi cīruļi.

Kad iebraucām garajā alejā, kam viņā galā zibēja rajona centra šīfera jumti, Lablauks drusku pievilka grožus un sirmis, kas visu laiku skrēja laiskos rikšos, sāka soļot.

— Par to kukurūzu es tev, Ausma, teikšu tā, — brigadieris negaidot iesāka, — ka es tai neticu. Ja jau vajaga sēt, tad jāsēj, bet par to labumu es šaubos.

- «Ahā!» nodomāju. «Nu būs izskaidrošanās. Sirds acīm redzot nav mierīga, tādēļ vajag taisnoties.»

— Ja jau atzīstat, ka jāsēj, kāpēc tad izraudzījāties vissliktāko zemi? — es prasīju un jutu, ka sāku arvien vairāk uztraukties. Pēc tā, cik ass iznāca mans jautājums, varēja likties, ka esmu dedzīga kukurūzas aizstāve.

Lablauks paraudzījās manī ar skatienu, kas pauda sarūgtinājumu, un, neko neteicis, noņēma ausaini. Atklājās brigadiera sirmie mati — pilnīgi balts puskronis ap kailo galvvidu. Brigadieris mazliet pacēla pret galvu roku un prasīja: — Kā tu, meit, domā, kur tie nosirmoja? ... «Dangas», «Lejas Pūķi», «Diždoņi», «Tuņņi», «Oviņi», «Palgas» ... Esi dzirdējusi?

Es pamāju ar galvu. Kā gan es nebūtu dzirdējusi šos pazīstamos vārdus? Tā sauca apkārtnes bijušo lielsaimnieku mājas.

— Are! — Lablauks uzlika cepuri. — Tad tev, meit, vajadzētu saprast, ka sliktu es negribēju. Darīju, ko atzinu par labāko. Rudzus, auzas, kviešus, āboliņu — tos savā mūžā esmu sējis. Tie ir mani draugi. Par tiem esmu drošs. Zinu, kādā zemē aug. Zinu, kā izaugs. Tādēļ arī iesēju, kur labāk. Nu, bet par to kukurūzu — es jau teicu. Neticu. Nav vajadzīgs.

Viss manī saslējās tādai valodai pretī un varbūt tieši tādēļ, ka to runāja Lablauks. Kļuvu varen sparīga. Sasviedos ar visu krūti pret brigadieri un cieši noprasīju: — Tad jau iznāk, ka tas, ko ieteic mūsu valdība, jums ir nieks?

Lablauks palūkojās manī loti vērīgi. — Kam tu tā, meit? — atvaicāja ar rūgtumu. — Uzreiz ar tādiem vārdiem ... Sacīju, sliktu neesmu gribējis un negribu ... Bet esmu vecs cilvēks ... Neba viss man saprotams, neba visu saredzu . . . Tas ir jūsu, jauno, darbs — iestāties par jaunumiem.

«Palūk, viņš atgādinās mums mūsu pienākumus,» man iešāvās prātā. Gribēju atcirst, ka tos mēs paši zinām. Bet pēkšņi sajutu, ka man nav tiesību tā runāt. Es atminējos mūsu — komjauniešu posmu ... mūsu diženās balandas, dadžus, usnes, pērkones un klusēju.

Rajona centrs bija klāt. Turpat alejas galā divstāvu jaunceltnē atradās rajona komiteja. Lablauks apturēja zirgu, un es izkāpu. Man bija ļoti nelāga sajūta. Vajadzēja kaut ko atbildēt, bet man galvā nebija nevienas noderīgas domas. Tā ari Lablaukam palika pēdējais vārds.

Sanāksme iesākās ar nokavēšanos. Trīs pirmorganizācijas nebija atsūtījušas pārstāvjus. Jaunais sekretārs pats gāja zvanīt visiem trijiem kolhoziem, bet atgriezās manāmi saērcināts. Melnās uzacis raukdams, viņš pienāca pie meiteņu grupas, kurā biju arī es, un vaicāja: — Vai zināt, kā dažs pie mums vēl paradis runāt? Gluži kā tie priesteri, kas apkalpoja orākulus un iztulkoja pitijas atbildes. Nupat es sarunājos ar kolhozu «Dzintar-zeme». Pie telefona uzskaitvede, pēc visa spriežot, jauns cilvēks.

«Vai komjaunatnes pārstāvis uz rajona sanāksmi izbraucis?» prasu.

«Ja jau bija jābrauc, tad ir izbraucis,» man atbild.

«Nu bet konkrēti?» saku. «Mēs taču gaidām, un mums jāzina, vai cilvēks ieradīsies.»

«Ja jau bijis rīkojums,» atbild, «tad nevar neierasties.»

«Bet runājiet beidzot kā cilvēks,» es iekaistu. «Vai jūs vispār par to lietu kaut ko zināt?»

«Nepaceliet, lūdzams, balsi!» mani pēdīgi pamāca. «Komjaunatnes organizācija mums nav padota, un par viņu iešanām vai braukšanām mums uzskaites nav jāved.»

Tā, lūk, mēs izrunājāmies. Pie tādas skaidrības tikām, — sekretārs gurdi pasmaidīja. Ievēroju — viņam bija tik tumši zilas acis, kādas nekad nebiju redzējusi. Arī smaids kaut kā neparasti apņēma viņa pašauro, melnīgsnējo seju. Kā glāsts. Man bija tā, it kā krūtīs sāktu vibrēt neskaitāmas smalkas stīgas.

— Nu ko? — viņš sacīja. — Varbūt cilvēki domā vēl tāpat kā agrāk: «Sanāksmju daudz, uz visām tikpat netiksi...» Sāksim.

Kamēr lauksaimniecības inspekcijas agronoms, ūdeni no glāzes iedzerdams un piezīmes šķirstīdams, stāstīja par kukurūzas agro-tehniku, pazagšus vēroju sekretāru. Viņš sēdēja pie prezidija galda un šad tad kaut ko ierakstīja bloknotā.

Jo ilgāk vēroju, jo vairāk viņš man iepatikās. Iznāca gandrīz tā, ka ik skatiens, ko sekretāram uzmetu, mūs tuvinātu ... Zinu, kā tad ir, ja kāds cilvēks patīk. Tad viņš tev patīk tieši tāds, kāds ir, un tu pat nespēj iedomāties viņu citādu. Mans vīrieša ideāls arvien bijis īsts ziemeļnieks — liela auguma gaišmatis. Bet šis te bija neliela auguma, melnīgsnējs, ar īstiem gruzīna matiem. Taču brīnumainā kārtā mans ideāls izbālēja un it kā atkāpās sāņus, lai dotu vietu tieši tādam vīrietim, kāds sēdēja pie prezidija galda. Viņu uzskatot, man pat prātā neienāca, ka kāds varētu izskatīties labāk.

Agronoms nobeidza, savāca savas piezīmes un aizsteidzās. Kauns atzīties, bet viņa labie nodomi bija paslīdējuši manām ausīm garām. Kaut gan man rokā bija zīmulis un priekšā piezīmju grāmatiņa, lapu izraibināja vienīgi dīvaini līkumi, kas mazliet atgādināja kaijas. (Tas man ir vecs paradums. Jau vidusskolā, kad nesekoju stundai, apniekoju burtnīcu lapas ar tamlīdzīgiem ķeburiem.)

Tad sāka runāt sekretārs, un tūliņ pamodās mana uzmanība. Tā nebija trenēta runātāja gludenā valoda, kas līdzīgi strautam burbuļodama lokās un vijas, un naigi traucas uz priekšu, nekur neatmezdamās un neizsīkdama. Nē, Ints Pāvuls runāja kaut kā ļoti ikdienišķi, it kā sēdēdams ar mums pie pusdienu galda. Turklāt viņš nerunāja daudz. Viņš sacīja, ka mums jāveicot ļoti atbildīgs uzdevums — jau pirmajā septiņgades vasarā jāizaudzējot laba kukurūza. Ja mēs to palīdzēšot izdarīt — tā būšot liela uzvara, kas atstāšot iespaidu uz visām septiņgades frontēm. Tādēļ mums, komjauniešiem, jāstājoties avangardā. Jo komjaunatne vienmēr esot bijusi pirmajās rindās, kad vajadzējis paveikt ko lielu, iedzīvināt ko jaunu. Kukurūza pie mums esot kaut kas jauns. Tāpēc mums vajagot atrasties tai blakus ar savu entuziasmu un ticību jaunajam; ar savu enerģiju un spēka pārpilnību mums vajagot to ievadīt dzīvē. Nē, lai tikai mēs padomājot, kas kukurūza esot par varenu sviru, lai mēģinot saprast, kāds gluži neaptverams iznākums rastos, ja kolhozos izdotos radīt lopbarības pārpilnību ... Sekretārs nosauca dažus skaitļus, minēja vairākus piemērus. Un viņam tas iznāca tik pārliecinoši, ka mani sāka urdīt nemiers. Liels, neskaidrs, kā pērkona sacelta upe, tas satvēra mani un draudēja atraut no drošā krasta, pie kā es pēdējos gados turējos.

Tālāko, ko Ints Pāvuls sacīja, es atminos vārdu pa vārdam. — Mums vajadzētu kopīgi pārrunāt un atrast patiesos iemeslus, kāpēc pirms dažiem gadiem, kad mēģinājām kukurūzu audzēt, daudzos kolhozos nekas neiznāca. Kāpēc radās domas, ka šāds augs mums neder? Es gribētu, ka jūs katrs vaļsirdīgi pastāstītu, kā īsti bija. Piemēram, — sekretārs pašķirstīja kādu burtnīcu, — ... nu, piemēru te, cik nevajag. Es sadabūju ziņas par piecdesmit piekto gadu. Te, lūk, kolhozs «Straume». Ar kukurūzu apsēti septiņdesmit hektāri. Neko sacīt — respektējama platība. Bet izaudzis, diemžēl, nav nekas. Kā tas gadījās?

Viņš palūkojās uz mani vaicājošām acīm. Sajutu, ka nosarkstu līdz matu galiem. Vilcinādamās cēlos kājās, gluži kā skolniece, kas nav dzirdējusi skolotāja jautājumu vai arī nav sagatavojusi uzdoto. «Ko es atbildēšu?» domās sev vaicāju. Bet domāt vairs nebija laika. Nolēmu pieturēties pie zināmās versijas. īsi un skaidri: kukurūza neizauga tādēļ, ka vecie to nolika pabērna lomā.

Bet, līdzko sāku runāt un pieminēju Lab-lauku, diezin kādēļ prātā ienāca viņa sirmie mati un asarojošās acis. Atmiņā ieskanējās vecā vīra vārdi: «Tas ir jūsu, jauno, darbs — iestāties par jaunumiem.» Šie vārdi taču nepārprotami sasaucās ar to, ko nupat sacīja sekretārs. It kā viņi abi — vecais un jaunais stāvētu blakus un runātu vienu valodu. Nē, es vairs nevarēju dabūt nodomātos vārdus pār lūpām. Samulsusi apklusu. Mani mulsināja ne vien pašas svārstīgās domas, bet arī Inta Pāvula skatiens. Tajā, kā man likās, mijās te izbrīns, te dzīva interese, te tikko samanāma zobgalība.

— Viņš arī komjaunietis? Tas tiepīgais 'brigadieris? — sekretārs vaicāja.

Tagad saprotu, ka Ints Pāvuls tā varēja vaicāt, jo viņš taču nepazīst mūsu brigadierus. Bet tajā mirklī man iekrita prātā, ka viņš smalkā vizē zobojas. Ar joni pamodās viss mans lepnums un spīts. Ko viņš gan iedomājas? Zoboties par mani, par īstu laucinieci, visīstāko kolhoznieci?

— Pie mums septiņdesmitgadīgus vīrus komjaunatnē neuzņem, — atbildēju un iekarsumā bez mazākās stomīšanās pasacīju, ka, lūk, tādi cilvēki kā brigadieris Lablauks toreiz izjauca jauno pasākumu.

Mana atbilde laikam iznāca pārāk strupa un asa. Sekretārs mazliet nosarka un kļuva nopietns. Acīm redzot biju trāpījusi īstajā vietā. «Lai ir,» nodomāju. «To viņam vajag. Par daudz liels.» Sakniebu lūpas un apsēdos.

Pēc manis uzstājās citi. Daži runāja apmēram tāpat kā es.

Bet tad piecēlās maza, paresna meičiņa. Zināju, ka viņa ir no kolhoza «Ezerlauki». Miglaini atminējos, ka par šo kolhozu kādreiz rakstīja rajona avīzē, it kā tur izaudzēta dižena kukurūza, it kā komjaunieši tai veltījuši daudz pūļu. Rakstam, šķiet, bija arī uzņēmumi klāt. Šķiet, tieši šī mazā strupdegune ar paceltu roku stāvēja starp kukurūzas stublājiem un nevarēja aizsniegt lapu galotnes.

Viņas uzstāšanās iesākās ar izbrīnās izteikumu. — Nesaprotu, kā vispār var runāt tā, kā te nupat runāja. Cita nekā nedzirdējām kā: tas neizdarīja to un tas to. Bet kāpēc nepastāstīja, ko kolhoza «Straume» komjaunieši neizdarīja, kāda runātājas pašas vaina?

Manī uzvirda spējas dusmas. «Lasa kā no grāmatas,» nodomāju un atcirtu: — Kas man bija sakāms, to, liekas, pasacīju pietiekami skaidri!

Šāda atbilde iekvēlināja «Ezerlauku» mei-čiņu vēl vairāk. Ar nākošajiem vārdiem, kas manās ausīs vērtās aizvien pretīgāki, viņa jau uzrunāja tieši mani. — Kauna lieta, — mazā dudināja, — dzirdēt no komjaunietes tādu valodu. Kur vajadzētu atzīties un godīgi pateikt: es nekā nedarīju, lai ieviestu mūsu kolhozā jauno kultūru, man šis pasākums bija pilnīgi vienaldzīgs, — tur tu sāc apvainot vecos. Tu laikam gaidīji, lai viņi, mūsu vecie, kliegtu kukurūzai urrā, ja mēs klusējām kā ūdeni mutē ieņēmuši... Viņiem nav ko pārmest. Viņi ir godīgi stāvējuši savā vietā. Viņi nevarēja un negribēja aizbēgt uz pilsētām vai kur nebūt, kad kolhozam bija pirmie grūtie gadi. . . Patiesību sakot, mums pienāktos dažam labam no vecajiem pieminekli uzcelt. Liecību par viņu labajiem darbiem netrūkst. Pāršķirstīsim kaut mūsu rajona avīzes komplektus ... Tādēļ tā neklājas, kā tu nupat darīji.

Es visa drebēju satraukumā. Es vairs nevarēju savaldīties. Es pietrūkos kājās.

— Ko tu man piezīdušies kā ērce? — iesaucos. — Ko lasi sprediķi? No saviem komjaunietes pienākumiem nekad neesmu vairījusies. Sis ir piektais gads, kopš strādāju lauku brigādē. Lūdzu, nāc apbrīno manas rokas!

— Pareizi! — daži piebalsoja. Arī «Dzin-tarzemes» Haralds, kas, šaurās Ūsiņas uzkrāsojis, ieradās ar nokavēšanos un, apsēdies mugurpusē, pāris reižu pieskārās man pie pleca un ērmodamies čukstēja: — Kaimiņien, dārgumiņ, līdz nāvei tavs ...

Tieši pie šī viņa «pareizi» ar mani notika kaut kas dīvains. Šķita, it kā viens man iedotu spēcīgu dunku un norādams sacītu: «Attopies, nejēga! Ko tu spurojies? Mazai taču taisnība.» Sajutu, ka man apraso piere. Mans niknums noplaka kā kūsājošs katls, kas saņēmis aukstu šļācienu. Apsēdos un pievērsu acis priekšējā krēsla atzveltnei... Jutos nelādzīgi. Piere bija tukša, bez domām. Likās, tā dzirdami dunētu. Vaigus svilināja mulsinošas, sāpīgas sajūtas: kauns, rūgtums, aizvainojums. Tad domas atkal sarosījās: «Ko tad esmu izdarījusi? ... Kas noticis? ... Par ko mani te ēd? Vai daudzos kolhozos nenotika tas pats, kas pie mums? Kāpēc es par to esmu atbildīga? Vai man ir desmit roku, vai es neesmu cilvēks?»

Kā no tālienes, kā no miglas dzirdēju Inta Pāvula vārdus.

— Nu redziet, — viņš mūs uzrunāja. — Jautājums noskaidrojās. Pārrunas iznāca mazliet asākas. Bet lai neviens neapvainojas. Tas taču viss ne ar ļaunu nolūku, bet mūsu pašu, mūsu nākotnes labā. Tātad skaidrs: ne visi toreiz esat bijuši savās vietās. Varējām izdarīt daudz vairāk. Saku «varējām», jo man

var pārmest tieši to pašu, ko šodien pārmeta Ausmai. Kā komjaunatnes kolhoza pirmorganizācijas sekretārs es neinteresējos, kur iesēj kukurūzu, kad to sēj un kā. Mums arī bija komjauniešu posms, bet mēs mierīgi ļāvām, lai sējumi ieaug nezālēs... Paši redzat ... mēs nogulējām, kad vajadzēja iet triecienā. No tā izriet svarīgs principiāls jautājums: Vai mēs vienmēr pietiekami modri stāvam savās vietās, kad jācīnās par jauno? Vai varam ar paceltu galvu, acis nenolaižot, sacīt: Jā, es godīgi izpildīju savu pienākumu, es darīju visu, ko iespēju? Man gribētos no visas sirds novēlēt, kaut ikviens no mums par šiem jautājumiem nopietni padomātu, kaut mēs tos nekad neaizmirstuI

Sanāksme beidzās, un es, vairīdamās no visiem, gāju mājās. Ap galvu man dūca pavasara vēji, vēsi, tāli, zilbalti. Bet tādēļ man piere nekļuva vēsāka. To neatlaidīgi karsēja manas nemierīgās, satrauktās domas. Tajās visu ceļu nebija nekādas kārtības. Tās svaidījās kā aprīļa vējš.

Es atkal iekaisu un apsūdzēju citus: «Atradušies gudriel Viegli runāt: komjaunatne, avangards, cīņa par jauno. Bet, kad tev vasarā no rīta līdz vakaram jāsien kūļi, jāgubo, jāstāv uz vezuma vai panta, kad tev vienmēr darbu un pienākumu līdz kaklam, tad tev neatliek prātot par savu avangarda lomu, par diez kādiem jaunumiem ...»

Bet jau pēc laidņa es strīdējos pati sev pretī, apvainoju sevi: «Tev ir divdesmit trīs gadi, bet tu domā kā septiņdesmitgadīga sirmgalve. Tu vari noskriet simt metru divpadsmit un trīs desmitdaļas sekundēs, bet kur ir tavs jaunības spars, kad to prasa tāds neatlaidīgs, ātrs un dzelžaini izturīgs skrējējs kā dzīve? Ko tu, Ausma, strīdies pretī? Tu taču neizpildīji savu uzdevumu. Tu paliki laukos, lai parādītu savu nostāju. Labi. Bet pārāk lēns, pārāk mierīgs bijis tavs dzīves tecējums. Kā liekņā iegulusi upe tas mierīgi sekojis vecajai gultnei.»

Ar tamlīdzīgām domām es nokāvos atceļā, bet pie skaidrības netiku. Taču skaidrība jārod, jārod atbilde uz neatlaidīgo jautājumu: «Cik tu, Ausma, esi bijusi vērta? Kāds bijis tavs īpatsvars?»

Kāda būs atbilde, to šobrīd vēl nezinu. Zinu vienīgi, ka mans miers ir pagalam, ka vecā labsajūta, ar kādu iesāku šo dienu, vairs neatgriezīsies. Es kādreiz tiecos pēc spirgtuma, gribēju iet īsta komjaunieša ceļu. Tagad tas man no jauna jāmeklē.

Es vairs nespēju rakstīt. Galva sākusi sāpēt. Katrā ziņā vēl šovakar iziešu laukā. Ir atkal uzsalis. Gar vakara debesi iet zaļgan-dzeltena, skaidra blāzma, un gaiši liesmo vakarzvaigzne ... Es katrā ziņā aiziešu pie Lablauka. Man viņam jāpasaka ... lai viņš man piedod.»

ASFALTS

No lopu kautuves, kuras tuvumā večiņa Jūle Zālīte dzīvo, līdz tirgus laukumam iznāk gājiens cauri visai Ventspilij. Reizi nedēļā večiņa, ar vieglu kadiķa nūju ietvi klikšķinādama, nostaigā šo ceļa gabalu. Jo visu ēdiena gatavošanai nepieciešamo viņa iegādājas tirgū. Nav jau tā, ka tuvumā nebūtu veikalu. Bet tirgū ir citādi. Tur, sviesta mārciņu pērkot, var izspriesties ar kolhozu māmiņām, var padiņģēties un — skaties vien! — pēdīgi pirkums iznāk par rubli lētāks.

Večiņa ir ļoti taupīga, pat skopa. Tādu viņu izskolojuši grūtā mūža gadi, kas tagad kā barga pērkona debess iegrimuši bezgalīgā laika tālē.

Kādus gan darbus večiņa savā mūžā nav sagaidījusi un aizvadījusi. Tie ir nākuši pie viņas kā nabadzīgi radi — bez spožām kurpēm, bez goda svārkiem, bez praņotām villainēm. Jā, jā. Visā šai viesu pulkā, kaut acis izskatītu, neatradīsi neviena smalka, neviena ' tāda, kas varētu ieiet pa parādes durvīm. Tur ir veļas mazgāšana, spalvu plucināšana, linu un pakulu vērpšana, grīdsegu aušana un bruģa ravēšana. Galvenokārt bruģa ravēšana.

Tieši Ventspils ielu bruģim večiņa atdevusi aizgājušo gadu skaistākos mēnešus — ce-riņziedu smaržas plīvuros ietērpto jūniju, pēc liepām un žūstoša siena smaržojošo jūliju un zīdainās mākoņu šķiedrās ieausto augustu, kad dienvidu vēji pilsētas ielās ienes sausas labības brīnišķīgo sanoņu.

Gadu pēc gada večiņas pirksti kā dzīvi lemeši lodājuši pa bruģa akmeņu starpām un ar nodiluša duncīša palīdzību iznīcinājuši katru zāles pudurīti, kas te mēģinājis iesakņoties.

Ja saliktu kopā visus tos kvadrātmetrus bruģa, ko večiņa ar ceļgaliem nolodājusi, iznāktu liels akmeņains lauks, kas, ja mācētu runāt, sacītu viņai paldies.

Večiņa bijusi neizsakāmi čakla ravētāja. Garām viņai slīdējuši limuzīni un smagās mašīnas. Ar pakavotām kājām, kā ar smagiem veseriem akmeņu pakaušus dragādami, garām soļojuši ormaņu zirgi. Gadījies ari līksmē noreibis kāzu brauciens un nesteidzīgs, kluss bēru gājiens ar melnā talārā tērpto mācītāju un līķu vedēju priekšgalā .. . Daudz kas ir gadījies, bet večiņa reti kad izkustējusies no savas vietas, lai dotu kādam ceļu. Jo bruģa ravētājai, tāpat kā policijas kārtībniekam, vienmēr bijušas sevišķas tiesības.

Večiņas acis stundu pēc stundas vērojušas tikai bruģa akmeņu starpā augošo zālīti. Pati nekustīga, dīvaini sakumpusi, kā no pelēka laukakmens cirsta statuja, viņa tupējusi uz

sava akmens pjedestāla. Tikai rokas ne mirkli nav bijušas nekustīgas. Rokas nemitīgi dejojušas strauju deju. Augu dienu, no saules līdz saulei, tās nepagurdamas lēkājušas pa ielas akmens klaviatūru, kamēr iemantojušas tās neskaitāmās melnās rievas, kuras nekādi ūdeņi un ziepes nespētu izmazgāt un izgludināt.

Ja tanīs laikos, ko apspīdējusi večiņas jaunības saule, cilvēka darbs būtu vērtēts tāpat kā šodien, viņas ģīmetne daudzus gadus būtu greznojusi pilsētas goda plāksni. Diemžēl, nebija ne goda plāksnes, ne godīga darba novērtējuma. Darbs, ko darīja Jūle Zālīte, skaitījās tīrais nieks, par ko maksāja skopus santīmus.

Kad saslima večiņas vienīgā meita, viņas pirkstiem vajadzēja kustēt ar divkāršotu straujumu, jo pašas mutei piebiedrojās vēl divas mutes — meitas un mazmeitas. Bet debesu tēvs bija žēlīgs. Viņš vienmēr bija žēlīgs un izdarīja visu, kā vajadzēja. Viņš mīlēja večiņas meitu un mazmeitu, tādēļ abas aizsauca pie sevis . ..

Tupēdama uz Ventspils bruģa, večiņa iemantojusi savas dzīves gudrību. Tā ir vienkārša un cieta kā kalēja kalts pakavs. Un proti — ja tev gadījusies tā nelaime dzīvot šinī pasaulē, tad strādā, cik vari. Ja kaut ko nopelni, tad neaizmirsti, ka tas tev grūti nācis. Tādēļ turi naudu, it kā tā tev būtu pie rokas pieaugusi. Guli bezdelīgas miegu, ēd putna barību (neesi izvēlīga un ēd maz) un nemitīgi kusties.

Šī dzīves gudrība ir ieaugusi večiņā, kā koks ieaug zemē ar stiprām un dziļām saknēm. Kairā večiņas sirdspukstā, katrā miesas audā un asins lāsē iestiepušās šīs lielās gudrības saknes. Tādēļ viņa arī šodien ar saviem septiņdesmit gadiem neparko nevar norimt. Tagad večiņai pienākušas labākas dienas. Padomju vara nav gājusi viņai apkārt ar līkumu. Sociālās nodrošināšanas inspektori palīdzējuši viņai savākt darba stāžu un piesprieduši trīs simtus rubju pensijas mēnesī. Milzu nauda večiņai! Nu varētu apņemt ap pleciem siltu lakatu, ieaut kājas mīkstās rīta kurpēs, kam nevelk cauri grīdas aukstums, un mierīgi sēdēt pie loga. Bet večiņa to nespēj. Viņas acīs viss liekas neuzticams un nedrošs. Arī padomju varas izsniegtā pensiju grāmatiņa un nodrošinātās vecuma dienas. Jo garajā mūžā viss kas ir piedzīvots.

Večiņai liekas, ka vienīgi uz pašas rokām var paļauties. Tās ir kā elpa, kā sirdspuksti. Vienīgi tad cilvēks var dzīvot, ja rokas darbojas. Tādēļ večiņa joprojām modri meklē, kur kādam savērpjamas pakulas, kur sagriežamas lupatas grīdsegām, kur noravējams bruģa gabals pie ģimenes mājiņas ...

Ir vēl kāds iemesls, kāpēc večiņai patīk iet uz tirgu. Tas ir tāds iemesls, kas kā vislielākais noslēpums noguldīts visdziļākajā, visslepenākajā sirds kaktiņā. Ja to gribētu vārdos Izsacīt, pietiktu ar vienu vienīgu ... Kristaps. Jā, kad večiņa iziet no mājām agri — un tieši tā viņa vienmēr iet, — uz preču noliktavas sliekšņa blakus Ventas aptiekai sēž gara auguma naktssargs. Tas ir Kristaps, večiņas jaunības mīlestība.

Pamanījis večiņu, Kristaps žigli pieceļas, pagroza izbalējušo naga cepuri, lai tā labāk sēdētu uz galvas, aizpogā no rudas vadmalas šūtos pārvelkamos svārkus un ar nēzdogu izslauka acis, kurās jau sengadus, sevišķi uz rīta pusi, bieži ieriet asaras. Zaraino nūju, ar kuru balstāma kreisā, ceļgalā maitātā kāja, kas turklāt labu tiesu īsāka par otru, Kristaps prot tā nostādīt, ka to pat pamanīt nevar. Vārgo kāju viņš ar gudru ziņu pacel uz pirkstgala, un tad lai neviens nesaka, ka Kristaps nav brašs vīrs. Seju viņš savelk bezbēdīgā smaidā, lai tā spītētu sarmai, kas ieķērusies bārdas rugājos un matos.

Arī večiņa kā mācēdama sapošas — atliec muguru taisnāku un ar smaida siltumu pūlas atkausēt sejas rievaino stingumu.

Sagaidījis večiņu, Kristaps izveicīgi paklanās un sveicina: — Labrīt, Jūlīt!

—Labrīt, Kristapiņ! — viņa atbild.

Atņemdama sveicienu, večiņa mazliet pa-gausina solus, un Kristaps ar veiklu kāpienu nokļūst tai blakus. Jūle zina — viņš to pavadīs. Ne jau lielu gabalu, bet apmēram soļus četrdesmit — līdz grāmatveikala durvīm.

Kamēr noiet četrdesmit soļus, nevar izrunāt garas valodas. Bet tādas viņiem arī nav jārunā. Viņi gadu pēc gada runā vienu un to pašu.

— Tu uz tirgu, Jūlīt? — cenzdamies neizrādīt, ka klibo, Kristaps vaicā.

— Uz tirgu, Kristapiņ. Kur tad citur. Jānopērk kaut kas. Vai no zila gaisa dzīvosi? — Jūle atbild šķelmīgi.

— Kā ta, kā ta, zināms, — Kristaps piekrīt. — Cilvēks jau tikpat kā kuļmašīna, tukšā nevar iet. Vienmēr jādod kas iekšā ... Vai šorīt nav skaists rīts?

— Skaists, skaists, Kristapiņ.

— Nu ta sveiki, Jūlīt. Man vēl jāaiziet atpakaļ līdz noliktavai.

— Ej vien, ej. Ka kas nenotiek. Tu jau tā esi tālu atnācis. Sveiki, Kristapiņ.

Tā ir visa viņu runāšana.

Taču večiņas sejā ilgi nenodziest smaids, ar šiem nedaudzajiem vārdiem viņai pietiks veselai nedēļai.

Večiņa iet, un dārgas domas, maigas un saldas kā jasmīnu ziedi, apņem viņas sirmo galvu.

Kāds Kristaps toreiz bija brašulis! Cik mīļi, uzticīgi staroja viņa zilās acis, cik cieši viņš turēja Jūles roku, kad paslepeni vadīja meiteni uz dejām! Jā, Jūlei tas bija zagts prieks, grēka ceļš, jo viņa bija ticīgu vecāku bērns ... Reiz viņa aizgāja pat tik tālu, ka ļāvās sevi aizvest uz strādnieku sapulci. Skaļi dziedādams grēcīgos vārdus: «Mēs jaunu pasauli sev celsim,» — Kristaps bikstīja ar elkoni Jūlei sānos un sajūsmināts iesaucās: — Dziedi tu ari! Kāpēc tu klusē?

Kā Jūle būtu varējusi dziedāt? Kad Kristaps nolieca galvu un gaidīja atbildi, viņa tam iečukstēja ausī: — Tā nav laba ... tā dziesma. Neviens cilvēks nevar uzcelt jaunu pasauli. Vienīgi tas kungs.

Kristaps nepacietīgi (pirmo un vienīgo reizi) atmeta ar roku un, pieri saraucis, pasacīja: — Man, zini, kauns par tevi, Jūlīt. Kā cilvēks var runāt tādas muļķības!

Tā bija viņu pēdējā kopā pavadītā stunda. Sapulce bija tikko beigusies, kad zālē ieskrēja Jūles māte, satvēra meitas roku, uzbļāva Kristapam: — Atlaid, sātan! — un aizrāva meiteni.

Jau pēc pusgada Jūle bija paveca ticīga vīra sieva. Vēl pusgads — un viņa kļuva par ticīgu atraitni.

Tad atkal parādījās Kristaps. Viņš centās Jūli satikt un uzrunāt, bet viņa aizslēdza sirdi ar deviņām atslēgām un, kaut gan tā reizēm vai liesmoja, neļāva šīm ugunīm izlauzties uz āru.

Pēc tam kad Kristaps atgriezās no pirmā pasaules kara kā invalids, viņš Jūlei vairs netuvojās. Taču izrādījās, ka ne gadi, ne dieva aizliegums, ne pašu iedomas nebija spējušas nonāvēt viņu mīlestību ...

Atceļā no tirgus večiņa aplūko pilsētu. No visa, kas še diendienā ņirb, kustas un dūc, viņas uzmanību sevišķi saista jaunās mājas, ko jau kopš gadiem nemitīgi būvē pa visu pilsētu. Nonākusi būvlaukuma malā pie pirmās septiņgadīgās skolas, večiņa ik pa desmit sojiem apstājas un noskatās uz ērmīgajiem darbiem, ko še dara. Šie darbi večiņu neiepriecina. Viņa tos nesaprot. Vai tad tās ir ēkas, ko še būvē? Tās jau ir muižas, baronu pilis. Patiešām, katra no tām ir lielāka par barona Heikinga pili dzimtajā Ivandē. Katrai pa trīs, pa četri stāvi, logu bez gala, bez skaita, visi tik lieli, ka ar karīti var iebraukt, visi zibin zib saulē. Katrs tāds nams taču ir vesels ciems, vesela pilsēta. Kā tur cilvēkiem nesajūk galvas, kā tur var atrast katrs savu istabu? Nu zināms, siltas tās nevar būt, jo večiņa zina, ka siltums nemīl plašas istabas, augstus griestus un lielus logus. Vislabākā ir tāda istabiņa kā viņai mazajā sētas namiņā Bērzu ielā. Tā ir gudri būvēta. Griesti turpat virs galvas, durvis taisītas ar tādu paredzēšanu, ka neviens, kas tās lietos, nekļūs resns. Un tad tie ērtie, skaistie logi! Tūliņ redzams, ka tos taisījuši prātīgi ļaudis. Ja, kājās stāvot, gribi paskatīties pa augšējo rūti, jāpieliecas. Toties, kad rudenī rāmju šķirbas no-biksta ar pakulām un starp ārējo un iekšējo rāmi iegulda sāls maisiņu ar sausseržiem — netiek iekšā ne aukstums, ne mitrums.

Bet tagad cilvēki, redzams, zaudējuši seno, godājamo pieticību. Lai nu valsts darītu visu ar plašāku vēzienu. Tai netrūkst ne naudas,

ne mašīnu. Bet skaties vien, ko dara privātie būvētāji, kas dažos gados sacēluši tik daudz māju, ka tu cilvēks pats savā vecajā Ventspilī apmaldīsies. Visi tie lielie zemes plandāgi ap Inženieru, Kārļa Marksa un Komjauniešu ielām taču kā krautin apkrauti ar mājām. Un tās nav vis tādas mājas, kā senāk cēla. Nē, lielības un negausības gars še raugās no lielajiem logiem, balkoniem un verandām, no krāsotajiem žogiem, betonētajiem ceļiem un visa cita. Tā jau ir. Kur tu, cilvēks, ņemsi pieticību un pazemību, ja tas kungs Cebaots, kas simtiem gadu mācījis cilvēkiem pazemības gudrību, tagad pats nesaņem ne desmito daļu kādreizējā goda.

Taču jaunajām celtnēm večiņa var paiet garām bez sevišķa iekarsuma. Galu galā, kāda viņai daļa, ko un kā cilvēki tagad būvē.

Citādas izjūtas večiņu pārņem, kad viņa kādu dienu pilsētas centrā ierauga ļaudis, kas sākuši klāt uz bruģa akmeņiem biezu, tumšu asfalta segu. Šai brīdī večiņas sirds sajūt kaut ko smagu, karstu un sāpīgu, it kā viņa pati būtu ielas akmens, kam gultos virsū šī neatvairāmā, smagā sega.

Vai tad tā nava? Vai ielas akmeņi nav tikpat kā večiņas īpašums, vai tie nav daļa no viņas dzīves, domām un cerībām? Bet te nu piepeši atradušies cilvēki ar kūpošiem toveriem un garkātainiem kruķiem, ar skārda mucām un sprakšķošām sveķilām un sākuši klāt uz bruģa melnu, gausi plūstošu masu, irdenu

un spīdīgu kā treknu kūdru. Večiņa apstājas un vērīgi aplūko asfaltētājus. Līdz jostas vietai kaili un saulē nobrūnējuši, viņi izskatās stipri kā velni. Cieši turēdami muskuļotajās rokās kliedējamo kruķu kātus, viņi vienmērīgi apziež ar melno masu ielu akmeņus, ap-rakdami tos uz mūžīgiem laikiem.

Pār namu jumtiem lūkojas karsta jūlija saule. Bet kas tādiem karstums! Kaut sviedri mazgā viņu stiegrainās muguras, acis, rau, visiem možuma pilnas. Reizēm, kad viens ko pasaka, — uzreiz paspīd piecas sešas baltas mutes un noskan dižais smējiens. Redzams, labi pelna, ja, sviedrus svīzdami, vēl smejas.

Večiņa skatās, skatās un pēdīgi sadomā -— uzprasīs: — Ko jūs, bērniņi, te darāt?

Gaišmatains puisis aptur kruķi, atliec muguru un vērīgi palūkojas večiņā. — Ko darām? — pārvaicā. — Laižam bruģi dibenā. To darām. Atvadies, māmuliņ, no vecajiem akmeņiem.

Večiņa nesaprot: — Ko tu mēļo, vēja galva? Ko tu darīsi ar bruģi?

— Iztaisīsim līdzenu kā galdu, lai neplēš kurpēm purngalus un nelauž ratiem asis.

Večiņa pakrata galvu. — Ko laid miglu acīs? Ko tu, dēls, bruģim padarīsi? Tas tevi pasaulē sagaidīja, arī uz Kaziņmežu aizvadīs. Degungals vien notrīcēs . .. Zināms — apavus viņš nav žēlojis, arī riteņiem darījis pāri. Bet tomēr ... Kas viņam kaiš? Lai dievs dotu tādu kaut līdz Piltenei. Nē, nē, dēliņ! Bruģis

vēl nevienu nav pievīlis. Gan jaunas kamašas no dub|iem pasargājis, gan vecai plaukstai latiņu atmetis... Liec, dēls, bruģim mieru! Un, patiesību sakot, tam tu arī nekā nepadarīsi. Ar visu savu jauno spēku un gar-kātaino kruķi. Palūk, kā viņš izplēties. Kā bagāts brūtgāns apkampis visu Ventspili.

Un večiņa ne bez lepnuma nosmejas.

No šī brīža viņa asfalta klājējus vairs neizlaiž no acīm. Paiet nedēļa, viņa atkal ceļo pēc savas sviesta mārciņas un redz, ka asfal-tētāji izdarījuši brīnumus. Padomju iela līdz pašai bērzu alejai laistās gluda kā noēvelēta — visa noklāta ar tumšu asfalta segu.

Nu večiņa notrūkslas ne pa jokam. Viņi, šie neprātīgie ļaudis, patiešām pazudinās bruģi uz visiem laikiem. Žēlīgais tēvs! Viņi noklās Padomju ielas akmeņus un tad, kas zin, dosies ar saviem smirdošajiem toveriem uz Maija ielu. Bet tieši Maija ielā ir večiņas labākās peļņas vietas.

Visļaunākais tas, ka šajā satraukuma pilnajā laikā pēkšņi pazudis Kristaps. Jau otru rītu pie noliktavas durvīm Kristapa vietā čurn vatniekā iepogājusies vecene. Kad Jūle apvaicājas par Kristapu, tā labu brīdi pat neatbild. Tikai tad īgni izmet: — Ko uzpli-jies? Kā lai es zinu, kur tavam Kristapam gals?

Bet tieši Kristapa tagad vajadzētu. Ar viņu varētu parunāties, izkratīt viņam savu sirds nemieru.

Nākot no tirgus, večiņa iegriežas Maija ielā un apstaigā visas savas ravējamās vietas. Jo tālāk viņa aiziet uz jūras pusi, jo sirds kļūst mierīgāka. Nu nē. Tik tālu asfaltētāji netiks.

Bet arī šoreiz nenotiek, kā večiņa cer. Rodas jaunas asfaltētāju brigādes. Kamēr viena ar saviem kruķiem un toveriem saimnieko Padomju ielā, otra apmetas Maija ielā, bet trešā aizceļo uz Vasarnīcu ielu. Nemitīgi kūp melnie toveri, dūmodamas kuras asfaltētāju krāsniņas, un spigujodams kā melna vulkāna lava pār akmeņiem lejas bitumens. Asfalts nāk kā pavasara plūdi, valdonīgs un neatvairāms. Kā brīnumdari ķirurgi asfaltētāji nolīdzina grumbas vecajās, pelēkajās ielu sejās un pārvērš tās jauneklīgas un skaistas. Asfalts vizuļo un rotaļājas ar saules stariem. Viegli sudrabots kā tīmekļu tilts, tas klusi čukst puikām: «Nāciet šurpu, baltgalvainie palaidņi! Izmēģiniet, kā plikšķ kaila kājas pēda uz manas gludās muguras. Ņemiet savus divriteņus un trīsriteņus un izlaidiet slaidus līkumus! Nu taču jums vairs nebūs jābrauc pa ietnēm un jāuztrauc miliči.»

Asfalts tiešām ir kaut kas brīnišķīgs. Sajuzdami zem sevis tā labo, gludo klājumu, smagie ormaņi satikdamies apmainās draudzīgiem saucieniem: — Nu ko, brālīt? Cits brauciens! — Ar stiegrojamo dzelzi piekrautas smagās mašīnas, uzripodamas uz asfalta, pēkšņi pārtrauc spēlēt savas ņerkstošās sim-

fonijas, un iestājas tāds tīkams klusums, ka var sadzirdēt maigās vēja melodijas ziedošajās liepās. Šoferu nopietnajās sejās parādās smaidi, kad, klusi dūcot, zem riteņiem izklājas asfalta tumšais zīds.

Bet večiņa nesmaida.

Ar augošām bažām viņa seko asfaltētāju brigādei, kas mierīgi, bet neatturami virzās pa Maija ielu uz jūras pusi. Večiņas krūtīs aug rūgtums. Ar satumsušu, nosodošu skatienu viņa vēro muskuļainos vīrus un pēdīgi neiztur.

— Vai tad cita nekā nav ko darīt? — noprasa.

Tas pats dzeltenmatainais puisis smaidīdams palūkojas večiņa un atvaicā: — Bet kāpēc tu, māmulīt, tāda saīgusi? Vai tev nepatīk mūsu darbs?

Večiņa novēršas un atbild pēc tīras sirdsapziņas: — Nepatīk.

Puisis aiz brīnumiem iepleš acis: — Bet kā tad tā?

— Tāpēc ka vienreiz padarītu darbu nevajag darīt otrreiz. Bruģis ir labs. Tas ir vecāks par tevi, bet vai tu viņā vari kādu vainu atrast? Ko tu viņam uzmācies?

— Ej nu, māmulīt, tavu ērmīgu runāšanu. Ņem konfektes! — Puisis norauj nosmulēto cimdu un izņem no kabatas divas šokolādes konfektes.

Večiņa pat nepaskatās uz saldumu puiša cietajā plaukstā. — IesāM! — viņa atteic tikko dzirdami un dusmīgi aizsojo pa ietni.

Nemanot večiņas krūtīs iemetas un sāk gruzdēt naids. «Kaut es viņiem varētu kaut ko padarīt!» viņa domās vēlas. «Kaut varētu tajos toveros iebērt kādu pulveri, lai spīdīgo, melno sacietējumu nekāda uguns vairs nespētu padarīt mīkstu!»

Večiņa vēlas, kaut uznāktu lietus, kaut sāktu gāzt spaiņiem vien! Tad asfaltētājiem darbs būtu jāpārtrauc. Bet lietus nelīst.

Večiņas sirdī kaist tik dziļš aizkaitinājums uz ielu pārveidotājiem un viņu lietām, ka tai pat nakti nav miera. Viņa grozās savā gultā, klausās, kā matrača atsperes klusi čīkst, un domā, domā. Par to pašu bruģi, tiem pašiem akmeņiem. Vai tie kādreiz bijuši neuzticīgi? Vai pie tiem nevarēja piespiesties ar savām bēdām un sajust cietu pamatu zem ceļgaliem? Zināms, toreiz vajadzēja turēties pie šiem akmeņiem, gribi vai negribi. Šodien ir citādi. Katrs mēnesis ieliek večiņas sadriskātajā rokas somiņā trīs simti rubļu. Tādēļ ravējot vairs nav tik ļoti jāsleidzas, nav jātrenc rokas kā dzinējsuņi pēc tiem dažiem desmitiem rubļu, ko bruģis atmet. Nu ir pavisam cita strādāšana, sevišķi tajās dienās, kad liepas ar saviem zeltainajiem ziedu vēdekļiem vēdina vieglu vēju. Tad ir tīkami atlaisties pus-sēdus uz siltajiem, gludajiem akmeņiem un klausīties, ko viņi stāsta par senām dienām ... Bet tieši tagad uzradušies cilvēki, kas grib večiņai šo prieku atņemt.

Ar nemieru kaudamās, pēdējā laikā večiņa sākusi celties ļoti agri.

Viņa uzvelk adītu jaku, uzsien lakatiņu un, spieķīti par ceļa biedru paņēmusi, pirms saules iziet uz ielas. Soļi jau vairākreiz viņu nekļūdīgi aizveduši Maija ielā, tajā vietā, kur asfaltētāji vakarā beiguši darbu. Te večiņa apstājas, paiet solīti un atkal apstājas. Ilgi viņa staigā ap asfaltētāju ierīcēm un pusbalsī ar tām rājas.

Vienā šādā rītā večiņas vēlēšanās aizkavēt asfaltētāju darbu kļūst tik liela, ka viņa nolemj rīkoties.

Vispirms viņa uzmanīgi apskatās visapkārt. Austošais rīts tikko sācis celt iesārto seju pār jumtu korēm. Visapkārt izplēties skanīgs agras ausmas miers. Klusē bezdelīgas, baloži un cilvēku soļi. Neklusē vienīgi osta un dzelzceļa stacija. Tās abas elso, dūc, dārd un sasaucas tālu dzirdamām balsīm ... Večiņa pieiet pie asfaltētāju atstātās malkas kaudzītes. Kā būtu, ja viņa kādas pagales aiznestu un noslēptu krūmājā pie katoļu baznīcas vai vienkārši pārmestu pār žogu kādā sētā.

Večiņa noliecas, paceļ vienu pagali, bet tūliņ noliek atkal atpakaļ. Nē, nē, tādas lietas viņa nedarīs. Tā jau būtu zagšana. Bet viņa nekad nav zagusi, ne tik daudz kā kniepadatu viņa nav paņēmusi no svešas mantas. Un kā tad tā? Ņems pārsviedīs pagali pār žogu, bet otrā pusē varbūt puķu dobe, varbūt rožu krūms patlaban pilnos ziedos. Aiz kauna večiņa notvīkst. Kā kaut kam pretīgam pieskārusies, viņa noskurinās un atkal apskatās visapkārt. Slavēts dievs! Neviens nav redzējis.

Večiņa paiet gabalu uz jūras pusi un apstājas pie katoļu baznīcas žoga zem liepām, kas tur pār ietni tumšus zaru baldahīnus. Liekas, še no zariem kā smalks lietus vēl kaisītos iezaļgana nakts krēsla. Tas ir labi. Večiņa sarauj lakatiņu tā, ka tas vēl vairāk apēno viņas grumbaino seju. Nu ir vēl labāk. Nu, ja cilvēki nāktu, neviens nepamanītu viņas ļaunās domas. (Brīnums — večiņai šķiet, ka arī domas var redzēt.)

Labu brīdi pastāvējusi, viņa nolemj iet mājās. Taču, kad viņa nonāk pie asfaltētāju ierīcēm, sirdij atkal uzgulst rūgts niknums. Kaut kā tiem negantniekiem tomēr vajadzētu atriebties, kaut kā vajadzētu likt sajust, ka pasaulē dzīvo cilvēks, kas dziļi nīst viņu darbus. Apstājusies pie asfaltētāju tovera, večiņa pēkšņi ierauga nelielu bitumena gabalu, tik lielu kā maza bērna dūre. Atlūzis no kopējās masas, tas melns, šķautnains un ļauni spīdīgs guļ ielnes malā, it kā ņirdzīgi smīnēdams par večiņas bēdām.

— Es tevi, vilka zobu ... ka ņemšu, — večiņa nodudina aiz dusmām dobjā balsī un noliekusies satver melno akmeni. Ko ar to iesākt, tas viņai šobrīd vēl nav zināms. Varbūt viņa to iesviedīs nātru biezoknī, varbūt, mājās pārnesusi, atdos ugunij. Viens ir skaidrs, tam nebūs lemts izklāties še uz ielas.

Bet atkal večiņa sajūt dīvainu pretestību. Nekad vēl savā mūžā viņa nav postījusi citu darbu, nevienu nav traucējusi strādāt. Bet tagad?

Večiņa tur bitumena gabalu nedrošā rokā, it kā viņai kāds butu iedevis nepazīstamu lietu un viņa nezinātu, ko ar to iesākt.

Piepeši sirds večiņai briesmīgi salecas. Viņa skaidri sadzirdējusi, ka tai aiz muguras kaut kas nošvikst. Kā sadzelta viņa apsviežas apkārt un ierauga ... Kristapu. Jā, jā, tas ir viņš — mīlīgs sirmums ap zodu, priecīgs skatiens laipnajās acīs. Tik tiešām ... Kristaps pats stāv večiņas priekšā un balsta kreiso, īsāko kāju vienīgi uz purngala, lai izskatītos staltāks.

— Labrīt, Jūlit! — viņš sveicina tik milīgā skaņā, kādu, šķiet, nevarētu izdabūt ne no viena instrumenta. — Kā tu zināji, ka es tagad šite sargāju? ... Patiesību sakot, tikko iesāku. Nogulēju labu laiku slims ... Bet nu, kā redzi, esmu uz kājām.

Večiņa ir tik apmulsusi, it kā būtu saņēmusi smagu triecienu. Viņa Kristapu redzēt gan redz, bet nepamana ne viņa mīlīgo balsi, ne priecīgo smaidu. Viņa pat neaptver, ko .Kristaps tai saka, un nespēj atbildēt. Vai Kristaps nesacīja «labrīt»? Bet kāds te var būt «labrīts»? Večiņa sakniebj lūpas, un neviļus ciešāk sakļaujas arī viņas pirksti ap melno akmeni. Ar visu būtni viņa tiecas no šejienes projām, bet kājas ir kā pienaglotas.

Kristaps, cenzdamies likt kreiso kāju, cik vingri vien iespējams, pienāk tuvāk. Viņš nepamana, ka večiņai trīc rokas un seja ir pelnu pelēka. Viņš skatās uz bitumena gabalu un, savādi pacilāts, prasa: — Nu, Jūlīt, vai nav smuks?

Un, nostājies Jūlei gluži blakus, tā ka roka ar nūju skaras pie viņas sāniem, Kristaps izstiepj otru roku un rāda uz to pusi, kur Maija iela vizmodama iet pretī rīta blāzmai.

— Vai tu, Jūlīt, redzi, — Kristaps vaicā, — kāda tagad kļuvusi mūsu Ventspils? Vai tu atceries, kā mēs toreiz dziedājām «Mēs jaunu pasauli sev celsim»? Tu teici, ka tā ir bezdievīga dziesma, ka cilvēks nekā nevar uzcelt, vienīgi tas kungs... Re, Jūlīt, ka tev nebija taisnība. Re, kur viņa ceļas... tā jaunā pasaule . .. mūsu jaunā Ventspils. Vai tu nepriecājies?

Kristapa balss skan tik silti, it kā būtu atgriezušies tālie jaunības gadi, bet večiņa to nepamana. Sausās lūpas tai mēmi noraustās, bitumena gabals izkrīt no rokām. Viņa pagriežas un salikusi klusiņām aiziet. Ar ķeģīti klibinādama, viņa iet pa asfaltēto Maija ielu, kas uzlecošās saules staros sāk mirdzēt kā plata, taisna upe. Mirdz ne vien asfalts, mirdz arī jaunie, baltie nami, kurus var saskatīt pa Komjauniešu un Dzirnavu ielām.

Skats ir gluži vienreizējs, neaprakstāms, sirdi aizkustinošs. Liekas, it kā jaunajā Ventspili uzlēktu neskaitāmas saules un priecīgi smaidītu pretī tai lielajai, vienīgajai, kas vēlīga nāk no austrumiem pāri Dundagas, Puzes un Popes mūžam zilajām mežotnēm.

Šai gaismā večiņai uz mirkli apžilbst acis. Viņa apstājas, atskatās atpakaļ un redz, ka Kristaps stāv un skatās viņai pakaj. Nu viņa ierauga arī Kristapa smaidu, ierauga, ka viņš paceļ roku un māj tai sveicienu. Un tagad viņa atceras un saprot, ko Kristaps tai nupat sacījis, atceras viņa vaicājumu, tikpat lielu un neatvairāmu kā rīta gaisma:

«Vai tu nepriecājies?»

NABAGU MĀJAS SAIMNIEKS BABIS

No cikla «Invalidu namā»

JLJi\z pēc tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada devītā maija Daviņu nabagu mājā sacēlās liels uztraukums. Paklīda ziņa, ka visus divdesmit tr:s invalidus pārcelšot uz citu vietu, kaut kur tālu pasaules viņā galā, kur esot tik liels nabagu nams kā baznīca.

Invalīdi uztraucās ne pa jokam. Lai ari viņi nebija nekādi gruntnieki, tomēr visi tepat no Dāviņiem, tādēļ ikviens vēlējās apgulties tieši Dāviņu kapu kalnā un klausīties, kā mūžīgi dreb vecās kapsētas apses. Invalīdu nodilušās kūjas skaļāk nekā citkārt klaudzināja bedrainos klona ķieģeļus. No visiem kaktiem skanēja grūtas nopūtas: — Ak kungs, ak kungs! Nevarējām tepat savas galviņas noguldīt. Vadas nez kur pa pasauli riņķī. Ņēmis dievs vienreiz pretī...

Dāviņu nabagu saimnieks Babis, spēcīgs, vienacains vecis, īsi apgrieztiem sirmiem matiem un bārdu, ģērbies veclaiku kamzolī ar divām pogu rindām priekšā, staigāja pa savu bēdīgo valstību un greizi smīnēja.

— Nu vaid, — viņš rūca, — nu čīkst un

pūš, bet visu laiku nebija labi. Tad tikai to vien zināja: «Babis zog. Babis sit.» Ek, maitas! Nu jūs vienreiz dabūsiet vellu redzēt. Savedis visus kopā kā tejus un nomērdēs badā. Vai ta boļševikam nabagu vajag? Pašam nav ko rīt, un tad grūdīs vēl jūsu bezzobainajās mutēs.

Kaut gan vārdos Babis izrādījās bezbēdīgs un brašs, īstenībā arī viņš bija apjucis. «Ja jau tiešām vedīs uz citu vietu,» viņš domāja, «ko tad es? Kas tad ar mani?»

Babim tiešām bija ko padomāt. Ja Dāviņos nebūs vairs invalidu, nebūs arī saimnieka varas un goda. Tātad nebūs arī maizes un pajumtes, jo piederīgo viņam nebija, bet uz pleciem jau turpat septiņdesmit gadu. Iznāca, ka arī Babis būs pieskaitāms tiem divdesmit trijiem bēduļiem, kurus viņš līdz šim komandēja kā nežēlīgs cara laika praporščiks savus zaldātus.

Jā, žēlastību Babis nepazina, un nabagu mājā tai nebija vietas. Būdams saimnieks, viņš gāza ar dūri pa labi un pa kreisi, daudz nebēdādams, kam un kur trāpa. Ja tad vēl piespēra kāju un uzbrēca: «Klusu!» — iestājās tāds klusums kā liķu kambarī, un tā bija droša zīme, ka iestādē valda kārtība.

Saņēmis skopo nabaga devu, Babis, nejūtot nekādus sirdsapziņas pārmetumus, samazināja to uz pusi. Ja sākumā sirds dažreiz mēģināja ierunāties, tad tūliņ kā labas miega zāles to nomierināja apziņa, ka ne jau viņam vienam tiek tas labums. Savu tiesu dabūja arī tie, kas sēdēja pagasta namā.

Šīm divām īpašībām, proti, cietai dūrei un nejūtīgai sirdij pilnīgi pieskaņojās trešā, bez kuras nav domājams īsts nabagu mājas saimnieks. Babim bija arī lukna mēle. Šī īpašība visā pilnībā parādījās tajās reizēs, kad pagasta amata vīri viņu izskata pēc bāra par «rupju apiešanos ar nespējniekiem».

Šādos gadījumos Babis noņēma naga cepuri un, turēdams to abām rokām uz vēdera kā mācītājs bībeli, runāja ar tādu taisnības apziņu un svētu vientiesību, ka reizēm ne vien pašam nobira asaras, bet arī amata vīriem.

Ko? Viņš, Babis, esot rupjš pret nespējniekiem? Viņš, kas pats esot vecs un ar vienu kāju stāvot tikpat kā kapā? Nekad un ne mūžam. Ja arī viņš kādreiz iegrūžot kādu pavieglu dunku, tad vienīgi tādēļ, lai nespējnieki atmostos un atjēgtos. Līdz kaklam pie-ēdināti, apsildīti, apmazgāti un visvisādi appuišoti, tie cita nekā nejēdzot kā kurnēt pret dievu un valdību.

Atgadījās, ka pagasta vecākais, vēlēdamies Babi pakaitināt, ieminējās, ka tik spožas tās lietas nemaz neesot. Nabagu katlā putraims nevarot atrast putraimu, krāsnīs čurkstot mežā lasīti žagari, bet pa veču netīro kreklu apkaklēm pastaigājoties tāda radība, no kuras kārtīgs cilvēks turoties pa gabalu.

Pēc tāda aizrādījuma Babis grūti nopūtās

un bēdīgi nokāra galvu. — Vecākā kungs, — viņš sacīja drebošā balsī. — Arī mēs, lūgtu piedošanu, neēdam cepešus. Bez tam jums katrs pateiks, ka vecu cilvēku nedrīkst pārbarot. Viņam vislabākā ir viegla, bet sātīga barība. Tieši tādu mēs dodam. Un par žagariem. Dievs mans liecinieks, vecākā kungs, es negribu raidīt nespējniekus uz mežu lasīt žagarus. Lai kurina krāsnis ar malku. Vai man žēl? Vai malkas pagales ēdīšu maizes vietā? Bet cilvēkam taču jāizkustas. Citādi asinis apstāsies un no garlaicības trakums uznāks. Tā taču ir bērnu spēle, vecākā kungs, rotaļa — pastaigāties pa mežu un atnest mājās klēpīti žagaru... Un tad jums labpatika pieminēt kukaiņus. Nu ko, — Babis paplātīja rokas, it kā rādot, cik sarežģīts un grūts šis jautājums, — kukaiņi ir. Bet jums, vecākā kungs, sacīšu tā. Vecs cilvēks ir tikpat kā bērns. Un kuram, lūgtu piedošanu, bērnībā nav bijušas utis? Ak tu tētīt! Mani māte utoja gan ar ķemmi, gan tāpat ar rokām, bet nekā nevarēja izdarīt. Kā tad jūs gribat, lai divdesmit trīs veči būtu bešā? Un, galu galā — es jums sacīšu — nav nemaz tik slikti. Cilvēkiem īsāks laiks ...

Pārvarējis pirmo apjukumu, Babis sasparojās. Viņam likās, ka gaidāmo pārvietošanu iespējams novērst ar kopīgu uzstāšanos pret to.

— Kad atbrauks jums pakaļ, — viņš sāka invalīdus mācīt, — turieties pretī. Visi kā

viens pasakiet — nē! Un nekustiet ne no vietas. Redzēs, ko tad šie darīs. Varas darbus jau nu nestrādās.

Lai iedvestu savai armijai vajadzīgo noskaņu, Babis ar divi nedēļas nemazgātu roku pagrāba no kulītes sauju cukura gabaliņu un izdalīja vecenēm — pa gabaliņam uz deguna. Veči savukārt saņēma svētku dāvanu — katrs veselu papirosu.

Dūša aizstāvēties cēlās acīm redzami. Uz-pīļu Jorens, mazs un viegls kā noperējies zvirbulis, varonīgi sita pret klonu savu kadiķa nūju un tumšā aizkapa balsī zvērēja:

— Dzīvu mani no Dāviņiem neaizvedīs.

To varēja uzskatīt kā visu veču svinīgu solījumu, jo arī citi, kaut gan neko skaidru nepateica, tomēr piekrītoši norūcās.

No sieviešu puses kaut ko līdzīgu zvērestam nodeva Kauceru Bille, kas bija tik veca, ka pati vairs nezināja savu gadu skaitu.

— Lai tik nāk, lai tik brauc, — viņa šļupstēja it kā priecādamās. — Ar šo es tiem vedējiem! — Billes dzīslainās rokas paslēja gaisā plaukstās noglumināto nūjas augšgalu.

— Ķiz zobos! Err! Še tev jaunā meita!

Ar Billes muti, katram redzams, nerunāja pilns prāts. To zināja arī Babis. Taču šoreiz labs bija ikviens, kas gatavs turēties pretī aizvešanai .. .

Tā nodrošinājies, Babis naktīs gulēja daudz mierīgāk. Arī viņa padotajiem briesmas pamazām aizmirsās.

Bet tieši tad pie vecās Dāviņu nabagu mājas piebrauca divi lieli kravas auto. No mašīnām izlēca dzīvespriecīgi ļaudis, jaunā in valīdu nama darbinieki, un iegāja nabagu mājas smirdošajā gaitenī. Priekšgalā platiem, atsperīgiem soļiem gāja garš virs kalsnu, enerģisku seju, ģērbies gaišā, cieši sajoztā putekļu mētelī un spožos zābakos. Rokā viņam bija apdilis portfelis, bet galvā žokeja cepure. Kaut gan pie deniņiem redzamie rūsganie mati jau radojās ar sarmu, vīrs izskatījās jauneklīgs. Tas bija direktors Namavīrs no «pasaules viņa gala».

— Nu, māmiņas, — viņš ar neliekuļotu sirsnību uzrunāja invalīdes, — diezgan salts uz ķieģeļu klona. Brauksim uz istabām, kur dēļu grīda. Kas jums te par dzīvošanu? Re, — direktora rādāmais pirksts iespiedās satrunējušajā loga rāmī, — rūtis gāžas ārā. Un kāda krāsns! Ai, ai, ai! Te jau vairāk dūmu nekā pirtī. Un pašas vienās lupatās.

— Kā jau nabadziņi, kungs, — no kakta atsaucās padobja, sēcoša balss.

— Kas jūs par nabadziņiem! — direktors purināja galvu. — Tādi paši pilsoņi kā visi citi. Nabaga vārdu aizmirstiet. No šī brīža lai nebūtu cita vārda kā invalīds.

— Ak mūžs! Par ko tad mūs tā? — nogaudās cita balss. — Visu laiku bijām godīgi nabagi, bet nu uzreiz dievs zina kas.

Kopīgiem spēkiem atbraucēji drīz nomierināja satrauktos prātus un pārliecināja Dā-

viņu invalīdus, ka jaunajā vietā viņus gaida labas dienas.

Pirmā padevās Kauceru Bille. Piesteberē-jusi direktoram, viņa pasita uz augšu spīdīgo nūjas galu un noprasīja: — Šo arī vedīsi? Ja vedīsi šo, vedīsi mani. Ķiz err! Še tev jauna meitai

Tikpat nodevīgi izturējās Uzpīlu Jorens. Viņš pārdevās par papirosu, ko iedeva jaunā invalīdu nama grāmatvedis.

Babis nebija gaidījis tik briesmīgu nodevību. Viņa veselā acs, draudīga kā pielādētas šautenes melnais caurums, nikni vēroja bijušo apakšnieku pelēcīgās sejas. «Blēži,» viņš domāja. «Čūsku dzimums. Re, ko izperinājuši!»

Izbijušā nabagu saimnieka kreisais vaigs sāka raustīties, pirksti savilkās dūrēs. Viņš tikko novaldīja ierasto bļāvienu: «Klusu, maitas! Nositīšu!» un izgāja pagalmā. Te vairs nebija vērts runāt. Un diezin vai pārmērīgajā uztraukumā viņš maz spētu kādu vārdu pasacīt...

Atbraucēji bija uzvarējuši necerēti viegli. Nu atlika vienīgi sasēdināt invalīdus mašīnās un aizbraukt. Bet tieši tagad iesākās neaprakstāmas grūtības. Līdzko direktors ierunājās par kāpšanu mašīnās, visi divdesmit trīs invalīdi atminējās savu mantu. Viņi, izrādījās, bija kā sasējušies, kā saauguši ar veseliem lupatu kalniem un visvisādām vecām

lietām. Viņi ķērās pie tām kā slīcēji izmisīgām rokām. Krampjaini sažņaugti pirksti turēja pārvelkamus svārkus, no kuriem vēlās ārā pelēki vates kušķi, cilāja sadriskātas segas, ko vairs nespēja saturēt kopā nekādi ielāpi, lakatus, kas, kožu sakapāti, izira un izstiepās zem kājām kā garas noplukušas astes, un kažociņus ar sapelējušu virsdrēbi, grabošām, bezspalvainām apkaklēm un sadzeltējušām, izplēnējušām ādām, kas bez kādas kārtības karājās gari izstieptos šuvju diegos. Šajās lupatu kaudzēs netrūka nekā. Tur bija melnas, caurumainas pastalas bez auklām, ar atirušiem purngaliem, kas likās greizi smīnam par visu pasauli; koka tupeles, kam kājas noēvelējušas pazoli tik plānu kā papīru; cimdi, ko, acis nepamirkšķinot, varēja uzmaukt līdz padusēm, tādēļ ka to norauktos galus bija sarējis nežēlīgais laika zobs; bikses, kas atgādināja ar pērnajām lapām sajauktu zemi; zaķenes, kam atlūzušas abas ausis un tūkstoš gabalos sasprāgusi virsāda; vatēti krūšu sildītāji, tā nopulēti ar sviedriem un netīrumiem, ka nebija vairs redzamas priekšpusē uzšūtās greznās puķītes; nodzeltējušas gumijas apkakles, tik cietas kā skārda caurules; pakulu palagi, ko tik ļoti izvaicājusi cilvēka miesa, ka tiem katrā vietā varēja izbāzt cauri , pirkstu, un daudz citādu savu mūžu nodzīvojušu apģērba piederumu.

Visu to ar negaidītu spēku un izturību Dā-viņu invalīdi nesa ārā un krāva mašinās.

Velti viņiem pūlējās iestāstīt, ka šo mantu nekad un nevienam vairs nevajadzēs.

Novietojuši lupatas, invalīdi uzstāja, ka jākrauj iekšā arī lielā manta. Tā atradās šķūni, kas atgādināja vecu lietu noliktavu.

— Ak mūžs! — direktors iesaucās, iemetis aci šai vraku kapsētā, ko pamazām bija piepildījusi dzīves krāčainā straume. — Ko te ar pāris mašīnām? Te vajadzīgs kilģis. Trīs-tūkstoštonnīgs precinieks. Nē, draugi, mēs nevaram vadāt nederīgus praulus.

Tagad iznāca priekšā Dūdiku Bierants, viscaur pelēks un sirms kā knvs.

— Tā, kungs, nerunā! — viņš, samirkšķinājis asarainās acis, sāka runāt no uztraukuma trīcošā balsī. — Tie nav prauli. Tā ir dārga manta. Vai tu redzi šos locījumus? — Bierants rādīja ar kreveļainu pirkstu uz tuvākā skapja durvīm. — Vai tu zini, kas tas ir? Zeiburliņš. Jēkabs Zeiburliņš. Tu tādu meistaru varbūt nebūsi dzirdējis. Bet mums visiem ... visiem dāviņiem viņa skapjos karājušās goda kārtas ... Dzēra, bet strādāja. Ai, ai! Uztaisīja skapi, piesita ar knolliem — tinkš! — kā jauns māla pods. Svied lejā kaut pa jumta lūku — neplīsis. Bet jūs — prauli... Jā, kungs, dariet, ko ziniet, bet bez mantas mēs nevaram.

— Bez mantas nevaram, — atbalsoja viss bars.

Direktors ātri apsvēra, ka pilnīga atteikšanās ņemt līdzi invalīdu mantas sagādās lielu rūgtumu.

— Nu labi, — viņš piekāpās, — ņemsim līdzi jūsu mantas, bet tikai tādas, ko var godīgi iekraut mašīnā.

Abi šoferi, invalīdu nama grāmatvedis un noliktavas pārzinis — visi zaļoksnēji puiši saspļāva saujās un lika tās klāt šai pagātnei, kas oda pēc vāverenēm un pelējuma. Cik tā bija viegla, un kā viss izjuka stipru vīru rokās! Varenā meistara Jēkaba Zeibur-liņa skapjiem sabirza kājas, it kā tās nebijušas taisītas no koka, bet izgrieztas no apgrauzdētas baltmaizes. Izgāzās ar grezniem locījumiem izrotātās durvis, nokrita zirnekļu tīklos ieaustie kroņi, kuru ieapaļie izzāģējumi kaut kā atgādināja cēli izliektās gaiļa astes spalvas, un pēdīgi atrāvās no vietas mugurpuses satrupušie dēļi, it kā gribēdami parādīt visai pasaulei, cik ļoti var saniekoties pat tik stipra un cieta lieta kā dzelzs nagla. Labāk neklājās pūra lādēm. Ar bungu dārdieniem līdzīgu skaņu tām nogāzās vāki, no kuriem gadi kā kārīgas mēles bija nolaizījuši izturīgo krāsu līdz ar «Anno 1800» un tā tālāk. Šī sapostītā jaukuma vietā bija apmetušies grūtsirdību modinoši tumši plankumi un tas smagais apsūbējums, ko rada bēdas, putekļi un kvēpi ar nelielu tauku piedevu. Pavisam negaidot, lādēm izkrita ari dibeni, kurus dzeltenos miltos bija samalusi tā apbrīnojamā radība, kas ar lielu patiku un kāri grauž sausu koku. Dibeniem krītot, smalkais ķirmju bīde-lis strūklām vien izkaisījās maura zālē, visiem uzskatāmi parādot, ka pasaulē viss nolemts iznīcībai.

Kaut kas līdzīgs notika arī ar platdibenai-najām tīnēm, kuras jau sen bija apskribinā-juši un izurbuši peļu zobi. Nu atspruka vaļā tām apjoztās garās lagzdu stīpas, tādēļ sānu galdi, ko nekas vairs nesaturēja, gāzās uz visām pusēm. Tā šīs vecās miltu glabātavas pēkšņi atvāzās kā lieli, netīri, zaļpelēki ziedi, atdodamas zemes vējiem sevī noglabāto rūgto pagātnes dvašu. Sabira, sajuka, izšķīda arī dažādi skapīši, siļķu mucas un gaļas sālīja-mās baļļas, vecmodīgi ēvelsoli, šķirbaini galdi un paštaisītas egļu koka gultas, kas bija sanaglotas ar kalēja kaltām naglām. Taču atlika diezgan arī tādu mantu, kas negribēja plīst. Ar tām piekrāva abas mašīnas pilnas līdz augšai. Bet no šķūņa invalīdi vēl vienmēr nesa mantas: mēslu dakšas bez kūliņiem, plē-kām klātus kretuļus, kam izplīsuši vidi, sarūsējušām dzelzs sloksnēm apsistus labības mērojamos pūrus, vidū pārsprāgušus linu kulstāmos dēļus, reguļus ar izlauzītiem zariem, koka divzaru dakšas klāsta noņemšanai, alus muciņas, pa kuru caurumiem šāvās ārā pārbiedētas peles, apdegušus ogļu kruķus gariem kātiem un saplaisājušas maizes abras.

To redzot, direktors ielēca mašīnā, izplēta rokas un stāvēja līdzīgi tiem krustiem, kurus iemej uz nevietā iebrauktiem ceļiem.

— Nē! — viņš kliedza. — Vairāk ne! Ne adatas. Cilvēki mījie, kur jūs paši sēdēsiet? Un ko jūs ar visu to iesāksiet? Atkal rijas kulsiet?

— Kungs, paņemiet manu kasti, — izmisis baram cauri spiedās pusaklais Imbis. — Tā ir dārga manta. Kungs, paņemiet!

— Ej nost! — ar elkoņiem grūzdamies, citiem priekšā izlauzās Jorens. — Šīs ēķeles, kungs, lieciet iekšā! — viņš ar sausām, trīcošām rokām cēla gaisā linu sukas, kam tērauda zaros bija tik daudz rūsas, ka likās — tie pieķepuši ar sarecējušām asinīm.

Grūstīdamies viņš izgāza Imbim no rokām dārgo kasti, vāks atsviedās vaļā, un zālē izkaisījās vairāki simti tukšu sērkociņu kastīšu, zaļganas maizes garozas un kramā sakaltuši pastalādas gabaliņi.

— Diezgan, pietiek! Kāpiet iekšā! — Na-mavīrs palika nelokāms.

Kad invalīdi, puišiem piepalīdzot, sāka rausties mašīnās, atradās arī Babis. — Nu, kraķi! — viņš paklusu lamājās. — Veņdžās, veņdžās! — Un slepus iegrūda, kam vien varēja, ar dūri dibenpusē.

Tagad kļuva gaiši redzams, ka viņš bija zaudējis daudz no agrākās cieņas un iespaida. Dūdiku Bierants, iekļuvis mašīnā, atļāvās pat tādu nekrietnību kā bijušā priekšnieka atklātu nogānīšanu.

— Vēl tu nerimsies, elles prauls! — Bierants kliedza. — Vēl tu dauzīsi cilvēkus ar saviem kulakiem! Aizmirsti tagad to, razbal-niek! Pamēģini tik piedurt roku! Tad tevi iekals dzelžos un aizsūtīs uz Zibīriju!

Babim nekas cits neatlika kā aizbēgt no šī briesmīgā bjauramutes. Viņš noslaistījās aizmugurē, kamēr visi iesēdās, un tad nostājās iepretī Namavīram. Nostājās kā vecs, bargs virsaitis, mazliet noliektu galvu, kas bija pilna niknu domu.

Tās drūmi spulgoja no Babja vienīgās acs, kad viņš dobji dūcošā balsī prasīja: — Kā tad paliks ar mani?

— Kā? — Namavīrs brīnījās, tūliņ uztverdams to sevišķo, ko izpauda Babja acs, balss un visa stāja. — Kas tad jūs tāds esat?

— Es te biju saimnieks.

— Umm, — direktors apmulsis padūcināja degunu. — Tas ir ... es tomēr lāgā nesaprotu.

— Man nav kur palikt, — Babja balss iedrebējās. — Kad te taisa ciet, tad es arī esmu nabags.

Direktora piere uzmeta pāris grumbu. Šo jautājumu tā uz vietas nevarēja izlemt. Bet ja nu izņēmuma kārtā šautu pāri instrukcijai? Cilvēks taču sacīja, ka viņam nav kur dzīvot.

— Nu labi, — direktors, vērodams bargo veci, tikko manāmi pavīpsnāja. — Mežā zem egles nedzīvosiet. Uz lielceļa ubagot neiesiet. Kāpiet iekšā, brauksim uz invalīdu namu. Būs arī jums rūmes ...

Šo nicinošo pavīpsnāšanu, šo necienīgo runāšanu par mežu un lielceļu un šo pazemojošo «arī» Babis dziļi noglabāja krūtīs un paņēma līdz kā nesadeldējamu galodu, uz kuras uzasināt atriebības ieročus.

«Tas garais maita ar viksētajiem zābakiem izpostīja manu dzīvi,» Babis domāja un ienīda direktoru ar katru savu asins lāsi un kaulu šūnu ...

Pirmajās dienās jaunajā invalidu namā Babis sajutās apmulsis. Pārmaiņa bija pārāk krasa. Salīdzinot ar dūmaino, smirdošo Dā-viņu nabagu māju, kur kā elkus godāja lupatas un vecus spaiņus, šī te bija īsta pils ar gariem gaiteņiem un neskaitāmām gaišām istabām. Un kādas gultas! Ar lieliem, resniem pirkstiem bijušais nabagu saimnieks taustija abus baltos palagus, mīkstās segas un spilvenus. Viņš bija vienkārši izbrīnījies. Bet pamazām galva sāka strādāt. «Plātās,» viņš domāja. «Vajag parādīt, ka līdz šim nebija labi. Tāpēc taisa acu apmānīšanu. Bet visdrošāk ticams, ka brauks kāds revidēt. Vai citādi būtu devuši visiem jaunas drēbes. Paskat tik — Dāviņu maitas gabali staigā saģērbti kā lielkungi. Visiem kājās jaunas kurpes. Vecenes izgreznojušās puķainām kleitām, boja blūzēm un rūtainiem galvas lakatiem. Veči savilkuši strīpainas bikses un līdz zodam aizpogājamus svārkus, ar kādiem pat kāzās nebūtu kauns rādīties. Galvās visiem saliktas tādas cepures, kādas nebija pat Dāviņu gruntniekiem. Un kur tad apakšveļa! Dievs, debesu tēvs! Vecenēm triko krekli, smalki apakšsvārki un piķis sazina kas vēl. Kā muižas spīdzmanēm. Večiem atkal — apakšbikses ar garām saitēm un krekli kā sniegs. Nudien blēdība. īsts tejāters. Viņi taču, tie ragulopi, pirmā dienā pieķēzīs tās baltās bikses, no-puņķos svārku priekšas un noliks uz mīkstajām gultas segām nobristas kājas.»

Ari ēdiens bija tāds, kādu neviens nekur pasaulē nabagam nedod. No rita balta, salda kafija un kviešu maize ar sviestu. Pusdienā dzeltena zirņu zupa ar krietnu gaļas ņuku vai sagrūsts kartupelis ar mērci un kotletēm. Tām blakus vēl pieliktas sarkanas bietes vai skābēti kāposti. Un pēc tam — velns zina kas. Ķīselis, brūna baltmaize un visādi saldi ērmi. Tā jau tikai ēda Dāviņu muižas centra īpašnieks fon Špīss, kas trīsdesmit devītajā gadā repatriējās uz Vāciju.

Kaut gan Babis pats to labumu bāza mutē un ar drēbēm nebija sliktāk apgādāts kā citi, viņš visu to uzskatīja par personīgu apvainojumu. Tiem nepietika ar to, ka atņēma viņam saimnieka amatu. Vajadzēja vēl pastāvīgi bāzt acīs, ka, lūk, viņa laikā dzīvots nabadzīgi un slikti. Bet kas tas viss patiesībā te bija? Ieēdināšana, nopirkšana, smalka mutes aizbāšana. Kad atbrauks revidēt, lai visi vienā balsi noslavē. Bet pēc tam dabūs tādu pigu, kādu savu mūžu nebūs redzējuši. Varēs lakt šķīstu putru kā suņi un sūkāt maizes garozu.

Babis apstaigāja invalīdu namu kā ienaidnieka izlūks, cenzdamies visu sīki izpētīt. Sevišķi viņu interesēja durvis, uz kurām bija uzraksti: «Virtuve», «Noliktava», «Kanceleja». Babis stingām acīm vēroja šos uzrakstus, it kā būtu uzdūries uz kādām slepenām, draudīgām zīmēm. Nē, te šajā namā nebija kārtības. Tas bija viltīgi būvēts iestādījums.

Visu aplūkojis, Babis iesēdās savā gultā un ilgi domāja. Pamazām viss kļuva skaidrs. Dā-viņos bija tikai divi, kas kādu nieku paņēma no nabagu devas, — Babis pats un ēdiena vārītāja. Bet te, lūgtu piedošanu, bija vesels ducis zagļu. Direktors, grāmatvedis, noliktavas pārzinis, pavāre, sanitāres, veļas mazgātājas. Ko tie visi ēda, ko ģērba mugurā, no kā dzīvoja? No nabagu devas. Tā viņi, laupītāji, izēdīsies, piebāzīs sev pilnas kabatas ar naudu un aizies, ka ne gailis pakaļ nedziedās.

Visu to, zināma lieta, bija izgudrojis tas garais ar viksētajiem zābakiem. Iesēdies pats siltā vietā un savācis sev apkārt īstu varzu. Un tad tēlo lielu direktoru. Staigā kā fon Špīss. Nē, nē — tā to lietu nedrīkstēja atstāt. Šo zagļu bandu vajadzēja atmaskot un no invalīdu nama padzīt. Un tad, kas zina ... Babis vēl nejutās vecs. Un kurš vēl tik labi zināja, kā jāsaimnieko invalīdu namā? Šī saldā cerība ieķērās viņā kā ass, spožs āķis un cēla augšup saplakušos spēkus. Babis negaidīti pārvērtās, kļuva ar visiem neparasti draudzīgs. Apstaigādams bijušos Dāviņu nabagu mājas iemītniekus, mēdza nopriecāties: — Tā, tā, tā. Nu vienreiz arī man pienākušas vieglākas dienas. Varu mierīgi padzivot, apsēsties pie visa gatava. — Bet tūliņ mīklaini piemetināja: — Ka tik tā greznā dzīve vienā jaukā dienā neizbeidzas. Ka neiznāk kā ar aizlaižamu govi — slauc, slauc, kamēr tutū.

Ar laiku Babim izdevās sameklēt dažus domu biedrus, starp kuriem ievērojamākais bija Grīviņu pagasta skroderis Iļģis, kas, kā pats izteicās, «rakstu zināšanā cirtis pāri skrī-veram». Šis sažuvušais, nīgrais vecis, kam nekas pasaulē vairs nelikās labs, kļuva par Babja rakstvedi. Liekot prātus kopā, viņi drīz radīja dokumentu, kas, ja arī nekļuva gluži tik slavens kā Aizkrāces kazaku vēstule turku sultānam, tad tomēr bija ievērojama ar saviem dzelžaini loģiskajiem secinājumiem un lielo argumentācijas spēku. Tādēļ pasniedzu lasītājiem šo dokumentu visā pilnībā.

«Vēstule

zociālam apgādības inspektoram.

_ Mēs, Bišu invalīdu nama invalīdi Indriķis Ādama dēls Babis, mācīts drēbnieku meistars Kondrats Krista dēls Iļģe, Sīmanis Jukuma dēls Burmākars un citi, rakstām šo vēstuli. Tālab ka pie mums nav nekādas kārtības. Valsts manta un nauda, kas ir nodota priekš nabagu ēdināšanas un apģērbšanas, netiek taupīta, bet izplinderēta. Krāsnes kurina ar sausu priedes un alkšņa malku, tā ka tās rūc

un ir tik karstas, ka nevar plaukstu pielikt. Direktors ar grāmatvedi ir uz vienu roku, kas redzams no tā, ka viņi pīpo vienu papirosu uz pusēm un samirkšķinās ar acīm. Tad vēl viņi, kad kur iet, iet abi kopā un daudz viens otram ko saka un smejas, kas ir skaidra liecība par viņu blēdīgumu. Viņi arī droši vien augšā savā kantora istabā dzer brand-vīnu un ēd zagtas zosis, ko gan neviens nav redzējis, bet kas ir domājams. Jo viena pa-līgsaimniecības zoss nesen pazuda, un tad visi sāka runāt, ka to aiznesusi lapsa, bet tas nevar būt. Tāpēc ka lapsa tik lielam putnam nekā nevar padarīt, bet ēd mazākus. Un te lapsas nemaz nav, jo tās ir noplēsuši vilki.

Mēs, invalīdi, arī domājam tā, ka tāds direktors un grāmatvedis un vēl mazāk noliktavas pārzinis, kas arī pūš viņu stabulē, nemaz nav vajadzīgi. Viņu vietu gluži labi var aizpildīt no pašiem invalīdiem, kas ir denktāks un sapratīgāks. Tāpat nav vajadzīgi tik daudz sanitāru, jo invalīdi paši ir stipri un var sevi apkalpot.

Tad vēl mēs lūgtu, kad sūtīs izmeklēšanu, lai tiktu noskaidrots, kas notika ar nabagu mantu, ko atveda no Dāviņiem un citām vietām. Tur bija lieli vezumi ar brangām mēbelēm un drēbēm. Bet, kad atbrauca, tad sacēlās dūmi un smirdēja pēc deguma. Mums ir tādas domas, ka daudz kas ir ticis sadedzināts, lai sajauktu galus un neviens vairs nezinātu, kas viņam pieder un kur tas palicis.

Un pa to jucekli pulka ko varēja nozagt un pazudināt.

Tālab lai nāk stingra izmeklēšana, jo tā to nevar atstāt. Bet mūsu vārdus, no dieva puses, lūdzam nesacīt, jo tad būs lielas dusmas un atriebšana, tā ka mums te vairs nebūs dzīvošana.

To visu mēs jums rakstām, lai jūs zinātu, kāda blēdība notiek pasaulē un ka mēs te dzīvojam kā lauvas rīklē.»

Vēstuli aizsūtīja, kur pienācās, un drīz patiešām sākās izmeklēšana. Atbrauca inspektors, staigāja pa invalīdu nama istabām un klaušināja, vai tas tiesa, ka vadība izšķērdē valsts mantu. Kaut gan Babis bija mācījis, lai visi apliecina, ka direktors neprot saimniekot un visnotaļ ir blēdis, neviens tomēr tādu liecību nedeva. Pat skroderis Iļģis vairāk nekā nezināja pasacīt kā vienīgi: — Nu labais jau viņš nav.

Viss pierādījumu smagums tādēļ bija jāiznes Babim uz saviem pleciem. Bet dīvaini — runājot ar svešo inspektoru, arī viņam mēle nebija tik lukna kā citkārt Dāviņu pagasta namā, kur aiz galda ar vadmalas praķi mugurā sēdēja resnais, omulīgais pagasta vecākais Ošs, kas labā prātā, viltīgi mirkšķinot, mēdza izmest: — Mums, Babīt, abiem vecums izbalinājis bārdas.

Sis te inspektors, jauns, sasukājies un pil-sētnieciski saģērbies, raudzījās tādām mīklai-

nām, pētījošām acīm, ka nekādi nebija izprotams, ko viņš domā.

Babis tomēr izteica visu, kas nospieda viņa sirdi. Vispirms viņš runāja par gultām. Kas tie, lūgtu piedošanu, par ērmiem — klāt invalīdam uz gultas divus palagus? Ja ir godīgs maiss — nevajag nekādu palagu. Jo vecam cilvēkam, kas savā mūžā nekā laba nav redzējis, ir vienalga, uz kā viņš guļ. Lai palagi aiztaupās. Tāpat par segām. Kālab vecam cilvēkam jāsedzas ar jaunām bodes segām? Kālab sociālistiskā valstī apsākt tādu kungu būšanu? Tā rodas tādēļ, ka direktors nemāk saimniekot. Tas cilvēks taču visu putina ārā. Droši vien ņem pats, ko var, un, kas atliek, to atgrūž večiem un vecenēm. Lai tur muti. Bet beigās būs plikums. Un tā ar to ēšanu arī. Kam tādu traktierēšanu ar divām riktēm? Invalīdam, lūgtu piedošanu, vienalga, vai tu viņam dodi kūkas ar cepešiem vai kartupeļu biezputru. Ka tik vēders pilns. Ak tu mūžs! Ko tad viņi agrāk ēduši? Rūšu rāceņus, siļķes, šķīstu putru. Tālab vajag vienreiz izbeigt to traktierēšanu. Zīdāmam bērnam saprotams, ka tas var novest tikai pie bada. Bet kas tad direktoram? Tas kungs saliks savas šlipses somā un — ardievu.

Nē, Babim nekā nevarēja pārmest. Viņš sirdīgi cīnījās par taisnību un kārtību. Bet, _fo vairāk viņš runāja, jo dīvaināk izturējās atbraukušais inspektors. Tas sāka smīnēt un runāt par nez kādām instrukcijām un pavēlēm. It kā viss nebūtu pietiekami skaidrs bez instrukcijām un pavēlēm.

Babis klausījās inspektora paskaidrojumus, un viņa seja stiepās aizvien garāka. Veselā acs sāka ļauni zvērot, bet kreisais vaigs raustīties. Tas norādīja, ka viņš ir pagalam sašutis.

— Nopirkts! — viņš vēlāk nodudināja, uzmeklējis Iļģi. — Mūsējais droši vien iedeva saldus kompotus ar plūmēm, izpīpināja ar smalkiem papirausiem, pēc tam abi iedzēra ārzemju brandiņu, un inspektors, rau, dzied to pašu meldiņu, ko direktors. Bet ne jau nu tādiem paliks pēdējais vārds. Ir vēl cita valdīšana. Rakstīsim fartijai.

Tā arī izdarīja. Tad rakstīja izpildu komitejai. Pēc tam uz Rīgu «zociālam apgādības komisāram» un «Augstākās padomes valdības priekšsēdētājam», jo Babja cīņas gars nerimās. Gluži otrādi — tas vēl pieauga pēc tam, kad direktors, nemitīgo sūdzību sakaitināts un nogurdināts, izmeta, ka dažs aiz gara laika un muļķības cita nekā nezinot kā izgudrot neglītus melus.

No Rīgas lietu izmeklēt atbrauca omulīgs resnītis ar pliku, spīdīgu pakausi. Viņš vispirms apvaicājās, vai lielajos mežos invalīdu nama tuvumā nemājojot mežacūkas. Kad direktors atteica, ka tādai mantai gadoties uzdurties, revidents prātoja, ka derētu pamedīt. Neko nekaitētu, viņš sprieda, viena mežacūkas āda, ko noklāt pie gultas.

Revīzija bija īsa. Resnītis pastaigāja pa istabām, parunāja ar dažiem invalīdiem un atgriezās kancelejā. Labu brīdi bungoja ar pirkstiem pa galdu, piedevām paklusu svilpodams vecā Strausa «Radecka maršu». Tad ielūkojās direktoram acīs, iesmējās un noprasīja:

— Bet ko jūs, Namavīr, teiktu, ja mēs to velna Babi ieceltu kādā amatā? Jums te ir visādi vecākie, pārziņi, dežuranti un citādas amatpersonas. Viņš, tas Babis, redziet, ieradis komandēt, būt par priekšnieku. Tam viņš acīm redzot netiek pāri, kad nu uzreiz — nekur vairs nekādas teikšanas. Varbūt, ja dosim ilūziju, ka viņš ir atkal priekšnieks, cilvēks norimsies. Kā jums šķiet?

— Varbūt, — nenoteikti atbildēja Nama-vīrs. — Kaut gan man liekas, ka šis ir sevišķi smags gadījums. Tāds, ko ar puslīdzekļiem nevar ārstēt. Bet mēģināšu.

Jau nākošajā dienā direktors iegāja pie Babja un, svārstīdams rokā malkas šķūņa atslēgu, sacīja: — Es, biedri Babi, tā skatos, ka jūs man varētu būt liels palīgs. Jūs esat prātīgs cilvēks, ar rūpīgu saimnieka aci. Es jums gribētu uzticēt malkas izsniegšanu invalīdiem. Ņemiet, lūdzu, atslēgu un izdodiet no šķūņa, cik nu kurai istabai vajadzīgs. Skatieties, lai kurina taupīgi, bet nedodiet arī pārāk maz. Citādi cilvēki sals. Vārdu sakot, jūs jau pats redzēsiet.

Klausīdamies direktorā, Babis kļuva jocīgi

kustīgs. Kā apmulsis taustījās ar rokām gar vestes kabatām, mirkšķināja veselo aci un pāris reižu piecēlās kājās un apsēdās. Atslēgu paņēma, kaut ko neskaidru murminādams, kas izklausījās kā: «Saprotams. Jā, jā.

Skaidrs, ka redzēšu, kā nu neredzēšu.»

Kad direktors aizgāja, Babis uzģērba vat-nieku un tūliņ aizsoļoja uz šķūni. Iecelšana amatā viņu bija pārāk satraukusi. Viņš jocīgi mīdījās, staigāja gar malkas grēdām un šņaukāja degunu.

— Re, kā aplauza ragus! — viņš bubināja pusbalsī. — Re, kāds nu mīlīgs. Nu uzreiz atcerējās, ka pasaulē dzīvo arī Babis. Nu māk pateikt: «Jūs man varētu būt liels palīgs.» Bet to vēl nezinām, kurš kuram būsim palīgs.

Jā, te vairs nevarēja būt šaubu. Direktors bija dabūjis no Rīgas vēju un norādījumu — izvirzīt viņu, Babi. Rīgas revidentam, lai arī viņš parājās, ka Babis rakstot niekus, tomēr bija acis. Viņš tomēr prata ieraudzīt īsto vīru ...

Babis sāka saimniekot. Viņa pazemotais priekšnieka gars tiecās pacelties augstumos. Vajadzēja atkal atelpot kā saimniekam, kam svars un vara. Invalīdiem, kas ieradās pēc malkas, viņš jau pirmajā dienā pasludināja bargu lēmumu: — Nu, mīlīši, diezgan esat sutinājušies kā pirtī. Uz priekšu tik daudz malkas nedošu. Pietiks ar pusi no tā, ko izsvili-nāja līdz šim.

Kad daži mēģināja iebilst, Babis piespēra

kāju, un pirmo reizi Bišu invalidu namā kā tikko apraktās pagātnes atbalss nodārdēja niknais uzbrēciens: — Klusu!

Pēc šī pirmā veiksmīgā soļa Babis apsvēra nākošo. Tam vajadzēja būt daudz iespaidīgākam. Tādam, kas vienā paņēmienā iegriež invalīdu nama dzīvi pareizās sliedēs. Protams, šāds pagrieziens bija jāizdara izdevīgā brīdī. Tāds likās pienācis, kad direktors un grāmatvedis aizbrauca komandējumā uz Rīgu. Noteiktajā malkas izdošanas laikā Babis nostājās pie aizslēgtajām durvīm un, kad sanāca invalīdi, klusēdams pastiepa roku pret mežu, kas turpat aiz lielceļa tinās naksnīgā rudens zilgmē.

— Tagad uz to šķūni, — pasacīja ar drūmu mieru. — Tas arī ir pilns ar malku. Ņemiet un kuriniet, ka ķieģeļi zvēro. Tikai jāpaiet daži soļi tālāk. Sausu un sastrādātu — tā katru dienu nevar. Jāprot arī mazdrusciņ goda. Paēdināti un apģērbti kā grāfi... Kā nebūtu kauna ... Ejiet, ejiet! No manis nedabūsiet ne pagales.

Šoreiz sacēlās tāds troksnis, ko ar ierasto brēcienu nevarēja apklusināt. Invalīdi uztraucās, draudēja, vaimanāja un raudāja. Bet Babis bija sagatavojies uz visu. Viņš bija pārliecināts par savu taisnību. Tā kārtība, kas reiz valdīja Dāviņu nabagu mājā, bija vislabākā pasaulē. Tikai tāda bija taisnīga un varēja pastāvēt.

Sadusmotajiem invalīdiem palīgā devās sa-lf>0

nitāres, pavāre un noliktavas pārzinis. Babi nosauca par prātā jukušu un pieprasīja, lai viņš atdod atslēgu. Bet vecais nabagu mājas saimnieks bezbailīgi stāvēja viens pret visiem. Dienā viņš cieši turēja atsiēgu savā stiprajā rokā, bet naktī palika zem spilvena.

«Izkliegsies, izspirināsies, pieradis,» viņš domāja. «Un, kad atbrauks direktors, lai tad vienreiz ir skaidrība. Runāsim kā virs ar vīru. Es jau nu neliekšos. Ari tam ķēmam vienreiz jāsaprot, kas ir kārtība.»

Taču iznāca citādi.

Direktors ar grāmatvedi atgriezās tādā stundā, kad Babis viņus vismazāk gaidīja. Invalīdi, apkrāvušies ar žagaru nastām, patlaban nāca ārā no meža. Babis bija aizgājis līdzi izlūkot zaru lasāmās vietas. Vecītes, zemu noliekušās, ar bezkrāsainām lūpām gaisu ķerdamas un skaļi stenēdamas, tikko vilka kājas. Veči nikni sēca un krekšķināja. Daži, it kā tīšām gribēdami izrādīt savu nevarību, ar brīvajām rokām balstījās uz nūjām. Uzpīļu Jorenam, kam spēka nebija vairāk kā zosu ganam, aizkusumā aizvērās acis. Viņš uzmeimuroja virsū vecai saknei un pakrita visā garumā taisni ar seju sasalušajā sūnā, nejauki nobrāzdams degunu. Nē, ar tādu baru kopā turēties nebija prātīgi, tādēļ malkas pārzinis aši kopās uz māju un vēlējās, kaut arī tie ar nešļavām uz mugurām kustētos ātrāk. Kad viņi būs atkal savās istabās, kad krāsnis, dzirkstis šaudīdami, liesmos zari, grūtums

aizmirsīsies un dusmas noplaks. Tad lai nāk direktors. Tad .. . Babis palūkojās uz lielceļu, un domas viņam sajuka. Tieši tagad, kā paša nelabā sūtīti, no bērzu smalksnes iznāca divi — viens garš, otrs — pazems, padrukns. Babis nikni nospļāvās un izgrūda: — Velns lai parauj! — tomēr dūšu noturēt neizdevās. Nesajēgdams, ko nu darīt, viņš palika stāvam.

Nācēji tiešām bija Bišu invalīdu nama vadītāji. Namavīrs tūliņ ievēroja neparasto gājienu, un viņa acīs saspringa tāda izteiksme, it kā tur priekšā uz ceļa kustētos kaut kas ārkārtīgi bīstams.

— Tu saki man, — viņš, nenovērsdams skatienu, uzrunāja grāmatvedi, — kas tie par ļaudīm? Vai tik nav mūsējie, mūsu vecīši?

— Tie paši vien būs, — apstiprināja grāmatvedis. — Bet kas tā par staigāšanu?

— Vai zini, ka man kļūst karsti, — Namavīrs atpogāja mēteli un neapzinīgi pastiepa garāku soli. Viņa plānie vaigi ātri krāsojās sārti.

— Man ir nelaba nojauta, — viņš ieminējās pēc brītiņa. — Ka tik tas vecais, tas Dāviņu nabagu mājas saimnieks . ..

— ... nav aizdzinis invalīdus uz mežu pēc malkas? Skaidrs, ka tā, — nobeidza grāmatvedis un skaļi iesmējās.

Sārtums Namavīra vaigos it kā sabiezēja. Viņš jau gāja pusrikšus. Aizsteidzās divaina-jam gājienam priekšā un paslēja gaisā garo roku. — Invalidi, ko jūs darāt?

Tuvumā gadijās Dūdiku Bierants.

— Jūs jau paši redzat. Nesam malku. Tā mums pavēlēja. Tas ādu plēsējs, ko jūs atkal esat iecēluši godā.

Bieranta balss skanēja kā sarūsējusi «g» stīga, pilna bezgalīga sarūgtinājuma.

— Nav taisnība! — direktors jau gandrīz kliedza. — Nelietību neesmu godā cēlis. Metiet tūliņ tos zarus zemē! Ejiet mājās! Kā viņš drīkst?

Direktora piedurknei piedūrās grāmatveža elkonis: — Lai pats tagad atbild. Palūk, kur nāk.

Tiešām, Babis nāca. Cits nekas neatlika — bēgt nevarēja, uz vietas palikt ari ne. Vajadzēja pieņemt izšķirošo kauju, kaut arī drosmes bija atlicis pavisam maz. To gandrīz līdz zemei notrieca direktora skaļi teiktie vārdi. Redzīgā acs jau pa gabalu pamanīja zemē nomestos žagarus. Tātad pretinieks sāka uzbrukumu platā frontē. Babim bija jāstājas vienam pret pārāk lielu spēku, pie tam klajā laukā.

Tomēr viņš pienāca samērā braši. Un atkal viņi stāvēja viens pret otru kā kādreiz Dāviņos — vecais nabagu mājas saimnieks un jaunā invalīdu nama direktors.

Stāvēja labu bridi pilnīgā klusumā. Tikai ar skatieniem dedzināja viens otru.

Tad Namavirs pastiepa roku. — Dodiet šurp atslēgu! — viņš pavēlēja tāda balsī, kas ķēra negaidīti dziļi un spēcīgi. Nē, tai nevarēja pretoties. Likās, ka aiz tās slēptos kaut kas neaptverami liels un stiprs.

Kad Babis vēl vilcinājās, piepeši ierunājās daudzgalvainais invalīdu pulks, kas virzījās Babim aizvien tuvāk.

— Dod atslēgu! Dod atslēgu! Dod atslēgu! — sauca neskanīgas, aizsmakušas un čērkstošas balsis.

Dūdiku Bierants, viss trīcēdams nevaldāmā niknumā, pienāca Babim gluži klāt un kliedza, cik spēka: — Dod atslēgu, trans!

Šīs uzmācīgās, neatvairāmās balsis bija kā spēcīgs rāviens, kuram nekāds cilvēcīgs spēks nespētu pretoties. Babis sabijās no šī briesmīgā spēka, roka, kurā viņš turēja liktenīgo atslēgu, sāka drebēt.

— Dievs, debesu tēvs! Ņemiet taču! —viņš iesaucās, izlaida tumšo tērauda priekšmetu no plaukstas, un 1as žņirkstēdams iecirtās ceļa grantī. Bet pats viņš it kā sabruka, it kā ierāvās sevī, nebildis vairs ne vārda, apgriezās un steidzīgi gāja uz invalīdu namu . . .

Pie vakariņu galda Babis todien neieradās. Salicis rokas zem pakauša, viņš cieši aizvērtām acīm nekustīgi gulēja gultā. Pavirši paskatoties, varēja nodomāt, ka cilvēks aizmidzis. Bet miegs bijušajam nabagu mājas saimniekam nebija ne prātā. Viņš ilgi grozīja smadzenēs garas, grūtas domas. Kā nepareizi piestrādāti būvkoki tās nesaistījās un neveidoja skaidrus, saskanīgus grodus, bet, juceklīgi sagulušas, sāpīgi spieda sirdi.

Nē, Babis vairs nekā nesaprata. Tas, kas te šajā namā notika, cilvēka prātam nebija aptverams. Rokām taustāma nejēdzība, aplamības un maldi te pastāvēja. Cilvēki, skaidri redzams, ērmojās, bet šie ērmi kļuva par dzīvi. Labais ēdiens neizbeidzās, bet kļuva arvien labāks. Skaistās, tīrās drēbes neviens neatņēma un kurpes nenorāva no kājām. Palaikam piebrauca smagās mašīnas, un noliktavas pārzinis stiepa iekšā jaunus apģērbu saiņus. Visu pieveda tādā vairuma, ka pat algoti zagļi, kādi katrā ziņā bija invalīdu nama vadītāji, nespēja nozagt. Krāsnīs joprojām sprakšķēja sausa malka. To veda šurpu pāri Zilajiem kalniem no lielajiem jūrmalas mežiem un krāva tikpat augstās grēdās kā pie Bišu sīrupa fabrikas.

Nabagi, dzīves atkritumi, veci, kājām pasperami prauli, pēc kuriem pat kapu kalns neilgojās, te ēda un dzīvoja kā pa dzīrēm. Vai to kāds varēja saprast? Vai te nebija trakam jāpaliek?

Pasaulē acīm redzot viss bija apgriezies otrādi.

GRAVĀ POGOJA LAKSTĪGALAS

No cikla «lavandu namā»

IEVADS

iņi vairs necerēja satikties.

Bet dzīvē dīvainā kārtā atgadās, ka notiek arī tas, ko cilvēks nav cerējis.

Kā dragāti kuģi, kas tomēr kaut kā pārkūlušies pāri bargajai dzīves jūrai, viņi bija atraduši pēdējo ostu katrs savā invalīdu namā, viens vientulīgā Ventas krastā, otrs — zem Rīgas mūžīgi dunošās debess.

Par kādām cerībām te vairs varētu runāt? Un tomēr... Satikās divi cilvēki, kas cauri piecdesmit atšķirtības gadiem bija iznēsājuši jaunībā atrastu mīlestību.

Es biju šis satikšanās liecinieks un sen vēlējos par to uzrakstīt patiesu stāstu. Taču mani vienmēr atturēja bažas, ka neiespēšu vārdos pavēstīt par to tīro jūtu viļņojumu, ko cilvēku krūtīs rada mīlestība, par to mūžīgo, lielo gaismu, bez kuras dzīvei nebūtu nedz smaržas, nedz krāsu, nedz skaistuma. Es vienmēr baidījos, ka, vārdos izsacīts, šis mīlas stāsts zaudēs daudz no savas pievilcības un ar to es noziegtos pret dzīvi un cilvēka sirdi.

Taču, dienām ejot, manī modās sajūta, ka šis savā ziņā dīvainais stāsts cilvēkiem ir vajadzīgs, ka nedrīkstu klusēt.

Tādēļ lai notiek ...

I nodaļa

Ar cilvēkiem ir savādi. Ieskaties, par piemēru, vienam sejā, un tā tev atgādina gaišu grāmatas lapu, kurā ierakstīti priecīgi, labi vārdi. It kā gaisma un siltums nolīst pār tevi šāda cilvēka tuvumā. Tu kļūsti labāks, drošāks, priecīgāks. Un ir atkal citādi cilvēki... Bet par tiem šoreiz nerunāsim.

Šoreiz stāstīšu par Kārli vai Kārlīti, kā viņu invalīdu namā mēdza saukt. Pēc viņa uzvārda še neviens netaujāja. Pietika, ka tas godīgi aizņēma savu vietu kantora grāmatās. Invalīdi gluži labi iztika ar Kārli vien. Ja kādam ar to nepietika, tas kristītajam vārdam pielika iesauku, un tad iznāca Plostu Kārlis. Šis apzīmējums kā brīnumains starmetis apgaismoja vai visas Kārļa dzīves dienas, kas bija aizpeldējušas līdzi plostiem pa Ventu, atstādamas pašam plostniekam reimatisma savilktas kājas un rokas, pamazām dziestošu acu gaismu un, protams, arī to sarmu, par ko tik jauki raksta dzejnieki, bet ko neviens ne par kādu naudu gan negribētu pirkt.

Tas bija pāris gadu pēc kapitulācijas, kad es dienesta darīšanās pirmo reizi ierados vientulīgajā Ventas piekrastes invalīdu namā. Atgadījās, ka pirmais cilvēks, ko ieraudzīju, bija tieši Plostu Kārlis. Vēl šodien skaidri atminos — viņš sēdēja uz mīlīga, zālaina kalniņa simt solu no invalīdu nama un, kā man likās, skatījās uz Ventas pusi. Taču, kad ielūkojos viņa acīs, tūliņ ievēroju to blāvo nedzīvu rau, kas liecina par pilnīgu vai daļēju redzes trūkumu.

Viņš bija balts kā pļaujai gatava rudzu druva. Mati un bārda, kam vismaz gadu nebija pieskārušās šķēres un bārdas nazis, apņēma viņa galvu kā starojošs vaiņags. īsi sakot, cilvēka izskats bija tāds, ka būtu viņu izvēlējies par modeli, ja es būtu bijis gleznotājs, kam jāpagatavo svētā portrets.

Sveicināju un apsēdos maigajā jūnija zālītē, ko pušķoja vizuļaini putraimiņi, starojošas bauzītes un īsi, bāli stiebriņi ar brūnganu spurgalu, kas atgādināja drupatas no rupjmaizes garozas.

Kārlis pavērsa acis pret mani, un, kaut arī neredzīgas, tās tomēr izpauda kaut ko ārkārtīgi pazemīgu, sāpīgu un reizē gaišu.

— Jūs, ciemcilēk, laikam gan no tālienes? — viņš apvaicājās.

Tā bija tīra, pilnskanīga tāmnieku dialekta izloksne, ko kādreiz runāja ap Kuldīgu, bet kas tagad gandrīz pilnīgi atstājusi Ventas piekrastes, noslēpdamās valodnieku celtajos apcirkņos, kas, jādomā, drīz savāks visus šīs -mirstošās izloksnes jocīgos stiepienus, lau-zienus, ieplētienus un norāvienus. E, kas tā bija par spēcīgu, sulotu valodu! Ja vīrs sa-clja: «Es ka ciert a cier,» — tad klausoties izlikās, ka tu jau dzirdētu brakšķam un gāžamies simtgadēju egli...

Pateicu, kas esmu un no kurienes nāku.

— Ahā! — Kārlis atsaucās, cik nomanīju, manas pieklājīgās atbildes iepriecināts. — Tālab es uzreiz uzķēru, ka neesat vis no mūsu puses.

To pasacījis, viņš pievirzījās man mazu nieku tuvāk un ar lielu ziņkāri, kā kādus brīnišķīgus jaunumus uzzināt kārodams, apvaicājās: — Tad jau jūs, kungs, būs cēlies pār Ventu?

Kad atteicu, ka tiešām pie Dobējiem pārcēlos ar plostu, Kārlis pievirzījās vēl tuvāk: — Tad jau jūs, kungs, ūdeni arī redzējāt? Dikti zems laikam? Vai baļķi nav sagūluši uz sērēm?

Lai kā pūlējos, nevarēju atcerēties ne sēres, ne baļķus, tādēļ nemācēju teikt.

— Nūja, — Kārlis piekrītoši pacilāja baltās bārdas puskroni, — vai nu jums vaļas baļķos skatīties.

Taču jau pēc brītiņa viņš atkal pašļūca pus-pēdu uz manu pusi un pētīja: — Bet kāda viņa, neņemiet tik, kungs, par dusmu, tagad tā upe? Vai nav dikti sadilusi?

Arī to, diemžēl, nemācēju pateikt.

— Nūja, vai nu jums vaļas ūdeņus pētīt, — Kārlis tūliņ it kā atvainojās. — Es jau tāpat vien. Paprasu. Piecdesmit gadus ar viņu tikpat kā laulībā sadzīvoju .. . Saplok, kungs, mūsu Venta. Sadilst kā izkapts. Nekas nav mūžīgs. Arī upe ne. Izsīkst lielā Ventas straume... Manās jaunās dienās — tad gan ... Tad viņa vēlās liela un stipra. Bet pamazām izcērt mežus, nogrāvo purus. No kurienes tie ūdeņi celsies? Arī lieti vairs nav tādi kā viņās dienās. Ak, kādi toreiz pērkoņi rūca! Kad leišos gāza, tad mums te pelēks vien griezās ...

Tā mēs iepazināmies. Un jāteic — šis cilvēks nezin kādēļ manī modināja sevišķu interesi.

Pēc pāris mēnešiem jau zināju Kārla mūža stāstu tikpat pamatīgi, it kā pats būtu viņam pa Ventu līdzi braukājis un ar dalbi plostu valdījis. Jo darba cilvēka mūžs ir kā svītraina kuldīdznieku sega, kas noausta visu acu priekšā. Apskati šo segu, ko melnām rievām izvagotas rokas sasitušas dziju pa dzijai! Tas visnotaļ ir ļoti vienkāršs audums. Krāsainās svītras te paņemtas no sarkanās magones, bezdelīgactiņas, apaļās purenes vai pirmās maija zāles. Paretam pagadās arī kaut kas no neaizmirstules, madaras un ābeļzieda. Bet lielāko daļu auduma aizņem tumšas krāsas. Atgadās, ka gadi kā aizejošu kuģu dūmeņi noklāj pār šīm platajām un šaurajām svītrām nedziestošu dūmaku un pats audējs vairs nezina parādīt, kur ieausts tumšs, kur gaišs. Tad, par brīnumu, nāk citi un nekļūdīgi novelk svītru pēc svītras. Te šis melnais, viņi saka, pie paša gala ir tava bērnība. Tai ir salāpītas bikses, nošķiebtas pastalas, kas lāgā neturas kājās, un no skābputras uzpūsts vēders. Ciezdama sāpīgu, asarainu garlaicību, tā staigā līdzi lopu baram un gaida, kad pēdīgi sabriedīs Uevie kauli... Te ir dažas gaišākas svītras. Are — te tu paņēmi rokā dakšu un dabūji zināt, kāds svars saimnieka laukiem un pļavām. Bet cauri sviedriem, kas katru dienu iestaigāja tavā apputējušajā sejā gaišas taciņas, tu ieraudzīji otra tāda paša grūtdieņa acis. Un šajās acīs... Bet par to labāk klusēt. Tā bija gaišākā svītra. To būtu vajadzējis aust no tīriem saules stariem. Taču tas laikam iespējams vienīgi pasakās ...

Viss tātad ir skaidrs. Ko pats par sevi nezini, to citi katrā ziņā zinās. Un daudz labāk par tevi pašu ...

Tādā ceļā, pievienojot paša Kārļa vārdiem un citu sniegtajām diezgan sīkajām ziņām nedaudz iztēles, veidojās tā stāsta daļa, kas attiecas uz viņa jaunību .

II nodaļa

Kārlis bija dzimis Basu muižas «īliņu» kalpu mājā un turpat, paldies dievam, paaudzis tik tālu, ka dabūjis pirmās pusbikses. Divi ziemas pie vecā skolmeistara Klibā Imba mācījies «par kariem un vērā liekamiem vīriem» un iepraties atteikt pusduci tādu pamā-cīgu dziesmu kā «Aplam bezkaunīgs lielmute bij garais Golijāts», Kārlis baudīja pirmo

dievmaizes rausīti, ko viņam pašrocīgi pasniedza Kuldīgas Freiberģis.

Bet, stāvot pie svētā altāra balti krāsotā žoga, par puisi kļūstošais Kārlis vieglprātīgi padevās sātana negantajiem kārdinājumiem. Viņš, proti, nemaz nedomāja par savas nemirstīgās dvēseles pestīšanu, bet bezdievīgi šķielēja uz to pusi, kur stāvēja meitenes. To tur bija vismaz trīs duči, bet Kārlis redzēja tikai Basu muižas moderes meitu Katrīni. Paradīze ar savām stikla jūrām, zelta ielām un atpestīto pulkiem, kas vienā mutes ieplētumā sauca: «Svēts, svēts!» — viņam, ģeķim, šķita tīrais nieks, salīdzinot ar Katrīnes vaigu (abus viņš nevarēja redzēt), kas bija tik sārti balts kā ābeles zieds. Acis viņa nerādīja. Pār tām nolaidās brīnum garu skropstu vēdekļi. Bet Kārlis jau tāpat zināja, ka tās spēj iedot cilvēkam tādu prātu, ka viņš, pastalās un pakulu kreklā ietērpies, gatavs doties pasauli iekarot.

Stalta un trausla kā jauna apse stāvēja Katrīne, un divpadsmit altāra sveces iemeta viņas matu iezilajā naktī divpadsmit mierīgas, mazliet izplūdušas zvaigznītes. Skatoties uz šiem matiem, Kārlim šķita, ka krūtīs vairs nepukstētu vienkārša, parasta sirds, bet ar tūkstoš trīcošām zelta stabulēm spēlētu brīnišķīgas ērģeles. Jo dievam tam tēvam piederēja augstais baznīcas tornis, lielie, apzeltītie kroņlukturi un mācītāja mute ar draudiem un solījumiem; baronam savukārt piederēja

sešdesmit rītfrīžu sugas govis, divas mazās muižas un seši suņi, kas ēda labāk nekā visi divdesmit četri Basu zemes kalpi. Bet Kārlim nepiederēja nekas. Vienīgi prieks par abām Katrīnes bizēm, par viņas augumu, kas kaut kā atgādināja jaunu apsi, par viņas vaigiem, kas vedināja domāt par iesārtu ābeles ziedu.

Vai tad kāds brīnums, ka šis prieks padarīja nieka sirdi līdzīgu tam brīnišķīgajam instrumentam, kura skaņas jau divi tūkstoši gadus metušas cilvēka krūtīs svinīgas, pacilājošas trīsas...

Pēc iesvētību ceremonijas beigām Kārlis, kaklu staipīdams un pirkstgalos sliedamies, paguva novērot, kā Katrine uzlika baltajā kurpē ieauto kāju uz karītes kāpšļa (barons Balfūrs savai moderei parādīja to godu, ka iesvētāmā reizē izvizināja viņas meitu ar saviem zirgiem). Bet, tā kā Bašu barona braucamie zirgi mācēja skriet ne sliktāk par citiem zirgiem, kas vizināja godājamo Kurzemes muižniecību, tad Kārlis ilgi aplūkot Kat-rini nedabūja. Sacēlās tāds troksnis, it kā bruģa akmeņi gribētu izlēkt no savas vietas, noplivinājās Katrīnes cepures lente, un Kārlis bija viens.

Tā nu iznāca, ka dieva tā tēva priekšā cilvēki bija vienlīdzīgi tikai ar to, ka visi pie iesvētāmā altāra drīkstēja sacīt «jā», kad tā kunga kalps prasīja skaļi apliecināt ticību svētajai trīsvienībai. Muiža, gods kam gods, prata novilkt robežu starp kalpa puiša

krunkainajiem vadmalas svārkiem un mode-res meitas cepures zīda lenti. Iznāca, ka pirmo pieauguša cilvēka ceļu, proti — no baznīcas līdz mājām, Kārlim vajadzēja noiet vienam, kaut gan viņš tieši šoreiz ļoti vēlējās iet reizē ar Katrīni, tāpat ka viņi kopā nāca no skolas.

Skumjas gainīdams, «Iliņu» kalpa dēls iegremdējās atmiņās.

Jā, tie bija gājieni!

III nodaļa

Kad Kārlis iesāka iet pie Klibā Imba mācībā, viņam ne prātā neienāca, ka viņš varētu skolas ceļa verstes noiet reizē ar Katrīni. Nē, viņš joza pa meža ceļu viens, būdams pārliecināts, ka tāda pastalnieka, kas turklāt ietērpies ar ielāpiem apdrukātā praķī, nevienam nevajag. Arvien viņš pasteidzās tikt projām no skolas pirmais, lai pa ceļam nevajadzētu iet Katrīnei garām un viņa, kas zin, nesāktu smieties par Kārļa salāpīto bikšu dibenu.

Bet kādudien lielā steiga Kārlim nepalīdzēja. Kad viņš, aizvēris skolas aploka vārtus, iesoļoja mežā, priekšā uz ceļa liesmoja Katrīnes košsārtais lakats. Viņa nesteidzās, bet kā pastaigādamās lika savas kurpes uz takas, ko bērzi bija pasteigušies apkaisīt rudens lapām.

Arī Kārlis aprāva soli. Kur tad viņam bija jāskrien! Kalpu mājas tumšā istaba, kur,

dvieli ap sāpošo vidu apsējusi, augu dienu kunkstēja māte, nesolīja nekā patīkama. Un vispār — cilvēks jau nava zirgs, kam vienmēr jārikšo ... Taču kas tai Katrīnei bija noticis? Viņas solis saruka pavisam. Kārlis nekādi neprata nomērīt tik mazus solus, lai viņu nepanāktu. Vajadzēja kaut ko izdomāt. Viņš noliecās un labu laiku darbojās ap pastalu — atraisīja auklas, savilka ciešāk un sasēja no jauna. Šāds kavēklis izskatījās pavisam ticams, jo kas tad nepazina pastalu un nezināja, kādi bēdīgi joki ar to varēja atgadīties. Bet, galvu pacēlis, Kārlis ar lielām bažām ieraudzīja, ka Katrīne nebija vis diez cik tālu aizgājusi. Nu viņš nolēma pameklēt ogas. Brūklene, kad labi ienācās, nebija smādējama, un tādēļ skolas ceļa gājēji rudeņos reti kad tika mežam cauri, neizmetuši nelielus līkumus uz vienu vai otru pusi.

Kārlis iegriezās priedēs un, paslepšus Kat-rīni uzmanīdams, grābstījās pa mētrām, jo roka nekādi nevarēja trāpīt virsū ogām, ja kāds čemurs kur atgadījās.

Nelīdzēja arī ogas.

Katrīna vienkārši apsēdās takas malā, nolika elkoņus uz ceļgaliem un atbalstīja zodu plaukstās. Kārlis saprata, ka nu jāizbeidz tēlošana un jāiet vien meitenei garām. Līdz sviedriem nosarcis un neveikli sagriezies, viņš gāja, sirsnīgi vēlēdamies būt tālu no visām acīm, kaut kur nevienam citam nepieejamā vientulībā.

Kārlim pienākot, Katrīne piecēlās. Viņa nesmējās, pat nepaskatījās uz viņa pastalām un drēbēm, tikai skaidrām, tēraudzilām acīm mazliet caur pieri vēroja zēna iegareno seju, plankumainu no vasaras saules un vēja.

Kad Kārlis, mēms kā zivs, gribēja pašauties garām, Katrīnes sejā iemetās ugunīga blāzma. Viņa piepeši sāka iet Kārlim blakus.

— Ko tad tu tā? — vaicāja, vēl vienmēr cieši viņu uzskatot. — Visu laiku nāci kā bez kājām un tad uzreiz skrien.

Karstums, kas kveldināja zēna vaigus, pārvērtās par īstu uguni. Viņš atbildēja apmēram tikpat nesakarīgi kā daudzi citi līdzīgos gadījumos: — Es ... man ar auklu ... Un sagribējās ogas...

Izskatījās, ka Katrīne Kārļa murmināšanā nemaz neklausītos.

— Iznāk gan jocīgi, — viņa sacīja, — mēs abi no vienas puses. Bet tā kā sveši. Diviem tak īsāks ceļš.

Kārlis klausījās un neticēja savām ausīm. Kā? Moderes Katrīne, kuras smalkā kāja nepazina pastalas auklas, vēlējās iet ar viņu reizē! Tas taču .. . Nē, nē. Tur cilvēkam galva vienkārši sagriezās riņķi.

Tā sākās viņu kopīgais ceļš.

IV nodaļa

1 Sākumā Kārlim mēle mutē gulēja smaga kā galoda. Bet drīz vien tā ielocījās, zaudēja neveiklību, un Kārlis kļuva īsti runīgs. Jo Kat-rīne izrādīja necerētu vienkāršību, nopietnību un atsaucību katram viņa vārdam. Viņas draudzīgās acis, kas allaž glabāja pusplau-kušu, pavasarīgi skaidru smaidu, Kārlim bija kā pati saule, kas ielēja krūtis gaismu, siltumu un prieku.

Viņš iekārtojās tā. Stundām beidzoties, kā vienmēr pirmais aizsteidzās pa ceļu uz māju pusi. Bet, licis garām aploka vārtiem, tūliņ paslēpās cejmalas eglēs un gaid ja. Egļu zemu noslīgušie zari kā zaļi priekškari noslēpa viņu citu acīm. Bet viņš, sēdot uz valgā skuju un sūnu paklāja, redzēja it visu, kas notika uz ceļa. Bariņos pa to aizgāja kalpu bērni. Tad nāca Katrine. Tas bija vienkārši brīnišķīgi. Ja Kārla sirdi varētu salīdzināt ar jaunu, tikko salapojušu bērzu birzi, tad Katrīne nāca kā jūnija vējš, kas ielēja šai birzē vieglas, melodiskas šalkas, 1 ksmi salīgoja ik zaru un galotni un ik lapiņai lika izelpot to pavasarīgo, mīļo smaržu, kāda piedzimst vienīgi bērza dvēselē.

— Tev te nevajadzētu gaidīt, — Katrīne teica, kad Kārlis, sausiem zariņiem krikšķot, iznāca no meža. — Mēs jau varam iet reizē tūliņ no skolas.

Smaids viņas acīs manāmi paplauka, un tām pārlaidās gaišs baložu pelēks maigums.

Sie vārdi! Kārlim pārskrēja laimes tirpuli. Viņš gāja nodurtu degunu, kaut gan loti gribēja paskatīties Katrīnē. Bet pietrūka spēka.

— Labāk es pagaidīšu te, — viņš atteica.

— Kad mēs tā ... Katru dienu no skolas ... Sāks nerrot.

— Ak, kāds tu bailīgs! — Katrīnei pierē ievilkās divas smalkas rieviņas. Bet jau pēc brītiņa tās izzuda. — Varbūt ka tā tiešām labāk, — viņa piekrita.

Brīdi abi gāja klusēdami, jo Kārlis reti kad iesāka valodu. Tad Katrīne noprasīja: — Bet saki man ... Tev varbūt nemaz nepatīk, ka mēs tā ... nu, ejam vienmēr reizē?

Nu viņš paskatījās Katrīnē raižu pilnām acīm, kurās bija reizē bailes un lūgums. Kas viņai nāca prātā? Kā viņa tādus vārdus dabūja pār lūpām?

— Man patīk, ka tu ... ka mēs ... — viņš iesāka, bet piepeši samulsa un nosarka tik ļoti, ka teicamais pārtrūka un mati sacēlās pusstāvus.

Bet neko vairāk arī nevajadzēja sacīt. Liegais karmīns, kas noklājās pār Katrīnas vaigiem, gaiši izrādīja, ka viņa jau dabūjusi patīkamu atbildi.

Glābdama galīgi samulsušo Kārli, viņa veikli pavirzīja valodu uz citu pusi: — Ko tu darīsi, kad iziesi šo skolu?

— Mani tālāk nevarēs sūtīt, — Kārlis atteica un juta uz pleciem uzgulstamies smagu, ēnainu vēsumu. Bet viņš rādījās brašs. — Kas tad man! Palikšu muižā vai iešu pie saimnieka par puisi. Es jau tagad varu, — Kārlis jocīgi pakustināja elkoņus, gribēdams izrādīt, cik tie kaulaini un stipri.

— Bet, ]a tev nebūtu jāiet par kalpu, ko tad tu darītu? — Katrīne turpināja izvaicāt. — Kas tev pašam vislabāk patiktu?

Kārlis domīgi vēroja abas smilšainās ceļa grambas un grūti nopūtās. — Es nezinu, — viņš atzinās. — Varbūt es ietu skolās. Man dikti patīk grāmatas. Es esmu pulkas izlasījis. Visskaistākā bija «Kara lielskungs Estaķius». Tā ir par riemeriem.

— Bet man patīk «Puķu kurvītis». Dikti smuka. Es arī esmu cjaudz lasījusi, — palielījās Katrine.

— Bet varbūt es kļūtu par jūrnieku, — Kārlis turpināja prātot. — Kas nekait jūrniekam! Pieliek kokardi pie cepures, uzkāpj uz kuģa un brauc pāri visai lielajai jūrai. Es noteikti aizlaistu uz Šotlandi, Irlandi vai En-ģelandi, — viņš centās paspīdēt ar savām zināšanām ģeogrāfijā.

Katrīne nebija sajūsmināta.

— Par jūrnieku nav labi, — viņa purināja galvu. — Jūrā uznāk lielas vētras un kuģi nogrimst dibenā. Un jūrnieks nekad nav mājās. Man nepatīk, kad tu runā par jūrām, — viņa nobeidza mazliet sapīkusi. Tikai pēc brītiņa, likās, atskārta, ko pasacījusi. Nosarka un neviļus sāka iet ātrāk.

V nodaļa

Citreiz atgadījās tā. Gāja, gāja abi. Te priekšā negaidot atvērās lazdu graviņa. Kā milzīga garena riekšava, kas vasarā, nevienam nemanot, sagrābusi bezgala daudz dzidra zelta un tagad izrādīja to visiem, kas vien vēlējās redzēt.

Vai nu vainīga bija šī dzeltenā, mazliet skumjā rudens gaisma, kas prot satraukt sirdi ne mazāk kā pavasara plaukums, vai arī Kārļa piecpadsmit gadi, kuriem pēdīgi apnika tāda nopietna, svinīga iešana, — nemāku pateikt, bet viņam piepeši iegribējās kaut ko izdarīt.

— Es tev sameklēšu riekstus, — viņš paziņoja un, «Skolas maizi» ceļmalā nometis, iebrāzās krūmos.

Saka, ka nelaime nenākot brēkdama. Dzirdēts arī. ka aiz nelaimes reizēm slēpjoties laime. Kā šie tautas filozofijas secinājumi piepildījās Kārla dzīvē, lai snriež lasītājs pats. Es vienīgi papūlēšos attēlot to, kas tagad atgadījās un notika.

Kārlis tātad pats ar savām personīgajām kājām ieauļoja lazdu biezoknī, apstājās pie kupla krūma, kas saulē staroja kā dzeltena lustra, un — tavu brīnumu! — ieraudzīja pašā galotnē aizkavējušos riekstu čemuru. To viņam, patiesību sakot, būtu vajadzējis atstāt mierā, jo pietiekami daudz riekstu gulēja zālē starp nobirušajām lapām. Bet vai tad cilvēks kādreiz apmierināsies ar to, kas viegli sasniedzams un paņemams? Kārlis, zarus brikšķinādams, iespiedās lazdai pašā vidū un, aprēķinājis, ka klūgu, uz kuras slēpās vilinātājs čemurs, noliekt neizdosies, sāka rāpties augšup.

Tādu rīcību neviens kārtīgs riekstotājs par prātīgu nebūtu saucis. Un prātīga tā arī nebija. Desmit puspēdas parāpies, Kārlis sajuta, ka zariņš, uz kura viņš mēģināja balstīt kāju, atšķeļas. Tai pašā mirklī notrūka zars, pie kā viņš turējās. Nekas cits vairs neatlika kā krist zemē. To Kārlis arī darīja un, jāsaka, bez sevišķām bažām, jo kritiens no piecu pēdu augstuma neapdraud cilvēka dzīvību.

Bet jaunais cilvēks, kas tik dedzīgi vēlējās sagādāt jaukus brīžus savas dāmas neaprakstāmi jaukajai mutei, nebija ievērojis, ka starp dzīvajām klūgām paslēpies ass, sauss mietiņš, ko droši vien bija atstājis kāds zēns, meklēdams makšķeres kātu vai izmēģinādams jauno nazi. Šis nejaukais asums ieķērās Kārļa bikšu starā un vienā paņēmienā pārgrieza to krietnas pēdas garumā blakus sānu vīlei.

Tie nu vairs nebija joki.

Kārlis, dzirdēdams skanīgi plīstam izbalējušo un izvalkāto drēbi, darinātu no bomeļa metiem ar vilnas pluču ieaudu, sajuta visā augumā satriecošu gurdumu. Kā pa sapņiem viņš redzēja paspīdam savu kailo ceļgalu un gandrīz būtu aizbēdzis aiz kauna un bēdām, ja Katrīne, pamanījusi nelaimi, nebūtu pavēlējusi: — Nāc tagad šurpu! Sadiegšu.

Šie vārdi kaut cik nomierināja nabaga bruņinieku. Vainu, izrādījās, varēja saglābt. Katrīne nebūt nesmējās par viņa neveiklību un

nelaimes bridi nenovērsās. Ai, kāds viņa tomēr bija īsts, labs draugs!

Meitenei uzticēdamies, pats savu gribu pilnīgi pazaudējis, Kārlis ļāvās sevi nosēdināt pie krūma zālē. Katrine sameklēja savā somā diegu un adatu un sāka apstrādāt plīsušo staru. Šūdama viņa pieliecās Kārlim gluži tuvu. Dažas matu sprogas pieglaudās viņa zodam, kas tikko sāka greznoties ar pirmo salmu krāsas pūku. Kārlis aizturēja elpu. Likās, galvā uzreiz sāka dūkt un zvanīt visi pavasara vēji. Likās, dīvains vilnis, iezaļš, maigi šalcošs, zeltainām cirtām izrotājies, pacēla viņu viegli kā skaidu un nesa pretī svešiem, bezgalīgiem dziļumiem, kas reizē aicināja un biedēja. Cik tas bija brīnumaini!

Tā kā gluži bez elpošanas iztikt nevarēja, Kārlis ievilka un izpūta elpu tik klusi un viegli, it kā viņam būtu jātēlo nogalināts varonis Lesinga traģēdijā.

Dīvainos laimes viļņos peldēdams, viņš reizē izjuta kaut ko liktenīgu, svinīgu, negrozāmu. Neskaidrās nojautās Kārlis, likās, paredzēja, ka šī meitene, kas centās saglābt viņa vecās, sadilušās drēbes, neatstās tā sirdi visu mūžu. Un piepeši nezin kādēļ viņu sagrāba smeldze. It kā ass dūriens trāpīja sirdi. Varbūt tās bija sāpes, kas vienmēr savienotas ar lielu laimi, varbūt nojausma par traģiku, kas slēpās viņa mostošās dzīves nākamajās dienās, varbūt nesaprotamā kārtā vienā jaunā sirdī pēkšņi ielauzušās kalpu paaudžu bēdas,

varbūt arī kas cits, bet Kārlim sāka nevaldāmi plūst asaras. It kā tās noturēt vēlēdamies, viņš spieda acīs dūri, bet nekas neiznāca. Viņu sāka kratīt elsas, un nesavaldāmās asaras lija Katrīnei matos.

Viņa pārstāja šūt un pacēla galvu. Acis, kuru krāsa atgādināja tikko plīsušu iezilu laukakmeni, pauda pārsteigumu un raizes. Augstā, skaidrā meitenes piere mēģināja uzmest pāris grumbiņu.

— Kārli! — viņa pieķērās pie rokas, ko zēns turēja klēpī. — Kas tev notika?

Asaru vilnis bija pāri. Kārlim mācās virsū briesmīgs kauns par negaidot uznākušo vājumu. Viņš spieda dūri pie acīm vēl ciešāk un griezās sānis.

— Kārlīti! — Katrīnes balss atgādināja pavasara plaukuma pirmo kluso šalku. — Kāpēc tu nerunā?

— Nav nekas, — viņš atbildēja neskanīgi.

— Kā nav? — viņa satvēra arī otru Kārļa roku, atņēma no acīm un centās tajās ieskatīties ar savējām. Bet viņš sagrieza galvu tā, ka Katrīnei pretī gadījās auss.

Viņa palaida Kārļa rokas, pielika viņa vaigiem abas plaukstas un pagrieza zēna seju pretī savējai.

— Dzirdi tak! — viņa neatlaidās. — Tu man pasaki, kas tev kait? Kāpēc tu raudi?

Kārlis tikai mirkli ieskatījās Katrīnei acīs. Viņu pārņēma neaptveramas laimes tirpas.

Kā dīvainas šalkas tās skrēja pa visām dzīslām, kā neizturami smags, salds spiediens uzgūlās krūtīm. Viņš atkal spēji aizgrieza galvu un pasacīja: — Es nezinu.

Kalrine atņēma plaukstas no zēna vaigiem. — Kā tā? Kā — tu nezini? — vaicāja neticīgi. — Tu vienkārši negribi man teikt.

Viņš skatījās uz apdzisušu rudens lapu, rāva ar pirkstiem lielus zāles kušķus un, bīdamies, ka Katrīne neapvainojas, pa pusei izmisis runāja vissvētāko patiesību: — Es patiešām nezinu. Man tā nekad nav bijis.

Katrīne nopētīja Kārļa seju, brīdi padomāja, pasacīja: — Savādnieks, — un ķērās pie adatas. Ātri sadiegusi plīsumu, viņa aizmeta mezglu, norāva diegu un pārvilka sašūtajai vietai plaukstu. — Paskat tik! — pati nopriecājās. — It kā nemaz nebūtu plīsis.

Līdz mājām viņi todien nepārmija ne vārda. Katrīne tikai šad tad palūkojās uz Kārli savādām domīgām acīm. Tas, ka viņa atkal mēģināja krunkot pieri, liecināja par sarežģītām domām, kas rosījās meitenes smadzenēs.

Varbūt viņa šo to nojauta.

Vī nodala

Pēc kopīgajiem gājieniem uz mājām Kārlis 'skolā vairs nekādi neprata iegrozīties tā, lai acis kaut brīdi neredzētu Katrīni.

Tādēļ viņš ar nepatiku ievēroja, ka tā labprāt sarunājās arī ar citiem zēniem. Un ne-vien sarunājās. Viņa kaitinādamās deva Kroņu Jucim pa pirkstiem, ka noplīkšķēja vien, kad tas mēģināja aizbērt viņai aiz blūzītes apkakles zirņus. Un smējās, kad zirņi izsprāga Jucim no plaukstas un aizripoja pa grīdu. Smējās tā, ka novizēja abas balto zobu rindas.

Tieši «Kroņu» lielsaimnieka Delevika dēls Jukums, saukts vienkārši Kroņu Jucis, Kārlim sagādāja vislielākās sirdēdas. Jucis neatlaidīgi turējās Katrīnes tuvumā, knakstījās ap viņas bizēm, līdz izārdīja jaukos lentu pušķus, vai arī paķēra meitenes penāli un, kad tā prasīja atpakaļ, salika rokas aiz muguras un sacīja: — Palūdzies!

Kad Katrīne tādā reizē nicīgi izmeta: — Nenāk ne prātā! — un apcirtās uz papēža riņķī, Kārlis sajuta brīnišķīgu atvieglojumu.

Bet vai tad tas nedarbnieks rimās? Stundu laikā viņš rakstīja Katrīnei vēstulītes un, kamēr klibais skolmeistars nopūlējās uzzīmēt uz tāfeles zirgu, meta tās viņai pār plecu uz sola.

Kad skolnieki garajā brīvstundā uzsāka rotaļas, Jucis vidū ņēma tikai Katrīni. Tāpat, pēdējos pārus ejot, viņš, būdams ķērājs, vienmēr dzinās pakaļ Katrīnei.

Tieši šis rotaļas iegrūda Kārli vislielākajā nelaimē. Viņš tajās nekad nepiedalījās. Ja negāja pavisam projām, tad vēroja rotaļniekus no tālienes, vēroja iešķībi, caur pieri, it kā kādus ļaundarus.

Kādudien, kad viņš tā sadrūmis noskatījās citu priekos, pieskrēja Katrine, saķēra aiz rokas un ierāva aplī. Viņš tikko paspēja apiet pāris riņķus, kad nezin kā blakus atgadījās Jucis. Lai noslēgtu riņķi, abiem vajadzēja sadoties rokās. Bet Jucim nenāca ne prātā ņemt tāda plukatas roku. Viņš iegrūda Kārlim ar plecu krūtīs un iesaucās: — Ko tu, īliņš tāds, grūsties?

Pēc šāda kareivīga ievada iestājās neliela pauze. Jucis bija drošsirdīgs tikai tad, ja vajadzēja iekaustīt vājāku pretinieku. Ar Kārli viņš nebija saķēries, tādēļ nezināja, ko «Iliņu» kalpa puika spēj. No skata tas likās diezgan bīstams — garš, kaulainām rokām, kas nesolīja nekā laba. Tādēļ vajadzēja izlūkot pretinieka garīgos spēkus. Un šai ziņā Jucis bija acīgs. Kārlis, palūk, nosarka, apjuka un tikko dabūja pār lūpām: — Es jau tevi negrūstu.

Tāds nu nebija cīnītājs, tādēļ Jucis turpināja uzbrukumu — ieķērās Kārlim krūtīs un noprasīja: — Ak tu vēl izrunāsies?

Tā kā saķērušies bija skolas lielākie zēni, rotaļa izjuka. Vajadzēja redzēt, kurš kuram sados.

Kalpu bērni mudināja savējo:

— Nepadodies! Dod viņam, resnim!

Bet Kārlim prāts nenesās uz kaušanos. Nesaprazdams, kādēļ viņam tik nikni uzbrūk, pagalam nelaimīgs un izmisis, viņš pat nepa-18G

kustināja stiprās rokas, kad Jucis to purināja un grūstīja, bravūrīgi aurodams: — Pazūdi, lupatu kule! Vācies pie velna!

Kārla samulsums bija tik liels, ka viņš pat neiedomājās atkāpties. Kā paralizēts viņš ļāvās sevi aizgrūst, piedevām saņemdams pāris sparīgas dunkas pa mugurpusi. Varbūt viņš būtu dabūjis daudz vairāk belzienu, ja piepeši neiejauktos Katrīne, satverdama Juci aiz svārku piedurknes.

O, tas bija grābiens! Jucis sagrīļojās un satrūcies paskatījās atpakaļ, droši vien nodomādams, ka viņam uzbruk «Ķinūžu» Gustavs, drošākais un spītīgākais no kalpu māju puikām. Taču Jucim pārsteigumā paplātās mute, kad viņš ieraudzīja Katrīnes nobālušo seju, cieši sakniebtās lūpas un acis, kas, asas un aukstas kā tērauda asmeņi, draudēja viņu vienkārši iznīcināt.

— Rimsties, kausli! — viņa uzsauca un piecirta kāju. Un tad noslānīja Juci nikniem, izsmējīgiem vārdiem: — Re, kur varonība! Re, ko viņš prot! Nagus palaist. Bāzties otram virsū! Tādam, kas pretī neturas! Hahahā!

Todien Kārlis gaidīja velti. Katrīne nāca kopā ar citām muižas meitenēm un pat nepaskatījās uz to vietu mežā, kur zem trim eglēm sēdēja nelaimīgais īliņš.

Tas pats atkārtojās nākošajā dienā. Tikai trešajā pavakarē viņa nāca viena. Taču, kad Kārlis nedroši izlīda no savas paslēptuves, pat nepalēnināja soli. Svešāda un vēsa kā apmākusies diena viņa tikko pavērās Kārlī.

— Tev te nevajag mani gaidīt, — pasacīja nežēlīgi un, it kā ar to Kārla bēdu kauss vēl nebūtu līdz malām pilns, piemetināja: — Es negribu.

Nabaga bruņiniekam, to dzirdot, jocīgi sašķobījās virslūpa, seja pastiepās manāmi garāka un acu pelēcīgais zilums kļuva par veselu toni gaišāks.

— Tad jau es... — viņš vainīgi izrunāja trīs vārdus, apklusa pusteikumā un palika stāvot ceļmalā.

Katrīne gabaliņu nosoļoja it sparīgi. Tad viņas soļi kļuva aizvien lēnāki. Pēdīgi tā apstājās, pagriezās mazliet atpakaļ un, uzskatīdama Kārli saīguma pilnām acīm, noprasīja: — Ko tad tu? Stāvēsi viens mežā?

Mokošā klusumā, kas izstiepa citkārt īso ceļu bezgalīgi garu, viņi nogāja līdz Siekst-upei. Kad pārgāja tiltiņu, ceļš sadalījās trijos žuburos: viens pa slaidi izliektu ošu aleju veda kalnā uz barona pili, otrs nogriezās pa kreisi uz muižas kalpotāju mītnēm, bet trešais, liekdamies ap dārzu, veda muižai garām uz kalpu mājām.

Katrīne, kā parasti, iedeva Kārlim roku, bet šoreiz ardievu vietā nosodoši noprasīja: — Kāpēc tu atļauj, lai tevi sit?

Pagāja laiciņš, līdz Kārlis attapās, ka jautājums attiecās uz aizvakardienu.

— Mani jau nesita, — viņš aizstāvējās un padomājis piebilda: — Es negribu ar cilvēku kauties.

— Nu! — Katrīne iesaucās, acīm redzot neapmierināta ar šādu atbildi. Bet vairāk viņai nebija ko sacīt. Tikai pēc brītiņa viņa atcerējās, ko muižas sievas reizēm runāja ar māti, un pasacīja kā negrozāmu spriedumu: — Tad tevi vienmēr cits vazās aiz deguna.

Pēc tam viņiem vairs kaut kā nesagadījās iet reizē. Kārlis mēroja skolas ceļa verstis viens līdz kādam atgadījumam ziemā, kas atkal viņam draugos iedeva Katrini.

VII nodaļa

Notikumos, kuriem lemts sievišķīgu sirdi piesaistīt drošsirdīgai vīrieša sirdij, rakstnieki bieži vien nozīmīgu lomu ierādījuši zirgiem. Un kā gan ne! Zirgs, kā katram zināms, ir ļoti liels un spēcīgs dzīvnieks. Viņš var ne vien vilkt vezumu un panest uz muguras smagas nastas, bet arī slieties pakaļkājās, kost, krākt, spert, mežonīgi auļot un nodarīt lielu postu. Tā, sacīsim, nolauzt cilvēkam kaklu vai samīdīt radības kroni ar kājām zirgam tīrais nieks. Tādēļ arī es, apgaismojot sava stāsta varoņu gailas, labprāt pieturētos pie zirga kā pie mūsu apstākļos vispiemērotākā lopa. Tomēr tik gauži patiesībai pāri darīt nedrīkst, kaut ari katram autoram atļauts šo to sagrozīt, izpušķot vai atņemt nost.

Mana stāsta varoņiem, protiet, iznāca sastapties ar mežkunga fon Pilca milzīgo un nikno suni Hektoru. Par šādu sastapšanos lūdzu nevienu nebrīnīties, jo skolu no mežkunga muižas šķīra vienīgi paprāvs dīķis. Viss tātad iznāca dabiski un vienkārši.

Kādā ziemas dienā Klibā Imba mācekji laidās ar ragaviņām no uzkalniņa un priecājās, kad tās tālu aizskrēja pa dīķa ledu. Laidās arī Katrīne un Kroņu Jucis, kas viņai bija piemeties par vizinātāju. Un vajadzēja sagadīties tā, ka mežkunga zvērs paspruka vaļā tieši tad, kad viņi iekliegdamies uzbrauca uz ledus. Pārējie skolēni mirkli sastinga bez elpas un tad piesardzīgi manījās tuvāk skolai. Tas plēsoņa suņa izskatā nepazina žēlastības. Viņš uzbruka katrai cilvēciskai radībai, tādēļ bija izdaudzināts visā pagastā. Tā, par piemēru, ja gribēja kādu nosunīt par nejauku dabu, tad teica: — Tas jau tāds pats kā Pilca Hektors.

Kad suns, liels, melns, ar rūsganu krūti, no pretējā krasta, baismīgi iekaukdamies, uzskrēja uz ledus, no skolas puses uz dīķa uzgāja trešais cilvēks. Tas bija Kārlis, kas pa to laiku, kamēr citi līksmojās, palīdzēja skolas apkalpotājai uznest no dīķa ūdeni.

Pamanījis uzbrūkošo nezvēru, Kroņu Jucis nejaukā kārtā aptraipīja vīrieša godu. Viņš iekliedzās: — Muksim! — un tūdaļ laida vajā Iekas, pamezdams savu dāmu dieva ziņā. Arī Katrīne paskrēja dažus sojus, bet tad pie-

peši — vai nu galīgā apjukumā, vai arī pilnīgi zaudējusi cerības izglābties — palika nekustīgi stāvam.

Nu sāka skriet Kārlis. Tikai ne uz krasta pusi, bet preti mežkungmuižas briesmonim. Neprātīgais! Kas viņam bija prātā? Ja viņš gribēja ar suni cīnīties, kāpēc tad pameta pie āliņģa tādu labu sitamo kā nestāvās? Kāpēc nepaķēra līdzi kaut spaiņus, kurus varēja grūst plēsoņam purnā vai vienkārši turēt priekšā, kad tas kritīs lielos vai pie rīkles? Nē, Kārlis acīm redzot bija pazaudējis katru sajēgu.

Viņš pieskrēja pēdējā acumirklī, lai paspētu aizstāties meitenei priekšā. Dīvaini sakumpis, ieplestām rokām viņš sagaidīja suni un, kad tas lēca, satvēra to pie kakla. Abi nogāzās uz ledus.

No tālienes skatoties, izlikās, ka suns un cilvēks nekustīgi gulētu. Bet patiesībā starp abiem norisinājās nikna, nežēlīga cīņa. Gulēdams uz sāniem, Kārlis turēja suni izstieptās rokās, lai tas ar zobiem nepiekļūtu sejai, un žņaudza, cik spēka. Cenzdamies atkratīties no briesmīgā pretinieka, suns visu laiku kārpījās kājām, galīgi saputinādams Kārļa svārkus un bikses. Taču gludais ledus nedeva dzīvniekam iespēju piecelties. Neizturamais stāvoklis, kas tam atņēma elpu un spēkus, ieilga. Suns krāca, elsa, klepoja, viņu pārņēma izmisums. Bet Kārļa rokas bija kā dzelzs stangas. Viņš nemanīja, vai spiež stipri vai

varbūt rokām jau galīgi izsīkuši spēki. Ārkārtīgā un ilgstošā piepūlē viņš tās gandrīz vairs nejuta. Tikai zināja, ka nedrīkst atlaist sēcošo rīkli. Jo dažus soļus atstatu stāvēja Katrīne un suņa atņirgtais purns, kas šļāca Kārlim sejā siekalas un apdvesa ar smirdošu elpu, varēja nodarīt viņai ļaunu. Kārlis gribēja pasacīt, lai viņa steidzas projām, bet ārkārtīgā piepūlē nevarēja izrunāt ne skaņu. Acu priekšā viss kļuva miglains un tumšs, pamazām zuda samaņa. Tā viņš pat nepamanīja, ka briesmīgais zvērs jau beidzis pretoties. Kā pa sapņiem viņš uztvēra Katrīnes balsi, kas sacīja: — Kārli, suns ir beigts.

Ar pūlēm viņš piecēlās. Sastingušās rokas pamazām atdzīvojās, toties uzmācās liels gurdums. Grīļodamies, ar dunošu galvu, sajuzdams pakrūtē nelabumu un sāpes, viņš vilkās atpakaļ uz skolu. Kā pa sapņiem viņš dzirdēja pateicīgu, miju balsi: — Paldies, Kārli! — bet arī tagad nespēja izrunāt ne vārda.

Nedzirdētā vēsts, ka «Iliņu» kalpa puika nobendējis mežkunga fon Pilca suni, nokļuva skolā ātrāk nekā pats bendētājs. Klibais Im-bis, parņsti patīkami sārts, izdzirdis par šādu briesmu darbu, kļuva zilgani bāls. Kā katrreiz, kad viņu pārņēma liels uztraukums, skolmeistars saka jocīgi, strupi spļaudīties. Klibo, īsāko kāju neapdomīgi tālu uz priekšu mezdams, viņš kā piedzēries pāris reižu ap-meimuroja apkārt galdam, tad cirta uz tā

iešķērsu savu kadiķa nūju un iebļāvās: — Bezgodi! Ko tu man esi padarījis? Kā tu drīkstēji aiztikt suni?

Kārlis piecēlās un, truli raudzīdamies skolmeistarā, klusēja.

— Suns krita virsū, — negaidot ierunājās Katrīne.

Imbis, likās, vairs nespēja izšķirt, kurš runā. Paklibojis pāris soļu uz Kārļa pusi, viņš sāka brēkt smalkā, sievišķīgā balsī: — Rādi, kur tev suns uzkrita! Vai tu cālis esi, kas suņa kodienu nepanes, a!? Vai suns kādu nokodis, a!?

Dīvainais izsauciens «a!» rādīja, ka skolmeistara dusmas aizsniegušas priekšpēdējo pakāpi.

Kārla klusēšanu Imbis uztvēra kā Jaunu patgalvja spītību, tādēj viņa dusmas tūliņ izdarīja pēdējo kāpienu. Arēji tas izpaudās tā, ka Imba sievišķīgā balss it kā saruka, kļuva sīka, neskanīgi ķērkstoša. Otrkārt, viņš pilnīgi aizmirsa rakstu valodu, kurā bija kaut cik ielauzījies, un brēca tīrā tāmnieku izloksnē: — Tā ka tu, bosiķ, tūliņ iet mā un teic savam tēvam, la viš nāk šorp!

Kārla tēvam, vecajam Jānim Apsītim (lai nedod dievs, ja kāds viņu nosauca par Jāni!), ko gadi pirms laika izžāvēja un lieca ragā un kas vienmēr vilka elpu kā pēc ātra skrējiena, fon Pilca suņa dēļ nācās iet ne vien uz skolu, bet virināt ari pils ozolkoka durvis.

Labi, ka barons nebija tik uztraucies kā

klibais Imbis. Kaut gan nogalēts bija suns, barons nekliedza, bet, saltām acīm Jāni vērodams, mierīgi noprasīja: — Vai tav ar zin, ko tav puiš ir izstrādājs? Vai tav zin, ka tā Kāri, tā lump, nogrābt tā man mežkung tā sun ar ab rok un žņaugt, kamērt tā lop ir beigts?

No šī jautājuma «Iliņu» Jānis sametās gluži līks, viņa sausās sejas garās rievas kļuva vēl dziļākas, bet acīs sāka kaist skatiens, kas reizē pauda nožēlu, niknumu, bailes un iztapību.

— Baronlielskungs, es jau biju uz skolu, — viņš atbildēja. — Sukāju. Ar šo te, — Jānis pieķēra sarepējušo roku pie jostas.

— Un dabūs vēl. Ai, kā tam sātanam zvetēšu! Ar šo te. Tā nav kā citas jostas. Tā ir ar pun-guli... Jūs jau, baronlielskungs, pats zināt, ka man ... Kā pērnziem pie «Vindolu» rijām cēlu to švankriteni, tā ierāvu bruku.

— Lab, lab, — barons saviebās un gļēvi paslēja augšup labo plaukstu. — Es jau tav, Jan, pazīst, — viņš runāja jau manāmi labvēlīgi, domās apsvēris, ka nākamo vasaru Apsīšu Jānis vēl izturēs par priekšpļāvēju.

— Do tam puiš to siksn un tam mežkung vēn pār mārciņ smalk vill! Un tā lēt būs lab.

Tā tas beidzās. Kārlis šoreiz pats salāpīja savus svārkus un bikses, dabūja ar tēva brukjostu pa muguru un uz visiem laikiem Klibā Imba mutē kļuva par piemēru, kad

vajadzēja nosaukt kādu palaidni vai bezgodi.

Taču, kā jau pieminēju, iesākdams izklāstīt šo epizodi, notikums atnesa Kārlim ne tikai nepatikšanas. Katrīne atkal kļuva viņam uzticams ceļa biedrs un sildīja viņu ar savu pateicīgo un laipno skatienu ziemas pavakarēs, kad sals, sastindzinājis kokus un ūdeņus, likās meklēja ceļu uz cilvēka sirdi.

Un šī meitenes labvēlība bija kas daudz lielāks par visām neveiksmēm un bēdām.

VIII nodaļa

Tā kā Laika upe nemitīgi traucās uz priekšu, tad tā it ātri aiznesa abas Kārļa skolas ziemas miglaini zilajā, klusajā atmiņu tālē.

Kārli, līdzīgi jaunam zirgam, bez kādas žēlastības tūliņ iejūdza darbā. Jo barons Bal-fūrs bija nekļūdīgi novērtējis Apsīšu Jaņa spēkus. Vienu vasaru viņš, gods godam, noturējās par priekšpļāvēju, bet tad arī — kā mēlgaļi mēļoja — «bija izspiedis no sevis pēdējo sviedru pilienu». Jau pēc rudziem viņš, sažuvis kā «fenīzers», iesāņus vien šķielēja, meklēdams, kur apsēsties. Pēdējās auzās Jānis vairākreiz balstījās uz izkapts kāta. Ar sakostiem zobiem viņš tomēr izturēja līdz pēdējam cirtienam, lai tad pats kā nopļauts sabruktu uz ceļiem, tikko nesagriezdamies uz izkapts zoba. Jā, Jānis bija tik tālu «izlādē-

jies», ka nespēja vairs pats saviem spēkiem pīpi piebāzt, kad vīri viņu pusnešus aizvadīja līdz ežai un nosēdināja zālē.

Vakarā viņš, tikko kājas vilkdams, atgriezās mājās un ilgi sēdēja uz soliņa pie namdurvīm. Viņš vairs neticēja, ka spēki atgriezīsies un sāpes pakrūtē pāries, tomēr nogaidīja. Un tikai tad, kad vējš līdz ar lielām, zaļganām zvaigznēm sameta ošos rudenīgas tumsas klēpjus, Jānis paaicināja Kārli un pasacīja grūtos vārdus: — Ar mani ... ir cauri. Stājies, dēls, tu tagad manā vietā! Ņem mūs ar māti uz saviem kamiešiem!

Šādu pavēli nevarēja neizpildīt, tādēļ Kārlis bez vārda runas cēlās aizpildīt izrauto robu Bašu muižas kalpu armijā, kas gadu pēc gada varonīgi uzvarēja kunga darbu, bet ordeņu vietā saņēma briesmīgus vēnu mezglus kājās, pastāvīgu elpas trūkumu, negantus muguru lauzējus, mokošu klepu, kas bija tik neatlaidīgs, ka likās iedzimis vai iezīsts līdz ar mātes pienu, un vispēdīgi no priedes vai ozola cirstus krustus.

Šīs drūmās nākotnes izredzes Kārli neno-biedēja. Par spīti slimnieku kunkstieniem, kas pastāvīgi pildīja Apsīšu istabu, tāpat par spīti darbam, kas ar laiku spēja saliekt ragā visstiprāko vīru, Kārlis izvērtās stalts un iz-, skatīgs puisis.

Viņa mati, kas griezās mīkstās sprogās, bija tik gaiši kā liepu ziedi.

Kārļa izskatu kāda no kaimiņu māju «Ķi-nūžu» sievām — Lablaika Trlne — raksturojusi šādi: «Pagara seja, paplāns iesārts vaigs, pasmakars kā nomērīts un deguns gandrīz kā kungiem, tikai bez likuma.»

Kalpu meitām Kārlis patika, tādēļ ir jo drošāks pamats domāt, ka viņš bija glīts zēns, jo šādās lietās uz meitām var pilnīgi paļauties.

Taču Kārlis šo labvēlību, likās, pat nepamanīja. Viņš staigāja pa pasauli, pievērsis skatienu zemei, it kā ceļa putekļos vai smilgu vizuļos cerētu izlasīt atbildi uz bezgala grūto jautājumu: kā pēdīgi pateikt Katrīnei, ka viņa tam mīļa?

Nepateikt to nevarēja, jo mīlestība dažā ziņā ir līdzīga tam nesavaldāmajam spēkam, kas no neizdibināmiem zemes dziļumiem kā liesmas izlaužas dienas gaismā.

Kārlis nebija cilvēks, kas nododas savu jūtu izpētei, tādēļ pašanalīzes ceļā nenonāca pie atziņas: es tagad mīlu. Nē, viņš vienkārši sajuta grūtai slimībai līdzīgu ilgošanos pēc Katrīnes balss, matu pīnēm un laipnajām acīm.

Te nu, šķiet, būtu vietā pasacīt, ka Katrīnes ceļš pēc pagasta skolas pavērsās uz citu pusi. Modere, proti, visai prātīgi izdomāja, ka viņas bērnam visādā ziņā vajadzētu pamācīties augstākās skolās. Tādēļ viņa, kaut arī miesīgs brālis — Lapiņu apgaitas mežsargs Lūku Pauls sacīja: — Meitai nevajag skolas, meitai vajag vīra, *— pierakstīja Katrīni pilsētas skolā.

Nu, likās, vajadzēja notikt, kā paredzēts tautas teiciena: «Ko acs neredz, to sirds aizmirst.» Taču izrādījās, ka ne katrreiz cilvēka dvēseli var mērot ar sakāmvārda olekti un nopriecāties: «Nu ko es teicu! Sakrīt uz mata.»

Katrīne Kārli neaizmirsa.

Taču nestāstīšu, kādus ličloču ceļus viņai dažkārt nācās izstaigāt, lai Kārli uz brīdi satiktu, nerunāšu pat par tām divi vēstulītēm, ko viņa tam paslepen aizsūtīja. Sacīšu tikai, ka tas viss varēja modināt cerības, un Kārlim tādas bija.

Viņš vairs nespēja iedomāties savu dzīvi bez Katrīnes balss, matiem un acīm. Tādēļ nav nekāds brīnums, ka viņš beidzot cieši apņēmās pateikt Katrīnei tos liktenīgos vārdus, bez kuriem reti kāds izstaigājis dzīves noslēpumainos labirintus. Ja Kārlī radās šāda apņēmība, tad savs nopelns te bija arī dievmaizes rausītim, ar kuru viņš iesvētāmajā dienā, tā sakot, ieņēma pieauguša vīra dūšu.

Par ilgi krātajiem rubļiem viņš Kuldīgā nopirka zelta gredzenu ar «trim zaļām actiņām» un, ietērpies mums jau pazīstamajā vadmalas kārtā, soļoja uz muižu.

IX nodaļa

Bija skaista lēnīgas rudens dienas pavakare, kad saule piekar katrai smilgai zilgi Sudrabotu zīda pavedienu un kad kļavu greznie ugunskuri šķiet visu pasauli sadedzinās dzeltenās un sarkanās liesmās.

Bet Kārlim šķita, ka uz pleciem gultos vēsa ēna. Viņš bija apsācis grūtu soli — nolēmis ieiet pie Katrīnes, ja nejauši neizdotos viņu satikt. Taču, jo tuvāk viņš nāca muižas ēr-bēģim un jo mazāk cerību atlika, ka atgadīsies laimīga nejaušība, jo vairāk saplaka dūša. Viņam nebija noslēpums, ka modere, kas staigāja tik stalta, it kā pastāvīgi nēsātu uz galvas pilnu krējuma podu, un kalpiem rādija dzedru vaigu, viņu nesagaidīs izplestām rokām.

Taču puiša bažas izrādījās veltīgas. Ar mo-deri viņam neiznāca satikties. Jo tieši tad, kad Kārlis bija ticis līdz muižas ērbēģim, modere, iedama pa gludāko ceļu gar «Ķinū-žiem», aizsniedza «Iliņu» kalpu mājas un, degunu raukdama, iegāja Apsīšu piesmakušajā istabā.

— Es atnācu, — viņa pateica vēsā, skanīgā krūšu balsī un ieturēja ilgāku pauzi, kamēr Jānis ar pūlēm pārlika kājas pār gultas malu. — Es atnācu, — modere ar uzsvaru atkārtoja, — tādēļ ka jūsu puika, tas pats, kas nožņaudza mežkunga fon Pilca suni Hektoru, sācis luncināties ap manu meitu. Man jau agrāk bija aizdomas, bet es tam nepiegriezu sevišķu uzmanību. Domāju — jauniešu blēņošanās. Turpretī tagad redzu, ka tas ir nopietni ... Es to negribu. Un jūs arī paši, kā prātīgi cilvēki, sapratīsiet, ka tur nekas nevar iznākt. Viņiem ir katram savs ceļš. Mana meita Katerina Zommer precēsies ar «Kroņu» saimnieka dēlu Jukumu Delevik, kas man lūdza viņas roku. Tādēļ es ceru, ka jūs pateiksiet savam puikam, lai viņš negriež acis uz to pusi, kur nenākas.

Pa šīs bargās runas laiku Apsīši seniori izturējās dažādi. Jūle Apsīte labu bridi pārstāja kunkstēt un gulēja tik klusi un nekustīgi, it kā būtu pateikusi šai dzīvei ardievas. Taču līdz ar moderes pēdējiem vārdiem no viņas saplakušajam krūtīm izlauzās skaļš, grūts vaids. Viņa piespieda sažuvušo delnu virspuses acīm un sāka dīvaini elsot — īsiem, asiem elpas grūdieniem, pa starpām izsaukdama asarainus vārdus: — Mans dēls! Mans nabadziņš!

Jānis, kā jau sacīts, izturējās citādi. Ieklausījies, ko modere saka, viņš sāka steidzīgi pakšķināt pīpi, tad izņēma to no mutes, nejauši izrāva no galviņas spici un nometa abas daļas uz gultas segas. Seja viņam saviebās tik ļoti, it kā pakrūtē sācis smelgt ar divkāršu spēku. Viņš vairākreiz pieķērās ar abām rokām gultas malai, it kā grasīdamies celties stāvus, un izgrūda niknas, murdošas skaņas. Kad modere savu sakāmo bija pabeigusi, Jānis, zodam jocīgi raustoties, iesaucās: — Nu es tam bezgodim ādu noraušu! Gabalos sasitīšu! Miltos samalšu! Ar šo es viņam! — Jānis ķērās ar nevarīgo roku pie savas briesmīgās /siksnas, it kā jau tūliņ būtu jāsit...

Kamēr Apsīšu istabā notika šī liktenīgā sastapšanās, Kārlis aplūkoja lielu priekškaramo atslēgu pie muižas ērbēģa gala durvīm, kas veda modérés dzīvoklī. «Neviena nebūs mājās,» viņš reizē ar nožēlu un atvieglojumu nodomāja.

Te pavērās ērbēģa gala logs un Kārlis, galvu atgāzis, ieraudzīja Katrīnes brīnumaino smaidu. Bet tūliņ tas nozuda, un meičas sasarkušie plaksti skaidri rādīja, ka viņa raudājusi.

— Kārli! Mīļais! — Katrīne iesaucās pus-čukstus, un Kārlis tūliņ sadzirdēja viņas balsī kaut ko neparasti siltu, bet reizē nopietnu un skumju. — Cik labi, ka tu atnāci! Man ar tevi jārunā.

— Jāā, — viņš, nezinādams, ko atbildēt, novilka tāpat pusčukstus un pavērās atpakaļ. Erbēģis bija celts slīpā piekalnē ar galu pret muižas dīķi, pie kura kučieris un staJl-meistars patlaban tīrīja zirgus. Tādēļ Kārlis sajutās loti neērti.

Arī Katrīni, šķita, tas traucēja.

— Atnāc pie sānu loga, — viņa pačukstēja.

Kārlis paklausīgi apgāja ap stūri, kura asā

šķautne paslēpa to dīķa dalu, ap kuru rosījās muižas kalpotāji. Zem modérés dzīvokļa loga, kas ēkas īpatnējā novietojuma dēl iznāca it kā otrā stāvā, auga liels nātru un dadžu biezoknis. Kad Katrīne pavēra logu, Kārlis iebrida nātrēs, neko nebēdādams par sīvo zilināšanu. Tikai tagad līdz viņa apziņas centram bija nokļuvis Katrīnes izteiktais «mīļais» un izdarījis to, ko vienīgi šis maģiskais vārds spēj izdarīt. īsi sakot — Kārlī notika kaut kas līdzīgs brīnišķīgai eksplozijai, kas viņu uzmeta visaugstākās laimes kalngalā. Viņš pieķērās ar roku aukstajam mūrim, ko tieši zem loga bija pāršķēlusi līkumainam zibenim līdzīga plaisa, un kā iemīlējies Romeo laimes mulsumā lūkojās augšup.

Katrīne mazliet izliecās pa logu. — Es tevi gaidīju, — viņa sacīja skumji. — Es pati gribēju aizskriet pie tevis uz «Iliņiem». Man ... — viņa iesāka teikumu, bet, likās, neatrada vārdus turpinājumam.

Mazo klusuma brīdi izmantoja Kārlis.

— Man priekš tevis ir gredzens, — viņš sacīja un izvilka no kabatas spožo riņķi ar zaļajām actiņām. — To es tev dāvinu.

Atkal Katrīnes acīs iemirdzējās prieks.

— Kāds skaists! — viņa apbrīnoja. — Paldies, Kārli!

Nu bija īstā reize. Viņš saņēmās un, stāvēdams līdz jostas vietai nātrēs, kas nežēlīgi dzēla, sacīja: — Un es tevi mīlu, Katriņ.

Viņa piepeši sāka nevaldāmi raudāt, slaucīdama acis gan ar delnu virspusēm, gan plaukstām.

Tādu reakciju Kārlis nebija gaidījis.

— Katriņ, kas tev kait? — viņš vaicāja, gluži izbijies.

— Man uzmācas «Kroņu» Jukums. Vakar lūdza mātei manu roku, — viņa atteica, viscaur drebēdama raudās.

Kārlis juta, ka mute kļūst sausa.

— Un tu? — viņš prasīja gandrīz bez balss.

— Es teicu, ka ne pie viena neiešu. Es teicu, ka mīlu vienīgi tevi. Un tad māte sāka ārdīties. Ak dievs, to briesmīgo valodu! Vai es esot kalpa laimi iekārojusi? Vai es gribot katros Jurģos pa ceļa virsu vazāties? Vai es savu mūžu gribot sviedros izmērcēt?

— Un tu? — Kārlis gluži dīvainām acīm vēroja meičas lūpas, it kā sagaidītu no tām dzīvības vai nāves spriedumu.

— Es teicu, ka dievs nevienam nav nolicis robežu, ko nedrīkstētu pārkāpt. Teicu, ka daudzi kalpi ir iepirkuši mājas un kļuvuši par saimniekiem vai kaut kā citādi tikuši uz augšu. Bet māte atkal savu. Kāpēc es tīšu prātu gribot lēkt bedrē, lai pēc tam visu mūžu nomocītos, ārā rāpdamās. Un tad sāka kliegt, ka visa māja skanēja: — Vai tu zini, ka mans tēvs ar dakšu rokā uz lauka pakrita? Vai tu zini, ka mana māsa Lavīze piedzima pie rudzu statiņa!? ... Nelaidīšu savu vienīgo nelaimē!

Te Katrīnei vajadzēja apklust. Erbēģa otrā galā pavērās kāds logs, un pa to pabāzās ku-čierenes galva.

— Vaktē, — Katrīne pasacīja klusi. — Māte kā negudra. Ieslēdza mani te kā cietoksnī. Un droši vien visu izstāstījusi citām sievām ... Mēs vairs nevaram runāt. Māte, kad uzzinās, būs briesmīgi dusmīga.

Bet Kārlis nekustējās no vietas.

— Un tu? — viņš atkārtoja, it kā citu vārdu vairs nezinātu.

— Es jau tev sacīju, — Katrīne atķēra notrūkušo valodas pavedienu. — Teicu mātei, ka pie «Kroņu» Jukuma neiešu. Teicu, ka vispār neprecēšos. Lai liek mani mierā.

Kārlim kļuva vieglāk. Taču viņš joprojām jutās kā viltīgā ūdens virpulī iekļuvis peldētājs, kas lāgā nezina, kā izglābties.

Pēkšņi viņam vairs nebija ko sacīt. Nebija arī vairs laika kaut ko izdomāt.

— Uz redzēšanos, Kārli 1 — Katrīne jau atvadījās un vēra logu ciet.

Tad viņš atminējās dāvanu un iesaucās: — Katriņ, gredzens!

Viņa pavēra logu. — Kā es tev iedošu? ■— Kārlis vaicāja. — Te ir par augstu.

Mirkli meitenes acīs atplaiksnījās kaut kas pārgalvīgs.

— Met! — viņa skubināja un pastiepa plaukstas.

«Ak dievs!» viņš iedomājās. «Es neuzmetīšu.»

Un tieši tā arī notika. Viņam sviežot, rokā iecirtās kuplas nātres galotne. Gredzens izkrita, uzmeta gaisā īsu, zeltotu mirgu un skanēdams ieripoja dziļajā mūra plaisā.

— Vai! — Katrīne iesaucās, un viņas acīs pavīdēja izbailes. Bet tūliņ viņa sāka Kārli

, mierināt: — Neraizējies, mīļais! Es atradīšu. Es to izcelšu. Kaut no pekles dibena ... Un tu atnāc rīt ap šo laiku lazdu graviņā. Atceries,

kur es tev šuvu bikses. Atnāc, mēs pa diviem kaut ko izdomāsim!

— Paldies, Katriņ, — viņš nomurmināja un samanīja sevī skumju, nevarīgu domu: «Ko nu vairs izdomāsim.»

Kā apdullis viņš kāpās ārā no nātrēm, vēl labu brīdi skatīdamies logā, aiz kura nobālusi un bēdīga vīdēja Katrīnes seja.

X nodaļa

Nākamajā dienā uz lazdu graviņu viņi neaizgāja ne viens, ne otrs.

Abi dabūja tādu mācību, ka labākas nevarēja vēlēties. Moderei palīgos labprāt nāca barons Balfūrs un pašas miesīgais brālis — Lūku Pauls, kas, urbdamies māsas meitā izsmējīgām acīm, ņēmās to tincināt. — Tu varbūt man, labiņā, pasacītu, kas tā mīlestība tāda ir? — viņš iesāka ar mazliet cinisku jautājumu. — Vai tā varbūt ir nauda, kas skan makā, vai stipri zābaki, kas silda kājas? Varbūt tā ir drošs jumts virs galvas vai atsperu rati, kuros tu kā gruntniece vari sēdēt? Kā tad ir? Ko tu nerunā? Lietiņa, rau, labiņā, šitāda, ka tā tava mīlestība nav nekas. Tā ir štrunta pavasara puķe, cūkpiene, ievas zieds. Puķe arī, rau, zied un ir smuka. Ir acij ko papriecāties, ir degunam gārds smaks. Bet paiet pāris dienas — un kur nu ir? Tutū! Tā tev tagadiņ arī. Kamēr tu sēdi pie mātes pan-koku bļodas, tev sirds dzied par mīlestību kā lakstīgala. Bet, dabūsi ierīt kalpu istabas

dūmus un izpērties muižas rudzu laukā, tad būs cita dziesma. Tad ķērksi kā vārna... Bet vispār, ko te muti dzisināt, — mežsargs pievērsās moderei. — Tu, mās, ņem krietnu stibeni un uzraksti tai meitai uz dibena ceturto bausli.

Vārdu sakot, Kārla un Katrīnes cejus šķērsoja tādi spēki, ar kuriem viņi neprata tikt galā.

Katrīne apprecējās tajā pašā rudenī un aizbrauca uz Rīgu, kur «Kroņu» Jucis bija nolēmis iespiesties tirgotāju aprindās.

Arī Kārlis Basu muižā nepalika ilgi. Aizvedis māti un neilgi pēc tam kādreizējo slaveno priekšplāvēju Apsīšu Jāni uz Plieņu kapkalnu, viņš pārdeva no trūcīgās kalpa iedzīves visu, ko varēja pārdot, un ar maisu uz muguras un smagu koka kasti pie rokas izgāja Ventmalā pie Slīpiņu pārceltuves. Nosēdies blakus avotam, kas, no alksnāja izlauzies, jautri skrēja lejup, pārklādams visu krastu ar savu mūžīgo dziesmu, Kārlis atspieda pieri plaukstās un sajuta sevī tādu skumju tukšumu, kas atgādināja izdegušu mežu.

Uz kurieni lai iet? Kur viņu gaidīja? Pēc kā lai tiecas?

Netālu lejā, lēnus, graciozus mutuļus sagriezdama, kā dzīva būtne slīdēja Ventas straume, kurā vēl jauda brūni dzeltenas palu dujķes. Tai bija sava vieta pasaulē, savs mūžīgs cejš, pa kuru tā gāja, gan klusi šalcot un

maigi mirgojot, gan rudenīgi pelēcīgā, saltā miglas ietērpā, gan viscaur pārklāta starojošiem ledus ziediem. Krastā uzplauka un noziedēja cilvēku mūži. Plauka arī koki, salapoja, smaržoja un šalca. Un tad atnāca rudenīgais vējš, paņēma un sameta lapu zeltu Ventas ūdeņos. Koki izauga un slēja galotnes pāri krastu kraujām. Kokiem ir citāds mūžs nekā cilvēkiem, bet arī koku spēks izsīka. Tie novecoja, un vētras tos salauza gabalos vai nogāza visā garumā. Tikai pēc upes gadiem neviens netaujāja. Laikos un laikmetos viņa palika modra un jauna kā visu dzīvo un nedzīvo lietu mūžīgais mērs.

Bet kas tad bija cilvēka mūžs? — Apses lapa, ko dedzināja, saldēja, mērcēja un šauta dienas; lapa, kam agrāk vai vēlāk jānokrīt un jāpārvēršas trūdos. Vai tad vērts gaidīt šo brīdi, kas tevi, cilvēku, līdzīgi lapai atraus no milzīgā dzīvības koka un atdos trūdēšanai? Vai vērts ciest mūža sāpes?

Līdzīgi jautājumi uz brīdi iznira no Kārla apziņas dzīlēm. Bet tikai uz brīdi. Par daudz viengabalaina, veselīga un stipra bija viņa garīgā celtne, lai to spētu sagraut dzīves vētru asās, niknās brāzmas. Nē, viņš nedomāja par pašnāvību, kaut arī vairs necerēja dzīves ceļos atrast kādu gaismas un prieka staru. Pārāk liels un sāpīgs viņam bija Katrīnes zaudējums. Ar to kalpa puisim bija paņemts viss.

Tādu, visskumjākās izjūtās iegrimušu, Kārli

ieraudzīja trīs plostnieki, kas nāca celties pāri Ventai uz Slipiņu krautuvi.

Tie bija diezgan mežonīgi vīri — smagos ūdenszābakos, nojukušos svārkos, kas katrā ziņā stāvēja plaši vaļā, un pelēkos kamzoļos ar neiztrūkstoši apspūrušām apkaklēm. Garajos bārdas rugājos ieplakušie vaigi skaidri rādīja, ka vīri jau ilgāku laiku mazgājušies tikai sviedros, bet viņu acu skatieni pauda apmēram to pašu bezbēdīgo un reizē skeptisko noskaņu, kas izsacīta parunā: «Ka ran-tīs, ta redzēs.»

Viri apstājās un aplūkoja Kārli no tālienes. Viens no viņiem — krietni garāks par sešām pēdām, mazliet iesirms, ar maitātu kreiso aci — slinki pagrieza seju pret biedriem. — Līgstam, — viņš sacīja pārliecinoši, — ka tas zellis ir sprukās. Bet slīkt viņš netaisās, citādi nebūtu pekeles līdzi.

Garajam blakus nostājās otrs — paresns, ar apaļu, omulīgu seju — un izsacīja savas domas: — No skata liekas būt kruja. Un par to nav šaubu, ka meklē šepti. Kā būtu, ja mēs viņu ņemtu Anša vietā? Tad būtu pilna komanda.

— Jā, jā, — piebalsoja trešais. — Ar Ansi ir cauri. Ja arī sadziedēs kājas, tad jau ceļš uz nabagmāju. Bet.. .

— Nolemts! — pārtrauca garais un piegāja Kārlim. — E, veco zēn! Ko tu te krēm? Deguns ceļu nerāda?

Kārlis pavērsa pret runātāju seju un mirkli

lūkojās durnām acīm. Tad atminējās, ka patiešām nezina, kur iet.

— Meklēju darbu, — viņš atteica.

— Nu tad nesēdi tel — valodu pārņēma paresnais. — Ar dibenu zemeslodi nesasit-disi. Ja gribi kaulus izkustināt, nāc barā. Mums taisni viena trūkst.

Tā Kārlis salaulājās ar Ventu.

XI nodaļa

Un te nu man jātaisa lēciens, kāds vienīgi rakstniekam pa spēkam. Proti, jālec pāri veseliem piecdesmit gadiem, jo mans nodoms nebija soli pa solim izsekot savu varoņu gai-tām, bet gan pavēstīt par viņu satikšanos sirmā vecumā.

Turpmākos stāsta notikumus ievadīja vēstule, kas rajona sociālās nodrošināšanas nodaļā pienāca no Rīgas. Ministrija ziņoja, ka telpu šaurības dēļ zināms skaits invalīdu no galvaspilsētas jāpārvieto uz provinci. Mūsu nodaļai tika uzdots saņemt un novietot četrus invalidus. Nodaļas vadība savukārt šo jautājumu uzdeva kārtot man.

Un tā es kādā nemīlīgā marta vakarā, kad nekustīga migla ka mitras, smagas drēbes kļāvās ap kokiem, cilvēkiem un ēkām, gaidīju vilcienu no Rīgas. Paties.bu sakot, gaidīju ne vien es, bet arī manis nolīgtais ormanis — sakucis večuks, salā uzburbušu seju, kurā neskaitāmie šņabja guldzieni, ko viņš sava mūža gados bija rijis gan no glāzēm, gan pudeļu kakliem, kā nekļūdīga meistara otas triepieni bija atstājuši gan sārtas, gan zilganas, gan mēļas pēdas. Tas bija pēdējais un, jāsaka, ne sliktākais no vecās, slavenās ormaņu cilts pārstāvjiem, kurus, neraugoties uz apbrīnojamu izturību, pacietību un sīkstumu, kā arī neizmērojamu dzīves pieredzi, cīņas gatavību un respektējamām spējām virtuozi lietot lamu vārdus un ņirgāties, ja vajadzīgs, par visu pasaulē, tomēr pievārēja un no simtgadējām pozicijām izspieda nežēlīgais auto, kura uzmākšanos jau pirms daudziem gadiem pamanīja Aleksandrs Čaks.

Mēs aizrunājāmies par veciem laikiem.

— Mjā, — večuks giildzināja, — tie bija laiki. Cikreiz nenobrīnījos — kā iebraucis sētā, kā nojūdzis? ... Bet tad tev, bračiņ, nebija kā tagad. Tagad jau no rīta nezini, kā nodzēsīsi karstumu, kas dedzina iekšas. Bet toreiz — ik uz stūrīša zelcers. Ik izlaid līkumu, ik pa puspudelītei. Un, kad tu cilvēks tā atlašojies, tad atkal ģeld šņabītis, ģeld gabaliņš aukstas cūkgaļas. Bet kas tagadiņ ...

Večuks ieņēma no pīpes pagaru dūmu, labu laiku paturēja iekšā un tad, atvēris vienā mutes pusē mazu caurumiņu, izlaida garu, mundru strūkliņu.

— Un es jums, jaunskungs, pateikšu šitā, — viņš atkal pievērsās man. — Ar šņabi citādi nevar. Ar šņabi forsikt! Ja tu viņu pliku rīsi — beigas. Sadedzināsies. Bet vajag kaut ko starpā. Vajag labu zakusku. Lai būtu bind-zole. Tad dzersi, cepuri kuldams. Pats velns neraus. Bet, ja šņabis nāk tukšā vēderā, — tad viņš aizņem dvēseli. Un to cilvēks neiztur.

Pa šīs pamācīgās runas laiku pienāca vilciens. Biju nedaudz aizsēdējies. Pirms paspēju iziet uz perona, uzgaidāmajā telpā pēkšņi iegruva daudz rosīgu ļaužu. Pēdīgi ienāca divi vīrieši un divas sievietes, kas kaut kā izdalījās no kopējās ļaužu plūsmas. Pēc šī «kaut kā» nekļūdīgi pazinu, ka tie ir gaidītie rīdzinieki.

Dažos mirkļos uztvēru viņu raksturīgākās ārējās pazīmes. Viens no vīriešiem bija ar kruķiem, garš, pajauns, nedabīgi lielām, drūmi spīguļojošām acīm, kurās, atskaitot aprobežotību un tukšumu, nekā cita tomēr nevarēja ieraudzīt. Otrs vīrietis bija gados vecāks. Ar savu netīri sārto, poraino seju viņš atgādināja lauku mašīnmeistaru. Šai sejai pieskaņojās vīra dzīvo acu nemierīgais skatiens, kas, šķita, sen pazaudējis spēju izpaust cilvēciskas skumjas vai izbrīnu, bet uz visu nolūkojās, it kā sacīdams: «Manis pēc kaut ellē.» Moži raudzīdamies visapkārt, vīrs, likās, pētīja, vai še nebūtu kaut kas dabūjams bez maksas. Tā kā uzgaidāmajā telpā nekā cita nebija kā vienīgi soli un d/eramā ūdens tvertne, vīrs veicīgi piegāja pie tās un, kā likās, bez kādas vajadzības un patikas iedzēra pāris malku ūdens.

Pievērsu skatienu sievietēm. Viena — pēc visa spriežot, vienkāršs darba cilvēks — tinās pelēkā lakatā un vērās stacijas burzmā ar gurdu, trulu skatienu, kāds veidojas cilvēkiem, kas dzīvē redzējuši vairāk Jauna nekā laba. Otra turpretī, ja, otra bija pavisam citāda.

Viņai pilnīgi trūka invalīdu nama iemītniekiem raksturīgā «kaut kā». Jāsaka atklāti — šī sieviete mani pārsteidza. Viņa bija ģērbusies apmēram tā, kā vidējas rocības sievietes ģērbās priekš pirmā pasaules kara, — galvā tumšbrūna kažokādas cepure, mugurā no melnas drēbes nevainojami šūdināts mētelis ar kuplu kažokādas apkakli, kas priekšpusē sniedzās līdz jostas vietai, rokās ādas cimdi, bet kājās augsti šņorzābaki. Nevarēja neievērot viņas stalto augumu, droši un pašapzinīgi, taču ne lepni pacelto galvu. Apģērbs un augums tomēr nebija galvenais, ar ko šī sieviete atšķīrās no pārējiem invalīdiem. Galvenais bija seja — inteliģenta, noteiktām, smalkām līnijām veidota, vēl vienmēr saglabājusi kādreizējā skaistuma atspulgu. Viņas mazliet piemiegto vērīgo acu skatienā paudās možs saprāts. Taču šajās acīs un jo sevišķi sievietes lūpu līnijās un viegli ievilktajās rievās ap muti varēja pamanīt arī kaut ko skarbu un rūgtu — to liktenīgo piemiņu, ko mūža gadi nekad neaizmirst atstāt.

«Viņa būs grupas vecākā,» nodomāju. Gāju

klāt un devu roku, pasacīdams savu vārdu un to, ka esmu ieradies viņiem pretī.

Viņa it kā steidzoties pastiepa pretī roku un pasacīja padobjā, skanīgā balsī: — De-levik.

Šis vārds man tūliņ lika atcerēties aklo sirmgalvi Kārli Apsīti un viņa dzīves stāstu. Vienā mirklī apziņā atausa viņa jaunības gadi. Ar ko šis marta vakars mani bija savedis kopā? Vai tā nebija viņa — Basu muižas moderes meita — staltā, trauslā skaistule Katrīne? Sirds man sacīja, ka tā i r viņa, bet es tam negribēju ticēt. Pārāk nereāla izlikās šāda varbūtība . . .

Viņa atvēra rokassomiņu, pasniedza man dokumentus, un nu vajadzēja braukt.

Kaut kā iespiedāmies ormaņa ratos, un miglā aprasojušais zirdziņš sāka mēģināt, vai šajā bēdīgajā vakarā neizdosies izšķilt no bruģa akmeņiem vismaz vienu jautru dzirksti.

Kad bijām gabaliņu nobraukuši, Katrīne mazliet pavērsa seju uz manu pusi un vaicāja: — Kur tad jūs, jaunais cilvēk, mūs domājat nolikt?

To «nolikt» viņa kaut kā īpatnēji, ar vieglu ironijas pieskaņu uzsvēra, it kā gribēdama atgādināt rūgto patiesību, ka cilvēks vecumā dažkārt un dažā ziņā kļūst līdzīgs autos tinamam bērnam. Vecu dažkārt tāpat atved un aizved, atstāj, paņem līdzi un novieto kā bērnu, tikai, saprotams, ne ar to saudzību.

Tikai tagad, kad man vajadzēja atbildēt uz šo skaidro un lietišķo jautājumu, sāku bažīties, vai esam pienācīgi padomājuši, kur viņus «nolikt». Vienkārši izpildīju norādījumu — vedu viņus uz sociālās nodrošināšanas nodalu.

Kad iegājām nodaļas telpās, kur cita nekā nebija kā skapji, gaidi un parastie kantoru krēsli, man sāka karst ausis. Galvā iešāvās negaidīts jautājums: «Kur viņi gulēs?»

Bet viņi, likās, par to nemaz nebažījās. Vecais ar sarkano seju tūliņ devās izlūkot telpu, nobeigdams savu gājienu pie krāsns.

— Ool — viņš novilka atviegloti. — Tā ir kurināta. Te tikai krēslu klāt un laist vajā krācienu. — Ari garais ar kruķiem tūliņ pagriezās pret krāsni un iesaucās savādi gārdzošā, it kā ieplīsušā baisi: — Atrūmē pas ! Atrūmē, ka tev saka! Atrūmē ar labu!

Katrine ienāca pēdējā un palika stāvot. Nolikusi somas, viņa ar mazliet gurdu skatienu aplūkoja telpu. — Ak tad te? — vaicāja, kā izskatījās, vairāk pati sev. Un tad ar tikko manāmu smaidu pavērsās pret mani. — Nu ko? Būs jau labi. Neesam tak nekādi inspektori vai revidenti, kam kabatas komandējumu apliecības.

Nu man sāka karst arī vaigi. Jā, es vienā mirkli nosarku tik nejēdzīgi kā zeņķis, kam negaidot no svārku apakšas izkritis zagts ābols.

Bija iznācis kaut kā nelādzīgi. Un tieši Kat-

rīnes klātbūtne lika izjust šo nelāgumu sevišķi asi.

Skaidrs, ja būtu atbraucis revidents vai inspektors, nevienam nebūtu ienācis prātā piedāvāt viņam guļvietu uz cieta krēsla ...

XII nodaļa

Agri no rīta novietojāmies autobusā un kopīgi uzsākām pēdējo ceļa posmu.

Patukšajā mašīnas pasažieru nodalījumā bija vēsi un neomulīgi. Uz ceļa patlaban juka laukā pēdējais ledus klājums, tādēļ motors reizēm rēca kā saniknots ķēdes suns. Autobusa logi, uz kuriem retas, sīkas lietus lāses šad tad uzzīmēja caurspīdīgus, smailus šķēpa galus, rādija pagalam sadilušu sniega kažoku. Pāris reižu ieraudzīju Ventu, kas vēl vienmēr slēpās zem pelēkbālas ledus garozas. Tas man bija pa prātam. «Pie Dobējiem mums būs pretī invalīdu nama zirgi. Ledus upē vēl stiprs. Tiksim pāri bez bēdām.»

Taču negāja tik gludi, kā cerēju.

Dobējos — šajā vecajā, labajā apstāšanās vietā gandrīz vidū starp divi tik ievērojamām pilsētām kā Kuldīga un Ventspils — gaidīto zirgu nebija. Tas manī modināja dzijas bažas. «Kā?» gluži apjucis prātoju. «Kā var nebūt zirgu, ja vakar zvanīju uz invalīdu namu, pasacīju, kas par lietu, un dabūju noteiktu solījumu, ka pajūgs būs?»

Ari invalidi izrādīja bažas. Kustīgais vecis,

f.

piegājis pie kādreizējā kroga durvīm un atradis tās aizslēgtas, izmeta to nejauko, bet manu mīļo tautiešu vidū plaši izplatīto teicienu, kas skubina uz pūšanu. Un nospļaudamies indīgi piemetināja: — Tad te, velns lai parauj, dabūsim stāvēt zem klajas debess!

— Lietus arī sāk līt, — ļauni nogārdza garais, kuram lielākais apģērba gabals bija vienkārši zili svārki. — Nu, čort pobral, tā tas nepaliks! — viņš, smagi stampādams ar kruķiem irstošo ledu, draudēja. — Sūdzēšos!

Uz bridi apslāpēju invalīdu sašutumu ar cerībām, ka pajūgs tūliņ ieradīsies. Taču laiks gāja un no pajūga joprojām nebija ne vēsts. Stāvoklis kļuva aizvien ļaunāks. Garais apsēdās uz akmens pažobelē un tīšām izlika protēzi ūdens straumītēs, kas lija no jumta. Viņa nedabīgi lielās acis Jauni vēroja mani, it kā sacīdamas: «Tu pats tagad redzi, kas te notiek. Tiesas darbi — un vairāk nekā.»

Ja Garais šādā veidā uzkrāja dusmas, kam atļaus izlādēties vēlāk, tad Sārtais nāca tiešā uzbrukumā. Nemierīgi izstaigājies šurpu turpu, viņš pēdīgi nostājās man iepretī un nopras ja. — Bet tagad pasakiet skaidri, — ko jūs domājat darīt? Mēs te vairs nevaram stāvēt. Jūs mūs te atvedāt, jums jāgādā, kur palikt. Vai nu uz priekšu, vai atpakaļ.

Tikai abas sievietes nerunāja ne vārda.

- Glābdamās no lietus, viņas stāvēja zem pažobeles, cieši piespiedušās mājas sienai. Katrī-nei lūpas bija iezilganas un cieši sakniebtas.

Negaidot tās pavērās. — Tu nu, Imak, labāk varētu klusēt, — viņa sacīja Sārtajam. — Tu redzi, cilvēks pats stāv lietū. Ko tad viņš, pēc tavām domām, lai darītu? Ņemtu mūs uz muguras un nestu uz invalīdu namu?

Sie vārdi vienā mirklī piepildīja mani ar siltām pateicības jūtām. Es vairs nebiju viens starp naidīgi noskaņotiem ļaudīm.

Katrīnei acīm redzot bija autoritāte, ja viņa varēja runāt tik droši. Sārtais saviebās, nomurmināja: — Jā, jā. Tu jau nu esi tā gudrā, — tomēr apklusa.

Tad Katrīne pagriezās pret Garo.

— Un tu, Zani, — viņa sacīja stingri, — savāc savu protēzi! Nemērcē tīšām ūdeni! Paliksi ar vienu kāju.

Jā, viņa norāja Garo kā palaidņa pusaudzi, un tas, kā par brīnumu, nesāka ķērkt un gānīties, bet paklausigi pievilka mākslīgo kāju sev tuvāk.

Pēc divi stundām, kad man jau šķita, ka esmu nosirmojis gluži balts, uz pārceltuves ceļa parādījās gaidītais pajūgs.

Nemāku aprakstīt to prieku un atvieglojumu, ko izjutu šajā brīnišķīgajā brīdī. Abi invalīdu nama paligsaimniecibas zirgi, kas nāca tik gausi un smagi, it kā viņiem kāju vietā būtu piemirkuši apšu kluči, viesa manī neizmērojamas simpātijās. Es labprāt būtu joņojis tiem pretī, apkampis viņu nokārtos purnus un pliķējis sprogainās muguras. Sajūsmas vilnis bija tik varens, ka man it jauks

izlikās pat tas klabošo ratu ritenis, kas kā piedzēries ļenguroja pa čaugano ledu, iezīmēdams tajā līču loču līniju.

Arī braucēja — skabargainā sanitāre Vilma šodien, kā man likās, neturēja pilnīgās lūpas tik spītīgi sakniebtas, un viņas acis nemanīja tik daudz dzedra, ironiska asuma kā citkārt.

Taču, līdzko, mazlietiņ pārmezdams, apprasījos, kāpēc viņa atbraukusi tik vēlu, patīkamā aina sašķīda kā zemē nomesta mozaīka.

Meičas dzedrajās acis pazibēja kāre dzelt.

— Ja jūs gribat, lai brauc, tad vispirms vajadzēja atsūtīt ratus un ar ko aizjūgt, ek, te šos kleperus. Mūsu diženais direktors jau tā nošņabojies, ka pašam nav ar ko kurpes aizsiet... Viņpus upes izjuka sakas, šajā pusē divreiz trūka streņģes ... Ptu velns!

Neattapos, ko atbildēt. Pavēros uz Katrīni. Piemiegtām acīm viņa cieši vēroja meiču. — Tas jau nu tā. Slikti, ka nav zirglietu, — sacīja sausi, ar valdonīgu pieskaņu. — Bet vai tad salmu arī nav, ko redelēs ielikt? Pēc kā tad tu, meitiņ, atbrauci? Uz lauka pēc akmeņiem?

Vilma uz sava sēdekļa sasviedās iesāņus, viņas pūkainā virslūpa noraustījās un mute jau vērās, lai dotu pretī. Taču, kā par brīnumu, šoreiz meiča saturējās, izlēca no ratiem un tikko dzirdami nomurmināja: — Kādi kungi sabraukuši! — Bet skaļi pasacīja: — Ak mūžs! Te ir dēlis. Sēdieties! Ieņemiet vietas!

Pēdējiem vārdiem bija indīga, zobojoša

pieskaņa. Piedevām Vilma it graciozi pakniksēja. Bet tad nezin kādēļ ar joni nosarka, tik loti, ka izlikās — kāds viņai uz vaigiem būtu uzšļācis pusglāzi biešu sulas. Laikam ieraudzīja atbraucēju kruķus un pēdīgi atskārta, ar ko runā ...

Ātrumā nespēju izdomāt, kā sakārtot ratus, lai cilvēks tajos varētu apsēsties. Padoms atradās Sārtajam. — Salaužam egļu zarus! — viņš ierosināja. Tā hija laba doma. Turpat mežmalā atradām egles ar zemu noslīgušiem zariem, notraucām tiem lielo mitrumu un lauzām nost. Ja tobrīd būtu bijis klāt rajona avīzes pārstāvis, tad droši vien dienas gaismu būtu ieraudzījušas sekošas rindas: «Ar savu čaklumu un pašaizliedzību sevišķi izcēlās Apšu ciema invalidu nama sanitāre Vilma Eglīte. Nebīdamās samērcēt drēbes, nosaldēt un uz skujām sabadīt rokas, viņa čakli lauza zarus un lieliem klēpjiem nesa uz ratiem, nodrošinot invalīdiem mīkstu sēdēšanu.»

Tiešām, Vilma centās.

Tā mēs aizbraucām.

XIII nodaļa

Nejauša atgadījuma dēj turpmākie notikumi Apšu invalidu namā risinājās manā klātienē. Šīs iestādes direktoru pieķēra neglītos darījumos un atlaida no darba. Līdz jauna direktora sameklēšanai iestādes vadību uzdeva man.

Tādēļ pēc dažām dienām atkal biju invalīdu namā.

Šajās dienās pavasaris bija spēris apbrīnojamu soli uz priekšu. Saule, atbrīvojusies no mākoņiem un miglas plīvuriem, kāpa augstu debesīs un mēģināja satvert visu pasauli kvē-laini baltā staru tīklā. Sniegs nokusdams ietērpa zemi tālu saredzamā, kustīgā ūdeņu vizumā. Līdz ar saules stariem no gaišajiem debess logiem nemitīgi lija cīruļu sudrabainās melodijas, tik neatlaidīgas, priecīgas un siltas, ka reizēm izlikās — dziedāja nevis putni, bet saules stari.

Pirmās dienas nosēdēju kantorī iepretī mazai, briļļainai rēķinvedei.

Pa atvērto logu varēja dzirdēt, kā skaļi trokšņoja abi paligsaimniecības gaiļi un sarunājās invalīdi, kurus saule aicināja ārā no istabām. Reizēm pagalmā atskanēja Vilmas skanīgie smiekli vai pēkšņi izmests ass, griezīgs vārds. Likās, viņa nemācēja runāt pustoņos, bet svaidījās no vienas galējības otrā — no smiekliem dusmās, no maiguma skarbumā. Ari savas koka tupeles viņa klaudzināja tā, it kā vajadzētu sadauzīt gabalos pie sliekšņa noguldīto plakano akmeni. Lēnu soli viņa vispār nepazina — ja kur gāja, tad vienmēr aši, sparīgi, it kā eksplodēdama aiz spēka pārpilnības.

Reizēm viņa varēja būt ātra un neganta kā sausā zālē pasprukusi uguns. Tādēļ vairāki invalīdi viņu neieredzēja. Jau pirmajā dienā kāds vecis, zodam drebot, sūdzējās: — To meitu, inspitor, to neganto velnu, dzeniet projām. Tas nav sievišķis, tas ir ērzelis brunčos.

Par Vilmas «negantību» kādudien pats pārliecinājos. Nezinu, kas tai bija atgadījies. Viņa nāca pār pagalmu ātrāk kā parasti. Biezās, melnās uzacis virs deguna bija saskrējušas gandrīz kopā, acis satumsušas, sārtajos vaigos bālas strūklas. Pie namdurvīm viņu apturēja Kārlis. — Vilmija, — viņš bilda, — ko es tev, meitiņ, gribēju prasīt... Diezin kā tagadiņ Venta? Vai ledus jau izgājis?

Meitas acis nošķīla zibšņus.

— Aizej paskaties! — viņa atcirta.

Tā bija tik nežēlīga bezkaunība, ka es instinktīvi izliecos pa logu. Vajadzēja kaut kā reaģēt. Bet pagalmā atradās tikai Kārlis. Viņš stāvēja aizvērtām acīm un atgādināja cilvēku, kas dabūjis negaidītu sitienu.

«Tagad es runāšu,» apņēmos. «Pateikšu tai drigantei, ka tā ar cilvēkiem nedrīkst runāt. Vispārīgi, ja negrib invalidu namā, kā pieklājas, dzīvot, lai pameklē darbu citur.»

Kad atgriezos pie galda, mazās rēķinvedes briļļu stikli tiecās noķert mani degpunktā. Meičas gaišzilās, tuvredzīgās acis tiksmigi spulgoja.

— Jāā, — viņa novilka mīklaini, — tā mīlestība, tā mīlestība ...

— Kas par mīlestību? — atmetu mazliet spuraini.

Meiča sagrozījās un ar īsiem, tukliem pirkstiņiem ieķērās papīros. — Ak, jūs jau, biedri direktor, nezināt... Un nav tikumīgi cilvēkus aprunāt.

Taču jau pēc brītiņa abu gaišzilo acu it kā jautājošais skatiens atkal pielipa man. Meiča aplaizīja lūpas, it kā būtu medus ēdams, un pačukstēja: — Viņai, ziniet, tai Vilmai ir tāda... kā nu to sacīt. .. izčiboša mīlestība.

— Nu, nu? — neapdomīgi izrādīju interesi.

Tas bija kā petrolejas šļāciens uz sausām pagalēm. — Jā, ziniet, — mazā sāka stāstīt, — ir te viens traktorists. Iesaukts par Smuko Rūdi. Varbūt esat dzirdējuši? Liels daiļā dzimuma pielūdzējs. Un tas, ziniet, šai piesities. Nāca te un gulēja kā savās mājās. Ar bijušo pārzini abi sadzēra. Spēlēja ermoņikas. (Tas nu gan, ziniet, jāteic: skaisti spēlē.) Instruments vēl tagad karājas Vilmas istabā. Bet pats uz šo pusi vairs negrib nākt. Viendien, palaidnis, izmetis: «Cik ilgi no viena trauka ēdīsi? Apnīk.» Hi, hi, hi! Un no tā paša tās dusmas un trakošana. Kaut gan — es, ziniet, negribu aprunāt — tāda jocīga, drusku tā kā padulla viņa ir no laika gala.

«Ja viņai neveicas mīlestībā, citi tādēļ nedrīkst ciest,» gribēju sacīt, bet savaldījos.

, «Kas jāsaka, pateikšu viņai pašai,» nolēmu un jau cēlos kājās. Taču Vilma, valniekā saģērbusies un sadriskātus gumijas zābakus uzāvusi, diezin kur aizsteidzās.

Pēc pusstundas viņa atgriezās. Vatnieks tagad bija plaši vaļā, bet lakats vējojās rokā. Meičas kuplie, tumšie mati, pār pleciem noslīguši, viļņojās vēja pūsmās, vaigi kvēloja, lūpās vizēja ugunīgs magoņu maigums, bet acīs bija ielijuši pavasarīga līksme.

Viņa apsēdās blakus Kārlim, kas vientulīgi čurnēja uz soliņa pie mūra sienas, un ar to izšķērdību, kāda piemīt jaunības laipnībai un priekam, apmeta vecajam vīram ap pleciem roku un pasacīja ar maigumu, kādu pēc visa iepriekšējā nevarēja gaidīt: — Kārlīt, ledus Ventā vairs nav! Es aizgāju un paskatījos. Vienīgi gar krastu guļ lieli, netīri blāķi. Tādi kā noraudājušies, izčākstējuši, piekusuši. Bet ūdenī vairs nav ne kripatiņas. Odens ir vizošs un brūngans kā medus.

— Paldies, Vilmija, — Kārlis sacīja aizgrābts. — Tad drīz viņi nāks. Baļķi. Tad viņi peldēs uz leju un badīsies ar Dzīkju ragatām... Redzēs, redzēs, vai šogad būs daudz.

— Bet kam tas tev, Kārlīt? — meiča brīnījās. — Daudz vai maz, nāks vai nenāks? Vai tu kāds fabrikants?

— Tā jau nu ir, — Kārlis piekrītoši pacilāja bārdu. — Bet gribas zināt. Par daudz labi es to ceļu pazīstu. Piecdesmit gadus esmu viņu staigājis. Ai Venta, Ventiņa! Labā, mijā upīte! ...

Tā viņi tur labu brīdi runājās. Bet es stāvēju pie loga un sajutu krūtīs ieplūstam

dīvainu siltumu, kaut ko daudz varenāku un lielāku par to, ko izstaro saule.

Vai pēc tā visa vairs varēju sacīt Vilmai nodomātos pārmetuma vārdus?

XIV nodaļa

Kā man stāstīja, vairākas dienas pēc atbraukšanas Katrme gandrīz nekustīgi nosēdējusi viņai ierādītajā istabā un nenovērsdamās vērojusi Ventas leju. Vienīgi novakarēs, kad blāzma, pašķirdama miglainos mākoņus, nākusi mazgāties palu ledainajos ūdeņos, Kat-rīne mīlējusi pakāpties uz pakalna augstākā paugura un vientulīgi sagaidīt krēslu.

Par ko viņa šajās stundās domājusi, pēc kā ilgojusies, to, diemžēl, neviens nemācēja pasacīt.

Taču, kad es ierados, Katrīne bija pārvarējusi šo dīvaino sastingumam līdzīgo stāvokli. Viņu tagad katru dienu redzēja virtuvē, kur tā neaicināta ieradās palīgā virējai Paulai. Virēja par Katrīnes palīdzību nepriecājās. Gluži otrādi — virtuvē brieda konflikts.

Jāteic, ka Paulai par virtuves mākslu bija maz sajēgas. Tādas viņai arī nevarēja būt, jo, no mazām dienām kalpojot pie saimniekiem, viņa vispirmām kārtām bija iemāc.jusies brist kūtspriekšu dubļus, cilāt mēslu dakšas un nest visdažādākos smagumus gan rokās, gan uz muguras. Cik gājēja cilvēkam vajadzēja prast no ēdiena gatavošanas, tik viņa arī

iepratās, un proti — izcept uz oglēm siļķi, novārīt nemizotus kartupeļus, iekult verdošā ūdenī smalkus vai rupjus miltus un vēl šo to.

Pieņemta invalīdu namā par virēju, Paula ļoti centās gatavot labi, protams, pa savai vīzei. Zupas viņa vārīja tik biezas, ka bļodā stateniski iesprausta koka karote nekrita apkārt, bet stāvēja, gaisā izslējusies, kā stingri iedzīts miets. Nezin kādēļ Paula bija iedomājusies, ka visspēcīgākā un veselīgākā ir tauku zupa. Varbūt tādēļ, ka to varēja ļoti viegli izvārīt. Jo kas tad tur liels? Nocirta gabalu žāvētas cūkgaļas, nomizoja pusduci sīpolu, iešāva katlā ķipi putraimu, un tas arī bija viss... Gluži neizskaidrojamu īgnumu Paula izjuta pret saknēm, sevišķi sarkanajām bietēm. Sasmalcinādama burkānus vai kāļus sau-tēšanai, viņa pūta tik grūti, it kā ar pilnu auzu maisu uz muguras kāptu augšup pa stāvajām bēniņu trepēm. Palaikam, it kā ar kādu strīdēdamās, viņa raidīja no savām bālajām, plānajām lūpām nemiera pilnus vārdus. Piemēram: — Kas tas par ēdienu? Burkāns! Salkans, liess, jēls. Ne miltumainuma, ne garduma. Ko tādus vispār audzē? Ko zemi pieķēzi? Tik daudz tā labuma kā bērnam panaš-ķēties vai govij kastē iemest. Ja nu varbūt nez kādi kungi viņus kaut kā sarīvē un ēd klāt pie saviem zaķiem un putniem, kaut kā ar putu krējumu un etiķiem ... Bet vecs cilvēks! Nabags! Priekš kam viņam tāds s ... burkāns vai kālis? Un it īpaši tādu sarkanu

bieti viņš negrib ne redzēt. Tādus ērmus latvieša cilvēks nekad nav ēdis ...

Ilgu laiku Paulai nevarējuši iestāstīt, ka pusdienās jāgatavo divi vai trīs ēdieni.

— Kāpēc vajag divu? — viņa brīnījusies. — Es to pašu vienu izvārīšu tik daudz, ka visiem iznāks pilni vēderi.

Pēdīgi pār Paulu tomēr nākusi apskaidrība un viņa sākusi gatavot pusdienās divus un trīs ēdienus. Taču, kā es pats redzēju, visi šie ēdieni atgādināja biezputru. Proti, pēc biezās zupas sekoja biezputra ar mērci un pēdīgi biezs, gabalains ķīselis vai cits kāds biezenis. Pat pankūkas cepa no tik biezas miklas, ka tās aiz vienas malas varēja cilāt kā kastroļu vākus.

Taču, kā jau teicu, tas netika darīts ar ļaunu nolūku, bet, gluži otrādi, aiz lielas centības un tieksmes invalīdus paēdināt tik sātīgi, lai tiem, kas zin, nenāktu prātā sūdzēties par sliktu uzturu. Bet šai ziņā Paula sāpīgi pievīlās. Jo drīzāk iedomājama suņa būda bez blusām nekā invalidu nams bez sūdzībām.

Tā, piemēram, man izpildot direktora pienākumus, vienacis Bukults žēlojās par Paulu pagasta izpildu komitejā un sagādāja viņai grūtus brīžus. Bet par to mazliet vēlāk ...

Katrīne, iegājusi virtuvē, vispirms labu brīdi apskatīja traukus un, bez liekas runāšanas, sāka tos apstrādāt ar mazgājamo sodu. Tā radās pirmā lielā skabarga, kas dziļi ķēra Paulas virējas godu. Taču viņa novaldīja

nikno vārdu straumi, kas, līdzīgi geizeram, draudēja izšauties no pārpilnās sirds. Tikai vaigi sāka ugunīgi zvērot un rokām bieži vien nepadevās satvert vajadzīgo trauku.

Uzspodrinājusi virtuvi, Katrīne spēra soli tālāk. Viņa visai uzmanīgi apvaicājās, vai zupai pievienojamos sīpolus nederētu iepriekš mazliet apcept uz pannas. Tas dodot labu garšu. Daži liekot klāt arī pa ripiņai pētersīļa. Kā gan varot rakstīt ēdienu kartē «Sakņu zupa», ja patiesībā izvāroties kartupeļu biezenis? Zināms, arī tas neesot slikts. Bet kas gan varot atsvērt sīkās sloksnītēs sagrieztu vai vislabāk uz īpašas rīves sarīvētu burkānu un kāli? Arī tos dažas saimnieces pirms katlā likšanas mazdrusciņ apcepot taukos. Un, ja patiesība jāteicot, tad sarkanā biete esot īsta brīnumdare. Ja to ar mēru pievienojot zupai, kas tad iznākot par brīnišķīgu, apetītīgu krāsu! Un kur tā mīlīgā garša!

Paula klausījās ar saspringtu uzmanību un drīz vien kļuva tramīga kā kavalērijas zirgs, kam ausīs iesities mānīgs troksnis, atgādinādams kādreiz frontē pārdzīvotās šausmas.

Bez kādas vajadzības Paula vairākreiz skrēja no plīts pie sūkņa un sūknēja ūdeni ar tādu skubu, it kā būtu pamukusi uguns un tagad jāskrien dzēst. Gandrīz gatavai mērcei viņa sāls vietā piebēra sauju miltu, aizmirsa, ka cepeškrāsns durtiņu bojātais rokturis jāsaņem ar lupatu, un apdedzināja pirkstus. Ar to mērs bija pilns. Paula norāva nosmulēto

priekšautu, nosvieda uz gaļas cērtamā kluča un iesaucās: — Žēlīgais tēvs! Nu ir nelaime mājās! ... Nu vairs dzīves nebūs! ... Nu mani bez sāls apēdīs!

Uztraukumā Paula norāva arī balto lakatu un, nekādi to vairs nevarēdama uzsiet galvā, ņēmās izkratīt sirdi: — To jau es tūliņ domāju ... To jau varēja redzēt. Līdzko viņa ienāca virtuvē. Tā smalkā... Tā Rīgas spīdz-mane ... Žēlīgais tēvs! ... Te jau viss netīrs. Viss apķepis. Ne te kāds māk traukus nomazgāt, ne ēdienu izvārīt. Viņa tik vienīgā. Viņa te būs tā virčaptētāja ... Bet es neļaušu sev pa galvas virsu staigāt!

Tā arī, neuzsējusi lakatu un piedevām pazaudējusi abas koka tupeles, Paula ieskrēja kancelejā. Taču dusmas viņai pietika tikai līdz kancelejas slieksnim. Līdzko tika tam pāri, tūliņ pārsvaru ņēma liels žēlums par savu grūto likteni. Labi, ka nu pie rokas bija lakats, jo sākās tāda elsošana, šņukstēšana un asaru liešana, ko vienkārši nav iespējams aprakstīt.

Šķiet, ka šai vietā būtu lietderīgi bilst vēl dažus vārdus par Paulas dzīvi. Viņas kalpones gaitas jau pieminēju. Un kalpones dzīvei neviens, atskaitot Eduardu Virzu un viņam līdzīgus piecpadsmitā maija trubadūrus, slavas dziesmas nav dziedājis. Tādēļ nav jābrīnās, ka Paula, dabūjusi četrdesmit gadus plecos, zilas vēnu streņģes ikros un «veļu augoņus» pēdu locītavās, nolēma par katru cenu

tikt vajā no kalpones nastas. Sājā grūtajā brīdī Paulai pajumti piedāvāja pazīstams meža strādnieks Salmu Andžs. Tā kā uz labāku vairs nevarēja gaidīt, tad Paula mazliet piemiedza acis un nosprieda, ka Andžs nemaz tik stipri neklibo ar ceļgalā maitāto kreiso kāju, ka, šņaukdams tabaku, viņš rudajās ūsās nekādā ziņā neieber vairāk kā ievelk degunā un ka visā visumā vīrietis paliek vīrietis, kaut ari viņam sešdesmit gadu uz muguras.

Bet dzīvojot izrādījās, ka Andžam bijis vairāk viltības nekā mīlestības. Vienkārt, viņš Paulai pagādāja divus bērnus uzreiz. Otrkārt — pats, pāris gadu uz čubu maisa pa-krekstējis, pārcēlās uz Apšu ciema kapkalnu, pat nepaprasīdams Paulai, ko viņa, ar diviem brēkuļiem apkrāvusies, tagad šai mīļajā pasaulē iesāks.

Pēc visa tā Paulu vairs neatstāja sajūta, ka viņai nodarīta vārdos neizteicama pārestība. Līdzko viņa par to iedomājās — un tas notika diezgan bieži, — tai sirdi sagrāba tāds žēlums, ka asaras lija aumaļām. Tādēļ zobgaļi, kuru pasaulē nekad nav trūcis, bija palaiduši teicienu, ka «Paula var raudāt abējādi — kad tik vajag un kad tik nevajag».

īstenībā te nebija par ko zoboties. Bet jāteic, ka tā ir cilvēciska īpašība — zoboties arī tad, kad nevajag ...

Un tā nu Paula stāvēja kantora stūrī un mērcēja savu galvas lakatu asarās.

Pirms viņa paspēja kaut ko pasacīt un es tai ko pavaicāt, ienāca Katrīne. Viņas sejā atspoguļojās pretējas izjūtas. Mutes kaktiņos manīja smīnu, kas it kā sacīja: «Nu paskatieties, cik ērmīgs var būt cilvēks!» Turpretī viņas acu skatiens pauda dziļas rūpes.

— Te, kā rādās, būs runa par mani... Tā arī labāk. Runāsim priekšniecības klātbūtnē, — viņa sacīja mierīgi, bet ar to stingrību un paļāvību, ar kādu mēdz runāt taisnīgi, atklāti cilvēki, kas stāv pāri katram savtīgumam un ķildu garam.

Paula atņēma lakatu no sejas, paskatījās uz Katrīni ar pēkšņi uzliesmojušām dusmām un iesaucās: — Man ar jums nav ko runāt! ... Manu vietu kārojat? Tad ņemiet! Aizrijieties ar bāriņu maizi!

Izteikusi šos neapdomīgos vārdus, Paula metās pie durvīm, bet Katrīne uzlika roku uz durvju roktura.

— Pagaidiet! — viņa sacīja noteikti.

— Laidiet ārā! — Paula kā neprātīga sašķobīja asaraino, sasarkušo seju un atvēzējās. Bet Katrīne pat nepakustējās, tikai vēl stiprāk saspieda rokturi.

Šādas bezbailības priekšā Paulai saplaka dūša. Kā spēkus pazaudējusi, viņa atbalstījās ar muguru pret sienu, nolieca galvu un ķērās pie pēdējā glābiņa — galvas lakata, kurā, par laimi, atradās dažas sausas vietas.

Katrīne atlaida rokturi.

— Man liekas, — viņa sacīja ar visdziļāko

nopietnību, — ka vārdi, ko mūsu pavāre nupat pateica, nav ņemami vērā. Tie tika dusmās teikti. Un dusmām nav daudz prāta. Bet par virtuvi ir jārunā ... Es esmu trīsdesmit gadus nostāvējusi pie plīts riņķiem. — Kat-rine ieturēja nelielu pauzi un, galvu noliekusi, sāka staigāt pa brīvo kancelejas stūri. — Es šo to zinu no ēdienu vārīšanas... Un kādēļ mēs nevarētu viena no otras pamācīties? Kāpēc jums, Paula, liekas, ka vienīgi tā ir pareizi un labi, kā jūs darāt? Kāpēc jūs negribat saprast, ka es jums gribu vienīgi palīdzēt? Tās taču, mīļā Paula, nav zupas, ko jūs vārāt...

To Paula neizturēja. — Nemīļojieties te! — viņa piespēra kāju. — Jūs ar savu mīksto mēli, ar savu Rigas gudrību laikam cerat kādam aizmālēt acis? Palīdzētāja atradusiesl Skaidrs, ka gribat man darbu atņemt! Un ņemiet! Taisiet muižas kukņu! Stovējiet pīles, mīciet falšos zaķus, cepiet štopkūkas! Vai es, muļķe, jums priekšā stāvu? Es aiziešu. Žēlīgais tēvs! Vai tik vien vietas pasaulē kā jūsu nabagu namā?

Paula aizskrēja, tik stipri aizcirzdama durvis, ka no sienas baļķu starpām izkrita daži māla gabali.

— Kas nu būs? — iztrūcies vaicāju Kat-rīnei.

Viņa bija piegājusi pie loga un stingām acīm skatījās uz panīkušu kaktusu. Atbildes vietā grūti nopūtās. Tikai pēc laba brīža, kā

pati ar sevi runādama, sacīja: — Tāds, redziet, ir cilvēks. Kā šis adatainais ērms. Tu viņu gribi noglāstīt, bet viņš tev sabaksta rokas.

Uzmetusi man satumsušu skatienu, viņa klusi piemetināja: — Kā lai es zinu, kas būs? — Un ātri izgāja no kancelejas.

XV nodaļa

Man šķita, ka cieto mezglu, kas ievilcies Katrines un Paulas attiecībās, neviens nespēs atraisīt. Ar visu sirdi biju Katrīnes pusē, bet nezināju, ko iesākt ar tik neprātīgu pretinieku kā Paula. Uzrakstīt pavēli par atlaišanu no darba? Vai tas būtu labākais atrisinājums?

Taču, kā tas dzīvē dažkārt atgadās, šo sarežģījumu pārvarēt palīdzēja negaidīts notikums.

Jau pieminēju, ka Paula ar visu centību nepaglābās no sūdzībām. Pieminēju, ka viņas dzīvē sūdzību rūgtumu pamanījās iepilināt invalīds Bukults. Un tad mēs esam nonākuši pie tipa, kuru bez sīkākas raksturošanas atstāt negribētos. Lai tiek viņam daži vārdi!

Bukults bija viens no tiem cilvēkiem, ko muiža un saimniekmāja savā laikā aptīrīja pamatīgi, un viņā grūti nācās atrast kādu no tām īpašībām, kas Gorkiju mudināja rakstīt cilvēku ar lielo burtu.

Bukulta tēvs desmit baznīcas baušļiem, kurus viņš zināja no galvas ar visiem «Kas tas

ir?» un tomēr nepildīja, pielika trīs savējos. Proti — klausi kungus, esi iztapīgs, nevienu nežēlo, jo arī tevi neviens nežēlos! Sos trīs baušļus tēvs pildīja un neatlaidīgi centās iepotēt arī dēlam. Dēls izrādījās paklausīgs. Un labi vien iznāca. Ar barona stērbeļu laizīšanu viņš drīz vien aizlaizijās līdz mežsarga amatam . .. Par piektā gada nemiernieku izspiegošanu Bukults saņēma samērā nie-sigu atmaksu. Viņam alejā pie muižas laidara tumsā kāds izsita aci. Tā kā Bukults labi saprata, ka ne jau tikai aci kārojis uzbrucējs, tad viņš par šādu iznākumu no sirds pateicās dievam . ..

Sūdzēt! Izsekot otra cilvēka pēdām, noklausīties viņa vārdus (kādēļ gan nevarēja noklausīties un redzēt arī domas!?) un pačukstēt to visu ausij, kas gatava uzklausīt — kas tā par nepārvaramu kaisli! Kā tā moka, gruz-dina un urdi sirdi! Kādu gandarījumu, tīksmi un saldumu sagādā! Ja būtu iespējams atšķirt kādu no Bukulta agrākās dzīves lappusēm, tad tā mums attēlotu apmēram šādas ainas:

... Bukults, naģeni rokās grozīdams, stāv Apšu muižas barona Lamsdorfa priekšā un, aiz iztapības vai izkusdams, čukst: — Baron-lielskungs, «Paucēnu» vaļinieka Cekstera sieva Līze nes no muižas lauka āboliņu. Tā mātīte, baronlielskungs, jūs izputinās. Svaks pļāvējs ar izkapti tik daudz nenocirtīs, cik viņa ar rokām noplēsīs ...

Barons noklausījies saviebjas un atmet ar

roku. — Vai tav, man mīl Bukult, tād tukš salm vien ir ko kult?

Bukults aplaiza lūpas, pamīņājas, nokremšļojas. — Baronlielskungs, tas «Joņu» Kāls ... Es viņdien ieeju sudmalās un skatos — šis taisa putraimus. Jau laba kuļķene pilna, tā ap pusotra poda vērta. Bet es skaidri zinu — dies sod āmen! — ka viņam mieži nebij sēti ne pērn, ne šogad. No kurienes... — Bukults grib turpināt, bet barons ar rokas vēcienu viņu apklusina: — Nu kļaus tokš, mans mīļ Bukult! Ko tav man tais pili galv ar tād nēk?

Bukulta seja pastiepjas manāmi garāka, taču viņš vēl nav pieveikts. Nav jau pirmā reize, kad barons daļu viņa pienesto ziņu izbrāķē. Svarīgāko Bukults paturējis beigām. Tagad viņš to klāj laukā: — Baronlielskungs, tas «Stubiķu» Jaņķevica brālis Ermanis, kas aizgāja uz Ventspili un piestājās pie kuģu traktēšanas, aizviņsvētdien bijis māsas kāzās. Sadzēries alu, viņš sitis ar kulakiem uz galda un saucis, ka piektā gadā neesot bijis labs vējš un uguns neesot bijusi sakurta pareizi, tādēļ neizdevies baronus izsvilināt. Bet nākošu reizi cita nekā nepalikšot kā pelnu smaka.

Šī ziņa Lamsdorfam ir kā sirseņa dzelons. Viņš pietrūkstas kājās, tā bālās acis plaši izplešas un izspiežas uz āru.

— Teic tav man, kas tur to razbainiek klausījās! — viņš uzbrēc Bukultam.

«Re, ka trāpīja īstajā vietā!» tas priecīgs

nodomā, aplaiza lūpas un aizgūtnēm turpina savu stāstu ...

Padomju varai pietika ar Bukulta sirmajiem matiem. Tā nemeklēja viņa likumīgos apgādniekus, bet uzņēma galīgā postā nonākušo veci invalīdu namā. Te viņam skrandu vietā iedeva pieklājīgas drēbes, uzklāja gultu un pasniedza sātīgu ēdienu. Nu varēja pabrīnīties, kāds no izskata cienīgs sirmgalvis izveidojās no kādreizējā skrandaiņa. Bet ir dažs cilvēks, kas, reiz maitādamies, samaitājas galīgi un uz visiem laikiem. Tauta par tādu mēdz sacīt: «To labot var vienīgi zārks.»

Pie šīs kategorijas piederēja Bukults.

Viņš sūdzējās izpildu komitejā, ka Paula ne vien pati «pierijas ar invalīdu produktiem, bet baro ar tiem arī savus divus puišeļus, kas ir tādi dienaszagli un razbainieki, ka tos nemaz nevajadzētu ielaist invalīdu nama robās».

Tā kā sūdzības atkārtojās, pēdīgi sastādījās iespaidīga komisija, kurā ietilpa izpildu komitejas priekšsēdētājs, pagasta partorgs, komjaunatnes organizācijas sekretārs un vietējā vecmāte kā veselības aizsardzības iestāžu pārstāve.

Bukults, kas, amata personas gaidīdams, augām dienām ķīķēja pa logu vai stāvēja uz pakalniņa, komisijas ierašanos pamanīja pirmais. Kā paredzamās izmeklēšanas ierosinātājs, viņš ar pilnām tiesībām piestājās komisijai par padomdevēju un tūliņ ievadīja to

virtuvē. Tur sievietes patlaban nokopa pusdienas traukus. Uzmetis tām ašu, glūnīgu skatienu, vecis pagriezās pret izpildu komitejas priekšsēdētāju, pateica: — Pats labais laiks, — smagiem, cienīgiem soģa soļiem piegāja pie šaurajām durvīm, kas tieši no virtuves veda Paulas istabā, un atrāva tās vaļā. Pie balti noberzta vienkārša galda stāvēja dvīņubrāļi — Paulas deviņgadīgie puikas un ar karotēm ēda no māla bļodiņas zupu.

Uz visiem laikiem man paliks atmiņā viņu gandrīz baltie, stāviem sariem līdzīgie mati, vienādās sejas ar teterraibumiem izrotātiem deguniem, bālganās nenosakāmas krāsas acis, no kurām raudzījās pilnīgs apmulsums, un izbalējušie, līdz zodam aizpogātie pusvadmalas svārki.

Abi reizē nolika karotes.

— Nu, vai redzat? Tā viņi te ēd, — Bukults pavērsa pret priekšsēdētāju veselo aci, no kuras virda tāda apmierinājuma sajūta, ka man pārskrēja tirpuļi. Paskatījos uz Paulu. Viņas vaigi kvēloja kā pie krāsns speltes, bet acis aizmigloja bezpalīdzība un izmisums. Kā lielās sāpēs viņa piespieda abas rokas krūtīm un it kā sabruka.

Iestājās smags klusums.

Te negaidot atskanēja Katrīnes skaidrā, mazliet padobjā balss. — Palaidiet! — viņa , sacīja, pabīdīja Bukultu sāņus un, iegājusi Paulas istabā, nostājās bērniem priekšā. Rokās viņai bija ēdienu karte.

— Es viņiem atvēlēju to bļodiņu... Es šonedēļ esmu dežurante ... Te ēdienu kartē ir atzīmēts, — viņa sacīja, pūlēdamās palikt mierīga. Taču roka ar papīra lapiņu drebēja. — Un vispārīgi... Katrīne turpināja, — tie ir bāri... Mātei nav vaļas viņiem gatavot ēdienu. Viņa augu dienu svīst pie invalīdu katla. Un ne jau tūkstošus nopelna. Tikai trīs simti sešdesmit mēnesī. Tad sakiet, — kuram pietrūkst tās bļodiņas zupas, ko tie puikas izēd?

Bukults sagriezās iesāņus un sarauca uzacis.

— Tā ir bābu valoda, — viņš rūca. — Nav runas par pietrūkšanu. Kārtībai jābūt. Vai tas ir pēc likuma?

— Ak tāds prokurors jūs esat? — Katrīne pienāca Bukultam tuvāk. — Tad pasakiet, cik zupas katru dienu paliek neapēsta, cik aiznes uz kūti cūkām! Bet jūs nenovēlat karoti bērniem. Kur jums, cilvēk, sirds palikusi?

Bukults, kā glābiņu meklēdams, notēmēja veselo aci uz priekšsēdētāju. Bet tas nervozi noraustīja iesirmās ūsas, atmeta ar smagu strādnieka roku un sašutis norūca: — Kas par muļķībām! Atradis noziedzniekus! — Arī komsorgs, melnīgsnējs puisis, pār kura bērnību kā pietūcis lietus mākonis bija gulējušas gana bēdas, novērtēja visu šo notikumu ar paklusu, bet ļoti izteiksmīgu: — Ko nu! — kas nepārprotami liecināja, ka viņam divi

tādi baltgalvaini valsts putras strēbēji nemaz neliekas bīstami.

Vienīgi partorgs, aplūkodams visus tumšām, vērīgām acīm, palēni iebilda: — Bet sūdzēties par to tomēr var.

Katrīne iznāca no Paulas istabas un aizvēra durvis. — Nu, vai zināt, — viņa ar tikko jaušamu ironiju pavērās partorgā, — sūdzeklis vienmēr atradīs, par ko sūdzēties ... Tā viņdien Rīgā. Kāds izbijis činavnieks mocīja invalīdu nama vadību. Sūdzējās cilvēks, ka «invalīdus baro ar saldu, tumīgu ēdienu, vieglām zupām un govs gaļu, kas taisa pliekanu dūšu. Bet vecs grib sūru, viņam kāro pēc tauku siļķes ar krējumu, pēc galerta ar etiķi un sinepēm.» Tieši tā bija uzrakstījis. Nu ko? Vadība lika galdā tauku siļķes ar krējumu. Izbijušais ierēdnis paēda, noslaucīja taukainās lūpas un ķērās pie spalvas. «Mūs ēdina ar sālīgām siļķēm,» viņš rakstīja, «un pēc tam mēs slāpstam nost. Mēs dzeram kā izsviedrēti zirgi. Bet vecs cilvēks nedrīkst daudz dzert. Šķidrums viņam taisa švaku sirdi. Vecam vajag daudz vitamīnu. Viņš grib salātus, nevārītus skābus kāpostus un dūšas uzpravīšanai pa skābam gurķim.» Vadība arī to ievēroja. Sagādāja un lika galdā salātus, kāpostus un gurķus. Sak, lai cilvēki ēd klāt pie gaļas ēdieniem. Un ēda ar. Bet pēc tam sūdzeklis rakstīja: «Mums dod ēst zaļas lapas, nevārītus kāpostus un skābus gurķus, no kā mums uzpūšas vēders un rodas caureja, tā ka bikses rokās

vien jātur ...» — Katrīne viegli pavīpsnāja, un viņas vaigos iemetās tikko samanāma blāzmiņa. — Tā redziet, — viņa nobeidza. Pēc tam mierīga un cēla, it kā še būtu īstā saimniece, piegāja pie virtuves galda un paņēma dvieli, lai pabeigtu noslaucīt nomazgātos traukus.

Partorgs tagad atcerējās mani. — Ko jūs par to visu sakāt?

Sajutos kā ceļavīrs, kam pagājis secen melns, draudīgs pērkona padebess. Atvieglots aplaidu skatienu visapkārt. Sūdzekļa virtuvē vairs neredzēja. Nemanot viņš bija izkopies priekšnamā un drūmi raudzījās pa pusviru durvīm.

— Pie visa tā, kas še sacīts, man nebūtu ko piebilst, — atbildēju.

Tā šis atgadījums beidzās. Komisija apstaigāja istabas, aprunājās ar invalīdiem un aizgāja.

Bet invalīdu namā bija radies kaut kas jauns. Pēkšņi bija dzimusi draudzība starp diviem vientulīgiem, daudz cietušiem cilvēkiem. Tā bija īsta, nesavtīga un stipra draudzība.

Virtuvē drīz vien viss pārmainījās. Paklausīga kā laba meita Paula tagad mācījās gatavot ēdienus. Katrīne bija uzmanīga skolotāja. Viņa neizmantoja radušos stāvokli savā labā — nokomandēja, necentās Paulu nostrā-dināt, neplātījās ar savām zināšanām. Tāda pati kā agrāk, klusa, vienkārša un strādīga,

viņa augu dienu kustējās virtuvē. Kas tā kļuva par virtuvi! Kā tagad smaržoja kafijas kannas, mērces pannas un viras katli! Vecā, labā pavāru māksla, kas mūžos priecējusi ne vien cilvēku ožu un garšu, bet arī sirdi un prātu, kā pilntiesīga saimniece ienāca virtuvē un pamazām savaldzināja invalīdu nama iemītniekus. Kaut arī dažam deguns bija aizbērts ar tabaku, tas tomēr reizēm vērsās uz virtuves pusi un, saņēmis savu dalu no jaukajām smaržām, lika savam īpašniekam izsaukties: — O, kāds gārds smaks! — Un pat tie vēderi, kas jau kopš gadiem par visu vairāk cienīja uz cukura uzpilināmas mikstūras, virtuves smaržām uzvilnījot, piepeši izjuta kaut kādu niecīgu atbalsi no tā salkuma un trakās ēstgribas, ko sev līdzi paņēmuši neaizsniedzamā laika dzīlē iegrimušie jaunības gadi.

XVI nodaļa

Pavasaris, iedzinis pēdējo sniegu mežu biezokņos un gravās, palaida pļavās ķīvītes un ķuruļus. It kā sakaunējusies par savu uzmācību sauszemei, Venta steidzīgi savāca palu ūdeņus un rātni iegūlās vecajā gultā. No nesenā neprātīgā uzkūsājuma kā piemiņa pļavmalās palika vienīgi pelēcīgas nogulšņu svītras — ūdenszāļu smalkne, sapraulējuši koku sīkumi un šur tur vēdekļveidīgi izkliesta smilts.

Garodami uzrūga rudenī apartie lauku kū-

kūmi un, vieglītēm vizot, vedināja domāt par lieliem rupjmaizes klaipiem, kas tikko izvilkti no krāsns un nolikti vienkopus atdzišanai. Tālē sasarka bērzu birzis, un alksnāji ietinās mēli pelēcīgā dūmakā, kas tos it kā saplūdi-nāja ar bezgalīgo debesi.

Uz saulē sasilušajiem pakalniem pie invalīdu nama jau kāpa pirmais zaļums.

Un tad kādā dienā notika tas, ko es ne bez satraukuma gaidīju un ko savās iedomās daždažādi iztēlojos.

Bija tā ap brokastlaiku. Saule, kāpdama pret pusdienu, riekšavām vien kaisīja vistīrāko zeltu. Kārlis stāvēja pagalmā un, bārdu cilādams, griezās te uz vienu, te otru pusi.

— Eēē! — viņš aizgrābti dvesa. — Sagaidīju gan!... Atnāci atkal, mīļais, jaukais laiciņ! ...

No gravas steigdamās kāpa Vilma. Viņa papurināja gaisā vizbuļu pušķi un priecīgi iesaucās:

— Kārlīt, uzmini, kas man rokā!

Kārlis aplaimots pavērsa savu krīva bārdu uz meičas pusi.

— E, meitiņ, — viņš kautrīgi smaidīja,

— grūti atminēt, kas pa sētsvidu skraida, kad logu slēģi ciet. Vai tu no gravas?

— No gravas, Kārlīt.

— Nūū, — Kārlis, piešķiebdams galvu, rādījās pārlieku neapķērīgs, — tad tev rokā būs lazdas zari ar spuruļiem.

— Nekā nebij! — Vilma kaitējās.

— A, zinu gan, tev būs pūpoli no sarkaniem kārkliem, — Kārlis joprojām nevarēja atminēt.

Vilma iesmējās. (Cik līksmi, pavasarīgi skanēja šie smiekli!) — Tu jau, Kārlīt, šodien gatavais muldizers. Tur lejā nekādu sarkanu kārklu nav. Mušu graviņā ir tikai zeltaini un baložu zili... Tad klausies, nepraša, — man ir vizbuļi. Vizbulīši.

Šai brīdī no nama iznāca Katrīne. — Parādi! — viņa sacīja. Kad meiča paklausīgi pacēla ziedus, Katrine uzmeta tiem īsu mirkli. — Jāā, tas ir pavasaris ... — piebilda savādā, ilgu pilnā balsi un ātri aizgāja uz klēti.

Kārlis acumirklī pārvērtās. Pa kancelejas logu skaidri redzēju, ka no viņa vaiga nozuda gaišā oma. Viņš it kā sarāvās un sāka nemierīgi grozīt galvu. Tas vairs nebija lēnīgais, vientiesīgais vecītis, bet viena vienīga līdz pēdējam sasprindzināta uzmanība.

— Vilmija, kas te runāja? — Viņš prasīja pārvērstā balsī. Ievēroju, ka viņa sirmā bārda drebēja, it kā to kratītu nežēlīgs sals.

Arī Vilma ievēroja šo pārvērtību. — Kārlīt, kas tev notika? — viņa brīnījās.

— Tā balss ... — Kārlis runāja kā pa murgiem. — Te bija tāda balsss ... tāda balss ... Kas ar manu galvu noticis? ... Ko es dzirdu?

Kā vēlēdamies pārliecināties, vai tiešām ir pie pilnas apziņas, viņš pielika roku pierei un ar krumšļiem pagludināja gadu iegrieztās rievas.

Vilmai nenāca ne prātā, ka Kārļa satraukumam varētu būt kāds sakars ar Katrīni, tādēļ viņa pasmējās: — Jocīgais tu! Kas te runāja, kas par balsi? Cilvēks runāja, cilvēka balss. — Un ieskrēja namā.

Bet Kārlis vairs nerimās.

Ar nūju ceļu taustīdams, viņš vispirms apstaigāja pagalmu, pēc kārtas pakavējās pie visām ēkām, sakņu pagrabu ieskaitot. Tad, kā kaut ko pazudušu meklēdams, staigāja pa invalīdu nama telpām.

Kā sejas izteiksme rādīja, viņš bija ļoti noraizējies un sagrauzts, bet reizē arī negrozāmas apņēmības pilns — izdibināt, kas te runājis ar neaizmirstamās mīļotās balsi. Ka še varētu atrasties viņa pati — to Kārlis necerēja un neticēja. Taču viņam vēl kaut reizi gribējās dzirdēt šo balsi, kas iemeta krūtis negaidītu viesuli, satricināja un sašķīdināja gadu nogulas, kuras, līdzīgi gliemežvākiem, bija ieslodzījušas sevi vistīrākās jūtu pērles.

Ir grūti piecdesmit gadus saglabāt atmiņā cilvēka balss skaņu. Tas ir gandrīz tikpat grūti kā ar sveci rokā noiet piecdesmit garas verstis (ja vien mēs šādu gājienu varam iedomāties) un nosargāt tās vāro liesmu no vēja un lietus brāzmām.

Ja tev dzīve ir uzlikusi tādu pašu pārbaudījumu kā Kārlim vai arī — kas daudz ticamāk — tu gadu nežēlīgajos vējos esi nosargājis savas mīlestības uguni, ka tā nav zaudējusi it nekā no tā starojuma, kas tevi reiz

padarīja par laimīgāko cilvēku pasaulē, tad tu, lasītāj, sapratīsi Kārli un nebrīnīsies, ja viņš pat naktī cēlās gultā sēdus un, elpu aizturējis, ilgi ilgi klausījās.

Vērodams Kārla nemieru, loti vēlējos viņam palīdzēt. To varēja izdarīt pavisam vienkārši. Vajadzēja paņemt Kārli pie rokas, pievest pie Katrīnes un pasacīt: — Te ir tas cilvēks, ko tu meklē.

Taču, visus apstākļus rūpīgi apsvēris, nolēmu palikt malā. Jo nevarēju zināt, vai šī jaunā iepazīšanās abām pusēm sagādās prieku. Vai nevarēja atgadīties, ka atmiņas par tālajām jaunības dienām atnestu vienīgi sāpes? Tādēļ atļāvu, lai notikumi risinās savā dabiskajā gaitā ...

Balss bija atskanējusi, bet atkal pazudusi. Kārlis jau sāka ticēt, ka viņu piemānījušas paša iedomas.

Te kādu dienu, gar virtuvi ejot, viņš pa pusviru durvīm atkal sadzirdēja vārdus, no kuriem sirds it kā aizdegās.

Nūja, kas Kārlim kalpoja acu vietā, izslīdēja viņam no plaukstas. Rokas izstiepis viņš taustījās uz durvju pusi un pēdīgi kā parādība ieradās virtuvē.

Tur sievietes posās izsniegt launagu.

— Vilmija! — Kārlis iesaucās, vēl vienmēr turēdams uz priekšu izstieptas rokas.

Vilma bija virtuvē. — Nu nu, Kārlītl — viņa atsaucās. — Kur tava nūja?

Pirms viņš paspēja atbildēt, Katrlne paņēma sauju puķu podos izaudzētu loku un skali sacīja: — Nenesiet vēl sviestmaizes uz istabām, es uzkaisīšu katrai pa zajumiņam.

Kārlis saspringa uzmanībā. Tā bija pazudusī balss.

— Katriņ! — viņš iesaucās. Šis sauciens izskanēja tā, it kā kāds sauktu atpakaļ savu jaunību vai nāves miegā dziestošu elpu.

Katrīne nobālēja. Loki izkaisījās uz galda un virtuves klona. Ar abām rokām pieķērusies galda malai, viņa labu brīdi noņēmusies skatījās Kārlī ar acīm, kas pauda pārsteigumu un izbailes.

Lūpas tai tikko pakustējās. — Kārli! — Tas bija drīzāk kluss vaids nekā runāts vārds.

Neviens to nedzirdēja. Bet Kārlis gaidīja. Kad atbildes nebija, viņš izmisis iebrēcās: — Katriņ! Vai tu manis atstum? Vai tu negribi ar mani parunāt? Vai tu tā neesi?

Kā samaņu valdīdama, Katrīne piespieda acīm delnu. Taču tūliņ saņēmusies, pateica skaidri un noteikti: — Jā, Kārli. Tā esmu es.

— Slavēts tu esi, kungs Kristu! — Kārlis sāka skaitīt ar trīcošām lūpām. — Tava žēlastība, ak mūžīgais, nav izteicama, un tavi celi nav izdibināmi. Tu man, nabadziņam ... — te balss viņam aizrāvās, galva noslīga uz krūtīm un no aklajām acīm sāka ritēt asaras...

Tāda bija viņu satikšanās.

Kad raudošo Kārli, kas pēkšņi bija kļuvis kā nevarīgs bērns, Vilma izvadīja no virtuves, Katrīne kļuva neparasti steidzīga. Pār vaigiem tai pārskrēja koša kvēle. Vēlēdamās atbrīvoties no darba priekšauta, viņa savilka mugurpuses sējumu tādā mezglā, ka tā atraisīšanai pietrūka pacietības. Priekšautu viņa vienkārši norāva un pa roku galam nometa uz malkas kastes. Pēc tam nekādi nevarēja atrast savu galvas lakatiņu, kaut gan tas, kā parasti, bija iebāzts virsjakas rokā.

Saposusies viņa apstājās pie vecā, nomelnējušā spogulīša, kas diezin no kādiem laikiem karājās pie virtuves sienas un prata parādīt vienīgi brūnganus miglas plankumus. Šajos plankumos skatoties, Katrīna atcerējās, ka velti par savu izskatu raizēties... Pleci tai mazliet saguma, it ka viņa dabūjusi krūtīs sāpīgu triecienu.

Panākusi Kārli, viņa to, pie elkoņa pieturēdama, aizvadīja līdz uzkalniņam, kam aprīļa saule jau bija uzsegusi zaļu, smaržīgu paklāju. Tur viņi labu bridi nostāvēja un, cik nopratu, dedzīgi apsprieda, vai varētu apsēsties uz mīlīgās, zaļās segas. Kārlis bija pat tik dūšīgs, ka salocīja savus čirkstošos ceļgalus , un aptaustīja zāli ar roku. Lai lasītājs neņem ļaunā, ka, viņu sarunu nedzirdējis, tomēr uzdrošinos apgalvot, ka tā aptuveni bijusi tieši tāda, kādu to turpmāk attēlošu.

— Zeme tā kā būtu diezgan silta, — viņš sacīja, — bet diezin vai pērkons ir rūcējis? Kad pērkons nav norūcis, tad uz zemes nevar sēdēt. Tad tev piemetīsies kaulu sāpes.

— Un tev ne? — Katrīne savilka lūpas kā uz smaidīšanu.

— Ehē, ko man vairs zeme padarīs? — Kārlis rādījās brašs. — Es esmu stīvs kā repelis. Re, kādi man ķeburi, — viņš mazliet pacēla rokas ar čokurā savilktajām plaukstām un nedabiski izlocītajiem pirkstiem un noprasīja: — Vai tu domā, ka tādi čakārņi nesāp? Vai manī vispār ir tāda kauliņa, kas negrauztu kā suņa zobs? Bet mani, ekuf Venta noārdējusi kā dzelzi. Es, Katriņ, visu mūžu tikpat kā neesmu izkāpis no viņas krastiem ... Kā tu aizgāji, tā nosolījos ... Nevienas vairs nemeklēšu. Skatīšos viņas ūdeņos, iešu viņai līdzi... Un nevienas citas man nav bijis ... Vienīgi tu ...

To viņš pasacīja bez kādām sāpēm, gaiši, priecīgi.

Bet Katrīnei, likās, sāka salt. — Aprīja siltums ir mānīgs, — viņa sprieda. — Arī saule jau nāk uz launadzi. Iesim tuvāk mājām.

Pamazītēm viņi atnāca un nosēdās tieši pie kancelejas loga, kur ar vienu galu pret oša stumbru balstījās neliels soliņš.

Ar tādu iekārtošanos Kārlis bija bezgala apmierināts. — Te gan ir silti! — viņš priecājās. — Te mēs varēsim runāt.

Pēc šāda ievada viņš pagriezās pret

Katrīni un pavērsa skatienu ieslīpi augšup, it kā viņa nesēdētu blakus, bet kaut kur augšā oša zaros. — Redzi nu, Katriņ, kā mums iznācis! — sacīja ar to pašu gaišo, līksmo noskaņu. — Es jau, kur tas laiks, vairs necerēju, ka mēs kādreiz vēl kaut kur satiksimies... Bet kā es tomēr ilgojos! Kā ilgojos tevi redzēt ... Un te nu mēs abi esam.

Kamēr Kārlis runāja, Katrīnes acīs ieriesās asaras un trīsuļoja pie garajām skropstām. Viņa tās noslaucīja ar delnas virspusi. — Jā, Kārli. Tādi nu mēs satikāmies.

Tas skanēja pārāk grūtsirdīgi.

— Vai tu nepriecājies? — viņš vaicāja ar bažām.

Viņa pavērsa skatienu uz Ventas leju, pār kuru launaga saule sāka guldīt biezas priežu ēnas, un grūti nopūtās. — Es nemaz nezinu, ko tev lai atbildu.

— Kā? — viņš satrūkdamies paslēja augstāk kuplo bārdu. — Vai tad tu mani biji aizmirsusi?

Viņa papurināja galvu. — Nē, Kārli. Tādus kā tevi neaizmirst. Bet sirds lēnām izdega pa visu garo mūža dienu. Un tad nāca tāds vakara mijkrēslis ... tāda zilgana vienaldzība. Kā tumši ūdeņi ar tālu uguņu atblāzmu. Vajadzēja vēl tikai pēdējo soli... no visa tā projām ... Un te piepeši... — viņa sakoda zobus, saknieba lūpas un cieši cieši aizdarīja acis. Likās, tā viņa novaldīja veselu asaru gāzmu, kas tiecās izlauzties uz ārieni.

Kārlis pasnieca trīcošus pirkstus, it kā meklētu Katrīnes roku, nolaida tos atkal klēpī.

Katrīne kaut cik atguvās. Skumjās, stingās acis, kas droši vien nekā neredzēja, pret Pār-ventas mežotnēm pavērsusi, viņa nākošos vārdus izsacīja, kā skaļi domādama, kā ar sevi runādama.

— Kad es redzu tavas vārgās acis un tevi pašu... tik sirmu un tā pārvērtušos, man sirds sāk degt... Man gribētos kliegt, lai visa pasaule dzird, lai visi cilvēki nāk un skatās, ko dzīve mums nodarījusi... Es pati nezinu, kas ar mani notiek ... — viņa tik stipri saspieda savas cieši sakļautās rokas, ka tās kļuva gluži baltas. — Ka tu zinātu, kāds naids manī iemājojis! Kā es ienīstu šo netaisno pagātni ar visu tās bezsirdību un maziskumu! Vai tur bija cilvēcība? Vai cilvēks bradā kājām dārgāko pasaulē? Vai cilvēks apmaina mīlestību pret naudu, zemes gabaliem un mājām? ... Ai Kārli, mani taču pārdeva kā jēru gada tirgū. Man pat nepaprasīja, ko es gribu. Un to izdarīja pašas māte, kurai taču nevarēja būt nekā dārgāka par mani. Vai tas tev neliek nodrebēt sašutumā un sāpēs? Ai Kārli, kā mūs aplaupīja! Kā tiecās sakropļot un pārvērst! ...

Katrīne runāja lēni, monotoni, tikko dzirdami, bet ik vārds it kā kvēloja, it kā dedzināja viņu pašu un Kārli. Pēc mazas pauzes viņa runāja atkal: — Un es ienīstu to gļēvumu, padevību un mazdūšību, kas neturē-

jās pretī šai aplaupīšanai... Es ienīstu pati sevi, savu pagātnes nespēku, muļķību un bailes.

Kārlis klausījās, dīvaini sakumpis, sāpēs sarauktu seju. — Es nezinu, Katriņ ... — viņš mēģināja iebilst, bet viņa neļāva tam runāt. — Jā, Kārli, tu un es — arī mēs esam vainīgi, ka tikai tagad un tādi satiekamies, ka necīnījāmies par savu mīlestību, savu laimi, ka ļāvām aprakt to skaistāko, kas mums piederēja ... savus jaunības gadus. Tur arī mēs esam vainīgi.

Kārlis vēl vairāk sakumpa. Viņa neredzīgās acis, kā palīgu meklēdamas, vēl vienmēr vērās ieslīpi augšup. Uz ceļgaliem noguldītās rokas, kas vēl tagad liecināja, ka kādreiz tām piederējis milzīgs spēks, pa laiciņam nevarīgi noraustījās. Kādreiz tās nevarēja atrast baļķi, kuru, tievgalī apkrampētu, nespētu pacelt no zemes. Lai cik spēcīgas dažreiz bija straumes šķirtnes Ventā, lai kā tās kāroja izputināt plostus Vendzavas un Zūru kalvēs, nekas tām neiznāca, ja vien Kārlim rokās gadījās pietiekoši stipra dalbe.

Šīs rokas vienmēr bija uzveikušas Ventas straumi. Bet sevi aizstāvēt, savu laimi izcīnīt Kārlis ar tām nebija mācējis. Šajās rokās kā smaga paralizē bija gulējuši gadu simti, vergu , un dzimtbūšanas laiki, nebeidzami kalpības gadi, kas, burtiski, piepildīja bibeles regulu: «Kam ir, tam taps dots, bet, kam nav, tam taps pēdējais atņemts.»

— Es nezinu, Katliņ... — viņš atsāka.

— Tu runā tādus vārdus ... tādus gudrus ... bargus ... par cīnīšanos, par vainīgumu ... Bet es vēl šodien nezinu, ko mēs toreiz varējām darīt. Sirds gura aiz bēdām... Bet ja dievs tā lēmis ...

— Ai Kārli, — Katrīne atmāja ar roku,

— dievs nekā nelēma. Cilvēki lēma ... Dievam bija vienalga, kad es uz ceļiem ar asarām lūdzu, lai viņš man novēl dzīvot ar tevi. Es nelūdzu bagātību vai vieglu dzīvi. Lūdzu to grūtāko no mūžiem, bet atbildes nebija. Nekādas. Tāpēc ka tāda dieva nemaz nav.

— Katriņ! — Kārlis, kā ļaunu atgaiņādams, pacēla roku. Bet viņa to neievēroja.

— Dievam arī tad bija vienalga, kad mans vīrs pēc naudīgāko tautiešu parauga pārkāpa baznīcas svētīto laulību. Dievs nepakustināja ne pirkstiņu, kad es viena svešumā plēsu sev matus un izraudāju sausas acis... Tad es sapratu, ka esmu lūgusi mēmu, bezsirdīgu tukšumu. Tad manī modās cilvēka lepnums, vēlēšanās piecelties un aiziet no tās smirdošās, liekulīgās dzīves, kurā šim bezsirdīgajam tukšumam iedots pestītāja kronis un soģa zizlis... Un es to izdarīju ... Aizgāju no vīra. Tā dēvētās labākās sabiedrības zaimi noskanēja aiz manis kā suņu rejas. Viņi palika pie saviem cepešiem un vīna pudelēm, bet es dzīvoju, kā pratu ... Manas rokas visus šos garos gadus nav zinājušas, kas ir atpūta. Toties sirds iepazina cilvēcisku dzīvi...

— Un tu nekādi nevarēji mani atrast? — viņš tā kā pārmeta.

— Es par to domāju. Bet baidījos ... Kāpēc, domāju, vandīt augšā to, kas dzelmē nogremdēts? Kāpēc mēģināt padarīt veselu to, kas sadragāts? ... Vai tu mani tādu būtu gribējis, tādu, kas pagriezusi muguru mīlestībai un paklausīgi kā pavadā ļāvusies aizvesties uz smacīgu dūksti? ... Jā, Kārli, kopdzīve ar nemīlamu ir dūksts, no kuras verd augšup nelabums, no kuras ...

— Ko tu runā, Katriņa! — Kārlis vairs nespēja valdīties. — Vai tad tu mani tik maz pazini? .. . Lai kāda tu būtu nākusi, es tevi būtu sagaidījis kā saulīti uzlecam ... Ja es to būtu zinājis, ka tu esi brīva, ka tu mani ar labu atceries... Ak debesu tēvs! Es kājām būtu visu pasauli izstaigājis un tevi atradis... Es nevienu dienu — dievs mans liecinieks — neesmu nodzīvojis, tevi nepieminēdams ... Kad, pārsalis pie izdzisuša ugunskura, atmodos un trīcēdams sagaidīju pirmo saules staru, es katrreiz sacīju: «Labrīt, Katriņ!» Un ik vakaru, kad saulīte iegūlās egļu galos, es teicu: «Ar labvakaru, Katriņ! ...» Tā es esmu dzīvojis ... Par mani smējās. Daudzi teica — es esmot muļķis... Teica: katram esot sava māja, savs ģimenes siltums .. . Bet es neko nevarēju darīt.. . Man ir tikai viena sirds... un tā kopš bērna dienām mīlējusi tevi.

— Ak Kārli, Kārli! ... — Katrīnes balss iedrebējās un aizlūza.

Viņš samanīja šo nodevīgo drebēšanu un nobažījies prasīja: — Vai tu raudi, Katriņa?

— Nē, Kārli. — Bet pār vaigiem tai vijās divas urdzipas.

Brīdi bija klusums.

— Vai tu man neiedosi roku? — viņš ieminējās.

Katrīne ielika Kārla plaukstā savu roku, un viņš to viegliņi papaijāja ar otras rokas pirkstgaliem.

— Kas bijis, tas ir pagājis, — viņš tiecās nokratīt smagumu, ko bija radījuši Katrīnes vārdi. — Nu mēs esam kopā, nu mēs vairs nešķirsimies.

— Jā, Kārli, — viņa apstiprināja, bet skatiens tai atkal vērsās pret tāli, kur saule ar pagurušiem stariem jau klāja mežos zeltainus palagus. Man likās, ka Katrīnes sejas izteiksmē būtu lasāma skumja piebilde: «Tev taisnība, Kārli. Kas bijis, tas pagājis. Bet pagājis ir tik daudz. Gandrīz viss.»

Taču jau nākošajā mirklī viņa pārvarēja šo skumjo noskaņu un žirgti piecēlās.

— Mēs te sēdām kā pusaudži pavasara vēsumā un gādājam tavam reimatismam prieku. Tā neieti Celies! Ejam iekšāl ... Rīt atkal būs diena.

Tāda valoda jau vedināja domāt par pavasara sauli, kas laiž pasaulē dzeltenus pūpolu pūkaiņus un nepiekusdama sprauž pie zemes zaļajām krūtīm pieneņu kvēlojošās saktas. Tāda valoda meta tiltu uz nākotni un

it kā vēstīja: kamēr cilvēks ir dzīvs, viņam paliek iespēja mīlēt, izplatīt ap sevi gaismu, darīt citiem labu. Un, ja tā, — cik vērtiga tad ir katra viena diena, katra viena stunda!

XVIII nodaļa

Pirmais lapu zaļums vispirms iemetās abos vecajos krizdoļu krūmos pie invalīdu nama gala logiem. Kādu rītu man izlikās, ka adatai-najos zaros sēdētu vesels leģions spirgti zaļu tauriņu ar rasainiem spārniņiem.

Tūdaļ atdzīvojās arī gravas ziemeļu nogāze, kur augu dienu turējās saulgozis. Būceņu atvases izgreznojās ar sudrabainiem, cēli augšup paslietiem bārkstainiem plaukstošo lapu pušķiem. Pārsprāga alkšņu lipīgie pumpuri. No maigas puskrāsu mijas dzima pirmās ievu lapiņas.

Palu ūdens atliekas aparās, senas mālu bedres un pelēkos kārklos ieslēpušies dīķi sākumā dīvaini klukstēja, meta retus burbuļus un paklusi šļakstināja. Drīz pirmā varde pacēlu gurdu, it kā aizrūsējušu balsi. Iekurkstē-jās un apklusa. Vēl vajadzēja nogaidīt. Bet kādu nakti, kā pēc neredzama kapelmeistara mājiena, visi ūdeņi no invalidu nama uzkalniem līdz Ventas lejai uzsāka grandiozu koncertu. Tagad «koristi» bija formā. Baltās krū-' težas no ūdens pacēluši, tie deva balsīm tādu vaļu, ka dziesma aizgāja līdz vistālākajai debess palodai. Pat zvaigznes, likās, skatījās uz

zemi ciešāk un mazliet brīnījās — kas gan tur īsti notiek?

Dienā, kad iesila saule, plašajās, viegli sārtajās debesīs uzvijās mākoņi un atgādināja pasaku grāmatu džinus baltās čalmās un iedzelteni violetos halātos. Izlikās, ka viņi, lēni šūpodamies, izlūkotu cejus, pa kuriem atbraukt pirmajam pērkonam.

Visi vēji, lai pūta no kurienes pūzdami, mīlēja palaikam sagriezt virpuļus, pajokoties ar pērno lapu dzīslainajām skrandām, bet pēc tam, atvēruši neredzamus flakonus, iznēsāja reibīgu zemes smaržu un zuzēja ikvienā ausī: «Pavasaris ... pavasaris ...»

Vilma šajās dienās staigāja nebēdīgi atmestu galvu un skaļi trallināja. Viņas acis un lūpas bieži vien šķiedās ar gluži neizmērojamu labvēlību un līksmi.

Mazajai rēķinvedei Vilmas labā oma, kā likās, nebija pa prātam.

— Vai dzirdat? — viņa vaicāja. — Vilmai kritis tikpat kā lielais vinnests. Smukais Rūdis atkal pagriezies uz šo pusi. Sācis nākt. Ieklausieties tikai! Vakaros Vilmas istabā iet vaļā lielais mūziķis. Atkal staipa akordeonu.

Nesaprotu, kas ar mani notika. Uztraucos tā, it kā es pats būtu aprunāts. Neviļus paspruka īgni vārdi: — Ko jūs te ... ar savu Rūdi, ar savu Vilmu! Apnicis.

Pateicu un tūliņ nožēloju. Tā taču ar darba biedri nedrīkstēja runāt. Vajadzēja kaut kā atvainoties. Bet labie vārdi nenāca pār lūpām.

Izgāju ārā un, uztraukumu remdēdams, kāpu pakalnā. «Kāda smieklīga nervozitāte,» domāju. «Kas man galu galā par daļu, ka sanitāre satiekas ar kādu tur traktoristu.»

Sirds tomēr sūrkstēja, un tai nekas nespēja palīdzēt. Ne pirmās zāles smarža, ne cīruļu nemitīgās gaviles.

Pa taciņu iegāju mežā. Priežu galotnes vēl rādīja dzeltenīgi pelēku vārgumu. Arī egļu biezie skuju apmetņi izskatījās kā novalkāti. Bet smagie sniega slogi nu jau sen bija sairuši, sals aizvācies. Tādēļ meža dziļajos, garajos elpas vilcienos bija jaužams neparasts vieglums.

Taka, pa kuru soļoju, laikam bija tā pati, kas, kā man stāstīja, par pāris kilometriem saīsinot ceļu uz izpildu komiteju, pastu un veikalu. Liekdamās ap egļu stumbriem, tā viegli notecēja lēzenā graviņā, izlauzās cauri lazdu biezoknim un aizsniedza nelielu valku, pār kuru gulēja satrunējusi sieksta. Valku no abām pusēm iežogoja kārkli.

Gribēju doties valkam pāri, taču paliku uz siekstas. Otrā pusē bija cilvēki. Divi kā uz mūžīgiem laikiem sakļāvušies stāvi balstījās pret bērza stumbru un, likās, bija aizmirsuši visu citu pasaulē.

Brīdi stāvēju uz siekstas kā pienaglots un atkal pārdzīvoju savādu gurdinošu uztraukumu. Tad apķēros, ka man jābēg, un klusi devos atpakaļ uz invalīdu namu.

Pēc pusstundas pa to pašu taku, ko nupat

biju izstaigājis, nāca Vilma. Es viņu uzlūkoju kā biezos mūros uz mūžu iesēdināts cietumnieks, kas vēl nav pārvarējis pirmo sirds pagurumu. Kā skumjā, grūtā sapnī redzēju viņas kvēlojošo muti, kas kāri dzēra smaržīgo vēju, redzēju ar maigām, mijām līnijām zīmētos vaigus, kuros it kā atblāzmojās birztalu pavasarīgais sārtums, redzēju atpakaļ atmestos, ātrās gaitas viļņotos matus, kuru melnajai nokrāsai cauri audās viegla, brūngana vizma.

«Kāpēc skaistums gandrīz vienmēr sagādā sāpes?» sagrauzts domāju . . .

Vakarā ieklausījos. Jā. Vilmas istabā dziedāja akordeons. Pazems tenors reizēm vilka līdzi.

«Ak cik patīkami jūrmalā ir klejot,

Kad apkārt saule laistās ...»

Tas, likās, bija kāds no tiem grāvējiem, ar kuriem savā laikā Priednieks-Kavara piekliedza skaņu plates. Nezin kāpēc man šoreiz šie vārdi likās sevišķi banāli un pretīgi.

Pēc brīža abi mīlnieki diezgan trokšņaini ienāca kancelejā, kur viens krēslā sēdēju un klusībā ilgojos pēc pilsētas.

Vilma, mani ieraudzījusi, tā kā sadurstījās. Viņa bija tik pieklājīga, ka pasacīja: — Atvainojiet! Mēs drusku piezvanīsim. — Toties puisis paraudzījās uz mani ar tādu vienaldzību, it kā es nebūtu cilvēks, bet tintes pudele.

Viņš bija pagarš, spēcīgs, ar bieziem, cirtainiem matiem. Pierē tam turējās rietumu kinoaktiera grumbas, bet zem mazliet uzrautā deguna — melnas švīkiņas, garas un šauras kā simt trīsdesmit grādu leņķī ieplesta cirkuļa kājas. Tas visnotaļ bija smalks darinājums. Osu dabiskajai krāsai krietni vien bija izpalīdzēts ar kaut kādu spīdīgu, sodrējaini melnu ziedi. «Velns lai parauj,» man prātā iešāvās nelādzīga doma, «ar tādām Ūsiņām taču var nošmucēt meitai seju.»

Bet citādi, gods godam, cilvēks bija izskatīgs. Tikai šajā glītajā fizionomijā paudās kaut kāda sātaniska vienaldzība. Nezinu, vai tā par cilvēkiem pieņemts izteikties, bet man tomēr traki gribētos pasacīt, ka Rūda visnotaļ šikais izskats (Ak mūžs! Gandrīz piemirsu — kājās viņam bija motocikletista bikses, bet mugurā — priekšā nesapogāta ādas jaka) mudināja domāt par nodeldētu skrūvi, kurai liec virsū vienalga kādu atslēgu, taču pagriezt nedomā .. .

Nesēdēju un neklausījos, ko viņi runās. Izgāju ārā un diezgan muļķīgi noblīkšķināju durvis, dodams iemeslu tiem diviem gardi pasmieties.

XIX nodala

Smukais Rūdis. Kas viņš tāds? No kurienes? Ko varēja gaidīt no šī cilvēka, kas pēdējā laikā atkal apciemoja invalīdu namu? Šādi un līdzīgi jautājumi man nedeva

miera nākošajās dienās, kaut gan biju sev nosolījies šim brunču medniekam pat virsū neskatīties.

Sāku interesēties par Rūda dzīves gājumu. Virtuves Paula mani uzveda uz labām pēdām. Lai tikai es pajautājot tepat invalīdu namā Zemraču Zonām. Tam noteikti būšot par Rūdi kaut kas sakāms.

Zemraču Zons — mazs, sārtvaidzīgs vecītis — bija valodīgs kā dzīva grāmata. Liela, melna platmale, kas kā laika zoba sagrauzts braģa jumts sedza Zona galvu un ar zemu nojukušām malām gandrīz skāra plecus, piešķīra viņam Joti savdabīgu izskatu.

— He, hē! Smukais Rūdis? — Zons maz-cienīgi izmeta līdz ar tabakas dūmu mutuli. — Jums, biedri direktora kungs, vajadzēja redzēt viņa veco. Andžu Sievsitēju. Tad jūs zinātu, kas ir Smukais Rūdis ... Vecam pavārds bija Lagzda... Es pie viņa divpadsmit Jorģus nodzīvoju. No skata bija pasīks. Arī saimnieks ar dievu uz pusēm. Zemīte švaka — grantskalni un krūmāji... Bet ta dzēra bran-diņu! Un trenkāja sievas! Ar sievām bija tas trakākais ... — Zons papakšķināja apdzisušo pīpi un jocīgi iesmējās: — Hī, hīij! — Iegrozījies uz soliņa ērtāk, viņš mundri atsāka stāstu: — Tās bija briesmas, biedri direktora kungs. Līdzko šis iedūšojas, tūliņ pinekis rokā. Nosēstas uz krāģa istabas vidū un sit ar pinekļa mezgliem pa grīdu. «Kur Grieča?» prasa. «Kur Late, kur vecā Trīne?» ... Tās,

17*

2:>9

rau, visas mūsmāju sievas. Grieča — saimniece, Late — dienastmeita un vecā Trīne — sievasmāte. Bet tās jau nav no muļķām mājām. Tās zina, kas nu būs. Līdzko saimnieks sāk cilāt pinekļu, tās visas no mājām ārā! Vienalga, vai ķiļķenu grāpis uz uguns, vai maize krāsnī šaujama. Stāv visas pie labības šķūņa un ķīķē gar stūriem uz sētu. Bet Andžs tūliņ neko neuzsāk. Andžam laika diezgan. Viņš sēž un pagaida. «Ak nevienas nebūs?» noprasa. «Tad nekas cits neatliks, ka būs jā-ceļas kājās,» saka. «Tu, Zon,» saka, «nāc līdzi! Viņas tagad ir pie šķūņa. No turienes viņas liksies pāri upei. Bet mēs būsim gudrāki. Pirms es došos uzbrukumā, tu pārbrien pa braslu upi un klusiņām gar alkšņiem aizzo-dzies viņām pretī. Sagaidi viņas uz tilta un nelaid pāri. Būs pusstops,» saka. Tikai jūs, biedri, nedomājiet ļaunu, — Zons ļoti norūpējies paskaidroja. — Es nekad ... Neko tādu ... Pasarg dievs — sievu mocīt! ... Vienmēr izgrozījos. Un šis arī neko daudz neuzstājās. Gāja viens. Ak pasaulīt baltā — to klaberjakti! Kas tur bija par kliegšanu un bļaustīšanos! ... Sievas, kā jau paredzams, skrien pa tiltu pāri upei. Andžs ar visām biksēm un apautām kājām brien pa braslu pretī. Bet, kamēr viņš no otras puses tiek pie tilta, sievas nestāv uz vietas. Tās visas trīs atpakaļ pie šķūņa. Andžs brien atkal upei pāri un gānās, ka abi krasti trīc. «Vai!» viņš brēc no visa spēka. «Šitā rīkoties ar dzīvu cilvēku!

Mīļo Zon, paskaties, ko viņas ar mani dara! Tu būsi liecinieks, ja šī lieta nonāks līdz zaļajam galdam!» Uzkāpis kalnā pie šķūņa, viņš ievelk elpu un bļauj atkal: «Es, Andžs

Lagzda, «Ballu» māju saimnieks, jums pavēlu: Nāciet šurp! Nāc vismaz tu, Grieč. Lai tās divas neklausa. Dievs ar viņām! Bet tu esi mana miesīga sieva. Nāc, es tevi godīgi nomizošu! Nāc droši, vecenīt! Es nesitīšu stipri. Tas ir mīksts pinekls. Ar to sit tikpat kā ar zoss spārnu ...» Piekusis un slapjš Andžs pēdīgi atmet tai jaktei ar roku. Tagad viņš apsēžas pagalmā uz malkas kluča un sasauc kopā dēlus — bija četri puišeli, cits no cita pa pusotra gada. Andžs sēž šiem vidū, gurdens kā nokāvies gailis. Sēž un māca mazos. «Dēli,» saka, «klausieties uz savu veco tēvu! Es jums, putrasvēderiņi, gribu to vislabāko. Tādēļ, kad izaugsiet lieli, pieminiet sava tēva ciešanas. Kā viņš, nabadziņš, skrēja pakal sievām un nevarēja tās dabūt rokā. Kā viņš nobridās upē un kā slapjš suns trīcēja savā sētsvidū. Neprecieties, es jums saku. Neparko! Tāpēc ka sieviete nav dieva radījums, bet elles bel-cebula. Tāpēc viņa, mani dārgie putniņi, jūs grauzīs kā suns kaulu. Nepieēdināma un ne-nokausējama viņa jūs grauzīs. Viņai, mani nabaga cibulīši, rokās nav vira lielā spēka, krūtīs nav vīra plašās sirds. Un smadzeņu viņai nepavisam nav. Jo, kad dievs viņu taisīja, viņš to neuztaisītu jau ienīdēja. Viņš ņēma no vīra to sliktāko, ko varēja dabūt. Ne no galvas ņēma, ne no cietā pieres kaula, kur ir smadzenes un gudrība klāt. Nē, dēbulīši. Viņam, mīļam debeslēvam, tas ne prātā nenāca. Jo viņš vienreiz gribēja izdarīt to, ko dievam neklājas darīt. Viņš gribēja iztaisīt sātana dzimumu. Tādēļ viņš, bērniņi, izlauza vīram ribu. He, he,» Andžs smejas un sit plaukstas uz ceļgaliem, «ribu izlauza, mīlumiņi. Tad sakiet, dārgie bērni, jūs visi četri prātvēderi — Pēter, Paul, Andža un tu, mazais punķdeguni Rūdel — sakiet visi četri: ko var iztaisīt no ribas gabala? A? Tur, bērniņi, nekas neiznāk. Un nekas ari nav iznācis. Iznākusi sieva». ... Tā izrunājies, Andžs britiņu atpūšas un pārdomā. Tad runā atkal. «Tad tak viņai,» saka, «tai sievai, to vajadzētu saprast, kas viņa ir un kur viņas vieta. Bet vai jūs domājat, ka viņa ar to būs mierā? Ei bērniņi, tad jūs nepazīstat sievieti. Tāpēc ka viņai nav stipras rokas, plašas sirds un prātiņa galvā — viņa grib visu pasauli kājām samīt. Viņa plosās, klukst un sper zemes gaisā kā traka cāļu māte. Viņa, ja dabūs cilvēku zem savas tupeles, mīdīs to kā bukādu. Viņa jūs, cālīši, jās kā zirgus, izsūks no jūsu kauliņiem pēdējo asins pilienu, izžāvēs jūsu dzīsliņas tā, ka tās grabēs kā cūku pūšļi, un, iegrūdušas jūs stāvus bedrē, šaudīs ar acīm uz visām pusēm, kur ir atkal kāds, kam ģērēt ādu.»

- Tā, redziet, biedri direktora kungs, runāja Andžs Sievsitējs. Tā viņš mācīja savus četrus dēlus... — Zonām izsika stāstāmais, un viņš dzīrās raudzīt, vai pīpes spice labi turas savā riņķī.

— Bet jus sacījāt — uzvārds bijis Lag-zda? — mazliet iekustināju stāstītāju.

— Pavisam vienkārši, — Zons atdzīvojās,

— kaimiņi tikmēr klausījās sievu spiegšanā, kamēr kāds ielika Andžam palamu. Un tā iegulējās kā labs gruntsakmens. Ar laiku īstais pavārds pavisam aizmirsās. Tikai, kad nomira, uz krusta uzrakstīja: «Lagzda».

— Bet nu mēs, tā teikt, izrunājāmies vairāk par tēvu nekā par dēlu, — centos novirzīt valodu uz Smuko Rūdi.

— Tur jau tā lieta, — Zons atkal sasparojās, — ka par dēlu nav ko runāt. Es jau jums teicu: klausieties par tēvu, tad zināsiet, kas par vīru dēls. Patiesību sakot, tēvs bija labāks. Tas izārdījās piedzēries. Bet, kad dzērums bija no galvas ārā, — nebija vairs ne tās trakās runāšanas, ne darīšanas. Un vis-pāri, — Zons sašķieba savu melno jumtu,

— es jums sacīšu tā, ka iesist nav tas ļaunākais, ko otram var nodarīt. Sliktāk ir, ka otru cilvēku pieviļ, ievaino viņa sirdi... Sis tā dara, — Zons piebilda paklusu un pameta ar pīpes spici pret Vilmas istabas logu. — Tie trīs brāļi ne, bet šis ir pieņēmis tēva mācību. Viņam sievišķis nav nekas. Tas viņam tikpat kā kāju pamesls. Cik meitu nav pametis un izraudinājis. Arī te, — Zons atkal pasita ar spici uz loga pusi, — nebūs labi. Izmuļķinās meitu un aizies ...

Vai te vēl vajadzēja ko pētīt? Viss šķita skaidrs. Smukā Rūda nākšana uz mūsu kalnu nesolīja nekā laba. Bet vai to kāds spēja aizkavēt?

XX nodaļa

Pavasara stundas vērās greznas kā purenes un atstāja ārēs arvien košākas krāsas. Pelēko un violeti sarkano pamazām pārklāja zaļgana sarma.

Plaukstošo koku krāsas bija jaunas un maigas. Tām nebija nekā no rudenīgā spalguma, no neprātīgās sadegšanas un izkvēlošanas kaisles, no neaptveramas krāsu jūras plašuma. Pavasara glezna bija kā šūpļa dziesma — gaisīgs akvarelis, kas attēloja augšup tie-cošu skaidrību. Vienīgi visu sugu kārkli un vītoli nepadevās otas vilcieniem. Tādēļ tie bija gleznoti gan dzeltenīgām, gan iepelēkām pasteļkrāsām, kas, visas kopā sakusdamas, radīja gluži neaprakstāmu jaunavīgu daili.

Ja vien spīdēja saule — un par tās trūkumu nevajadzēja bēdāties — Kārlis un Kat-rīne katru pēcpusdienu novietojās uz soliņa pie loga.

Nepūlēšos aprakstīt to neparasto gādību, ar kādu Katrīne sekoja katram Kārļa solim. Tas man vienkārši nav pa spēkam.

, Kā koks, ko aizlauzis nežēlīgs vējš, atbalstās pret otru koku, ari cilvēks savā vientulībā tiecas pēc otra cilvēka, lai sasildītos un spēcinātos tā sirds draudzīgajos pukstienos. Šādu sirdi Katrīne bija atradusi. Atradusi to brīnumaino vienīgo, ar kuru kopā pat kapu kalnā uzkāpt nav grūti.

Jau otrā dienā pēc viņu satikšanās Katrīne Kārlim piekodināja: — Tā ka tu savus netīros kreklus un gultas veļu uz priekšu nodod man. Es izmazgāšu.

— Tev būs grūti, — viņš mēģināja iebilst, bet Katrīne palika pie sava.

Arī man šķita, ka rīkot šādu atsevišķu veļas mazgāšanu nav īsti prātīgi. Bet vai tad cilvēks katrreiz paklausīs prātam? Ai nē! Daudzreiz sirds grib kaut ko citu, kaut ko pavisam neprātīgu, lai tiktu pie tām izjūtām, ko sauc par laimi. Ar savu rīcību Katrīne acīm redzot gribēja ap sevi apvilkt to burvju loku, kas no pasaules notikumu drūzmas norobežo mājas pavardu, šo mūžseno brīnumu, dzīves siltuma, gaismas un spēka avotu.

Ja, Kārļa veļu mazgājot, Katrīne radīja pati savu saimniecību, no kuras pārējie neguva nekādu labumu, tad citādi bija ar ēdiena gatavošanu.

Kopš Katrīne zināja, ka arī Kārlis ēd no kopējā katla, viņas čaklums un rūpes par ēdiena labumu vēl palielinājās. Tagad taču viņa gatavoja savam Kārlim.

Bet ar to nepietika. Reizēm vaļas brīžos viņa stājās pie plīts savā istabā, lai pagatavotu Kārlim kaut ko sevišķu, kādu gardumu. Paklusu dūkdama senas melodijas, viņa

izvārīja iedzeltenas kā milzīgas medus lāses Berlīnes pankūkas, izcepa čauganas un smaržīgas vafeles, mazus speķa pīrādziņus vai arī izvārīja dzidru buljonu, kurā peldēja apaļas tauku actiņas.

So gardumu pagatavošana Katrīnei prasīja daudz pūļu, jo tajos gados lauku veikalos produktu bija pamaz. Redzēju Katrīni vairākreiz apmeklējam tuvākās saimniecības, kur viņa vai nu par naudu, vai arī mainot ieguva vajadzīgos produktus.

Taču visas šīs grūtības desmitkārt atsvēra prieks, kas staroja no Katrīnes acīm, kad Kārlis, pirmoreiz nogaršojis ar ievārījumu pildīto un taukos izvārīto pankūku, sajūsmināts novilka garu: — O-o-o! — un pēc tam izsaucās: — Tas nu gan ir gards!

— Tad tik ēd! — Katrine apmierināta paskubināja un ielika Kārlim rokā jaunu bumbuli. Bet Kārlim likās, ka viņa mute jau pietiekoši baudījusi.

— Es tik daudz nevaru, — viņš atrunājās.

— Tie ir sātīgi. Sis, Katriņ, jāēd tev pašai.

Tāda valoda Katrīnei nepatika. — Ko tu par

mani bēdā! — viņa tā kā mazliet parājās.

— Es jau gatavojot saēdos un ēdīšu atkal. Bet tagad ir tava reize. Ēd, lūdzams! Vai tev varbūt negaršo?

— Ko tu, Katriņ? Tādus var mirdams ēst, — viņš pasteidzās atbildēt un lika bumbuli pie lūpām.

Pēc tam viņam vajadzēja dzert tēju, kas uz-2GG

lieta uz ķimenēm, piparmētrām un salvijas, turklāt gardināta ar upeņu ievārījumu.

— Tā tik ir tēja! — viņš atkal no sirds noslavēja. — Tādu dzerdams, es taisni manu, ka sirds spēcinās.

— Pagaidi vien. Ap Jāņu laiku uzziedēs asinszāle. Es tev salasīšu. Ir daždažādas labas sirdstējas.

— Ir, ir, Katriņ. Un es tā jūtu, ka tu izārstēsi manu sirdi, — Kārlis atsaucās...

Gandrīz katru dienu Kārlis saņēma no Katrīnes kādu dāvanu. Dažreiz man likās, ka viņa naktīs nemaz negulētu, bet lauzītu galvu, kā Kārli nākošajā dienā iepriecināt. Reizēm viņa tam dāvināja vērtīgas mantas — vilnas zeķes, sniegaini baltu šalli vai arī džemperi ar tik mākslīgu rakstu, ka pat Vilma un virtuves Paula, kas, cik manīju, nebija rokdarbnieces, nāca brīnīties. Turpretī dažreiz tīrie sīkumi — kā rūtains kabatas lakatiņš vai suseklis, ar ko pielīdzināt sudrabainos matus un bārdu — tikpat skaidri runāja par dāvinātājas sirds modrību un līdz asarām aizkustināja dāvanas saņēmēju.

Ja nekā nebija, ko Kārlim dāvināt, Katrīne salasīja purenes vai gaiļpiešus un, vāzītē ieliktus, novietoja uz skapīša pie viņa gultas.

Bet vai tad tās vien bija dāvanas, ko varēja ar roku aptaustīt vai mutē iebāzt? Kā tad dēvēt visus tos labos vārdus, ko Katrīne Kārlim katru dienu pasacīja, visu to dvēseles siltumu, ar ko viņu apstaroja?

Kādu dienu biju liecinieks šādai ainai.

Katrīne, nosēdinājusi Kārli uz soliņa, iesteidzās savā istabā un iznesa dažas grāmatas.

— Vai tu negribētu, lai es tev kaut ko palasu priekšā? — viņa vaicāja.

Kārlis bridi nevarēja izrunāt ne vārda. Kaut ko tādu viņš savā mūžā nebija piedzīvojis. Lai ari Katrīnes sirds zināma, tomēr tas viņam likās par daudz neparasti, ka viņa sēdēs un lasis tam priekšā.

Viņa tomēr nopietni gatavojās lasīt. Pārcilādama grāmatas, pavērās uz Kārli un pasmaidīja. — Tavs «Kara lielskungs Eistāķius» man nav. Bet ir kādas nekādas citas.

— Vai tu to vēl atceries? — viņš sajūsmā pašķieba galvu.

— Kā nu neatcerēšos? Visu atceros, — Kat-rlne atbildēja. Grāmatas tai noslīga klēpī.

— Katrs vismazākais sīkums kā iekalts palicis man atmiņā ... Atminos, ka tu gribēji braukt uz tālām jūrām un ka man tas gauži nepatika ... Atminos lagzdu graviņu ... Cik tā bija dzidra un gaiša! It kā saule nebūtu debesīs, bet paslēpusies lazdu krūmos. Atminos, kā tu man gribēji iedot riekstus ... Un to briesmīgo brīdi uz ledus... Visu, Kārli, visu.

Šie vārdi aizkustināja arī Kārļa atmiņu stīgas.

— Kādi tagad tavi mali, Katriņ? — viņš vaicāja. — Tikpat kupli un melni kā viņlaik? Tev viņi bija tādi kā zilnēji. .. Vasarās, kad

izlidoja upes spāri, cikreiz nenodomāju: «Viņiem tādi brīnišķīgi spārniņi... kā Katriņas mati.»

Katrīne ar pirkstgaliem pieskārās saviem sirmajiem matiem, it kā tie viņu saldētu un tādēļ tos vajadzētu atbīdīt tālāk no pieres un ausīm.

— Jā, mati ir tie paši, — viņa atbildēja steidzīgi un sāka šķirstīt Jaunsudrabiņa «Ur-šulīti».

Lasīšana tomēr neiznāca. Kārlis pēkšņi dzīrās ieiet savā istabā. Pēc brītiņa viņš atgriezās, nesdams rokā nelielu sainīti. Nosēdies uz sola, viņš ļoti uzmanīgi atbrīvoja sainīti no saņurcīta galvas lakatiņa. Kļuva redzams ar dažāda resnuma auklām krustu šķērsu pārtīts un cieši nosiets pergamenta papīra vīstījums.

— Te man, Katriņ, ir kaut kas priekš tevis, — Kārlis paziņoja ne bez lepnuma. Kamēr neveiklie pirksti atrada mezglus un atšķetināja sarežģīto sējumu, viņš atklāja noslēpumu. — Te, redzi, ir zīdene. Es to ieraudzīju Kuldīgas lielajā gada tirgū. Nu būs savi četrdesmit gadi apkārt, kad to ieraudzīju. Toreiz eju un skatos, kur izliktas visādas drēbes, un uzreiz apstājos. Izlikta zīdene. Izstaigājos apkārt un nopriecājos. Vai tu puiš, kas par zīdeni! Skaista! Cārta. Tāda vieglītiņi zaļgana. Kā pirmais gaismas svīdums. Bet gar malām ar sudrabu un melnu cauraustas span-gas. Un katrā stūrī liela puķe. Sarkana roze.

Man uzreiz ienāk prātā — ņemšu un nopirkšu Katriņai. Velku maku ārā, noskaitu bargu naudu un tad tikai iedomājos .. . Gribēju atdāvināt, kur dzīvoju, — «Viju» vājinieces meitiņai, kam pavasarī vajadzēja iet mācībā. Bet sirds neļāva. It kā paredzēja, ka vēl satiksimies. Un tā nodomāju — Katriņai pirkta, Kat-riņai glabāšu. Tā ir viņas zīdene. Nesatikšu, lai paliek par piemiņu tiem, kas mirstamā dienā acis aizspiedīs ... Re, kā apsienamais samudžinājies, — Kārlis apklusa un ar sasprindzinātu uzmanību taustījās ap saitēm.

Katrīne pāris reižu zīmīgi sakustējās — acīm redzot gribēja ņemt saini savās rokās un veikli atbrīvot no saitēm. Bet vai tad dāvanu tā drīkstēja ņemt? Vajadzēja pacietīgi gaidīt, kad dāvinātājs iedos pats.

Pēdīgi Kārlis tika ar apsējiem galā. Ie-čaukstēdamies atlocījās ietinamais papīrs, un brīnišķīgais lakats pēc ilgiem gadiem ieraudzīja dienas gaismu. Kārlis to viegli aptaustīja. Nolieca arī galvu, it kā vēlēdamies lielo dārgumu apskatīt. — Te nu tas ir. Ka tikai nebūtu pa tik ilgiem gadiem maitājies, — viņš sacīja norūpējies un pacēla vienu lakata stūri ar tajā ieausto grezno rozi.

Šajā brīdī es gandrīz nopriecājos, ka viņa acis nekā neredzēja. Jo laiks bija godīgi padarījis savu. Lakats bija pagalam sairis un ' locījumu vietās tikko turējās kopā.

Taču Kārlis to nepamanīja. — Paldies dievam, — izdvesa apmierināts. — Nekas nav

noticis. Jāā, tas ir zīds. īsts zTds. Ņem, Kat-riņa! — Un viņš ar abām rokām sniedza Kat-rinei lakatu.

— Paldies, Kārli, — viņa pateicās un nolika smalkās zīda skrandas sev uz ceļiem.

Tas bija dziļi aizkustinošs brīdis.

Taču šo kluso idili iztraucēja skali smiekli. Priekšnamā pilnā balsī smējās Vilma. Tūliņ iečīkstējās virtuves durvis un smējēja iesaucās: — Paklausies, Paula! Tie tik ir joki! Katrine un Kārlis tik briesmīgi samīlējušies... Smieklīgi izskatās, ka divi veci tā ...

Sie vārdi droši vien nebija domāti Katrīnes un Kārla ausīm. Bet jaunībai nereti ir pārāk skaja balss, un šis skajums nodara citiem dažu negribētu pārestību.

Jā, Vilmas vārdi bija kā akmens sviediens skaidrā loga rūtī, kur rieta saule isu mirkli ieklājusi klusu greznumu.

XXI nodaļa

Smaržīgs, jauns aprija zaļums no uzkalniem un āboliņa laukiem pa. grāvjiem un ežām aizplūda uz pļavmalām un pamazām iespiedās pļavu pelēcīgajā plašumā. Ventmalas laukos, kurus kopš marta dienām apvienoja pirmais Apšu ciema kolhozs, ierāpoja traktors.

— Tas ir Naķis, — lepni sacīja Vilma un ilgi ar skatieniem sekoja traktoram, kas pildīja ieleju ar smagu, dusmīgu rūkoņu.

Pagalmā iznāca arī daži invalidi. Tie,

kuriem acis vēl kaut cik klausīja, palīdzēja Vilmai aplūkot traktoru un izsacīja savus spriedumus par tā lietderību.

— Nu, ja ar šitādiem sāks pa laukiem braukāt, tad nebūs labi, — pareģoja Zons.

— Zeme negrib, ka tai laiž virsū tādas dzelžu mašīnas ar uguņiem un rūkšanu. Zemīte ir dzīva, tādēļ ar viņu vajag uzmanīgi apieties. Bet vai mašīnai ir prāts, vai mašīna jūt, kā pukst zemes sirds?

Pienāca Sārtais, rīdzinieks, un mazcienīgi aizstājās Zonām priekšā. — Tu, brat, runā tā, it kā tev vēl rijas putekļi būtu mutē, — viņš izsmēja Zonu. — Zemei, cilvēk mīļais, vienalga, ar ko tu viņu irdini — ar krāģa arklu vai traktoru. Gāz tikai virsū mēslus, tad augs.

— Ko tu, Rīgas mute, muldi! — grūti elpu vilkdama, Sārtajam uzbruka Pliederu Ģēda.

— Te notiek, kā tas kungs Cebaot caur pravieti runājis: Tie ars, kamēr ilksis jūrā atdursies, bet maizes nebūs. Ar elles mašīnām Ue ars tā kunga zemi un svētību neredzēs. Āmen!

Vilma atmeta ar roku. — Ko nu jūs, tāpiņi, te gudrojat. Jūs visi esat tādi kā pērnie salmi. Čabat vien.

— Un tu pati? — Ģēda saskaitās. — Nesēdētu uz tā rūcekļa tavs klātgulētājs, tad tu uz to pusi pat nepaskatītos. Bet tagad tev acis sprāgst no eņģēm ārā.

— Re, kā viņas man sprāgst ārā! — Vilma

tītīja un izšāva mēli. Tad apcirtās un, koka tupeles klakšķinādama, steidzās uz savu istabu. Bet pa namdurvīm pretī iznāca Katrīne un meitu apturēja. Katrīnei uz rokas bija koši balts smalkas vilnas lakats ar garam, sudrabainām bārkstīm. Bridi viņa uzlūkoja meiču tādām kā sērīgām acīm. — Es par tevi, meit, domāju, sevišķi kopš vakardienas, — sacīja mierīgi, vārdus atdalīdama un uzsvērdama. — Tu būtu jauks cilvēks, patiešām skaista meita, ja tu nebūtu tik muļķe. — Pavirzījusies puspēdu Vilmai tuvāk, Katrīne saņēma pirkstos tās nosmulētā priekšauta malu un, cieši vērdamās samulsušās meičas sejā, vaicāja: — Vai tu, meit, esi pavērojusi sauli? Kad viņa ir visskaistākā? Ritā, kad uzlec? Brokastlaikā, kad iekvēlojas? Vai vakarā, kad tā kļūst skaidra un vēsa kā lietus lāse? To tu nepateiksi, meitiņ. Tāpēc ka saulei katrā dienas stundā ir savs jaukums, savs gaišums ... Redzi, Vilma ... es tev gribēju pateikt... mīlestība nekad nav smieklīga... Tikai ir cilvēki, kas to nemaz nepazīst, kas dzīvo pasaulē kā akli, kas ar nejutīgām kājām sabradā skaistākos ziedus ... Kaut tu ar tādiem cilvēkiem nekad nesatiktos! ... Ņem! — Katrīne nobeidza tikko dzirdami un uzmeta lakatu apjukušajai meitai uz pleca. Pagriezusies uz iešanu, piemetināja: — To man dāvināja. Sen atpakaļ. Apskati. Ja kaut kur sakapājušas kodes, aizvelc. Un valkā vesela.

Iekams pārsteigtā Vilma attapās kaut ko pasacīt, Katrīne jau bija aizgājusi.

Vēroju Vilmu. Viņas seja, ko ātri kā vēja brāzma pārņēma tumšs notvīkums, pauda joņiem gluži neattēlojamu prieku, joņiem kaunpilnu, sāpīgu mulsumu. Taču prieks bija lielāks. Nenoņemot lakatu no pleca, meiča to cieši cieši apķēra abām rokām un vairākreiz pieglauda tam vaigu. Tad, it kā bīdamās, ka kāds nenoskauž viņas negaidīto laimi, aši iemetās namā.

XXII nodaļa

Pavasara dienas atlidoja un aizlidoja kā ar līksmiem spārniem. Atnāca maijs ar bezdelīgām un ietērpa ķiršu gatves plīvurainā baltumā. Pār ābelēm nolija tumšsārta kvēle. Drīz, izdvešot tikko jaušamu smaržu, atvērās ziedi. Tas atgādināja priecīgu atmodu. Viegli viegli vērās maigie zieda plaksti, līdz atklājās zieda acs zeltainā zīlīte. Pārsteigts, izbrīnījies un mazliet bikls, taču viss pilns aizturētu laimes trīsu, zieds vērās pasaulē ... Ābelēm ziedu bija tik daudz, ka zari un tikko saplaukušās lapas iegrima kā gaišsārtos putu mākoņos.

Gravā pie invalīdu nama un Ventas krastos uzziedēja ievas. Un tad bija tik daudz baltu ziedu, ka krēsla pat naktīs vairs lāga neatrada uz zemes vietas, kur apmesties. Tā kļuva bikla, irdena un turējās mežu tuvumā.

Līdzko iesmaržojās ievas, uz gravu atlidoja lakstīgalas. Jo ziedi vien nespēja izteikt saules atmodinātās dzīvības skaistumu un prieku. Vajadzēja arī lakstīgalu dziesmu, kas tajās nedaudzajās stundās, kad klusēja strazdi un cīruļi, apvītu pasauli savām skaņām, lai tā dziļi izjustu un nekad neaizmirstu, kāda ir ziedoņa dvēsele.

Šo dziesmu nedzirdēja vienīgi tie, kam gadi bija atņēmuši dzirdes spēju vai arī nodarījuši vēl lielāku ļaunumu — atņēmuši sirds jūtīgumu. Tie arī maijā, tāpat kā sniegainās februāra naktis, vienaldzīgi gulēja savās guļvietās. Pārējie līdz vēlai krēslai pakavējās pagalmā vai vismaz atvēra logus un kaut uz īsu mirkli padevās lakstīgalas balss brīnumainajam spēkam. Ja maigi trīcēja augstās ievziedu kupenas, dzidri zvanīja ūdens tērces un pat naksnīgie meži uzmanīgi un vēlīgi atbalsoja katru šīs balss skaņu, kā gan cilvēks spētu palikt vienaldzīgs? ...

Dienu trauksmainais lidojums nesa pārmaiņas ne vien dabai, bet arī cilvēkiem. Ja dabas spēku kustībā visnotaļ paudās veselīga, nesatricināma mērķtiecība, tad ne katrreiz tādu varēja saskatīt daža cilvēka rīcībā. Ar visaugstāko saprātu apveltītais cilvēks dažreiz rīkojās tā, ka ne vien apkaunoja savu cilvēka cieņu, bet arī sagādāja sāpes citiem ...

Jau ilgāku laiku manīju, ka Smukais Rūdis uz mūsu kalnu vairs nenāca. Vilmas istabiņā

tagad valdīja klusums. Nedziedāja vairs akordeons, nedziedāja meiča.

Kaut gan laiks pieturējās silts, Vilma staigāja vatniekā, aiztinusies ar lakatiņu. Ap viņas acīm, kas bija zaudējušas daudz no agrākā mirdzuma, gulēja pelēcīgas ēnas. Meičas rakstura stūrainiba ieguva sevišķi nepatīkamu asumu. Iegājusi uzpost invalīdu istabas, viņa bez vajadzības svaidīja ķeblīšus, it kā tos sadauzīt vēlēdamās, tīšām sacēla ar slaukāmo suku putekļus un rājās ar invalīdiem, ka nespējām ne atklausīties.

Kad mēģināju aizrādīt, ka tā nu gluži nevajadzētu izturēties, Vilma kļuva neganta.

— Ak nevajadzētu? — viņa mani pārmēdija.

— Ko tad pēc jūsu domām vajadzētu? Ar mēli uzlaizīt, ko šie sakārņi piecūkojuši? Domājat, man liela vajadzība pēc jūsu vecenēm un večiem? Iesāliet viņus! Pakariet dūmos un izžāvējiet! Būs mazāk smakas.

Pēc tāda atsitiena paliku bez valodas. Atsēdos pie sava galda un, galvu rokās saņēmis, sāku pārdomāt, kā šo nešpetnību apkarot.

Mazajai rēķinvedei šāds brīdis šķita īsti piemērots, lai pačukstētu to, kas tai, kā likās, jau vairākas dienas kutināja mēli.

— Nu, biedri direktor, ir elle vaļā. Nu viņa šitā ārdīsies. Smukais Rūdis, ziniet, atkal sajaucis ceļus. Tur, kur viņš tagad ar, tuvāk ir «Avotiņi». Tur arī, ziniet, ir sievišķis. Šiem meita ...

Tātad ne jau aiz laimes Vilma ārdījās un

nekādu apmierinājumu no šādas izturēšanās neguva. Gluži otrādi. Vēroju, ka, sarunājusi rupjības, viņa vēl vairāk sadrūma. Staigāja ar grumbās savilktu pieri un it kā neredzīgām acīm. Droši vien cieta.

Par to pārliecinājos tās pašas dienas pēcpusdienā, kad mazā pačukstēja savu noslēpumu. Kad viņa bija aizgājusi uz pēcpusdienas autobusu, lai brauktu uz pilsētu, Katrīne pa paradumam nosēdās uz sola. Vajadzēja iznākt ari Kārlim, bet tas diez kādēļ kavējās.

Šo brīdi izmantoja Vilma — nedroši pienāca pie soliņa un apsēdās Katrīnei blakus. Meičas izskats vedināja domāt, ka viņa cieš fiziskas sāpes. Vaigus tai bija izraibinājuši savādi plankumi, kā likās — asaru pēdas.

Labu brīdi Vilma sēdēja klusēdama. Taču spējā, apvaldītā sakustēšanās un Katrīnei pazagšus uzmestie skatieni rādīja, ka meiča vēlas teikt kaut ko svarīgu. Katrīne, likās, to sajuta, bet nogaidīja.

— Kāda silta saulīte! — Vilma pēdīgi ierunājās. Taču bēdīgais tonis nemaz nesaskanēja ar vārdu saturu.

Katrīne pagriezās pret meiču un vērīgi ielūkojās tai sejā. Tad, pievirzījusies Vilmai tuvāk, uzlika tai uz klēpi iespiestajām rokām savu plaukstu. — Tu arī iznāci pasildīties? — apvaicājās.

Un te nu notika brīnums.

— Piedodiet! — Vilma lūdza. — Ka es toreiz ... ka tik nejauki izrunājos... Es

nezinu, kā tas man tā gadās ... Arvien iznāk kas nelabs ... Pēc tam kod vai mēli nost... Piedodiet, lūdzu.

Varbūt pārskatījos, bet man likās, ka Katrīnes seja pēkšņi kļūtu jaunāka. Tajā iestaro-jās kaut kas gaišs un silts.

— Es jau tev esmu piedevusi, — viņa atbildēja. — Es jau saprotu jaunu. Viņam liekas, ka īsti dzīvo tikai viņš, ka tas ir galvenais un svarīgākais pasaulē, ko dara, domā, izjūt viņa astoņpadsmit gadi... Un var jau būt, ka tā arī ir, — Katrīne nobeidza domīgi.

Atkal iestājās klusums. Vilma brīdi sēdēja ar lejup pavērstu skatienu Tad pēkšņi satvēra Katrīnes roku, piespieda pieri viņas plecam, iešņukstējās un izdvesa: — Ai tante!

Gaišo bridi Katrīnes sejā nomainīja dziļas rūpes. — Nu, nu? — viņa maigi papaijāja meitas plecu.

— Man neviena nav bijis... Neviena īst-nieka, — Vilma, neatņemot pieri no Katrīnes pleca, sāka runāt caur elsām. — Māti es atceros kā caur miglu ... Par tēvu nekā nezinu ... Pie svešiem vien esmu izaugusi... Kā svešiniece ... Un varbūt tādēļ man tāda daba ... tāda ērcīga, nejauka ... Man pašai reizēm tik ļoti ļoti sāp sirds... — Meiča iekoda apakšlūpu zobos, novaldīja raudas un 'turpināja: — Es reizēm domāju ... Ja mani kāds tā no sirds iemīlētu, ja būtu pie kā sasildīties ... Ai tante! ... — Iesākto pabeigt

viņa nespēja. Tikai cieši saspieda Katrīnes roku un sāka rūgti raudāt.

Katrīne lāva Vilmai izraudāties. Vienīgi reizēm viegli noglāstīja viņas rokas. Tad uzmanīgi, sirsnīgi, kā pašas bērnam, vaicāja:

— Saki man, meit, — kā tev ir . .. ar v i ņ u? Es viņu sen neesmu redzējusi. Kā ir ar jums abiem?

— Es nezinu, — Vilma atbildēja, — neslēpdama ne savu neziņu, ne izmisumu.

— Viņš ir kļuvis tik savāds. Izvairās ... Saka, ka darbs. Bet tas nevar būt. Ak, es nezinu, — meiča atspieda pieri pret plaukstu, — es nekā vairs nezinu ... Kāpēc cilvēkam jābūt tik neīstam, tik nepatiesam? Kā tā var pārvērsties? ... Kādus vārdus viņš man nav sarunājis? Kādu draudzību solījis! ... Kur nu tas viss palicis?

Katrīne aplika meitenei roku ap pleciem, sapurināja viņu un centās uzmundrināt:

— Nebēdā nekā! Es ar viņu parunāšu.

— Ai nē! — Vilma pretojās. — Labāk nedariet to.

— Neraizējies! Tu mana mazā muļķīte! Vai tad nu es nezināšu, kas un kā .. . Pati esmu savā laikā kā jauna lapiņa salnā sasalusi... Esi mierīga!

Atkal iestājās klusums.

Tikai putni neapklusa. Likās, ka cīruļu dziesmas lītu lejup sudrabainās, mirdzošās straumēs, bet ķīvītes nemitīgi vilktu pār laukiem neredzamus pavedienus, it kā

vēlēdamās ieaust visu pasauli smalkā, vizošā zida audumā . . .

Brītiņu pasēdējusi, Katrīne atcerējās Kārli un kjuva rosīga: — Vai zini, meit, ko tu man varētu izdarīt? Kārlim nav īsti labi. Jau kopš vakardienas ... Ja tu aiztecētu līdz aptiekai un atnestu kādu sirds mikstūru? ... Palaunagu mēs ar Paulu padosim.

— Aizskriešu, — Vilma atsaucās un tūliņ bija kājās. Abas sievietes iegāja namā.

XXIII nodala

Līdzko Vilma nozuda aiz kalna, no lejas uzkāpa Smukais Rūdis. Viņš bija ģērbies eļļainā virsvalkā. Tātad tikko no traktora nokāpis. Ar eļļu notašķītā, pakausī atgrūstā žokejcepure nespēja savaldīt puiša diženo matu biezokni. Taču viņa izskatam trūka parastās bravūrības. Nezin kāpēc man iešāvās prātā, ka viņš kaut kur slapstījies aiz kārklu krūma, lai nogaidītu tieši tādu brīdi, kad Vilmas nebūs mājās. Viņš nāca mazliet zaglīgi, invalidu nama logos pablenzdams.

Varbūt Katrīne viņu bija pamanījusi nākam, varbūt vienkārši tā sagadījās — bet, līdzko Rūdis pārkāpa invalīdu nama slieksnim, viņi sastapās. Tā kā durvis, kas atdalīja kanceleju no priekšnama, bija taisītas no pa-' plāniem dēļiem, turklāt ne visai cieši saspun-dētiem, man nepagāja secen neviens vārds.

Rūdis, norūcis kaut ko sveicienam līdzīgu,

pieklauvēja pie Vilmas istabas durvīm. Kad neviens neatsaucās, viņš ķērās pie roktura. Bet durvis izrādījās aizslēgtas.

Tagad izdzirdu Katrīnes balsi. — Vilma nav mājās, — viņa sacīja dzedri.

Puisis izgrūda īdzigu: — Piķis parāvis! Vajadzēja tikt iekšā paņemt akordeonu.

— Atnāks Vilma mājās, paņemsiet.

— Es tā nevaru staigāt.

— Bet agrāk varējāt. Nācāt tik bieži, kā uz savām mājām, — Katrīne aizrādīja.

— Tagad jāstrādā zeme, — puisis nomurmināja.

Tad uz priekšnama klona noskanēja pāris stingru soļu. Cik nopratu — Katrīne piegāja puisim tuvāk. — Kāpēc jūs mānāt Vilmu? — viņa vaicāja citā balsī, nopietnā un sirsnīgā, it kā runātu ar dēlu.

Atbildes nebija. Negaidītais jautājums puisi droši vien apmulsināja.

— Jūs nākat pie meitenes, — Katrīne turpināja, — pamodināt mīlestību, solāt draudzību. Bet izturaties kā krāpnieks.

— Pastoj! — Rūdim paspruka rupjība. Bet Katrīne neapklusa.

— Lūgšu pieklājīgāk! — viņa apsauca.

— Jūs, jaunais cilvēk, aizmirstat, ka es varētu būt jūsu vecmāmiņa.

— Tomēr neesat, — Rūdis atguva mieru.

— Ne māte, ne vecāmāte. Starp citu, tās abas jau krietni zemē pagulējušas. Ar kādām tiesībām, ja drīkstu zināt, j ū s mani strostējat?

— Esmu cilvēks, — Katrīnes balsī ieskanējās dziļš satraukums, — un runāju ar cilvēka tiesībām. Jūs izturaties negodīgi. Jūs sabradājat ar kājām dārgāko, kas ir cilvēkā — viņa uzticību otram cilvēkam... viņa cerības, kas dibinātas šajā uzticībā, viņa sapņus ...

— Velns lai parauj, cik gudri! — Rūdis kļuva nekaunīgs. — Tas, ziniet, nav priekš manis.

— Es redzu, — Katrīnes balss pauda sāpīgu vilšanos. — Ar jums tiešām nav vērts runāt. Jūs patlaban e^sat kā medņu gailis, kas griežas savā riestā. Nekā cita jūsos patlaban nava, kā tēviņa instinkts.

— Nu lieliski, cienītā kundze! — Rūdis jau ņirgājās.

Bet Katrīne, likās, šo ņirgāšanos nedzirdēja.

— Atjēdzieties, jaunais cilvēk! — viņa biedināja. — Dārgumu pazaudēsiet. Vilma ir zelts. Tāds cilvēks, kuram jūs neesat cienīgs putekļus no ceļa noslaucīt.

— Pateicos par sprediķi.

— Nezaimojiet! Apsmieta mīlestība atriebjas.

— Visu to krāšņāko!

Velns tāds! Neapzināti biju satvēris durvju rokturi. Sirds vairs nebija valdāma. Runāt? Ar tādu runāt! Sist viņu vajadzēja, kamēr pagurst roka, piesiet ratu pakajā un vadāt apkārt pa ciemiem, lai visi redz, kāds izskats

tam, kas saminis kājām visskaistāko cilvēka krūtīs plaukušo ziedu .. .

Noklaudzēja ārdurvis. Rūdis bija prom. Pa loga rūti redzēju viņa sejā nekaunīgu, izaicinošu smīnu. Pēc visu to nejaucibu sarunāšanas viņš mēģināja pat svilpot*.

Vārdos neizsakāms aizvainojums plēsa man krūtis vai pušu. Bet ko es viņam varēju padarīt?

Kā bez sajēgas maldījos pa invalīdu namu. Pāris reižu satiku Katrini, bet sarunu uzsākt neizdevās. Likās, ka viņa manis pat vairījās. Viņas cieši sakniebtās lūpas, dziļās pierē ievilktās rievas un sevī vērstais skatiens pauda grūtsirdību. Varbūt viņa nebija apmierināta ar notikušo sarunu? Varbūt pārmeta sev, ka nebija runājusi pietiekoši uzmanīgi un gudri?

Bet vai tad šādas sarunas kādreiz risinājušās uzmanīgi un gudri?

XXIV nodaļa

Un te nu, lasītāj, vēlētos tevi brīdināt, ka mana stāsta samērā mierīgais plūdums virzās pretī negaidītām krācēm, lai, tām pāri aizšalkojis, aizsniegtu savu noslēgumu. Tā nav mana griba un vaina. Man vienkārši jāseko lielajai Dzīves upei, kas, kā zināms, reizēm ilgi plūst lēni un mierīgi, bet tad, aizsniegusi krāces, pēkšņi pārvēršas — sāk putot un krākt un līdzīgi lavīnai gāžas uz leju ...

Kā jau Katrīne minēja, Kārlis nejutās labi. Šķiet, viņš bija daudz nopietnāk sasirdzis, nekā kāds no mums spēja iedomāties.

Kad ap launaga laiku iegāju viņa istabā, tūliņ ievēroju, ka tā izskats loti izmainījies. Baltās bārdas un matu svinīgais sirmums šķita pārklājies ari pār iesārtajiem vaigu galiem, degunu un pieri. Viņš pagrieza galvu uz manu pusi, un es ieraudzīju tā sejā neparastu nemieru.

— Pasakiet, lai Katriņa ienāk, — viņš lūdza.

Man nevajadzēja saukt. Katrīne ienāca ar paplāti, uz kuras bija launags — paniņu krūzīte un sviestmaizes riks. — Ēd, — viņa skubināja, — apēd visu!

— Es nezinu, kā tas būs, — viņš atrunājās. — Man šodien tāda slikta dūša. Ko tu atnesi?

— Sviestmaizi un paniņas.

— Ēd, lūdzu! — Katrīne neļāva viņam izrunāt līdz galam. — Es iznēsāšu launagu un aiziešu uz «Ozolniekiem». Kad tur pirku olas, sievieši runāja, ka esot salasījuši daudz ' dzērveņu. Viņiem droši vien vēl būs. Pa ceļam palūkošu arī, vai nevar saplūkt maijpuķī-tes tējai.

— Paniņas ir labas, — Kārlis atzina. — Tikai es, Katriņ, kā muļķis. Sirds briesmīgi sa-kārojusies skābuma. Līdzko aizveru acis, rādās ogas. Lielas, sārtas dzērvenes. Tādas kā Pūņu purvā. Man jau laikam . ..

— Ko tu, Katriņ, pūlēsies ... Es tikai tāpat vien. Es tev gribēju pateikt, ja es ...

— Nerunā, lūdzams. Nerunā niekus! — Katrlne viņu atkal pārtrauca. — Tūliņ atnāks Vilma ar zālēm. Atnesīšu dzērvenes. Paēd tikai.

Katrīne aizsteidzās. Likās, viņa mazliet baidījās, ka Kārlis atkal gribēs teikt ko tādu . . .

Kārlis paņēma maizes riku un labu brīdi turēja rokā, it kā pārdomādams, ko ar to iesākt. Pāris reižu gribēja likt pie mutes, tomēr nepielika. — Es tā jūtu, ka sava mūža maizīti būšu apēdis, — pēdīgi pasacīja gurdi un novietoja riku atpakaļ uz skapīša.

Tā kā man vajadzēja aplēst, cik materiāla vajadzētu jaunu logu rāmju izgatavošanai un grīdas atjaunošanai, tad ar salokāmu metra mēru vācu kopā nepieciešamos skaitļus.

Kamēr tur tā darbojos, pārradās Vilma ar zālēm. Uzpilinājusi dažus brūnganus pilienus uz cukura grauda, viņa deva Kārlim to apēst.

— Ehē, hē, — tas nokrekšķējās. — Paldies, meit. Labas. Tādas pat mirušu uzcels.

Noslavējis zāles un brītiņu atpūties, Kārlis kļuva nemierīgs. — Saki, Vilmija, vai ievas tagad zied? — viņš, mums par izbrīnu, vaicāja.

— Zied, Kārli. Līdz pašai zemei. Visas kā kupenas.

— Gravā arī zied?

— Jocīgais tāds! Kāpēc tad gravā neziedēs?

— Tad es iešu, — Kārlis sacīja apņēmīgi un pārlika kājas gultas malai.

Taču Vilma par kaut kādu iešanu negribēja ne dzirdēt.

— Ko tu niekojies! — viņa rājās. — Kur tu vari aiziet? Tāds slims. Tāds balts kā siena. Guli mierīgi gultā.

— Es iešu, — Kārlis pastāvēja uz savu.

— Salauzīšu ievu ziedus. Iedošu Katriņai. Tu, Vilmija, atnāc man līdzi. Parādi, kur ir tie skaistākie.

— Kāpēc tad tev jāiet? — Vilma iebilda.

— Es noskriešu un uznesīšu. Tad tu varēsi iedot.

— Nē, es pats, — Kārlis nepiekāpās. Piecēlies viņš it veicīgi saģērbās un taustījās pēc nūjas.

— Tad jau nāciet jūs arī, — Vilma negaidot uzrunāja mani. — Ko jūs viens tur buraties? Kad jāiet ievās, tad visu citu pie malas!

Šāds aicinājums man bija ļoti pa prātam. Biju tik iepriecināts, ka gandrīz pasacīju Vilmai paldies.

Un tā nu visi trīs pamazītiņām kāpām lejup pa nokrauli. Vilma balstīja Kārli, bet es gāju nopakaļus un skaļi sūrojos, ka ziedu laiks aizsteidzas tik ālri.

Nemanot aizsniedzām kādu ievu krūmu, kas auga takas malā.

— Palūk, kāds skaistulis! — Vilma to apbrīnoja. — Sis pats būs labs.

Uzmanīgi viņa pievadīja Kārli pie krūma.

— Tu tagad atsēdies zālītē, — viņa pamācīja, — es pa to laiku sagādāšu zarus. Man kabatā vienmēr ir virtuves duncītis. Ar to nogriezīšu. Tagad pirmajā plaukumā viņus ar rokām grūti nolauzt. Trakoti sīksti.

— Nē, es pats, — Kārlis bija kļuvis gluži stūrgalvīgs.

— Nu, tad lauz, — meiča pussoli atkāpās.

Ar mazliet trīcošām rokām viņš sāka taustīties pa zariem. Atradis tos, kas viņam šķita visskaistākie, Kārlis uzmanīgi lauza.

— Ieviņa, ieviņa, — viņš runāja pusbalsī.

— Nelauzīšu daudz. Nepostīšu tavu jaukumu ... Man jau daudz nevajag. Tikai dažus zariņus .. .

Atceļš uz kalnu izrādījās ļoti grūts. Kārlis ar vienu roku turēja ziedus, bet otru spieda pie sirds. — Re, kāda kļuvusi! — viņš brīnījās. — Septiņdesmit piecus gadus savu amatu mācījusies. Bet tagadiņ es tā jūtu ... jūtu, ka viņa vairs nemāk sist.

Kad arī es piesolījos Kārlim palīgos, viņš sasparojās. — Tā taču vēl nevar būt, — viņš sprieda, — ka mani katrā pusē pie rokas jātur.

Taču pusceļā Kārlim vajadzēja apsēsties. Vilma pacietīgi apsēdās blakus un pievērsa skatienu gravai, kuru kā zaļgani balti putojoši ūdeņi līdz malām pildīja ievu kuplums.

«Kā Vilma šodien pārvērtusies!» domās

brīnījos. «Kāda laipna, jūtīga kjuvusi! Cik pacietīga un lēna!»

Brīdi vērojusi gravu, meiča pagriezās pret Kārli un pēkšņi vaicāja:

— Tu, Kārlīt, laikam ļoti mīli savu Katriņu?

Viņš, kā paradis, mazliet sašķieba galvu.

Izskatījās, ka viņš ar augšup pavērstu seju klausītos kādās tālās, citiem neuztveramās skaņās.

— Ai meit! Es tev nemāku tā izteikt, — viņš ierunājās gurdi, bet ar lielu iekšēju kvēli, — ar tādiem grāmatas vārdiem. Bet es esmu dikti... neizteicami laimīgs, ka pasaulē esmu viņu saticis. Ka viņa ari ir dzīvojusi... zem tās pašas saules, tām pašām zvaigznēm . .. Ļauns liktenis mūs izšķīra. Bet gaisma no viņas man palika. Tas ir tāpat, meitiņ, kā ar šiem ziediem. Tie nozied, un, liekas, nekā vairs nav. Bet tomēr ir. Visa gada bagātība nāk no ziedu laika ... Ai meit, ja es mācētu skaisti dziedāt, es ņemtu kokli vai vijoli un ietu no mājas uz māju pa visu plašo dieva pasauli, un visiem vēstītu, cik mīlestība ir dārga. Es teiktu, kā to vajag glabāt... Kā sirdi krūtīs, kā acu gaismu, kā dzīvību ... Jo bez viņas, bērniņ, mēs esam kā tumši, auksti kakti... Tā redzi, Vilmija. Tā es mīlēju Katriņu.

Kaut arī Kārļa atbilde iznāca ne visai sakarīga un skaidra, Vilma bija aizkustināta.

— Tev ir laba sirds, — viņa sacīja ...

Ilgi mēs kāpām kalnā. Kārlim aprasoja

piere un vairākas reizes aiztrūka elpa. Pēdīgi tomēr tikām istabā. Kārlis atsēdās gultā un, smagi dvašodams, sāka taustīties ar roku gar krūtīm un kaklu, it kā vēlēdamies to atbrīvot no kaut kā smacējoša. Brītiņu taustījies, viņš pagriezās un, kā likās, gribēja novietot ievu zarus uz pagalvja, bet piepeši saguma, ieslīga ar seju ziedos un palika nekustīgi guļam.

Spēji nobālusi, Vilma nometās Kārlim blakus un, mirkli paturējusi pie viņa galvas ausi, sāka kustināt ar roku sirmgalvja plecu. — Kārli, Kārlīt! Kas tev notika? Kārli, celies! Es tev iedošu zāles! — viņa sauca un arvien stiprāk kustināja Kārļa plecu. Tad pietrūkās kājās un, pavērusies mani plaši ieplestām acīm, izrunāja tikko dzirdami: — Kāda nelaime! ... Kā v i ņ a to pārdzīvos?

Jā, tas bija noticis.

Satriekti, bezpalīdzīgi, nāves tuvuma skarti, mēs labu brīdi nekustīgi stāvējām pie Kārļa guļvietas. Mirkli mani pārņēma dīvaina iedoma — man likās, ka piepeši būtu izsusējusi kāda upe. Nupat tā vēl plūda — klanījās ūdenszāles, līgoja doņi un viegli drebēja kalmju zaļie zobeni. Nupat vēl tā priecīga un žigla steidzās pāri sēkļu oļiem vai mierīgi atpūtās ēnainos, domīgos līčos, kur dobuļi un mālaino krastu dziļās alas slēpa daudzveidīgu dzīvību. Nupat vēl skaidrajā ūdenī atspoguļojās bezgalīgie debesu tīrumi ar mākoņu margrietiņām. Bet te negaidot — zemes dzīslas atrāva upei veldzi. Upe nomira. Pēdējais

ūdens aiztecēja, aizvezdams līdzi gan debess atspulgu, gan dzelmju noslēpumus... Jā, man šķita, ka tieši tā aizplūstu dzīvība, kuras siltums dzisa manu acu priekšā.

Plostnieka mūža brauciens bija beidzies.

XXV nodaļa

Katrīne to pārdzīvoja vīrišķīgāk, nekā bijām cerējuši. Atkal viņa lika man apbrīnot savu iekšējo spēku.

Citiem redzot, viņa pat neraudāja. Tikai viņas sejā kaut kas it kā satumsa, it kā aizvērās un izzuda uz visiem laikiem.

Jau pagalmā uzzinājusi par Kārļa nāvi, viņa uz brīdi kaut kur nozuda. Varbūt paslēpās no citu acīm, lai pārspētu pirmo sāpju asumu. Taču, ienākot Kārļa istabā, spēks viņu tomēr atstāja. Labu brīdi viņa ar noliektu galvu, pievērtām acīm un klēpī iespiestām sakrampētām rokām nosēdēja uz Kārļa ķeblīša. Šķita, ka viņu būtu pārņēmusi dīvaina nejūtība. Tikai, kad Vilma stāstīja par Kārļa pēdējo gājienu, no Katrīnes cieši sakļautajām skropstām izritēja asara.

Taču, laiciņu sēdējusi, Katrīne piecēlās un ar apbrīnojamu mieru, noteiktību un rūpību sāka post Kārli bērēm.

Kad Kārli aiznesa uz klēti iezārkot, viņa vērīgi aplūkoja abus bēru gadījumam sagādātos zārkus. Neslēpšu — tie bija sanagloti no pa-

virši apēvelētiem egļu dēļiem un, protams, nekrāsoti.

— Nē, — viņa papurināja galvu, — tādā nu Kārli noguldīsim. Viņš ir nopelnījis labāku.

Pamanījusi manu vaicājošo skatienu, viņa pasteidzās piebilst: — Neraizējieties. Es gādāšu. Vienīgi rīt atlaidiet Paulu man līdz uz pilsētu ...

Pamāju ar galvu par zīmi, ka piekritu, un izgāju no klēts. Pats nesapratu — vai tā bija Kārļa pēkšņā nāve vai arī kas cits, bet uz sirds gūlās kā smags slogs. Atkal pēc vairākām dienām gāju augšā pa taku uz mežu. Neskaidri ievēroju, ka tagad viss izskatījās ci tāds — gan pati taka, gan mežs.

Kā mazas, dzeltenas ķepiņas pie katra egles zara jau turējās jaunie dzinumi, bet priedes bija izgreznojušās ar iesārti dzelteniem ziedu kronīšiem.

Mežā no jaunās zāles, mētrām un sūnas maijs auda zaļu, biezu segu, ar ko pārklāt vecos trūdus. Gaiss bija smaržu piesātināts. Smaržoja bērzu vieglie lapu tērpi, mazliet sūru elpu pretī dvesa lazdu un kārklu plaukums. Veco, melno siekstu pār meža valku tagad gandrīz pilnīgi paslēpa vēli pureņu ziedi.

Gribēju doties valkam pāri, bet otrā pusē negaidot atskanēja cilvēku balsis un piespieda mani apstāties. Vai tā nebija dīvaina vieta? Viegli pašķīru kārklu zarus. Jā, otrā

pusē pie lielā bērza atkal stāvēja divi cilvēki — Vilma un Smukais Rūdis. «Kad viņa le paspējusi atnākt?» klusībā brīnījos. «Visu laiku taču palīdzēja Katrīnei. Un kā viņa zināja, ka te satiks Rūdi? Varbūt pamanīja viņu nākam augšup no lejas un atskrēja uz šejieni sagaidīt?» Tas varēja būt. Jo dzīvoja viņš otrā pusē mežam, netālu no izpildu komitejas, un arī lielākajam meitu medniekam savu reizi jāaiziet uz mājām.

No pirmā redzējuma likās, ka atkal abi ir apskāvušies. Man tātad atlika vienīgi bēgt. Bet neviļus sadzirdēju, ka Vilmas balss, kļūdama arvien skaļāka, pauda izmisumu, un paliku kā piekalts.

Mīļais! Nevairies manis! viņa lu dzās. — Kāpēc tu no manis vairies?.. Saki, — kāpēc tu vairs pie manis nenāc? . . . Vai tev ir cita? Saki, ka tas nav tiesa! Mīļais mans!

Palūkojos atkal caur kārklu zariem. Nē, viņi nebija apskāvušies. Vienīgi Vilma turēja rokas ap Rūda kaklu. Taču puisis raisījās vaļā, un viņa krunkainā piere pauda acīm redzamu nepatiku.

Ko tu te runā? — viņš īgņājās. — Kas par muļķībām! Laid, lūdzama! Man jāiet.

Nelaidīšu! Nē, nekad! — Vilma piekļā vās puisim vēl ciešāk un tiecās viņu no skūpstīt.

Kas tā, velns lai parauj, par uzmācību! — viņš kļuva rupjš.

Bet Vilma, kā likās, nedzirdēja šo rupjo noraidījumu. Viņa skūpstīja puiša zodu, vaigus, muti un runāja ar neprātīgu kaismi: — Saki, ka ir atkal labi! Ir atkal labi? Tu mani atkal mīli... Tu esi mans... Uz mūžu mans!

— Laid! — viņš satvēra Vilmu aiz pleciem un pūlējās atstumt.

— Neatgrūd! ... Rūdi mīļais! ... Neatgrūd mani! ... Visu tev esmu atdevusi... — viņa kļāvās puisim klāt ar izmisuma spēku.

— Velna milti! — Rūdis viņu spēcīgi atgrūda. — Atdevusi? Visu atdevusi? Kas tad lev bija ko atdot? Es gan tā kā nemanitu, ka tev kaut kā trūktu.

Nu, kā likās, Vilma ieklausījās, ko viņš runā. Viņa pussoli atkāpās un dīvaini sakumpa. Plaši ieplestajās acīs viņai pavīdēja šausmas, it kā pretī nestāvētu cilvēks, bet asinskārs briesmonis. Mazu brīdi viņas skatienā izmisums un bailes cīnījās ar šaubām Likās, viņa ar visiem dvēseles spēkiem pūlējās saskatīt to, kas slēpās aiz puiša ārējā veidola. Seja tai sašķobījās kā neizturamās sāpēs, viņa piespieda plaukstas deniņiem un, kā no nosmakšanas glābdamās, ierāva dziļu elpu. — Aāh! — Tas izskanēja kā apslāpēts kliedziens. Tad viņa apsviedās un sāka skriet. Pēc pāris soļiem koka tupeles tai nokrita no kājām. Kā no nāves bēgdama, viņa metās iešķērsu pāri valkam un nozuda kārklu biezoknī.

Smukais Rūdis izskatījās apmulsis. Mirkli

likās, ka viņš meitenei sekos. Tomēr nese koja. Vienīgi gamīņājās brītiņu un pakrun-koja pieri. — Ārprāts ar tādu! — izgrūda un nikni nospļāvās. Pēdīgi aizgāja pa taku.

Paņēmu Vilmas tupeles un sāku iet uz to pusi, kur viņa nozuda kārklos. Prātā nāca domas par duncīti, ko meiča pastāvīgi nēsāja kabatā. Sirds kļuva nemierīga.

Valks, nemitīgi mezdams likumus, tālu aizlocījās pa mežu. Nekādu pēdu nevarēja saskatīt, jo egles gar valka malām jau sāka tumst. Vienīgi visaugstākajās galotnēs vēl šad tad iemetās pa krāsainai staru šķipsnai Kārkli, te sastājušies tumšajā ūdenī, te pusguļus pret zemajiem kraujiem atlaidusies, te rožainos kaķpēdiņu paklājos ieguluši, sāka zilgmot kā mierīgi, maigi dūmi. Pāris vietās valkmalas zālē jau ganījās stirnas.

«Vai atradīšu Vilmu?» sev vaicāju un ne zināju atbildes. Varbūt viņa jau sen bija mājās un es veltīgi maldījos pa mežu? Un vispār — vai man vajadzēja še staigāt un meklēt mīlas moku māktas meitenes pēdas? No jau manis dēj viņa mocījās. Ar šādām domām iemaldījos kārklu biezoknī un neziņā apstājos. Apkārt vērdamies, pēkšņi satrūkos. Kāda krūma zaros karājās kaut kas tumšs. Uzmanīgi piegāju tuvāk. Nē, no tā nevajadzēja baidīties. Tas bija kaut kāds apģērba piederums. «Vai tikai tas nav Vilmas lakats?» iedomājos, un man pārskrēja satraukuma tirpas. Piegāju pie krūma un paņēmu apģērba

gabalu rokā. Tas bija Vilmas lakats. Bet kāpēc tas uz maniem pirkstiem atstāja mitras, lipīgas pēdas? Vai tās nebija asinis, kas nokrāsoja manu roku? Atkal man prātā ienāca duncītis, ar ko Vilma grieza ievas zarus.

Sirds man sāka joņaini dauzīties.

— Vilma! — iesaucos paklusu un, elpu aizturējis, klausījos. Tad saucu atkal, ielikdams balsī arvien vairāk spēka. Pēdīgi jau kliedzu, cik jaudas. Kliedzu ilgi un neatlaidīgi. Taču neviena cilvēciska balss neatbildēja. Vienīgi mežs kliedza pretī. Ar tūkstoš mutēm atsaucās milzīgās egles, kas pacēlās visapkārt kā augsti masti ar melnām burām; vienīgi no priežu tumšajiem kupoliem un bērzu pelēkzaļajām mantijām nāca atbildes saucieni. Tie nesa manu balsi tālāk, arvien tālāk uz svešām, nepazīstamām mežotnēm. Viss mežs trīcēja kā milzīgs tūkstošstīgu instruments. Tikai Vilma neatsaucās.

Bet nojauta man sacīja, ka viņai jābūt kaut kur tuvumā.

Sekodams valkam, izgāju grāvmalā. Tur es viņu atradu. Viņa bija sakņupuši zem ievu krūma. Zālē blakus tai gulēja virtuves duncītis ...

Viņā vēl pulsēja dzīvība. Kad, saplosījis savu virskreklu, drebošām rokām pārsēju briesmīgos ievainojumus viņas rokās, Vilma atguva samaņu, pavērās manī gurdām, skumjām acīm un izdvesa: — Ejiet projām! ... Atstājiet mani! ... Vai pat nāvi man aizliegs?

Es vairs neatminu, ko tai atbildēju. Varbūt sacīju, ka viņa nedrīkst mirt, ka dzīvība ir dārgums, ka nekad neatļaušu tai nomirt. Varbūt es pateicu pat to, ka viņu neprātīgi, līdz sāpēm mīlu. Varbūt nosaucu viņu neskaitāmos mīļos vārdos. Patiešām nevaru atminēties. Taču, kad pacēlu viņu rokās un, iedams gar gravas malu, nesu uz invalīdu namu, viņa vairs neizrādīja nekādu pretestību.

Tajā vakarā es pirmo reizi sajutu, kā sirds trīs bailēs par dārga cilvēka dzīvību. Pirmoreiz izjutu, ar kādu mokošu asumu krūtīs šaubas mijas ar cerību. Varbūt vainīgs bija vakara vēsums, varbūt arī tas, ka es, meiteni nesot, stipri sakarsu, bet brīžiem man šķita, ka viņa atdziest. Man vajadzēja saņemt vienkopus visus gribas spēkus, lai noturētos kājās.

Kā pa sapņiem dzirdēju, ka gravā rūgtajās ievziedu putās pogoja lakstīgalas.

XXVI nodaļa

Tajā pašā naktī sadabūjām mašīnu un aizsūtījām Vilmu uz slimnīcu. Kad viņu novietoja mašīnā, vietējais feldšeris, kas bija uzaudzis un novecojis Apšu ciemā, injicēja tai kamparu. — Stipra sirds, — viņš teica, — jauna un stipra. Vienīgi t o neizturēja ... ' Pēc tam viņš aiztaisīja savu somiņu un gribēja iet mājās, bet, pāris soļu pagājis, atgriezās. — Vai jums nav kas siltāks, ko uz-

ģērbt? — viņš uzrunāja mani. — Es braukšu līdzi. Es šo meitiņu pazīstu. Viņa ir apaļa bārene. Mūsu ciema bērns.

Ari Katrine un Paula iekāpa mašīnā. — Mēs viņu pavadīsim, — Katrine sacīja. — Rīt mums tā kā tā jābrauc. Tad jau labāk pie reizes. Bet jūs, — viņa pavērsa pret mani savādas, bargas acis, — jūs pasakāt tam...

Ierūcās motors un mašīna sakustējās. Tā arī neuzzināju, kas man jāpasaka.

Nomocījies un bēdu sagrauzts stāvēju pagalmā un ar skatienu pavadīju aizejošo mašīnu. «Vai Vilma kādreiz atnāks uz šejieni atpakaļ? Vai es viņu kādreiz vēl satikšu?» domās minēju. Neparasti bija risinājies viņas dzīves pavediens. Dažādi še uzņēma meičas traģisko likteni. Daži ar trulu vienaldzību, jo daudzus tā bija aizķērusi ar sava neglu-denā rakstura asajām šķautnēm. Tie viņu atpakaļ negaidīs. Bet daudzi nezin kādēļ bija šai meitai ļoti pieķērušies. Par to pārliecinājos tajā pašā naktī. Man tur tā stāvot, no invalīdu nama vienā kreklā un basām kājām izskrēja Zemraču Zons.

— Tagad pietiek! ... Tagad ir diezgan! — viņš, skraidīdams pa maura zāli, sauca aizsmakušā balsī. — Vergs es esmu bijis... Jūga lops... Visu mūžu otram kalpojis... Visu mūžu kājām bradāts ... Tikpat kā ar aizsietu muti esmu pa pasauli staigājis. Bet nu vairs neklusēšu ... Klausies, ak dievs! Kur tu esi? — Zons paslēja zodu pret satumsušo

debesi, kur miegaini mirkšķināja mazas zvaigznes. — Kāpēc tu atļauj bāra bērnu nicināt? Kāpēc tu nesodi nelieti?... A, tu neatbildi! Tu klusē ... Bet es brēkšu ... Ar šīm divām rokām, — Zons ķēmīgi izplēta rokas, — es iznīdēšu to, kas necienīgi staigā ... Man vairs nav bailes... E, zvērs! Es tevi saucu! Kur tu esi paslēpies? Nāc uz tiesu!

Šie aizsmakušie kliedzieni bija baismīgi. Man atkal, gluži kā pirms dažām stundām mežā, pārskrēja tirpas. Otras tādas dienas nebiju piedzīvojis. Vistraģiskākie notikumi tajā sekoja cits citam cieši pēdās. Vai pēdīgi arī Zonu nebija piemeklējusi nelaime? Vai viņš nebija sajucis prātā?

Zona kliedzieni sacēla kājās visu māju. Pagalmā izskrēja veļas mazgātāja un otra sanitāre. Laiski muguru kasīdams, pēdīgi iznāca arī Sārtais. — Eē, — viņš novilka, mierīgi aplūkodams Zonu, — tīrais sīkums. Es tādus esmu redzējis ... Izbrēksies un apklusīs.

Brītiņu pastāvējis, Sārtais piegāja pie Zona un uzsita tam ar plaukstu uz pleca. — E, veco zēn! Atjēdzies! Ko tu gribi? Kauties, nožņaugt kādu? Tad taču vispirms jāapauj kājas. Arī praķīti derētu uzvilkt. Bet varbūt labāk tomēr pagulēt? Izkauties nekad nebūs par vēlu.

Pirms Zons paguva ko atbildēt, Sārtais viņu cieši apkampa un pa pusei nešūs ievilka n^mā ...

Tāda nu reiz bija dzīve. Traģiskais tajā saaudās ar komisko, labais ar Jauno, cildenais

ar zemisko. Neapturami, nežēlīgi, dzelžaini cilājās laika nītis, zibēja visdažādāko notikumu šautuves un piesitās tagadnes acumirkļa šķiets, kas kā asa naža grieziens atšķēla tagadni no pagātnes un padarīja pagājušo sastingušu, mūžīgu, neizlabojamu. No šīs kustības tapa cilvēka dzīves daudzkrāsainais audums. Kad tajā izzudīs tās baigās krāsas, ko atstāja necilvēcība, zemiskums, nežēlība?

«Savādi gan iekārtota pasaule,» es, vientulīgi staigādams pa pagalmu, domāju. «Katrai nekrietnībai atbilst savs likuma pants. Pat tai vismazākajai. Pamēģini, piemēra dēļ, apstādījumos noraut kaut vienu tulpes ziedu vai nolauzt ceriņu zaru. Pamēģini ar spieķa galu piedurties otra baltajām biksēm vai pavisam viegli iespert ar kāju saitē vadāmam mopsī-tim. Vai vienkārši izkrati uz ietnes savu kabatu saturu. Tad tu tūliņ redzēsi, kāda brēka sacelsies. No soda neizbēgsi. Un tas ir labi... Bet, ja tu ievainosi otra cilvēka sirdi, apsmiesi viņa visskaidrākās, vislabākās jūtas unr uzticību lauzdams, iegrūdīsi to vislielākajās mokās vai pat nāvē, tad nav nekāda panta, nekāda likuma ...»

XXVII nodaļa

Katrīne un Paula atgriezās otrā dienā pret vakaru. Smagajā mašīnā, ko tās bija sadabūjušas pilsētā, atradās krāsots ozolkoka zārks

2Q9

ar tradicionālajiem rotājumiem — sudrabainiem palmu zariem uz vāka. Katrīne bija atvedusi arī daudz ziedu. Par tiem tūliņ izcēlās pārrunas.

— Kas tā nu par ērmību! — sprieda Balt-maķu Bille. — Kapu kronim puķes jātaisa no papīra. Tās nesaņurcās un nenovīst... Un tās ir košākas.

— Pītu kroņu nevajag, — dobjā aizkapa balsī Billi apstrīdēja Pliederu Ģēda. — Tā ir lieka darbošanās ... ar pītiem kroņiem ... Vajag uzlikt bodē pirktu ... ar futrāli... Tad ir uz gadu gadiem.

Pienāca Sārtais un ieklausījās sievu sarunā.

— Neder! Bleķa kroņus saēd rūsa, — viņš sacīja nopietni, taču vienu vaigu tam nodevīgi krokoja blēdīgs smīns. — Vislabākais ir, ja uz kapa uzstāda buka ragus. Tie nerūsē un nepūst. Ja neizvazā suņi, tad stāv tūkstoš gadu.

Traģiskais saaudās ar komisko .. .

Kā Paula man tajā pašā vakarā pačukstēja, to visu Katrīne bija ieguvusi par savām pēdējām dārglietām — zelta pulksteni un rokas sprādzi.

Taču tas jau nebija galvenais.

Mani gluži vai apreibināja kāda cita brīnišķīga ziņa — Vilma bija izturējusi brau-/ cienu. Slimnīcā viņai tūliņ pārlietas asinis. Kad Katrīne pēc dažām stundām tai aiznesusi ceriņu pušķi un saldumu turziņu, meitene bijusi pie samaņas, apraudājusies un lūgusi

piedošanu, ka sagādājusi mums visiem tik daudz rūpju.

To pastāstījusi, Paula saņēma mani aiz piedurknes un paveda sāņus. — Un tad vēl viņa ko teica, — Paula noklusināja balsi līdz noslēpumainam piano, — teica tieši šitādus vārdus: «Pasakiet pārzinim, ka viņš ir labs cilvēks.» Tieši tā. Gulēja balta kā drēbīte, skatījās uz pliederu zariem un teica šos vārdus ...

Ko tad Vilma īsti bija sacījusi? Ja tā labi padomāja, neko sevišķu. Bet vai es vairs spēju domāt? Ar mani vienkārši notika kaut kas dīvains. Visi mani divdesmit seši gadi samulsa kā nedarbos pieķerti puikas. Man likās, ka kāds mani piepildītu ar mirdzošām viļņu šļakatām, ar saldiem ābeju ziediem un visas pasaules pieneņu zeltu. Manas dzīslas vienā mirklī dabūja jaunu pulsu. Man pēkšņi gribējās joņot augšā pakalnā, cik vien ātri iespējams, aiznest šos vārdus dziļā vientulībā, tālā, nepieejamā meža biezoknī un klausīties, klausīties viņos. «Pasakiet pārzinim, ka viņš ir labs cilvēks!» Es labs? Vai es biju labs? Nē, nē, neko tamlīdzīgu netiku cerējis. Man vienmēr likās, ka esmu muļķis, niekkalbis, bailīgs un gļēvs cilvēciņš, vēja gailis, kas viegli padodas visādiem iespaidiem. Un te piepeši... šie vārdi...

Uztraukumā cita nekā neattapu atbildēt kā vienīgi: — Tad tā viņa teica? .. . Tad tā? ... Un bija pie samaņas?

XXVIII nodaļa

Kad Kārli iezārkojām, saule jau ieritēja tālo Pārventas mežu dūmakā. Pakalnus ap invalīdu namu viegli apskāva silts, smaržīgs maija vakars.

Katrīne saposās savās labākajās drēbēs.

Kad apvāršņa melnais pusloks noslēpa saules pēdējo maliņu, Katrīne aizgāja uz klēti un nosēdās pie zārka. Sākumā viņa aizdedza sveces. Bet likās, ka ši gaisma tai nepatika. Arī es ievēroju, ka sveču gaisma it kā traucēja pasaules parādību dabisko saskaņu. Tādēļ Katrīne sveces nopūta un palika nekustīgi sēžam pie blāzmas lēni dziestošās, vēsās uguns, kas mierīgi apgaismoja zārka galu un viegli iekrāsoja ziedus un gulētājam uzsegto plīvuru sārtos toņos. Katrīne neraudāja. Tikai reizēm pastiepa roku, nolīdzināja kādu plīvura kroku, ar plaukstu pagludināja baltā skaidu spilvena galu vai novietoja citādi kādu puķi. Un turpināja nekustīgi sēdēt.

Sārtā vakaru pusgaisma pamazām kļuva zaļgana, dzidra un neizsakāmi mierīga. Tā šķita kādas lielas, bezgalīgas gaismas daļa. Jo, lai cik plaši izplēties gulēja melnais, mežainais apvārsnis, gaismas jau bija tik daudz, ka to vairs nekas nespēja ne izdzēst, ne noslēpt. Gaisma arī nakts vidū palika nomodā ūn neļāva aizmigt putniem. Kā bērni nemierīgā miegā šad tad ieraudājās ķīvītes. Tālu aizskanēja naksnīgs ķuruļa brēciens. Būros

grabinājās jauno strazdu saimes. Meža dzijumā palaikam nopūtās ūpis, kura dīvainā balss dažubrīd atgādināja priežu stabules skaņas. Gaiss bija sīku lidoņu pilns, starp kuriem bez skaņas šaudījās sikspārņi — pusērmi, pusputni, kas negribēja rādīt dienas gaismai savu ķēmīgo izskatu.

Visu ieleju aumaļām piepildīja varžu koru plašais, skumjais dziedājums. Tas šķita kā izgriezums no kādas bezgalīgas visuma melodijas. Ielejas rudzu druvas, kur labības zelmenis jau sniedzās cilvēkam līdz ceļgaliem, izrotajājušās ar visām norieta gaismas mijām un apguldījušas visus vējus, pašas ļāvās dziļam mieram. Tikai griezēm nebija vaļas dusēt. Tās darīja varenu darbu. Reizēm likās, ka sulīgie labības stiebri, savādi gurkstot, gāztos vāliem vien. Visas druvas trīcēja no šiem dobjajiem, skaļajiem griezieniem.

Bet kas gan varēja mēroties ar lakstīgalām, kuru balsis skanēja gravā. Tās bija dziesmas! Likās, tie nebija putni, bet ziedošās ievas un pirmais lapu plaukums, kas gavilēja, smējās, sita pārgalvīgi straujas taktis, negaidot iešņukstējās, skuma un ilgojās...

Kad piekusa lakstīgalas, lēnā, skaidrā pamales gaisma jau bija pārvērtusies par rīta blāzmu.

Viegli, svaigi, likās — pat mazliet rasaini pagalmā ielaidās pirmie saules stari.

Pa logu ieraudzīju, ka Katrīne iznāca no klēts. «Kas ar viņu noticis?» klusībā brīnījos.

«Vai tik mani acis nemāna? Vai tā maz ir Katrine? Kā viņa pārvērtusies!» Biju dzirdējis, ka cilvēks varot nosirmot dažās stundās. Atminēju ari nostāstus par pēkšņu sabrukumu un novecošanos. Bet nevarēju iedomāties, ka stiprā, staltā Katrine vienā nakti tā saliks, sakritīs, novecosies. Tālās jaunības šķietamā atblāzma nu bija galīgi atstājusi viņas seju, ļaudama brīvu vaļu grumbām, zilgani pelēkām ēnām un vītumam. Vienu roku viņa turēja uz pakrūts, it kā tur skaudri sāpētu, un gāja lēniem, nedrošiem soļiem kā nevarīga večiņa ...

Taču Katrīnei pietika spēka pavadīt Kārli uz kapsētu. Bēru dienā, stāvēdama pie ziediem pārklātās svaigās kopas, viņa ierunājās par to, ka katrā ziņā liks izgatavot betona aplējumu, ko novietot uz Kārļa kapa.

IZSKAŅA

Un tagad, lasītāj, ir pienācis laiks atvadīties no mana stāsta varoņiem. Dažas dienas pēc Kārļa bērēm invalidu namā ieradās jaunais direktors un atbrīvoja mani no pagaidu pienākumiem. Nu atlika vienīgi saposties un aizbraukt. Pirms došanās ceļā iegriezos vēl kapsētā pie Kārļa, kas atdusas zem mūžīgi drebošām apsēm. Tās ir brīnišķīgas apses. Nekad viņas neapklust. Pat tad, kad vēju nav un ne mazākās vēsmiņas nesaviļņo gaisu, viņas nenorimst. Liekas, viņas gaida vējpūtas at-

nākšanu. Gaida tik nepacietīgi, ka reizēm viegli notrīs.

Tādas ir Apšu ciema kapsētas apses.

Bet vēl jābilst pāris vārdu par Kārli. Man tev, cienījamo lasītāj, jālūdz piedošana, ka nespēju atainot īsta varoņa dzīvi. Kārlis, kā redzējām, nebija apveltīts daudzām izcilām īpašībām. Viņš neprata cīnīties ne par savu, ne par savu tuvinieku, ne par visas tautas laimi. Aklums, kas to bija piemeklējis mūža galā, it kā simbolizēja viņa attieksmi pret dzīves norisi vispār. Bet vienā ziņā viņš mani savaldzināja. Blakus šiem daudzajiem trūkumiem viņā tomēr bija kaut kas veselīgs, stiprs un skaidrs. Viņa sirdi man gribētos salīdzināt ar jaunu, skanīgu māla trauku. Tajā nebija plaisu, tādēļ nekādos dzīves ceļos tā nezaudēja savu dārgo saturu. Tu, lasītāj, dzirdēji, kā viņš glabāja mīlestību, cik uzticīgs bija savai mīļotai. «Mazliet vecmodīgi,» tu varbūt teiksi. Tad eš"atbildu: bet skaisti. Kaut šajā ziņā mēs visi paliktu vecmodīgi!

Atvadīsimies arī no Katrīnes. Viņa katrā ziņā gādās, lai Kārļa kapam būtu skaists betona ierāmējums. Viņa nesīs puķes un apdēstīs kapa kopu tā, ka tā līdzināsies ziedu kupenai. Līdz mūža galam viņa neaizmirsīs sava mīļotā kapu ... Viņa mani palūdza uztaisīt pie kapa soliņu. Kad uz tā apsēdās, varēja redzēt Ventu klusi iznākam no mežainā līča. Te maigā baložu zilumā, te priecīgi sudrabota, te brūngani zeltaina viņa modri steidzās

pa savu mūžīgo ceļu. Maz slavas dziesmu tai dziedāts. Nav viņai tādu krastu, tāda izslavēta daiļuma kā lielajai Daugavai vai Vidzemes skaistulei Gaujai. Pat ar savu vistuvāko māsu — mežos un uzkalnos grimstošo Abavu tā nevar mēroties. Bet kas sacīs, ka tai nav bezgala daudz sava skaistuma — klusa, mierīga, nopietna un vienkārša, tāda, kāda ir pati Kurzeme no Lietuvas robežām līdz saltajai, nemitīgu vēju un miglu apdvestajai Ventspils jūrmalai. Droša ir Ventas gaita, pilna neizsīkstoša spēka un diženas vīrišķības. Iznākusi no Zlēku mežiem, atstājusi aizmugurē Dzīkju ragatas, viņa brīnumaini iezilgmojas Vendzavas kalvēs. Tā ir gaiša gaiša, neizsakāmi maiga zilgme, kurā brīnišķīgā jaukumā ieausts vijolīšu, neaizmirstuļu un bezdelīgactiņu zilums. Un varbūt tādēļ viņa te pārklājas tādiem gaisīgiem zilgmes plīvuriem, ka jāiet pretī plašajam Zūru, Piltenes un Vārves klajumam, kur pat liepziedu laikā gaida nemitīgi vēji... Arī viņai, Ventai, ir savas lakstīgalas. Atbrauc, lasītāj, un paklausiesl Tās nedzied sliktāk kā viņu māsas pie Daugavas un Gaujas.

Mums jāatvadās arī no Vilmas ...

Būšu atklāts. Kopš invalīdu namā vairs nedzirdēja viņas skanīgo balsi un ātro soju troksni, man dzīve tur likās neizturami skumja, vientuļa. Prāts man tiecās uz turieni, kur norietot smējās saule. Tur taču bija viņa.

Tādēļ uz autobusu piestātni gāju ar viegliem soliem un gaidu pilnu sirdi. Bija skanīgs rīts ar pirmos saules staros garojošu rasainu āri. Taču negaidot, kā tas dzīvē daudzkārt atgadās, manas visslepenākās cerības un sapņi sabruka vienā mirkli. Un lūk, kā tas gadījās. Kad pienācu pie pārceltuves, no krastmalas alksnāja man pretī iznāca Smukais Rūdis. (Turpat netālu, iešķībi sazvēlies, stāvēja viņa Naķis).

— Labrīti — viņš sveicināja.

Pārvarēju nepatiku un nomurmināju:

— Mmbrīt.

Viņš uzlūkoja mani caur pieri, mazliet piemiegtām acīm, kurās nebija ne miņas no kādreizējās pašapziņas. Vispār — puisim vairs nebija agrākā izskata: ūsu krāsojums nozudis un pašas ūsas ieaugušas neskūtās virslūpas saros, vaigi iekrituši, ap muti dziļas rievas, vaigu kauli izspiedušies.

— Jūs kaut ko vēlējāties? — prasīju mierīgi, kaut gan iekšķīgi drebēju satraukumā.

Viņš novērsās un sāka grābstīties gar kabatām. Pāris reižu, kā piekusis, izdvesa smagu elpu. Acīm redzot runāt gribējās, bet tas nebija viegli.

— Man, redziet, lūgums, — pēdīgi pasacīja un, kā pārbaudīdams, atkal vērīgi palūkojās man sejā.

— Sakiet laukā!

Viņš novērsa skatienu. — Jūs jau zināt... to gadījumu, — iesāka, vārdus meklēdams.

Taču tos, kā likās, bija grūti atrast, tādēļ puisis atkal izdvesa smagu «ēh».

Nevarēju notvert, uz kuru pusi valoda griezīsies. Taču sirds man nezin kādēļ sāpīgi sažņaudzās.

— Un tad? — vaicāju salti.

— Mēģināju viņai rakstīt... — viņš rūgti sacīja. — Bet tur nekas neiznāk ... Tad es iedomājos, ja varbūt jūs? — viņš atkal pievērsa man pētījošas acis.

— Ko tad es? — piesardzīgi atvairījos.

— Jūs brauksiet uz pilsētu, — viņš turpināja. — Ja jūs ... ja tas jums nebūtu pārāk liels apgrūtinājums... aizietu uz slimnīcu un pasacītu, ka es ... lūdzu piedot... ka es ... Būtu aizbraucis pats ... Bet tā vien prātā, ka viņa nevēlēsies mani vairs redzēt... un tādēļ es iedomājos... — viņš nepabeidza un, manī vērdamies, gaidīja atbildi.

Tad, lūk, kā. Mani viņš bija izraudzījies par ceļa nolīdzinātāju. Es biju tas «labais cilvēks», kam vajadzēja pašam sev pāri pārkāpt, lai atvērtu citam vārtus uz laimi! Man acu priekšā viss satumsa. Pazuda zeltotie upes krasti un steidzīgie miglas zirgi, kas cēlās no noslēpumainajām Ventas dzīlēm. Pazuda saules stari, kas rasas lāsēs auda varavīksnes ... Nē, un simtreiz nē! «Ja tu esi cilvēku no sevis atgrūdis un pazemojis, tad atrod pats ceļu atpakaļ uz viņa sirdi. Ja tu esi viņu ievainojis, pats atvainojies un lūdz piedošanu. Tev nav drosmes, tu bīsties nicinoša

noraidījuma? Tad vēl ļoti klusi runā tava vainas apziņa un sīka kā ceļmalas smilga ir tava vēlēšanās iemantot otra piedošanu un draudzību. Turpretī liels un smags kā apsūnojis akmens ir tavs patmīlīgais «es» ... Nē, Smukais Rūdi, es tavā vietā atvainoties neiešu. Es ar savām rokām palīdzēju kādas meitenes dzīvību atņemt nāvei. Kāda man garantija, ka tu to atkal neiegrūdīsi nelaimē?»

Aptuveni tādu atbildi joņaini kārtoja manas domas. Taču starp tām jaucās citas. «Ko Katrīne atbildētu?» neviļus iešāvās prātā. «Ko viņa tajā naktī vēlējās, lai es Rūdim pasaku? ... Vai Zemraču Zons nevarēja kļūdīties? ... Vai arī šajā Andža Sievsitēja dēlā nevarēja atmosties cilvēks?» Sie negaidītie jautājumi mani galīgi apmulsināja, un varbūt tādēļ es Rūdim pasacīju tikai dažus vārdus. Vārdus, ko pats no sevis negaidīju: — Es viņai to pateikšu.

Tā bija mana atvadīšanās no Vilmas ...

Gāju pa krauju lejā un pēc dažām minūtēm jau šūpojos pārcēlāja laivā. Kad bijām upes vidū, saule paskatījās pāri krastmalas alkšņiem un sāka kaisīt ūdenī klēpjiem vien vieglu, sudrabainu lapiņu. Gludais līmenis pēkšņi sakrokojās, un Venta notrīsēja kā saules apsudrabota apse.

Šais gaismas un ūdens trīsās man sirds kļuva vieglāka. Uzkāpis Ventas otrā krastā, pavēros atpakaļ uz Apšu ciemu. Cauri pienai-najai rīta zilgmei, kas pildīja ieleju un maigi

klājās pār laukiem un cilvēku mājokļiem, strāvoja milzīgi iesārtas gaismas kūļi.

Pēkšņas vēlēšanās skubināts, pacēlu roku un māju šai vietai atvadu sveicienus.

Tad pagriezos un sāku iet. Jo priekšā blāzmoja ceļi. Un ceļi netaujā, vai tavā sirdī prieks vai smeldze, vai tu aiznes sev līdzi līksmas vai skumjas atmiņas.

Ceļi aicina doties tālāk.

.

SATURS

Ausa iepelēks rīts.....

Kā jau laukos.......

Annas aka ........

Dziļos mežos.......

Vai sirdij var pavēlēt? . . . .

Kukurūza.........

Asfalts..........

Nabagu mājas saimnieks Babis . Gravā pogoja lakstīgalas . . .

Мартынь Калндрувп В ОВРАГЕ ЗАЛИВАЛИСЬ СОЛОВЬИ

Латвийское государственное издательство

Художник Р. Тиллбсрг На латышском языке

Redaktors l. Lubčjs Māksi, redaktors A. Jēgers Tehn. redaktore V. Dārziņa Korektore 1. Roze

Nodota salikšanai 1959. g. 28. decembri. Parakstīta iespiešanai 1960. g. 2. martā. Papira formāts 70X92/**. 9.95 fiz. iespiedi. 11.63 uzsk. iespiedi. 10,87 izdevu. I. Metiens 15 000 eks. JT 02560. Maksā 4 rbļ. 60 kap.

Lavijas Valsts Izdevniecība

Rigā, Padomju bulv. 24.

Izdevn. Nr. I2650-DI826. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecibas pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 1718.

L2

Content

Kalndruva Mārtiņš Gravā pogoja lakstīgalas

AUSA IEPELĒKS RĪTS

KĀ JAU LAUKOS

ANNAS AKA

DZIĻOS MEŽOS

VAI SIRDIJ VAR PAVĒLĒT?

KUKURŪZA

ASFALTS

NABAGU MĀJAS SAIMNIEKS BABIS

GRAVĀ POGOJA LAKSTĪGALAS

SATURS