Grants Jānis

Kuģis piestāj jaunības krastā

Jānis Grants

Kuģis piestāj jaunības krastā

Romāns

IESKAŅAS VIETĀ

Tālu kuģa puikas dzīve ies ... No kādas dziesmas

Ir agrs jūnija rīts ar klīstošu miglu. Tā kūp pār ūdeņiem, aizķerdamās kupliem vītoliem un bieziem kārkliem noaugušajā salā, kas izstiepusies starp dziļo ieteku un plati plūstošo upi.

Ar miglu uz ūdeņiem jaukdamās, no austrumiem, no saullēkta puses dveš jūras elpa, tik vēsa un spirgta, ka aizdzen miegu un nakts nogurumu.

Kaut kur atskan dobja, pusaizsmakusi, it kā aizkususi sirēna, sveikdama balsi zaudējušos kuģus, kas drūzmā ar celtņiem un dokiem aizsedz no upes rūpnīcu un aiz tās snaudošo strādnieku ciematu.

Pēc sirēnas skaņas aizrit brīdis, un tad miglā parādās stalts, augsti izcēlies dīzeļkuģis, kas lēni tuvojas piestātnei.

Bocmaņa svilpei trizuļojot, kuģa pietauvošanos rīko kapteiņa palīgs. Pats kapteinis, jūrnieks zilpelēkām acīm, cietu* seju un iesirmiem deniņiem, rokām pret bortu atspiedies, vēro pār rūpnīcu austošo rītu un iegrimst senās atcerēs.

... Kaila, klejojoša kāpu smilts, greizas priedes vēju izpūstām, kūkumainām saknēm, un upes krastā, kur kādreiz melnas zvejnieku laivas cita citai berza sānus, gaisā izslējies tumšsarkans, kūpēt pārstājis fabrikas skurstenis, kas nabadzīgo ainu padarīja vēl bēdīgāku, vēl drūmāku.

Tālāk, apliekdams pusi ezera, aizlocījās izbraukts, lietū dubļains, saulē putekļains smilšu ceļš, atdurdamies viņējā krastā pret kokzāģētavu, kas strādāja tikai līdz rudenim, līdz pirmajam ledum.

Un pa šo ceļu rītos turpu, vakaros atpakaļ kapteinis redz soļojam kādu bezgala tuvu un reizē tālu zēnu. Viņa kājas, kas kādreiz negrīļosies vētrās, vēl ir mazas, solis sīks. Iedams kopā ar planku nesējiem, ar vīriem, kas bija it kā no stiegrām tauvām savīti, bet nošķiebtiem pleciem, viņš turēja tiem līdzi nelielu gabalu, tad pamazām iepalika, skumdams par to, ka vēl daudz ko neiespēj. Nekas. Paies nedaudz laika, un zēnu, kas bija agri ieskatījies dzīvē, visgarākie un smagākie ceļi nenogurdinās, nenobiedēs .. .

Rūpēs par maizes kumosu paiet dienas, kā neredzēta paiet vasara. Nosvīdušu pieri zēns soļo un soļo, nenovērsdams acis no kokzāģētavas. Reizē ar svilpienu, kura atbalss pāršalc ezeru, jātiek līdz vārtiem. Bet bieži svil-

piens viņu pārsteidz ceļā. Tad izeja viena: pa plostiem, slideniem un valstīgiem baļķiem, nemanīti jāpiekļūst piekrautajām liellaivām, lai koku laukuma pārzinis viņu atrastu, zīmogojot plankas.

Dienu ar krāsu trauku planku stāvu stāvus izkāpelējis, viņš jutās kā salauztiem locekļiem, tā ka nakti dažreiz vajadzēja pārlaist vecā sarga — ūdens sūknētā ja kub-rikā, kas atradās turpat liellaivas galā. Vecais vīrs cēlās ar sauli, un tad abi devās pārlūkot vakar mestos nakts-āķus. Zivju lielāko daļu sargs vienmēr atdeva zēnam, zinādams, ka trekns zutis vai tauka vimba būs liela pārmaiņa viņa ģimenes trūcīgajā azaida galdā . ..

Kapteinis atņēma rokas no borta, izslējās. Kad pienāca bocmanis, viņš, it kā pēkšņi iesmacis, teica:

— Lūdzu, cigareti! Manas palikušas uz komandtilta.

Viņš aizsmēķēja un vēlreiz pārlaida skatienu no jauna dzimušajai bērnu dienu malai.

Pirmā nodaļa DZIRKSTELES NAV

1

Tai pašā laikā tālu no rūpnīcas saulē mirdzošās upes zilo ūdens spoguli šķēla motorlaiva, kurā bija neliela, bet ērta kajīte.

Viņi bija trīs: divi puiši un jauna gaišmate. Laivā vajadzēja būt arī ceturtajam, bet ceturtā biedra trūka.

Viens no jauniešiem, tas mutīgākais, centās izklaidēt iepīkušo gaišmati, otrs — sēdēja pie stūres un, liekas, neklausījās, ko tie tur kajītē melsa. Viņi nevarēja saprast, kur naktī, kad visi gulēja, bija pazudis Ēvalds, viņu rūpnīcas tehnologs.

Izbraucot viņi sastrīdējās par makšķerēm un spiningiem. Ēvalds Indāns teica, ka šķeistas šoreiz labāk atstāt mājā. Vai nu vienmēr jāķēpājas pa dūņām, jākvēpst pie ugunskura un ēdot jāslavē nieka zivteles. Citi tam nepiekrita. Strīdā beidzot iejaucās Veronika, plānu daļas mašīnrakstītāja, un^zšķīra ķīviņu makšķernieku labā. Indāns sabozās un turējās atsevišķi. Veronika vēlāk gribēja Ēvaldu pielabināt, bet, kad tas neizdevās, sāka durstīt viņu dzēlīgām piezīmēm.

Nakti nevienprātīgie ceļotāji bija pārgulējuši nopļautā pļavā, siena šķūnī, kas atradās kādas dzelzceļa

stacijas vai pieturas tuvumā, jo skaidri varēja dzirdēt vilciena svilpienus un sliežu dunoņu.

Ēvalds apgūlās pašā sienmalē, nostāk no Veronikas, par ko viņa, palīdusi zem segas, klusu smējās. Mazais pulciņš gulēja spirgtu, veselīgu miegu, bet, ar sauli piecēlies, nekur vairs neredzēja Indānu. Viņi to meklēja pa malu malām, sauca un aizkavējās ar braukšanu, taču Ēvalds bija iekritis kā ūdenī. Galu galā nosprieda, ka viņš, nebūdams labā omā, droši vien piecēlies agrāk un aizgājis uz vilcienu.

Makšķerēšanai viņi tomēr ar roku neatmeta un brauca tālāk bez sava neuzticīgā biedra. Taisnība, Veronika pārvērtās, noslēdzās sevī un par zivīm, par ko sākumā bija tā jūsmojusi, vairs neinteresējās. Viņa iespraucās kajītē, atlikās kojā, kas bija pārklāta ar spilgtu tepiķi, un pagrieza muguru mēbeļu galdniekam Amatam, kurš centās viņu izklaidēt.

Negaidot motors sāka niķoties — aizdomīgi šķaudīja un drīz nostāja pukstēt pavisam. Puiši nezināja, ko iesākt. Mašīnās tie nebija speciālisti, krāsotājam Upe-niekam mehānika bija pat pasveša, un no motora viņš sajēdza vienīgi tik daudz kā to palaist un apturēt. Taču viņi cerības nezaudēja. Te pārmaiņus, te abi kopā nomocījās ar nelaimīgo motoru līdz sviedriem, bet tas klusēja kā klusējis. Dzirkstele neizšķīlās.

Bija laiks palūkoties, kur laiva atrodas. Abpus upei, cik vien varēja saredzēt, pletās līdzenums, pusnopļautas pļavas ar izklaidām bērzu birztalām, aiz kurām zilgmēja mežu līnija. Vārdu sakot, ainava nebija iepriecinoša.

— Nu kā? — jautāja Veronika, kura visu laiku bija saspringti vērojusi ceļa biedru nesekmīgās pūles.

u

It kā norunājuši Upenieks ar Amatu mēmi pacēla rokas, visā pasaulē tik pazīstamo padošanās zīmi.

Veronikas pacietības mērs bija pilns. Viņa dzēla «meistarus» kā lapsene. Kam un kur tie derēja! Daudz, ja kurpju zolēm. Viņu īstā vieta bija ormaņos, kas diemžēl jau sen izzudusi. Bet sēsties ar tādiem motorlaivā nozīmēja to pašu, ko doties ar plostu pāri okeānam. Ak mūžs! Un tādi vēl cerēja kļūt par komunistiskā darba brigādes strādniekiem!

Krāsotāju meistars klusēja, arī Amatam, galdnieku meistaram, mute bija ciet.

Bet Veronika neklusēja. Lai Amats un Upenieks izjustu savu neveiksmi jo rūgtāk, viņa visādi slavēja Ēvaldu, tā zināšanas un apķērību, no kā tiem abiem nepiemita ne druskas, kaut tai brīdī, tā paša Ēvalda aizvainota, gribēja aiz dusmām vai raudāt.

Bet ko tas līdzēja! Svētdienas izbraukums, par ko viņi saķīvējās jau sākumā, nu bija izjucis, garastāvoklis sagandēts un izredzes uz lielajām zivīm pagaisušas. Tam visam vēl pievienojās jautājums, ko iesākt ar motorlaivu. Skaidrs, ka uz pleciem to neaiznest, bet cerības uz kādu upes velkoni, kas viņus aizvilktu līdz rūpnīcai, bija mazas. Taču pamest laivu bez uzraudzības nedrīkstēja, jo viss kas var atgadīties. Stāvoklis nebija apskaužams.

Kamēr Amats un Upenieks lauzīja savas neapķērīgās galvas (Veronika plūca pļavā puķes un nelikās par viņiem ne zinis), ceros kaut kas noplunkšķēja — vienreiz, tad otrreiz, tā ka pat doņi sakustējās. Puiši saskatījās.

— Līdaka, kas cits... — Amats nočukstēja un, celdams kājas kā stārķis, bez trokšņa lavījās pie makšķerēm.

Arī Upeniekam ķeza un nepatikšanas bija no prāta laukā, jo ūdens atkal sāka šļakstēt un doņi līgojās tā, it kā tur medītu zivis bars rijīgu līdaku.

Bet liela bija abu vilšanās, kad pēc satraukuma pilnajām minūtēm no ceriem izbrida zēns peldbiksītēs ar ūdensrožu klēpi. Arī tas bija pārsteigts un samulsis, pēkšņi šai klusajā vietā ieraudzījis svešus cilvēkus un gaišu motorlaivu, uz kuru viņa acis krita vispirms. Kāda laiva bija viņam? Melna, darvota sile, kas vairāk gulēja zem ūdens, jo lielajiem ar to noņemties nebija laika, varbūt arī patikas. Negaidītas cerības uzmundrināts, zēns gribēja uzsākt ar atbraucējiem sarunu, bet viens no tiem pasteidzās pirmais.

Ieraudzījis zēnā it kā glābiņu, Amats viņam jautāja:

— Kur tu dzīvo?

Zēns ar brīvo, ūdensrožu neaizņemto roku norādīja uz bērzu birztalu, aiz kuras, vērīgi lūkojoties, varēja saskatīt lauku mājas, kas atradās apmēram kilometru no upmalas.

— Vai tu bieži nāc pie upes? Runā, nekautrējies! — puiku uzmudinādams, Amats turpināja.

— Kad nelīst, kad laiks ir jauks, es pie upes vien dzīvoju, — zēns atbildēja un gandrīz uzgavilēja, ka nepazīstamais tēvocis ierunājies taisni par to, par ko viņš bija domājis, un drošības labad vēl piebilda: — Esmu jau pionieris.

— Labi, — Amats teica, — nu esam tikpat kā pazīstami. Un kā tevi sauc?

— Par Reini.

— Klausies, Reini, — Amats izstāstīja zēnam ķibeli ar motoru un uzdeva to dažas dienas pieskatīt, piedāvādams atlīdzību.

Uzmācīgu dunduru atgaiņādams, mazais Reinis purināja galvu.

— Man naudas nevajag, — viņš sirdīgi teica, — es tikai gribu šad tad pasēdēt motorlaivā.

Tik pieticīga atlīdzība puišus sasmīdināja. Upenieks teica:

— Kamēr motorlaiva būs tavā uzraudzībā, pārnāc tajā kaut uz pastāvīgu dzīvi. Tikai nedaries ap motoru un neved līdzi citus puikas. Norunāts? Jauki! Un tagad saki, — kur atrodas tuvākā stacija, un cik tā tālu?

Kad Reinis atbildēja, ka līdz stacijai nebūšot mazāk par pieciem kilometriem, pienāca Veronika, un Upenieks, pamezdams acis ceļa virzienā, sastapās ar viņas izteiksmīgo skatienu.

2

Nonākot stacijā, nelielā liepu apēnotā piestātnē, Veronika bija pagalam noskaitusies. Reiņa piecu kilometru vietā nostaigāti vairāk nekā desmit, un viņa bija noberzusi kāju un mazliet kliboja. Visi bija noguruši un izslāpuši. Upenieks ar Amatu kāri dzēra kioskā alu, bet Veronika atteicās pat no savas vājības — no saldējuma, aizbildinādamās, ka esot stipri sakarsusi.

Labi iecerētais izbraukums bija beidzies un beidzies sasodīti nelāgi. D/ez kā viņi Rīgā šķirtos, ja nebūtu radies gadījums, kas visus izsmīdināja un atkal saveda kopā.

Jau piestātnē, gaidot vilcienu, uz sevi vērsa uzmanību dīvains pāris: miesās pilnīga pusmūža sieviete un sarucis večuks, kuru kā auklā iesietu klaunu raustīja un staipīja

liels vilku suns. Un tieši šim pārim bija lemts būt par viņu ceļabiedriem vai arī otrādi.

Vēl bija agrs, un vilciens uz Rīgu samērā patukšs. Tā kā vietas varēja izvēlēties, Veronika ar Amatu un Upe-nieku ieņēma kupeju, kas atradās pie pašas izejas. Par laimi vai nelaimi, šo kupeju izvēlējās arī dīvainais pāris, nosēzdamies pretējā solā. Suns negribīgi nogulās pie kājām. Veronika pirmā pameta jautājošu skatienu sažuvušajā večukā, pēc tam to darīja arī Amats un Upenieks.

Pamanījis pretim sēdošo jauniešu aizdomīgos skatienus, vilku suņa īpašnieks nervozi izvilka kādu apliecību un piebāza to Veronikai tik tuvu pie sejas, ka viņa atrāva galvu atpakaļ. Miesās pilnīgā sieviete, kas uzmanīja katru nolietotā večuka kustību, saudzīgi viņu brīdināja:

— Dīķīša kungs, tikai neuztraucieties!

Ja apstaigātu visus Rīgas uzpirkšanas veikalus un tur sameklētu tādu garderobi, ko cilvēki sen aizmirsuši, un tai pievienotu veča iezīmīgākos vaibstus, tad mēs dabūtu aptuvu Dīķīša portretu. Viņš nēsāja cietu, piķa melnu katliņu manāmi spīdošām malām, kaut ko līdzīgu ketavejai, ko laiks arī nebija saudzējis, un pelēki svītrainas mančestra bikses. Katrs piederums, sākot ar cepuri un beidzot ar kurpēm un spieķi, it kā teica: jo es esmu vecmodīgāks un neizskatīgāks, jo savam saimniekam piederīgāks.

Dīķītis nevarēja lepoties ar gaišu ādas krāsu, bet, ja sacītu, ka viņš iededzis, tad tas neatbilstu patiesībai. Viņa seja atgādināja iepelējušu citronu, un par viņa izretinātajiem zobiem smietos pat grābeklis. Ne pēc apģērba, ne citām pazīmēm Dīķīša profesiju nebija iespējams noteikt, tāpat kā nebija iespējams noteikt to, kāda loma viņa dzīvē pavadonei, miesās pilnīgajai sievietei, kas neko citu nedarīja kā vienādā intonācijā atkārtoja it kā galvā iekalto frāzi, reizēm to izrunādama līdz galam, reizēm apraudama pusvārdā:

— Dīķīša kungs, tikai neuztraucieties!

Izskaidrojis, kādas tiesības viņa sunim dod uzrādītā

apliecība, Dīķītis pārsteidza savus kaimiņus ar pavisam negaidītu jautājumu:

— Kāpēc man neļauj turēt cūku? ... Vai tā ir taisnība, ko?

— Dīķīša kungs, tikai... — miesās pilnīgā sieviete iesāka un nepabeidza, jo Dīķītis no šī teiciena, kas tam, acīm redzot, bija apnicis, atgaiņājās kā no uzmācīgas mušas un ar savām peles ačelēm raudzījās jauniešos, gaidīdams atbildi.

Puiši saskatījās, nodomādami, ka večukam laikam gluži viss nav mājā, bet Veronika atkal parāva atpakaļ galvu, it kā dabūjusi pa pieri. Un tikai pēc tam, kad Dīķītis jautājumu atkārtoja, šoreiz kategoriskā formā, jaunieši saprata, ka no atbildes nevarēs izvairīties.

— Kā tā! — Upenieks teica. — Kur jūs dzīvojat?

— E, kur es dzīvoju? Tad ta jautājums! Dīķīti pazīst visā Iļģuciemā, bet es jums, jaunais cilvēk, piedodu, jūs daudz ko vēl nezināt... Jā, kāpēc neļauj turēt cūku?

— Cūku pilsētā! — Veronika iepleta acis.

— Kālab pilsētā? Ne jau pie operas, bet Anniņmuižā, tur, kur tās priedes, — Dīķītis satrinās solā tik nervozi, ka viņa pavadone jau pavēra muti, šoreiz gan tikai norīstīdamās.

— Vienalga, kur, — Upenieks atteica, — pilsēta nav lopu ferma. Un ar ko jūs to kustoni barosiet? Ar maizi?

— Cūka nav izlepusi, tā ēd visu. Un, ja maizes mums diezgan, tad kāda velna pēc cūkai atraut garozu? Viņa, tā cūka, atdos ar augļiem atpakaļ, — Dīķītis arvien vairāk iekaisa, tā ka miesās pilnīgā sieviete ne mirkli nenolaida no viņa acis.

— Jums vajadzētu iestāties kolhozā, lopkopjos, tur jūs būtu noderīgs cilvēks, — Veronika pagalam nopietni ieminējās.

Dīķīša savītušajā sejā parādījās skumjš smaids, pirmais un vienīgais smaids visā sarunas laikā.

— Jā, stāstiet vien, jaunkundz, — it kā tīksmās atmiņās kavēdamies, viņš teica, — pa īstam cūku nobarot var tikai mājās. Ja vēlaties, es to pierādīšu ar piemēriem no savas dzīves ...

Amats ieklepojās, dodams zīmi, lai sarunu izbeidz, jo ar Dīķīti, kas laikam bija nācis no būdelnieku aprindām, par šiem jautājumiem strīdēties nebija vērts.

Kad kupeja patiešām apklusa un uzmanība, kā Dīķītim likās, atkal bija pievērsta viņam, tas turpināja:

— Agrāk, tik ieklausies, katrā sētā rukšķēja vepri, bet rudenī, kad tos kāva, kvieca visa Anniņmuiža. Ausīm jaukāku mūziku nevajag. Pēc tam ej ciemos pie radiem, pie draugiem, ej, kur gribi, visur priekšā bļodas ar asinsdesām, ar vārītu un ceptu gaļu un cūku kāju recekli. Ne-no-ēs-ties! — Dīķītis nočamstināja sausās lūpas un aplaizījās.

Veronika pieliecās pie Amata.

— Pie gaļas podiem mielojoties, tam gaļa tomēr nav gājusi labumā, — viņa tikko valdīja smieklus.

Dīķītis apklusa, aizvēra šaurās acis un iegrima tādā kā krietni paēduša cilvēka slinkā apcerē. Bet tas nevilkās ilgi. Vagonam pārmijās sašūpojoties, viņš

mozdamies vai snaudā laizdamies nodrebēja tā, ka Veronikai likās, it kā večukam nograbētu pat kauli.

Miesās pilnīgā pavadone satrūkās.

— Dīķīša kungs! . ..

— Jā-ā, Dīķīša kungs... tā tagad sirma pagātne, — viņš aizvērtām acīm bubināja. Bet pēc brīža, nokratījis miegainību, ķēra kā no zila gaisa: — Gribu iegādāties jaunas mēbeles, taču esmu bez padoma.

Upenieks ar Veroniku paskatījās uz Amatu, uz mēbeļu galdnieku, likdami saprast, ka tagad viņa reize izteikties. Rūpnīcā remontētie kuģi ar viņa brigādes gatavotajām mēbelēm brauca pa jūru jūrām, un viņš Dīķītim, cilvēkam bez padoma, varēja izpalīdzēt. Taču Amatu sarunai bija grūti noskaņot, jo viņš ar večuku, šo «izrakteni», kā viņš domās nosauca Dīķīti, ne labprāt gribēja ielaisties. Amats izvilka cigaretes un, biedriem par apbēdinājumu, izgāja pīpēt.

Bet izrādījās, ka Dīķītim nekādu padomu nevajadzēja. Reiz ko iesācis, viņš gribēja tikt galā pats, un pasaulē laikam arī neatrastos tāds cilvēks, kas spētu Dīķīti novirzīt no viņa ieskatiem kaut par matu.

— Jā, tik tiešām tiesa! — viņš turpināja, nepievērsdams uzmanību Amatam, kas diezgan demonstratīvi atstāja kupeju, — tiesa, ka esmu izstaigājis visus Rīgas mēbeļu veikalus, cik vien to ir, bet mēbeļu tur nav. Nav, un viss!

Upenieks paraustīja plecus, bet Veronika ziņkāri gaidīja, kas sekos tālāk.

Dīķītis ieturēja pauzi, un tad, it kā savas pavadones līdzjūtīgā skatiena pamudināts, klāja vaļā:

— Ko viņi, tie mēbeļnieki, man piedāvā? Jāsmejas! Galdu, kas nav biezāks par papīru, skapi, tik vieglu kā

skalu groziņš, divguļu gultu, ko var aiznest padusē. Tu, cilvēks, nopērc dzīvokļa iekārtu, un tad visu to kā nieku saliec vienā mašīnā, — mašīnā, ar kuru izvadā konditorejas preces...

Veronika, aizlikusi roku mutei priekšā, izgāja laukā un tur vairs nespēja valdīties. Kupejā varēja puslīdz skaidri dzirdēt, ka viņa smiedamās atstāsta Dīķīša izteicienus par modernajām mēbelēm, un varēja arī dzirdēt Amata piezīmes, kas bija adresētas «izraktenim».

Bet Dīķītis pret visu to bija kurls un kā lakstīgala klausījās tikai savā balsī.

— Kādreiz mēbeles bija mēbeļu vārda cienīgas, un, lai nogādātu mājā dzīvokļa iekārtu, eksprešiem bija ko svīst. Kārtīgs ozola rakstāmgalds svēra ne mazāk kā desmit pudu, par sarkankoka grāmatu skapi nemaz nerunājot. Bet tas tad arī bija skapis! Tāda plauktos krauj iekšā grāmatas, kas drukātas kaut uz čuguna plātnēm. Izturēs! Ko šodien tādai mantai varam likt blakus? Par Rīgu saklausījies, no Kaukāza, teiksim, atbrauc cilvēks pēc mahagonija iekārtas, bet ko viņam piedāvā? Finiera saplākšņus! — no Dīķīša nodzeltējušās, sakrunkotās pieres Upeniekā raudzījās reizē grūtsirdīgas un dusmīgas acis.

Lai nu šis Dīķītis būtu kas būdams, taču vienu Upe-nieks nevarēja saprast. Izdilis un sadzeltējis večuks atgādināja skaidu, ko aizpūstu stiprāks vējš, bet klausoties palika iespaids, ka pusdienās viņš spēj notiesāt sivēnu un spēkos mēroties ar atlētiem.

Atgriezās Amats ar Veroniku un satrauca vagonu. Suns, kas visu laiku bija gulējis, pēkšņi pietrūkās un draudoši ierūcās, jo Amats tam laikam bija nejauši pieminis asti. Atskanēja kaucieni un žēli smilksti.

— Dīķīša kungs, tikai neuztraucieties!...

Ar rokas mājienu apklusinājis savu sargeņģeli, Dīķītis mierināja un labināja suni, saukdams to gan par Aktieri, gan Guri. Bet suns aizskarts un saērcināts nebija ilgi nomierināms, niknām acīm skatījās caur uzpurni uz Amatu un Veroniku, pētīdams, kurš no viņiem tas vainīgais, līdz Dīķīša pavadonei vajadzēja izvest to laukā.

Dīķītim piemita paradums uzdot negaidītus jautājumus, kam nebija loģiska sakara ar iepriekš runāto, un viņš izmeta:

— Vai jūs, jaunie cilvēki, esat redzējuši kinematogrāfu, kur galvenajā lomā suns?

— Kinofilmu, —Veronika pārlaboja.

— Jaunkundz, runa ir par suni, — nezaudēdams cieņu, Dīķītis atteica.

Jaunieši bija redzējuši dažādas filmas, arī tādas, kur parādīti dzīvnieki, bet filmu, kurā galvenā loma būtu sunim, nevienam nebija gadījies redzēt.

Dīķītis pavīpsnāja.

— Tās tad būs bijušas tikai tādas miglas bildes, vārdu sakot, pārpratums. Žēl žēl, ka neesat redzējuši, kā spēlē mans Aktieris. Katra skata vidū aplausi, uz ielas pēc izrādes cilvēki par citu neko nerunāja kā par manu Guri. Vienprātīga sajūsma un apbrīna!

Cik šai stāstā bija patiesības, cik izdomas, to neizdevās noskaidrot. Vilciens nodunēja uz tilta un iebrauca Rīgā. ,

Diena bija galā, kaut tādu noslēgumu neviens no jauniešiem nebija paredzējis. Vasarīgi ģērbtajā ļaužu drūzmā, kas izplūda pa peronu, kā pavisam citas pasaules cilvēks aizgāja Dīķītis, ko siksnā uz visām pusēm raustīja viņa četrkājainais Aktieris.

Indāns dzīvoja Pārdaugavā, tā saucamajās Āgenskalna priedēs. Pēdējos gados te bija izaudzis jauns rajons, veco priežu atlicis maz un vietas nosaukums sevi vairs neattaisnoja, taču cilvēki aiz paraduma lietoja to joprojām.

Uz darbu Indāns brauca ar autobusu tikai ziemā, kad Daugava bija aizsalusi, bet pārējā laikā, no ledus līdz ledum, izmantoja motorlaivu, ko pats bija pārbūvējis un iekārtojis. No rīta, piecēlies agrāk, viņš ar savu žiglo kuģīti piebrauca rūpnīcai pie paša deguna, bet vakarā atstāja motorlaivu jahtkluba līcī, līdz mājām atlikušo ceļu iedams kājām. Šos braucienus nespēja aizkavēt ne lietus un tumsa, ne drēgnie rudens vēji, kad drūmā, sabozusies upe vēla saltus, putojošus viļņus un seja svila kā uguns nokaitēta. Indāns izvilka laivu krastā tikai tad, kad parādījās biezie vižņi un drīz pēc tam arī ledus.

Tagad viņš jau nedēļu svīda autobusos, kas, darbam sākoties un beidzoties, bija stāvgrūdām pilni, un nevarēja aizmirst motorlaivu, ko draugi, kaislīgie makšķernieki, bija diez kur pametuši. No Upenieka — krāsotāju brigādes vadītāja nevarēja daudz prasīt, viņam ar mašīnām tiešām bija maz saskares. Bet ko lai saka par Amatu, ieslavēto Ojāru? Galdnieku cehā nesen uzstādīja modernas kokapstrādes mašīnas, un nebija dzirdēts, ka Amats ar tām netiktu galā. Kas salīdzinot ar šīm mašīnām bija vienkāršs laivas motors! Bērnu rotaļa, nekas vairāk. Vārdu sakot, lai tiktu skaidrībā, cits nekas neatlika, kā pašam doties turp, bet otrreiz, uzticot motorlaivu, būt apdomīgākam.

Galu galā tas tomēr tikai sīkums, nopietnāks bija kas

cits. Šī izjukusī ekskursija bija ienesusi vēsumu viņa un Veronikas attiecībās. Pirmajās dienās viņa pat negribēja runāt, izlikās nevaļīga un norūpējusies, vēlāk kļuva pielaidīgāka, tomēr izvairījās palikt kaut brīdi divatā. In-dāns mazliet cieta, klusībā atzina savu vainu, bet sevišķi vainīgs nejutās. Tiesa, viņš bija draugus izāzējis, atstājis tos cietā miegā un pats aizgājis uz vilcienu, lai dienā «Daugavas» stadionā noskatītos kārtējo futbola sacīksti un izklaidētos. Indāns nevēlējās būt par piekto riteni. Viņš gribēja traukties un kustēties, viņi — sauļoties un sēdēt pie makšķeres. Protams, notikumu ar motoru viņš nevarēja paredzēt. Lai nu kā, saulei priekšā bija aizslīdējis mākonis, un vēsums starp viņu un Veroniku valdīja līdz pat rudenim, kad neparedzēts gadījums abus nostādīja seju pret seju.

Motorlaiva vēl arvien atradās kaut kur kādā vientuļā līcī un radīja Indānā bažas. Mazais Reinis, par ko viņam stāstīja Upenieks, nebija diez cik uzticams sargs, tādiem zeņķiem prāts vienmēr nesas uz palaidnībām. Taču viņš nevarēja izrauties no rūpnīcas, jo pusgada plāns bija aizķēries un katrs cehs dabūja papildu uzdevumu. Arvien gadījās tā: kad atbrīvojās Indāns, Upenieks un Amats bija noslogoti vai otrādi. Bet Indāns viens diez vai laivu atrastu.

Kādā darbdienas pievakarē beidzot viņš ar Upenieku stāvēja stacijā un gaidīja vilcienu. Upenieku Vilis atcerējās Dīķīti, suni Aktieri un visu to izstāstīja Indānam.

— Hm, Dīķītis /.. — Indāns sasprindza atmiņu.

— Tu viņu pazīsti? — Upenieks ieinteresēts jautāja.

— Tad nē jau! Bet dzirdēts par viņu it kā būtu, — Indāns teica un piemetināja: — Vismaz par jautrības trūkumu jūs nevarējāt sūdzēties. Un ievēro, ka cilvēks

no neparedzētiem gadījumiem gūst vairāk nekā tad, kad viss iet kā pa taukiem.

To sakot, viņam neienāca pat prātā, kādi pārsteigumi tos vēl gaida.

Motorlaiva stāvēja, kur bija atstāta, bet mazo sargu nekur nemanīja. Taču drīz viņš nāca, pareizāk sakot, laidās kā spārnos.

Reinis bija sapratis Upenieku burtiski un dzīvojis kajītē kā pa māju. Uz galdiņa mētājās iekosts maizes gabals, sīpolu loki, redīsi, trauciņš ar sāli un nazis. Reinis bija stipri apbēdināts, kad uzzināja, ka viņi, Upenieks un Indāns, brauks ar laivu projām. Greznā šokolādes kārba, ko viņš saņēma par sargāšanu, zēnu neielīksmoja, jo Reinis bija lolojis cerību, ka Upenieks neierazdamies, kā solījis, ar laiku laivu aizmirsīs pavisam ...

Kamēr Indāns pārbaudīja motoru, Upenieks nenolaida no viņa acis un pēc laiciņa, viss viena uzmanība, vaicāja:

— Arī tu nevari atrast? ...

— Kas man jāatrod?

— Vainu!

— Motors ir bez vainas.

— Kādēļ tad tas nestrādā?

— Tādēļ, ka nav benzīna.

Upenieku Vilis bija kā uz mutes sists.

No šī vienkāršā atklājuma sākās tālākais. Rezerves benzīna, izrādījās, laivā nebija, jo viņi strīdēdamies bija par to aizmirsuši, tā ka arī Indāns, ja tas būtu bijis kopā ar neapķērīgo Amatu, varētu konstatēt tikai faktu.

It kā vēl šaubīdamies, Upenieks paskandināja metāla kannu, kas stāvēja pakaļgalā, un pagalam muļķīgi novilka:

— Tukša.

Reinī pamodās cerība. Bez benzīna motors nevar strādāt, tātad — propelleris negriezīsies. To zināja arī viņš. Sarga uzdevumu pildīdams, Reinis, acīm redzot, bija šo to papētījis.

Jau nākot no piestātnes, Indāns ievēroja, ka šī vieta ir nomaļa. Nelielais centrs, kur varētu kaut ko iesākt, atradās pie tās pašas dzelzceļa piestātnes, kas no upes līča bija krietni patālu. Tomēr Indāns nolēma, ka viņš — lai tas maksā ko maksādams — bez motorlaivas atpakaļ negriezīsies.

— Nu kā, Ēvald? — Upenieku Vilis jautāja, kā nesen Veronika bija jautājusi viņam un Amatam.

— Ja tik traki nesmaržotu pēc siena, neostu pēc upes, es sacītu — tīrā Sahāra! — Indāns noņurdēja, bet tad, it kā atrastos rūpnīcā, uzsauca Upeniekam:

— Ņem kannu un ejam uz noliktavu! Nevar būt, ka te kaut kur neizspiedīsim dažus litrus benzīna. Ar prasmi liesmu var uzkurt arī purvā, kā teicis kāds no gvardes strēlnieku rakstniekiem.

Ko teicis tāds rakstnieks, gar to Upeniekam nebija daļas, bet Indāns viņu nepavisam neiepriecināja. Taču ar Ēvaldu par tādām lietām strīdēties bija veltīgi. Jā, no katra koka vis nevar griezt svilpes.

Pie stacijas krēslā medainu smaržu dvesa liepas, aiz kurām debesīs izdega rieta blāzma. Pa spuldžu apgaismoto peronu staigāja reti pasažieri, gaidīdami vilcienu. Semafors uz Rīgu bija atvērts.

— Kāp vilcienā un brauc uz pilsētu, — Indāns teica Upeniekam, — es tikšu galā viens.

Bet Upenieks tā nebija aj mieru un iebilda, ka tāda

malā nollšana nekur nederot. Ja kopīgi kas plānots, tad kopīgi tas ari veicams.

— Kā vēlies, es savu gribu neuzspiežu, — Indāns atteica. — Taču tādā gadījumā mums stacijā nav ko darīt, iesim uz ceļa un lūkosim apturēt kādu mašīnu. Vai nu izpalīdzīgu cilvēku trūkst.

Pagriezuši muguru saldajām liepām, viņi izgāja uz lielceļa, kas dziestošajā blāzmā bija tikko saredzams. Puiši ar tukšo kannu te nostāvēja apmēram stundu. Aizgāja pēdējais vilciens, apdzisa ugunis, bet neviena mašīna neparādījās. Šis ceļš nebija no maģistrālajiem, pie tam iestājās nakts, kad arī pa galvenajām satiksmes artērijām kustība norimst. Vārdu sakot, izredžu palika arvien mazāk.

Beidzot uzspīdēja attālas spuldzes, kas ātri tuvojās. Indāns izgāja tām pretī un, lai nerastos pārpratumi, pacēla rokā tukšo kannu. Tā bija vieglā mašīna, bet... ak vai! Tai pašai benzīna bija līdz ar nagiem, un šai ceļā, kā apgalvoja šoferis, neesot neviena degvielas izsniedzamā punkta.

— Piķis un zēvele! — Indāns izsaucās, kad vadītājs aizcirta mašīnas durvis. — Vai mums uz šī noburtā ceļa būs jānīkst līdz rītam? ...

Uz to varēja būt viena atbilde, proti, ka tagad viss atkarīgs no nejauša gadījuma.

Indāns ar Upenieku gausi soļoja centra virzienā, nepievērsdami uzmanību ne vasaras nakts vēsmām, ne lakstīgalu beigu dziesmām, kas skanēja ataugās. Šur tur vēl spīdēja logi, staigāja jauni pāri un skaļi pulciņi, no kuriem bēga miegs. Indāns un Upenieks ar savu tukšo kannu te nepavisam neiederējās.

— Esat mokavējuši, biedrīši! Petrolejas tanks aiz-

brauca un būs tikai pēc nedēļas, — viņiem aiz muguras atskanēja puszobgalīga balss.

Abi kā pēc komandas pagriezās un ieraudzīja jaunieti savā vecumā. Atblāzmā, kas krita uz ielas no kādas dārza mājas platā loga, stāvēja labi noaudzis puisis kabatās sabāztām rokām, kupliem, iesarkaniem matiem un tik baltiem zobiem, it kā tie izstarotu gaismu.

Ne īndāns, ne Upenieks pirmajā brīdī nezināja, ko atbildēt, sastapšanās, tāpat kā uzruna, bija pārāk negaidīta. Viņus mulsināja arī svešā puiša aptuvi pareizā nojausma un atklātība.

— Ko klusējat? Pēc piena ar tādu trauku taču neiet, — viņš atpleta baltiem zobiem pilno muti vai līdz ausīm.

Šis sarkanmatainais un baltzobainais puisis ar kaut ko, kam trūka apzīmējuma, reizē it kā pievilka un atbaidīja. Lai nu kā, bet no atbildes, vienādas vai otrādas, vairs nebija iespējams izvairīties. Citādi uzstājīgais drauģelis nodomās vēl diezin ko.

Sākumā aplinkus, kā taustīdams, vēlāk jau skaidrāk īndāns izstāstīja, kas viņiem par vajadzību, nolēmis, ka te nav nekā ko slēpt un noklusēt.

Svešais klausījās uzmanīgi, paslēpis zobus aiz pabiezajām, it kā pietūkušajām lūpām. Kad īndāns bija beidzis, viņš, uzrunādams sarunas biedru uz «tu», lietišķi jautāja:

— Ar petroleju ^ari iztikt?

— Raugoties, kāda tā ir.

Ne vārda neteicis, svešais puisis izvilka rokas no kabatām, pasniedzās pēc kannas un nozuda tumšā ieliņā.

īndāns ar Upenieku tikai saskatījās. Uzņēmīgs, pārāk

uzņēmīgs un izdarīgs bija šis puisis, kura zobus laikam apskaustu pat skatuves mākslinieki.

Nepagāja ne piecas minūtes, 'kad sarkanmatis ar pilnu kannu bija atpakaļ, iekarojis Indāna un it sevišķi Upe-nieku Viļa pilnīgu uzticību. Arī puisis juta, ka neuzticības ledus ir lauzts, un neatkāpās no jaunajiem paziņām ne soli. Kad Indāns ieminējās par maksu, viņš nevērīgi izmeta:

— Kāda tur maksa, manam radagabalam tā manta pieejama ... Nieka kapeikas!

Indāns sarauca pieri un aizdomīgu skatienu nomērīja sarkanmati no galvas līdz kājām, tāpēc tas pacentās savu vaļsirdību kaut kā nolīdzināt.

— Netaisi pekstiņus, nevajag tūlīt domāt diezin ko! Nu, pārsālīju, — un atkal parādīja savus neciešami žilbinošos zobus. — Es teicu, ka mans radinieks, vecais sakārnis, stāv tuvu pie šķidrā jūras... Pats viņš apkārt nebraukā, vairāk tup mājās, un nav vēl dzirdēts, ka benzīnu kāds dzertu. Bet, ja tev šīs kapeikas nedod mieru, tad pārrēķini tās biļetē. Man rīt jābūt Rīgā, un es braukšu jums līdzi!

Pēc visa, ko tas viņu labā bija darījis, atteikt nebija ērti, un Indāns sacīja, lai ņemot kājas pār pleciem, jo līdz upei gabals ko iet.

— Ernests Tacis, Augusta un Kristīnes dēls, pateicas par uzņemšanu godājamā sabiedrībā, — svešais palocījās pret Indānu, tad Upenieku.

Viņi par Ernesta Tača ceremoniju pasmējās un mudināja doties ceļā.

Virs pļavām, pa kurām tie trijatā gāja, gulēja miglas kārta, vietām sabiezēdama, vietām izšķīzdama. Nakts bija klusa un silta, un, mundri soļojot, nosvīda piere. Jau

pa gabalu miklu elpu pretī sūtīja upe. No mājas, kur dzīvoja Reinis, gaisā rēgojās pats skursteņa gals. Pulkstenis rādīja nakts otro stundu.

Motorlaiva pilnā gaitā devās uz rūpnīcu, modinādama no snaudas miglas ieskautos upes krastus.

Upenieks iekārtojās kajītē, bet Tacis palika pie In-dāna, kas vadīja motorlaivu. Nav diez cik pateicīgi sēdēt divatā cilvēkiem, kuri viens par otru nekā nezina. Tā jutās Indāns. Cik Ernests Tacis bija uzņēmīgs un izdarīgs, tik viņš sevī noslēgts un, otra nemudināts, negribēja par sevi neko stāstīt. Viņi ilgi klusēja, jo neviens, acīm redzot, pirmais nevēlējās sākt iztaujāšanu. Tacis bieži pīpēja, bet Indāns bija pievērsis skatienu upes izliekumiem, ieturēdams taisnāko kursu.

Tuvojās rīts, un drīz lēca saule, stariem zeltīdama rūpnīcu upes kreisajāj krastā.

— Kur tu strādā? — Indāns beidzot vaicāja. Viņš domāja, ka arods vai profesija ir taisni tas pamats, kas saista cilvēkus un izraisa kopējas intereses.

—- Pašreiz nekur, — Tacis atteica, — bet pirms mēneša strādāju glābšanas stacijā.

— Kādēļ aizgāji?

— Man tur nepatika.

Pēc Ernesta vārdiem iznāca, ka viņš nav varējis samierināties ar kārtību, kāda valdījusi glābšanas stacijā.

— Spried pats, — viņš teica, — par katru slīkoni, ko izžākarē no dzelmes, alga plus prēmija, par atdzīvinātu— alga vien. Ģet mums gada laikā, ko tur nostrādāju, negadījās neviena slīkoņa, ne atdzīvinātā. Stacijas priekšnieks bija izmeklējis tik acīgus un izveicīgus puikas, ka mūsu zonā par noslīkšanu nebija ko sapņot. Kāds dulburis vai lielībnieks nepaspēja uz ūdens kārtīgi iebļauties, kad jau bija aiz čupra laukā un plātīja muti sausā krastā.

— Nu tad jau lieliski! — Indāns vai plīsa aiz smiekliem.

Ernests nesmējās.

— Kas mums, glābējiem, no tā tika? — viņš jautāja. — Mēdz sacīt, ka par dzīvu dodot vairāk nekā par mirušu, bet mūsu priekšnieks rīkojās taisni otrādi.

Izsmējies Indāns noprasīja:

— Tātad tu, ja esmu tevi pareizi sapratis, aizgāji prēmiju dēļ?

— Jā, — Ernests vaļsirdīgi teica, — ja par izglābtiem cilvēkiem prēmiju nepiešķir, tad kam to izsviest par slīkoņiem? Nesaprotu!

Viņi bija nobraukuši ceļa lielāko pusi, tuvojās Rīga. Taču no savas pasaules Ernests Tacis bija atklājis pavisam mazu stūrīti. Gribējās par viņu uzzināt ko vairāk, liekas, ka puisis bija to vērts.

— Prēmijas paliek prēmijas, — Indāns teica, iegriezdams motorlaivu Daugavas plašajā straumē. — Ja tu dzīsies tikai pēc tām, dzīve tevi agrāk vai vēlāk izskalos malā. Noenkurojies pie laika! Kādu skolu tu esi beidzis?

— Arodskolu.

— Sākums nav slikts.

— Un mācījos mehānikas nozarē. Arī elektrotehnika man nav sveša.

Indāns iesvilpās.

— Mehāniķis glābšanas stacijas dežuranta lomā! Lieta, kā saka, kļūst nopietna. Ei, Vili! Celies, miega mice! Vai tu, Ernest Taci, esi ko dzirdējis par diplomētiem agronomiem, kas tirgojas ar kāpostiem, un

inženieriem, kas labak vac lūžņus nekā strādā savā profesijā?

— Zivs meklē, kur dziļāks ... Bet kas man? Es ar kāpostiem netirgojos un lūžņus arī nevācu ...

— To tu nedari. Bet ar ko tu no tādiem atšķiries? Ernests gribēja paspīdināt zobus, bet tad savu nodomu

mainīja, piepūtās un ielika satūkušajās lūpās jaunu cigareti.

Tāda bija viņu pirmā iepazīšanās, kas varbūt ar laiku aizmirstos, ja tai nerastos atbalss.

Otrā nodaļa MEZGLI SAVELKAS

Naktī pie rūpnīcas bija piestājuši trīs jauni kuģi — divi dīzeļi un viens okeāna zvejas seineris, nobloķēdami garajā piestātnē pēdējo spraugu.

Kamēr Indāns izsēdināja Ernestu Taci, slīkoņu glābēju, un meklēja vietu, kur piestāt, darbs jau bija sācies.

Krāsotāji beidza spodrināt kuģi, kam drīz vajadzēja iziet jūrā. Kāpjot pa trapu, Upenieks izdzirda pazīstamu balsi. Tas bija Pāvils Pūpols, pēc gadiem un stāža pats jaunākais starp viņa krāsotājiem.

— Brigadier, teVi meklēja!

— Kas, Pāvil?

— Nepazinu. Viņš atnāca no tā kuģa, kas vakar te pietauvojies, — Pūpols ar slapju sareni norādīja uz lielo dīzeļkuģi. — Kad tu satiksies, iepazīstini arī mani.

Jūrnieks tāds, ka ņem tik otu un glezno portretu! — viņš sajūsmā noteica.

Upenieks kā allaž, kad runāja ar Pūpolu, neviļus pasmaidīja, jo šis aizrautības pilnais jaunietis vienmēr verda kā uz uguns nolikts katls.

Pāvils Pūpols bija vidēja un ņipra auguma puisis, kas cauru gadu staigāja tumši iedegušu seju. Zobgaļi teica, ka viņam saules nevajagot, jo Pāvils iedegtu arī mēnesnīcā. Viņa seja bija ne vien iedegusi, to, tāpat kā uzvalku — vai tā darbdienas vai svētdienas kārta, — rotāja spilgti traipi un plankumi. Pūpols nebija parastais amatnieks, bet savā dvēselē mākslinieks, kas krāsas dievināja un bija ar mieru izkrāsot visu zemeslodi, lai tā mirdzētu košāk par debess spīdekļiem. Pēc darba viņš apmeklēja Arodbiedrību centrālā kluba mākslas studiju, tā ka diena un daļa no nakts viņam nemanot pagāja krāsu un tēlu pasaulē, jeb, kā pats brīnīdamies teica, te bija rīts, un te jau klāt vakars!

Upenieks izskatījās norūpējies un nevaļīgs, tāpēc pateicās Pāvilam un atstāja brigādi, lai dotos uz cehu. Šodien vai rīt bija gaidāma darba pieņemšanas komisija. Gaidīšana vienmēr mazliet satrauc. Šoreiz satraukumam vēl pievienojās ziņa par jūrnieku, kas vaicājis pēc viņa. Dīvainākais, ka viņš nevienu jūrnieku tuvāk nepazina, vismaz nevarēj a atcerēties.

Par to domādams un atmiņu piepūlēdams, Upenieks sadūrās ar Veroniku, kas nesa aprakstītus, vēja plivinātus papīrus. Veronika viņu apturēja. Ka laiva ir mājā, viņa, izrādījās, jau zināja. Veroniku interesēja kas cits, un proti — kas motoram bijusi par vainu, un kā Indāns to novērsis. Kad Upenieks pateica iemeslu, Veronika aizmiedza acis un sataisīja tādu seju, it kā kristu

nemaņā. Tas viņai izdevās tik dabiski, ka neviļus radās iespaids, it kā Upenieka priekšā nestāvētu vis mašīnrakstītāja, bet savu lomu labi iestudējusi aktrise.

Upenieku Vilis, kas pret Veroniku mēdza izturēties pieklājīgi, gribēja smieties un dusmoties. Ko viņa te tēloja? Vai viņam šīs nelaimīgās ekskursijas dēļ jākļūst citu acīs par galīgu nejēgu? Tas varēja gadīties ar katru, neizslēdzot arī Indānu, tāpēc viņš dzēlīgi teica:

— Tu domā, ka Ēvalds līdz vilcienam būtu tevi nesis uz rokām? Un, starp citu, meičai, kas augu dienu sēž mīkstā krēslā, garāka pastaiga kājām nāk tikai par svētību.

Indāna un viņas noberztās kājas atgādināšana notrausa no Veronikas sejas visu aktierisko. Viņa uzmeta Upe-niekam tādu skatienu, it kā redzētu to pirmoreiz.

— Es par tevi biju citās domās, — vēja raustītos papīrus glauzdama, Veronika novilka un pagrieza Upe-niekam muguru.

«Glaimu un uzmanības izlutināta sieviete, un tur savi nopelni laikam arī Ēvaldam. Viņa ir daiļa, nav vārdam vietas, un domā, ka ar skaistumu vien var tālu tikt,» viņš nodomāja un brīdi pavadīja Veroniku ar acīm.

Upenieks pieņemšanas komisiju nesagaidīja, bet īsi pirms darba beigām atnāca jūrnieks, kas viņu bija turējis tādā neziņas satraukumā. Tas bija vīrs pāri piecdesmitiem, kam labi piestāvēja ar zeltu izšūdinātā melnā forma un baltu virsu pārvilktā cepure. Zilpelēkās acis, kas mazliet zobgalīgi raudzījās Upeniekā, pauda apslēptu gribu. Viņš nebija viens, bet kopā ar otru, viņam līdzīgu jūrnieku, tikai daudz jaunāku, kustīgāku un dzīvespriecīgāku. Bez lieka ievada padzīvojušais

jūrnieks sniedza roku, nosauca savu vārdu un pameta ar galvu uz biedru:

— Mans pirmais palīgs, — un, Upenieka roku neizlaidis, piebilda: — Manis droši vien neatceries? ...

Nē, Upenieku Vilis viņu nepazina. Uzvārds, liekas, bija kaut kādā sakarībā dzirdēts, bet par citu kapteinis varēja nejautāt. Tad jau tikpat labi to varētu jautāt par nejaušu garāmgājēju.

Taču kapteinis viņu lieki neapgrūtināja.

— Protams, protams, kur nu tev ... — viņš smīnīgām acīm turpināja raudzīties Upeniekā. — Bet esi gan izaudzis! Jā, kur tie gadi, daudz ūdeņu aiztecējis! Kad sāku braukt uz jūras, tu biji vēl tīrais kucēns ... — un pēkšņi izmeta: — Vai tēvu atceries?

Upenieks aši pacēla galvu.

— Jūs viņu pazināt?

— Pazinu... tas nebūs īstais vārds. Mēs zēna gados kopā augām un mācījāmies vienā skolā, pat vienā klasē, un pie Ļeņingradas, jau kā vīri, kopā cīnījāmies pret vācu fašistiem. Vai tev tagad kļuvis kas skaidrāks?

— Mans tēvs no kara nepārnāca ...

— Visi nevarēja pārnākt, tādēļ nepārnāca arī tavs tēvs. Mūsu zeme un brīvība prasīja asinis un upurus. Daudz upuru!

Upenieks iegrima domās. Tēvu viņš atcerējās miglaini, tomēr atcerējās un pēc mātes nostāstiem zināja to, ka kara sākumā viņš aizgājis kopā ar strādnieku gvardiem. Kopš tā laika par viņu nebija ne ziņu, ne miņu, līdz beidzot vajadzēja samierināties ar bojā gājušo cilvēku īsti neizprotamo apzīmējumu: pazudis bez vēsts ...

— Tu piedod, — kapteinis pārtrauca Upenieka klusās pārdomas. — Pēc kara nevarēju sadzīt jūsu pēdas.

Izziņu biroja sarakstos Upenieku pietiktu vairākām kuģu komandām. Bet bez tuvākām ziņām, kuru man nebija, neko nevarēju noskaidrot. Pasveicini māti, viņa mani atcerēsies labāk par tevi.

— No kā jūs par mani uzzinājāt?

— Nejaušība, Vili, tīrā nejaušība! Vakar satikos ar šī paša kuģa kapteini, un viņš, starp citu, ieminējās par teicamiem krāsotājiem, par kādu Upenieku... Nolēmu, ka jānāk un jāpārliecinās.

— Paldies! — Upenieku Vilis teica un savādi nolieca galvu. — Paldies par to, ka neaizmirsāt.

Kapteinis strauji mainīja sarunu.

— Bet kad tu mūs no šejienes ielaidīsi, tas ir, mūsu dīzeli? — viņš jau rīkot pieradušā balsī noprasīja. — Patiesību sakot, man šoreiz tavus krāsu meistarus ne-vajag, gaidām svarīgu aparatūru. Kamēr ierīci saņemsim, kamēr to uzstādīs un pārbaudīs, paies zināms laiciņš. Apciemo mani uz kuģa, protams! Man ir pirmšķirīgs Kubas konjaks un šis tas no dienvidu uzkožamajiem. Būsi mans viesis. Neesi, lūdzams, lepns!

Upenieks pateicās.

Kad kapteinis ar savu palīgu bija sen aizgājuši, viņam ienāca prātā Pāvils, dabas dotais talants. Pāvilam katrā ziņā kapteinis jāzīmē! Bet vajag gravēt, vajag cirst granītā arī tos citus .. .pēc nostāstiem, kas vēl dzīvi, pēc atmiņām, kas nemirst!

Pa Daugavu uz jūru piepūstām burām skrēja jahtas, zem zilā debess kupola, kas sasaucās ar ūdens plašumu, peldēja kupli, putu balti mākoņi. Svilpoja vējš, un šalca straume. Diena bija gaismas un skaņu pilna.

Bet Upenieku Viļa sirdi stingiem svina pirkstiem žņaudza sāpes.

2

Pēc negaidītās satikšanās Upenieks vairākas dienas bija domīgs un kluss, izskatījās tāds kā nomākts un sarunājoties bieži atbildēja nevietā. Biedri viņu tādu nebija redzējuši, un katrs Viļa noskaņojumu iztulkoja savādāk. Pūpols domāja, ka brigadierim nedod mieru piezīme, ko izteica komisija, kaut vainīgi nebija vis krāsotāji, bet krāsu kvalitāte. Indāns bija gandrīz pārliecināts, ka ar Vili noticis kas nopietnāks, par ko vajadzētu uzzināt tuvāk. Tikai Vecmani, ceha priekšnieku, tādi minējumi ne mazākā mērā neuztrauca. Viņam pietika ar komisijas aizrādījumiem un pirmdienas darba nokavējumu.

Kad Upenieks no rīta ienāca cehā, priekšnieks pārspīlētā nopietnībā izvilka kabatas pulksteni un pār brillēm nozīmīgi paskatījās brigadierī, noņurdēdams:

— Nezinu, kā tu tagad izkulsies ...

Upenieks saprata, uz ko tēmē ceha priekšnieks, bet aizstāvējās vāji, kā atgaiņādamies. Tikai tad, kad Vec-manis uzbrukumu pastiprināja un viņa tonis kļuva skaļš, arī Upenieks sasparojās.

— Vai tas gadījumā nebiji tu, kas teica, ka kuģis nav lakojama mēbele un jāiztiek ar tām krāsām, ko dod?

— Ar krāsām jāprot apieties, jāzina, kur un kā tās pielietot, — Vecmanis pazemināja balsi un ironiski piebilda: — Bet līdz tādai mākslai mūsu mālderiem vēl tālu. Kailus meitiešus pindzelēt, jā, tur viņi ir meistari!

Tas bija teikts daudzskaitlī, bet zīmējās uz Pāvilu Pūpolu, kura akta uzmetumu reiz nejauši bija redzējis Vecmanis un kopš tās reizes nepalaida garām izdevību, lai šādā vai tādā sakarībā Pūpolu piezobotu.

— Ražošanas apspriedē nerunāsim par meitiešiem, bet par materiāliem. Un kam par tiem jāatbild vispirms, tas ir skaidrs! — Upenieks atcirta un gribēja strīdu ar ceha priekšnieku izbeigt.

Taču Vecmanim, kas nebija no sevišķi runīgajiem, uz sirds laikam gulēja arī kas cits, ko vajadzēja nokratīt.

— Mēs paši krāsas nemaļam un nejaucam, ar to — punkts! Bet nodošanas un pieņemšanas aktu es parakstīju sakostiem zobiem, un nav mana vaina, ja tā kopija nonāks pārbaudes komisijas rokās ... Un, ja šim aktam vēl pievieno darba nokavējumu, tad, manuprāt, arī šī bilde ir skaidra! ...

— Neizpūt, priekšniek, odu par ziloni! Tev der iegaumēt arī vēl to, ka mana brigāde jau rīt grib saukties par komunistisko. Nekas nav vieglāk kā valkāt cildenu vārdu, bet pavisam kas cits — to attaisnot. Tāpēc arī turpmāk mēs nekad nestrādāsim uz steigas rēķina, bet par savām kļūdām pratīsim atbildēt.

Starp rūpnīcas cehiem un brigādēm notika sacensība par komunistiskā darba kolektīva nosaukumu, un šai sacensībā bija ieslēgušies arī Upenieka krāsotāji.

Sākumā Vecmanis uz sacensību, tāpat kā uz tās organizēšanas ideju, raudzījās skeptiski. Taču vēlāk viņš savu uzskatu mainīja un no šīs kustības paklusa pretinieka pārvērtās par tās dedzīgu atbalstītāju.

Pēc dabas pasmagu un iesīkstējušu raksturu Vecma^ nis vispirms kļuva' it kā kustīgāks un mundrāks, sāka biežāk grozīties ap administrāciju, tā sakot, būt vienmēr priekšniecībai acīs. Drīz rūpnīcā nebija tādas nodaļas, kur viņš neiegrieztos par kaut ko apjautāties, kaut ko uzzināt vai iesniegt kādu nerealizējamu priekšlikumu.

Veronikai Sidorinai, plānu daļas mašīnrakstītājai,

Vecmaņa apmeklējumi bija līdz kaklam, un viņa no tā vai bēga.

Darbā Vecmanis turējās pie principa: ka tik ātrāk padarīt un no rokas nost, tādēļ līda vai no ādas laukā, lai Upenieka vai Amata brigāde pirmā rūpnīcā iegūtu komunistiskā darba kolektīva nosaukumu. Tādā gadījumā, — domājiet un dariet, ko gribat, — ceha priekšnieku apiet grūti, jo uzvara būs izcīnīta viņa vadībā un ciešā līdzdalībā.

Vārdu sakot, Vecmani vilināt vilināja gods un ievērība, tāpat izredzes iegūt arī ko vairāk.

Cehs pret vadītāju izturējās kā nu kuro reizi un viņa rīcību vērtēja dažādi. Vieni, starp tiem arī Upenieks, bieži ar Vecmani bija uz nažiem, kaut sanāksmēs to kritizēja mēreni, citi turpretī Vecmaņa iemīļotajā teicienā, ka mēbele paliek mēbele, nekā sevišķa nesaskatīja.

Bet Amats ar Upenieku sastrīdējās un iekarsumā izmeta liekus vārdus.

— Ne man, ne tev atlaist Vecmani nav tiesības, viņš padots ne jau mums. Kā tu to nesaproti! — Amats brīnīdamies raustīja plecus.

— No kurienes tu ķēri, ka Vecmanis .jāatlaiž? Runa taču ir par to, lai viņš strādā un vada, kā prasa darbs, lai nemet citiem zem kājām sprunguļus. Tātad man drīzāk jābrīnās par tevi, ne tev par mani.

— Labāk beidz, jo visu, ko tu nupat sarunāji, vari mierīgi atkārtot ražošanas apspriedē vai kādā citā vietā, — Amats teica un novilka: — Ar knupi mutē tev sapulcē nav jāsēž.

Taisnība, Upenieks sanāksmēs runāja reti, bet šoreiz viņš gribēja pasacīt ko vairāk, kaut arī tā bija saruna divatā.

— Tu pūt te no upes, te no jūras! Es pats savām ausīm dzirdēju, ka tu galdniekiem, kas gatavoja salona iekārtu ārzemju kuģim, teici: katrai lietai, kam pieskaras jūsu rokas, vajag spīdēt un skanēt. To no mums prasa padomju strādnieka gods. Un vēl: reiz es lasīju grāmatu, kur partijas sekretārs lauku komunistiem saka: «Sādžā būsi dzēris par kapeiku, bet valodas ies par simts politiskiem rubļiem.» Grāmatas nosaukumu esmu piemirsis, bet šos vārdus ne! — Upenieks runāja aizraudamies un atgādināja cilvēku, kas ilgi uzkrāto un nēsāto grib izteikt uzreiz.

Bet ceha priekšnieks jo dienas jo vairāk pārliecinājās, ka uz krāsotājiem nav ko cerēt, ka Upenieks pēc trieciennieka vārda diez kā necenšas un vadās no kādiem tur Vecmanim ne visai izprotamiem apsvērumiem. Atlika Amats. Bet kā ar viņu bija?

Mēbeļu galdnieki bija slavā, viņi gandrīz visi ierakstīti rūpnīcas goda plāksnē. Tātad arī Amats, tāpat kā Upenieks, uz steigas rēķina strādāt neriskēs.

Vārdu sakot, lai Vecmaņa plāni nesabruktu, viņam vajadzēs pielikt jaunas pūles, kaut ko pasākt. Steidzināja arī vakar padzirdētā ziņa, ka viena no mehāniskā ceha brigādēm neesot tālu no uzvaras.

Nu, viņš, Vecmanis, vēl sevi parādīs ...

' 3

Ernests Tacis otro nedēļu strādāja rūpnīcā par jaunāko elektromontieri. No mehānikas, ko mācījies skolā, viņš atteicās, atrunādamies, ka mīņāšanās uz vietas viņam neesot pa prātam. Par tādu paskaidrojumu kadru

daļas priekšnieks pasmaidīja, pareģoja Tacim lielu nākotni un nodeva viņu elektriķu rokās, lai pārbauda puiša zināšanas un prasmi. Pēc neilga laika elektriķi ziņoja, ka jauneklis savu darbu pieprotot labi.

Savu viedokli paskaidrodams, Ernests Tacis nebija neko samelojis. Stāvēt vai grozīties uz vietas viņš nebija radis, un elektromontiera pienākumi, kas saistīti ar staigāšanu pa rūpnīcu un tās teritoriju, viņu vilināja.

Starp strādniekiem, no kuriem liela daļa bija jaunieši, Tacis kļuva ātri pazīstams, pat populārs. Tam par iemeslu bija viņa neparastie zobi un nenovaldāmā mēle. Ernests visu smalki izošņāja un izzināja, un ar katru tam bija par ko parunāt. Tomēr kā vecie, tā jaunie strādnieki drīz atskārta, ka ar Ernestu Taci ielaisties nopietnās valodās nav vērts, jo viņš beigās visu izvērta tukšos jokos un smieklos. Nosvērtības viņam nebija ne par kapeiku.

•Gadījās, ka cehā, kur Tacim bija kas darāms, strādnieki beidza montēšanu. Brīdi noskatījies, ka tie savu uzmanību pievērsuši jaunai ierīcei, viņš katrā ziņā uzsauca:

— Ieraujiet, es negribu skubināt! — un, ieraudzījis kaut kur kāpjam otru montieri, vēl uzkliedza: — Turies pie gaisa!

Sestdienās jaunie strādnieki apspriedās, kur un kā pavadīt svētdienu, ko ņemt izbraukumā līdzi. Dažs labs no puišiem pieaicināja arī Ernestu, bet pēc tam paši bija nelaimīgi, ka pieaicinājuši.

— Es, — Ernests teica, — garākos ceļojumos ņemu līdzi gultu. Pārējais nav no svara.

— Gultu? — kāds naivāks pārvaicāja.

— Jā... piepūšamo maisu. Es to iebāžu svārku

kabatā, bet uz lauka vai autobusā, tad pēc vajadzības ... — un viņš tā nozibināja savus zobus, ka sametās tīri nelabi.

Rūpnīcā ar laiku Ernestu Taci citādi nesauca kā par Balto ilkni, bet par viņu pašu teica: tukša muca tālu skan.

Kad Tacis jau bija iedzīvojies un sapazinies, viņš paklusām meta makšķeri arī citos ūdeņos:

— Kur tu vakarā iesi?

— Iešu uz tehnikumu, man jākārto ieskaites.

— A! — Ernests vīlies noteica. — Bet tu? Tev ir tāds izskats kā miltos apvārtītai reņģei. Ar tādu ģīmi pie vakarēdiena nedrīkst rādīties. Nu ko, sastiķēsim?

Zināms izņēmums bija Veronika Sidorina, kurai ar Ernestu Taci nodibinājās ja ne tuvas, tad tomēr citādas attiecības.

Sidorinu Ernests ievēroja pirmajā dienā, un tā viņam uzreiz iepatikās. Tā kā rūpnīcā jaunu sieviešu bija maz, — tas izskaidrojams ar ražošanas profilu, — tad viņš Veroniku atzina par pašu daiļāko un pievilcīgāko, ko ar tīri puicisku vaļsirdību stāstīja visiem un visur.

Veronika, liekas, to zināja, bet uz Taci tomēr nedusmojās. Nebija izdibināms, vai viņa šī zaļā puiša uzslavas uzņem kā glaimus vai kā nopietnību, jo pati noslēpumaini klusēja, izlikdamās, it kā viņai gar to nebūtu daļas.

Taci arvien biežāk varēja sastapt plānu daļā, kas atradās atsevišķā ēkā, kur viņš, kā novērotāji stāstīja, savus zobus tik atklāti nedemonstrējot. Bet drīz ienāca ziņas, kas liecināja, ka Ernests un Veronika satiekas ārpus rūpnīcas, jo saskatīšanos darbā par satikšanos nevarēja uzskatīt.

Iedams vakarā uz studiju, Pūpols bija viņus redzējis

pie kino, kāds cits — Jūras Kara Flotes dienā staigājam pa Komjaunatnes krastmalu, bet Upenieks — kafejnīcā, dzerot konjaku un ēdot saldējumu.

Indāns par to it kā nelikās zinis. Dienas pagāja darbā un rūpēs, bet vakaros viņš sēdās motorlaivā un ātri aizbrauca. Kur, to nezināja pat tuvākie draugi. Skaidrs bija tikai tas, ka tūlīt Ēvalds uz mājām nebrauca.

Trešā nodaļa VELREIZ dīķītis jeb zaudētas ILŪZIJAS

1

Ostas velkoņa straumē ievadīts, izremontētais kuģis attālinājās no rūpnīcas. Gaisā noskanēja atvadu svilpiens.

Diena bija nomākusies, laikiem līņāja un satumsa, vienmērīgi pūta mikls vējš, kas izlikās tikpat pelēks kā pati diena. Pasaule bija it kā apvilkusi savu vienmuļāko tērpu.

Lietus un jūras vēja nevairīdamies, piestātnē stāvēja prāvs pulks kuģa izvadītāju — tur bija jaunās aparatūras uzstādītāji, mašīnu regulētāji, krāsotāji un galdnieki, — visi tie, kas kuģim pielikuši savu roku, atdevuši savu prasmi, savas zināšanas, lai tas vētrās un negaisos nemaldīgi šķērsotu jūras.

Uz mitrā steķa, pirkstgalos paslējusies, aiz vīru mugurām brīdi parādījās Veronika, kaut kur paspīdēja arī pazīstamie zobi. Neredzēja vienīgi Vecmani, kas tādu

dīku pulcēšanos uzskatīja par laika nosišanu, dienas zagšanu.

Bet darba vīru skatieni bija pievērsti staltajam ūdeņu valdniekam, un ikviena acīs varēja lasīt ko tādu, it kā viņš atvadītos no tuva cilvēka, kam priekšā tāli un nezināmi ceļi.

Uz sadrūmušās Daugavas pret necaurredzamajām debesīm baltais kuģis atgādināja it kā parādību no teiksmu pasaules, un Pāvils nevarēja atraut acis, kamēr tas nenozuda miglā aiz jūras vārtiem.

Pavadītāju pulciņš sarunādamies izklīda, skanēja mundras balsis. Kāds noslaucīja nolijušo, kā sviedriem norasoto pieri.

— Labs, kas paveikts ...

— Darījām visu, ko spējām. Lai nu tam laimīgs brauciens!

— Naktī nemaz neiemigu. Aizveru plakstus, bet acīs kā planētas riņķo spožās mašīnas.

— Vai dzi — tā kā svilpa?

— Tas sveiciens ostā palikušajiem brāļiem.

— Tagad atliek gaidīt kapteiņa radiogrammu ...

— Tu pēc uzslavas tīko, vai?

— Kā ne! Tikpat ap sirdi labāk, kad tavu darbu nepeļ.

Piestātnē palikusi tukša vieta, bet ne uz ilgu laiku, jo

par to jau aizlidojusi telegramma.

Saceltu mēteļa apkakli un lietū slapjiem matiem Pūpols stāvēja ceha durvīs, stāvēja un skatījās uz garo un pašauro telpu, it kā viņš te būtu ieradies pirmo reizi. Pāvils bija nostājies tā, ka traucēja kustību. Viņu grūstīja, kāds kaut ko aizrādīja, bet viņš tam nepievērsa uzma-

nību un turpināja telpas apskati, slēpdams lūpās domīgu smaidu.

Tādā stāvoklī Pūpolu pārsteidza Upenieks, nodomādams, vai tik Pāvils nav atkal aizsapņojies.

— Ieskaties, — Pūpols teica un apvilka ar roku gaisā pusloku, saceldams ap sevi skaidu putekļus.

— Ko te skatīties? — Upenieks mazliet nepacietīgi izmeta, neizpratis, ko jaunākais krāsotājs gribēja pateikt. — Cehs kā jau cehs, šeit viss tik pierasts un pazīstams, ka es uzņemos apstaigāt telpu aizsietām acīm, nekur neatduroties un nekam nepieskaroties.

Pāvils no sirds iesmējās.

— Tur jau tā vaina, ka pierasts ... — viņš stiepa vārdus. — Aizsietām acīm ... Bet tu tās acis atver un labi izskalo, tad ieraudzīsi! Pierastajam un parastajam vajag izlaist caurvēju, ieplūdināt svaigu gaisu. Bet tev — «cehs kā jau cehs» ...

Pūpolam bija taisnība, galdnieku cehs, kur piemājoja krāsotāji, ar pievilcīgu izskatu nevarēja lepoties. Sienas un griesti, sen nekrāsoti, bija zaudējuši toni, kaktos karājās zirnekļu tīkli, bet putekļu kārta nelaida logiem cauri gaismu.

— Citos cehos nav labāk, pat sliktāk, — Pāvils turpināja, — tur bez caurvēja prasās vēl pēc ugunsdzēsēju šļūtenes. Taču vispirms jāsāk ar pašu mājām.

— Ko tu, Pāvil, domā iesākt? Telpu, teiksim, vajadzētu krietni iztīrīt, ievest kārtību. Tur es tev piekrītu.

— Tas par maz, tie ir tīrie sīkumi! — Pūpols krasi izmeta un atkal apvilka gaisā loku, it kā gribētu aptvert ko neaptveramu. — Bet vairāk es tev neko nevaru pasacīt. Kad visu būšu izdomājis, tad atvēršu tev acis ...

Pagāja vairākas dienas, un Pāvils -savu ierosinājumu bija vai nu aizmirsis, vai aiz laika trūkuma atmetis tam ar roku. Pēc darba viņš cītīgi apmeklēja studiju, kas rudenī gatavojās atklāt savu audzēkņu darbu izstādi. Bet svētdienās Pāvilu varēja satikt ostā vai pilsētas nomalē ar krāsu kasti. Mājās viņš atgriezās līdz ar pēdējiem makšķerniekiem. Vīri nesa zivis, Pāvils izsalcis un noguris — pilnu padusi eļļas studiju.

Bet Upenieku Vilis savu Pāvilu laikam vēl īsti nepazina.

Kādu dienu, kad viņi stāvēja uz kuģa, Pūpols pavilka brigadieri sāņus un atritināja cieta papīra loksni, uz kuras bija lielas telpas skice akvareļu krāsās.

— Kas tas par zīmējumu? — uzmetis acis loksnei, Upenieks iejautājās.

— Tas ir mūsu cehs, pareizāk sakot, tādam tam vajadzētu būt...

Brigadieris nevarēja savaldīt smaidu.

— Mīļais Pāvil, tu saki: cehs! Piedod, bet man tavs zīmējums drīzāk atgādina modernu kafejnīcu, nevis darba telpu. Vai tad rūpnīcā tāda zāle maz iespējama?

— Tātad tu manu projektu neatzīsti? Bet es paļāvos taisni uz tevi! — Pūpola balss pauda pieviltas cerības.

— Es to varbūt atzīstu, bet ko tas līdz? Šo projektu pašreiz mēs tā kā tā cauri nedabūsim! Ir svarīgāki uzdevumi, uz ko tagad jākoncentrē kolektīva uzmanība. Un, atklāti runājot, es nekā tamlīdzīga nekur neesmu redzējis.

— Bet es redzēju! — Pūpols iesaucās.

— Kur?

— Maskavā!

— Tā katrā ziņā būs bijusi kāda smalkmehānikas fabrika. Bet pie mums? Te, raugi, visur metāls, ož pēc naftas un eļļas. Pat ūdens mums apkārt — taukains, spīd kā varavīksne! Nē, nē, Pāvil, tā pagaidām tikai tava iedoma ...

Bet Upeniekam savu jaunāko krāsotāju neizdevās pārliecināt. Pūpols savīstīja zīmējumu un nolēma par savu projektu parunāt ar citiem, varbūt ar Indānu, kuram administrācija tuvāka.

2

Sestdienās, bet dažreiz arī nedēļas vidū Ernests Tacis brauca pie sava tēvoča. Reiz viņš aicināja arī Veroniku. Viņa atteicās, aizbildinādamās, ka viņai tas nepieklājas. Ernesta tēvocis taču bija svešs cilvēks, kam viņa ar savu apciemojumu varēja radīt nepamatotas aizdomas.

— Ja ne, ne! — Tacis izlikās vienaldzīgs, kaut pēc sejas izteiksmes bija manāms, ka Veronikas atteikšanās viņam it kā izjauktu nodomus.

Tacis gāja klusēdams, bet pie pulksteņa, kur viņam vajadzēja nogriezties uz staciju, atkal ierunājās par tēvoci, raksturodams to kā visādā nozīmē dīvainu cilvēku. Savas attiecības ar radinieku Ernests neizpauda, toties neskopojās vārdiem par pašu tēvoci.

Sākumā Veronika klausījās pa ausu galam, bet vēlāk jau uzmanīgāk, iestarpinādama pa jautājumam un piezīmei.

Ernesta tēvocis, kura runāšanu varot klausīties ar baudu, visu redzamo un taustāmo pārrēķinot naudā, U2 ko viņš esot traki kārs. Tā, piemēram, par cilvēku viņš spriežot, ka tas septiņdesmit piecus procentus sastāvol no ūdens, tā ka galu galā visa šī lepnā būve, aprēķinot tirgus cenās, izmaksājot nieka kapeikas. Citas vērtības tēvocim pasaulē nepastāvot kā vien nauda un manta.

Savā laikā Dīķītim (Veronika sāka ausīties) piederējusi frizētava un, kas tur reiz nokļuvis, otrreiz metis tai apkārt līkumu. Sevišķi manīgs viņš bijis uz lauciniekiem un to ievilināšanā un apstrādāšanā parādījis izcilas spējas.

Frizētava atradusies uz Rīgas robežām pie paša ceļa, pa kuru zemnieki braukuši uz tirgu. Tēvocis cauru dienu grozījies pie loga un, līdzko pamanījis bārdaināku braucēju, laipnībā starodams, steidzies laukā. Lai nu papus tik sienot zirdziņu pie slitas (frizētava savā ziņā atgādinājusi ārpilsētas tējnīcu) un pats sēžoties spoguļa priekšā. Ar tādiem sariem, ar tādu frizūru Rīgas dāmām nedrīkstot rādīties. Tā viegli varot atbaidīt kundes, jo te kundzītes esot dikti smalkas.

Kad tāds laucinieks bijis Dīķīša nagos, ar to sākusies gara procedūra. Zemnieks ticis cirpts un skūts, tā seja sautēta ar karstām kompresēm, pēc tam laistīta odekoloniem, ziesta krēmiem un pūderēta, pie tam, lai novērstu iekritušā uzmanību, pats meistars vienā laidā tēr-gājis un vāvuļojis, neļaudams upura jēram iebilst ne vārda.

Kad nu papus svaigs un apmierināts beidzot piecēlies un jautājis, cik šim jāmaksājot, tad tēvoci?, rokas berzēdams, saldā ba&ī noprasījis ko tādu, ka nelaimīgais klients pēkšņā sastulbumā nav varējis atrast ne savu cepuri, ne durvis.

Dīķītis savām lamatām nelaidis garām arī tos, kas braukuši no tirgus. Ar tiem, kā jau iereibušiem, saruna bijusi īsa. Dažam labam pieticis tikai ieminēties par

meitu vai mammu, kas gaida uzposto saimnieku no Rīgas, un darījums gājis kā pa taukiem.

Vārdu sakot, tēvocis ar gudru ziņu ierīkoto frizētavu, uz ko licis lielas cerības, nevarot aizmirst vēl šodien.

Padzirdējusi pazīstamo vārdu, Veronika sākumā domāja, ka tā ir vienkārša sagadīšanās. Taču beigās viņa pārliecinājās, ka Tača tēvocis nav neviens cits kā tas pats Dīķīša kungs, ko Amats bija nosaucis par izrakteni. Veronika nejaušo atklājumu paturēja pie sevis, lai piemērotā brīdi sagādātu vienam otram nelielu pārsteigumu, un tikai painteresējās, no kā Tacis visu uzzinājis, jo, kad tēvocis ķēris lauciniekus, viņa vēl nav bijis pasaulē. Ernests atbildēja, ka ziņas smeltas no pirmavotiem, un nospīdināja zobus.

Svētdienu pie tēvoča līdz vakaram nenodzīvojis, Ernests Tacis ap pusdienu atgriezās pilsētā un pa tālruni sazinājās ar Veroniku. Dzīvoklī, ko Sidorina neapdzīvoja viena, viņa tam bija noliegusi nākt. Spriežot pēc balss, viņš bija ar kaut ko neapmierināts un uzstāja, lai tā laiciņu pavadītu kopā ar viņu. Veronika brīdi tielējās, bet, kad Ernests uzaicināja aizbraukt līdz Doles salai, beidzot pieļāvās un teica, lai viņš gaidot piestātnē.

Vasara nemanot bija iegājusi tālu otrajā pusē, un saulainās dienas varēja saskaitīt uz pirkstiem. Uz ūdens Veronikai patika, bet kopš raibā brauciena viņa laivā nebija kāpusi, pavadīdama daļu brīvā laika jūrmalā pie draudzenes. Ēvalds no viņas bija it kā atsalis un brauca viens, pēc darba ne reizes neaicinādams sev līdzi. To pārdzīvot nav tik viegli, nav viegli! ...

«Kuru no viņiem vainot?»

Veronika pasmaidīja.

Uz Daugavas viņus apņēma svaigs vējš, un Veronika ciešāk ievīstīja plecus plānajā putekļu mētelī. Kņada, troksnis un asfalta sasildītais gaiss palika akmens krastā. Priekšā ņirbēja saules sudraba piebārstītie viļņi un zilg-mēja mežainā sala.

Pēc stundas Tacis ar Veroniku nokāpa no baltā kuģīša un apmetās vecajā parkā, kas atradās pašā kraujas malā. Tur bija klusi un silti.

... Kad upes tramvajs veda vēlīnos zaļumniekus uz Rīgu, abās Daugavas pusēs dega spuldzes un no jūras līdz ar krēslu plūda vēsums.

Pasažieru bija maz.

Kabatās sabāztām rokām un uzrautiem pleciem Ernests Tacis staigāja pa solu starpu, kad apnika, uzkāpa stūres kabīnē pie pazīstama puiša un sāka spēlēt skaņu plates. Atskanēja džeza mūzika. Retie braucēji, bēgdami no šī koncerta vai dzestruma, sagāja kajītē, bet Ernests, plates mainīdams, nostāvēja blakus stūres vīram līdz pašai pilsētas piestātnei.

Uz klāja palika vienīgi Veronika. Viņa sēdēja ar muguru pret stūres kabīni, no kuras skanēja uzbāzīgā mūzika, un nevarēja sagaidīt brauciena beigas. Bet priekšā vēl arvien pletās darvas melns ūdens, un pilsētas atspī-dumi, kas krita upē, stāvēja uz vietas vai pat attālinājās, it kā bēgdami uz jūru ...

Veronika bija tik satraukta, ka nespēja sakarīgi domāt. Bet no domām, tāpat kā no uzbāzīgajām skaņām, nebija kur tverties.

Ka Tacis būtu pilnīgs tukšgalvis, to viņa negribētu sacīt, kaut starp viņas paziņām netrūka tādu, kas izdarīgo elektromontieri uzskatīja par vējagrābsli, par cilvēku, ar ko labāk neielaisties.

Bet vai viņa bija to darījusi? Tiesa, varbūt Veronika bija pielaidusi Ernestu sev par tuvu . .. Varbūt vajadzēja atteikties no šī brauciena un no vienas otras satikšanās, lai atkristu pašpārmetumi, kas viņu tagad satrauca un tirdīja...

Taču kā daudzas jaunas un pievilcīgas sievietes, Veronika bija pieradusi pie uzmanības. Un taisni to, kā Indānam trūka vai piemita mazā mērā, nevarēja noliegt Ernestam Tacim. Viņa uzmanība bija pasekla un naivi parupja, taču tā no sākuma it kā atsvēra nevērību, ko Indāns izrādīja pret Veroniku.

Bet pašreiz arī šis atspēkojums bija daudz ko zaudējis no savas nozīmes, jo Ernesta jūtas izrādījās tikpat seklas kā viņa uzmanība. Un Veronikas neapdomīgajai draudzībai bija jau atbalsis, viņas ausīs bija nākušas Pāvilā un Upenieku Viļa izteiktās domas.

Un ko par viņu lai saka Indāns? . . .

Beidzot noskanēja sirēna.

Kuģis Vēl nebija lāgā piestājis, kad Veronika nolēca no laipas un iekāpa pirmajā autobusā, kas pagadījās ...

Ernests Tacis nonāca krastā pats pēdējais. Nebija kur steigties, io viņu neviens negaidīja. It kā ko meklēdams, viņš labu laiku maisījās starp autobusiem un trolejbusiem, kas veda cilvēkus visos virzienos. Tad viņš, neviena nevērots, sāka iet bez mērķa, lai tikai kustētos.

Diena bija sākusies un beigusies draņķīgi. To nu nevarēja noliegt arī viņš, Ernests Tacis, kura sirdi citādi bija grūti ieskrambāt.

Ar tēvoci vēl šā tā, gan viņi satiksies un izskaidrosies. Bet vai viņam ar Veroniku izdosies izlīgt un salabt? Par to Tacis stipri šaubījās, tāpat kā šaubījās, vai viņš maz to mēģinās darīt.

■ . ,<f

Viņš strādāja rūpnīcā jau otro mēnesi, taču ne ar vienu iedraudzējies vēl nebija.

Jūrnieku valodā izsakoties, viņš atradās aiz borta. Par to, kurš vainojams — viņš vai kāds cits, — Ernests Tacis daudz galvu nelauzīja. Sak, dzīvo, kā pats redzi!

Baltais ilknis ... Vai viņš vainīgs, ka viņam balti zobi? Dažs labs dotu sazin ko, lai pie tādiem zobiem tiktu! Vai viņam savi zobi būtu jānotriepj ar darvu? Mēle... arī tā ir dota lietošanai, ne turēšanai kabatā. Bet ko tur, ne visiem pa prātam var iztapt, ne izdarīt...

Ka viņam derētu vairāk ielūkoties un ieklausīties citos, mazāk ņirgāties un palaist muti, par to Ernests domāja gaužām reti.

Viņš pagāja garām Piektā gada piemineklim un turpināja soļot ostas virzienā. Daugavas krastmala bija tukša, pa to brīdi pa brīdim nodārdēja tramvaji, aizdūca autobusi un taksometri, bet tas viņa bezmērķību netraucēja.

Ja neskaita pirmās vīrietības jūtas, Veronika cita nekā Ernestā Tacī nebija modinājusi. Bet viņš iedomājās, ka ar šīm jūtām pietiek, lai meiču sauktu par savu. Taču šī ilūzija cieta neveiksmi, pie tam daudz nopietnāku, nekā viņš to sākumā spēja iedomāties. Lai nu kā, no visa kolektīva viņš Veroniku bija uzskatījis par sev tuvāko cilvēku. Tagad atkrita arī viņa.

Ernests Tacis atkal bija viens.

Pie nojauktā tUta viņš apstājās un aizsmēķēja.

— Izšķir mūs!

Tacis pacēla aizdegto sērkociņu augstāk.

Pils mūra ēnā sadotām rokām stāvēja divi viena vecuma puiši. Ne viņu sejas, ne citas iezīmes, kas ļautu tos raksturot tuvāk, nebija tumsā saredzamas.

— Mēs saderējām, bet nav, kas izšķir, — viens no viņiem teica un otrs zobgalīgi piemetināja: — Tu nāc kā paša pāvesta sūtīts. Šķir pušu!

Tacis blieza ar smagu plaukstu.

— Par ko saderējāt, puikas? — viņš painteresējās. — Varbūt man nebija vērts bāzties starpā? . ..

— Cik viņš āķīgs! Kas visu grib zināt, tas ātri... un tā tālāk, — pirmais teica un arī aizsmēķēja.

Bet otrs mierināja:

— Tevi jau neapiesim, šķīrējam uz savu daļu ir likumīgas tiesības . . . Starp citu, pietiks visiem, saderējām uz trim konjakiem, tātad — mērs katram līdzīgs.

Tālāk jau gāja trijatā, un, no malas vērojot, varēja likties, ka tie ir veci paziņas.

Ernestam Tacim it kā smagums novēlās no kamiešiem, viņš uzelpoja vieglāk. Lai nu viens vēl saka, ka zaudēta drauga vietā nevar atrast divus!

Ceturtā nodaļa PIEMIRSTAS KĀPNES

1

Lija pēc traka, un veci ļaudis runāja, ka tādu vasaru neatceroties gadu desmitiem.

Līdzko lietus piestāja un vēja brāzmas norima, cilvēki nepaspēja ne attapties, kad kaut kur aiz meža jau sablīva un no jauna vēlās pietūkuši mākoņi. Upe satumsa, koki iešņācās, un viss sākās atkal no gala.

Lietus izveda no pacietības, un «tas» tur augšā laikam sen nebija dzirdējis tik sālītus izteicienus, kādus tam tagad adresēja strādnieki.

Upenieka brigāde strādāja uz kuģa, kas stāvēja blakus naftas tankerim. Darbs bija jānobeidz nosacītajā termiņā, bet tas kliboja uz abām kājām, saniknodams krāsotājus.

— Zem ūdens strādāt vēl neesmu iemācījies! — Pūpols pēkšņi nometa sareni un pa virvju kāpnēm trausās uz kuģa klāja.

Lādēdamies viņam sekoja citi.

-—Te vajag ūdenslīdējus!

—- Lai pats Neptūns krāso šo kasti!

— Dod, brigadier, citu darbu!

Ja jau Pāvila Pūpola pacietība neizturēja, tad tas nozīmēja, ka noskaņojuma barometrs nokrita zemu. Protams, krāsotājiem varēja ierādīt citu darbu, tomēr vispirms jātiek galā ar kuģi.

Upenieks bija noskaities uz visu pasauli. Bet tad viņu negaidot uzveda uz gaišākām domām tas pats Pāvils, kas pirmais «pieteica streiku».

— Tu parunā ar vīriem, viņš vērsa sānis vainīgās acis, — man pašam neērti, jo esmu no visiem tas jaunākais un man nav tavas autoritātes.

— Par ko man ar viņiem runāt? — brigadieris atcirta.

— Aģitēt, ka laikā jābeidz kuģis? Ja tu nevarēji izdomāt ko prātīgāku, tad nevajadzēja pirmajam sviest prom sareni!

— Nomierinies, dvēselīt! — Pāvils jau smaidīja. — Bet bez aģitācijas tu varbūt neiztiksi... Vai esi ievērojis, ka dienas otrā pusē, kad jau taisāmies mest mieru, arī lietus it kā beidz savu darbu? Tāpēc es domāju ...

Ko Upenieks varēja Pāvilam atbildēt?

Viņš sapulcināja brigādi un pastāstīja vīriem par ierosinājumu. Pāvils bija lūdzis, lai brigādei nesaka, ka ierosme nākusi no viņa, jo tad diez vai atsaukšoties. Bet Upenieks nolēma, ka šai gadījumā jārīkojas citādi. Vīriem bija jāzina, ka ierosinātāji ir viņi paši.

Kad rūpnīcā nosvilpa maiņu, krāsotāji turpināja strādāt. Dienā iztrakojies, vējš novakarē pieklusa, un debesis vērās rāmas, nostūmušas mākoņus pamalē.

Līdz krēslai brigāde paveica vairāk nekā visā rīta cēlienā.

Kad kuģi beidza krāsot un tas izskatījās kā no jauna piedzimis, Upenieks iežņaudza savās rokās no cepures līdz bikšu galiem krāsām notriepto Pāvilu un parupji teica:

— Kas nu es par brigadieri!.Tik vienkārša ideja, bet man tā neiešāvās prātā. Brigadiera vārds, Pāvil, tev piestāvētu tikpat labi kā tavs raibais dzeņa tērps!

Laika un apstākļu izmantošana nebija nekas jauns, taču Upenieks, neaprunājies ar Vecmani, bija viņu nostādījis notikušā priekšā. Ceha priekšnieks pūta ūsās, jo jutās apiets, bet Upenieka saceltā trauksme neatstāja uz viņu nekādu iespaidu. Viņš bija tīri vai ieinteresēts, lai trieciennieka nosaukumu iegūtu Amata brigāde, nevis šis, pēc Vecmaņa domām, pārāk pašapzinīgais Upenieks.

Amats nebija godkārīgs, taču to nevarēja teikt par viņa galdniekiem, kuri pie uzslavām bija tā pieraduši, ka tās uzņēma kā kaut ko pašu par sevi saprotamu. Bet Vec-manis nesnauda un prata galdnieku noskaņojumu izmantot, šādā vai tādā veidā tur iepīdams arī brigadieri. Vienā vietā pilot, ūdens ar laiku izgrauž klinti...

Taču krāsotāji beidza darbu nosacītajā laikā, pat nedaudz ātrāk, bet mēbeļnieki par tikpat novēlojās, tā nokavēdami kopējā uzdeva pirmstermiņa izpildi.

Aizmetās un savijās neredzams mezgls.

Galdnieki no laika apstākļiem nebija atkarīgi, jo vienmēr strādāja zem jumta, un viņu darbu lietus netraucēja. Bet Amats bija liecinieks tam, ka Pūpols, pie mākslas debesīm pamirdzējusī zvaigzne (tā jaunāko krāsotāju saukāja strādnieki), salijis un izsālies, stingiem pirkstiem bāza cigareti sazilējušās lūpās. Un tomēr... Amatam kaut kas tā kā iedzēla. Krāsotāja darbu viņš uzlūkoja par rupjāku, vienkāršāku, kas nepelna tādu ievērību, lai par to daudz runātu. Pavisam kas cits bija mēbeļu galdnieki. Amatam pat likās, ka Upenieks tīši grib aizlikt kāju priekšā viņa brigādes panākumiem.

Kad mēbeļnieki beidza kuģa salona iekārtojumu, pie viņiem atnāca Upenieks ar dažiem krāsotājiem. Tur atradās arī Vecmanis, kas centās Amatam kaut ko pierādīt vai ieskaidrot. Parādoties Upeniekam, viņi sarunu pārtrauca, to jautājoši uzlūkodami.

Pāvils pacēla degunu un iepleta acis, sataisīja tādu seju, it kā ostītu retu puķu piesmaržotu gaisu.

— Kādas tik jums nav lakas un eļļas! Ar tām strādāt — tīrā bauda! — viņš naivi kustināja lūpas.

Pūpolam neviens neatbildēja. Vecmanis raudzījās iluminatorā, pa kuru varēja redzēt, kā Ernests Tacis pastaigājas pa naftas tankera klāju.

— Izlaists zeņķis, — viņš novilka, — un nav neviena, kas to pieskata. Tā tas ilgi nevar iet!

— Viņam ir audzinātāja, — Pūpols izmeta.

— Tikai jautājums, kurš kuru audzina, — Upenieks ar smīnu piebilda.

Amats sarauca uzacis.

— Atved, pamet... un paši vēl ņirgājas, — viņš noteica.

— Jā, kurš viņu, šo klīstošo montieri, te atvilcis? — Vecmanis dzīvi vaicāja, novērsis acis no iluminatora.

— Prasi viņam, — Amats pameta ar galvu uz Upe-nieku.

Pūpolam likās, ka ceha priekšnieka skatienā var lasīt: ja atvedējs bijis Upenieks, tad viss skaidrs.

— Kam tu te iepin mani? — Upenieku Viļa sejā ar joni ieplūda asinis, tā ka tā kļuva vara sarkana.

Bet Amats vēsi turpināja:

— Vai tie gadījumā nebijāt jūs ar Tndānu, kas atvizi-nāja Taci motorlaivā? Bez tevis vai Ēvalda — tas man vienalga — viņš ceļu uz mūsu rūpnīcu nebūtu atradis.

— Pieņemsim, — Upenieks teica un dziļi ievilka elpu, it kā smaržu piesātinātais gaiss viņu slāpētu, — pieņemsim, ka tas bija Indāns ...

— Mēbele, uz kuras neviens nesēž, — Vecmanis norūca.

— Kam un ko tu pārmet? Vai tas, ka cilvēku iesaista darbā, ir kas nosodāms! — Upenieks tikko valdīja pār sevi.

Iestāiās klusums, ko pēkšņi pārtrauca Pūpols:

— Mēbeles, uz kurām nesēž, jūs atradīsiet savā Čie-kurkalna savrupmājā .. . Jā, tikai tur!

Vecmanis aiz pārsteiguma nožagojās. No Pūpola, ko viņš uzskatīja par fantastu un praktiskai dzīvei nederīgu cilvēku, priekšnieks līdz šim par sevi nebija dzirdējis ne vārda. Un nu pēkšņi... Šai brīdī gaitenī noklaudzēja dņrvis. Amats kādam no savējiem jautāja:

— Vai tu pirmīt pameti durvis neaizvērtas?

— Nē, tās būs atrāvis vējš.

Atskanēja soļi, un salonā ienāca Veronika. Viņa uz visiem paskatījās un pienāca pie Vecmaņa, kas vēl nebija atguvies no Pūpola negaidītās piezīmes.

— Jūs aicina daļas priekšnieks!

Vecmanis pameta mulsu, neizpratnes pilnu skatienu uz Pāvilu un izgāja reizē ar Sidorinu.

Vai Veronika vēlāk uzzināja, ka svešā kuģa salonā, pirms viņa tur ieradās, apsmejot tika pieminēts viņas vārds?

Jā, uzzināja. Bet tad daudz kas bija mainījies, un tas viņu vairs neskumdināja .. .

Nakts bija tumša kā nokvēpuša katla dibens.

Gar mēmo kuģu viļņu apdauzītajiem sāniem ar klusu, snaudulīgu troksni skalojās ūdens. Piestātnē dega retas spuldzes, kuru gaisma līdz ūdenim nesniedzās, pamezdama straumi nakts ziņā.

Uz kuģiem arī tumsa, arī klusums, kāds valdīja sestdienās, kad jūrnieki vakaru pavadīja krastā.

No kokiem noaugušās salas atdalījās laiva un bez trokšņa slīdēja uz kuģiem, kas stāvēja sānu pie sāna un kur spīdēja tikai rets iluminators.

Laiva pieslīdēja pie kuģa, un no tās pa krāsotāju pamestajām virvju kārpnītēm pacēlās cilvēka augums. Kāds, liekas, palika laivā, kas saplūda ar kuģa korpusu.

Vienmuļi guldza straume, un salas galā it kā ko gaidīdama piesarkušu aci raustīja bāciņa.

Pēc minūtēm piecpadsmit nepazīstamais ar virvi laida kaut ko lejā. Nedzirdēja ne skaņas. Pēdīgi arī otrs bija laivā un tā tikpat klusi aizslīdēja atpakaļ uz kokiem no* augušo salu.

Bieza tumsa un mokošs klusums, kurā pēc kāda laika atskanēja apslāpēts motora troksnis ...

2

Upenieku Vilim nebija miera.

Beidzis darbu, viņš devās uz jūru, kuras troksnis, kad stipri pūta, atklīda līdz rūpnīcai. Upenieks gāja strauji, rīdams caur muti vēju, kas oda pēc izskalotajām aļģēm, pēc zivīm, tīkliem un pēc paša satvīkušās miesas.

Bet miera nebija.

Upenieks un Amats sāka strādāt rūpnīcā gandrīz reizē, drīz sapazinās un kļuva nešķirami. Vidutājs starp viņiem bija Indāns, kas tos ieveda darbā un ar kura motorlaivu tie bieži rīkoja kopējus izbraukumus pa apkārtējiem ūdeņiem.

Tiesa, viņi par daudz ko strīdējās, bet šie strīdi vienmēr palika draudzības robežās, un Upenieks nevarēja izprast, — kas pēdējā laikā noticis ar Ojāru? ...

Upenieks ātri izģērbās un neatdzesējies metās vēsi sāļajā ūdenī, pēc tam, zosādas pārklāts, apsēdās uz augstās kāpas.

Bet miera nebija.

Upenieks cēlās un gāja, šoreiz dzelzceļa virzienā, kur aizdūca elektriskais vilciens.

Vai Amats ietu pa Vecmaņa pēdām? Viņam bija Ojāra žēl un arī tāds kā īgnums pret viņu.

Upenieks šad tad iegriezās kaimiņu rūpnīcā, kur strādāja viņa draugi un paziņas, kas remontēja un. būvēja zvejas kuģus. Arī tur brigādes cīnījās par komunistisko darbu, un reiz viens no zvejas kuģu būvētājiem viņam teica:

— Vakar mums piešķīra trieciennieku nosaukumu.

— Apsveicu! Bet tu, es skatos, par to nemaz nepriecājies!

Paziņa nopūtās.

— Atklāti sakot, liela prieka man nav. Nosaukums jau ir lepns, ko tur iebilst. Taču starp mums un kaimiņu brigādi, kurai tāda goda nav, es neredzu lielu starpību. Bet acis nevienam neaizsiesi. Kad paziņoja sacensības iznākumu, es manīju vienu otru apslēptu smīnu. Nezinu, vai tu mani sapratīsi, bet es uz to raugos daudz nopietnāk, ja gribi, — lūkojos dziļāk. Strādāt nozīmē — dzīvot, bet dzīvot nozīmē — strādāt. Vai tu saproti, ka strādāt ir tas pats, kas dzīvot? Bet es negribu dzīvot kaut kā, tikai tāpēc, ka jādzīvo! Mēs vēl bieži apbalvojumus un goda nosaukumus dodam ar vieglu roku. Es to no saviem biedriem neslēpu, pateicu, ka mēs tādu nosaukumu neesam pelnījuši, ka cīņa par komunistisko darbu vēl tikai jāsāk.

Strādnieks no zvejas kuģu būvētavas lika Upeniekam šo to pārdomāt. Kāda uzskatu plaisa šķīra Vecmani no šī kuģu būvētāja! Vienam darbs bija pati dzīve, otram — tikai līdzeklis eksistencei un goda piesavināšanai.

Upenieks sāka stingrāk raudzīties uz sevi un brigādi, vērīgāk sekoja, kā tā veica uzdevumu, un /savu darba iecirkni saistīja ciešāk ar rūpnīcu. Kas lika Pūpolam rūpēties par cehu, kurā viņš pats aizņēma tikai nelielu stūrīti? Vai tā bija tikai skaistuma cienītāja balss? Protams, ka arī tas, bet viņa rūpēs tomēr jautās daudz vairāk par personisko kaktiņu .. .

Upenieks izgāja uz garas un taisnas dzelzceļa stigas, kuras galā kā sarkana bumba zvēroja saule. Sliedes kvēloja it kā ugunī nokaitētas.

Bet miera tomēr nebija.

Upenieks iekāpa vilcienā un brauca uz pilsētu pie Pāvila. Pūpols nāca no kādas Vidzemes mazpilsētas un katru algas dienu sūtīja mātei zināmu summu brāļa un māsas apgādam, jo viņam, tāpat kā Upeniekam, nebija tēva. Viņa tēvs gan nebija miris, bet dzīvoja ar jaunu sievu un savus bērnus neatcerējās.

Pāvils piemita kādas ģimenes mazā istabiņā, kuras sienas līdz griestiem bija noklātas ar zīmējumiem, nelielām gleznām un akvareļiem. Viņš mīlēja gaišas, spilgtas krāsas, īpaši citrondzelteno, cinobra un debess zilos toņus, tā ka istabiņa, neraugoties uz vājo apgaismojumu, bija it kā saules apspīdēta.

Apciemojums Pāvilu, liekas, sevišķi neiepriecināja, jo viņš pašreiz beidza skicēt kuģa ienākšanu ostā. Upenieks par Pāvila noskaņojumu nelikās ne zinis. Viņš pārcilāja uz galda zīmējumus un pēc brīža teica:

— Paņem papīru, savāc zīmuļus vai krāsas, ko nu pats gribi, un ejam!

— Kurp?

— Pie Ezerkalna, pie mana kapteiņa! — Tu, ja nemaldos, gribēji zīmēt viņa portretu.

Pāvils iebelza sev pa pieri. Viņa seja atplauka un acis iemirdzējās.

— Kā es, ziepju burbulis, varēju to aizmirst! — viņš iesaucās un sāka kaut ko vandīt un meklēt. — Bet vai tu savu kapteini brīdināji? Viņš manu vizīti var uzskatīt par uzbāzību ...

— Es domāju, ka maz būs tādu, kas pretosies tam, ka Pāvils Pūpols tos iemūžina savos mākslas darbos.

— Nu, nu, pievaldi mēli! Labāk raugies, ka nesagādāju tev nepatikšanas. Viņš taču mani nav ielūdzis.

— Neraizējies par niekiem! Kapteinis man teica, lai nākot kaut ar visu brigādi, būsim gaidīti. Vajadzēja paaicināt arī Indānu ...

— Mēs varam viņam piezvanīt.

— Kamēr Ēvalds atkulsies no savas Pārdaugavas, būs jau vēls. Iesim šoreiz divatā. Vai neesi ko piemirsis?

Pāvils uz ātru roku pārģērbās, apvilkdams uzvalku, kurā, kā par brīnumu, nemanīja neviena krāsu traipa. Bet vai viņa jaunais uzvalks saglabāsies ilgi?

Kad viņi pa trapu kāpa uz staltā dīzejkuģa, Upenieks apņēmās par pagātni nerunāt, bet Pāvils savukārt lūdza, lai iepazīstinot viņš iztiekot bez liekiem epitetiem.

Ezerkalns uzņēma puišus ar jūrnieka viesmīlību. Kad Upenieks, epitetus gluži neapiedams, stādīja priekšā Pāvilu kapteinis kļuva pavisam līksms. Viņš teica:

— Žēl, ka mana komanda krastā un es te viens esmu aizķēries. Bet no manis jūs portretu neiztaisīsiet. Kas nu es par tēlu mākslai!

Taču Pūpols lūdza tik neatlaidīgi, ka kapteinis galu galā bija ar mieru pozēt, piebilzdams, ka viņš būšot nepateicīgs modelis, jo nevarot mierīgi nosēdēt. Pāvils no viņa to neprasīja.

Viņš nolūkoja sev vietu, nepievērsdams skatienu uzklātajam galdiņam, kur neiztrūka arī apsolītais konjaks.

— Es sāku, — viņš uzmanīgā balsī teica, atbalstīdams pret ceļgaliem zīmējamo dēli. — Jūtieties brīvi, nepiespiesti! Palūgšu tikai vienu — nedejot!

Kapteinis iesmējās.

— Jūrā dažreiz jādejo gribot negribot, kaut mēdz sacīt, ka jūrnieki esot stingri uz kājām.

Pāvils zīmēja Ezerkalnu ogles tehnikā, atzīdams, ka ogle jūrnieka portretam un dabas stihijas attēlojumam ir pats piemērotākais izteiksmes līdzeklis. Te jālieto mazāk krāsu un poēzijas, jāizsaka vairāk skarbuma un vīrišķības. Jūras gleznotāja Aivazovska darbos viņš saskatīja pārāk daudz lirisma, no kā mākslinieks nebija atsacījies arī tajās gleznās, kur attēlojis jūras traģēdijas — kuģu un cilvēku bojā eju. Bet Pāvilu aizrāva Aivazovska Melnā jūra, no kuras viņš Tretjakova galerijā ilgi nevarēja atraut skatienu. Šīs gleznas reprodukcija viņa istabā stāvēja redzamā vietā.

Kad Pāvils sēdēja pie kartona un turēja rokā otu vai zīmuli, viņa domas nodarbināja vienīgi pats tēls. Pēc sejas izteiksmes un atsevišķiem vaibstiem viņš centās uzminēt cilvēka raksturu un dzīves gājumu, mokoši izjuzdams, ka visa tā attēlošanai viņam vēl nepietiek mākslinieciskā spēka.

Taču Pūpols nekad nenožēloja to, ka reizē ar krāsotāja sareni ņēmis rokā ari mākslinieka otu.

Strādājot Pāvila uzmaņa, redze un roka kļuva nedalāmas. Brīžiem viņš raudzLjās uz Ezerkalnu tik cieši, it kā vērīgi klausītos. Bet, ko kapteinis ar Upenieku runāja, to viņš nedzirdēja, jo saruna līdz viņa ausīm nonāca tikai atsevišķu skaņu veidā.

Ezerkalns ar Upenieku lāva Pāvilam strādāt pēc sirds natikas, paši nemanot iegrimdami sarunā, kuras uzsācējs bija Upenieks. Izstāstījis kapteinim par neseno satikšanos ar savu paziņu, zvejas kuģa būvētāju, viņš it ka starp citu teica:

— Uz dīzeļiem brigādes nestrādā, tik daudz es par dzīvi uz kuģiem zinu. Bet jūsu kuģa apkalpe laikam iedalīta maiņās, strādā, tā sacīt, kā uz dzelzceļa? Un vai starp šīm jūrnieku maiņām jeb vaktīm notiek darba sacensība? Vārdu sakot, līdzīga tai, kāda noris rūpnīcās?

Noklausījies Upenieku Viļa saraustīto jautājumu, Ezerkalns atbildēja:

— Ja esmu tevi sapratis pareizi, tad tu interesējies, vai uz jūras kuģiem arī cīnās par komunistisko darbu.

Upenieks ātri pamāja ar galvu.

— Labi, Vili! Bet tādā gadījumā drīzāk vietā jautājums: kur gan šodien par to necīnās?

Upenieks zināja, kas viņam uz sirds, bet sarunas turpinājumam it kā nevarēja atrast īstos vārdus. Ezerkalns, liekas, viņu saprata, bet klusumu ar noļuku nepārtrauca. Viņš jau nebija šīs sarunas sācējs. Pēdīgi Upenieks atsāka, ar ko bija beidzis, sevišķu vērību veltīdams kuģu būvētāja saviļņojumam, kas bija satraucis arī viņu.

Upenieku Viļa pārdzīvojums kapteinim likās nozīmīgs un svarīgs, jo citādi diez vai tas tik nepiemērotā brīdī būtu uzpeldējis. Ezerkalns pastāstīja viņam par to, kā strādā jūrnieki, par ļaudīm, kurus pazina un vadīja, nobeigumā sacīdams:

— Cīņa par komunistisku darbu atkarīga vienīgi no mums pašiem — no darba ierindniekiem un visu rangu vadītājiem un organizatoriem. Es tevi un tavu draugu saprotu. Lai tādu cilvēku būtu mums vairāki Jo šai cīņai galu galā jānodoti sabiedrības rokās vienīgā mēraukla, ar ko nosacīt cilvēka vērtību. Diemžēl starp mums ir ļaudis, kas visu piemēro un pielāgo sev, nebēdādami par to, ka no labi domātā var palikt tikai izkārtne. Ja tu, Vili, ar tādiem sastopies, tad — kā viņi arī nesauktos — stājies tiem ceļā ar visu krūti! — kapteinis apklusa un pievērsās jaunajam māksliniekam, kas, šķiet, neko nebija dzirdējis.

Reiz tomēr Pāvils ko uztvēra, kas laikam attiecas uz viņu. Ezerkalns piedāvāja malku konjaka ar citronu un kafiju. Viņš pakratīja galvu un turpināja strādāt. Šķita, ka pa šo laiku, kamēr Pāvils pētīja Ezerkalna seju, viņš būtu atklājis kapteini ko tādu, kas līdz tam viņa acīm bijis apslēpts.

Aiz kapteiņa masīvās galvas pret tumšo iluminatoru, kurā lūkojās nakts, iznira kuģu karavāna. Pašķīda uguns, dūmi jaucās ar ūdens vērpetēm, ar tumsu un sprādzienu uzliesmojumiem ...

Ar cietām līnijām Pāvils ievilka ap muti un stāvajā pierē rievas, ko tur bija atstājis karš. Un viņam ienāca prātā Upenieku Viļa tēvs, tas, kura vairs nebija starp dzīvajiem, bet kurš dzīvotu, ja nebūtu bijis kara.

Pāvils sataustīja piederumu kastē jaunu ogliun pārgāja pie paša grūtākā — pie portreta acīm, kurās jautās kaut kas no bākas starmeša. Kapteiņa acis viņš zīmēja ilgi, vispirms taisīja vairākus uzmetumus blokā un, kad īstais variants, šķiet, bija atrasts, pārnesa tās portretā.

Laukā bija dziļa nakts, kad pie kajītes durvīm pieklauvēja.

— Laikam kāds no krastniekiem, — Ezerkalns noteica un lūdza klauvētāju ienākt.

Tas bija Koļcovs, kapteiņa pirmais palīgs. Vēlie viesi, ņo kuriem, šķiet, viens bija mākslinieks, Koļcovu mazliet samulsināja, un viņš palika stāvam pie durvīm.

— Neej, lūdzu! — Ezerkalns viņu aizturēja un norādīja uz vietu, kas pie galda nebija aizņemta. — Pa to laiciņu, kamēr tu, Aleksandr Sergejevič, biji krastā, es, kā redzi, esmu nokļuvis uz audekla, tā sakot, starp izciliem ļaudīm! Domāju, ka mums laiks kopīgi novērtēt, ko jaunais mākslinieks no manis iztaisījis.

Koļcovs nostājās Pūpolam aiz muguras. Viņš bija cilvēks ar ātrām uztveres spējām un tikpat ātriem spriedumiem, kuros reti kad kļūdījās. Pēc brīža, salīdzinājis portretu ar dzīvo modeli, viņš teica:

— Jums, biedri, ir ķēriens! Līdzība kur līdzība, te jau atklāta vai pati kuģa komandiera biogrāfija! Bet lai izsakās arī citi.

Ja starp «citiem» neskaita noklusušo Upenieku, tad palika vienīgi pats kapteinis, bet viņš, negribēdams iejaukt savu personu, no sprieduma atturējās un tikai uzaicināja iedzert glāzīti par nobeigto darbu.

Pāvils šoreiz neatteicās. Pie reibinošiem dzērieniem nepieradis, viņš jau pēc otrās vai trešās uzpirkstenim līdzīgās konjaka glāzītes ieskurba.

— Par nobeigtu darbu? ... — Pāvils mīkstu mēli šļupstēja. — Man nobeigtu darbu nav, un par tādu es neuzskatu arī jūsu kapteini jeb komandieri, kā jums, Aleksandr Sergejevič, labpatika izteikties! Man viss vēl sastatnēs, viss cementā un kaļķos! ... Man ... — viņš nepabeidza un sāka vākt kopā zīmēšanas piederumus, vīstīdams kartonā uzskicēto portretu.

— Kas pie jums rūpnīcā tik vēlu brauc ar motorlaivu? — kapteiņa palīgs jautāja Upeniekam, kā vietējo apstākļu pazinējam.

Koļcovs stāstīja, ka bijis viesos pie pazīstamiem kara jūrniekiem, kas, braukdami uz bāzi, atveduši viņu līdz rūpnīcai. Tai brīdī, kad viņš kāpis krastā, no kuģiem atgājusi motorlaiva un izdzēstām ugunīm aizbraukusi pilsētas virzienā.

Upeniekszināja, ka te tāda motorlaiva ir tikai Indā-nam un ka Ēvalds tagad līdz vēlai tumsai mēdz braukāt viens. Bet to viņš kapteiņa palīgam noklusēja, teikdams, ka viņam pēdējā laikā par ūdeņiem un laivām neesot bijis vaļas interesēties ...

Savādi likās tikai tas, kāpēc Ēvalds braucis izdzēstām ugunīm ...

3

Rīts bija nomācies.

Indāns iedarbināja motoru un izbrauca no seklā līča, kas gar krastu pamazām aizauga zālēm un kur zivis, rāmām blāzmām spīdot, meta dīvainus kūleņus.

Pēc dažām pazīmēm viņš ievēroja, ka naktī kāds atkal aizticis laivu, un nolēma to atstāt tuvāk kluba sargam, jau pavecam vīram, kas tumsā nemēdza nekur tālu staigāt.

Darbs rūpnīcā vēl nebija sācies, un Indāns, garām ejot, iegriezās pie galdniekiem, kuri kaut ko dzīvi pārsprieda. Pirmdienas rītos nostāstu parasti netrūka, dažreiz to bija tik daudz, ka pietika visai nedēļai. Visskaļākie, kā vienmēr, bija makšķernieki, vēl neatjēgušies no trakas veiksmes vai rūgtas vilšanās. Vieni bija kādam tur naivi noticējuši un atgriezušies mājās tukšā, nepārnesdami ne tik, cik kaķim vakariņām, turpretī kāds cits cēlis ārā līdaku pēc līdakas pie Melnā vītola, tas ir, visiem šepat deguna galā.

Taču šoreiz pārrunāja ko citu.

No kuģa, kuru nesen izvadīja, bija saņemta radio-gramma. Kapteinis savā un komandas vārdā pateicās rūpnīcai par krietno darbu. Sevišķi uzslavēti bija mēbeļu galdnieki. Par krāsotājiem nebija ne vārda.

Vecmanis aplūkoja visus pēc kārtas, nobraucīja ūsas un savilka pieri, lai nedomā, ka ceha priekšnieks viegli noķerams ar uzslavām.

— Pēc šitā, — viņš teica un svarīgi pacēla savainoto rādītāja pirkstu, — pēc šitā, — pirksts pacēlās augstāk ...

Vecmanis palika pusvārdā.

Ienāca kāds no mēbeļniekiem, noprasīdams Amatam:

— Kur mūsu lakas? Arī smalkā dīvānu āda nozudusil Salons tukšs, kā ar slotu izslaucīts!

Brigadieris, ar kaut ko aizņemts, norādīja samulsušajam galdniekam uz skapi, kur glabājās saņemtie materiāli. Bet galdnieks tikai noplātīja rokas un paskaidroja, ka sestdien, darbu beidzot, viņi visu atstājuši uz kuģa.

— Kā tā? — Amats asi jautāja.

— Nu tā! Lai kārbas un ādas nebūtu lieki jāstiepj šurpu un turpu. Nav pirmā reize ...

Tāds gadījums, ka no izsniegtajiem materiāliem būtu kas zudis, vēl nebija piedzīvots. Tātad notikusi zādzība.

Vecmanis pameta tādu kā aizdomīgu skatienu uz Pūpolu, bet Pāvils to nemanīja un laikam arī nedzirdēja, par ko tie tur runāja. Viņš domās kavējās pie portreta, pie kura vakar bija nostrādājis visu dienu un kurš, kā viņam šķita, ir izdevies. Ezerkalns katrā ziņā jādod audzēkņu darbu/rudens izstādei, kur to, kas zina, var ieraudzīt žūrijas acs un izvirzīt Vissavienības skatei.

Adu un lakas neatrada, un sākumā neviens nevarēja izprast, kas šai notikumā īsti vainojams. Vecmanis savas aizdomas par Pūpolu neizpauda, jo pats sāka šaubīties, vai kāds tam noticētu.

Tikai vēlāk, kad no tankera ziņoja par mīklainā kārtā pazudušo benzīnu, nāca pie slēdziena, ka zagļi uz kuģiem nokļuvuši no Daugavas puses.

Galdnieki pirmie pamanīja gar kuģa sāniem nolaistās piemirstās kāpnes un vēl kādas paz.mes, kas it kā liecināja, ka brigādes materiāli pievākti aiz krāsotāju nolaidības.

Kad Indāns pievakarē atnāca piestātnē, viņš satika abus brigadierus pietvīkušus.

— Kas ar jums noticis? — Ēvalds jautāja.

Ne viens, ne otrs viņam neatbildēja.

— Mēli esat norijuši, vai?

Mēle pirmajam atraisījās Amatam.

—• Padomā tik ... Vecmanis esot brāķdaris, viņš visu pa galvu pa kaklu, — Amats pirmītējā iekaisumā atsāka. — Eet ko Upenieks nostrādājis pats? ...

— Kāpēc jūs iejaucat ceha priekšnieku? — Indāns mierīgi jautāja.

— Ne iejaukt, bet abus iejūgt vienos ratosl Par to, ka Upenieks būs krietns vilcējs, es nešaubos . ..

— Kur divi jau iejūgti,«tur trešais lieks, — Upenieks atdzēla Amatam.

— Draugi, jūs ejat par tālu! Mums nav ne vezumu, ne zirgu. Tā ir puiciska mētāšanās ar vārdiem, — Indāns centās neiekaist.

Amats sveši iesmējās.

— Draugi... Būtu tu dzirdējis, ko dažs labs tavs draugs runā aiz muguras ...

Upenieks pietvīka vēl vairāk. Nevarēja būt divu domu, ka šie vārdi zīmējās uz viņu. Amata nolūks bija nepārprotams: tas gribēja pret viņu noskaņot arī Indānu,

izmantodams piezīmes, ko Upenieks, citiem dzirdot, bija izmetis par Veroniku.

Bet Indāns Amata vārdus vai nu lāgā nesaprata, vai arī nebija labi sadzirdējis, tāpēc neko neatbildēja. Viņš redzēja, ka abi brigadieri pašreiz ir iekarsuši un ka tiem vispirms vajag nomierināties un izklaidēties. Indāns uzaicināja aizbraukt līdz jūrai un noskatīties saulrietu.

Pāvils, kas tobrīd bija tuvumā, izslēja galvu, platām acīm raudzīdamies apvārsnī uz sastingušajiem, norieba gaismas pārlietajiem mākoņiem, kas veidoja teiksmainus, šobrīd laikam viņam vienam saprotamus tēlus.

Ne Amats, ne Upenieks Ēvaldam neatsaucās, un tā nodoms izjuka. Pāvils sarūgtināti paplēta rokas un, kad Indāns taisījās iet, nezināja neko citu kā iesākt stāstu par savu cehu.

Piektā nodaļa NEATKLĀTIE PORTRETI

1

No viņu sarunas tomēr nekas prātīgs neiznāca.

Indāns bija izklaidīgs un klausījās pa ausu galam. Viņš pat lāgā nesaprata, ko Pūpols grib viņam iestāstīt, no-,* domādams, ka iie viss, ko izperina šī krāsotāja un pus-mākslinieka fantāzija, īstenojams dzīvē.

— Izstāstīsi pa ceļam, — viņš Pāvilu pārtrauca un saņēma aiz elkoņa. — Ejam!

Bet viņu ceļš šovakar nebija kopīgs. Ja jau rieta no-

vērošana bija izjukusi, tad Pāvils negribēja atrasties nekur citur kā savā studijā. Indāns viņu neaizturēja. Šķiroties viņi norunāja satikties.

Agrā svētdienas pievakarē Pūpols brauca uz Āgenskalnu, ko pazina maz. Viņš ar pūlēm atrada ielu, patiesībā šauru šķērsieliņu, kur dzīvoja Indāns. Bet pie Ēvalda Pāvils tūlīt vēl negāja, vēlēdamies laiciņu paklai-ņot pa šo Rīgas nomali.

Par nomali burtiskā nozīmē to laikam nevarēja saukt. Tiesa, šeit bija tādas ieliņas, pa kurām ejot nevarēja zināt, vai tā kur izvedīs vai pēkšņi izbeigsies, atdurdamās kādā žogā. Gar sētmalēm kopā ar lapām varēja riekšām grābt izšķīlušos kastaņus un ozolu zīles, tīksmināties par plūmēm un tomātiem, par raibiem šķīvjiem līdzīgajām ģeorģīņu galvām.

Te bija piesaule un aizvējš.

Bet tad pēkšņi šī aizsnaudusies idile izbeidzās. Sejā iesitās vējš, un acīm pavērās lielu namu masīvi, neatstādami no krēslainajām un iemigušajām ieliņām, no rāmā saulgoža ne miņas.

Sākās it kā cita pasaule.

No trolejbusa izkāpa Ernests Tacis un tikko nesaskrē-jās krūtīs ar Pūpolu, kas tai brīdī pagadījās piestātnes tuvumā.

Ernestu bija grūti ar kaut ko pārsteigt, tāpēc viņš nemaz nebrīnījās, ka saticis Pāvilu, rūpnīcas mākslinieku, taisni šeit. Gluži otrādi, viņš rādīja tādu seju, it kā viņu satikšanās būtu nevis nejauša, bet iepriekš norunāta, uz stundu un minūtēm saskaņota. Viņam piemita arī īpašība, varbūt piesavināts paradums nejautāt par cita

nodomiem un mērķi, bet rīkoties pēc saviem ieskatiem un iegribas.

— Tad nu vienreiz, māksliniek, pasēdēsim kopā! — Ernests iesaucās un saspieda Pūpola pirkstus it kā ar knaiblēm.

Pāvils iesmilkstējās kā kucēns.

— Prātu esi izdzīvojis, vai? — viņš teica, notirpušos pirkstus kratīdams un pikti raudzīdamies uz Taci.

— Eh, piedod! — Ernests ievaidējās. — Pavisam piemirsu, ka man darīšana ar mākslinieka roku, ar smalku un vārīgu instrumentu. Bet es to, pasargi, dievs, nedarīju tīšām, tam tu vari ticēt! Aiz aizmāršības, tikai aiz sasodītās aizmāršības! Tas nu reiz ir mans dzīves lāsts, no kura, tāpat kā no kupra, var atbrīvot vienīgi kaps!

Dievošanos un sodīšanos viņš vēl turpinātu, ja Pūpols netaisītos iet savu ceļu.

— Kurp, Pāvil? — viņš it kā satrūcies jautāja. — Vai nu šī neuzmanība jāņem tik nopietni!

Pāvils mēģināja piemēroties Ernesta tonim.

— Nedzen velnu un komēdiju manā priekšā nespēlē! Tos smalkos instrumentus tu met pie malas. Es esmu tāds pats krāsotājs kāds tu — montieris. Bet, ja salīdzinām, kurš no mums smalkāk ģērbies, tad es tev nestāvu ne tuvu. Mani svārki ož pēc ostas, tiem uz apkakles un piedurknēm vienmēr kādi traipi. Bet tu, — Pāvils piešķieba galvu un pārlaida acis Ernestam, — tu kā no drēbnieka, kā no modes ateljē!

— Ha, ha, fia! — Tacis parādīja baltos zobus. — Tavi salīdzinājumi ir sameklēti pa kabatām, un tūlīt redzams, ka poēzija nav tava stiprā puse. Cita lieta — zīmēšana. Tur tu katram vari dot desmit gājienus priekšā, — viņš teica un ar mākslotu nožēlu piebilda: — Bet vienkāršiem

ļaudīm tavā tēlu galerijā grūti nokļūt. Kas zemāks par kapteini, tas nav tavas otas cienīgs ...

Pūpols sāka skaisties, jo Tacis melsa apzinātas blēņas. Pāvils parupji teica:

— Vari gan tu muldēt! Laikam taisnība tiem, kuri saka, ka ar tevi nopietni runāt neesot iespējams.

— To viņi velti... — Ernests aprāvās un atvainojās kādai sievietei, kurai bija nejauši piegrūdis ar elkoni.

— Bet ko mēs šeit burzmā trinamies, ko pinamies cilvēkiem pa kājām? Iesim, Pāvil!

— Kurp tu mani velc? — Pūpols neveikli raisījās vaļā.

— Es tevi nevelku, bet aicinu.

Kur?

— Stundiņu pasēdēsim. Te ir jauka kafejnīca, pats savām acīm redzēsi. Pie tam tev kā māksliniekam jāgrozās ļaudīs, tur tu sastapsi vienu otru pateicīgu tipu, kas noderēs tavam blokam.

Pāvils brīdi padomāja, tad jautāja:

— Vai tu bieži apmeklē kafejnīcas?

— Tāpat jau savu reizi... Kam tad viņas atvērtas?

— Savu reizi tas varbūt ir pievilcīgi, — Pāvils atteica,

— bet man nav laika un nav arī liekas naudas.

— Saprotu, — Tacis steidzīgi piekrita, — pilnīgi saprotu! Tu neesi pasaulē viens tā kā es... Tev jādomā par māti, jāpalīdz brālim un māšelei...

Pāvils jutās savādi pārsteigts.

— Kas tev par mani stāstījis? No kā tu to esi uzzinājis?

Ernests nomirdzināja zobus, šoreiz atturīgāk, un viņa zobgalīgajā balsī ieskanējās arī tāds kā pārmetums.

— Vai tev nav vienalga? — viņš teica. — Galvenais — ka zinu. Bet vai tu, ja atjauts, par mani ko zini?

Jautājums bija tik tiešs, ka uz to varēja būt tikpat tieša atbilde — nē, Pūpols nezināja.

Pāvils juta, ka norunātā satikšanās ar Indānu un apsvērumi par jauno cehu, ko tas gribēja viņam izklāstīt, it kā atvirzījās kaut kur malā. Tas nezin kādēļ vairs nelikās tik steidzami.

Kas gan šis Ernests Tacis bija par cilvēku? Rūpnīcā starp šiem strādniekiem viņš bija sevi nostādījis ne visai izdevīgā gaismā. Bet vai kāds no strādniekiem bija par viņu nopietni interesējies? Varbūt Veronika? Tomēr šķiet, ka ne, jo laikam bija kas noticis, viņus vairs kopā neredzēja. Bet Tacis par citiem zināja daudz vairāk, nekā varēja iedomāties, kamēr citi viņu pašu pazina tikai no ārpuses.

Pūpolam ienāca prātā kuģa salonā izmestā Amata piezīme, kurai viņš toreiz nebija pievērsis uzmanību. Vai Amatam nebija zināma taisnība? ____

Ernests stāvēja kabatās sabāztām rokām un nodurtu galvu, kas nozīmēja, ka arī viņš kaut ko pārdomā.

— Protams, tu dusmosies, ja sacīšu, ka man tava atbilde ir zināma, — Ernests pasmīnēja, un viņa acīs uzšķīlās viltīga liesmiņa. — Kaut kur te jādzīvo Indā-nam...

Tāda domu lasīšana Pāvilu patiesi mazliet kaitināja, bet viņš to neizrādīja un paskaidroja, ka Indāns laikam šai pusē dzīvojot, bet adresi viņš nezinot.

-— Tad ejami — Ernests noteica. — Vakari tagad ir īsi.

— Labi! Rēķins uz pusēm! Mēs pelnām abi, bet man liekas, ka es neizpelnu mazāk par tevi...

2

Pāvils labu laiku nenolaida acis no telpas un tās iekārtojuma.

* Ka viņš kafejnīcās vispār nebija bijis, to neērti teikt, jo Rīgā dzīvoja jau trešo gadu. Bet, ka tādā kafejnīcā viņš sēž pirmoreiz, no tā nebija ko kautrēties.

Zālē stāvēja agata melni galdiņi ar viegliem, karmīnsarkaniem krēsliem. Telpas sienas bija ieturētas dzeltenzaļos un cinobra toņos, bet visai zālei stiepās cauri spilgts kājceliņš. Pāvils neatzina tikai sienas gleznojumu, jo nesaprata, ko mākslinieks tur gribējis attēlot.

Apmeklētāju bija maz, laikam tāpēc, ka vēl agrs.

Pie kāda galdiņa sēdēja divi jaunieši un meiča. Puiši, acīm redzot, no tiem, kuri ziemā staigā bez cepurēm. Meiča ne ar ko sevišķu neatšķīrās, vienīgi pirkstu nagi tik sarkani, ka tie uz tumšā galdiņa virsmas atgādināja lielas asins lāses.

Visi trīs garlaikodamies sūca caur stikla salmiņu kokteili, laiku pa laikam pamezdami acis uz Taci, ko viņi, šķiet, pazina. Ernests viņu skatieniem no sākuma neatbildēja, visu uzmanību veltīdams Pāvilam, kuru viņš, kā prasīja etiķete, uzskatīja par ielūgtu viesi.

Viņi dzēra maziem malkiem konjaku (Pūpols atturīgi) un nogaršoja augļus: Pāvils ēda apelsīnu, bet Ernests sūca ar cukuru apkaisītas, citrona šķēlītes un pīpēja cigareti pēc cigaretes. Uz beigām viņš manāmi iereiba un mudināja arī savu viesi «izkustināt smadzenes». Bet Pāvils tikai izlikās dzeram un pasūtīja vēl apelsīnus.

Laukā nedzirdami šalca priedes, logu gaismā vēdīdamas tumšos skuju cekulus. Spēlēja mūzika, un sākās dejas. Ernests šovakar nedejoja, un Pāvils uzzināja kādas driskās no viņa biogrāfijas.

Ernests Tacis bija audzis bez vecākiem un dzīvojis pie tēvoča, naudaskāra un dīvaina cilvēka, ko viņš saukāja dažādos vārdos. Tālāk sekoja stāsts par to, ka tēvocis jeb radagabals saņēmis no nelaiķa tēva kādu tur mantojumu un ka Ernestam ar veco sakārni bijis mūžīgs strīds par kapeikām.

Kad Pāvils, starp citu, ievaicājās par tēvoča profesiju, Ernests, acis nepamirkšķinājis, atbildēja, ka Dīķītis esot bijis cara frizieris.

Pāvils saudzīgi atbīdīja no Ernesta glāzīti un pastūma viņam tuvāk apelsīnus. Bet viņš atkal iedzēra malku un, citronu zīzdams, teica:

— Viņam ir dokumentāls pierādījums. Diploms! Saprati?

Pāvils nesaprata nekā.

— Un šis diploms tam savā laikā taisīja smuku naudu.

Ernests, krāsas netaupīdams, stāstīja, kā tas norisina. iies. Viņš jau bijis paaudzis un to redzējis pats savām acm. Tēvocis apmeklētājus apstrādājis, tā sakot, tīri psiholoģiski.

— Uz kuru sānu jūs gujat? Uz kreiso? Tāpēc jums mati kreisajā pusē aug lēnāk, ir īsāki...

Interesants atklājums, apmeklētājs klusībā nobrīnās un grib taisnoties, ka tas uz kreisajiem sāniem neguļot, ka sirds, ārsti teicot...

— Lai paliek ārsti un tas, ko viņi saka, — tēvocis pieklājīgi pārtrauc apmeklētāju, — man jāatbild par frizūru, par to, lai jūs no šejienes izietu svaigs, uzkopts un apmierināts. Sirds, tā nav mana kompetence ...

Beidzot seko norēķināšanās par darbu, un te nu starp apmeklētāju un tēvoci notiek maza nesaprašanās. Labi. Mati, teiksim viens, bārda, odekolons... bet vai tas kopā iztaisa tik lielu naudu?

Tēvocis svinīgi pieved neapmierināto apmeklētāju pie sienas, kur karājas iestiklots diploms. Lai šo laika netaupīto dokumentu salasītu, dažs izvelk brilles. Bet cik gudrs ar brillēm, tik bez tām. Nodzeltējušajā un mušu izraibinātajā papīrā, no kura rēgojas izbālis divgalvains ērglis, nekas vairs nav salasāms. Cara kancelejas diploms! Gribi — tici, gribi — ne. Bet apmeklētājs rausta plecus un nespēj sajēgt, kāds viņa bārdai sakars ar Nikolaju II.

Un sākas no jauna. Mati, teiksim, viens, bārda un tā tālāk... Vārdu sakot, cilvēks velti pūlas tēvocim ieskaidrot, ka menca un dorša ir viena un tā pati zivs.

Ernests iesmējās noreibušu smieklu un, dejotājos izklaidīgi raudzīdamies, teica:

— Un tici, ka atradās vientieši, kas nāca un pārmaksāja tāpēc vien, lai redzētu, kāds izskatās cara frizieris. Bet galu galā finansu inspektori tēvoča teātri slēdza un labi apmeklētās izrādes bija jāpārtrauc ...

Zālē brīvu vietu vairs nebija, troksnis pieauga. Un Ernests nenocieties aizgāja dejot, jeb, kā viņš teica, izkustināt ierūsējušos kaulus. Meiča ar sarkanajiem nagiem pārāk bieži meta uz viņu sailgotas acis.

Ar to Pāvilam šis vakars beidzās. Viņš nebija neko guvis, ne zaudējis un, kad Ernests atgriezās, ieminējās par braukšanu mājās.

— Vēl agrs. Nav kur steigties.

— Rīt darba diena. Dažas stundas jāatpūšas.

Ernests iemeta mutē neapcukurotu citrona šķēlīti un saviebās. Ar zobiem rūgto mizu košļādams, viņš it kā starp citu ieminējās:

— Reiz rūpnīcā dzirdēju kādu pavecāku strādnieku sakām otram strādniekam, ka tagadējie jaunieši pārāk iemīlējuši atpūtu. Tā vien dzirdot: uz atpūtas namu, uz sanatoriju, uz nometni... Vai viņam, tam vecim, būtu taisnība? ...

Pāvils noskatījās uz Tača paziņām, uz sarkannagaino meiču ar ilgās nogurušajām acīm un nodomāja: ja runā par tādiem, tad vecajam strādniekam ir taisnība.

— Tu, acīm redzot, paliksi? — viņš Ernestam noprasīja.

— Ar tavu atļauju ...

Pāvils pasmaidīja un atvadījās.

Laukā izejot, sejā iesitās svaigs un valgs rudens vējš. Apkārt šalca priedes tik spēcīgi un vienmērīgi, it kā te kaut kur tuvumā gāztos neredzams ūdenskritums.

Trolejbusā Pūpols ieraudzīja Veroniku, kas viņu, liekas, nebija pamanījusi. Cik labi, ka Ernests bija sajaucis kārtis! Viņš ar saviem projektiem būtu uzkūlies Indānam nelaikā, jo kur nu citur Veronika būtu bijusi.

Bet Pāvils maldījās. Veronika tomēr bija viņu ievērojusi. Kad pieturā sakāpa jauni braucēji, Veronika piecēlās no savas vietas un nosēdās viņam blakus.

— Tu smaržo pēc «Priedēm», — viņa teica un ielūkojās Pāvilam acīs.

— No turienes arī nāku.

— Pārsteigums!

— Kādā ziņā?

— Es biju pārliecināta, ka tu, izņemot studiju, nekur neej.

— Tātad esi vīlusies?

— Diez vai. Ar nejaušībām jārēķinās vienmēr...

Pāvils varēja Veronikai tikai piekrist, bet viņš to atklāti nepateica un tēloja mazliet iereibušu.

Patiesībā Pāvilam bija neērti un viņš jutās Veronikas priekšā it kā vainīgs. Kad viņa no Indāna atsvešinājās, Upenieku Vilis nostājās Ēvalda pusē un nemanot tur pārvilka arī Pāvilu. Bet ko viņš no tā sajēdza? Viņam vēl nebija nožuvis piens no lūpām. Kas pats nav mīlējis, nav izjutis ne mīlas prieku, ne mīlas sāpes, tam grūti spriest par citu sirdīm.

Tā tas bija ar Pāvilu, kurš savu aicinājumu saskatīja mākslā, kas valdīja pār viņa jūtām un domām.

Veronikai bija jāizkāpj pirmai, bet viņa palaida savu pieturu garām un brauca tālāk.

— Kad tu reiz mani zīmēsi? — viņa pēkšņi vaicāja.

Pāvils ieskatījās Veronikai sejā, lai pārliecinātos, vai

viņa to teikusi nopietni vai ķircinādamās. Bet Veronika Pāvila skatienu izturēja mierīgi.

— Man sievietes neizdodas... — viņš izvairīgi atteica.

Veronikai tikai jaušami nodrebēja lūpu kaktiņi.

— Iemīlies ... tad viņas tev izdosies.

— Nu, vai zini! ...

— Ko? Visi lielie mākslinieki ir mīlējuši, tāpēc Leo-nardo da Vinči atstājis pasaulei Monu Līžu, Rembrants — savu Saskiju. Bet tu — vai zini...

Veronika runāja tik nopietni, ka Pāvils nespēja uz viņu skaisties. Un viņam radās pēkšņa vēlēšanās apņemt meiteni ap pleciem un stipri sapurināt.

— Tu nupat sarunāji veselu kaudzi aplamību, — Pāvils klusināti iesmējās, — nu padomā pati: krāsotājs Pāvils Pūpols un Rembrants, Veronika, Saskija ... Viss vienā katlā. Nē, kaut es dzīvotu divus mūžus, man šo debesmannu neizstrēbt!

Gar logiem ātri slīdēja spuldžu pavedieni, raibi afišu stabi. Pa bulvāri virpuļoja lapas un steidzās vēlīni gājēji.

Viņi izkāpa. Veronika notrausa no sevis dzeltenu lapu, kas gribēja no vēja patverties viņas matos, saņēma savā rokā Pāvila pirkstus un cieši saspieda.

— Lieluma izbijies? Tu klusē? Tad es saprotu ...

— Ko saproti?

— Ka tu tālāk par krāsotāju netiksi...

Pāvils samulsa un sāka stostīties, it kā viņš raustītu valodu.

— Tu uzreiz ... no manis prasi pārāk daudz ... Tā jau var pazudināt, var aprakt pavisam ... — Viņš atbrīvoja pirkstus un pats saņēma Veronikas roku, kas izstrāvoja savādu, līdz šim nepazītu siltumu.

— Tev pašam jāprasa no sevis. Un, jo vairāk tu prasīsi, jo mazāk bīsies lieluma. Ar cepuri rokā vēl neviens par mākslinieku nav kļuvis. Bet man vajadzēja pieminēt vienu vienīgu vārdu, un tu jau pārvērties izsaucamajā zīmē ...

Pāvils neapjauta, kurp viņš iet, jo vadīja Veronika, kas bija aizbraukusi vairākas pieturas tālāk un tagad gāja atpakaļ uz savu dzīvokli.

Viņi apstājās uz kanāla tilta. Klusēja. Lapu piebārstītais ūdens likās kā raibas segas pārklāts, vaļējās straumes tumšajos plankumos it kā zelta diegi stiepās spuldžu spīdumi. Zem tilta basa balsī dūca vējš.

Brīdi pastāvējuši, viņi gāja pa aleju, kas izveda bulvārī.

— Tātad tu, Pāvil, saki, ka man nav ko cerēt? — Veronika pārtrauca klusumu.

— Pamēģināt varu, bet par iznākumu negalvoju, — viņš atbildēja nedroši, bez pirmītējās bravūras.

— Tikai pamēģināt? Paldies! Rīt es aizbraucu.

— Kurp? — Pāvila balss it kā nodrebēja.

— Pie vecākiem. Tur pavadīšu atvasaru.

— Žēl, — Pāvils novilka, — ļoti žēl, ka nebūšu kopā ar tevi! Es stingri piesēstu un beigās panāktu savu. Starp citu, ir tādas sejas, kuras nevar dabūt uz kartona ne ar lūgšanos, ne lāstiem, kaut atmiņā tās paliek ilgāk par citām... Zīmējot kapteini, es arī svīdu. Bet žūrija to atzina, un tagad tas jau Vissavienības skatē ...

Veronika sniedza roku atvadām, un viņš iedegās pēkšņā ziņkārē, kur viņa pavadījusi laiku. Pāvils apvaldīja satraukumu un jautāja bez aplinkiem.

Veronika ieskatījās viņa pusapgaismotajā sejā.

—■ Kur es pavadīju laiku? Nu, to es tev neteikšu, — viņa iesmējās un pēc brīža piebilda: — Nepūlies, tā kā tā neuzminēsi...

Vēl brīdis, un viņa pazuda vārtos, pamezdama nenoteiktu atbildi, no kuras viņam kļuva it kā vieglāk ...

Pāvils aizsmēķēja pirmo cigareti. Sērkociņš mirkli uzliesmoja, un uguntiņa iebēga tumsā līdzi Veronikai...

Sestā nodala

ZVAIGZNE AIZSNIEDZAMA AR ROKU 1

— Kur tu, blēdi, vakar biji?_Kāpēc neturēji vārdu un neatnāci? — Indāns uzbruka Pāvilam. — Bet es gaidīju, tupēju mājās kā ūpis. Gribēju jau braukt pie tevis, bet

tad iedomāju, ka varam izmīties. Vārdu sakot — cietos!

Pāvilam sāpēja galva. Viņš nemaz nepūlējās taisnoties.

— Bez tevis es nekā te nesaprotu, — Indāns piesita ar pirkstu projekta metam, ko Pūpols bija nodevis Ēvalda atsauksmei. — Dari tā: pēc maiņas atnāc politiskās izglītības kabinetā. Vai ar metu kādu jau esi iepazīstinājis? Jo labāk! Lai tādā gadījumā mums asistē Upenieks. Ja šodien nevaram sanākt, tad nezinu... Man drīz būs jābrauc uz Ļeņingradu pēc rasējumiem un jānoskaidro daži tehnoloģiski jautājumi. Nu ej, man daudz darba!

Pāvils ieradās kabinetā noguris, bet svaigu galvu. Upenieku viņam bija nācies pierunāt. Vilis bija uzņēmies «asistēt» tikai tad, kad uzzināja, ka Indānam uz laiku jāizbrauc.

Upenieks klauvēja pa galdu, uz kura gulēja ceha iekārtojuma plāns, un, raudzīdamies logā, klausījās Pāvila paskaidrojumus. No sākuma tie bija lietišķi, bet, jo tālāk, jo runa kļuva arvien tēlaināka, līdz beidzot vārdi pārvērtās par krāsām.

— Maskarāde! — Indāns viņu pārtraiuca.

Upenieks skaļi iesmējās.

— Ko es tev teicu? — Viņš novērsa acis no loga un pagriezās pret Pāvilu.

Pūpols ar troksni pievilka krēslu un apsēdās, dusmīgi skatīdamies caur savilktajām uzacīm, kurās bija ieķēries otas sars.

— Kafejnīca ... maskarāde ... — viņš izspieda caur zobiem un pacēla balsi: — Runa nav par manu istabu! Es gribu parādīt, kādiem jāizskatās rūpnīcas cehiem! — Pāvils izpleta līdz galam savu metu, stūrus piespiezdams ar grāmatām.

Indāns piecēlās, apgāja apkārt galdam un nostājās Pūpolam aiz muguras. Viņa plecam pārliecies, noteica:

— Pareizi! Runa nav par tavu vai manu dzīvokli, kur varam rīkoties, kā ienāk prātā. Bet tas vēl nenozīmē, ka tavs nodoms atmetams. Vili, vārds tev! Pāvils ar projektu esot tevi iepazīstinājis jau agrāk.

Upenieka skatiens atkal bija pievērsts logam, aiz kura, augsti izceltām dzenskrūves lāpstām Daugavu kuldams, no jūras tuvojās liels kuģis. Galvu nepagriezis, Upenieks izmeta:

— Pāvils manas domas zina ...

— Jā, man tās ir zināmas! — Pāvils šoreiz bija iecirtīgs un spurains, cenzdamies ielikt vārdos ironiju. — Pēc Upenieku Viļa domām, cehā trūkst tikai putekļu sūcēja, daikta, ar kuru namamātes tīra tepiķus ... Par citu, viņš saka, nav vērts runāt. Vai tā bija, Vili?

Pāvils Upenieku traki sasmīdināja, viņš smējās kā kutināts, atpogāja pat virskrekla apkakli, kas neļāva brīvi elpot.

Indāns saskaitās.

— Jokus pie malas! Es neesmu nācis skatīties farsu. Ja jūs tādā garā turpināsiet, tad esmu lieks. Tīri kā puišeļi!

Durvīs galvu pabāza rūpnīcas komjauniešu sekretārs, gaišmatains mehāniskā ceha puisis, kam jautrības trūkumu nevarēja pārmest. Šoreiz, par laimi, viņš uz smiekliem nebija noskaņots, seja pauda rūpes. Bet ros-mīgo un ziņkāro prātu, ar ko bija apveltīts Krilovs, nekas nespēja nomākt.

Sekretāra skatiens apstājās pie nopietnā Indāna, pie Upenieka, kas bija piesarcis no smiekliem (interesanti, par ko viņš līksmo), un izspūrušā Pūpola. Viņa pelēkās acis lēnām uzdzirkstīja.

— Jums mākslas padomes sēde? — viņš nenocietās un ar abiem elkoņiem atspiedās pret zīmējumu. — Kas tā, Pāvil, par butaforiju? Tas taču ir tavs darbs! . ..

Upenieks atkal nespēja savaldīties.

— Jevgeņij, tu šim biedram (Indāns pamāja ar galvu uz Upenieku Vili) iemāci uzvesties. Visam taču ir savs mērs! Palūk, pēc kā izskatās mūsu Pāvils — sekste stāvus kā gailim.

Upenieks caur smieklu asarām izspieda:

— Nevaru ... Bet kurš iesāka pirmais?

— Kas ar jums notiek? Par ko saskrējāties? — Kri-Iovs uzreiz sarosījās.

Indāns izstāstīja, kas viņus savedis kopā pie šī galda.

Dūrēs pieri atspiedis, sekretārs labu laiku klusēdams skatījās zīmējumā un tad pārlaida visiem savas pelēkās acis, kuras knieza nepacietībā.

— Bet tā jau mūsu, komjauniešu, lieta! — viņš iesaucās.

— Vai saprati, Pāvil, no kura gala jāķeras pie koka? Jevgeņijam taisnība, jūsu sekretārs pateica pareizu vārdu! — Indāns piebilda, uzmundrinādams Pūpolu ar necerētu atbalstu.

Pāvils pieglauda matus, kas pakausī slējās stāvām šķipsnām, un caur priekšzobu spraugu skaļi ievilka gaisu. No kura gala apstrādāt koku? Nu, tā vči tikai trūka! ...

— Jā, jā, jā, — Upenieks dūca un ar plaukstu skanīgi sita pa galdu, tā ka tas sāka drebēt.

— Izbeidz, Vili! — Indāns izmeta.

— Labi! Bet pa kuru laiku! ... Vienu vēl neesam beiguši, kad jau otrs strīpā, — Upenieks norādīja uz pienākušo kuģi, ko jūra bija pamatīgi applūkājusi. — Mums tur darba veselam mēnesim, un tad, skaties, klāt jau rudens, sniegs un slapjdraņķis ...

— Jūs sadabūjiet tikai materiālus, labas, piemērotas krāsas ... Gan tad pamazām ... Vārdu sakot, laiku atradīsim, — Pāvils atbildēja savam brigadierim, pievākdams jaunā ceha projektu.

— Pagaidi! — Krilovs apturēja Pāvila roku un vēlreiz uzmanīgi ielūkojās zīmējumā, kur tam ne viss bija skaidrs.

Indāns viņam palīdzēja:

— Šis tas tur ir lieks, pārspīlēti izskaistināts. Par to mēs ar Pūpolu jau runājām. Kuģu rūpnīca nav zīda austuve.

— Arī man šķiet, ka projektā ir liekas detaļas, no kurām jāatsakās. Ja cehu, teiksim, celtu no jauna ... — Krilovs izstaipījās un pameta acis uz apklusušo Upe-nieku, uz Pūpola brigadieri.

Upenieku Vilis uztvēra sekretāra skatienu un noteica:

— Ar Pāvila priekšlikumu (varbūt lietas labā to saukt par kolektīvu ierosinājumu?) jāiepazīstina abas brigādes, citādi tas var palikt uz papīra.

Krilovs piekrita:

— Pats par sevi saprotams. Un ceha priekšnieks? Kā! Viņš par to neko nezina? Kā tad jūs tā?

Uz Daugavas basā rēca kuģi.

Lietus bija pārgājis, un mākoņi izklīduši. Rūpnīcas milzīgajā pagalmā spīdēja varavīksnainas peļķes.

Vecmanis nāca no piestātnes, no kuģa, kas vakar te bija pietauvojies. Laipodams starp peļķēm, viņš nejauši uzkūlās izdedžu kaudzei un pret pamestu dzelzs gabalu sadauzīja kāju. Izlādējies un sasisto kāju pievilkdams, ceha priekšnieks iegāja savā finiera kantorītī.

Upenieks redzēja, ka Vecmanis paklupa, saviebās un sāpīgi raustīja lūpas. Viņš iebikstīja ar elkoni Krilovam, norādīdams uz aizklibojošo priekšnieku:

— Nav slikta priekšspēle, Ūkai jāšaubās, vai viņš to sapratīs...

— Zobus, no dieva puses, tu nerādi! Citādi viss mūsu gājiens var izjukt, — Krilovs brīdināja.

— Jā, savaldies, — Indāns piebalsoja, — bet tu, Pāvil, mums līdzi nenāc. Iztiksim bez tevis... Brigadieris, sekretārs, viens no konstruktoru un tehnoloģijas biroja. Ko vēl vairāk.

Piesardzība un zināma uzmanība no viņu puses bija vietā. Vecmanis sēdēja nomācies, bet tam ar nelaimīgo klupienu nebija nekāda sakara. Par nozudušajiem materiāliem viņš saņēma rājienu. Ceha priekšnieks sabrāza Amatu, skarbiem vārdiem sadeva Upeniekam, bet vieglāk no tā viņam nekļuva. Notikušo par nenotikušu nevarēja padarīt. Trieciennieka nosaukumu ieguva kāds mehāniskā ceha kolektīvs. Vecmanis jutās aizvainots un savas izjūtas neprata lāgā slēpt, tāpēc strādnieki bez sevišķas vajadzības viņu vairākas dienas netraucēja, jo ar priekšnieku bijā grūti sarunāties.

Vecmanis pār brillēm drūmi noraudzījās ienācējos un, muti neatdarījis, izspieda:

— Kas jūs par delegāciju un kādā lietā?

Saņemšana bija negaidīti vēsa, no Vecmaņa dvesa kā

no Daugavas rudeni. Indāns nožēloja, ka viņi ieradušies tādā bridi, bet atkāpties bija par vēlu. Iestājās neveikls klusums.

Glābt stāvokli uzņēmās Krilovs. Viņš bija sekretārs, bet no Vecmaņa strādniekiem gandrīz puse jauniešu. Iegansta pārrunām nekad netrūka. Krilovs sāka kā diplomāts:

— Vai stipri sasitāties? Varbūt ievainojumu der apskatīt? — viņš jautāja un, atbildi nenogaidījis, vērsās pie Upenieka: — Tu, brigadier, varēji atnest meistaram kaut ko no medikamentiem. Cilvēkam, kurš gados, kaulus lauzt nav vis joks.

Vecmanis noņēma brilles un pūta uz tām dvašu, spodrinādams stiklus ar kabatas lakatiņu. Sekretārs bija viņu it kā ievirzījis sliedēs. Pirmītējais īgnums atslāba, tā ka atvilkās no sirds.

— Kāju... Te var kaklu nolauzt, ne tik kāju izmežģīt, — viņš noņurdēja, darbodamies ap savām brillēm.

— Vai tiešām izmežģījāt? — Krilovs iesaucās.

Vecmanim krunciņas ap acīm savilkās smaidā.

— Var izmežģīt, es sacīju ...

Brīdis likās izdevīgs, lai ieminētos par to, aiz kāda iemesla viņi ieradušies pie ceha priekšnieka.

Upenieks iesāka aplinkus, bet Vecmanis viņu pārtrauca:

— Zinu jau, zinu. Lai gan man neviens nav teicis ne pušplēsta vārda. Bet tagad par vēlu, ziema pie durvīm! Kur bijāt agrāk?

— Nav par vēlu, meistar! — Krilovs iekrita sarunā. — Tos laukumus un ejas, kociņus, krūmus, protams, atliksim uz pavasari... Bet pie ceha jāstājas tūlīt!

Vecmaņa iegarenā seja izstiepās vēl garāka.

— Vai cehu pārbūvēs? — viņš vērsās pie Indāna kā pie konstruktoru biroja locekļa.

— Pārbūve nav paredzēta, bet telpa ievērojami jāpārkārto. īsi sakot, jūsu ceham jākļūst par paraugu pārējiem.

Ar troksni ienāca Amats, nodrebinādams kantora plānās sienas.

— Nu tad laiks! Nāk augšā atkal melnu melnais! — viņš skaļi teica.

Uz viņa piezīmi neviens neatbildēja, jo lietus nebija nekas jauns. Vecmanis norādīja ar īksti uz Indānu, uz cirtaino Krilovu un raudulīgā balsī novilka:

— Nedod man mieru ... Citi meistari domā par darbu, par izredzēm, bet man no aizgalda jāiztaisa parauga cehs...

— Te ir šauri, nav kur apgriezties! — Amats atgrūda durvis, pa kurām bija redzams tumšs padebesis, kas mutuļodams it kā draudēja velties virsū rūpnīcai.

Visi izgāja cehā, kur dega spuldzes.

Vecmanis gāja pieklibodams. Krilovs paņēma viņu zem rokas un noveda pie ēvelmašīnas, kas stāvēja dīkā. No turienes bija labi pārredzama telpa. Krilovs izklāja Pūpola zīmējumu, neminēdams tā autoru. Vecmanis skatījās šņākuļodams, raustīja plecus un ņurdēja kaut ko nesaprotamu.

Indāns steidzās paskaidrot, piebilzdams, ka plānā redzamais nav jāsaprot burtiski, ka attēlos viss vienmēr ir citādāks nekā īstenībā.

— Bet galvenajos vilcienos, — viņš nobeidza, — tas saskanēs. Cehs izskatīsies tāds, kāds tas redzams šai zīmējumā.

Vecmanis laiciņu klusēja. Pēdīgi viņš vaicāja, kādās domās par to esot administrācija.

Indāns ar Krilovu saskatījās.

— Jūs, meistar, laikam domājat direktoru? — Krilovs nenovērsa acis no Vecmaņa, kas, lūpas kodīdams, it kā gremoja ko nesagremojamu.

— Direktors vai galvenais inženieris, tas man vienalga. Bet bez viņu akcepta... — Viņš lēni stiepa vārdus un skatījās sev apkārt, it kā taisīdamies kur iet vai ko meklēt.

— Atkal administrācija! — Indāna balsī ieskanējās nepacietība. — Bet jūs taču arī esat viens no administratoriem! Direktoram, galvenajam — tiem ir desmit citu pienākumu. Tāpēc par savu iecirkni pirmkārt jāatbild jums! Bet par akceptu nebēdājiet!

Krilovs vaicāja Amatam, kas nebija bildis ne vārda:

— Vai šis gadījumā nav arī tavs iecirknis?

— Un tad?

— Apbrīnoju tavu vienaldzību!

— Apžēlojies! — Amats ievaidējās un papleta rokas. — Kopā spriedām, saskaņojām, un pēkšņi — lūdzu! Vai nu tā drīkst, Jevgeņij ...

Laukā sāka blīkšķēt lietus. Treknas lāses skaloja logus, šķīda uz jumta, urgām plūzdamas.pa pagalmu. Bija tik tumšs, it kā pēkšņi būtu iestājies vēls vakars.

*

2

Neveiksme, kas piemeklēja galdniekus, Amatam koda kaulā tikpat stipri kā Vecmanim, viņa priekšniekam. Starpība tikai tā, ka Amats sarūgtinājumu prata slēpt labāk un, cik tas bija viņa spēkos, saglabāt možu izskatu.

No Vecmaņa Amatu šķira ari tas, ka viņš sacensību nesaistīja ar paaugstinājumiem un izvirzīšanos. Bet viņa priekšnieks par to bija gluži citās domās. Reiz sarunā, ko dzirdēja galdnieki un krāsotāji, viņš Amatam teica:

— Tā ja, biedri brigadieri Darbs, pirms pie tā ķeras, jāapsver no visām pusēm, tā sakot, jāaptausta rokām. Pirkstus, protams, nedrīkst apdedzināt, bet, ja tu slīksti, no ūdens tomēr jāizkļūst sausam. Un iegaumē: pēc varoņa zvaigznes ne vienmēr jātraucas kosmosā, tā, ar apdomu rīkojoties, sasniedzama tepat uz zemes...

Tik vaļsirdīgi savu credo Vecmanis izklāstīja pirmo reizi. Dažs to uzņēma ar humoru un pasmējās, bet Upenieks nenocietās:

— Abinieka filozofija! Slīkstot no ūdens sausā neizkļūsi! ...

Lai tam otrajam būtu skaidrs, ka runa nav par vardēm, Vecmanis paceltu pirkstu turpināja:

— Tuvojas padomju vēlēšanas, un tās jāsagaida godam. Es ceru, ka mūsu vīri šim notikumam parādā nepaliks ... Un no kā izrauga deputātus? No redzamākajiem ļaudīm. Bet kas šodien ir vēl redzamāki par darba pirmrindniekiem un triecienniekiem? Bākas, vadugunis, nākotnes izlūki! Eh, he, he! — viņš labpatikā smējās un sita Amatam pa plecu. — Mani, kā vecāko, Augstākajā, tevi pilsētas padomē, ko? Vai mēs pēc izcīnītās uzvaras nebūtu tāda goda gienīgi? Saki tu man!...

Ar Vecmani Amatam vairākos jautājumos nebija pa ceļam. Amats paļāvās uz sevi. Pēc gada viņš beigs tehnikumu, ko, apvienotu ar praksi, varēs uzskatīt par krietnu skolu, kas vadīs tālākajās gaitās. Bet viņa spējas lai vērtē tie, ar kuriem viņš diendienā ir kopā, tie lai nosaka ari viņa vietu un posteni. Lēkt pāri citu galvām nebija Amata dabā.

Pēc neveiksmes Amats pirmajā laikā jutās kā no laivas izsviests un lauzīja galvu ap daudziem jautājumiem. Bija aptumšota brigādes labā slava, noticis tas, ko gaidīja vismazāk. Gadījumu ar materiāliem, par ko vēl šodien nedziedāja ne gailis, viņš uzskatīja par nejaušību un neveiksmes cēloņus meklēja tur, kur patiesībā to nebija.

Amats saskrējās ar Upenieku, ar kuru viņš satika labi, dzīvoja un strādāja draudzīgi. Bet katrai darba sacensībai, ja tā izvēršas par sacīksti, ir sava ēnas puse.

Viņu kaitināja Upenieka un ceha priekšnieka attiecības, pie tam taisnība ne vienmēr bija krāsotāju brigadierim. Upenieks, piemēram, turējās pie vecu vecā uzskata: lēnāk brauksi, tālāk tiksi, ko Vecmanis nevarēja ciest ne acu galā. Ceha priekšnieks stingri prasīja, lai darbu paveiktu pirms noteiktā termiņa. Un, pēc Amata domām, Vecmaņa ačgārnības, svārstīšanās un svaidīšanās darba darīšanās nekrita svarā. Bet Upenieks iespītējās un darbā pieķērās katram sīkumam. Tas bija par iemeslu mūžīgiem strīdiem ar Vecmani.

Kad paziņoja sacensības rezultātus, Amats negribēja ticēt savām • ausīm, ka galdnieki izgāzušies nolādētās ādas dēļ! Viņa aizdomas krita uz Krilovu, uz komjaunatnes sekretāru. Viņš taču nāca no mehāniķiem, kas tagad staigāja paceltu galvu* Vai te gadījumā nebija viņa pirksts? ..;

Bet Amata aizdomām nebija pamata. Krilovs gan bija viens no komisijas locekļiem, bet sēdē, kur skaitīti plusi uņ mīnusi> viņš nebija piedalījies.

Ojārs Amats tais dienās pārdomāja daudz, domāja, līdz piemetās izklaidība: viņš iekāpa nepareizā autobusā, nokavēja skolu un aizmirsa iegriezties ēdnīcā. Smadzenes likās cauras kā siets.

Neveiksme brigādi bija pārsteigusi nesagatavotu.

Septītā nodaļa ASARU LĪCĪ

1

Indāns iebrauca Ļeņingradā pulksten deviņos no rīta.

Kāds laiks Rīgā to izvadīja, tāds te sagaidīja. Līņāja sīks, biezs, apnicīgs lietus. Pie stacijas uz spīdoši slapjajām ietvēm mirka pirmās rudens lapas, gājēji rāvās pie namu sienām, vairīdamies automašīnu, kas šaltīm šķieda ūdeni. Pilsēta bija nemīlīga, kaut nejaukais laiks tās dzīvo ritmu nespēja traucēt.

Indāns pamodās Pleskavā un, ieraudzījis aiz vagona loga zvaigznēm nosētās debesis, nopriecājās, ka rīt viņš izstaigāsies pa saulainu Ļeņingradu. Taču laiks, saulei lecot, negaidot mainījās, pretī traucošajam vilcienam cēlās smagi un tunjši mākoņi, ap Pulkovu nosegdami visu debess jumu. Apkārtējie lauki slīka dubļos, pārplūdušās upītes un putojošie strauti nesa diezin uz kurieni duļķainus ūdeņus.

Labā noskaņa Indānu pameta. Izkāpis no vilciena, viņš jau sāka dusmoties par savu lētticību, nožēlot to, ka atbraucis sestdienā. Ko tādā laikā lieku dienu lai sadara!

Inženieri Lukjanovu viņš rūpnīcā nesatika. Viņam teica, ka Genadijs Vasiļjevičs esot mājās un gatavojoties racionalizatoru sanāksmei. Indāns sēdās taksometrā un brauca uz kādu attālāku Vasilija salas līniju. Ņeva bija drūma un cauri zemajiem tiltiem vēla uz jūru plašu, īgnu straumi.

Lukjanovs saņēma veco paziņu atplestām rokām, sākumā nemaz nelaizdams Indānu pie vārda — tik daudz tam bija ko atcerēties un stāstīt. Kad viņi paēda pusdienu un norunāja par darīšanām, kuru dēj Indāns bija ieradies, Lukjanovs sēdās pie pārtrauktā darba, ko šodien gribēja nobeigt, bet savam viesim ieteica pēc ceļa atpūsties. Indāns neko neiebilda, jo viņš vilcienā nekad nevarēja gulēt, otrā dienā juzdamies saguris un viegli uztraucams.

Vakarā, beidzis referātu, Lukjanovs iesāka valodas par zivīm un rītdienas makšķerēšanu. Pamanījis, ka Indāns met skatienus lāsēm noplūdušajā logā, aiz kura vējš purināja kokus, viņš paņēma to pie rokas, ieveda blakusistabā un nosēdināja uz dīvāna. Uzlicis galdā vīnu, ko bija atvedis no Krimas, viņš teica:

— Ne vīns, bet pati dienvidu saule! Raugi, kā tas dzirkstī un mirdz! Iedzersim pa glāzītei, un piemini manus vārdus, ka rīt saule staigās pa Ņevas krastmalu.

Indāns ieklausījās lietus plikšķienos, atcerējās savu vilšanos un nodomāja, ka viņa draugs ir nelabojams optimists. Gulēt viņi likās pavēlu, bet, kad Indāns no rīta pamodās un piegāja pie loga, viņš pārsteigumā izberza acis. Ielas un nepārskatāmā jumtu jūra viegli tvaikoja, bet Pētera-Pāvila torņa smaile laistījās vienā zeltā.

Lukianovs aizgāja kaut kur pēc sliekām un kādiem tur makšķeres piederumiem, nobrīdinājis Indānu, lai tas nekur ilgi neuzkavējas un norunātā laikā ir atpakaļ.

Indāns kājām devās uz Jūras muzeju, daudz ko atlicis citai reizei. Vakar nelaipnā Ņeva šodien plūda tēraudzila, skvēros kokus locīja spirgts Somu līča vējš, un visa pilsēta raudzījās uz cilvēkiem it kā vēsas gaismas piestarotām acīm.

Kā vienmēr, stundas muzejā pagāja nemanot, kaut Indāns šaiās zālēs nebija pirmoreiz. Cietokšņa lielgabals sen biia pavēstījis divpadsmito stundu, kad viņš izgāia uz Ņevas prospekta, lai kāptu trolejbusā. Viņš steidzās un, atcerēs kavēdamies, gandrīz neievēroja, ka saule nozudusi, vējš pieņēmies un Admiralitātes smaile nodzisusi it kā skrejošā miglā.

Lukianovs jau gaidīja. Uz ātru roku iekoduši, viņi pārģērbās. Trūka otra zvejnieku tērpa, tāpēc inženieris atdeva Indānam savu bijušo virsnieka formu: stulm-zābakus, bikses, frenci un cepuri, kurai nebija noņemta armijas nozīme. Neaizmirsa arī apmetni, kas nelaida cauri lietu. Apgādājušies ar visu makšķerniekiem nepieciešamo, abi devās uz garāžu.

Kad «Volga» atradās aiz ķeņingradas, Indāns atskatījās pār plecu. No lielās pilsētas varēja saredzēt tikai ostas krānu pelēkos siluetus, trīssimt metrus augsto televīzijas torni un masīvo īzaka katedrāli, kuras mirdzošais kupols tagad izskatījās it kā svina kārtas nosegts.

Paklausīgu roku vadīta, mašīna trauca pa jauno šoseju, kas iestiepās Karēlijas zemes šaurumā. Izbraucqt cauri Sestroreckai, sāka gāzt kā no atvērtām slūžām,

Cels vietām gāja gar krastu, un Indāns neatcerējās redzējis tik niknu dabas ainu. Somu līci ārdījās rietumu vējš, kas bija izdzēsis apvārsni un savandījis debesis ar jūru vienā jūklī. Brāzmas gūlās uz pašu piekrasti, lieca kokus slīpi un kopā ar nolauztajiem zariem svieda pāri šosejai dobji šķīstošo bangu šļakatas.

Vienu brīdi, kad mašīnas logu tīrītāji nespēja tikt galā ar straumēm plūstošo ūdeni, Indāns nenocieties iesaucās:

— Tas ir velns zina kasi Nekā nesaprotu, dieva pasaule it kā sagriezusies ar kājām gaisā. Tie jau tīrie grēku plūdi! Un cik darba, cik pūlu aiziet veltīgi bojā! Skatoties uz laukiem, uz tīrumos izaudzēto labību, sirds taisni sažņaudzas.

Turot rokās stūri, Lukjanovs nemēdza runāt, labākajā gadījumā, atbildēdams vienzilbīgi. Indāns brauca ar viņu pirmo reizi un to nezināja, tāpēc gandrīz aizvainots noprasīja:

— Un kurp mēs dzenamies, Genadij Vasijjevič?

— Uz Asaru līci...

— Asaru? Kādā nozīmē tas jāsaprot?

— Tādā, ka braucam ne asaras liet, bet zivis ķert.

— Velnu tu tur saķersi, ne zivis, — Indāns pusbalsī sirdīgi atteica.

Bet inženiera optimisms bija neiedragājams, un viņš lietū un vējā cauri šņācošajam mežam dzina mašīnu tikai uz priekšu.

Simt desmitajā kilometrā Lukjanovs nogriezās no šosejas, samazināja ātrumu un pa ūdenī slīkstošu priedulāju izbrauca klajā, smilšainā vietā. Skatienam atkal pavērās mutulainā jūra, tālumā drūmu mežu puslokā ieskauta.

9t

Tā bija kāda DOSAAF mednieku un zvejnieku novietne, kas atradās uz kadiķiem noaugušas pussalas. Smilšainā, akmens bluķiem pieblīvētā zemes strēle izveidoja dziļu, no jūras nosegtu līci, kur uzturējās zivis, galvenokārt lieli, skaisti asari. Cauru vasaru līdz pat vēlam rudenim makšķernieku te bija ka biezs, netrūka arī tādu, kas ieradās ar makšķeri un bisi: kad lāgā ineķērās, gāja mežā.

Šoreiz par makšķerēšanu nebija ko domāt, jo arī līcis putoja, un novietnes pārzinis laivas neizdeva. Lukja-novu tas neuztrauca, viņš palika uzticīgs sev. Arī pēc laika prognozes paziņojuma inženieris par braukšanu atpakaļ negribēja neko dzirdēt. Viņš nolēma pārgulēt novietnē, jo rīts gudrāks par vakaru.

Sāka krēslot. Prāvais nelabojamo makšķernieku pulks salasījās kopmītnes lielajā istabā, kur novietnes pārzinis katram gadījumam uzskicēja rītdienas sēņošanas plānu. Daži izmeta pa kodīgai, zobgalīgai piezīmei, kas bija adresētas pārzinim, pusmūža vīram ar jūras vējā iedegušu seju un tumšām ūsām uz virslūpas.

Indāns viņu uzmanīgi novēroja, viņam likās, ka šī vīra sejas vaibstos un izteiksmē pavīdētu kaut kas redzēts. To atgādināja pat viņa augums un gaita, kaut varēja galvot, ka viņi sastopas pirmo reizi. Beidzis neauglīgo minēšanu,, Indāns uzmeta plecos apmetni un izgāja laukā.

Viņš, protams, nezināja, pat manīt nemanīja, ka no pirmā brīža viņam seko un viņu novēro kādas acis . ..

Indāns atgriezās novietnē, kad bija jau pavisam satumsis. Šeit nekā ievērības cienīga nebija — nomaļa

vieta, taisni kā radīta tādiem, kas bēga no drūzmas un trokšņa un gribēja brīvo laiku pavadīt dabas vientulībā.

Lukjanovs gulēja nenoāvies un neizģērbies, citi ieturēja vakariņas, kāds pulciņš nokvēpušas laternas gaismā spēlēja kārtis. Indāns novilka zābakus, kas spieda kājas, pārvilka pār galvu apmetni un vēja gaudās un jūras troksnī drīz iemiga.

Bet Indāna uzmanītājai, kas dzīvoja pie līča atsevišķā vasaras mājā, miegs nebija ne prātā. Pēc pusnakts, kad vējš un jūra piegura, bet tēvs jau cēlās, viņa vēl bija nomodā. Nemierīgais, bangu piešalktais līča krasts aizvadītajās dienās viņu nebija traucējis, pieradinādams jūras troksnī iemigt un pamosties.

Vai ilgo nomodu lai izskaidro ar neparasti spēcīgo rietumu vētru, kas šonakt smagi šaustīja piekrasti? Uz to viņa pat nemēģināja atbildēt... Visu laiku, dzīvodama starp Karēlijas zvejniekiem un medniekiem, viņa pati nēsāja sevī kādu nemieru, kam ai vienmēr satraukto, saviļņoto jūru nebija ne mazākā sakara.

Patiesībā šeit viņa dzīvoja tikai ar nelielu sirds daļu, domās atrazdamās tur, no kurienes bija ieradusies. Un šī sirds sašķeltība arvien biežāk sevi atgādināja un lika par kaut ko izšķirties ...

No prāta neizgāja diena, kad viņa ar makšķeri sēdēja Asaru līcī uz akmens, kas bija izcēlis galvu virs ūdens. Zivis nekodās, tāpēc viņa ļāva domām vaļu un laikam pirmo reizi sev jautāja: kam šī nošķirtība, šī iespītība vajadzīga?... Un ko par to lai vispār saka? Aukstasinīgi, bez patmīlas viņa lūkoja ieskatīties sevī un tīri vai izbijās: cik daudz tur vēl bija patukšas iedomības, sīka, aizvainota lepnuma!

Vasara bija pagājusi. Bet kur šo laiku bijusi viņa?

Ko ieguvusi? Pat līksme un pārgalvība bija diez kur nobēgusi, pametot sausu smeldzi.

Viņas kailās, viegli iedegušās rokas nodrebēja. Viņa satrūkās un, ceļot laukā makšķeri, tikko nenokrita no akmens. Auklas galā raustījās liels un skaists jūras asaris, pēdējiem spēkiem pūlēdamies atbrīvoties no āķa.

Šoreiz viņa par noķerto zivi nepriecājās, kļuva skaistuļa žēl. Te nu krasta smiltīs tas gulēja, muti vārstīdams un gaisu tverdams. Bridi noskatījusies uz izmesto zivi, viņa to palaida zaļajā ūdenī, pati izjuzdama tādu kā atvieglojumu ...

Inženiera pacietība tomēr uzvarēja. No rīta vējš bija pierimis, lietus nostājis un dūmakainajās debesīs brīžiem paspīdēja saules gaisma. Kad pārzinis atļāva lietot laivas, Lukjanovs izlidoja kā palaists putns.

Indāns nekur nesteidzās. Nīkšana pie makšķeres viņu nekad nebija vilinājusi un diez kādu prieku nesolīja arī šoreiz. Viņš tagad labprāt vēlējās būt Ļeņingradā un bija paklausījis Lukjanovam tikai tāpēc, ka negribēja to sarūgtināt.

Diena, kaut negalvojama, pieņēmās arvien vasarīgāka, šur tur jau pamirdzēja zili un zeltaini toņi, un drūmie meži gar līča krastu stāvēja pie jūras kā pie spoguļa. ,

Indāns devās apraudzīt zvejniekus un pie kāda klints-akmens aci pret aci sadūrās ... ar Veroniku. Aiz brīnumiem viņš noņēma cepuri, atsedza galvu, lai vējš šo parādību izgaisinātu. Bet «parādība» neizgaisa un turpināja stāvēt viņa acu priekšā. Tikai tad, kad Vero-niķa teica, ka karavīri sveicinot cepuri nenoņem, In-dāns atjēdzas un sniedza roku.

Veronika, kas mīlēja smieklus, tagad bija klusa un nopietna. Pat negaidītā satikšanās, ka likās, viņai nekādu pārsteigumu nebija sagādājusi.

— Mēdz sacīt, — viņa, kā to izskaidrodama, teica, — ka mūsu zeme ir plaša un neaptverama. Tā tas patiesībā ari ir. Cik nav tādu novadu, kur mēs droši vien nekad nenokļūsim, kur tikai domas var aizlidot. Bet zini, es nemaz nebrīnītos, ja būtu tevi satikusi kaut kur Rostovā pie Donas vai Vladivostokā, jo mūsu rūpnīcai sakari ir gandrīz visur.

Pēc tam viņa kļuva dzīvāka, aizdzina no sevis nelūgto sadrūmumu un pamazām it kā uzdzirkstīja.

No Rīgas Veronika bija nozudusi pēkšņi, neteikusi Indānam ne vārda. Vēlāk viņš no citiem uzzināja, ka viņa ir atvaļinājumā. Tie varbūt zināja ari to, kur aizbraukusi, bet viņš nevienam neko nejautāja. Tiesa, pirmajās dienās pēc Veronikas negaidītās nozušanas viņam piemetās tāda kā izklaidība, rokas kustējās un darīja savu darbu, acis redzēja, ausis dzirdēja, bet domas klīda un maldi jās, neatrazdamas, kur piemesties, kam pieķerties. Vārdu sakot, sirdī kaut kāds tukšums.

It kā viņa domas lasīdama, Veronika nevainīgi pavaicāja:

— Jūniju atceries?...

— Kādu jūniju!

— Braucienu ar motorlaivu esi aizmirsis?

— Ā, — Indāns novilka un pasmējās.

— Tas tev par to! Toreiz tu arī nozudi un pameti mani vienu.

— Dots pret dotu. Labi! Bet tagad saki, — kā tu šeit nokļuvi?

— Tāpat kā tu.

— Es jautāju nopietni. Ka esi dzimusi ļeņingradiete, par to tu man tiki stāstījusi agrāk, tāpēc domāju, ka Veronika dzīvo pašā skaistākajā pilsētā. Bet kur es šo pērli atradu? Kādā pusaizmirstā Karēlijas nostūrī, kur brieži, kā stāsta, uzbrūkot vieglajām mašīnām.

Veronika uz jautājumu tieši neatbildēja, viņa atzinās, ka vakar, ieraudzījusi viņu, bijusi ne mazāk pārsteigta. Izdomājusies visādi, līdz beidzot sev jautājusi: vai tiešām viņš braucis no Rīgas šeit zivis ķert?

Indāns pateica, kā nokļuvis Asaru līcī, piebilzdams, ka viņi tomēr runājot kā pazudusi bļoda ar neatrastu karoti.

— Neatrasta karote... — Veronika teica, acis pa pusei piemiegusi. — Dzīvojam pilsētā, bet savu atvaļinājumu pavadu pie Asaru līča, pie tēva ... Un cik es salasīju baraviku, cik ogu! Rīgā nogaršosi un slavēsi.

Vējš un saule bija izauklējusi skanīgu un dzidru dienu, no kuras nebija šķirama Veronikas aizkvēloju-sies sirds.

Viņi nonāca krastmalā pie veca koka torņa, ko robežsargi vairs neizmantoja.

— Es reiz biju uzkāpusi pašā torņa galotnē, — galvu atliekusi, Veronika teica. — No turienes paveras brīnišķīgs skats uz apkārtni. Ja vēlies, atkārtosim!

— Ar tevi — jā!

Veronika bez apdomāšanās sāka veikli kāpt, bet tad nolēca zemē un, mulso pietvīkumu slēpdama, klusu sacīja:

— N5! Kāp tu pirmais ...

Katrā starplaukumā Indāns gaidīja Veroniku, un tad viņi atkal kāpa augstāk.

No pēdējā margām apžogotā laukumiņa, kur tikko varēja novietoties divi cilvēki, atklājās visas debess puses. Lejā gulēja joma ar lēkājošām makšķernieku laiviņām un bargais, baltām viļņu sprogām sacirtotais Somu jūraslīcis, bet tālāk tumšie un nepārredzamie Karēlijas meži, starp kuriem vietu vietām spīdēja iezilie ezeru akači.

Indāns pievērsās ainavai tikai īsu brīdi, nespēdams atraut acis no Veronikas. Vējš jauca un glāstīja viņas krāšņos, gaišos matus, skāva tvirtās krūtis un cēla vieglo tērpu augstāk par ceļiem, atsegdams vingrās kājas.

Šai brīdi viņa tam atgādināja it kā skurbas līksmes karogu, kas pland augstu pār zemi. Uz selgu aizšāvās vētras kaija, un Indāns iepleta rokas, greizsirdīgi ap-skauzdams vēju, kam neviens nevarēja liegt glausties un vīties ap Veronikas augumu. Noreibis viņš cieši sakļāva rokas ap viņas apaļajiem pleciem un karstu muti skūpstīja viņas lūpas, brūno kaklu, izrisušos matus.

— Neprātīgais, — Veronika bez elpas teica, — mūs no lejas var ieraudzīt, mēs taču stāvam pasaulei kā uz delnas!

Bet Indānam bija vienalga, kur viņi atrodas, un viņš to neizlaida no rokām arī uz zemes, sarkano pīlādžu un sulīgo kadiķu noaugušajā jūras krastā ...

Kad saule nebija tālu no apvāršņa, viņi cēlās un gāja meklēt Genadiju Vasiļjeviču. Te kā no zemes izaudzis parādījās novietnes pārzinis ar prāvu, kārklu klūdziņā uzvērtu zandartu.

— Mans tēvs, — Veronika teica mazliet samulsušajam Indānam.

Viņi sarokojās un, lai nebūtu jāklusē, pārmija dažus vārdus. Vakarējais minējums bija atklājies pats no sevis. Kad pārzinis pagriezās uz iešanu, viņš meitai sacīja:

— No pilsētas ieradusies māte. Gaida tevi.

Veronika viņam neko neatbildēja. Plūkādama pīlādža

zariņu, viņa domīgi raudzījās sev pie kājām.

Pēc laba brīža, berzēdama ogu sulas notrieptos pirkstus, viņa vaicāja:

— Kad tu brauksi uz Rīgu?

Apskāvis Veroniku, Indāns atbildēja, ka tas atkarīgs no inženiera, no Genadija Vasiļjeviča. Ja viņš izdarīs, kā bija apņēmies, tad jau rīt.

Pacēlusi galvu, Veronika atteica:

— Rīt vai parīt, man viss viens. Es braukšu atpakaļ kopā ar tevi...

Astotā nodaļa PĒC GODALGAS

1

— Pāvil! — Pūpfols izdzirdēja pazīstamu balsi.

Viņš strauji atskatījās un ieraudzīja pie skatloga Veroniku, ar kuru kopš brauciena no Āgenskalna nebija ticies.

Viņas iztrūkumu rūpnīcā neviens laikam sevišķi nejuta. Tikai Indāns bija noslēgtāks nekā parasti un drīz pēc Veronikas devās uz Ļeņingradu, bet pārbrauca mundrs un apņēmīgs. Viņam, acīm redzot, ar rūpnīcas uzdevumu bija veicies .. .

Tagad Veronika bija atgriezusies no atvaļinājuma, ko pavadījusi pie vecākiem.

Kamēr Veronika bija projām, Pāvils reizes divas gāja rudens tumsā pa to pašu ielu un bulvāri, kur reiz viņi staigāja divatā. Tumsa bija tikpat silta, tikai lapas dejoja pa bulvāri vairāk, koki jau atsedza zvaigznes un vējš zem tilta it kā ar kādu sarunājās pusbalsī. Un, tāpat kā tai vakarā, Pāvils aizsmēķēja, pagaidīja, kamēr sērkociņš nodziest, un tad devās uz savu vientuļo istabiņu ...

— ... Pāvil! — it kā no tālienes atskanēja tā pati balss. — Kas ar tevi noticis? Kad es tevi pamanīju, tu biji pavisam citādāks. Tādām lielām, spožām acīm, un sejā... nē, lai paliek! Man dzeja tāpat kā tev sievietes nepadodas ... Nāc palīdzi man ar savu mākslinieka aci izmeklēt kurpes, ko Ļeņingradā nepaspēju nopirkt. Patiesībā es tur maz ko redzēju ...

«Cik savādi, arī viņa ir bijusi Ļeņingradā!» Pāvilam pēkšņi pazibēja.

— Nu nekas! — Veronika pagrieza veikala skatlogam muguru. — Šodien daudz ļaužu, un man drusku sāp galva. Kurpes izmeklēsim citu reizi, bet tu labāk pastāsti, kas pa manu prombūtni noticis jauns. Es neko nezinu. Plānotājs bija uzkrājis tādu kaudzi dažādu lietu, ka mani pēc ierašanās darbā tūlīt iejūdza. Bet esi taču, Pāvil, dzīvespriecīgāks, esi, lūdzams, jautrāks!

Ejot blakus Veronikai, Pāvilam pamazām aizmirsās vientuļās nakts pastaigas, samtainā tumsa un vēja noslē-

pumainie čuksti. Viņi aizgāja līdz Komunāru laukumam un nosēdās uz sola iepretī Mākslas akadēmijai.

— Vai tā tevi nevelk? — pārlikusi kāju pār kāju, Veronika jautāja, norādīdama uz sarkano pseidogotikas stila celtni, kas ar savām smailēm raudzījās uz Daugavu, uz šaurās un krēslainās Vecrīgas pusi.

Pāvils atbildes vietā pasmaidīja un nodomāja, — vai to, kas viņu šajās dienās turēja kā spārnos, teikt Veronikai? Pēc laba brīža viņš bija izšķīries:

— Es tev reiz, atceries, ieminējos par kāda kapteiņa portretu? Par to, kuru žūrija izraudzīja Maskavai...

— Nu, nu!

— Tagad paziņoja, ka man piešķirta prēmija ... pati augstākā...

Veronika mazJiet atvirzījās nostāk un paskatījās uz Pāvilu no sāniem:

— Nopietni?

Pāvils palocīja galvu.

Iestājās klusums, un šajā klusumā Pāvils juta, ka viegla un silta roka pieglauž viņa nepaklausīgos, spītīgos matus ...

Ziņa par Pūpola apbalvošanu bija publicēta laikrakstos, un tā ātri izplatījās starp strādniekiem. Pāvils kļuva populārs. Kopā ar viņa vārdu bija minēta arī rūpnīca, kur jaunais mākslinieks strādā. Pāvilu aicināja pie sevis direktors, kabinetā bija arī partijas komitejas sekretārs un arodbiedrības priekšsēdētājs. Tie Pūpolu apsveica un minūtes desmit ar viņu parunāja.

Bet Krilovs Pāvilu sažņaudza tā, ka viņam pietrūka

elpas un padusē pārsprāga svārku šuve. Pāvilam katrā ziņā būs jārunā komjauniešu sapulcē, jāpastāsta biedriem par savu darbu un mācībām, jo līdzīgus rezultātus var sasniegt arī citās zinību nozarēs. Krilovs viņu atlaida tikai tad, kad bija dabūjis solījumu.

Tacis apsveica Pāvilu pa savam paradumam un visai savādos apstākļos. Viņš bija tikko izlīdis no ūdens un drausmīgi drebinājās, klabināja baltos zobus un nevarēja izdabūt pār lūpām nevienu sakarīgu vārdu.

Ernests trenējās, rūdīja organismu pret aukstumu. Pirms un pēc darba — lai kāds laiks — viņš Daugavā peldējās, šim nolūkam izraudzījis vietu, kur sākas zvejnieku osta. Pēdējā laikā ostas apkaimē starp zvejniekiem sāka parādīties arī Pūpols. Un tā viņi satikās: viens ar nešķiramo krāsu kasti, otrs — uz pleciem uzmestu vasaras jaku.

Kāri izsūcis cigareti un daudzmaz cilvēka izskatu atguvis, Ernests pastiepa Pāvilam ledus aukstu roku.

— Ar mākslinieku, ar pilnu pakāpi! Lai vējš (zobi viņam ieklaudzējās kā šujmašīna, sīki un ātri) mūžīgi pūš tavās burās! Āmen!

Pāvils domāja, ka Ernests ceremoniju beidzis, un gribēja doties savās gaitās. Bet kas to deva! Rokas dziļi kabatās sabāzis un plānajā jakā vīstīdamies, viņš nāca pakavēt Pūpolam laiku un paskatīties, kā mākslinieki strādā.

Pāvils nopūtās.

— Nesteni! Es tevi netraucēšu. Jā, ka neaizmirstu, man pazīstams gleznotājs, pavecāks vīrs, kas redzējis tavus darbus. Šis pensionētais profesors arī saka, ka no tevis iznākšot lietaskoks. Ja vēlies, iepazīstināšu. Tagad

būtu pašā reizē! Tu — laureāts, viņš — mākslā noēdis pudu sāls. Sava glāzīte atlēktu arī man ...

Pāvils nosēdās zīmēt zvejas tralera komandu, kas nodod zivis. Ernests izmeklēja aizvēju un noteica:

— Traki interesants vīrs ...

— Kurš? ...

— Bez ausīm esi, vai?

Kamēr Pāvils, acis sānis nenovērsis, strādāja, Tacis turpināja stāstu par gleznotāju, pareizāk, kādu gadījumu no viņa dzīves. Pāvils klausījās izklaidīgi, tāpēc laiku pa laikam šo to pārjautāja.

... Par skandālu smalkā sabiedrībā vai kādas tur augstāk stāvošas personas aizskaršanu presē šis gleznotājs uz pāris mēnešiem ietupināts cietumā. To uzodis pazīstams mācītājs, draudzes gans, kurš izlicies par šā talanta lielu cienītāju. Baznīcai, ko viņš apkalpojis, bijusi vajadzīga jauna altāra glezna, jo vecā stipri cietusi no laika zoba. Gadījums izdevīgs, kā paša dieva sūtīts. Kāpēc šim mālderim velti ēst valsts maizi? Lai tas, kā visi grēcīgie, pelna to sviedriem vaigā. Tā baznīca par lēcu virumu tiktu pie jaunas dievmātes ...

Atrauts no paletes, gleznotājs aiz garlaicības beidzies vai nost, nonācis tik tālu, ka sācis savā bunkurā mušas ķert. Tomēr tāds pasūtījums gleznotājam nav bijis pa prātam, un tas ar mācītāju ilgi tielējies. Beidzot padevies, bet noprasījis tik bargu naudu, ka mācītājam visi prieki vējā. Sākusies kaulēšanās. Dvēseļu gans lūdzies un kauninājis, gan baidījis ar grēku plēst no nabaga baznīcas tik nežēlīgu naudu, līdz gleznotājam apnicis un tas piekāpies. Viņš daļu no pieprasītās summas nolaidis, bet piekaulējis uz draudzes rēķina krāsas un

audeklu. Tā kā materiālus mācītājs pircis lētus, tad galu galā jaunā altāra bilde izmaksājusi tikai puscenu.

Pēc dažiem gadiem, kad gleznotājs savu nejaušo mā-lējumu jau bija aizmirsis, mācītājs klāt atkal. Izrādās, ka jauna ķeza: bilde pelējot, uz svētajiem sākot augt sēnes. Mākslinieks šo mierina, stāsta, ka tāds liktenis pasaulē piemeklējis daudzus mākslas darbus. Leonardo «Svētais vakarēdiens» kādā mitrā kapellā arī ejot bojā. Pēdīgi viņš apsola mācītajam kaut ko darīt, bet pret samaksu. Lai glābtu kas vēl glābjams, sīkstais dieva kalps vaidēdams un stenēdams spiests piekāpties.

Gadījumu ar nelaimīgo bildi gleznotājs izstāstījis savam draugam, arī māksliniekam, un tas, lai ko nopelnītu, pieteicies iet talkā. Un tā šie, apgādājušies ar uzkožamajiem un kaut ko stiprāku, devušies pie mācītāja, braukuši uz provinci labot dievmātes vaigu.

Baznīca bijusi mitra un drēgna kā pagrabs, svēto tēli zaļpelēki, it kā sūnu apauguši, un vietām uz audekla patiešām... piepes! Pie tā bijis vainīgs ne vien mitrums, bet arī pats draudzes gans, kas aiz skopuma pircis lētas un draņķīgas krāsas.

Abi mākslinieki pie bildes nostrādājuši visu dienu, strādājuši, pīpes no zobiem neizlaizdami, piekūpinādami baznīcu ar stipras tabakas dūmiem kā ar velna vīraku. Bet par to svētie atkal spīdējuši, raudzījušies no bildes jautri un līksmi kā bērni.

Pievakarē turpat nosēdušies iekost pusdienu, salikuši uz altāra kā uz galda gurķus, desas, maizi, pudeli un glāzītes. Remdēdami izsalkumu, nolēmuši, ka no mācītāja vēl jāizspiež staniola papīrs, ar ko nosegt bildes mugurpusi, lai tā būtu izturīgāka pret mitrumu.

Kā vilku piemin, tā vilks klāt. Ienākdams savā diev-

namā, avju gans uzreiz ģīmī pārvērties, izskatījies tāds, it kā dabūjis ar mietu pa pieri.

Un kā gan ne! Velves līdz pašai augšai piedūmotas Kā elle, uz altāra! . . . Mācītājs saliktām rokām kaut ko nomurminājis par baznīcas jaunu iesvētīšanu un mešus izmeties laukā, steidzies tā, it kā viņam pa pēdām dzītos pats nelabais ...

2

4

— Vai tu esi aizticis motorlaivu? — Indāns jautāja Tacim, kas aiz izklaidības bija ienācis tehnologu telpās.

— Jā! Reizītes divas es izvizināju savus paziņas, — Ernests nevainīgi atbildēja. — Vai kas noticis?

— Tas nav labi! Diez ko tu sacītu, ja es, atļaujas neprasījis, apvilktu tavu mēteli?

— Es neteiktu neko. Ja jau tu manu mēteli apvilktu, tad tev, acīm redzot, tas būtu bijis vajadzīgs ...

Indāns paraustīja plecus:

— Ar tevi pats velns lauztu kaklu! — viņš atteica, dusmīgi atmezdams ar roku. — Labāk ej!

Ernests no pirmā acu uzmetiena manīja, ka tēvocis, pie kura viņš kādu laiku nebija bijis, saņem viņu vēsi. Dīķītis ierunājās tikai pēc krietna brīža:

— Skāde, traka skāde! ... Šorīt nobeidzās kanāriņš. Tagad tas guļ mēslu bedrē ...

— Ko tad šis bija ieknābājis?

— Ieknābājis! ... Viņam uzklupa Aktieris, pagāns tāds! Pūkas vien pajuka ...

— Žēl tik skaista putniņa! — raudulīgi piebilda miesās pilnīgā sieviete, kura gadus trīsdesmit vadīja Dīķīša vecpuiša saimniecību.

— Pie joda! — tēvocis noskaitās. — Es nerunāju par skaistām spalvām, viņš man izķēra mājā mušas...

—• Ko! Vai tad kanāriņi ķer mušas! — Ernests iesaucās.

— Neteiksim taisni, ka ķer, bet tikpat jau iztrenkā ...

Ar to disputs par kanāriņiem un mušām izbeidzās.

— Tu atbrauci viens? — Dīķītis ieminējās.

— Gluži viens.

— Un kur abi puiši, ko tu reiz atvedi?

— Nezinu. Es ar viņiem reti satiekos, atskaitot vakarus, kad pasēžam kafejnīcā.

— Tu, Ernest, pa tām kafejnīcām blandoties, notriec laikam daudz naudas?

— Vai nu bez tā! Šodien pat gribu no tevis aizņemties. Taisnību sakot, man vēl pienāktos ...

Dīķītis klubkrēslā sagrozījās, sāka nemierīgi mirkšķināt acis.

— Kaunies! — viņš pacēla sīko, pīkstonai līdzīgo balsi. — Kurš tevi audzināja un skoloja? Kurš ģērba un baroja? Tu tagad labi nopelni, tev vajag palīdzēt man. Bet viņš — aizņemties. Ni, ni!

Kabatās sabāztām rokām Ernests sāka staigāt pa tepiķi, pagājās līdz tukšajam kanārijputna būrītim un atpakaļ, nostādamies klubkrēsla priekšā. Aiz viņa lūpām pazibēja zobi, sejā — smaida grimase.

— Par to, ka tu mani nepameti likteņa ziņā, paldies, tēvoc! Bet, kas attiecas uz pārējo — apģērbu, uzturu, kādu tur audzināšanu, tad ...

— Nospļauties, jā? — Dīķītis pikti sagrozījās krēslā.

— Tu mani pārtrauc pusvārdā, nejauj runāt. Bet, kad tev ieminas par kapeikām, bez spļaudīšanās neiztiksi. Tātad neaizdosi?

No blakus istabas, kur šķindēja trauki, atskanēja balss, kas Dīķītim vēstīja, ka pusdienas ir galdā. Tēvocis piecēlās no smagā un platā krēsla, kurā varētu ērti novietoties divi tādi Dīķīši, un pastūma Ernestu sev pa priekšu.

Tēvocis ēda trekni un daudz, tā ka saimniece tikko spēja mainīt ēdienus un traukus. No malas varēja tikai nobrīnīties, kur tas viss lien un kāds no tā labums. Tiesājot trešo vai ceturto ēdienu, kad Ernests ar tēvoci palika divatā, Dīķītis novilka:

— Daudz?

Ernests nosauca visai nelielu summu.

Tēvocis tūlīt neatbildēja, viņš sūca no kaula smadzenes. Noslaucījis taukaino muti un zodu, atraugodamies sniedzās pēc kafijas un ieņēma no tases malku.

— Kā ar veco parādu?

— Algas dienā nokārtosim arī to.

— Hm, nokārtosim... To summiņu tu man smuki noapaļo, uz augšu, protams ...

— Labi jau, labi!

— Un vēl...

— Kas vēl?

— Vienu no saviem draugiem, to izdarīgo, to garāko ... kā viņu tur? Eh, atmiņa! ...

— Zigurdu?

— Lai būtu Zigurds ... sūti pie manis! ...

— Tev audžudēla sagribējies?

Dīķīša sejā pavīdēja kaut kas vājinieka smaidam līdzīgs, viņš tikai vārgi atgaiņājās un novilka:

— Mēs ar Zigurdu labi sapratāmies ...

Pēc sātīgajām pusdienām tēvocis kļuva miegains un apātisks un gāja atlaisties savā krēslā, pie kura bija nolikts soliņš un sega, ar ko pārsegt no grīdas paceltās kājas.

Ernestam gribot negribot bija jāgaida. Viņš izgāja dārzā, pa kuru rušinājās tēvoča saimniece. Aktieris pie būdas žvadzināja ķēdi, atsevišķi nožogotas, klukstēja vistas, un griezīgi parkšķēja nobarotās pīles, pārkliegdamas citus trokšņus. Tā bija mūzika, no kuras Ernests sāka jau atrast.

Prāvajā dārzā puķu neredzēja. Puķes Dīķītis neatzina un bija tās aizliedzis kultivēt, visu zemes platību ierādīdams dārzeņiem, lai mājā cauru gadu netrūktu dažādu skābēj urnu, sālījumu un raudzējumu, ko tēvocis ar savu saimniecības vadītāju patērēja neticami daudz. Saimniece brieda, rūga kā mīkla, bet saimnieks dila, un, jo vairāk dila, jo tam it kā radās trakāka, ne ar ko neizskaidrojama apetīte.

Visā mājā vienīgā grāmata bija «360 padomi», kā pagatavot garšīgus un veselīgus ēdienus. Šo gastronomijas bībeli Dīķītis vaļas brīžos cītīgi pētīja un tur dotos padomus visādi krustoja un kombinēja, izgudrodams tādus ēdienus, kas neienāktu prātā lielākajam gardēdim. Saimniece krita vai no kājām. Bez sarežģītās virtuves tai vēl bija jāapkopj zeme, jārūpējas par putnu saimi un jāiet uz tirgu ar dārza ražojumiem. Vakaros viņa līda gultā pūzdama un stenēdama, lai no rīta ar savām ziloņa kājām stampātu zemi no jauna.

Kad Dīķītim bija jāizšķiras par frizieru arteli vai privātā veikala slēgšanu, viņš sendienu arodam atmeta ar roku, nolēma, ka strādāt pa vecam nebūs iespējams, bet

pa jaunam tam neiemācīties. Brāļadēls beidza skolu un, par laimi, nostājās uz savām kājām. Bija arī pēdējais laiks. Mantojumā atstāto divstāvu māju Āgenskalnā Dīķītis iemainīja pret ziemas vasarnīcu izdevīgā vietā. Un, tā kā Ernests aizgāja un uzsāka dzīvot patstāvīgi, tēvocis rēķinus ar viņu uzskatīja par noslēgtiem.

Dīķītis dzīvoja un nežēlojās.

3

Vecmanim uz darbu bija jābrauc cauri visai pilsētai un ar pārsēšanos, kas nebija nekāda ērtā.

Viņš dzīvoja pašā Ciekurkalna malā, vienā no tām vietām, pēc kuru nosaukumiem spriežot, Rīga kādreiz bijusi it kā diez kādu kalnu apjozta. Citi brauca no salām, vēl citi — no ciemiem, no agrākajām nomalēm, kas tagad izcēlās ar jaunu izskatu.

Plānodami jauno, arhitekti un celtnieki ne vienmēr bija visu paredzējuši. Tur, kur būtu jāpaceļas daudzstāvu namiem, kā sēnes pēc lietus izauga ģimenes mājas. Bet laiks darīja savu, atmezdams visu sīkmanīgo, no-malisko. Ģimenes mājas apņēma lielas celtnes un palika starp tām kā saliņas, kā sēņu puduri.

Tādā vietā bija uzcēlis māju arī Vecmanis. Par pilnīgi nobeigtu to nevarēja uzskatīt, viņš vēl noņēmās ar augšstāva un sfikla verandas izbūvi, projektēja garāžu un kādu piebūvi. Vieta palika arī nelielam dārzam, kurā iekodās viņa sieva.

Vecmanis bija vidējas ģimenes cilvēks. Vecākais dēls atradās armijā, obligātajā dienestā, jaunākais un meita vēl apmeklēja skolu.

Pārnācis no rūpnīcas, Vecmanis atbraucīja rokas un, muguru neatliecis, strādāja līdz vakariņām, līdz pašai tumsai, kad laukā neko vairs nevarēja saredzēt. Viņš juta nogurumu, bet bija apmierināts un laimīgs -— sava kaktiņa, savas ligzdas iekārtošana palēnām tuvojās nobeigumam. Ja cehā viņš uz sīkiem defektiem un brāķi, ko varēja noslēpt, skatījās caur pirkstiem, tad te, savā mājā, katrai naglai un nagliņai vajadzēja sēdēt vietā, katram krāsas plankumam spīdēt. Sevi apmanīt nebija taču jēgas ...

Pie vakariņu galda parastās sarunas bija par ienākumiem un izdevumiem, par to, kas gaidāms nākotnē. Beidzis dienestu, dēls ņems sievu, un tam jādod dzīvoklis mājas augšstāvā. Labi. No tā būs zināms atspaids. Par meitu un jaunāko dēlu zīlēt vēl agri, tiem vispirms jābeidz skola. Bet pašreiz svarīgākais bija naudas jautājums, ko vajadzēja atrisināt.

Kad ģimene vēl dzīvoja komunālajā dzīvoklī, Vecmanis ar savu un sievas algu iztika bez sevišķām rūpēm. Sieva strādāja par medicīnas māsu, viņš toreiz bija vecākais meistars, un abi nopelnīja pietiekami. Bet stāvoklis mainījās, kad sadomāja celt māju, par ko pirmais ierunājās ģimenes galva. Sieva tam tūlīt piekrita. Ja to varēja citi, kāpēc viņi lai atpaliktu?

Nu abu darba alga aizgāja par materiāliem un speciālajiem darbiem, ko Vecmanis pats nepieprata. No tā, ko varēja atļauties agrāk, bija jāatsakās. Meita gaidīja jaunu mēteli un kurpes, dēls — uzvalku. No apģērba šo to vajadzēja arī pašam un sievai, bet dienas kārtībā bija — māja ...

Dēls, kas mīlēja ceļot ar tūristiem, pavasarī iemi-

nējās par garāku ekskursiju, bet tēvs bez vārdiem nozīmīgi pacēla pirkstu — māja ...

Meitu iedalīja kādā delegācijā, viņai bija jāatsakās — māja ...

Kad jaunieši nodomāja iet uz teātri vai kino, tas pats — māja ...

Lai kāda bija vajadzība — dažreiz pat niecīga — tā vienmēr atlēca kā zirņi no sienas — māja ...

Bet savilkt galus bija arvien grūtāk. Vecmanis naktī stundām neaizmiga, neizgulējās un kļuva ātri uzbudināms. Izeju atrada tādu: viņiem kā strādājošiem piešķīra divus neapstrādātus zemes gabalus, kas atradās patālu no dzīves vietas. Sieva pameta darbu un tagad no rīta līdz vakaram plēsās ar zemi, iekopa lecektis un strādāja siltumnīcā. Ziedojot atpūtu un pat mācību laiku, viņai talkā nāca dēls un meita. Rīta cēlienu māte pavadīja tirgū, pēc tam līdz tumsai — dārzos. Agrākie ģimenes svētdienas izbraukumi bija sen atcelti.

Vēl paklusi un bikli pirmā par to ierunājās meita. Vecmaņi viņas kurnēšanai nepievērsa uzmanību. Bet, kad par mājas apstākļiem rakstīja vēstulēs vecākais dēls no armijas, Vecmanis noskaitās.

— Kam mēs gādājam? Kālabad ar māti pat kārtīgi

neizguļamies? — reiz viņš jautāja dēlam un meitai, kad tie atteicās iet uz sakņu dārziem, aizbildinādamies, ka jāgatavojoties eksāmeniem. — Viss taču paliks jums! 9

Meita atbildēja:

— Paši saules neredzat un mūs nodzenāt līkus! Kas mums liedz dzīvot kā cilvēkiem?

— Kā cilvēkiem? — Vecmanis noprasīja un pameta no ar roku uz apkārtējām ģimenes mājām. — Vai tie dzīvo citādi?

— Par tiem es nerunāju, tie nav gudrāki par mums...

— Vai tu re! Visi ir muļķi, viņa viena tā gudrā.

— Māsai taisnība, — brālis iekrita starpā, — kādēļ atstājām veco dzīvokli? Kā tur trūka? Apsildīšana, gāze, kanalizācija — no visa tā šeit ne miņas. Sī māja tev, papa, ir kā akmens kaklā!

Vecmanis bija gatavs izlēkt no biksēm. Pēdējais jautājums reižu reizēm uzmācās arī pašam, sevišķi naktīs, kad nevarēja iemigt. Un nu to, kā spītēdams viņam, atgādina šis smurgulis, kas par savu lielo muti pelnījis ar siksnu pa kamiešiem.

— Un tālāk? — Vecmanis valdījās.

— Pirms ko uzsāk, vajag apdomāt, — meita atteica.

— Tu strādā rūpnīcā, esi ražošanas komandieris ... — dēls iesāka un spēji aprāvās.

Vecmaņa seja tumši pietvīka, un viņš ierunājās pārvērstā balsī:

— Ko tu zini no ražošanas! Tu vēl neesi izķepurojies no bērna autiņiem! Jūs protat tikai piesēst pie visa gatava ... jā, gatava! Skolu tuvināt dzīvei... te nu redzama tā tuvināšana! ...

Negribēdams tēvu kaitināt, dēls apklusa, jo viņam bija vaska raksturs, bet meita iecirtās un turpināja:

— Tādai dzīvei, pēc kādas tiecies tu, skolu netuvina. Ne tuvoties, bet bēgt no tādas dzīves vajag!

— Nu bēdz, skrien, vējagrābsle! Ej, kur tev acis rāda! — Vecmanis vairs nevaldīja pār sevi, nometa āmuru, paspēra to ar kāju un kā grūzts nobruka no augšstāva lejā, savā istabā, pārstādams klaudzināt un dauzīt agrāk nekā citus vakarus ...

Naktī atkal nenāca miegs. No rīta Vecmanis piecēlās vairāk saguris, nekā vakar nolicies gulēt. Rūpnīcā viņš rīkoja un norādīja, kādu pamācīja vai izrāja, bet domas bija pie mājas, pie tās dienas un stundas, kad tā izskatīsies tāda, kādu viņš to bija redzējis pagājušo nakti saraustītā miegā ...

Devītā nodaļa LAUKUMĀ UZNĀK DIVDESMIT TREŠAIS SPĒLĒTĀJS

Amata un Upenieka attiecības vēl arvien palika saspīlētas. Un te nu pagaidām neko neiespēja ne Indāns, ne Krilovs, kas viņus kaunināja un nosauca par iepūtī-giem puišeļiem, kuriem tā vieta, kas zemāk par muguru, prasās pēc stibas.

Bet Indāns un Krilovs, abi jaunie komunisti, sastrīdējās ne viņu dēj.

Krietna trenca skolota un rūdīta, rūpnīcā pavisam nemanot bija izveidojusies spēcīga futbola komanda, tāds riekstiņš, kurš lauza zobus republikas līderiem. Komandas uzvarām pieaugot, ar futbola drudzi saslima visa rūpnīca — no ieejas apsardzes līdz pašai direkcijai. Visbeidzot galvu zaudēja arī Veronika, kura šai lipīgajai slimībai bija pretojusies ilgāk par citiem. Tagad viņa ar nepacietību gaidīja svētdienu, kad «mūsu puiši», kliedzienu vētras pavadīti, atkal piespiedīs kādu komandu pie sienas, liks tai atstāt laukumu nokārtiem deguniem.

Rīt pašu mājās, tas ir, rūpnīcas sporta stadionā, vajadzēja izšķirties, kuram šogad kļūt par republikas čempionu un kausa ieguvēju: rūpnīcas sporta biedrībai «Dīzelim» vai armijas sporta klubam, kas noturēja kausu jau vairākus gadus pēc kārtas.

Cīņa bija paredzama dramatiska.

Biļetes bija izpārdotas jau iepriekš.

Sacīkšu diena padevās jauka, bez lietus un stipra vēja — futbola ļaunākajiem ienaidniekiem. Labu stundu pirms sacīkstes sākuma visi satiksmes līdzekļi, kas brauca rūpnīcas virzienā, bija pārpildīti. Ar futbolu slimoja tūkstošiem abu kārtu dažāda vecuma un dažādu profesiju ļaudis. Visi tie traucās nokļūt sporta laukumā, kaitinādami pārējos braucējus, kuriem futbols bija vienaldzīgs.

Veronikai vienā pusē nosēdās Krilovs, otrā — Indāns. Gaidīdama uznākam laukumā «mūsu puišus», Veronika sēdēja it kā uz karstām oglēm. Viņas celis, saskardamies ar Indāna celi, sīki drebēja. Stadions apslāpēti dūca, atgādinādams ritmisku bangu rūkoņu, kas sitas pret jūras krastu.

Veronika pēkšņi pārstāja drebēt. Stadions uzreiz noklusa, it kā atņēma elpu, lai tad no jauna nošalktu ar devītā viļņa troksni. Pretinieki uznāca laukumā reizē un pēc īsa treniņa, pēc iesildīšanās, uzsāka spēli. Ar pirmajiem sitieniem pa bumbu no stadiona kā no kāda milža krūtīm atskanēja gari stiepts un nepārtraukts:

— A-a-a-a, u-u-u-u, ā-ā-āl

No šī brīža skatītāju masa, kas piepildīja stadionu, it kā pārvērtās par vienu organismu un uz pusotrām stundām izslēdza sevi no apkārtējās dzīves notikumiem.

Bīstamajos brīžos, kad bumba apdraudēja «Dīzeļa» vārtus, Veronika aizvēra acis un sāpīgi knaibīja Indāna roku, elpodama saraustīti, kā aizkusumā.

Spēle ritēja ļoti strauji un ar mainīgām sekmēm, situācijas veidojās ātri un neļāva ne mirkli atslābt satraukumam. Nervi Veronikai bija kā savilktas stīgas:

— Sa-rauj, sa-rauj! Sa-rauj!

— Pa malu, pa ma-lu-ū!

— O-o-o-o-o!

Un pēkšņi kapa klusums.

Veronika ievaidējās kā sāpēs.

Balsu koris:

— Tiesnesi ziepēs!

— Zie-pē-ēs!

Laukuma galā uz rezultātu plāksnes parādījās: ASK — 1, Dīzelis — 0.

Veronika — ne dzīva, ne mirusi.

Rūpnīcas futbolistu vārtsargs, šmaugi noaudzis puisis ar pierei uzmauktu žokejnīcu, izņēma bumbu no tīkla un nikni aizsita centrā. Rēķins bija atklāts, un spēle tikai tagad patiesībā sākās.

Ne vienai, ne'otrai komandai nebija zaudējumu, viņu pirmā sastapšanās bija beigusies neizšķirti, bet šoreiz tāds iznākums nedrīkstēja atkārtoties. Laukuma malā uz sarkanas drānas pārsegtā galdiņa stāvēja sudraba statuete — čempiona balva.

«Dīzelis» uzsāka strauju uzbrukumu. Bumba bez apstājas lidoja no viena uzbrucēja uz otru un tad, spēcīgi triekta, atsitās pret vārtu šķērskoku, atlēca laukumā pie centra uzbrucēja, kas to ar asu sitienu ievadīja armijas futbolistu sargātajos vārtos.

Minūti, minūtes divas vai trīs viss stadions bija pietrūcies kājās — mutes ieplestas līdz ausīm, acis liesmo kā starmeši.

—■ Sa-rauj, sa-rauj, sa-rauj! — skanēja no visām pusēm.

Panākumu spārnots un savu piekritēju iedvesmots, «Dīzelis» neatvairāmi uzbruka, ievadīdams vienu ofensīvu pēc otras, bet rezultātu nespēja paaugstināt. Karavīri kādu laiku aizsargājās, nogurdināja pretinieku un tad pārgāja uzbrukumā. «Mūsu puiši» savus spēkus bija pārvērtējuši. Tas sevišķi izpaudās otrajā puslaikā, kad rūpnīcas futbolisti apdraudēja karavīru vārtus tikai ar izrāvieniem.

— Vera! — Indāns iečukstēja Veronikai ausī.

— Kas ir? — viņa atsaucās.

— Saturies! Tu drebi kā apšu lapa.

Šai brīdī atkal iestājās kapa klusums, un rezultāts nu bija divi pret vienu armijas komandas labā. Taču vēl nekas nebija zaudēts, un «Dīzelis», sava lielā kolektīva atbalstīts, te prasmīgi aizsargājās, te enerģiski uzbruka, radīdams pretinieka vārtu priekšā draudīgas situācijas. Bet bumba bija kā apburta, tā šāvās visur, tikai ne karavīru vārtos.

Pēc trešajiem vārtiem, ko guva pretinieka uzbrucējs, veikli apspēlēdams divus rūpnīcas aizsargus, Veronika aizvēra acis un atbalstīja galvu pret Indāna plecu. Viņa savu pulveri bija jau izšāvusi.

Bet skatītāju pilnās tribīnes savu pulveri vēl nebija

izšķiedušas un ar gaidāmo zaudējumu negribēja samierināties.

— Aizsargi, uz priekšu!

— Pa kasti... pa ka-sti!

— Gar maliņu, ma-li-ņu-ū!

No neaprakstāmā trokšņa Veronikai sāka dūkt ausis un sāpēt galva.

Bet rezultāts nemainījās. Šķita, ka sacīkste, no kuras tik daudz cerēja un kura sagādāja tik rūgtu vilšanos, tā arī beigsies. Karavīri aizsargājās, «Dīzelis» uzbruka, lai par katru cenu izmainītu vārtu attiecības. Bet «mūsu puišiem» nelaimējās, un tas bija vienīgais, ar ko sevi mierināja cerībās pieviltie.

Kad līdz spēles beigām atlika nepilnas desmit minūtes, notika neparedzēts gadījums: laukumā parādījās divdesmit trešais spēlētājs. Nepacietīgākie skatītāji, kas jau spraucās uz izeju, palika izslējušies stāvam. Piecēlies un izslējies bija viss stadions.

— Kas tas tāds? — Veronika saķēra Indāna roku.

Pa laukumu peldu biksītēs un triko kreklā kā viesulis griezās puisis baltiem zobiem un sarkanu, izpūrušu matu cekulu. Nelikumīgais futbolists, kas pārsteidza kā zibens no skaidrām debesīm, bija jau pie bumbas.

Tiesnesis pārtrauca spēli. Piesteidzās kārtības sargi un noveda Ernestu Taci no laukuma. Viņš mierīgi savāca savus apģērba gabalus un gāja līdzi sargiem.

Ernests uz lielo 'sacīksti ieradās iereibis, un Viņu stadionā negribēja laist. Pa sportistu vārtiņiem to ieveda paziņa, nobrīdinājis, lai tas neizstrādā kādu numuru. Ernests paziņu nomierināja un sāka sekot spēlei, tā sakot, tajā iedzīvoties un iejusties.

Kamēr rūpnīcas futbolistiem bija izredzes uzvarēt,

Ernests saglabāja aukstasinību, neiekarsdams vairāk par citiem. Plaušām un rīklei viņš tomēr deva pilnu vaļu. Bet, kad laiks nepielūdzami gāja un «mūsu puišiem» ar sitieniem pagalam neveicās, Ernests neizturēja. Kā tas notika, kā ne, viņš vēlāk neatcerējās. Likās, it kā viņam galvā kāptu atkal reibums, stiprāks par to, ko radīja konjaks. Un Ernests, atbīdījis rokas, kas gribēja viņu aizturēt, vienā mirklī izskrēja laukumā.

«Dīzelim» un Ernestam Tacim šī sacīkste beidzās visai bēdīgi.

Drūzmā Indāns un Veronika nozaudēja' Krilovu. Beidzot viņi to ieraudzīja pie stadiona izejas, kur ļaudis pamazām izklīda pa ielām, sēdās autobusos vai gāja uz ezeru un parku.

Vakars bija rāms un silts. Pār ūdeni blāzmojp riets. Parks dzēsa ezerā pēdējo staru aizdegtās kļavu galotnes, kas dzelmē kvēloja kā mēmi sārti.

— Kur mēs dosimies? — Indāns jautāja.

Par to neviens no viņiem nebija domājis. Pēdīgi Kri-lovs ierosināja ieskatīties jaunajā kafejnīcā, kur viņi nebija bijuši. Bet Veronika žēlojās par nelielām galvas sāpēm, kas viņai uznāca jau sacīkstes laikā.

— Tādā gadījumā malks stipras kafijas ir pirmās zāles, — Krilovs teica un paņēma Veroniku zem rokas.

— Nē, Žeņa, es tagad vēlos klusumu, bet tur spēlēs estrādes orķestris.

— Patiesi, mūzikas šodien pietiek! — Indāns atteica. — Bet vakars tieši kā mums domāts.

— Man jūsu vēlēšanās ir likums. Par kafiju ieminējos Veronikas dēļ. Eh, būtu nu pie lokas laivai — Krilovs žēli novilka, lūkodamies uz blāzmaino ezeru, pār kuru lēnām savilkās krēsla.

Parkā ļaužu bija daudz un visi soli aizņemti. Trijatā viņi turpināja iet jūrmalas virzienā, kur blāzma vēl dega gaiši, it kā aicinādama noskatīties dziestošās dienas krāšņumu.

Neviens nerunāja. Pēdīgi Veronika ievaicājās:

— Kurp mēs ejam? — Un, kad ne Indāns, ne Krilovs viņai neko neatbildēja, turpināja: — Man labāk patīk ausmas nekā rieti. Kad rīti Karēlijā bija dzidri, es mīlēju agri celties un pie Somu līča sagaidīt saules lēktu. Bet rieti mani nomāc, it kā baida ...

Viņai atkal neatbildēja.

— Par ko jūs domājat, ja drīkstu jautāt? — Veronika par tādu nevērību bija sapīkusi.

— Es domāju par šīsdienas sacīksti, patiesāk sakot, par šo Ernestu Taci, mūsu montieri, — Krilovs iesāka. — Kurš no mums viņu pazīst?

— Pa druskai visi, bet tā īsti laikam neviens, — Indāns atbildēja.

— Tur tev taisnība, — Krilovs piekrita, — taču atzīties ir viens, bet pavisam kas cits ...

Indāns izstāstīja, kur un kā viņš ar Taci iepazinies un ka Ernests atnācis uz rūpnīcu ar viņa ziņu.

— Labi! Par to tu esi pelnījis uzslavu. Bet tālāk? — Krilovs nenobeidza, likdams padomāt arī Indānam.

— Es tevi nesaprotu, — Indāns teica.

— Mēs esam Tacim atmetuši ar roku, lai tas dzīvo un darās pēc sava ieskata. Bet viņa ieskati laikam ne ar ko neatšķiras no viņa rīcības . . .

— Gadījums, — Indāns nevērīgi izmeta.

— Tas nav vienīgais gadījums, kad mēs atdarām acis pārāk vēlu.

Veronika gāja klusēdama, bet klausījās uzmanīgi, nepalaizdama ne vārdu no tā, par ko runāja Indāns ar Kri-lovu.

Ceļā viņi satika Pāvilu un Upenieku Vili, kas nāca no jūras uz ciematu. Bija jau bieza krēsla, tāpēc nolēma tālāk neiet. Veronika gribēja atpūsties, lai rīt būtu skaidra galva.

Krilovs ar Indānu turpināja sarunu.

Ieraudzījis Veroniku, Pāvils it kā apdzisa un arī Upenieku Vilis aiprāva valodu. Veronikas klātbūtnē viņš par Ernestu Taci negribēja runāt. Bet Krilovs uz to taisni vedināja, jo gadījums stadionā nepaliks bez atbalss. Vismaz rūpnīcā to pārrunās.

— Uz notikumu, protams, var skatīties dažādi, — viņš atsāka, — taču mūsu rūpnīcas vārds viņam, šķiet, nav vienaldzīgs, nav tikai tukša skaņa. Par katru to vis nevarēs sacīt...

— Vai tu ar to gribi teikt, ka tā jāaizstāv mūsu futbolistu labais vārds? — Indāns novaicāja.

— Nu ko tu! Starp citu, tev piemīt nelāga tieksme otra domu iztulkot pēc savas patikas. Tā nedrīkst! Ja jau par ko strīdamies, tad jāieklausās labāk. Bet vai es tik neskaidri izteicos? — Krilovs jautāja Pūpolam, kas gāja viņam blakus.

Pāvils nokratīja domīgumu un atžirga. Viņš atskārta, ka runa ir par Taci. Pēc nejaušās satikšanās ar Ernestu bija pagājis zināms laiks. Bet Pāvils nebija neko aizmirsis, viņš atcerējās, ko Ernests bija stāstījis un ko viņš pats novērojis. Un šie novērojumi zināmā mērā sasaucās ar Krilova domām.

— Ko tu, Pāvil, par šo puisi saki? — Krilovs vaicāja, kad draudēja iestāties klusums.

— O! Viņa redzes loks ir plašāks, nekā domājam. Pie tam Ernests zina par katru no mums vairāk nekā mēs visi kopā par viņu ... Es nemaz nepārspīlēju.

— Tu dzirdēji, Ēvald?

— Ernestu vajag paturēt acīs, pie kaut kā piesaistīt, citādi viņš noskries no spoles, — Pāvils vēl piebilda.

— Kāpēc lai viņš neturpinātu to pašu futbolu? — Krilovs pēkšņi teica.

Bet visi, neizņemot arī sagurušo Veroniku, sāka tik skaļi smieties, ka Krilovs tīri vai apjuka.

— Kas te būtu tik smieklīgs? Varbūt es atkal neskaidri izteicos?

— Par vēlu! Sezona jau beigusies, — Upenieks sausi rīstījās, iedomādamies Ernesta šīsdienas uzstāšanos, kam, pēc Krilova domām, bija jākļūst par Tača futbolista karjeras sākumu.

— Nav par vēlu! — sekretārs attrauca. — «Mūsu puiši» trenējas arī tādā laikā, kad laukā sniegs un sals ...

Ka sekretāra personā Ernestam radīsies tāds aizstāvis, to, liekas, neviens nebija paredzējis, tāpēc Pāvils gribēja pateikt visu, ko viņš zināja par Taci, sevišķi izceldams kādu tur tēvoci Dīķīti, pie kura Ernests dzīvojis un audzis.

Tas pārējiem bija zināmā mērā atklājums. Veronika un Upenieks bija/ar Dīķīti iepazinušies vilcienā, Indāns kaut ko dzirdējis tikai pa ausu galam, bet Krilovs par viņu nezināja nekā. Veronika Ernesta un Dīķīša radnieciskos sakarus neizpauda līdz pat pēdējam brīdim, gribēdama to pie gadījuma izspēlēt kā trumpi. Nu tas atkrita. Visvairāk šis atklājums pārsteidza Upenieku Vili, jo viņš šo dīvaino veci, kas oda pēc pelējuma, nebija aizmirsis.

«Tā var sajūgties ar pašu nelabo,» Upenieks sev teica, atcerēdamies, kādā ceļā viņi ar Ēvaldu tika pie benzīna.

Indānam šī saruna apnika, tā sāka it kā kaitināt, un viņš nenocietās:

— Kāda dulbura pastrādātie nedarbi nav to vērts, lai par tiem runātu visu vakaru. Kur gan te jēga!

Veronika sažņaudza Ēvalda roku, bet viņš turpināja:

— Mēs Taci iekārtojām darbā, tā sakot, nostādījām uz kājām. Bet iet jāprot pašam! Tik daudz, es domāju, var prasīt no katra. Bet ne! Vēl jāmeklē pavadonis, kas to vestu aiz rokas, lai zēns — nedod dievs! — tikai nepa-kluptu. Bet viņš, kā nostāvējies kumeļš, tur vien skatās, kur kāds lauks ieskrējienam vai kāds grāvis lēcienam ...

Dzelzceļa pārbrauktuve, kurai viņi tuvojās, bija slēgta. Sliedes dārdinādams, garām aiztrauca vilciens, saceldams vēju un putekļus. Kad vilciena troksnis apklusa, Krilovs it kā pats sev vaicāja:

— Kuram taisnība? Pāvils domā, ka Ernestu Taci vajag kaut kur iesaistīt, Ēvalds — laist viņam auļot. Ja man būtu jāizšķiras, kuru no abiem atbalstīt, es .izšķirtos par Pāvilu. Trīs no mums nu izteikušies puslīdz skaidri. Bet kādos ieskatos ir mūsu pārējie biedri? Vārdā tos nesaukšu, — Krilovs runāja mierīgi, ar humora pieskaņu.

Upenieku Vilis ar Pūpolu bija mazliet iepalikuši, nāca gabaliņu aiz pārējiem un Krilovu nedzirdēja, bet Veronika izlikās pagalam nogurusi un gāja, Indānam pieķērusies.

Viņi dzīvoja katrs savā pilsētas pusē. Kopīgs ceļš bija tikai Veronikai ar Indānu. Viņi iekāpa autobusā un aizbrauca. Pārējie palika.

Pār stadionu gulēja tumsa, un tas bija tik tukšs un kluss, ka atgādināja kapsētu, kas nepazīst ne satraukumu, ne kaislības.

Desmitā nodaļa PĒC SACĪKSTES

1

— Vai tu šeit gribi iekārtot savu darbnīcu? Varbūt

pārvērst cehu par studiju? — aizkaitināts noprasīja Pāvilam Amats. — Galu galā te tomēr ir rūpnīca, nevis mākslas akadēmija. Tas tev, draudziņ, būtu jāsaprot! ... .

Kāpēc tu esi izsvaidījis un sametis pa kaktiem lietaskokus? Un kur citi materiāli? Nu, lai savu vārdu saka ceha priekšnieks!

Amats iekaisumā piemirsa to, ka priekšnieks savu vārdu šobrīd nevar teikt, jo viņš jau nedēļu nebija darbā. Vecmanis slimoja, laikam bija sastaipījies pa dārziem un noplēsies ar māju.

Pāvils nopūtās. Možais noskaņojums, ar kādu viņš bija stājies pie darba, it kā noplaka.

Strādnieki saskatījās.

— Vai mest mieru? — viens no viņiem iejautājās.

Un otrs piebilda:

— Ar brigadieri/taču jārēķinās . . .

— Kas jums nāk prātā! — Pāvils iesaucās. — Turpiniet, gan nokārtosim! Es Ojāru pazīstu . .. Turpiniet, kā esat sākuši, — viņš atkārtoja un domīgi virzījās uz durvīm, aiz kurām laukā mirdzēja spoža rudens diena,

Pāvils gāja, galvu nodūris, apkārtni nevērodams.

Pie skaudri zilajām, it kā no augstvērtīga tērauda izkaltajām debesīm nekustīgi stāvēja baltpelēki mākoņi. Aiz sadzeltējušiem bērziem un retajām priedēm mākoņi it kā noslīdēja zemāk un atgādināja aiz zaļajiem priežu cekuliem aizbāztus vates kamolus. No atdzisušās saules plūda pēdējais siltums.

Pāvilam sila pleci un atsegtais, vienmēr izpērušais pakausis. Darbs bija ievirzīts sliedēs, un vai nu Amats liks tam kāju priekšā ... Tāda nolūka viņam nevarēja būt.

Kad valodas par cehu bija nonākušas līdz galvenajam inženierim, viņš ieradās cehā un ieskatījās Pūpola pagatavotajā skicē. Inženieris bija caurcaurēm lietišķa rakstura cilvēks. Prakse, ražošana, plāni, kvantitāte un kvalitāte — tie bija galvenie jēdzieni, ko viņš lietoja sarunā.

Inženieris skicē ilgi neskatījās, viņa lietpratēja acij pietika ar īsu brīdi. Pāvilu sarūgtināja tas, ka viņš ar savu roku nosvītroja visu to, kas, pēc Pāvila domām, bija izdevies vislabāk, kur viņš bija guvis virsroku kā mākslinieks. Pēc tam inženieris deva vairākus praktiskus norādījumus, un darbs varēja sākties.

Ceha priekšnieks klausījās abām ausīm, acis no galvenā inženiera nenolaidis. Viņš cīnījās ar divējādām jūtām. Ja te nebūtu iejaucies administrācijas pārstāvis, turklāt iespaidīgs rūpnīcas vadītājs, viņš Pūpolu, šīs jezgas sācēju, nebūtu laidis sev ne tuvumā, pasūtītu to ar visām krāsām un pindzelēm uz nelabā mītni. Bet tagad daudz ko iebilst un pretī stīvēties nedrīkstēja. Toties Vecmanis nepalaida ne piezīmi no tā, par ko inženieris izteicās kritiski vai kura lietderību apšaubīja. Pāvils jau tad noprata, ka bez cīņas ar Vecmani neiztiks. Vai ar viņu uz vienu roku būtu arī Amats? . . .

12.1

Pāvils spītīgi pacēla galvu un pirmais ieraudzīja Ernestu, kura sarkanais cekuls dega saulē kā apse aiz rūpnīcas mūra. Viņš gāja, montiera rīkiem apkrāvies, un laikam Pūpolu šoreiz nepamanītu, ja tas nebūtu viņam uzsaucis. Pāvilam traki gribējās zināt, ko Ernests teiks par savu izdarību stadionā. Strādnieki, it īpaši jaunatne, šorīt to dzīvi pārrunāja un, vienam otram par izbrīnu, Taci ne visai nosodīja. Tam bija kaut neattaisnojams, tomēr saprotams izskaidrojums: viņš, lūk, gribējis glābt savējos.

Ernests jau pa gabalu noprasīja:

— Kā tev patika mūsu komandas vakarējais sniegums?

— Ne sevišķi. Bet tu biji lielisks!

Ernests noraustīja plakstus un sašķieba muti.

— Ne visi ir tādās domās, — viņš kā nopūzdamies ievilka gaisu un šņākuļoja piepūstām nāsīm.

— Piemēram?

— Pēc piemēriem nav tālu jāmeklē. Kārtības sargu vecākais man pateica: lai tā tev pirmā un pēdējā reize. Ja tu trāpīsies mums vēl, tad iegaumē, ka neaizmirsīsim ari šo gadījumu.

— Esmu dzirdējis ari mazliet citādas domas ...

— Zinu, — Ernests izmeta un taisījās iet.

Pāvilam savādi likās tas, ka Ernests pretēji paradumam šoreiz neielaidās nekādā prātošanā un uzkavējās pavisam īsu brīdi /..

Indāns strādāja atsevišķā istabā, kuras sienas bija noklātas rasējumiem un dažādām tabulām.

Pāvils uzreiz nomanīja, ka ieradies neīstā laikā. Indāns likās neizgulējies un nervozāks nekā vakar. Viņa neuzkrītošās, bet izteiksmīgās acis bija mazliet iesar-

kušas, iegarenā seja ar enerģisko muti it kā apvītusi. Viņš uzmanīgi pētīja kādu rasējumu, bet patiesībā laikam domāja par ko citu, kam ar tehnisko zīmējumu nebija nekāda sakara. Indāns uzrunāja Pāvilu pirmais:

— Kam esi ieradies? Darba laikā staigāt apkārti Nu, vai zini...

«Darbam no tevis šodien arī maz labuma,» Pāvils nodomāja un pateica, kāpēc viņš ieradies neaicināts.

Indāns neveselīgi spulgām acīm skatījās uz Pāvilu, labu brīdi klusēja, kā pārlikdams, ko atbildēt un vai viņam vispār kas jāatbild. Pēdīgi, liekas, bija izlēmis, un viņa balss noskanēja metāliski vēsi:

— Kurš tev teicis, ka ar šo jautājumu jānodarbojas man? Vai tu domā, ka es maz svīstu, ka man maz tiešo pienākumu? Kad jūs reiz iemācīsieties kārtību? Ja tev darbā kas ķeras vai nav saprotams, ej pie brigadiera, ej pie meistara, ej pie ceha priekšnieka. Tos apiet taču nevar! Ne man, ne kādam citam nav tiesības rīkoties pāri viņu galvām. — Viņš pabāza pirkstus aiz apkaklītes, paplēta kaklasaiti, it kā tā žņaugtu, un atkal nodūra acis rasējumā.

Pāvils palika neziņā: iet vai nogaidīt? Izmisīgi sīkdama, pret loga rūtīm sitās muša, iemidzinādama klusumu.

Indāns, acis nepacēlis, izmeta:

— Ko stāvi? Sēdies, garāks vairs neizaugsi! — un piecēlies ar sparu atgrūda loga abas puses, piesēzdamies uz palodzes malas. — Piedāvā man cigareti!

— Vai tu esi sācis smēķēt?

— Nē! Esmu tikai tāds svētdienas smēķētājs, — Indāns atteica un paņēma Pāvila pasniegto cigarešu paciņu.

Pāvils jau drošāk nosēdās viņam blakus. Logs bija plats, un pa to varēja pārredzēt gandrīz visu rūpnīcas teritoriju un ar kuģiem pieblīvēto krastmalu.

— Kas man bija tev sakāms? ... — pie tabakas nepieradis, Indāns aizrijās ar dūmu un klepodams turpināja: — Jā, par to pašu ražošanas kultūru . . .

— Pie mums cilvēks ienāk kā mežā, kā biezoknī, — Pāvils teica, — bet, ja mēģina nodibināt kārtību, tad viens brēc, ka viņam izsvaidīti lietaskoki, cits atkal.. .

— Pagaidi! — Indāns viņu pārtrauca. — Tie ir jautājumi, kurus nav grūti atrisināt. Es gribu runāt par ko citu, par to, no kādiem apsvērumiem jāvadās ... Kas tā, velns, par tabaku!

— Bulgāru. «Šipka».

— No tavas «Šipkas» deg rīkle, — Indāns izsvieda iesmēķēto cigareti pa logu, kur tā palika uz asfalta kūpot. — Tātad kādam jābūt pamatprincipam? Ikvienā cehā jārada apstākļi ražīgam, netraucētam darbam, lai strādnieks rūpnīcā justos kā savās mājās .. .

Pāvils grasījās pēc jaunas cigaretes, bet Indāns viņam atņēma cigarešu paciņu un iebāza to savā kabatā.

— Izpīpēsies vēlāk! Dažus vārdus par krāsām, kur tu esi lietpratējs. Teiksim, jūs izkrāsosiet telpu. Kādam nolūkam? Lai tā izskatītos skaista un tajā būtu patīkami ienākt? Te, Pāvil, — vai tas tev pa prātam vai ne — vajag domāt citādi, jādomā ...

— Stāsti, stāsti' tālāk! — Pāvils uzstāja, kad Indāns, pamanījis viņa smīnu, it kā aprāvās.

— ... Tātad jādomā par to, lai ar krāsu palīdzību panāktu stingru un uzskatāmu telpas sadalījumu.

Indāns norunāja ar Pāvilu vairāk nekā pusstundu. Viņš pastāstīja par darba telpas pareizu apgaismojumu

un grīdas iedali laukumos: kur vieta ierādāma materiāliem, kur — produkcijai; par darbgaldu izvietojumu, strādnieku tērpiem un moderno tehnoloģisko procesu. Indāns runāja brīvi, ņemdams piemērus no viņu pašu rūpnīcas, no galdnieku un krāsotāju ceha. Beigās viņš teica:

— Tagad, ja vēlies, varam sapīpēt.

Kamēr Indāns stāstīja, Pāvila sejā neizzuda saspringts smaids. Viņš domāja par Vecmani, kam kuru katru dienu vajadzēja ierasties darbā, par to, kādu seju Vec-manis taisīs, kad neatradīs kantori, savu komandpunktu. Nē, nē, ceha priekšnieks tam nekad nepiekritīs!

— Kāpēc no tavas sejas nenozūd skeptiskais smīns? — Indāns jautāja. — Tu taču biji pirmais ierosinātājs? Bet nu iznāk, ka pirmais sāc arī šaubīties .. .

Pāvils to neslēpa, tāpat kā neslēpa savas aizdomas pret Amatu, no kā viņš bija baidījies vismazāk.

Indāns atbildēja pēc nelielas pauzes:

— Ar šaubām un aizdomām nav līdzēts, sūti tās pie velna! Uz katru pasākumu vispirms jāskatās no lietderības viedokļa, — Indāns laikam šodien pirmoreiz pasmaidīja, kad teica: — Gaisa pilis labāk necel.. . Principā ražošanas kultūrai neviens nav pretī, bet atrunu ir vairāk, nekā vajadzīgs. Daži aizbildinās ar materiālu trūkumu, citiem nav brīvu darba roku, netrūkst arī tādu, kas domā, ka tas viss ir lieki, ka itin labi var dzīvot pa vecam.

— Piemēram, mans ceha priekšnieks, — Pāvils iesprauda.

— Ticu, ka bez tavējā atradīsies vēl citi... Ar diviem pirmiem iebildumiem dažreiz vairāk vai mazāk

jārēķinās, bet ar pēdējo ieskatiem ... Vai zini, kā rokās jāatrodas grožiem? — Indāns ātri noprasīja.

— Nu?

— Nu... Patiesībā tev nevajadzēja tērēt laiku ar mani, bet runāt ar Krilovu, komjauniešu sekretāru. Rūpnīcā no komjauniešiem vien var saformēt armiju! Un vai tad dienas kārtībā tikai jūsu cehs? .. . Skaties, pienāk jauns kuģis, — viņš pamāja uz Daugavu.

Atskanēja telefona zvans. Indāns pielika pie auss klausuli, sāka runāt un pameta Pāvilam viegli ar roku. ♦.

2

Pirms diviem gadiem, kad Indāns rūpnīcas uzdevumā bija Ļeņingradā, inženieris Lukjanovs viņam vaicāja:

— Vai Rīgā, jūsu rūpnīcā, atrastos vieta meitenei ar nepabeigtu institūta izglītību? Liec roku uz sirds!

Indāns par Genadija Vasiļjeviča pēdējiem vārdiem pasmaidīja un savukārt jautāja, kāda ir viņas specialitāte.

— Enerģētika. Kaut par specialitāti runāt vēl paagri, viņa pie mums strādā par praktikanti. ..

Indāns kaut ko laikam nebija sapratis.

— Un jūs no viņas — no šīs elektriķes gribat atbrīvoties?

— Mēs ne. Bet ārsti tai ieteic mainīt klimatu, kaut uz laiku. Sidorinai nav kārtībā plaušas.

— Tad viņai vajadzīga sanatorija, ne rūpnīca.

— Nav jau laikam tik traki, bet ko ar ārstiem iesākt? Citādi meitene, es jums saku, — atradums!

Indāns apsolīja Lukjanovam, ka viņš parūpēsies, piebilzdams, ka darbs Sidorinai rūpnīcā droši vien atradīsies.

Apmēram nedēļu pēc šīs sarunas Veronika Sidorina ieradās Rīgā, kur viņai nebija neviena pazīstama. Bija ziema. Sals mainījās ar atkušņiem, bet rūpnīca strādāja ar pilnu jaudu.

Indāns tīri nemanot nokļuva tādā kā Sidorinas aizgādņa lomā. Kopmītnes bija pārpildītas, un viņam cits nekas neatlika ka nometināt Sidorinu savā samērā šaurajā dzīvoklī, kur nebija sevišķu ērtību un kas atradās patālu no darba vietas.

Veronika tomēr nekurnēja un, kamēr iekārtosies, bija mierā ar visu, teikdama, ka viņa Indānu ilgi neapgrūtinās. Bet pagāja vairāki mēneši, un tikai pavasara pusē viņai izdevās dabūt istabu kādā vecāku cilvēku ģimenē.

Arī darbā no sākuma Sidorinai negāja tik gludi, kā tas varbūt bija domāts un cerēts. Pa cehiem, kur Veronika staigāja, vilka asais Daugavas vējš, viņa saaukstējās un nedēļas trīs noslimoja. Pēc izveseļošanās Veroniku pārcēla uz plānu daļu, jo viņa veikli rakstīja uz mašīnas un nebija arī slikta organizatore. Mācībās viņa pārgāja neklātienē un pavasarī brauca uz Ļeņingradu kārtot ieskaites.

Kopā nodzīvotais laiks ir vienā, ir otrā tomēr bija atstājis ko savu, tā ka Veronikas pāriešana uz atsevišķu dzīvokli abiem izvērtās drīzāk skumja nekā priecīga. Indāns palīdzēja pārvākties. Nesdams koferi, viņš grūtsirdīgi, bet it kā jokojot teica:

— Sajūta tāda kā bērēs ...

Veronika pēc laiciņa jautāja:

— Vai tu ko apbedī vai gribi apbedīt? ...

— Es runāju par sajūtu ...

Viņi apsēdās piestātnē uz sola un laida garām vienu trolejbusu pēc otra, mānīdami sevi ar to, ka tie ir

pārpildīti un jāgaida nākamais. Tā viņi nosēdēja labu stundu. Bija dzidra un skaļa marta mēneša diena. Gaisā vēdīja valga sniega smarža, kaut kur nedroši vīteroja pirmais strazds, un debess zilajā stiklā griezās smalkie, jau brūnus pumpurus izdzinušie koku zari. Pa apslēptām artērijām sāka plūst un silti strāvot satecējušās dzīvības sulas, iznēsādamas noreibumam līdzīgu, saldu atmodas nogurumu.

Pēdīgi viņai bija jābrauc, nāca vakars.

— Kad es iekārtošos, aicināšu tevi ciemos. Paldies par izpalīdzību, par tavu atsaucīgo sirdi!

Viņa iekāpa trolejbusā, kas gāja pāri Daugavai, bet Indāns mocījās ar sajūtu, it kā pārdzīvotu grūtu šķiršanos, kaut darbā viņš varēja satikt Veroniku katru dienu.

Pagāja laiks, un Indāns saprata, ka Veronika ir pirmā sieviete, kas pamodinājusi viņā jūtas, ko sauc par mīlestību. Šīs jūtas dzima lēni, it kā šaubīdamās — iekvēlot un uzliesmot vai ne? Šķita, ka kaut kas līdzīgs notika ari ar Veroniku, kaut viņi viens otram atklāti neatzinās, katrs vienatnē sarunādamies ar savu sirdi. Nebija ko steigties, gan dzīve pati nozīmēs stundu, un, ja viņi pārbaudi izturēs, tad varēs domāt par tālāko. Indāns nepiederēja pie romantiķiem, un arī Veronika vairāk bija prāta un apdomas cilvēks, kaut viņa kā plaukstoša sieviete tiecās pēc gMstiem, pēc uzmanības un dvēseliskas tuvības.

Viņu raksturi nebija vienādi: ja ne taisni pretišķīgi, tad tomēr stipri atšķirīgi. Indāns bija samērā noslēgts, bet ar atklātu sirdi, Veronika — ne tik nocietināta, mīlēja jautrību, varēja sagādāt pēkšņus pārsteigumus, bet

laikiem būt pavisam nopietna, parādīdama sevi it kā no citas, neiepazītas puses.

Pirmajā sestdienā Veronika no savas daļas piezvanīja Indānam un uzaicināja pievakarē ciemos. Nelielā, sie-vietiski uzpostā istabā viņi dzēra no mazām glāzītēm sarkanvīnu. Veronika ēda saldējumu, no kura neatteicās arī ziemā. Indāns, starp citu, ieminējās, ka viņa aizmirsusi kādu lietiņu, kas tai laikam nepieciešama.

— Tas uz atgriešanos! Ja ko aizmirst, tad katrā ziņā jāatgriežas. Redz, cik es esmu māņticīga! — Veronika, no vīna mazliet iekarsusi, iesaucās. — Bet kosmētikas kārbiņa man tiešām vajadzīga. Būt pievilcīgai, it sevišķi jaunai sievietei, tā nu reiz ir tāda neizdzīvojama kaite.

Indāns apsolīja, ka viņš šos lūpu zīmulīšus atnesīšot pirmdien darbā, bet Veronika teica, ka viņa pēc tiem aiziešot pati un jau šovakar.

Diez kā tas gadījās, ka viņi cauri visai Pārdaugavai gāja atpakaļ kājām. Pie upju stacijas Veronika gribēja atpūtināt kājas — bija apāvusi kurpes augstiem papēdīšiem. Viņi nosēdās ar seju pret Rīgas siluetu, par ko jūsmoja iebraucēji, dažādi ekskursanti. Siluets patika arī Veronikai, Daugavu viņa vienmēr salīdzināja ar Ņevu un Rīgu dēvēja par otru Ļeņingradu.

Viņi sēdēja cieši, gandrīz piekļāvušies viens otram. Kairi smaržoja Veronikas mati, un siltums, kas caur vieglo tērpu plūda no viņas auguma, satrauca.

Veronika klusi vērās pelēcīgajā krēslā, kas cēlās no ūdens, uz kaijām, kas sarāvušās tupēja uz klīstošajiem ledus gabaliem, uz visu šo agrīnā pavasara skurbu iz-tvaikojumu piesātināto ainavu, kas lika notrīcēt viņas jaunajai sirdij.

«Cik tāds iemīlējies cilvēks var būt savāds un sev neizprotams,» Indāns nodomāja, «tas uzņemtos apstaigāt kājām pasauli, un šis ceļš tam nemaz neliktos tāls.» Bet citreiz viņš nevarēja aiziet līdz kino, kas atradās dažas piestātnes no mājām. Noteikti bija jābrauc ar autobusu.

Pagāja pavasaris, ūn strauji tuvojās vasara, Veronikas pirmā vasara jaunajā rūpnīcā, kurai visapkārt pletās ūdeņi un krāšņi noaugušas salas. Draugu un paziņu pulks pieauga, un starp tiem uzradās Ernests Tacis, kam Indāns bija palīdzējis iekārtoties darbā.

Cilvēks savā dzīvē nespēj daudz paredzēt, un Indānam neienāca pat prātā, ka šis gadījuma puisis, kam viņš bija pasniedzis roku, nostāsies viņam ceļā. Viņš savu soli klusībā nožēloja un sāka Taci neieredzēt, meklēt Veronikā trūkumus un piedēvēt viņai īpašības, kuru tai patiesībā nebija. Vārdu sakot, viņš jutās tā, kā jūtas visi greizsirdīgie, nostādīdami sevi cietēju lomā.

Vakar, kad runāja par Ernestu Taci, Krilovs Indānam lāgā nenoticēja, ko vēlāk viņam atgādināja arī Veronika. Un kā lai notic, ja viņš par saviem vārdiem pats nebija pārliecināts, ja zināja, ka Krilova aizskarto jautājumu jauc ar savu aizskarto patmīļu. Bet šīs jūtas strāvoja spēcīgāk un pārmāca .saprāta balsi, kas sacīja ko citu.

Nakti viņš pavadīja negulējis un, gaismai svīstot, stāvēja Daugavas krastā. Līdz darba sākumam Indāns izbrauca jūrā, pār kuru svīda agra, neskaidra ausma. Citreiz pēc bezmiega nakts tāds brauciens aizdzina nogurumu un dzestrais gaiss atsvaidzināja. Bet šoreiz jūra viņu pievīla. Rīta vējš, ko krastā nejuta, karsti svilināja seju un kā smiltis grauzās iekaisušajās acīs, kurās viļņi šķieda sāļas lāses.

Pāvilu, kas bija vakarējās sarunas liecinieks, Indāns saņēma nelaipni un parupji, un tikai pēc tam, kad krāsotāja nācienā nemanīja neko aizdomīgu, viņš atjēdza savu kļūdu un laboja, kas vēl bija labojams. Kad piezvanīja Veronika, viņš Pāvilam bija gandrīz vai pateicīgs par ierašanos, kas daudzmaz izklaidēja un novirzīja uz citam domām.

Arī Veronika pārlaida bezmiega nakti, īsti iesnauzdamās uz rīta pusi, un darbā ieradās ar vakarējām galvas sāpēm. Pēc atgriešanās no Ļeņingradas Indāns viņu taisni vai uzmanīja. Sākumā viņai tāda pieķērība patika un glaimoja. Taču viņš ar to vien neapmierinājās un cēla augšā pagājušo vasaru. Veronika no viņa neko neslēpa, un viņš, liekas, tai noticēja. Bet Ernestam Indāns negribēja piedot un ar labu vārdu to nekad nepieminēja. Kad viņi vakar beidzot palika divatā, Veronika jautāja:

— Vai tu, Ēvald, tici tam, ka es esmu tev izstāstījusi par Taci līdz pēdējam sīkumam?

Viņš pamāja ar galvu, lai gan pēc sejas varēja noskārst, ka viņš par to domā vismazāk, un savukārt jautāja viņai:

— Vai tas ir nopietni, ka mēs dancojam apkārt vienam cilvēkam, gudrodami, kā tam iztapt un ko piedāvāt?

— Tacim neviens nedanco un neiztop. Neviens! Un taisnība ir Krilovam un Pāvilam. Bet tu pats sevi maldini . . . Greizsirdība ir slikta padomdevēja.

Naktī, palikusi viena, Veronika šos vārdus nožēloja. Bet no rīta, izdzirdusi telefona klausulē Indāna parasto, mazliet padobjo balsi, nomierinājās un nodomāja, ka tas reiz tā kā tā bija viņam jāpasaka ...

Vienpadsmitā nodaļa CITU REIZI — LŪDZU!

1

No visiem cehiem pats trokšņainākais bija mehāniskais jeb rūpnīcas smadzenes. Šis nosaukums varbūt nebija īsti piemērots, taču katrs saprata un atzina, ka bez šī ceha nebūtu pašas rūpnīcas.

Te, mašīnām ar metālu saskaroties, vienmēr kaut kas rībēja, rūca vai klaudzēja, zilām ugunīm zibsnīja metināmie aparāti un oda pēc eļļas un piedeguma. Kad strādāja visas mašīnas, sarunāties vajadzēja pilnā balsī.

Galdnieku cehs bija viens no klusākajiem, un pēc pārkārtojumiem katrā ziņā skaitīsies par rūpnīcas labākajām telpām.

Pāvils ar saviem palīgiem nežēloja pūļu. Neraugoties uz praktiķu ieteikumiem, viņš, kur vien iespējams, spītīgi turējās pie savas sākotnējās izdomas un no citu ieteikumiem daudz ko apstrīdēja. Ja nu pavisam nevarēja pierādīt savu taisnību, tad padevās.

Kad pēc slimības atgriezās Vecmanis, darbs jau bija pavirzījies tik tālu, ka ceha priekšnieks pirmajā brīdi apjuka, skatīdamies, vai nav ienācis svešā nodaļā. Savu apjukumu Vecmanis tomēr negribēja izrādīt un izlikās, ka jaunās pārmaiņas nav ievērojis.

Bet Vecmanis rfodeva sevi pašā sākumā, meklēdams komandpunktu vecajā vietā, kur tas vairs neatradās. Viņš tikai stipri iekrekstējās un pavērsa baltas acis uz Pūpolu, kas, degunu raustīdams, grozījās ap krāsu notecējušiem spaiņiem un kādām tur kārbām. Beidzis

ostīties un vaibstīties, Pāvils tuvojās ceha priekšniekam un vispirms apvaicājās par viņa veselību. Vecmanis atņurdēja vien, un tas izklausījās pēc pasūtīšanas kaut kur tālāk, nevis pēc pateicības par uzmanību. Pāvils tomēr neapvainojās.

— Mums, priekšniek, vajag sadabūt pernicu ar linu eļļas piemaisījumu. Trīs ceturtdaļas pernicas, viena — eļļas, tad sienu krāsojums būs izturīgs un toni tik drīz nemainīs. Bet noliktavas pārzinis mums iesmērējis atšķaidītu līmi, kura nekam neder!

Vecmanis kraukādams tīrīja bronhus un īsi pavaicāja:

— Pats noliktavā biji?

— Nē!

— Aizej un uzzini, kas tur ir un kā nav. Par linu eļļu es negalvoju, bet tās vietā pārzinis tev varbūt piesolīs kaut ko smaržīgāku, ko smalkāku... Linu eļļa ... tiešām, kas nu tā par vielu! ...

Pāvilam iešāvās prātā Indāna norādījums, pie kā jāgriežas darba jautājumos. Un te nu bija! Piezobojums un ironija. Vecmaņa atbilde Pāvilu diez kā nepārsteidza, no viņa varēja sagaidīt vēl ko vairāk.

Pāvils aizgāja uz noliktavu un bez sevišķām pūlēm sameklēja vajadzīgo eļļu, ja ne gluži pēc savas receptes, tad tomēr pavisam pieklājīgu mantu.

Grūtāk bija ar krāsām. Noliktava izsniedza tikai divas jau sagatavotas krāsas — tumši zaļo un brūno, uz kurām Pāvilam negribējās pat skatīties. Nelīdzēja nekādi iebildumi un pierādījumi, pārzinis strupi pateica:

— Kāda krāsa ir, ar tādu jākrāso. Lai iztaptu katra gaumei un garšai, vajag radīt jaunas ražošanas nozares. Par to tu, meistar, acīm redzot, neesi padomājis.

— Tad labāk pie darba nemaz neķerties! — Pāvils atteica.

Vecmanis šoreiz gribēja palikt sāņus, bet galu galā nenocietās un paziņoja, ka krāsa esot laba diezgan.

— Nav jau runa par direktora kabinetu, bet gan par vienkāršu darba telpu, — viņš mierīgi piemetināja

Klusībā Vecmanis tomēr atzina, ka krāsas nav piemērotas un ka viņš ar tādām, labākajā gadījumā, nokrāsotu savu suņa būdu.

— Tad jau darvu ari var saukt par krāsu, — Pāvils teica un ar kurpes purnu īgni piegrūda tumšā šķidruma pielietajam spainim.

Grūdiens bija par stipru. Trauks gulēia apgāzts, un krāsa pe]ķē izplūda pa cementa grīdu, apšļakstīdama noliktavas pārziņa iegludinātās bikses.

Pārziņa seja piesarka kā no pļaukas.

— Huligāns! — viņš izgrūda. — Tā ir valsts, nevis tava personīgā manta! Es par to ziņošu ...

Pāvils bija tik samulsis, ka nespēja atbildēt ne vārda.

Pusdienas pārtraukumā ceha priekšnieks iesauca Pāvilu pie sevis. Vecmanis izskatījās saviebies un sagaidīja Pūpolu ar parasto žestu, ar paceltu rādītāja pirkstu.

— Uzklausies ...

— Uzklausieties, — Pāvils viņu pārlaboja.

Vecmanis līdz ar izslieto pirkstu pacēla arī acis.

— Lai neiznāktu tā, ka akls māca klibu dancot, — Pāvils uz ceha priekšnieka izbrīnu atbildēja.

— Es tev ... — Vecmanis sapinās, — es jūs tāpēc nesaucu, lai ko mācītu. Uzklausiet, lūdzams, pavēli, jaunais cilvēk!

Ceha priekšnieks izteica Pūpolam stingru rājienu, piebilzdams, ka par nodarītajiem zaudējumiem viņam droši vien atrēķināšot no algas.

Viņš Pūpolam vēl neļāva iet un cieti noprasīja:

— Ar kā ziņu jūs pārvietojāt manu kantori? — Un, atbildi nenogaidījis, pavēlēja: — Lai šodien līdz vakaram tas būtu vecajā vietā!

Dīzelis, ko vadīja kapteinis Ezerkalns, jau bija atstājis rūpnīcu un tā vietu ieņēmis cits kuģis, kam vajadzēja lielāku remontu un jaunu aparatūru.

Atvadoties Ezerkalns teica:

— Līdz nākamajai reizei! Atklāti sakot, mēs šeit uzkavējāmies tā pailgāk, kaut es to nenožēloju. Esmu kļuvis par vienu draugu bagātāks, — kapteinis ar labo roku apņēma Pāvilu, ar kreiso — Upenieku Vili un pavērsa viņu ar seju pret sevi. — Audz un dzīvo, kā dzīvoja tavs tēvs! Vējiem līdzi nelocies, nelgām ceļu negriez! Sveiciens un laba novēlējumi jums visiem no Koļcova, no mana palīga!

Uz jaunā kuģa bija nodarbināti visi, sākot ar mehānisko cehu un beidzot ar krāsotājiem un galdniekiem. Šai darbā kā vieni, tā otri gribēja parādīt sevi no vislabākās puses.

Amats apņēmās izgatavot mēbeļu paraugus un rasējumus. Tas nebija viegls uzdevums, mēbelēm jābūt izskatīgām, labi nostrādātām, piemērotām kuģa apstākļiem. Vajadzēja sadabūt arī attiecīgos materiālus. Amats nu biežāk saskārās ar apgādniekiem un plānotājiem, kuri, kā izrādījās, par daudz ko nebija padomājuši.

Amats lika lietā visas skolā iegūtās zināšanas un savu

darba pieredzi. Viņš dzīvoja kopmītnē, kur apstākļi darbam nebija diez cik labvēlīgi. Bet Amats strādāja neatlaidīgi, bieži vien pāri pusnaktij, aizsedzis galda spuldzi, lai gaisma netraucētu atpūsties istabas biedriem. No rītiem viņš jutās saguris, tomēr apmierināts, jo darbs pamazām gāja uz priekšu.

Bet tad kaut kas aizķērās, un viņš pavadīja pie rasējamā dēļa daudz neauglīgu stundu, līdz saprata, ka viņam par maz zināšanu tehnoloģijā. Grāmatas visu nespēja dot, un Amats nolēma griezties pie Indāna.

Uzklausījis Amata žēlošanos, Indāns teica:

— Kopmītni tādam darbam, protams, nevar uzlūkot par ideālu vietu, taču tur savā laikā dzīvojuši, no turienes nākuši ievērojami zinātnieki un mākslinieki. Arī mūsu Pāvils, kamēr dabūja atsevišķu istabu, ilgi mētājās pa kopmītni.

Amats paskaļi iesmējās.

— Vai tu Pūpolu jau uzskati par ievērojamu mākslinieku?

Ar pārlieku nopietnību lūkodamies kādā zīmējumā, kas nosedza pusi galda, Indāns nelikās piezīmi dzirdējis un jautāja Amatam:

— Kad tu, Ojār, beidz tehnikumu?

— Nākamgad.

— Vai diplomdarbs tev jau padomā?

— Tam vēl laika. Vispirms man jātiek galā ar šo uzdevumu.

— Neatliec uz pēdējām dienām! Ko tu saki, ja abus uzdevumus apvienotu? Kuģim stila mēbeles, tev — kontroldarbs. Pierādi, ka ar vienu šāvienu var trāpīt diviem zaķiem, — Indāns pasmaidīja.

— Tas man nemaz nebija ienācis prātā! — Amats atteica un kļuva pavisam nopietns.

— Izlem pats, un tad, ja vēlies, atnāc pie manis.

Amats izlēma tai pašā dienā un teica, ka ari skolai

droši vien iebildumu nebūšot.

— Tu žēlojies, ka kopmītnē tevi traucējot, — Indāns turpināja pirms neilga laika aizsākto tēmu, — bet, ja tur vēl ieradīšos es, tad mēs traucēsim citus. Tāpēc norunāsim tā, ka tu vakaros brauksi pie manis. Diez kādas ērtības es tev neapsolu, taču ne citi mums, ne mēs citiem par traucēkli nebūsim. Vai esi ar mani vienuprāt?

Amats bija ar mieru visādi. Viņš kopā ar Indānu nostrādāja veselu nedēļu, dažreiz Pārdaugavas dzīvoklī pavadīdams arī naktis. No rūpnīcas tehnologa Indāna, kam bija krietna prakse un vērīgs prāts, viņš guva daudz. Uz beigām Amats kļuva nervozs un ātri uztraucams, kas laikam bija izskaidrojams ar piepūli un nogurumu.

Bet Indāns pa šiem kopējiem vakariem paspēja novērot arī ko citu, kam ar pārpūlēšanos bija maz sakara. Pretstatā Upenieku Vilim Amats par viduspunktu allaž mēdza nostādīt sevi. Viņam likās, ka no tā, vai jaunie mēbeļu paraugi izdosies vai ne, pilnīgi atkarīgs visa uzdevuma iznākums. Brigādes kolektīvs bija tikai viņa nodoma un gribas izpildītājs.

GadTjās, ka vienu vakaru Indāns ieradās kopmītnē. Darbs pie paraugiem tuvojās beigām, un Indāns vairāk vēroja Amata istabas iemītniekus nekā uzklausīja Ojāra piezīmes vai jautājumus.

Tiem, kuri pēc darba apmeklēja skolu, todien rūpnīcā bija brīvdiena mācību sagatavošanai, tāpēc sarunās ieskanējās daudz kas no skolas dzīves.

— Kas tev šodien par priekšmetu? — kāds jautāja savam biedram.

— Rūpnīcas montāža un remonts.

— Ar tad tev ķīmija nav obligāta.

— Tā man tomēr jāzina, jo ceturkšņa beigās — ieskaite.

— Ieskaite, tas ir sīkums ...

Kāds atvēra durvis un, uz tverekļa elkoni atspiedis, klausījās. No viņa nāca salda odekolona smarža.

— Es taisni kā no frizētavas! — viņš teica, it kā paziņodams diez kādu atklājumu.

— Arī frizieri bez skolas nevar iztikt!

— Tur jau tas joks, — ienācējs atbildēja un noprasīja visai istabai: — Vai Lilitu, to mazo skaistulīti, jūs pazīstat? Skūdama matus, viņa mani kā eksāmenā iztaujāja ir par rūpnīcu, ir tehnikumu un beidzot līdzjūtīgi noteica: nabadziņš, visa jaunība viņam paiet darbā un mācībās!

Istabā nošalca smiekli.

Amats atlieca muguru un nopūtās, it kā mazo Lilitu saprazdams. Pie viņa pienāca puisis, kas bija sacēlis smieklus.

**— Tu, Ojār, esi stiprs aritmētikā. Man te viena formula, sasodītā, nelien galvā. Palīdzi, lūdzams!

Amats nepatikā saviebās, jutās iztraucēts.

— Ko uzplijies! — viņš atbīdīja burtnīcu, ko puisis viņam bija nolicis priekšā. — Nelien virsū. . . Man galva tik pilna, ka gatava plīst. Nē, tagad man nav ne brītiņa vaļas! Kādu citu reizi, tad — lūdzu! ...

Puisim sametās neveikli, un viņš aizgāja uz savu istabu piesarcis, bez trokšņa aizvērdams durvis.

Novēlējis labu nakti, Indāns izgāja viņam līdzi . . .

3

— Nāk virsū nebaltas dienas! — Tacis teica Zigurdam, savam kafejnīcu līdzbiedram. — Slīkstošo glābējs no manis neiznāca, nu grib iztaisīt par futbolistu...

Zigurds purināja galvu un kratīja rokas, rādīdams, ka viņš no sacītā nekā nav sapratis.

— Vienkārša ābece: mani grib ielikt fizkultūras tehnikumā, sākumā, viņš saka, skolu savienojot ar darbu ...

— Kurš tā saka?

Krilovs . . .

— Krilovs? Kas tas tāds!

— Mūsu komjauniešu sekretārs.

— Tad tevi nevar apskaust! ...

— Es viņam malu vienu, viņš man kala otru. Tam, velnam, ir tāda neatlaidība, ka viņš pat mironi pierunās!

— īsi sakot, tevi pielauza?

— Nē! Bet, ja uzbrukums turpināsies, nav izslēgts, ka es padodos. Cits, ielīdis manā ādā, sen būtu pacēlis rokas. Un kā tev? — Ernests aizsmēķēja drauga pasniegto cigareti.

— Vienā mierā, —tas atbildēja, laizdams caur nāsīm dūmus.

— Nu, zināms, tavs vecais labi pelna. Kas viņam tevi ko neuzturēt! Guli tik un audzē bārdu, — Ernests slaidi nospļāvās.

— Fāters vēl šā tā, bet mutere stāv manā pusē ... Lai iet vēl pa vienam! — Viņi stāvēja paviljonā pie letes un dzēra no lieliem kausiem putojošu alu.

Abiem vareni slāpa. Ernests no jaunatnestā alus

ievilka tādu guldzienu, ka kausam uzreiz parādījās dibens.. Viņš gribēja ko uzzināt arī par citiem draugiem, par Edmundu un Miliju, kuru sabiedrībā grozījās. Zigurds ar nolūku atbildēja laiski, vilkdams vārdus kā caur zobiem:

—• Edmundam mati jau uz nulli, jāiet zaldātos. Atbruņošanās, kā zināms, vēl nav panākta... Milija, tā tagad ir brīva, jautā par tevi. Bet tu snaud .. .

Ernests ar mēli nolaizīja no lūpām alus putas, sūkāja cigareti un labu bridi par kaut ko domāja. Zigurds viņu netraucēja un uzsāka ar alus iznēsātāju, padzīvojušu sievieti, sarunu par kaķiem ...

Bezdarbīgā svētdienas diena gāja gausi, uzsūtīdama Ernestam slinkumu un šādas tādas atmiņas. Milija brīva ... Ernests pasmīkņāja. Brīva viņa ir bijusi vienmēr jeb, labāk sakot, pieejama ... Bet kas viņam. Ernests par soģi nederēja, jo pats ņēma no dzīves, ko tā deva, daudz neprātodams un neizvēlēdamies. Viņš nebija Krilovs . . .

Domas novirzījās uz Indāna motorlaivu. Ernests atcerējās, ka Indāns bija viņu iztaujājis, kāpēc un tā tālāk ... Viņam ienāca prātā Koļcovs, lielā dīzeļkuģa kapteiņa palīgs. Tas bija dzīvs kukainis un, tāpat kā viņš, mīlēja visur ieskatīties, bāzt savu degunu. Iedraudzēties ar kapteiņa palīgu Ernests nepaspēja, bet sapazīties sapazinās. Arī Koļcovs bija metis acis uz Indāna glīto laiviņu . . .

Vecā torņa pulksteņa rādītājs palēca uz pieciem. Pa otrā stāva logu iepretī alus paviljonam galvu izlieca pusmūža sieviete, pār plecu uzsaukdama:

— E, vecais, celies! Laiks uz fabriku!

Ernests izšķaidīja pelnu traukā smēķa galu un izdzēra kausā alus paliekas.

— Beidz ar saviem kaķiem! Sāksi vēl pļāpāt par suņiem un kanāriņiem, — Ernests teica Zigurdam un noprasīja: — Pie tēvoča esi bijis? Viņš būs tevi pārgai-dījies.

— Kā ner biju! O, tas ir burvīgs tips! Kaut mums gados ellīga starpība, man ar viņu dažā ziņā saskan. Sarunājām!

— Redzams ... — Ernests novilka.

— Tev tukšs? — Zigurds, ieskatījies Ernesta izdzertajā kausā, steidzīgi novirzīja valodu uz citu pusi. — Pa pēdējam, un tad šļūksim. Meitenīt, ceļa kāju! ...

4

Pāvils nolika galvu uz sakrustotajām, sagurušajām rokām un sāka snauduļot. Aizmigt viņš sev neļāva, vēl bija par agru.

Tāpat kā Ernestam alus paviljonā, Pāvilam pa smadzeņu lokiem klīda nemierīgas atmiņas. Viņš sāka nožēlot to, ka bija atsacījies zīmēt Veroniku, kas tagad viņam it kā visur sekoja un nedeva mieru. Satiekoties, kas notika reti un nejauši, Pāvils Veroniku cieši uzlūkoja, vēroja uh pētīja. Viņš jau bija izdomājis kompozīciju, pozu, kādā tā raudzītos no audekla. Bet aprunāties Pāvilam trūka uzņēmības, un viņš savu nodomu atlika no gadījuma uz gadījumu.

Tas iespaidoja citus darbus, pie kuriem viņš strādāja. Lai arī kādu motīvu Pāvils neņēma, acu priekšā stāvēja Veronika ar tikko jaušamo smaidu un kādu noslēpumainu vārdu uz lūpām. Viņš plēsa skices un iesāka jaunas, bet arī tās piemeklēja neveiksme. Beidzot Pāvils

sāka zīmēt Veroniku pēc atmiņas, taču uzmetumi viņu neapmierināja, Veronika likās nedzīva un sveša. Pēdējā skice, pie kuras viņš bija nosēdējis visu svētdienu, aizlidoja kaktā pie krāsns. Pāvils ar plaukstām apņēma deniņus.

Domas aizklīda uz rūpnīcu. Par nejauši izlietajām krāsām Pāvils tika cauri ar Vecmaņa rājienu. No algas viņam neatrēķināja, un ceha vadītājs to uzskatīja par neattaisnojamu aplamību. Pāvilam nepatika šo notikumu atcerēties, kaut tam bija arī citas — vēlamas sekas, jo, kad to visu uzzināja galvenais inženieris, viņš uzdeva noliktavas pārzinim sameklēt jaunas, prasībām atbilstošas krāsas. 1

No tā brīža Vecmaņa un Pūpola attiecībās iestājās stings vēsums, temperatūra noslīdēja zem nulles.

Pāvils pussnaudā dzirdēja, ka gaitenī sarunājas un kāds jautā pēc viņa. Atskanēja klauvējiens, un pavērtajās durvīs parādījās dzīvokļa saimniece.

— Jums viesis, Pāvil!

— Lai ienāk.

Pāvils pacēla acis un ieraudzīja ... tēvu!

Blakus istabā ieraudājās bērns. Pāvils saspringti klausījās bērna balsi, kas it kā sūdzējās par nodarītu pārestību, un viņa sirdi pēkšņi sadzēla žēlums. Deniņos drudžaini sita pulss.

Kad bērns norima, sadrūma klusums.

Pāvila priekšā stāvēja pēc modes ģērbies vīrietis ar labi saglabātu izskatu. Kad Pāvils apmeklēja māti, viņš satrūkās no tās izskata. Cik tā bija sakritusi un novecojusi! Sejā ne zīmes no kādreizējā spirgtā sārtuma, acis raudzījās apdzisušas, un solis atgādināja apātiska cilvēka gaitu, kurš iet, kustas tikai tāpēc, ka jākustas.

Tēvs joprojām stāvēja pie durvīm, turēdams rokā tumšpelēku platmali, pašauros ādas cimdus nomaucis. Neviens no viņiem nevarēja iesākt runāt, pēdīgi tēvs saņēmās un zemā, mazliet iesmakušā balsī nodūca:

— Vai atģērbties, piesēst tu mani neuzaicināsi?

Pāvils ar galvu norādīja krēslu, uz kura stāvēja krāsu

kastīte ar vākā iestiprinātu, eļļā darinātu studiju.

— Tu laikam esi kļuvis lepns, iedomīgs uz savu vārdu ... Vai nav par agru? — tēvs nolika kasti uz grīdas, uzmeta mēteli pār krēsla atzveltni un apsēdās, aplaizdams ātru skatienu istabiņai, kuras sienas no vienas vietas bija nospraustas ar zīmējumiem un gleznojumiem.

Pamazām deniņos apklusa satrauktā pulsa sitieni, galva kļuva skaidra un visā būtnē iestājās neparasts miers, kas skanēja arī Pāvila nosvērtajā balsī:

— Kāpēc tu ieradies?

— Vai man tas būtu liegts? — tēvs, dēla toņa aizskarts, iecirtīgi vaicāja.

— Tas ir cits jautājums. Bet tagad es tev prasu: kādā nolūkā tu pie manis ieradies?

Nekādu siltu uzņemšanu atnācējs nebija gaidījis, bet dēla ledainais tonis pārsteidza. Negribējās ticēt, ka ar viņu runā Pāvils, vēl nesen tik klusais, it kā vienmēr aiz-sapņojies lauku zēns. Tomēr samulst viņš nesamulsa, saglabādams cieņu, un viņa vārdos ieskanējās pat aiz-bildnieciskas notis. Viņš vēlreiz pameta izklaidīgu skatienu uz raibajām sienām.

— Atnācu tevi apsveikt. Es, domājams, esmu pēdējais, tomēr — labāk vēlu kā nekad. Talants tev ir nenoliedzami, bet tu — tas mans padoms — uzslavām nepaļaujies. Galvenais: griba un darbs. Nemitīgs darbs! — viņš teica ar pzsvaru, bet vairījās skatīties dēla acīs.

10 - 476

14«

Pāvils klusēja un raudzījās pretī sēdošajā cilvēkā, kā raugās uz tukšu vietu. Viņš salīdzināja sevi ar Upenieku Vili, kura tēvs bija karā kritis, taču dzīvoja Viļa sirdī un prātā, allaž pieminēts un atcerēts. Bet viņa priekšā bija dzīvs cilvēks, arī tēvs, par kuru atmiņu nebija, ja par atmiņām neuzskata viņa nozušanu un ģimenes pamešanu likteņa ziņā. Pat dzīvs būdams, tāds jau liek sevi aizmirst, izplatīdams trūdu smaku.

Pāvils klusēja, viņš kā no tālienes dzirdēja kādreizējā tēva iesmakušo balsi, kas lielījās, ka mākslinieka dzirksti dēls esot mantojis no viņa, jo viņš jaunībā arī zīmējis un bijis atzīts talants.

Pāvils savilka lūpas smīnā, dzēla ar ironiju:

— Kam lai es pateicos par to, ka esmu saņēmis tikai dzirksti, bet ne visu tavu talantu? Tātad nav taisnība tiem, kuri saka, ka talantu mantojot, ka tas iedzimstot...

Tēvs dēla ironiju tomēr nesaprata, taču tik aplamas domas par talantu ņēma ļaunā. Bet Pāvilu joprojām nodarbināja jautājums, kas tēvu šeit atvedis. Visu laiku, vairāk nekā piecus gadus, tēvs bija kā ūdenī iekritis, un nu pēkšņi iznira, lai atgādinātu, ka arī viņš ir pasaulē. Ja tēvs gribēja spekulēt ar viņa vārdu, kas bija aizsniedzis arī viņa ausis, tad rūgti maldījās. Tomēr Pāvils par to jautāt nevēlējās, ar nepacietību gaidīdams brīdi, kad ciemiņš celsies un ies, aizvērs aiz sevis durvis un atstās viņu vienu.

Taču iet viņš nētaisījās. Kamēr Pāvils žņaudzīja pirkstos zīmuli, tēvs sēdēja atgāzies un piepūstām lūpām kaut ko pārdomāja. Viņš bija nonācis pie slēdziena, ka pagājis pietiekams laiks un ka vecākais dēls, ar ko viņš runās kā vīrs ar vīru, viņu galu galā sapratīs. Tiesa, vīru viņš satika, bet ne tādu, kā bija iedomājies. Iezagās šau-

bas, vai viņš nav pārsteidzies un vai ir izvēlējies īsto laiku, un vai vispār par tādu laiku kādreiz varēs runāt... Tagad radās iespaids, ka bijušā ģimene negrib par viņu neko dzirdēt.

Bet gluži tā aiziet nevarēja vienkārši aiz pašcieņas, kaut viņš manīja, ka Pāvils to vien gaida, kad tēvs sniegsies pēc cepures. Viņš nokāsējās un, aizsmacis stiprāk nekā pirmīt, teica:

— Precoties ar tavu māti, es pielaidu kļūdu, lielu kļūdu! — viņš padomāja un tad caur degunu norūca: — Ceru, ka laiks to izlabos ...

Atskanēja sauss troksnis. Zīmulis, ar ko Pāvils bija it kā rotaļājies, salūza viņa pirkstos.

— Un es, mans brālis un mana māsa? Arī mēs esam tava kļūda? Atbildi!

No dēla balss un niecīgā, bet zīmīgā trokšņa tēvs sarāvās. Atbildēt, kā redzams, nebija viegli, taču vēl grūtāk izvairīties no atbildes, un viņš nu atklāti nožēloja to, ka bija ieradies.

— Par jums es nerunāju, — tēvs izvairīgi iesāka un dēla priekšā nodūra acis, — par jums trim ne, bet par jūsu māti, manu bijušo sievu . ..

Šais vārdos un izvairīgajā tonī Pāvils saklausīja ko cinisku. Viņa krūtīs samilza tāds karstums, it kā tur kaut kas taisītos aizdegties. Viņš nekad vēl nebija izjutis tādu nicinājumu pret šo cilvēku, kurš skaitījās viņa tēvs, un tik asu žēlumu pret māti kā taisni šobrīd. Pāvils no aizvainojuma gribēja vai raudāt, iešņukstēties kā bērns, bet, asaras ar mokām savaldījis, pārvērstā balsī teica:

— Ne jau laikam kļūdas jālabo, bet cilvēkam. Taču, acīm redzot, ir vēl arī tādi, no kuriem to nevar prasīt. Ko man vairāk ar tevi runāt? Mēs no tevis ne ko vēlamies, ne prasām. Mūsu grūtās dienas jau pagājušas.'Māsa šogad sāk apmeklēt internātskolu, brālis, tāpat kā es, strādā un vakaros mācās. Lai tu reiz saprastu par visām reizēm, teikšu atklāti: būtu labi, ja tu mūs turpmāk netraucētu...

— Tātad izdzen?

— Tu mūs ari izdzini.

— Melo! Es jūs neesmu izdzinis!

— Pamest ir tas pats, kas izdzīt.

Kādu minūti vai ilgāk starp viņiem valdīja saspringts klusums. Tad tēvs piecēlās tik strauji, ka apgāza krēslu. Tas uzkrita vēl neapžuvušajai studijai. Paķēris mēteli, neatskatījies viņš izgāja no istabas. Kad saimniece viesi izlaida laukā, Pāvilam samilzums no sirds atplaka.

Viņš bija pārliecināts, ka viņu ceļi nekad vairs nekrustoties.

Divpadsmitā nodaļa GADĪJUMS, KAS APTUMŠO APVĀRSNI

Labi kodās rudens asari, kas bariem pulcējās tādās vietās, ko zināja tikai rūdītie makšķernieki. Tiem vakaros smagās mugursomas lieca atpakaļ plecus, kamēr šādi tādi gadījurfia makšķernieki atgriezās tukšā, it kā būtu zvejojuši pa aku.

Upenieku Vilim ne reizi neizdevās pasēdēt ar makšķeri vai pastaigāt ar spiningu, jo šī vasara bija nemierīga un atrāva viņu no iemīļotā sporta. Viņš kāroja ne tik daudz zivju kā brīnišķīgās atpūtas un izklaidēšanās.

Pie tam Upenieks nemīlēja atrasties uz ūdens viens, bet kopā ar otru, lai apmainītos domām un iespaidiem par daudziem notikumiem.

Pašreiz krāsotāji bija beiguši krāsot kārtējo kuģi un sākuši strādāt pie jauna. Darbs veicās labi, brigāde gāja uz augšu, ierindodamās triecienniekos, un tuvākajā laikā varēja cerēt sasniegt vēl vairāk.

Saņēmis algu, Upenieks Pūpolam teica:

— Pāvil, vai esi ar mieru pamakšķerēt, reiz pamieloties ar pašu zivīm? Rīt diena, rādās, būs kā izredzēta.

Jaunais mākslinieks, kura vārdu neviens vairs neizrunāja ar zobgalības pieskaņu, kā izbrīnījies noskatījās savā brigadierī un jautāja:

— Kad tu esi mani redzējis ar makšķeri? Man jūsu šķeistas ir pavisam svešas. Tu laikam par mani zobojies.

— Nemaz! Man kaimiņos dzīvo kāds gleznotājs. Zini, kā dara viņš? No rīta iziet, ar glezniecības piederumiem un makšķerēm apkāries, bet mājās nāk ar zivīm un bildēm. Es tev, Pāvil, teikšu, ka tas ir parocīgi un arī atmaksājas. Vai ne?

— Tā ir viņa — šī gleznotāja darīšana. Es eju pie dabas vienīgi ar krāsām! Bez tam man jāgatavojas akadēmijas iestāju eksāmeniem. Vai tu saproti, ko tas nozīmē?

Tā Upeniekam neizdevās Pūpolu pierunāt, bet citi pa to laiku jau bija izklīduši.

Svētdienas rītā Upenieks piecēlās pavēlāk, pulkstenis rādīja pāri deviņiem. Kā viņš paredzēja, diena bija silta un debesīs spīdēja rāma saule, bet vakarējā noskaņojuma vairs nebija. Taču Upenieks nelādzīgai omai nemēdza padoties. Ilgi netūļādamies, viņš piemēroti apģērbās un, izbraucis ārpus pilsētas, apmetās agrāk izraudzītajā vietā, kur kādu laiku nebija bijis.

Pie ezera gaiss bija dzestrāks un saule sildīja tikai aizvējā. Diena, kaut vienatnē, aizritēja nemanot. Zivju ķērās maz, un tās pašas — sīkas. No sākuma viņš uzmanīgi vērās pludiņā, bet, kad, vienā punktā raugoties, acis nogura, ļāva skatienam klīst pēc patikas, laiku pa laikam izceldams kādu raudiņu vai svītrainu asarīti, ko atbrīvoja no āķa un palaida atpakaļ ezerā.

Upenieks krietni atpūtās, un domas, tāpat kā skatiens, ne pie kā ilgi neuzkavējās.

Neizprotamais saīgums, kas uzmācās pieceļoties, bija izgaisis, un Upenieks vēlreiz pārliecinājās, ka garastāvoklim nevajag padoties, bet darīt to, ko esi nodomājis un izlēmis.

Kad saule zaudēja spožumu un ezers sadrūma, viņš ielaida ūdenī pēdējo zivteli, izjauca savu ciedras kātu un cēlās. Atpakaļ Upenieks brauca ar kuģīti, jo gribēja visu dienu nodzīvot pie dabas.

Upes kuģis bija gandrīz tukšs. Vasarā, saulainā laikā, diez vai uz tā varētu uzspraukties, bet tagad varēja justies tā, it kā kuģis būtu norīkots tev vienam. Upeniekam nāca prātā atpūtnieki. Cik no tiem pavadīja atvaļinājumu ziemeļu pusē? Visi traucās uz dienvidiem — uz Kaukāzu, uz Melnās jūras piekrasti. Tur bez saules un krāšņās dabas netrūka citu ērtību un izpriecu. Un gadījās, ka dažs labs, vairāk nosēdējis restorānos un kafejnīcās, ne-pārradās vis ar jaunu enerģiju, bet pagalam saguris. Upenieks atcerējis kādu gadījumu. Pirms pāris gadiem viņš Rīgas jūrmalā dzīvoja vienā istabā ar diviem Mur-manskas zvejniekiem. Laiks pieturējās saulains, jūra mierīga un glāstoša. Kāpu priedes diendienā it kā žūžoja šūpļa dziesmu. Viņš vēroja murmanskiešus un nodomāja, ka šie bargās un ledainās jūras vīri šeit baudīs īstu atpūtu, par ko atgriezušies katrā ziņā pastāstīs saviem zvejas biedriem. Pirmās dienas vēl nekas. Bet tad Upe-niekam uzkrita, ka ziemeļu zvejnieki sāk pārvērsties, it kā garlaikoties. Viņš nesaprata, kas ar viņiem noticis, un skaidrības labad jautāja pēc iemesla. Viens no ziemeļniekiem parādīja ar roku zīmi, ka viņam apnicis līdz kaklam, bet otrs teica, ka viņi pie tādas jūras nevarot pierast, ka te cilvēks tikai snaust un slinkot varot. Nenodzīvojuši atpūtas namā līdz beigām, Murmanskas zvejnieki sakravāja čemodānus, un aizbrauca. Upenieks brīnījās, bet vēlāk novērtēja viņu soli citādi. Tie bija īsti sava skarbā novada vīri, kas tai laikā, kad muskuļi un rokas nestrādāja, gribēja dzīvot apstākļos, kuri atgādinātu viņu darba lauku. Un Upenieks izšķīrās, ka nākamo reizi viņš pavadīs atvaļinājumu kaut kur pie polārā loka, atmezdams Rīgas jūrmalai ar roku.

Sāka iepūsties, un pār ezeru pārskrēja ņirbīgas trīsas. Nedaudzie pasažieri sagāja kajītēs. Upenieks palika uz klāja viens.

2

Kādā piestātnē pa laipu uznāca vēl divi braucēji: moderni ģērbies jaunietis un meiča augsti izliektām uzacīm, uzkrītoši lakotiem nagiem, turēdama rokas tā, lai vērstu uz sevi uzmanību. Abi biia iereibuši, jaunietis vairāk, meiča — mazāk, toties tā bija skaļāka.

Ja Upeniekam vakar būtu izdevies pierunāt Pāvilu, tas skaļajā pārī bez sevišķām pūlēm sazīmētu Ernesta Tača kafejnīcu paziņas un tad varbūt notikumi ietu citā virzienā. Bet Upenieks viņus nepazina un no iesākuma nelikās nemaz redzam.

Zigurds un Milija ari palika uz klāja, nosēzdamies pretī Upeniekam, par ko viņš saviebās. Zigurds mala savu maļamo un neko neievēroja, bet Milija no iekrāsoto uzacu apakšas pameta Upeniekā nicinošu skatienu, pārsēdās aizvēja pusē, atklāti un nekautrīgi piespiezdamās savam kavalierim.

Upenieks jau gribēja celties un pāriet uz citu vietu, bet pēdējā brīdī apdomājās. Pēc abu izturēšanās un valodas viņš nojauta, no kādām aprindām tie nāca. Un viņš lai būtu tas, kurš bēgtu no šādiem izlaisteņiem! Ne viņam, Upeniekam, vairīties un sarkt! Ne tādus vien viņš bija redzējis ...

Upenieks pagrieza pārītim muguru, uzlika rokas uz reliņiem, atspieda tajās stūraino zodu un noņēmies skatījās ezera plašumā, kas bija kļuvis nemierīgs un viļņodamies šalca gar kuģa sāniem.

Kad mazais kuģis slīdēja garām rūpnīcai, viņa darba vietai, Upenieks raudzījās uz to ar siltu skatienu. Tur viņš bija sācis dzīvot, ieskatīties dziļāk cilvēkos, bija izjutis panākumu prieku un izbaudījis neveiksmes rūgtumu. Tā bija viņu un simtiem citu jauniešu ievadījusi lielajā un mutuļainajā dzīvē. Lai kur ceļi nevestu, savu pirmo rūpnīcu viņš nekad neaizmirsīs . ..

Kad krēslas zilgmes ieskautie celtņu stāvi un kuģi ar masīvajiem dokiem nozuda acīm, Upenieks atkal ieklausījās līdzbraucēju uzmācīgajās balsīs. Viņš pagriezās un lūkojās uz Rīgas ugunīm, kas ar katru brīdi atmirdzēja lielākas un spožākas.

Bet Zigurds nerimās, laikam nodomājis pilsētā tāpat ālēties kā uz ķuģa, kur tam neviens nepievērsa vajadzīgo uzmanību. Viņš izrāva Milijai no rokām laikrakstu, sadriskāja un iesvieda to Daugavā. Milija iespiedzās

un atkrita ar galvu pret Zigurda plecu. Puisis klaigāja:

— Es avīzes nelasu un neiesaku arī tev! Vai jums radio ir? Kāda marka?

Viņa nosauca dārgu radiolu.

— Tas iet! Uzgriez un baudi džezu. Es, piemēram, citas mūzikas nemaz neatzīstu. Pret džezu viss pārējais — sēnalas!

— Bet mums taču pieklājīga džeza nav.

— Mūsējo neklausies. Ar tavu aparātu var uztvert visu pasauli. Izvēle neierobežota. Kas tad mums! ...

Pēc tam viņi gvelza par jaunākajām dejām, modēm, frizūrām un velns zina ko, līdz Milija apjautājās par kādu kopēju paziņu, kas, cik varēja noprast, bija armijā. 'Zigurds, plati nožāvājies, teica:

— Egons nav vēl rakstījis. Bet skaidrs, ka viņš pilsētā nedien . ..

— Žēl, nabadziņa! Egons katrā ziņā būs nokļuvis pie govīm... pie lopu meitām, — Milija it kā nopūtās.

Upenieks sagrieza zobus, un viņi uz mirkli apklusa. Zigurds iesāka pirmais:

— Tu tur klusāk! Ar zobu koncertu vari uzstāties citur ...

Upenieks pietvīka, deniņos iesitās asinis.

— Kas es jums esmu par «tu»?

No viņa balss, ko Milija dzirdēja pirmo reizi, tā mazliet sarāvās.

Bet Upenieku Vilis turpināja:

— Par uzvešanos es nerunāšu. Ar tādiem kā jūs par to runāt ir lieki. ..

— Es teicu, — Zigurds paslējās, v*— tu tur klusāk, ka nenoraujies . . .

— Es teicu, ka par to runāt lieki, — Upenieks izlikās

Zigurda draudīgo pozu nemanām. — Bet, ia jūs aizskarat godīgus darba cilvēkus, tad es nevaru klusēt. Nevaru un nedrīkstu!

Zigurds atpirdza zobus, kas savā ziņā varēja sacensties ar Ernesta Tača zobiem.

Upenieks:

— Savus zobus tu tomēr piesargi... Viņas ir krietnas un varonīgas meitenes, strādā rūpnīcās, kopj tīrumus, viņas ar savu darbu apģērbj un pabaro arī tādus kā jūs. Kas jums devis tiesības par šīm meitenēm ņirgāties?

— To tu iestāsti savējai. .. tādai pašai... — Zigurds ciniski izgrūda.

Unenieku Vilim iekšā viss sagriezās, un viņš aiz naida nobāla. Vai tāpēc tēvs bija atdevis dzīvību? Vai tāpēc krita miljoniem ziedošu cilvēku, lai vēl atrastos tādi atkritumi? Viņam iešāvās prātā kapteiņa Ezerkalna vārdi par nelgām.

Upenieku Vilis savilka dūri un uzkliedza:

— Piecelies! Piecelies kājās un to, ko teici, ņem atpakaļ!

Zigurds žigli pietrausās, viņa skatiens nelikās vairs tik noreibis. Bet viņš klusēja, izaicinoši raudzīdamies savā pretiniekā.

Milija iepleta acis un aizlika mutei priekšā roku, lai pēkšņi neiekliegtos.

— Nu? — Upenieku Vilis vēl noprasīja.

Kad atbildes nebija, Upenieks nenovaldījās un zibenīgi zvēla Zigurdam pa baltajiem zobiem, aiz kuriem slēpās netīra, nekrietna mēle.

Zigurds pārlidoja pār sola atzveltni un tenteriski no-blākšķēja uz grīdas, atskatīdamies četrrāpus aizlīda līdz kajītei un ar troksni norībēja pa kāpnēm lejā.

Milija iespiegdamās metās tam pakal.

Upenieka nobālušajā sejā atplūda asinis, sirds sita mierīgi. Uz klāja viņš atkal bija viens. Bet vējš pieņēmās un pieņēmās, laikam gatavodams vētru .. .

Kuģis tuvojās gala piestātnei. Pa laipu pirmā noskrēja Milija un iejuka ļaudīs. Upenieks nokāpa viens no pēdējiem un nesteigdamies gāja uz autobusu. Pēkšņi kā no zemes iznira Milija, ne vairs viena, bet ar milicijas seržantu.

— Lūk, te viņš ir, tas huligāns! — Viņa, uzvaras priekā starodama, norādīja milicim uz Upenieku.

— Bet kur cietušais? — milicis jautāja, raudzīdamies apkārt un to meklēdams. — A, liekas, ka tur viņš nāk ...

Nācējs patiešām bija Zigurds. Viņš izskatījās pagalam sašļucis, nesenā bravūra bija it kā vēja aizpūsta. Pienācis viņš caur pieri paskatījās Upeniekā, pēc tam milicī. Seržants savukārt aplūkoja Zigurdu. Lūpas un deguns viņam bija stipri satūkuši. Milicis pamāja visiem trim ar roku, lai seko viņam uz nodaļu.

Pa to laiku, kamēr sarkannagainā bezgode skrēja pēc milicijas, Upenieks varēja viegli nozust un par notikumu nedziedātu ne gailis. Bet viņš nekad nebija bijis gļēvulis un par savu rīcību pratīs atbildēt arī šoreiz. Upenieku satrauca pavisam kas cits — tā bija viņa vadītā brigāde. Visi trumpji bija šo neliešu rokās, un, ja viņu sodīs, par ko Vilis nešaubījās, ēna zināmā mērā var krist arī uz kolektīvu, ko vada tāds brigadieris.

Milicijas nodaļā dežurējošais kapteinis visiem izsniedza papīru un teica, lai katrs uzrakstot paskaidrojumu. Zigurds ar Miliju sačukstējās un savas liecības uzrakstīja piecās minūtēs, vaicādami dežurantam, vai viņi varot iet.

— Nē! — kapteinis atbildēja. — Jūs, jaunie cilvēki, ožat pēc alkohola ...

— Mēs, lai sasildītos, iedzērām pa glāzītei konjaka, — Milija bikli iebilda.

— Nu ko, — kapteinis iesmējās, — arī konjaks ir alkohols.

Upenieks par notikumu uz kuģa rakstīja ilgi un rūpīgi, lai viss būtu skaidrs līdz galam, neko neslēpdams un necenzdamies sevi nomazgāt baltu.

Pārskrējis acīm abu jauniešu īsajām, saskaņotajām liecībām, kapteinis iespieda galvu elkoņos atbalstītajās rokās un nodziļinājās Upenieka paskaidrojuma izklāstā. Beidzot viņš pacēla galvu un aplaida visiem trim vērīgas, mazliet nogurušas acis.

— Tā! — viņš noteica un griezās pie Upenieka: — Kur jūs strādājat?

Upenieks nosauca rūpnīcu, savu arodu un pateica arī, kādu pienākumu izpilda.

— Labi! Un jūs? — kapteinis paskatījās uz Zigurdu un Miliju, kurus, kamēr viņi rakstīja, bija uzmanīgi pētījis.

Zigurds un Milija samulsa, viens par otru atbildēja kaut ko nesakarīgu. *

— Es prasu, — dežurants pacēla balsi, — vai kāds no jums algotu darbu strādā?

Abi klusēja. ,

— Tātad ne? Bet no kurienes nauda konjakam, tik dārgam dzērienam?

Dežuranta istabā valdīja klusums.

Pēc brīža nogurušais kapteinis teica:

— Noskaidrosim! Pagaidām visi varat iet. . .

Trīspadsmitā nodaļa UPENIEKU VIĻA LIETA

1

Notikums ar Upenieku ceha priekšnieku pagalam samulsināja, izsita veco viru no līdzsvara. Viņam likās, ka cerības sacensībā uzvarēt atkal vējā, jo viņš Upe-nieka sadursmi uzskatīja par parasto izkaušanos ar visām no tās izrietošām sekām.

Lai Vecmanis kā centās un ko darīja, viss viņam it kā slīdēja no rokām. Amats pēc viņa stabules dejot negribēja, un kopš kāda laika priekšnieks no jauna bija cerējis uz krāsotāju brigadieri, kurš, kaut arī stūrgalvīgs, tomēr droši sniedzās pēc mērķa. Un te nu bija!

No malas raugoties, ciĻos cehos darbs gāja kā pa taukiem, tur priekšniekiem atlika tikai sakrustot rokas uz vēdera un noskatīties. Bet viņam? Te zādzība, te kaušanās, un gaidi tik vēl ko trakāku. Par kādiem grēkiem, par kādu sodību tas bija viņam uzlikts?

Vecmanis nostenējās. Viņam viss šķita tik sajaukts un sapīts, ka pats velns nepateiktu, kur te meklējams viens vai otrs gals ...

Ceha priekšniekam puslīdz skaidrs šķita arī tas, ka pēc skandāla Upeniekam būs jāatvadās, tāpēc viņš laikus ieradās pie Krilova kaut ko uzzināt, pačukstēt, ka viņam ir padomā kandidāts, kas arī nāk no komjauniešiem . ..

Parasti možo un dzīvespriecīgo komjauniešu sekretāru Vecmanis sastapa mazliet sadrūmušu un stipri nevaļīgu. No tā viņš nekā jauna neuzzināja. Kad ceha priekšnieks taisījās iet, viņš tikai teica:

— Nesteigsimies ...

Rūpnīcas komjauniešus Krilovs pazina, un par katru tam bija savs ieskats. Par Upenieku Vili viņš lika galvu ķīlā. Kad Upenieks izstāstīja par sadursmi, viņam viss kļuva skaidrs bez milicijas ziņojuma, ko direkcija bija viņam nodevusi. Krilovs tomēr nopūtās. Upenieka lietu vajadzēja izskatīt birojam.

Par Upenieka rīcību sākās dedzīgs strīds, kas turpinājās vairāk nekā divi stundas, jo sēde notika paplašinātā sastāvā. Pirmais lūdza vārdu Amats.

No sākuma viņš runāja par Upenieku tikai labu, pastāstīja, kā viņi ieradušies rūpnīcā, sākuši strādāt un sadraudzējušies, raksturodams Upenieku Viļa gribu un mērķtiecību. Tādā garā Amats ieturēja savas runas ievadu. Bet tad viņš mainīja toni un sakarā ar notikumu pārmeta krāsotāju brigadierim tieksmi pēc panākumiem panākumu dēļ, neaizmirsa pieminēt kļūmīgo zādzības gadījumu, kas aiz krāsotāju nolaidības iedragājis viņa brigādes prestižu, un norādīja uz to, ka Upenieks maz rēķinās ar citu domām un ieskatiem. Amats pateica, ka tas esot viss, kas viņam šai lietā bijis sakāms.

Krilovs piecēlās:

— Un ko tu ieteic?

Amats it kā pārdomāja un pēc laiciņa atbildēja, ka birojam jāgriežas,pie administrācijas ar ierosinājumu, lai biedru Upenieku atbrīvo no brigadiera vietas.

Daži biroja locekļi saviebās.

Amata ierosinājums Upenieku nepārsteidza, jo viņš no brigadiera posteņa bija puslīdz jau šķīries.

Kad Amats beidza, Indāns teica:

— Bet tu ne ar pušplēstu vārdu neieminējies par konfliktu. Kā tad tā!

— Fakti runā paši par sevi...

Sacēlās balsu troksnis, un Veronika, kas it kā vienaldzīgi šķirstīja ilustrēto žurnālu, negaidot iesaucās:

— Nē! Fakti bez cilvēka ir mēmi. Faktus vajag saprast un izskaidrot!

Krilovs piedauzīja pie galda un deva vārdu Indānam.

Viņš Amatam jautaja, kā tas būtu rīkojies Upenieku Vija vietā.

— Nevajag līst svešā sētā kašķi meklēt, — Amats bez apdomāšanās atbildēja.

Pie galda iesmējās, atskanēja piezīmes un ironiski aplausi.

— Es Upenieka rīcību neatzīstu, — Indāns turpināja, — bet tavu nostāju, Ojār, jau nu nepavisam ne! Atklāti sakot, tā ir sava mundiera goda sargāšana, ne komjaunieša nostāja. Iespējams, ka šos tipus varēja padarīt rāmus ari citādi, bet būtībā Upenieks ir rīkojies pēc sirdsapziņas. Bet ko tu? Padzīt no vietas! Un to iesaka biroja loceklis? Kauns!

Indāns tālāk teica, ka viņš abus savus draugus pazīstot jau labi sen. Upenieks kļūdījies un pārsteidzies? Bet kurš nav kļūdījies vai pārsteidzies? Par to tālab arī te tiek runāts. Bet Ojārs savas kļūdas atzīst tikai pa daļai un ne vienmēr. Tā vietā viņš cenšas vainu novelt uz citiem. Par nevīžīgu uzraudzību vienlīdz vainīgi bijuši kā krāsotāji, tā galdnieki. Tas pierādīts un atzīts. Bet Amats šo lietu ceļ atkal gaismā un vainu meklē vienīgi krāsotājos. Pie tam viņš to dara tādā brīdī, kad biedram smaguma jau tā pietiek. Tas nav godīgi un pieļaujami. Upenieks nerēķinoties ar citiem? Bet kā ar Amata atsaucību?

Vai Ojārs atceras vakaru kopmītnē? Indāns viņam neatteicās palīdzēt atrisināt uzdevumu. Bet kā Amats izturējās pret biedru, kas griezās pie viņa ar līdzīgu lūgumu? Viņš to strupi noraidīja, aizbildinādamies, ka neesot laika. Indāns pagriezās pret Amatu:

— Kad palīdzību vajag tev, citiem laiks ir jāatrod, bet, kad tev jāpaceļ pirksts cita labā, tad laika var arī nebūt.

Visgrūtāk klājās Krilovam, biroja sekretāram. Sirds viņam bija Upenieku Viļa pusē, taču birojs Upenieka rīcību nevarēja atzīt par pareizu. Tas dotu ieganstu citiem līdzīgiem gadījumiem. Jāiet pa to pašu audzināšanas ceļu, jāiet stingrāk un neatlaidīgāk, jo cita ceļa galu galā nebija, kaut sastopoties arī ar tādiem, ar kādiem bija sadūries Upenieks. Un arī komjauniešiem jāaug, ai, kā vēl jāaug! Atteikt otram, aizbildinoties ar laika trūkumu! Vai tas ir Ļeņina jaunieša cienīgi? Atrauj lieku stundu miegam, esi nomodā līdz rītam, atdod citu labā savu laiku līdz pēdējai minūtei!

Krilovs atzina, ka rūpnīcas komjauniešiem jāskatās vērīgāk, kas notiek ap viņiem. Sekretārs minēja Ernestu Taci, ko viņi bija pamanījuši tikai tad, kad tas pats uznācis skatuvē. Komjauniešu ietekme būtu lielāka, ja tie uz katra soļa apzinātos sevi par komunistiskiem jauniešiem un nestu par to pilnu atbildību. Lai acīm un sirdij nekas nepaslīd vienaldzīgi garām!

Amats nejutās labi, viņš trinās un grozījās krēslā, it kā nosēdināts uz karstām oglēm. Amats dabūja par sevi dzirdēt daudz rūgtu vārdu, un brīžiem viņš sajutās tā, it kā biedri spriestu nevis par Upenieku, bet par viņu. Cik tur bija taisnības, to viņš šobrīd vēl nevarēja pasacīt. Bet, kad sēde gāja uz beigām, Amats vēlreiz piecēlās un paziņoja, ka savu ierosinājumu par Upenieka atstādināšanu ņemot atpakaļ.

Atskanēja aplausi. Šoreiz tie bija patiesi un nāca no sirds.

Sēde beidzās ar to, ka birojs izteica Upeniekam vienbalsīgu rājienu.

2

Ar ko Upenieks īsti bija saskrējies, to Ernests Tacis, protams, nezināja. Bet viņš ar kādu sesto prātu nojauta, ka tas nav bijis neviens cits kā Zigurds, kurš kādu laiku nebija satikts. Diez kur tas tagad ganījās? Droši vien grozījās ap to pašu Miliju, kas aiz bezdarbības un garlaicības arī beidzās vai nost.

Dzīt viņu pēdas Ernests negribēja. Viņam brieda cits nodoms, kas nedeva mieru kopš tās dienas, kad viņi ar Zigurdu dzēra paviljonā alu. Ernests arvien šo nodomu atlika, līdz kādā pievakarē sasparojās un gāja uz Daugavu ...

Cik vasara bija slapja un nemīlīga, tik rudens — sauss un jauks. Oktobris jau iegāja otrajā pusē, bet koki, it kā tuvajai ziemai spītēdami, lapas meta vēl maz. Ūdeņi visapkārt bija rāmi un spoži, tikai debesīs biežāk skanēja gājputnu klaigas, dienas rāvās īsumā, un ātri satumsa.

Krēslā Ernests nonāca pie jahtkluba un sāka klaiņot gar krastmalu, lūkodamies uz rieta atblāzmā sastingušo Daugavu un jahtu ielīci. Lielās jūras jahtas jau gulēja ziemas novietnē, bet ar jollām un motorlaivām vēl bija pilns līcis, kur spoguļojās arī Indāna laiva.

Ernests visur jutās kā mājās. Viņš iegāja pie sarga. Vecais bija pastlvām kājām, bet lokanu mēli, un tas Ernestu taisni ielīksmoja.

Abi sapīpēja. Sargs jaunībā bija braucis uz kuģiem par matrozi un kurinātāju, pasaulē daudz pieredzējis un reibumā dažu labu reizi nostrādājis dieva darbus. Vēlāk piesities jūras zvejniekiem, kur šis, velns parāvis, to kāju stīvumu arī saķēris. Pudeli esot atmetis jau labi sen, iekšas nepanesot, bet no tabakas, lai šo sitot kauču nost, nespējot šķirties. Viņam gan ieteikuši gluži pretējo, tas ir, lai labāk metot pie malas smēķēšanu un brāķējot sīvo. Bet kas nu viņš vairs par galda biedru! Tie zēģelē-tāji pa lāsei šad tad piedāvājot, bet viņš šiem sakot: ja es caur savu rīkli izkāsīšu glāzīti, tad mani stīvie kāti būs slīpi, tad es neatbildēšu ne par ko, kaut naktī nozustu vai visa športistu flote ...

Ernests zviedza kā kutināts.

Izsmējies viņš sargam apvaicājās, vai tāds gadījums vispār iespējams. Uz to runīgais vecis atbildēja, ka viņa laikā nekas tāds neesot gadījies. Bet, kad te par sargu bijis viņa priekšgājējs, tad puikas vienā naktī mēģinājuši atšvartēt no dambja zēģelnieku.

— Kā tā — zēģelnieku! — Ernests izsaucās.

— Trīsmastnieku. Kursantu apmācības kuģi!

Ernests apstulba:

— Vai tad tev/tādi arī jāsargā?

— Neteiksim, ka tieši jāapsargā, bet savu reizi acs tomēr jāuzmet...

Tiku tikām izsmējies, Ernests draudzīgi atvadījās, nodomādams, ka šī balamutes vietā ostā tikpat labi varētu uzstādīt putnu biedēkli. Starpības nekādas.

Tovakar Ernests Tacis meklējamo nesatika un no veča neko prātīgu neizdibināja. Pacietību un neatlaidību! . ..

Nākamajās reizēs Ernests pie sarga vairs neiegriezās, lai ar biežiem apmeklējumiem neradītu vecim kādas aizdomas. Sarga telefonu viņš nolēma izmantot pēdējā brīdī...

Tā bija nez kura reize.

Nakts nomākusies, bet lietus nelija. Vilka neliels vējš, pret dambi vienmuļi šļakstinādams sīkus viļņus. It kā cita ar citu sacenzdamās, uz Daugavas aklā tumsā mirgoja bāciņu ugunis. Arī sarga mājiņas logs bija gaišs, bet vecais visu vakaru laukā neiznāca.

Pie bojas motorlaivas nebija. Tacis negribēja ticēt, ka Indāns tik nemīlīgā un drūmā vakarā būtu kur braucis. Ernests nepārtraukti smēķēja, un viņa nepacietība, jaukta ar ziņkāri, auga ar katru niecīgāko troksni, kas atskanēja uz Daugavas. Brīžiem nepacietība kratīja viņu kā drudzis.

Izbeidzās cigaretes. Apkārt pamazām apdzisa visi nami, izņemot sarga logu, no kura ūdenī krita drebulīga, viļņu sadrumstalota atgaisma.

Tuvojās pusnakts, taču laivas kā nebija, tā nebija. Iet vai gaidīt līdz rītam? Tad Ernests gandrīz satrūkās. Brīvajai bojai tuvojās motorlaiva ar izslēgtu motoru.

Ernests lēcieniem devās pie sarga. Durvis bija noslēgtas, uz klauvējieniem neviens iekšā neatsaucās. Viņš pieliecās pie lodziņa. Kājas izpletis un bārdeli izslējis, vecis vaļēju muti krāca saliekamā gultā. Stipri trokšņot nedrīkstēja, un pagāja labs laiks, kamēr kuģu «apsargātāju» uzmodināja.

Ernests bija pārskaities un uz samulsušā sarga nesakarīgajiem jautājumiem tikai izmeta:

— Vēlāk! ...

Tacis nocēla klausuli un piezvanīja milicijas nodaļai, kas atradās netālu no jahtkluba.

Pēc tam viņš steidzīgi devās atpakaļ, bažīdamies, ka motorlaivas «īrnieki» kaut kur nenozūd. Un pēkšņi Ernestam iešāvās prātā:

«Bet ja nu tas ir Indāns, kas atgriežas no kāda izbrauciena? Varbūt pat kopā ar Veroniku. Tā tik būtu izgāšanās! Tad tik būs zivju ķeršana! ...» Ernestam piere kļuva mitra.

Viņa uztraukums tomēr bija veltīgs, jo tai laikā Indāns ar Veroniku iznāca no operas teātra un gāja uz trolejbusu, sarunādamies par izrādi. Nekur nozust neizdevās arī noslēpumainajiem braucējiem. Viņi nepaspēja lāgā izkāpt no laivas, kad milicijas mašīna bija klāt.

Tacis norādīja milicim uz diviem cilvēkiem, vienā no tiem sazīmēdams Zigurdu, un teica:

— Lūk, viņi! ...

Kad mašīna ar aizturētajiem bija ceļā uz pārvaldi, virsnieks īsi uzklausīja Taci un lika viņam rīt ierasties pie izmeklētāja.

Līdz rītam laika atlika maz, bet Ernestam pietika ta paša, lai viņš šo to sev noskaidrotu.

Dodamies pie izmeklētāja, viņš bija pietiekami izdomājies un par savu līdzdalību nakts notikumā, kur viņam

piekrita galvenā loma, visai sajūsmināts nebija. Viņu maz interesēja ari tas, vai Zigurds ar tumšajām lietām sācis nodarboties pirms vai pēc viņu iepazīšanās. Kādi grēki guļ uz Zigurda un viņa draugu sirdsapziņas, to noskaidros citi. Viņu nodarbināja šī notikuma otra puse.

Kad Ernests nolēma aizdomās turēto Zigurdu pārbaudīt, viņš vēl visu nebija apsvēris, jo domāšana, kā pats atzinās, neesot viņa stiprā puse. Bet tagad puisim bija jādomā gribot negribot.

Ernests nešaubījās, ka mīklainā zādzība, par ko savā laikā rūpnīcā tik daudz lauzīja galvas, ir Zigurda un tā līdzbiedru roku darbs. Pamestās kāpnes, sargu miegainība, Upenieka un Amata nevērība, par ko arī ne mazums runāja, Ernesta acīs bija tīrie sīkumi. Šis Zigurds vēl šodien nezinātu rūpnīcu, ja viņš, Tacis, nebūtu visu kompāniju aizvizinājis turp motorlaivā! Bet vai tikai aizvizinājis vien? Ernests tos vadāja pa kuģiem kā nez kādus ekskursantus, nevainojami izpildīdams gida pienākumus. Lūk, kur šīs lietas sākums un gals!

Ernests spļāva un nevarēja atspļaudīties. Viņš pa ausu galam bija dzirdējis, ka par to draud sods, un tā kā satrūkās. Vai viņam šai jezgā maz vajadzēja jaukties? Kas putru ievārījis, lai strebj! Bet vai tad viņš arī nebija tāds vārītājs? Atkāpties ir par vēlu, un galu galā viņš nav kaut kāds salmu vīrs, kas neprastu par sevi atbildēt. Lai viņa vieglprātību sāk ārstēt kaut ar šo brīdi.

Pie izmeklētāja durvīm Ernests apstājās ar slapju pieri. . .

Četrpadsmitā nodaļa SPĪTĪGS — TĀLU IES

1

Pāvils iededza spuldzes un nostājās pie durvīm. Viņš stāvēja tai pašā vietā un pozā (galvu atmetis, acis piemiedzis), kur bija stāvējis pirms ceha pārkārtošanas, un vēlreiz noraudzījās uz paveikto. Pirms savu vārdu teiks citi, viņš gribēja pārliecināties, vai darbs ir vērts to pūļu, rūpju un satraukumu, ko tas no viņa bija prasījis.

Pieņemšanas dienā ieradās arī galvenais inženieris. Viņš visu pamatīgi aplūkoja, it kā aptaustīja un tad atgāja līdz gala sienai, pārlaizdams ceham aptverošu skatienu. Acis grīdā nolaidis, viņš brīdi klusēja, laikam apdomādams, kā izsacīt novērtējumu, ko no viņa gaidīja. Inženieris pagriezās pret Vecmani:

— Pūpols tomēr dabūjis cauri savu . . . Spītīgs puisis!

Pāvilam, kas stāvēja aiz strādnieku mugurām, nodrebēja lūpas un samirkšķinājās acis.

— Spītīgs, tas ies tālu! — viņš vēl piemetināja, izvezdams Pāvilu visiem priekšā. Administrācijas vārdā inženieris viņam pateicās par krietno darbu, par ierosmi un sava uzņēmuma mīlestību. Atzinību saņēma arī pārējie krāsotāji, viss nelielais kolektīvs, kas bija cieši gājis aiz Pāvila.

Atjaunotā ceha atklāšana izvērtās par zināmu notikumu. To apskatīt un vērtēt nāca no visiem darba iecirkņiem — sprieda un strīdējās, izteica dažādus ieskatus. Bet kopējā doma bija tāda, ka, ienākot jaunajā cehā, esot it kā jāparaugās uz sevi un apģērbu, kas mugurā .. .

Pāvils strādnieku acīs bija cēlies.

Amats apstaigāja un apskatīja cehu tikpat rūpīgi un uzmanīgi kā inženieris. Ko tur daudz runāt, darbs nebija peļams. Vienādu vai otrādu atzinumu neviens no viņa nelūdza, bet paiet garām Pūpolam klusējot tomēr nevarēja. Tas no viņu — no galdnieku puses būtu nebiedriski.

Bet Amats nevarēja tik ātri sakārtot domas. Beidzot viņš saņēmās un piegāja Pāvilam, kam vadības uzmanība, kā redzams, bija gājusi pie sirds.

— Tu, Pāvil, esi dzimis zem laimīgas zvaigznes, — Amats iesāka. — Cik sen kā saņēmi augstu prēmiju, un tagad raugi — paša direktora uzslava! Tā, zināms, nav tik augsta, par to avīzēs nerakstīs, bet tu tomēr to esi pelnījis, — viņš apklusa un centās vēl ko piebilst. Nokāsējies teica: — Galdnieki savu roku te pielikuši mazāk, tas tiesa, bet tā jau nav arī viņu darīšana .. . Krāsotāji — tie tādam darbam kā radīti! Mana brigāde izsaka jūsējai savu atzinību!

Pacietīgi noklausījies galdnieku brigadieri, Pāvils negribot atcerējās, cik Amats pret viņa pasākumu bija vienaldzīgs un tāds palika līdz beigām. Galdnieki nebija ne tikvien roku pielikuši, bet pat pirkstu pakustinājuši, kas, protams, nenotika bez brigadiera ziņas. Bet Pāvils neprata uz biedriem ļaunoties, tāds nu bija viņa raksturs. Ja sāpēja, viņš sakoda zobus.

Sarežģītāk bija ar Vecmani, ar abu brigāžu priekšnieku. Bet Vecmanis nebūtu sava vārda cienīgs, ja neatrastu no šī sasodītā stāvokļa izeju. Viņš arvien turējās pie stiprākā, pie tā, ko izcēla un ievēroja. Rūpnīcas vadības atzinību un pateicību Vecmanis vispirms uzskatīja par adresētu sev — ceha priekšniekam. Un kā gan citādi! Ja veci ļaudis saka, ka bez tā kunga ziņas mats no galvas nekrīt, tad tas šoreiz jo vairāk sakāms par viņu un viņa vadīto cehu. Kurš bez viņa piekrišanas uzdrošinātos kaut ko pasākt? Tiesa, Krilovs un Indāns pie viņa nebija ieradušies. Remonta atjauja droši vien viņiem bija kabatā, bet tas neko nelīdzēja. Lai ķertos pie darba, vajadzēja griezties pie Vecmaņa, pie tiešā priekšnieka. Bez viņa nekas no vietas nedrīkstēja izkustēties ...

Vecmanis bez mēra dižojās un uzpūtās, pats sev noticēdams. Viņš berza degunu un meta acis uz savu kantori jeb komandpunktu, kā strādnieki to bija trāpīgi nosaukuši un kuru viņš pavēlēja nostādīt vecajā vietā. No turienes — no šī punkta viņš tad ari komandēs.

Ceha priekšnieks tēvišķi sita Upeniekam pa plecu (uz Pūpolu, kā brigadierim padoto, viņš pat nepaskatījās) un, ūsās smaidīdams, runāja:

— Malacis, malacis! To brigādei katrā ziņā ieskaitīs, uz galvošanu ieskaitīs! ...

Pēc Vecmaņa domām, Upenieks bija ticis cauri ar vieglu sodu, un viņš nolēma, ka pienācis laiks sapurināt un mudināt krāsotājus. Amats... jā, par viņu bija ko palauzīt galvu. Viņš Vecmaņa cerības nebija attaisnojis. Kā Amats, tā Upenieks bija taisnā ceļa gājēji, varbūt ar to starpību, ka viens vairāk raudzījās uz sevi, bet otrs — uz priekšu. Tas vislabāk bija redzams no tā paša komandpunkta.

«Khe, khe! Jā,, taisni no šīs virsotnes,» Vecmanis apmierināti krekstēja un nodzēsa izplūdušo smaidu, kas viņam pavisam nepiederējās.

Diena rūpnīcā bija beigusies un, pēc visa spriežot, beigusies labi. Vecmanis steidzās uz māju, kur bez viņa ziņas un padoma arī neko nedrīkstēja iesākt...

2

Ernests Krilova «uzbrukumu» neizturēja un iestājās fizkultūras institūta neklātienes nodaļā. Viņu iedalīja (ar tā paša Krilova ieteikumu) arī rūpnīcas futbolistu rezervē, kur gatavoja komandas pamatsastāvam papildinājumu.

Komjauniešu sekretārs bija panācis savu, un tagad par Taci sāka interesēties sabiedrisko kārtības sargu priekšnieks. Tas, kā izrādījās, bija vēl neatlaidīgāks par Kri-lovu, notēlodams Ernestam sargu pienākumus gandrīz vai romantisku piedzīvojumu gaismā.

Pēc zādzības atklāšanas viņš ataicināja Taci uz štābu un noturēja pie sevis vairāk par stundu.

Ernests iznāca no štāba telpām nosvīdis. Uz visiem viņa iebildumiem sargu priekšniekam bija it kā jau iepriekš sagatavotas atbildes. Kad Ernests teica, ka viņš dienā strādājot un vakaros mācoties, priekšnieks smiedamies atbildēja:

— Ar to jūs nevienu nepārsteigsiet. Gandrīz katrs no rūpnīcas jaunajiem strādniekiem mācās. Arī es mācos, kaut neesmu vairs nekāds jaunais.

— Un treniņi? Tie notiek ik pārvakarus, — Ernests ķērās pie pēdējā līdzekļa.

— Arī tas nav jaunums! Mūsu vienībā ir puisis, kas strādā un apmeklē vakarskolu, spēlē basketbolu, bet es viņu neesmu dzirdējis sūdzamies par laika trūkumu. Tā ja, biedri Taci!

— Man jūsu darbā trūkst iemaņas . . .

— Bet kurš atklāja blēžus?

— Tā bija tīrā nejaušība ...

— Laba nejaušība! Man šī lieta ir labāk zināma nekā jums ...

Ernestam vairs nebija ko atbildēt. Viņš raustīja rudās uzacis un nezināja, kur sprukt.

Sargu priekšnieks uz brīdi apklusa un lāva viņam izdomāties no sirds. Beidzot viņš nāca Tacim palīgā, sacīdams:

— No sākuma mēs jūs bieži neiejūgsim, tikai ievingrināsim iet... Starp citu, mūsu darbs saistīts ar piedzīvojumiem, kas jūs var interesēt. Tātad — norunāts!

Agrāk Ernests nezināja, kur likt un kā pavadīt brīvo laiku. Bet tagad, kad viņš jutās ievirzīts it kā kādās sliedēs, dažu labu reizi gāja kārtīgi nepaēdis un piemirsa aizbraukt pie tēvoča ...

Taisnību sakot, viņš ar tēvoci ne labprāt gribēja tikties. Starp viņiem bija radusies plaisa. Dzīvodams pie Dīķīša, Ernests novēroja daudz ko tādu, kas viņam no sākta gala nepatika, bet paaugušam kļuva pat nepanesams. Tēvoci nodarbināja vienīgi tas, kā un kur vairāk ieraut, un ienākumu dēļ viņš bija gatavs pārdod dvēseli velnam. Dīķītis saņēma samērā labu pensiju. Bet tā viņu neapmierināja. Viņš alka darboties un izgādāja sev pārziņa vietu veikaliņā, kur pārdeva petroleju, dažādas eļļas, krāsu un laku. Ernests manīja, ka petroleja tēvocim plūst prom pa blakus kanāliem, un, jādomā, ka tas pats notika arī ar §ļļām un krāsām. Ernestam palika apslēpts tikai tas, ka Dīķītim ir kādi darījumi ar Zigurdu, ar kuru, kā par nelaimi, viņš bija iepazīstinājis tēvoci. Par šiem darījumiem Ernestam maza nojausma uzaūsa alus paviljonā, kad viņa paziņa pēkšņi aprāva sev nevēlamo valodu.

Sevišķu žēlumu Ernests pret tēvoci nejuta. Tiešāk vai netiešāk viņš Dīķīti par tā veikaliem bija brīdinājis, bet, kad tēvocis pret brāļadēlu palika kurls un turpināja dzīvot pa vecam, Ernests savus mājienus vairs neatkārtoja.

Radi paliek radi, bet pie Ernesta Tača pirkstiem sveša, nenopelnīta kapeika nebija pielipusi.

Piecpadsmitā nodaļa SNIEG UN PUTEŅO

1

Saka, ka tas neesot mākslinieks, kurš pēc atmiņas nespējot attēlot ainas, kas tam ir tuvas. Pāvilam atkal nāca prātā Aivazovskis, kas daudzus jūras skatus bija gleznojis nevis dabā, bet pēc atmiņām, pēc tiem iespaidiem, ko uz mākslinieku bija atstājusi jūra.

Ar portretu bija grūtāk un sarežģītāk, bet Pāvils nolēma pārbaudīt savas spējas.

Kopš vējainās un kritušo lapu pilnās rudens nakts viņam nedeva mieru Veronika. Pāvils domāja, ka nemiera cēlonis slēpjas nedzimušajā portretā. Tas ar viņu nenotika pirmo reizi, jo tikai tad, kad viņš iecerēto darbu bija nobeidzis, sirds nomierinājās un it kā iegula agrākajā vietā.

Kad nodoms bija nobriedis, Pāvilu vēl aizkavēja tikai tas, kādā tehnikā Veroniku atdarināt. Beidzot viņš palika pie sangīnas. No eļļas krāsām, par nožēlošanu, bija

jāatsakās, jo tām vajadzēja modeli. Ja portrets izdosies, viņš to pavasari iesniegs akadēmijai kā pārbaudes darbu.

Izvēlētā tehnika atļāva Pāvilam strādāt vakaros pie elektriskās gaismas, un viņa logs nodzisa tikai pēc pusnakts. Nemiers, kas to bija vajājis, tagad norima un it kā pārvērtās iedvesmā. Viņš strādāja mierīgi un nosvērti. Pāvila cietā, darbā rūdītā roka turēja zīmuli droši, ievilkdama Veronikas sejā visvieglākās līnijas un caurspīdīgākās ēnas.

Aiz dažādiem ieganstiem Pāvils tagad centās satikt Veroniku biežāk. Dažreiz tikšanās ilga tikai īsu brīdi, bet viņam šī brīža pietika veselam darba cēlienam.

Veronika, kura par Pāvila ieceri neko nezināja, reiz smiedamās teica:

— Tu, Pāvil, mani ar savām acīm noēdīsi. Ej! — viņa pagrieza vērojošo mākslinieku uz durvīm un viegli pastūma aiz pleca.

Pāvils ar portretu nesteidzās un bija apņēmies zīmēt kaut desmit variantu, līdz darbs viņu beidzot apmierinās ...

Pa to laiku nemanot bija iestājusies ziema. Pirmā sala skarti, kailo koku zari izskatījās kā pienā apmērcēti. Sals pieņēmās. Pēkšņā aukstuma pārsteigti, ļaudis savās gai-tās steidzās teciņiem, it kā no kaut kā bēgtu. Salam pievienojās sniegs, sāka puteņot. Pa ielām un parkiem, ap namu stūriem un 'virs jumtiem griezās biezas sniega strūklas. Paceļot acis, likās, it kā kūpētu visas pilsētas skursteņi.

Pāvils, no visa tā neko nemanīdams, turpināja savu darbu, atrazdams Veronikas sejā jaunus vaibstus, nepamanītas rakstura iezīmes. Veronika viņam it kā atgādināja kādu grāmatu, ko var lasīt un pārlasīt, katru reizi atrodot tur kaut ko agrāk nepamanītu vai neapjaustu.

Pāvils pie samērā nelielā portreta nostrādāja gandrīz divi mēnešus, neatraudamies no tā nevienu brīvu stundu. Viņš neatcerējās, ka būtu kādā citā darbā ieguldījis tik daudz izjūtu un domu, strādājis ar tik dziļu, bet apvaldītu iejūsmu kā pie Veronikas tēla radīšanas.

Beidzot Pāvils atzina, ka portrets ir gatavs un tas viņam izdevies. Taču tai pašā laikā viņš juta, ka Veronika it kā paņēmusi viņa sirdi, atstādama sūru smeldzi.

Cerētā un gaidītā miera nebija, un viss sākās no gala. Tagad viņa asinīs runāja it kā divas Veronikas: tā diendienā sastopamā un tā, paša radītā, kas noraudzījās uz viņu no sienas. Tagad Pāvils sāka saprast, kur slēpjas viņa nemiera cēlonis un ka portrets nespēj nekā novērst vai izmainīt.

Vecgada priekšvakarā, kad pār pilsētu svilpodams un aurodams trakoja polārais putenis, Pāvils saņēma ielūgumu. Veronika ar Ēvaldu viņu ielūdza savās kāzās.

Šī nakts viņam vilkās bezgala gausi. Laukā gaudoja putenis, aizvilkdams logu ar iepelēkām, tumsas nokrāsotām pārslām.

Pāvils pats laikam nepateiktu, par ko tas domāja. Viņš nepārtraukti staigāja pa istabu, klausīdamies ziemeļu vēja mežonīgajā dziesmā, un viņam likās, ka domas, līdzīgi putenim, virpuļo un griežas, nespēdamas norimt un piestāt mierīgā krastā.

Kad kājas vairs neklausīja, Pāvils apsēdās pie galda un ar pūlēm valdīja acis. Plakstiem aizveroties, viņš pameta skatienu Veronikā, kas uz viņu noraudzījās nevis ar smaidu, bet ar pārmetumu ...

2

No sākuma Ēvalds ar Veroniku nolēma atzīmēt jaunās dzīves sākumu rūpnīcas klubā, bet vēlāk šo nodomu atmeta. Viņi atzina, ka sakarā ar Jaunā gada sagaidīšanu kāzas klubā var izvērsties pārāk skaļas, ko ne viens, ne otrs nevēlējās.

Viņi negribēja atteikties tikai no izraudzītās dienas un norunāja svinības sarīkot Indāna Pārdaugavas dzīvoklī, uzaicinot tuvākos draugus un biedrus.

Vecgada vakarā sprakšķēja nepiedzīvots sals. Pār piesnigušo pilsētu gulēja ledaini salta migla, saplūzdama ar steidzīgo gājēju elpu. Gar ietvju malām stiepās augsti sniega vaļņi, ko nepārtraukto puteņu dēļ nespēja laikā novākt, pilsētas nomaļās ielas vietām atgādināja tranšejās izraktu kaujas lauku. Aukstums dzēla un svilināja kā ar nātrēm.

Pāvils ieradās viens no pēdējiem, kad kāzu viesi jau sēdēja pie galda. Nobrūnējusī āda viņa vaigos sala no-sārtināta, un tas piešķīra sejai mundru izskatu.

Pāvila ierašanās pārtrauca sākto mielastu, un visu acis pievērsās jaunajam māksliniekam, par kuru vairāki viesi bija dzirdējuši, bet redzēja pirmo reizi. Viņš jaunlaulātos apsveica un novēlēja laimi, pasacīdams vēl dažus vārdus, ko tādos gadījumos mēdz sacīt, un pasniedza dāvanu.

Pēc iesaiņojuma varēja nekļūdīgi noteikt, ka tā ir glezna, tāpēc visi ar interesi sekoja tās atsaiņošanai. Kad atsegto portretu izstādīja redzamā vietā, visvairāk pārsteigta jutās Veronika, kas savā dvīņu māsā raudzījās spulgām acīm. Portrets visiem patika, un Amata zobgalīgā piezīme, ka Džokonda tagad esot pārspēta, izskanēja, neviena neievērota. Krilovs piespieda pie lūpām pirkstu, likdams Ojāram saprast, lai viņš šo sarunu neturpina.

Veronika nosēdināja Pāvilu sev pa labi, laiku pa laikam pamezdama acis uz savu portretu, vērtīgāko no dāvanām, kas viņai un vīram bija pasniegtas. Viņa klausījās viesu čalas, bet maz ko dzirdēja, jo ar kādu sirds dalu dzīvoja citur ...

Tikai tagad viņa saprata, kāpēc Pāvils pēdējā laikā bija viņu tik cieši uzlūkojis, it kā gribētu acīm ieskatīties vai sirdī. Veroniku satrauca ne vien portreta tuva un izjustā līdzība, bet arī kādreiz viņas nejauši izmestie neapdomātie vārdi, ko Pāvils bija sapratis tieši. To no Veronikas nebija iespējams noslēpt, un viņai kļuva Pāvila žēl. Viņa nebija gribējusi to tīši ievainot...

Visu vakaru Veronika bija pret Pāvilu ļoti uzmanīga un gādīga, rūpējās, lai viņa glāzē netrūktu vieglā vīna un šķīvī pats labākais uzkožamais. Bet viņa tomēr nespēja atbrīvoties no uzmācīgās domas, ka Pāvilam šovakar labāk būtu atrasties tālāk no viņas ...

Pie galda valdīja skaļa jautrība. >

Pāvils neizkrita no lomas. Viņš šoreiz neatteicās arī no vīna, ko parasti dzēra maz, jokoja un smējās par trāpīgām asprātībām. Kad pienāca viņa kārta tostam, Pāvils, starp citu, teica, ka viņam sirds esot smagāka nekā citiem, jo viņam reizē jāšķiras no divām Veronikām . . .

Pāvila tosts izsauca jaunus smieklus, viņš smējās arī pats, taču Veronika pie galda laikam bija vienīgā, kas juta, ka šie smiekli skan caur asarām.

īsi pirms pusnakts, kad galdā parādījās šampanietis, atskanēja durvju zvans. Indāns piecēlās un gāja ielaist, minēdams, kas tas varētu būt par nācēju. Ielūgtie draugi visi bija ieradušies.

Drīz priekšnamā ierunājās tāda kā pazīstama balss, un pēc mirkļa Indāns ieveda... Ernestu Taci!

Veronika neviļus it kā satrūkās, bet Ernests nāca tieši pie viņas, jo Indānu tas jau bija apsveicis. Pret pārējiem viņš tikai paklanījās, nosēzdamies ierādītajā vietā.

Ernests neprata klusēt un tūlīt iesāka:

— Es taisni kā no treniņa. Nu tad laiks! Sporta zālē, bumbu dzenādams, svīdu pēc nelabā. Kad beidzu trenēties un iznācu laukā, man krekls vienā mirklī piesala pie muguras, — viņš noskurināja plecus un nozīmīgi paskatījās uz Krilovu, it kā tas būtu tas vainīgais.

— Redz kā! Ai, ai, ai! — Krilovs šūpoja galvu.

Ernests turpināja:

— Kā jau svētku gaidās, šodien visi, kam vien bilsti kādu vārdu, kratās nost, izliekas nevaļīgi un steidzīgi. Bet man vakars tāds pabrīvāks un vienam tupēt nav patikas. Tikai — kur iet? Un tad man viens taisni kā pa pieri: Ēvalds ar Veroniku dzer taču kāzas! Sak, došos turp! Vai nu šitādā suņu laikā dzīs mani atpakaļ? ...

Krekls pie muguras Tacim nebija piesalis, bet aukstums to bija izņēmis līdz kauliem, jo viņš nemēdza kaut cik siltāk ģērbties.

Indāns pielēja ar stipru vīnu pašu to lielāko glāzi un teica: ,

— Sportistu valodā runājot, tas soda sitiens par... nokavēšanos. Dzer nepieskandinot. Mēs tevi jau esam pārkoduši...

Ernests izsūca glāzi līdz dibenam, noslaucīja ar delnu zoda ieliekumā vīna lāsi un dūšīgi nokrekstējās.

— Derīgs! Mugura tūlīt atvilga ...

Nelielais samulsums, ko radīja Ernesta Tača pēkšņā parādīšanās, bija pārvarēts.

Tuvojās divpadsmit. Ieslēdza radio, un, kad izskanēja Kremļa kurantu pēdējais sitiens, sākās tosti un novēlējumi. Vispirms tukšoja glāzes Jaunajam gadam un par jauniem sasniegumiem, tad uz Veronikas un Ēvalda kopdzīvi, par katru profesiju un visām profesijām. Kri-lovs beidzot pacēla glāzi un uzaicināja iedzert uz rūpnīcas futbolistu panākumiem. Priekšlikumu uzņēma atsaucīgi, jo izrādījās, ka te visi bija dedzīgi futbola draugi.

— Lai nu paliek tosti, bet kā ar izredzēm? Saki to! — Upenieku Vilis griezās pie iesilušā un sasarkušā Ernesta.

Ernests, laša gabalu dakšiņā pacēlis:

— Drīz sāksim ziemas treniņus dabā, bet...

— Kas tev vēl par «bet»?

— Laukums, lūk, piedzīts ar sniegu tribīņu augstumā. Stadionā drīzāk varēs peldēties, ne futbolu spēlēt!

— Ja nu tik vien tā bēda, tad nav ko raudāt! Rīkosim svētdienas talku un tavu laukumu notīrīsim kā galdu, — Krilovs teica.

— Tas iet! — Ernests atsaucās. — Mēs pagājušo gadu...

— Šogad, ne pagājušo! — manāmi ieskurbušais Pāvils kā izmisis iesaucās. — Man ... e-eh, mums pagājušajā nav ko meklēt! ...

Veronika saprata, ka izdzertais vīns iedarbojies uz Pāvila saspringtajiem nerviem. Viņa ar pārmetumu paskatījās uz Krilovu.

— Atnāk, un tik vien viņiem tās runas kā par kādu tur sniega novākšanu, — Veronika piecēlās no galda un gāja vārīt viesiem kafiju.

Sievietes Veroniku atbalstīja, un sarunas par sportu izbeidzās. Arī Pāvils piecēlās, lai paelpotu laukā sala gaisu. Veronika paspēja pēdējā brīdī viņam uzmaukt galvā cepuri un apmest ap kaklu lakatu, lai viņš aiz iz~ klaidības nesaaukstētos.

— Laiks atvadīties, klāt jau rīts! — Krilovs uzsauca viesiem un uzcēlās no tahtas.

— Tas neiet! — Veronika protestēja. — Es pacienāšu jūs ar karstu kafiju, lai ceļā uz mājām nenosalstat. Un tad — manis pēc ...

Pret to neviens neiebilda, bet Krilovs gāja uz durvīm.

— Kurp tu? — Veronika viņu apturēja.

— Es tikai uz brīdi, — Krilovs teica.

Migla bija nosēdusies, atsegdama zvaigžņu smiltīm piebārstītās debesis, kas auštrumos meta stingu un saltu rīta atblāzmu.

Kā bērna dvaša tīro sala gaisu saelpojies, nāca Pāvils. Krilovs teica:

— Iedzersim kafiju un atvadīsimies.

— Jā, — Pāvils tikko dzirdami atsaucās.

— Pēc kafijas, es teicu, iesim.

— Jā, — Pāvils atbildēja vēl klusāk.

Rīta blāzma no nēskaidri zaļganas pārgāja iezaļi dzeltenā, nobālēja un, viegli sarkdama, lēni kāpa debesīs.

Sākās jauna diena.

Krilovs pēkšņi satvēra domīgo Pāvilu zem padusēm un pacēla viņu gaisā ...

Sešpadsmitā nodaļa AMATA PĀRDOMAS

1

Sals un puteņi nerimās. Aizsala pat tādi ūdeņi, kas parasti bija kuģojami cauru ziemu. Rīgas līcī spēcīgi ledlauži cīnījās ar ledu kā Arktikā, vājākos kuģus ņemdami tauvā. Apsala putni, ezeros un upēs slāpa zivis.

Bet februāra beigās sals valdīja tikai naktīs, pa dienu piesaulē sāka pilēt jumti un krist skanīgas lāstekas. Ar vāru, nejūtamu elpu tuvojās pavasaris.

Veronika saaukstējās. Pēc atveseļošanās ārsts ieteica laiciņu pavadīt sanatorijā, ja iespējams — dienvidos. Rūpnīcas vietējā komiteja izgādāja ceļazīmi, un marta vidū viņa aizbrauca uz Krimu.

Aizvadījis sievu, Indāns vēl uzkavējās stacijā. Viņš aizgāja līdz perona galam un nesteigdamies griezās atpakaļ. Viņam bija tāda sajūta kā rudenī, kad Veronika, neko nepaziņojusi, aizbrauca uz Ļeņingradu pie vecākiem. Indāns bija arī nopietni nobažījies par viņas veselību. Šoreiz, acīm redzot, viņai būs jāārstējas ilgāk, jāuzturas dienvidos līdz tam laikam, kamēr te, ziemeļos, būs iestājusies vasara.

Pienāca tālsatiksmes vilciens. Sagaidītāji ar atbraucējiem apskāvās, mirdzēja acis un skanēja līksmi satrauktas valodas. Indāns skatījās skumīgi un domāja, ka viņam līdz satikšanās brīdim vēl tālu. Viņš saguris iesēdās trolejbusā un brauca uz savu tukšo dzīvokli.. .

Ziemas mēnešos kuģu pienāca mazāk, taču darba un pasūtījumu rūpnīcai netrūka. Cehi rosīgi gatavojās navi-

12*

179

gācijas atklāšanai un remontēja kuģus, kas te bija iestrēguši ziemā. Tiklīdz ūdeņi atbrīvosies, tiem jāiziet jūrā.

Vecmanis kustējās kā ūdenszāle. Viņš aukstuma nebaidījās un vienam otram jaunietim, kas rāva galvu apkaklē, stādīja sevi par priekšzīmi. Vecmanim ne sals, ne ledainais vējš klāt netika. Ģērbies vatenī un biezās biksēs, siltā ausainē un ādu apšūtos velteņos, viņš bez bažām varēja gulēt polārajos sniegos zem klajas debess. Bet Ernests un citi puiši gāja īsos pusmēteļos un bieži bija redzami bez cepurēm.

Kad patrāpījās brīvāks brīdis, Vecmanis rokas klēpī neturēja. Tad viņš bija redzams kopā ar pārējo cehu priekšniekiem un meistariem un sarunā centās neuzkrītoši izcelt savu darba iecirkni. Pie citiem viņam daudz kas nebija pa prātam. Te savā vietā nestāvēja materiāli vai gatavā produkcija, te atkal, kā nākas, nebija novietota jaunā mašīna. Visur viņam bija kur pieķerties, uz ko aizrādīt.

Un kādi izskatījās paši cehi? Kad uzņēmumu vērtēs no galvas līdz kājām, tad cehu dēļ vien varēja rūpnīcu izgāzt cauri! Pie viņa, Vecmaņa, bija tāda kārtība, ka grūti kam piesieties, par nolaidību nemaz nerunājot.

Kad dažs meistars ieminējās, ka Vecmanis sava ceha atjaunošanas laikā it kā stāvējis malā un no sākuma tam pat pretojies, viņš par tik aplamām valodām uztraucās. Lai viņš vienaldzīgi noskatītos! Vai šie akli, ka tic tādām tenkām? Kurštbija skrējis un plēsies, ja ne viņš? Tas puika, tas bilžu mālētājs? Vecmanim bija viņš jāved pie rokas pat uz noliktavu .. . Vai ar tādu zeņķi, kam ne prasmes uzstāties, ne ar ļaudīm apieties, kāds nopietni rēķinātos?

Atspēkojis aizdomas par vienaldzību un malā stā-

vēšanu, Vecmanis tomēr mainīja sarunas virzienu, jo ej nu sazini, ar ko velns nejoko ... Tā viņš noņēmās caurām dienām, dažreiz aizmirsdams iekost pusdienas. Vecmanis labi zināja, ka valodas par viņa rosību nonāks tur, kur tām bija jānonāk...

Vērodams Vecmaņa izdarības, Amats tikai nosmīnēja vien. Viņu attiecības vairs nebija agrākās, kad ceha priekšnieks neko neuzsāka, neapspriedies ar galdnieku brigadieri. Galvenais inženieris ar savu uzslavu Pāvilam, kas nepiederēja pie galdniekiem, bija galīgi sagrozījis ceha priekšniekam galvu. Amats nosauca Vecmani par cilvēku bez mugurkaula, uz kuru nedrīkst paļauties.

Drīz viņi saķērās. Šoreiz taisnība, šķiet, bija Vecma-nim. Amats nesatika ar vienu no saviem galdniekiem, teicamu mēbeļu meistaru, par ko bija sūdzējies ceha priekšniekam jau agrāk. Kad galdnieks ieradās darbā iereibis, bet otrā dienā neatnāca nemaz, Amats pieprasīja viņu atlaist.

Vecmanis satrūkās un gandrīz ar izbailēm skatījās uz brigadieri, novilkdams:

— Vai tev prāts! Atlaist tādu meistaru!

Amats aukstasinīgi atbildēja:

— Es, ja nemaldos, tev teicu, ka graut darba disciplīnu nepieļaušu, lai vai diez kāds meistars tas būtu!

— Vai tā viņam pirmā reize? — apjukušais ceha priekšnieks pēc laiciņa ieprasījās.

— Pirmā vai desmitā, tas šoreiz nav no svara . ..

— Kā tā — nav no svara? Es ar viņu parunāšu pats. Vārdu sakot — nokārtosim.

Ar strādnieku atlaišanu Vecmanis nekad nesteidzās, gribēdams būt taisnīgs. Bet atsevišķos gadījumos viņš bija par daudz iecietīgs. Taču arī šajā ziņā Vecmanis

ieņēma īpašu pozīciju: viņš negribēja iegūt sev nelabvēļus.

Pēc kāda laika, kad šķita, ka brigadieris savu prasību vairs neuzturēs, viņš paveda Amatu sāņus:

— Nu, es ar tavu galdnieku izrunājos. Viņš saka, ka viņam piedzimis, tas ir, sievai piedzimis, pareizāk, viņiem piedzimis dēls. Un tad uz tiem priekiem par mantinieku ... Es domāju, ka zināms attaisnojums ... Vajag, brigadier, taču saprast...

Amats iesmējās, bet ne jautri:

— Bērni dzimst katru dienu simtu simtiem. Un, ja mēs šīs dienas pārvērtīsim par svētkiem, tad kas šo laimīgo tēvu vietā strādās? Eņģeļi, vai? Pie tam viņam ir arī citi grēki...

— Kādi tad?

— Man tos nav vajadzības uzskaitīt...

— Kā vēlies, bet es viņu neatlaidīšu. Izteikšu rājienu — un viss! Man strādnieki, un vēl tādi meistari, no debesīm nekrīt.

— Tādā gadījumā tev cehā triecienniekus neredzēt kā savas ausis!

— Nebrauc tik dikti! Atlaist... Tu domā, ka tas viņam būs diez kāds sods? Otrā dienā mūsu galdnieku atplestām rokām pieņems darbā katrs mēbeļu kombināts. Ne viņš, bet mēs paliksim ar garu degunu.

Amats ar Vecmani tomēr nevarēja vienoties un šķīrās, viens ua otru noskaitušies, gandrīz vai naidīgi.

2

Aprīļa vidū, dienvidu vējiem iepūšoties, Daugava sakustējās. Sāka iet ledus. Pa plato, vietām no krastiem izgājušo upi steidza ātra, mutuļaina straume, nesdama sev

līdzi šķautnainus ledus gabalus. Ūdens bija māla krāsā un biezs kā iejava.

Upes krasti it kā uzelpoja. Sāka pukstēt motori, un atskanēja sirēnas, zvejnieku artelis vilka pavasara lomus, un makšķernieki ķēra pirmās sudrabainās vimbas.

Indāns šo dienu bija gaidījis ar nepacietību un steidzīgi ielaida ūdenī motorlaivu. Spiesties pa autobusiem viņam bija apnicis līdz kaklam.

Sākās pirmais pavasara brauciens. Ar vienu roku viņš vadīja stūri, otrā — turēja Veronikas vēstuli, ko viņam, iznākot no mājas, bija pasniedzis pastnieks kopā ar avīzēm. Tā bija viņas pirmā — ilgi gaidītā vēstule. Bet Indāns par to nedusmojās, jo Veronika, tāpat kā viņšt bieži rakstīt nemīlēja.

Pūta mēreni stiprs jūras vējš, cirzdamies sejā un jaukdams matus. Palu ūdeņi vēl nebija noskrējuši, un viļņi šķīda duļķainām putām. Motora un straumes dzīta, laiva šāvās kā žigla kaija, lidodama no viļņa uz vilni. Pavasara vējš nepaspēja viņu krietni izvēdināt, kad rūpnīca jau bija klāt.

Ātrais brauciens un trauksmainais vējš, kas vēl rūca ausīs, plūdināja pa asinsvadiem rosmīgu nemieru.

Indāns pārlasīja tās vietas, kur Veronika rakstīja par savu veselību, kurai nekas nedraudot, ka viņa dienvidos ne tikai atpūšoties, bet arī mācoties un, tiklīdz atgriezīšoties Rīgā, tā došoties uz Ļeņingradas institūtu.

Pēc garās, bargās ziemas iestājās agrs un silts pavasaris. Bagāti noziedēja augļu koki, un dārzi, kas apņēma rūpnīcas apkārtni, stiprākā vējā izskatījās kā putenī, nokaisīdami zemi baltām pārslām.

Daudziem rūpnīcas jauniešiem pavasara plauksme pagāja kā nemanīta, jo, sēžot pie grāmatām, jūsmai par ziediem neatlika laika. Kopmītnē biežāk parādījās In-dāns, kura zināšanas vienam otram lieti noderēja. Tur šad tad iegriezās arī Krilovs. Tiešajos mācību priekšmetos viņš nespēja daudz palīdzēt, bet sekretāra ierašanās puišus vienmēr uzmundrināja un stiprināja viņu paļāvību.

No Upenieka brigādes šogad vakarskolu beidza četri krāsotāji, kas bija atbrīvoti eksāmenu gatavošanai.

Krāsotājiem bija pilnas rokas darba, bet palīgstrādniekus nebija kur ņemt. Upenieks izdomājās visādi, taču netika ne pie kāda gala. Pēdīgi viņam it kā paspīdēja izeja.

No mēbeļniekiem neviens eksāmeniem negatavojās, un brigāde strādāja pilnā sastāvā. Arī darba pašreiz tiem bija mazāk nekā krāsotājiem. Jāparunā ar Ojāru, viņš varbūt neliegs dažus lakotājus, kuriem krāsošanas māksla nevarēja būt sveša.

Upenieks vispirms par to ieminējās ceha priekšniekam. Vecmanis pakasīja pakausi. Varēja manīt, ka viņš par šo ideju nav sajūsmināts. Bet kaut kas bija jādara, jo citādi Upenieks ar darbiem viens netiks galā. Tas viņam bija skaidrs.

Ceha priekšnieks, kā parasti, gribēja izsaukt brigadieri pie sevis, bet tad pārdomāja un devās viņu uzmeklēt pats. Upenieks sekoja priekšniekam.

Cehā Amatu nekur neredzēja.

— Kur brigadieris? — Vecmanis jautāja vienam no strādniekiem.

— Aizgāja uz kuģi.

— Ejam turp! — Vecmanis pamāja Upeniekam.

Bet viņi ar Amatu saskrējās durvīs.

— Ienāc pie manis. Jāparunā par svarīgu lietu, — ceha priekšnieks pavilka brigadieri aiz piedurknes.

Amats izskatījās sadrūmis un bija it kā ar ko neapmierināts. Vēsām acīm viņš skatījās uz Upenieku un Vec-mani, it kā minēdams, kas tiem varētu būt aiz ādas.

Galvu noliecis, brigadieris noklausījās, ko viņam stāstīja ceha priekšnieks.

— Es jau to, kā zinādams, paredzēju, — Amats pacēla acis, kurās ieplaiksnījās zobgalīgs smīns.

— Nu lieliski! — Upenieks iesaucās.

Amats klusu iesvilpās.

— Netrāpīji! Lai es tev atdodu strādniekus! Bet ko iesākšu pats? Vai man nav uzdevuma?

Upenieks sadrūma. Viņš bija priecājies par agru. Vec-manis krekstēja un kremšļoja, it kā būtu saaukstējies. Beidzot teica:

— Uzdevums ir katram, tas taisnība. Bet tavu uzdevumu šoreiz nevar salīdzināt ar Upenieka. Pie tam tu strādā ar pilnu brigādi, bet viņš — tikai ar pusi.

Upenieks vēl piemetināja:

— Ja krāsotāji nebeigs laikā — bet pašreiz šķiet, ka tā būs, — rūpnīca aizkavēs kuģi. Tātad, domādami tikai par sevi, mēs neizpildīsim kopējo uzdevumu. Aizdod man trīs vai četrus cilvēkus! Ne ilgāk kā uz nedēļu.

— To es nevaru, — Amats atteica, bet it kā pielaidīgākā balsī. — Un tev no viņiem būs maz labuma. Es pat šaubos, vai kāds no tiem turējis rokā krāsotāja sareni. Vienu izmēģināšanai es tev dodu. Ņem vesels!

— Kas tad tev par mēbeļniekiem, ja viņi nejēdz apieties ar otu! — Upenieks uztraucās. — Tu, kā redzams, kaut ko te putro. Vienu izmēģināšanai... Ar to man nav līdzēts!

— Tas tiešām izklausās pēc izsmiekla, — Vecmanis noņurdēja un vairs neiejaucās.

— Bet ja nu man pašam kas aizķeras? — Amats kā šaubīdamies novilka. — Viss var atgadīties . ..

— Tādā gadījumā es uz tavu pirmo pieprasījumu došu strādniekus atpakaļ, — Upenieks attrauca, juzdams, ka svari liecas uz viņa pusi.

— Uh, kā skrien laiks! — Vecmanis, paskatījies pulkstenī, noteica un virzījās uz durvīm. — Bet man vēl jākārto ne tādas lietas vien .. .

Kad ceha priekšnieks izgāja un pameta abus brigadierus divatā, Amats vēl labu brīdi domāja. Viņš, kā redzams, negribēja tik viegli piekāpties, kaut atzina, ka Upeniekam vajag palīdzēt.

Upenieku Vilis klusēja, viņam vairs nebija ko piebilst. Klusums ievilkās, un Amats sausi teica:

— Atnāc un izvēlies pats! Es nezinu, kādi meistari tev vajadzīgi...

Septiņpadsmitā un pēdējā nodaļa OJĀRA AMATA UZVARA

1

Autobusā, kurā brauca Tacis, iekāpa arī Vecmanis. Ernests nebija izgulējies un saspiestajā gaisā snauduļoja, vārstīdams plakstus un raukdams rudās uzacis. Pamanījis strupo un nelaipno ceha priekšnieku, viņš pasmagi piecēlās:

— Sēdies, meistar!

Vecmanis palocīja galvu un cienīgi apsēdās. Līdz piestātnei, kur abiem bija jāizkāpj, tie brauca klusēdami.

Vecmanis nekad nesāktu runāt ar Taci pirmais. Pēc notikumiem rūpnīcā Ernesta Tača vārdu minēja biežāk, un attieksme pret viņu pamazām izmainījās. Bet tas uz Vecmani neatstāja nekādu iespaidu. Viņš šo Taci nevarēja ieredzēt līdz pat pēdējam laikam. Viņam nepatika Ernesta brīvā apiešanās ar gados vecākiem cilvēkiem (kā nupat: sēdies, meistar!), viņa izdarības un nesavaldīgā mēle. Tik gaisīgu un vieglprātīgu cilvēku Vecmanis starp strādniekiem vēl nebija sastapis, kaut savā mūžā bija redzējis ne mazums dažādu jaunekļu.

Vecmanis klusībā salīdzināja Ernestu ar savu meitu, kura nebija iedzimusi ne tēvā, nedz rņātē un dzīvoja ģimenē kā baltais zvirbulis. Uh, ar to skuķi viņam sākās tīrās nedienas! Tēvs nesaprata meitu, meita — tēvu. Māja bija pabeigta (blakus būves atlika uz vēlāku laiku, kad no armijas atgriezīsies dēls), un liktos, ka tagad nesaskaņām nebūtu vietas. Bet ne! Viņa vienmēr atrada, kur pieķerties. Pie tam viņa nevis runāja, bet grieza kā ar nazi. Lēca taisni acīs.

Māti viņa pierunāja pamest zemīti un stāties atpakaļ darbā, brāli — dzīvot saskaņā ar saviem nodomiem, par sevi pašu nemaz nerunājot.

Bet tas vēl nebija viss. Pēdējā laikā meita sāka interesēties par rūpnīcu, kur tā nekad nebija bijusi, par tēva darbu un attiecībām ar cilvēkiem, un tas nu izveda Vecmani no pacietības un saniknoja līdz neprātam.

Uz.kliedzieni nelīdzēja, nelīdzēja arī tēva pamācības, kuras meita nosauca par iepelējušām. Kur tāda pusaudze bija radusies, kam ģimenē nekas nebija svēts?

Vecmanis paredzēja jaunas grūtības ...

Izkāpjot Tacis iesāka bez kāda ievada, runā iepīdams sportistu izteicienus:

— Dzird, ka tavā cehā notiekot sīva cīņa par pirmo vietu. Redz, nevar un nevar dzīvot bez tā vietu sadalījuma! Dod kaut pirmo no otrā gala, bet lai būtu tik vieta. Kuriem tad tu, meistar, dod priekšroku: amatie-šiem vai upeniekiem? Man, piemēram, vienalga, kurš no viņiem uzvar. Viņi abi taču vārās vienā katlā! Vai nav taisnība, ko?

Vecmanis neturēja par vajadzīgu atbildēt, viņš tikai nodomāja: «Uzsūtījis nelabais man sarunas biedru!»

Ernests klāja tālāk, nebēdādams, vai meistars viņam atbild vai ne:

— Tu finišam labāk forsē Upenieku. Dari to kaut tāpēc, ka viņa brigādē ir Pāvils, mūsu mākslinieks. Vai esi maz ievērojis, kas tev tagad par cehu? Tādā nav kauns rīkot masku balli! Rūpnīcas klubs, tas netiek līdz! Velna puika! Un kas viņam par nagu! Indāna kāzās es redzēju Veronikas, tas ir, Sidorinas portretu, ko viņš, kā apgalvo, esot zīmējis pēc atmiņas. Pēc atmiņas, vai tu saproti? Tas nav portrets, bet šedevrs! Vārdu sakot, Pāvils ir īsts augstlēcējs, «viņš smiedamies tiks pāri visām barjerām. Tāpēc, meistar, stutē cik spēdams Upenieku Vili. Amats, tas uzrāpsies pats ...

Vecmanim dūca ausis.

No Tača verda/it kā no vulkāna krātera. Sevišķi ceha priekšniekam nepatika Ernesta divdomīgie izteicieni par vietām, kas zīmējās it kā arī uz viņu. Klusēt vairs nebija iespējams, citādi šis puika visu apgriezīs ar kājām gaisā. Nomērījis Taci ar īgnu skatienu, viņš teica:

— Tevi klausoties, cilvēks var kļūt dulns. Muld diez par kādām vietām, masku ballēm, šedevriem un velns zina ko! Kur tu to visu esi sagrābstījis?

Ernests iztaisīja apaļas acis un piepūta lūpas.

— Es viņam stāstu par notikumiem rūpnīcā, bet viņš — sagrābstījis! Kāds pārpratums!

— Par notikumiem ... Tu tikai proti ar muti braukt un visur maisīties kā piektais ritenis. Un kāda velna pēc tavi padomi vajadzīgi?

Vecmanis vēl sarunāja daudz, taču Ernests neuztraucās. Viņš tikai iesānis paskatījās uz ceha priekšnieku.

— Tu noliedz to, ka rūpnīcā notiek sacensība?

— Sacensība ... bet ne tāda, kas izperināta tavā fantāzijā.

— Hm, pieņemsim! Bet es saprotu tā: ja sacensība, tad arī cīņa par vietu. Vai no tā tev, meistar, jākļūst dul-nam?

Viņu ceļš, par laimi, bija galā. Sargs paskatījās uz caurlaidēm un pavēra durvis. Bet Ernests gribēja izmantot izdevību un no sirds izrunāties ar Vecmani, pavadīdams viņu līdz pašam ceham, kur varēja rīkot masku balles.

Vecmanis lēca vai no ādas laukā, bet ausis aizbāzt viņš nespēja.

Agrāk viņš bija domājis, ka Tacis visu laiž pa ausu galam, ka tas nedz ko dzird, ne redz. Bet tagad viņš pārliecinājās par gluži pretējo. Izrādījās, ka Tacis bija dzirdējis no citiem vai noklausījies no paša Vecmaņa ne tikai prātojumus par varoņa zvaigznēm un par Amata izvirzīšanu, bet par to, ka viņam un brigadierim pienāktos vieta padomēs. Ernests runāja ar tādu atklātību, it kā viņš par visu to stāstītu nevis pašam Vecmanim, bet pavisam citam, neieinteresētam cilvēkam.

Ceha priekšnieks ar sparu atrāva durvis un izšāvās caur cehu kā vējš, bēgdams no Ernesta Tača, kas neprata saturēt savu trīskārt nolādēto mēli.

2

Amats pievakarē izkāpa no elektriskā vilciena un izgāja jūrmalā.

Vakars bija reti mierīgs. Rietēja liela un apaļa saule, klādama no apvāršņa līdz malas sēkļiem taisnu, vara spožu ceļu.

Amats gāja gar liedāgu zvejniekciemu virzienā, prom no raibi ģērbtajiem ļaudīm, ar kuriem kā nosēta bija visa pludmale.

Rīt sanāks komisijas, kas lems par to, kura no brigādēm — Upenieka vai viņa — izvirzījusies priekšgalā, izpelnīdamās komunistiskā darba kolektīva nosaukumu. Amats zināja, ka viņš šo nakti neiemigs, ka tā paies, staigājot pa kopmītnes gaiteni un pīpējot, tāpēc sēdās vilcienā un brauca uz jūrmalu kaut kā nosist laiku.. .

Izkļuvis no drūzmas, viņš gāja nesteigdamies un laiku pa laikam apstājās, te noraudzīdamies uz neizprotami mierīgo jūru, te uz mežu, ko apņēma tikpat rāma un vienaldzīga jūnija nakts krēsla ...

Diez kādā sakarā nejauši ienāca prātā pirms gada izjukušais braucieifs, un viņam radās tāda sajūta, it kā viņš toreiz būtu izlikts kaut kur pusceļā vai atdūries pret ko grūti pārvaramu. Kopš tā laika ne darbā, ne mācībās, ja atskaita sīkas kļūmes, viņam nopietnu sarežģījumu nebija, bet pēkšņā sajūta tomēr nedeva mieru. Likās arī neparasti, ka tas ar viņu notika tieši sacensības noslēguma priekšvakarā, kad svaru kausos bija abas Vecmaņa brigādes, no kurām vienu vadīja Upenieks, puisis, kurš nebija drāzts no mīksta koka.

Pieskaroties Upenieku Vilim, Amatam šķita, it kā viņš sataustījis stiegrāku pavedienu, pie kā turēties. Viņš atcerējās visus notikumus, kuros abi bija iejaukti vai iejaukušies paši. Bet atmiņa stingrāk pieķērās vienam no šiem notikumiem — komjaunatnes biroja sēdei, kur izskatīja Upenieka personīgo lietu. Viņš saņēma sodu.

Bet sēde beidzās ar to, ka Amats nokļuva it kā apsūdzētā lomā. Viņu, protams, nesodīja un par viņu neko nelēma, bet, kad viss bija izrunāts, viņš jutās kā notiesāts.

Pāvils pēc tam teica, ka Amats otra acī esot meklējis skabargu, bet pats savā neesot pamanījis baļķi. Lai nu paliek tās skabargas, bet-uz Pāvila piezīmi viņš varēja atbildēt mierīgāk, izturēties pret viņu biedriskāk un nosvērtāk, kā to no redzamas brigādes vadītāja drīkstētu prasīt. Bet tas tomēr nebija noticis.

Tiesa, savu ierosinājumu par Upenieku Viļa atstādināšanu viņš ņēma atpakaļ. Viņu apsveica, un viens otrs pat sita plaukstas, bet tas nenomierināja. Viņš taču bija biroja loceklis, un viņa uzstāšanos katrs varēja novērtēt pēc sava ieskata, piedēvējot nenopietnību vai blakus nolūku.

Vai viņam bija tāds nolūks?

Ja Upenieku no brigadiera pienākumiem atstādinātu, nekas šķietami nemainītos. Cerībām, ka viņa vietnieks varētu būt vājāks sāncensis, nebija pamata, jo krāsotāju kolektīvs bija viengabalains un pietiekami stiprs ...

Amats gāja lēni, kā soļus skaitīdams, bet piere viņam metās mikla un sejā kāpa karsts asins vilnis. Vai tas no siltās jūnija nakts, kam jūra nesūtīja ne mazāko vēsmu? ... Bet viņš, lūk, bija vēlējies tikai novilcināt laiku un neko vairāk ...

Amatam nebija klāt pulksteņa, un viņš nevarēja noteikt, kura stunda tagad ir. Tuvojoties zivju žāvētavu dūmu apņemtajiem ciemiem, jūrā izgāja pirmie traleri un motorlaivas. No tā viņš sprieda, ka vēl ir ļoti agrs, jo zvejnieki, kā zināms, ceļas bez gaismas.

Amats ilgi skatījās blāzmas blāvajā audeklā, kas aus-trumos pamazām piesarka, un nodomāja, cik smagi svīst ausma...

3

Uz pilsētu viņš brauca ar pirmo agro vilcienu. Atspiedis pieri pret loga apmali, Amats snauda un, vilcienam traucot, taktī šūpoja galvu.

Pirmoreiz viņu uzmodināja kontroliere, bet pēc neilga laika, kad vilciens atgāja no kādas stacijas, to paraustīja atkal. Amats atvēra miegainās acis un gribēja īgni atbildēt, ka viņa biļete jau kontrolēta, bet ieraudzīja savā priekšā ... Vecmani!

Ceha priekšnieks apsēdās pretējā solā, un miegs Amatam bija kā ar roku atņemts. Bet Amatu visvairāk pārsteidza tas, ka Vecmanis bija jūtami iesilis, jo meistars reibinošus dzērienus nekad nelietoja un uz iemetējiem skatījās greizi. /

Taču Amata izbrīnu drīz vien izkliedēja pats Vecmanis. Kāds no Vecmaņa draugiem un ilggadīgiem darba biedriem bija viņu ielūdzis savās zelta kāzās. Bet tik svinīgā notikumā bez vīna nedrīkstēja, jo sevišķi tāpēc, ka vecā pāra godībās piedalījušies skaļi jaunieši, kas to dzeramo arī izsūkuši.

No pirmās glāzes takta un pieklājības pēc viņš nav varējis atteikties. Vecmanis uzsaucis tostu uz nākamajām, uz dimanta kāzām un tad licies uz ēdieniem un uzkodām, kas bijuši lieliski.

Bet ar savu atturību viņš pamazām izkritis no sabiedrības un beidzot arī no savas lomas. Tas viņam ķēries tā kā pie sirds. Lai atgūtu zaudētās pozīcijas, Vecmanis cēlis pie lūpām pa pusglāzītei, pa lāsītei, līdz mēle kļuvusi vieglāka, bet galva — smagāka. Cik tad viņam, nepieradušam, vajadzējal

Amats pats redzēja, ka šoreiz Vecmanis nav bijis diez cik uzmanīgs, un ar smaidu nodomāja, ka viņa — Amata vietā tagad vajadzētu atrasties Ernestam Tacim, kas, izmantodams meistara stāvokli, to apspēlētu kā pēc notīm.

Bet iesilušais Vecmanis tomēr bija tik prātīgs, ka šo to noklusēja. Par viesībām viņš pļāpāja labprāt, bet, ko vīna iespaidā tur runājis, to visu neizpauda. Un laikam labi darīja, jo klausījās neviens cits kā Amats. Bet patiesība bija tāda.

Lai Vecmanis atrastos kur atrazdamies, viņš nespēja nociesties, nepalepojies ar sevi. Viņš bija liels meistars pielāgoties apstākļiem un zināja, ko kur drīkstēja atļauties. Vakardienas viesībās, izņemot jubilārus, pārējie Vecmani pazina maz, tāpēc tur varēja sarunāt arī ko vairāk.

Ceha priekšnieks un visu strādnieku ieredzētais meistars vispirms godājamai sabiedrībai nolasīja mazu lekciju par sacensības nozīmi vispārīgi un tad pārgāja pie pašas būtības.

Cehs, kur viņš bija neierobežots saimnieks, apdares, un iekārtojuma ziņā atgādināja modernu klubu, par to interesējās citas rūpnīcas. Un ne pašu ļaudis vien. Tur

reizi pa reizei ieskatījās ar! ziņkārie ārzemnieki, kas viesojās Rīgā. Bet cik pūļu, cik negulētu nakšu tas bija prasījis no viņa! Taču par to atkal — paša direktora pateicība!

Visi cilvēki nebija vienādi apzinīgi. Te tad vienīgais ceļš — audzināšana. Un, kur audzināšana, tur disciplīna, bet, kur disciplīna, tur bez bargāka vārda vai soda nevar iztikt. Viņam bija sava, pašas dzīves diktēta metode, ko varbūt visi neatzina, bet kas nesa augļus...

Amatam Vecmanis stāstīja, ka viesībās viņam bijusi liela piekrišana, kaut tūlīt miglaini piebilda, ka jaunatne visu laiku dziedājusi un dejojusi, tā ka pie galda palicis viņš ar nākošo dimantkāznieku, un tas pats vairāk šņā-kuļojis un klanījis galvu nekā klausījies .. .

Kad Vecmanis nejauši paskatījās uz savu brigadieri, viņa sejā parādījās rūgta vilšanās. Amats bija cieši iemidzis. Tātad viņš visu to bija stāstījis aizmigušam cilvēkam! .. .

Pēc tam arī Vecmanis sāka cīnīties ar nogurumu, kaut ko vēl purpinādams, diez uz ko sirdīdamies, līdz, galvai uz krūtīm noslīgstot, iegrima snaudā kā dziļā atvarā ...

Amats ar Vecmani pamodās Šķirotavā, tai brīdī, kad vilciens uzņēma atpakaļgaitu uz jūrmalu.

4

Ceha priekšnieks ieradās rūpnīcā tieši no stacijas un tūlīt pārģērbās darlSa drēbēs, lai strādnieki nepamanītu, ka viņš naktī ballējies.

Vecmanis neatcerējās, kad viņš būtu atnācis darbā ar neskaidru galvu. Un tas bija ar viņu gadījies tik svarīgā dienā, kad jāsaņem dūrē visa uzmaņa.

Lai smadzenes darbotos kā nevainojams mehānisms, virs pielietoja vecu veco līdzekli: aizgāja uz kafejnīcu un lika sev ieliet simt gramus konjaka.

Arī Amats negāja no stacijas uz kopmītni, bet atnāca reizē ar Vecmani un līdz darba sākumam vēl laiciņu atgūlās.

Viņš par savām smadzenēm nežēlojās . . .

Sēde gāja uz beigām, un atlika tikai balsojot izlemt, kurai no brigādēm — galdnieku vai krāsotāju — turpmāk saukties par komunistisko.

Zālē bija daudz strādnieku, kas pēc darba pulcējās klubā, lai sekotu sēdes gaitai. Amats ar Upenieku bija prezidijā, sēdēja citiem aizmugurē, bet Vecmanis ieņēma vietu pie galda blakus vadītājam. Viņš tikko kā bija runājis un izskatījās sasarcis.

Skaitot plusus un mīnusus, komisijai bija grūti izšķirties, kurai brigādei dot priekšroku. Lai atvieglotu tās uzdevumu, Vecmanis ierosināja, vai lietas labā nepiešķirt nosaukumu abām brigādēm.

Zālē sakustējās. Atskanēja balsis:

— Ar vienu šāvienu divi zaķi!

— Vai nebūs par treknu?

— Lēnām pa tiltu!

— Apakšā dziļš, var izpeldēties . ..

Kad balsis norima, Vecmanis pameta skatienu zālē, kur sēdēja galdnieki un krāsotāji, un pamanīja viena otra sejā neslēptu smīnu. Citi, galvas kopā sabāzuši, par kaut ko sačukstējās.

Ceha priekšnieks saprata, ka pārsteidzies, ka uzstā-

jies neīstā brīdī. Viņam pagaidām vajadzēja klusēt, bet plašāk izteikties, kad komisija jautātu.

Pēc tam vārdu lūdza Amats, un Vecmanim atkal uzausa cerība. Var būt, ka tas, kas neizdevās viņam, izdosies brigadierim. Tacis laikam ne velti teica, ka Amats uzrāpsies pats. Par Upenieku Vecmanis nešaubījās, jo vairākuma ieskats bija tāds, ka nosaukumu pelnījuši , krāsotāji. Cerības bija traki vilinošas.

Upenieks bija redzami satraukts, bet Amats stāvēja runātāju tribīnē kā akmenī izcirsts un savu pārdzīvojumu nenodeva ne ar vienu sejas muskuli. Ar to, kas tam bija sakāms, viņš sevišķi nesteidzās, it kā gribēdams pārbaudīt klausītāju pacietību.

Vecmanis bija viena uzmanība.

Pēdīgi Amats iesāka, teikdams, ka abas brigādes sacenšoties ilgāk par gadu un cīņa bijusi sīva, ritējusi ar mainīgām sekmēm. Tāpēc arī, apspriežot rādītājus, grūti izšķirties. Bet rādītāji neparādot visu, ne tuvu visu . . .

«Tā, tā, rāpies vien augstāk!» Vecmanis, lūpas kustinādams, murmināja.

Tie, kuri pazina Amatu, ziņkāri gaidīja, kas sekos pēc tik zīmīga ievada.

Plāna uzdevumus veikuši kā galdnieki, tā krāsotāji. To apstiprinot arī sacensības pārbaudes. Taču neievērots palicis ne viens vien svarīgs fakts, kas rādītājos neesot ietverts un ko viņš,laikam zinot labāk par komisiju . . .

— Nu tik saturieties! — no zāles lidoja sauciens uz prezidiju, kur sēdēja arī Krilovs.

—• Un šie fakti ne man, ne brigādei, ko es vadu, par labu nerunā ...

Klubā iešalca it kā vējš. Atskanēja kāju švīkoņa un izkustināto krēslu troksnis.

Vecmanis piešķieba galvu, pielika roku ausij. Vai viņš nebija pārklausījies?

Amats no tribīnes to labi redzēja un runas nobeigumā neatstāja nekādus pārpratumus. Viņš nolēma iet taisni. Ja reiz līdz galam, tad līdz galam. Tam tā kā tā bija jā-nāk ...

Ražošanas plāns, kaut tas pats galvenais, tomēr vēl neesot viss. Brigāde ar viņu priekšgalā maz domājusi par rītdienu, mērodama to ar īsu mērauklu, un daudz ko pavisam izlaidusi no redzes loka. Racionāli ierosinājumi un izgudrojumi? Tiesa, arī Upenieka puišiem to nebija daudz, bet viņiem — neviena. Un kā ar izglītību, ar specialitātes apgūšanu? Visi krāsotāji mācās, bet dažs labs galdnieks uzskata sevi par gatavu meistaru un pārtraucis mācīties, bet viņš, brigadieris, tam nav pievērsis uzmanību . ..

Vecmanis pie galda vairs nevarēja nosēdēt, un, kad Amats ieminējās par aizgājušajiem un atlaistajiem galdniekiem, viņš neskaļi iesaucās:

— Tam jau nav prāta! Tīši gāž sevi iekšā!

Arī mēbeļnieki bija kļuvuši domīgi, smaidi nozuduši.

Bet viņu brigadieris gāja tālāk. Atklāti runājot, brigāde esot drusku izlutināta, un tur vainojami ne viņi vien. Vaina gulstoties arī uz tiem, kas vietā un nevietā šķiežas ar uzslavām. Kā mēbeļu komplekts gatavs, tā — uzslava. Bijuši gadījumi, kad viņi slavēti un izcelti nepelnīti. Bet cilvēki, kas pārliecināti, ka tiem viss viegli padodas, staigā aizvērtām acīm un aizbāztām ausīm.

Nokāpdams no tribīnes, Amats noteica:

— Tagad lemjiet!

Te vairs nebija ko lemt.

Vecmanis pirmais atstāja prezidiju un spraucās pie Upenieka, ko apstāja apsveicēji. Ceha priekšnieks abām rokām satvēra brigadiera plaukstu unf pagalam satraukts, teica:

— Es centos, cik spēju, un... gandrīz pārcentos. Bet tā — mācība priekšdienām . . .

Klubā valdīja apslāpēts troksnis. Krāsotāju pulciņš bija ielenkts no visām pusēm. Bira apsveikumi un novēlējumi. Pāvilu pat svieda gaisā. Viņa izspūrusī galva un raibie svārki vien nozibēja.

Visiem pa vidu jaucās mēbeļu galdnieki, kas izskatījās mazliet apjukuši un tādi kā izklaidīgi. Lai nu ko, bet to viņi nebija gaidījuši...

Krilovs vispirms uzmeklēja Amatu. Komjauniešu vadītājs apņēma Ojāru ap pleciem un kā uzvarētāju piespieda pie krūtīm.

IZSKAŅA

«Pāvil, labais draugs! Tu nepaspēsi man atbildēt, kad būšu jau ceļā. Dienvidos es uzkrāju spēkus un drusku ari strādāju, gatavodama ieskaites Ļeņingradas institūtam.

Krimā esmu pirmo reizi, kas, starp citu, liecina, ka viens mūžs par īsu, lai pabūtu visos mūsu zemes novados.

Daba šeit ir lieliska, tā ka brīžiem gribas aizvērt acis un izsaukties: pārāk skaisti, pārāk skaisti! Dzīvoju sanatorijā, kas atrodas uz stāvas krasta klints, no kuras paveras skats uz Melno jūru.

Raugos uz kalniem, uz mākoņiem, kas nāk no ziemeļiem, un kā tie, cīnīdamies ar augsto grēdu, pārveļas tai pāri un līst ielejā kā ūdenskritums; klausos, kā ostā, pret kalnu krūtīm atsizdamās, skan zvejnieku kuģu svilpes un ar dobju troksni rūc šķīstošas bangas.

Es katru dienu noeju lejā uz ostu, kur stāv zvejas flote no visas Krimas piekrastes. O, kas te par vīriem, kas par jūrniekiem! Es atceros, ka arī Tu mīlēji ostu un jūrniekus, tāpēc Tev, Pāvil, katrā ziņā tie jāredz!»

Pēdējās dienās Pāvila galva bija tik aizņemta, ka viņš nespēja iedziļināties pat Veronikas īsajā vēstulē. Nolicis mākslas akadēmijā pēdējo eksāmenu, Pāvils gāja uz Daugavmalu, lai brīdi paliktu vienatnē ar sevi.

Te, kur viņš bija pirmoreiz atnācis zīmēt, satecēja ceļi no visām malām, kas aizveda pasaulē, te stāvēja rūpnīca, kur sākās viņa dienas, un te ...

Pāvila dzīvē bija sācies jauns cēliens. Kāds tas būs? ...

Ceļā varēja izaugt sēkļi un pēkšņas krāces, kas mazdūšīgos biedēja un noturēja malā. Pāvils bija gatavs mesties straumē līdz krūtīm, nebēdādams par to, ka tā viņu spētu izsviest seklā krastā.

Pār ūdeņiem noskanēja svilpiens. Pa Daugavu jūrā izgāja liels dīzelis, kura mastā kā ausma kvēloja karogs.

Vai tas nebija kapteiņa Ezerkalna kuģis?

Pāvils pacēla roku virs acīm, un viņam likās, ka izplatījumā no apvāršņa līdz pusdebesīm liesmo sarkans un zils, zils un sarkans.

SATURS

Ieskaņas vietā...........

Pirmā nodaļa. Dzirksteles nav.......

Otrā nodaļa. Mezgli savelkas.......

Trešā nodaļa. Vēlreiz Dīķītis jeb zaudētās ilūzijas .

Ceturtā nodaļa. Piemirstās kāpnes......

Piektā nodaļa. Neatklātie portreti......

Sestā nodaļa. Zvaigzne aizsniedzama ar roku Septītā nodaļa. Asaru līcī .........

Astotā nodaļa. Pēc godalgas........

Devītā nodaļa. Laukumā uznāk divdesmit trešais spēlētājs

Desmitā nodaļa. Pēc sacīkstes.......

Vienpadsmitā nodaļa. Citu reizi — lūdzu! .... Divpadsmitā nodaļa. Gadījums, kas aptumšo apvārsni . Trīspadsmitā nodaļa. Upenieku Vija lieta ....

četrpadsmitā nodaļa. Spītīgs — tālu ies.....

Piecpadsmitā nodaļa.. Snieg un puteņo.....

Sešpadsmitā nodaļa. Amata pārdomas.....

Septiņpadsmitā un pēdējā nodaļa. Ojāra Amata uzvara . Izskaņa.............

Jānis Grants (Jēkabsons Jānis Alfrēda d.)

KUĢIS PIESTĀJ JAUNĪBAS KRASTA

Redaktore D. Avotiņa. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore L. Vasijevska. Korektore K. Rumbēna. Nodota salikšanai 1964. g. 22. maijā. Parakstīta iespiešanai 1964. g. 29. jūlijā. Papīra formāts 70X1087^. 6.25 fiz. iespiedi.; 8.56 uzsk. iespiedi.; 8.39 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 17200. Maksā 35 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 18066—D237I. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 6. tipogrāfijā Rīgā, Gorkiia ielā 6. Pasūt. Nr. 476.

L2

Content

Grants Jānis Kuģis piestāj jaunības krastā

IESKAŅAS VIETĀ

Pirmā nodaļa DZIRKSTELES NAV

Otrā nodaļa MEZGLI SAVELKAS

Trešā nodaļa VELREIZ dīķītis jeb zaudētas ILŪZIJAS

Ceturtā nodaļa PIEMIRSTAS KĀPNES

Piektā nodaļa NEATKLĀTIE PORTRETI

Septītā nodaļa ASARU LĪCĪ

Astotā nodaļa PĒC GODALGAS

Devītā nodaļa LAUKUMĀ UZNĀK DIVDESMIT TREŠAIS SPĒLĒTĀJS

Desmitā nodaļa PĒC SACĪKSTES

Vienpadsmitā nodaļa CITU REIZI — LŪDZU!

Divpadsmitā nodaļa GADĪJUMS, KAS APTUMŠO APVĀRSNI

Trīspadsmitā nodaļa UPENIEKU VIĻA LIETA

Četrpadsmitā nodaļa SPĪTĪGS — TĀLU IES

Piecpadsmitā nodaļa SNIEG UN PUTEŅO

Sešpadsmitā nodaļa AMATA PĀRDOMAS

Septiņpadsmitā un pēdējā nodaļa OJĀRA AMATA UZVARA

SATURS